Feldhūns Ābrams

600 Ezopa Fabulas

600 Ezopa Fabulas.

.

.

.

EZOPA FABULU PAMATKRĀJUMS

ĒRGLIS UN LAPSA

Ērglis un lapsa norunājuši dzīvot draudzīgi un nolēmuši apmesties līdzās, lai, tiem atrodoties kaimiņos, draudzība būtu jo stiprāka. Ērglis savu ligzdu novijis augstā kokā, bet lapsa apmetusies krūmājā zem tā un tur dzemdējusi mazuļus. Kad tā reiz devusies pēc barības, ērglis, kuram nebijis ko ēst, nolaidies krūmājā un, nolaupījis lapsas mazuļus, kopā ar ērglēniem tos aprijis.

Kad pārnākusi lapsa un sapratusi, kas noticis, viņu mazāk sāpinājusi bērnu nāve nekā nespēja atriebties, jo, dzīvodama uz zemes, putnu noķert nevarējusi. Un tā viņa savu ienaidnieku pa gabalu apkrāvusi lāstiem, jo kas gan cits atliek tādam, kas ir nevarīgs un vājš? Taču jau drīz vien ērglis par pievilto draudzību saņēmis atmaksu. Gadījies, ka daži ļaudis uz lauka upurējuši kazu, un ērglis no ziedokļa pakampis degošās iekšas. Kad viņš tās aiznesis uz ligzdu, sacēlies stiprs vējš un sīkie, sausie zari aizde- gušies gaišām liesmām. Apsvilušie ērglēni, vēl neprazdami lidot, nogāzušies zemē. Pieskrējusi lapsa un ērgļa acu priekšā visus aprijusi.

Fabula rāda, ka cilvēki, kas pieviļ draudzību, gan var izvairīties no cietušo atriebes, ja tie ir bezspēcīgi, bet nekādi nespēj izbēgt no dievu soda,

2

ĒRGLIS, KOVĀRNIS UN GANS

Ērglis, laizdamies lejup no augstas klints, nolaupījis jēru. To redzējis kovārnis un, apskauzdams ērgli, gribējis darīt tāpat. Pilnā balsi kliegdams, viņš meties virsū aunam, bet sapinies ar nagiem vilnā un, nevarēdams vairs pacelties gaisā, tik sitis spārnus. Pamanījis notikušo, atskrējis gans un putnu saķēris. Viņš kovārnim apgriezis spārnus un vakarā to aiznesis saviem bērniem. Kad šie vaicājuši, kas tas par putnu, viņš atbildējis:

— Es skaidri zinu, ka tas ir kovārnis, bet viņš pats iedomājas, ka ir ērglis.

Sacenšoties ar spēkā pārāku, neko nevar iegūt, bet neveiksminieks citiem tikai kļūst par apsmieklu.

3

ĒRGLIS UN MĒSLU VABOLE

Ērglis reiz dzinies pakaļ zaķim. Sis, redzēdams, ka glābiņš ne no kurienes nav gaidāms, griezies pēc palīdzības pie vienīgā radījuma, kas tam pagadījies ceļā, — pie mēslu vaboles. Tā zaķi iedrošinājusi un, ieraudzīdama tuvojamies ērgli, lūgusi neaizraut prom tās aizbilstamo. Bet ērglis tik niecīgai būtnei nepievērsis ne mazāko uzmanību un vaboles acu priekšā zaķi aprijis.

Vabole šo pārestību neaizmirsusi un pastāvīgi vērojusi ērgļa ligzdu. Ikreiz, kad šim bijušas izdētas olas, viņa pacēlusies gaisā, izvēlusi olas no ligzdas laukā un tās sadauzījusi. Beidzot ērglis, nekur nevarēdams rast mieru, patvēries pie paša Zeva un lūdzis tam piešķirt drošu vietu perēšanai. Zevs nu viņam atļāvis perēt savā klēpī. Kad vabole to redzējusi, tā saviļājusi no mēsliem lodīti, aizlaidusies pie Zeva un iesviedusi to viņam klēpī. Zevs, gribēdams netīrumus no drēbēm nokratīt, piecēlies un netīšām nometis zemē ērgļa olas. Kopš šā brīža ērgļi vairs neperējot tanī gadalaikā, kad parādās vaboles.

Fabula māca, ka nedrīkst nevienu noniecināt, jo nav tāda, kas būtu tik bezspēcīgs, ka nevarētu atriebt aizvainojumu.

4

LAKSTĪGALA UN VANAGS

Augstā ozolā sēdējusi lakstīgalā un, kā parasti, dziedājusi. To ieraudzījis vanags un, tā kā viņam nebijis ko ēst, meties tai virsū un sagrābis. Lakstīgala, saprazdama, ka pēdējā stundiņa klāt, vanagu nu lūgšus lūgusi viņu atlaist, jo piepildīt tam vēderu tik un tā nevarot; ja šim neesot ko ēst, lai sameklējot kādu lielāku putnu. Bet vanags iebildis:

—    Es gan nebūtu savā prātā, ja palaistu medījumu, kas man jau rokās, un dzītos pakaļ citam, kas vēl nemaz nav redzams.

Fabula māca, ka jo nesaprātīgi ir tādi cilvēki, kas, cerēdami uz lielāku guvumu, pamet to, kas viņiem jau rokās.

5

PARĀDNIEKS

Kad Atēnās reiz kādam cilvēkam atprasīja parādu, viņš vispirms lūdza aizdevēju pagarināt termiņu, jo esot spaidīgos apstākļos. Tā kā šis nebija pierunājams, parādnieks uz tirgu aizveda savu vienīgo cūku un centās to aizdevēja klātbūtnē pārdot. Pienāca pircējs un jautāja, vai cūka vaislīga. Tā esot pat neredzēti vaislīga, parādnieks atbildēja: uz Mistērijām tai dzimstot cūciņas, uz Panatē- najiem — kuilēni. Kad pircējs, to dzirdot, ieplēta acis, aizdevējs piebilda:

—    Kas tur ko brīnīties! Sī tev uz Dionīsijiem vēl kazlēnus atnesis.

Fabula rāda, ka daudzi cilvēki ne mirkli nevilcinās apzvērēt jebkuras blēņas, ja viņiem no tā kāds labums gaidāms.

6

MEZAKAZAS UN GANS

Gans reiz izdzinis kazas ganībās. Pamanījis, ka tās še turas kopā ar mežakazām, viņš vakarā visas aizveda uz savu alu. Otrā dienā uznāca spēcīgs negaiss, un, nevarēdams tāpēc lopus kā parasti dzīt ganībās, viņš kazas aprūpēja turpat alā. Taču savām kazām viņš pameta tikai kādu mazumiņu barības, tik vien, lai šīs neciestu badu, svešajām turpretim, lai tās pieradinātu, iedeva krietni vairāk.

Kad negaiss aprima un gans visu baru kopā atkal dzina ganībās, mežakazas tūdaļ metās uz kalnu pusi un aizmuka. Gans nu tās ņēmās strostēt, par nepateicību: tās viņu pametot, kaut gan viņš par tām īpaši rūpējies. Taču kazas atskatīdamās sacīja:

—    Tieši tāpēc esam jo piesardzīgākas. Ja jau tu par mums, kas atnākušas tikai vakar, rūpējies vairāk nekā par tām, kas tev jau ir sen, tad skaidrs, ka, tiklīdz parādīsies vēl kādas, par, tām gādāsi labāk nekā par mums.

Fabula rāda, ka nevajag draudzēties ar tādiem, kas mūsu, jauno draugu, dēļ aizmirst vecos, jo tad, kad mēs jau būsim vecie draugi, tie sev sameklēs citus un pametīs novārtā mūs.

7

KAĶIS UN VISTAS

Kaķis, uzzinājis, ka vistas kādā kūtī saslimušas, pārģērbies par ārstu un, paķēris līdzi dziednieka amata rīkus, devies uz turieni. Nostājies pie kūts, viņš vaicājis, kā vistas jūtoties.

—    Lieliski! — tās atbildējušas, — kad tevis šeit nav.

Tā arī prātīgi cilvēki pazīst neliešus, lai cik krietni tie

izliktos.

8

EZOPS KUĢU BŪVĒTAVA

Fabulnieks Ēzops kādudien vaļas brīdī aizgāja uz kuģu būvētavu. Tur amatnieki ņēmās viņu visādi ķircināt un uz zoba vilkt. Tad Ezops, viņiem atbildēdams, stāstīja, ka iesākumā bijis tikai haoss un ūdens. Taču Zevs gribējis, lai būtu ari vēl cits elements — zeme, un tai licis trijos malkos izdzert jūru. Zeme sākusi dzert. Pēc pirmā malka parādījušies kalni, un pēc otrā jau bijuši redzami līdzenumi.

—     Bet, kad tā gribēs izdzert trešo malku, — Ezops turpināja, — jūsu amats kļūs lieks.

Fabula rāda, ka tie, kas ņirgājas par krietnākiem cilvēkiem, no viņiem piedzīvo tikai jo lielākas nepatikšanas.

LAPSA UN ĀZIS

Lapsa reiz iekrita akā un tur tupēja, nezinādama, kā tikt laukā. Kāds āzis, ko mocīja slāpes, pienāca pie akas un, ieraudzīdams lapsu, tai uzprasīja, vai ūdens labs. Šī, priecīga par laimīgo sagadīšanos, ņēmās cildināt ūdeni. Tas esot lielisks, viņa sacīja, lai tik kāpjot lejā. Slāpju mudināts un ne par ko citu nedomādams, āzis ielēca akā un padzērās, bet tad kopā ar lapsu sāka gudrot, kā tikt laukā.

Lapsa sacīja, tai esot laba ideja, kā abiem izglābties:

—    Atspiedies ar priekšējām kājām pret sienu un noliec ragus! Tad pa tavu muguru uzskriešu augšā un tevi izvilkšu laukā.

Arī šoreiz āzis bez ierunām paklausīja. Lapsa tam uzlēca mugurā, atbalstījās uz ragiem un, sasniegusi akas malu, devās prom. Azis nu lapsu sunīja, ka šī pārkāpusi norunu, bet tā atskatīdamās sacīja:

—    Ak, tu! Būtu tev tik daudz saprašanas, cik bārdā matu, tu pirms nokāpšanas akā padomātu, kā laukā tikt.

Tā arī prātīgam cilvēkam, pirms viņš pie kaut kā ķeras, jāpadomā, ar ko tas beigsies.

10

LAPSA UN LAUVA

Lapsa, kas savu mūžu nebija redzējusi lauvu, to kādudien nejauši sastapa. Redzēdama to pirmo reizi, lapsa aiz izbīļa vai galu dabūja. Arī otro reizi viņa, satikdama lauvu, nobijās, taču vairs ne tik stipri kā iepriekš. Ieraudzīdama to trešo reizi, viņa jau bija tik drosmīga, ka piegāja klāt un uzsāka sarunu.

Fabula rāda, ka arī briesmīgais vairs nav tik briesmīgs, ja pie tā pierod,

11

ZVEJNIEKS STABULEIAJS

Kāds zvejnieks, prasmīgs stabulētājs, reiz, paņēmis stabuli un zvejas rīkus, devās uz jūru. Nostājies uz klintsraga, viņš vispirms sāka pūst stabuli, cerēdams, ka zivis, izdzirdot liegās skaņas, atpeldēs pašas. Taču, lai kā zvejnieks centās, panākumu nebija. Tad viņš stabuli nolika nost un ķērās pie tikla. Viņš iemeta to jūrā un izvilka bagātu lomu. Izbēris zivis no tīkla krastmalā, zvejnieks vēroja, kā tās sitas, un teica:

— Nelietīgie radījumi! Kad jums uzspēlēju, dejot negribējāt, bet tagad, kad vairs stabuli nepūšu, dancojat. Fabula attiecas uz tiem, kas kaut ko dara nelaikā.

12

LAPSA UN LEOPARDS

Lapsa strīdējusies ar leopardu — kurš skaistāks. Leopards visvisādi lielījies ar savu raibo, smalko ādu, bet lapsa uz to atbildējusi:

— Es esmu daudz skaistāka par tevi, jo man nevis āda smalka, bet dvēsele.

Fabula māca, ka gudra galva labāka par daiļu miesu.

13

ZVEJNIEKI

Zvejnieki vilkuši vadu. Tas bijis smags, un viņi, iedomādamies bagāto lomu, aiz prieka vai dejojuši. Bet, kad tīkls bijis izvilkts krastā, viņi tajā atraduši pavisam maz zivju, toties daudz akmeņu un smilšu. Par to zvejas vīri bijuši pārlieku satriekti, gan mazāk skumdami par neveiksmi nekā par pieviltajām cerībām. Tad kāds no viņiem, vecs vīrs, sacījis:

— Rimsimies nu, draugi! Bēda, man šķiet, ir līksmes māsa, un tāpēc mums, kas pirmīt priecājāmies, tagad pienākas tādā pašā mērā skumt.

Arī mums tāpat jāvērtē pārmaiņas dzīvē, jo nekas nav dots uz mūžu. Arī pēc visrāmākā laika nāk negaiss.

14

LAPSA UN PĒRTIĶIS

Lapsa un pērtiķis, kopā iedami pa ceļu, strīdējušies, kurš dižciltīgāks, un abi par sevi daudz ko sastāstījuši.

Viņi nokļuvuši pie kādām kapenēm, un pērtiķis, tās ieraudzīdams, nopūties. Kad lapsa taujājusi pēc iemesla, pērtiķis tai parādījis kapa pieminekļus un sacījis:

—           Kā lai neraudu, kad redzu manu senču vergu un brīvlaisto kapakmeņus?

Lapsa uz to atbildējusi:

—           Melo, cik tīk! Neviens no šiem te augšām necelsies un tavus melus neatklās.

Tā arī melīgi cilvēki visvairāk plātās tad, kad nav neviena, kas viņus atmaskotu.

15

LAPSA UN VĪNOGAS

Izsalkusi lapsa, ieraudzīdama vīnogulājā karājamies ogu ķekarus, gribējusi tos aizsniegt, bet nespējusi. Tad viņa gājusi projām, sacīdama:

— Vīnogas vēl zaļas.

Tā arī daži cilvēki, kas aiz pašu nevarības piedzīvo neveiksmi, pēc tam vaino apstākļus.

te

KAĶUS UN GAILIS

Kaķis, noķēris gaili, dzīrās to ar pieklājigu ieganstu apēst. Viņš pārmeta gailim, ka šis traucējot cilvēkus, jo, naktīs dziedādams, neļaujot tiem gulēt. Gailis taisnojās, ka to darot cilvēku labā, jo modinot viņus ierastajiem dienas darbiem. Tad kaķis cēla apsūdzību, ka gailis esot nešķīstenis: pārkāpdams dabas likumu, viņš minot gan māti, gan māsas. Gailis atbildēja, ka arī to darot saimnieku labā — lai viņiem būtu vairāk olu. Bet kaķis sacīja:

— Lai arī cik tev būtu cēlu aizbildinājumu, tomēr neēdis nepalikšu, — un gaili notiesāja.

Fabula māca, ka ļaunas dabas cilvēks, kas dziras pastrādāt nelietību, to arī izdarīs ja nebūs pieklājīga iegansta, tad pavisam atklāti.

LAPSA BEZ ASTE

Lapsa, kas slazdā bija pazaudējusi asti, nosprieda, ka viņai ar tādu kauna traipu vairs nav dzīvošanas, un nolēma arī pārējās lapsas novest tikpat tālu, lai aiz kopīgas nelaimes slēptu savu kroplumu. Sasaukusi lapsas, viņa visām ieteica nocirst astes, jo tās esot ne vien neglītas, bet arī lieks smagums. Bet kāda no viņām atbildēja:

— Tu mums gan to neieteiktu, mīļā, ja tas pašai nebūtu izdevīgi.

Fabula attiecas uz tiem, kas citiem dod padomus nevis aiz patiesas draudzības, bet tikai savā labā.

i 18

ZVEJNIEKS UN ZIVTIŅA

Zvejnieks iemetis jūrā tīklu un izvilcis nelielu zivtiņu. Tā lūgtin lūgusies to šoreiz palaist vaļā. Viņa vēl esot tik maziņa; lai ķerot to vēlāk, kad šī paaugšoties un no tās būšot lielāks labums. Taču zvejnieks atbildējis:

—           Es gan būtu pēdīgais muļķis, pamezdams guvumu, kas man jau rokā, un dzīdamies pakaļ nedrošai cerībai.

Fabula māca, ka šīsdienas guvums, kaut niecīgs, labāks par rītdienas, lai arī cik liels tas būtu,

19

LAPSA UN ĒRKŠĶU KROMS

Lapsa, rāpdamās pār žogu, pieķērusies, lai nenoveltos, pie ērkšķu krūma. Ērkšķi tai sadurstījuši kājas, un lapsa, juzdama svelošas sāpes, ņēmusies krūmu bārt: viņa griezusies pie tā pēc palīdzības, bet nu šai esot vēl ļaunāk. Tad ērkšķu krūms atbildējis:

—           Tu, mīļā, kļūdījies, pieķerdamās pie manis, jo es pats esmu radis pie visa kā pieķerties.

Arī cilvēku vidū ir vientieši, kas meklē palīdzību pie tādiem, kuru dabā ir darīt ļaunu.

LAPSA UN KROKODILS

Lapsa un krokodils strīdējušies, kurš dižciltīgāks. Kro- kodils daudz stāstījis par saviem slavenajiem senčiem un beigās sacījis, ka viņa ciltstēvi bijuši gimnasiarhi. Uz to lapsa atbildējusi:

— Jel būtu klusējis! Pēc tavas ādas redzams, ka tu jau gadiem vingrinies gimnasijā.

Tā īstenība atmasko meļus.

21

ZVEJNIEKI

Zvejnieki reiz devās jūrā, taču, kaut gan ilgi nopūlējās, neko neizvilka un saīguši jau posās mājup. Bet pēkšņi, milzīgas zivs vajāts, laivā ielēca tuncis. Zvejnieki to saķēra un priecīgi atgriezās krastā.

Fabula rāda, ka laime nereti mums dāvā to, ko nespējam gūt ar prasmi.

22

LAPSA UN MEZA CIRTĒJS

Lapsa, reiz bēgdama no medniekiem, ieraudzīja meža cirtēju un tam lūdza viņu paslēpt. Cirtējs ļāva tai ienākt savā būdā un tur paglābties. Pēc brīža ieradās arī mednieki un vaicāja, vai cirtējs neesot redzējis lapsu garām skrienam. Šis skaļi atbildēja, ka neesot vis manījis, bet vienlaikus ar roku parādīja lapsas slēptuvi. Taču mednieki šo mājienu neievēroja, bet noticēja vārdiem.

Lapsa, redzēdama, ka mednieki jau prom, atstāja cirtēja būdu un, nebilzdama ne vārda, devās ceļā. Meža cirtējs nu ņēmās šo rāt: viņš to esot izglābis, bet tā viņam pat neesot pateikusies. Uz to lapsa atbildēja:

— Es tencinātu, ja tavu roku darbi atbilstu vārdiem.

Šo fabulu var attiecināt uz cilvēkiem, kas skaisti runā, bet neglīti rīkojas.

GAIĻI UN IRBE

Kāds vīrs, kas audzēja gaiļus, reiz ieraudzīja tirgū pārdodam pieradinātu irbi. Viņš to nopirka un aiznesa mājās, lai turētu kopā ar saviem gaiļiem. Bet šie irbei sāka knābt un dzina to prom. Viņa gaužām noskuma, domādama, ka gaiļi viņu neieredz tāpēc, ka šī ir citas sugas, taču drīz vien irbe ievēroja, ka tie arī savā starpā plūcas līdz asinīm un nemet mieru, kamēr pretinieks nav pieveikts. Tad irbe nosprieda:

—    Vairs nebēdāšos, ka šie man knābj, jo redzu, ka viņi arī sevi nesaudzē.

Fabula rāda, ka prātīgs cilvēks vieglāk pacieš pārestību, redzēdams, ka pāridarītājs pat savus tuviniekus netaupa.

24

LAPSA AR LIELO VĒDERU

Izsalkusi lapsa kāda koka dobumā ieraudzījusi ganu atstātu maizi un gaļu. Viņa ielīdusi dobumā un visu notiesājusi. Bet nu šai vēders kļuvis tik liels, ka tā vairs nevarējusi tikt laukā un tik ņēmusies kunkstēt un vaidēt. Kāda cita lapsa, garām iedama, izdzirdusi viņas vaidus, piegājusi tuvāk un apvaicājusies, kas šai vainas. Uzzinājusi, kas noticis, viņa teikusi:

—    Būs tev vien jāpaliek še, kamēr atkal kļūsi tāda, kāda biji ienākdama. Tad bez pūlēm tiksi laukā.

Fabula māca, ka laika ritumā grūti apstākļi kļūst vieglāki paši no sevis.

25

ZIVJU DZENIS

Zivju dzenis ir putns, kas mīl vientulību un allaž dzīvo pie jūras. Vairīdamies no putnu ķērājiem, tas savu ligzdu vijot, piekrastes klintīs.

Kad pienāca dējamais laiks, zivju dzenis reiz aizlaidās uz kādu zemesragu, izraudzījās klinti pie pašas jūras un tur novija savu ligzdu.'

Kādudien, tam dodoties pēc barības, spēcīgā vējā sacēlās lieli viļņi un applūdināja ligzdu, un visi mazuļi noslīka. Kad putns atgriezās un ieraudzīja, kas noticis, tas iesaucās:

— Ak vai, kāds posts! Bēgdams no briesmām sauszemē, patvēros pie jūras, bet tai, redzams, varēju jo mazāk uzticēties.

Tāpat arī daži cilvēki, sargādamies no ienaidniekiem, negaidot piedzīvo vēl vairāk ļauna no saviem draugiem.

26

ZVEJNIEKS

Kāds zvejnieks upē ķēra zivis. Viņš šķērsām straumei izvilka savu tīklu no viena krasta līdz otram, piesēja pie virves akmeni un ņēmās ar to sist pa ūdeni, lai zivis, bēgdamas, bet nejauzdamas patiesās briesmas, iepeldētu tīklā. Kad apkārtējie ļaudis to redzēja, viņi sāka zvejnieku rāt, ka šis duļķojot upi un viņiem vairs netiekot tīrs ūdens dzeršanai, bet zvejnieks atbildēja:

— Ja es neduļķotu upi, man būtu jāmirst badā.

Arī demagogiem veicas vislabāk tad, kad viņi dzimtenē rada nemierus un jukas.

27

LAPSA UN MASKA

Lapsa reiz iemaldījās veidotāja darbnīcā. Aplūkodama visu, kas tajā atradās, viņa ieraudzīja traģisku masku un, to paceldama, sacīja:

— Kāda galva, bet smadzeņu tajā nav!

Fabula attiecas uz cilvēku, kam āriene stalta, bet. saprāta nav.

28

KRĀPNIEKS

Kāds trūcīgs vīrs reiz saslima un, juzdamies pavisam nelāgi, apsolīja dieviem hekatombu, ja viņi to izglābšot. Dievi, vēlēdamies šo vīru pārbaudīt, tūdaļ gādāja, lai slimniekam kļūtu labāk. Viņš uzcēlās un, tā kā viņam neviena īsta vērša nebija, izveidoja simt vēršu no kviešu mīklas un tos sadedzināja uz ziedokļa, sacīdams:

—    Pieņemiet, dievi, ko es jums solīju!

Dievi, gribēdami viltu atmaksāt ar viltu, sūtīja vīram sapni, kurā šo aicināja doties uz jūras krastu — tur viņš atradīšot tūkstoš drahmu. Vīrs nu priecīgs skriešus aizskrēja uz jūru, bet tur viņš krita laupītāju rokās. Tie viņu aizveda prom un pārdeva. Un te nu viņš dabūja redzēt tūkstoš drahmu.

Fabula attiecas uz melīgu cilvēku.

29

OGLINIEKS UN VADMALAS VĒLĒJS

Kādās mājās reiz strādājis oglinieks. Viņam pienācis klāt vadmalas vēlējs, un oglinieks to aicinājis kopā dzīvot. Viņi sadraudzēšoties un dzīve zem viena jumta būšot lētāka. Bet vadmalas vēlējs iebildis:

—           Man tavs priekšlikums nepavisam nav pieņemams, jo to, ko es izbalināšu, tu novārtīsi ar sodrējiem.

Fabula māca, ka sader tikai līdzīgs ar līdzīgu.

30        SLĪCĒJS

Kāds turīgs atēnietis brauca kopā ar citiem pa jūru. Sacēlās liela vētra, un kuģis apgāzās. Visi metās peldus, tikai atēnietis vienā laidā piesauca Atēnu, tai solīdams neskaitāmus upurus, ja viņš izglābšoties. Tad kāds no cietušajiem, viņam garām peldēdams, sacīja:

—    Lai Atēna palīdz, bet rokas kustini pats!

Tāpat arī mums ne tikai jālūdz dievi, bet arī pašiem par sevi jārūpējas.

31

VĪRIETIS AR IESIRMIEM MATIEM UN VIŅA MĪĻĀKĀS

Kādam vīrietim ar iesirmiem matiem bija divas drauga- ļas — jauna un veca. Vecajai bija neērti būt par jaunāka vīrieša mīļāko, un tāpēc viņa ikreiz, kad šis ieradās, tam

izrāva melnos matus. Jaunā turpretim, gribēdama slēpt, ka viņas mīļākais jau vecs, tam izplūkāja sirmos matus. Tā notika, ka viņš, abu sieviešu plūkāts, beigu beigās palika bez matiem. Nevienlīdzība it visur kaitīga.

32

SLEPKAVA

Kāds vīrs nogalinājis cilvēku, un tā tuvinieki sākuši slepkavu vajāt. Tas bēgdams nokļuvis pie Nīlas, bet tur sastapis vilku. Aiz bailēm viņš upmalā uzrāpies kokā un gribējis tajā paslēpties, bet te ieraudzījis lielu čūsku un ielēcis upē. Šeit viņu sagaidījis krokodils un aprijis.

Fabula rāda, ka cilvēks, kas izdarījis noziegumu, nevar justies drošs ne uz zemes, ne gaisā, nedz ūdenī.

33

LIELĪGAIS PIECClIVNIEKS

Kadam pieccīņniekam ļaudis ik uz soļa pārmetuši gļēvumu. Reiz šis aizbraucis projām un pēc atgriešanās dižojies, ka viņš arī citās pilsētās guvis daudz izcilu panākumu, bet Rodā viņam izdevies tāds lēciens, kāds neesot bijis pa spēkam nevienam olimpisko spēļu uzvarētājam. To apstiprināšot aculiecinieki, ja vien tie kādreiz atbraukšot. Uz to viņam kāds no klātesošajiem atbildējis:

— Ja tā ir taisnība, draugs, tad nevajag nekādus lieciniekus. Šeit tev Roda, šeit arī lec!

Fabula māca, ka tur, kur var ko pierādīt ar darbiem, vārdi lieki.

34

CILVĒKS, KAS SOLA NEIESPĒJAMO

Kāds trūcīgs virs reiz saslima un jutās pavisam vārgs. Kad ārsti vairs nedeva nekādas cerības, viņš vērsās pie dieviem un apsolīja tiem gan hekatombu, gan citas dāvanas, ja izveseļošoties. Tad sieva viņam vaicāja:

—    Ar ko tu to visu samaksāsi? Uz to viņš atbildēja:

—    Vai tu tiešām domā, ka taisos izveseļoties, lai dievi varētu no manis pieprasīt solīto?

Fabula rāda, ka ļaudis viegli apsola to, ko nemaz nedomā darīt.

35

CILVĒKS UN SATIRS

Reiz cilvēks un satirs esot vienojušies dzīvot draudzīgi. Kad iestājusies ziema un uznācis sals, cilvēks pielicis rokas pie mutes un uzpūtis tām dvašu. Satirs vaicājis, kālab viņš tā darot, un cilvēks atbildējis, ka aukstuma dēļ sildot rokas. Tad viņiem pasniegtas pusdienas, un, tā kā ēdiens bijis ļoti karsts, cilvēks to ņēmis pa mazam kumosam, tuvinājis lūpām un tam uzpūtis. Satirs atkal jautājis, kāpēc viņš tā darot. Cilvēks nu paskaidrojis, ka dzesinot ēdienu, jo tas esot pārāk karsts. Uz to satirs sacījis:

— Es, brāli, ar tevi draudzēties nevaru, jo no tavas mutes nāk gan karsts, gan auksts.

Arī mums jāvairās no draudzības ar cilvēkiem, kuriem ir divkosīga daba.

36

NEKRIETNELIS

Kāds nekrietns cilvēks saderēja, ka pierādīšot, cik neuzticams ir Delfu orākuls. Noliktajā dienā viņš, paņēmis rokā zvirbuli un to pārklājis ar savu apmetni, ienāca templī un, nostājies orākula priekšā, jautāja, vai tas, kas viņam rokā, ir dzīvs vai nedzīvs. Ja orākuls atbildētu, ka nedzīvs, viņš parādītu dzīvo zvirbuli; ja atbilde skanētu: «dzīvs», viņš putnu nožņaugtu un to stieptu pretim beigtu. Taču dievs uzminēja viņa nelietīgo nodomu un teica:

— Atstājies, draudziņ! Tikai no tevis vien atkarīgs, vai tam, ko turi rokā, būt nedzīvam vai dzīvam.

Fabula rāda, ka dievība ir nemaldīga.

neredzīgais

Kāds neredzīgs vīrs pēc taustes prata pareizi noteikt jebkuru dzīvnieku, ko tam ielika rokās. Kādreiz tam iedeva vilcēnu. Viņš to aptaustīja un šaubīdamies sacīja:

— Es nezinu, vai tas ir vilcēns, lapsēns vai līdzīga dzīvnieka mazulis. Taču vienu zinu droši: šo dzīvnieku pie avīm laist nedrīkst.

Tā bieži vien nekrietnu cilvēku daba samanāma jau viņu ārienē.

38

arājs un vilks

Kāds arājs, izjūdzis vēršus, tos aizveda padzirdīt. Izsalcis vilks, meklēdams barību, atrada arklu un vispirms ņēmās laizīt vēršu jūgu, bet tad, pats to nemanīdams, tajā pamazām iebāza galvu. Nevarēdams vairs to dabūt laukā, šis nu sāka arklu vilkt pa tīrumu. Atgriezās arājs un, ieraudzījis vilku, sacīja:

— Kaut tu, nekrietneli, atmestu savus laupītāja stiķus un nelietības un pa īstam pievērstos zemkopībai!

Tāpat neviens neuzticas nelietīgiem cilvēkiem, kaut arī tie solās būt krietni.

39

bezdelīga un putni

Tiklīdz uzziedēja āmulis, bezdelīga nojauta, kādas briesmas draud putniem. Viņa sasauca kopā visus spārnai- ņus un teica, ka vislabāk būtu izcirst kokus, kuros aug āmulis. Ja tas viņiem nav iespējams, tad vajag aizlaisties pie cilvēkiem un lūgt, lai tie putnus nemedī ar āmuļa spēku. Taču putni bezdelīgu tikai apsmēja, jo tā.niekus vien melšot.

Bezdelīga nu pati devās kā lūdzēja pie cilvēkiem. Tie viņu laipni uzņēma atjautas dēļ un ļāva dzīvot savās mājās. Tā notika, ka pārējos putnus cilvēki medī un ēd un vienīgi bezdelīga, kas tiem lūdza patvērumu, var to mājās droši savu ligzdu vīt.

Fabula rāda: tas, kas prot ielūkoties nākotnē, viegli izvairās no briesmām.

40

ZVAIGŽŅU TULKS

Kāds zvaigžņu tulks bija radis ik vakaru iziet no mājām, lai vērotu zvaigznes. Reiz, staigādams pa pilsētas nomali un domās pilnīgi pievērsies debesīm, viņš iekrita akā un nu sāka kliegt un palīgā saukt. Kāds garāmgājējs, izdzirdis viņa vaimanas, pienāca klāt un, saprazdams, kas atgadījies, sacīja:

— Re nu, draudziņi Tu vēlies izdibināt, kas ir debesīs, bet neredzi, kas ir uz zemes!

Šo fabulu var attiecināt uz cilvēkiem, kas dižojas ar visādiem brīnumdarbiem, bet nespēj pat to, kas ir pa spēkam ikvienam.

41

LAPSA UN SUNS

Lapsa, ielavījusies aitu ganāmpulkā, paķērusi kādu jēriņu un izlikusies to apmīļojam. Kad suns tai vaicājis «Ko tu te dari?», lapsa atbildējusi:

—    Auklēju šo un rotaļājos.

—           Ja tā, — suns uz to teicis, — tad tūdaļ atlaid jēru! Citādi es tevi paauklēšu pa suņu vīzei.

Fabula attiecināma uz vieglprātīgu un muļķīgu zagli.

42

ZEMNIEKS UN VIŅA BĒRNI

Kādam zemniekam bija pienākusi pēdējā stundiņa. Gribēdams, lai bērni būtu prasmīgi zemkopji, viņš tos atsauca un sacīja:

— Mīļie bērni! Zem viena no maniem vīnkokiem aprakta manta.

Tikko tēvs bija miris, bērni paķēra lāpstas un uzraka visu zemes gabalu. Mantu viņi gan neatrada, bet vīna dārzs tiem nu deva daudz bagātāku ražu.

Fabula māca, ka darbs ir cilvēka bagātība.

43

VARDES

Divas vardes, kad izžuva viņu purvs, devās meklēt vietu, kur apmesties. Viņas nokļuva pie akas, un viena, ne mirkli nedomājot, ierosināja tanī lēkt iekšā. Taču otra sacīja:

— Bet, ja nu ūdens arī šeit izžūs, kā tad varēsim izkļūt laukā?

Fabula mūs māca neķerties pie darba bez apdoma.

44

VARDES PIEPRASA VALDNIEKI)

Vardes bēdājušās, ka tām nav stingras valdīšanas. Viņas sūtījušas pie Zeva vēstnešus, lūgdamas, lai piešķir valdnieku. Redzēdams, cik vardes vientiesīgas, Zevs purvā iesviedis sprunguli. Pirmajā mirklī vardes no trokšņa nobijušās un ienirušas pašā purva dibenā. Taču vēlāk, kad sprungulis nekustējies, viņas atkal uzpeldējušas un, nejuzdamas vairs ne mazāko bijību, uzrāpušās uz tā un apsēdušās.

Uzskatīdamas tādu valdnieku par sevis necienīgu, vardes pie Zeva nākušas otrreiz un prasījušas, lai dodot citu, jo šis te esot pārāk kūtrs. Tad Zevs sadusmojies un vardēm uzsūtījis ūdensčūsku. kas tās ķērusi pa vienai rokā un rijusi nost.

Fabula rāda, ka slinki valdnieki labāki nekā pārāk nemierīgi.

VĒRSI UN RATU ASS

Vērši vilkuši ratus. To ass čīkstējusi, un vērši atskatīdamies sacījuši: — Ko tu tā? Mēs velkam visu smagumu, bet tu vaidi. Tādi nereti ir arī cilvēki. Vieni pūlas vaiga sviedros, bet citi izliekas piekusuši.

46

ZIEMELIS UN SAULE

Ziemelis un Saule reiz strīdējās, kurš stiprāks. Viņi nosprieda, ka uzvarētājs būs tas, kurš ceļiniekam liks izģērbties.

Vispirms sparīgi uzpūta Ziemelis. Cilvēks ietinās savās drēbēs, un Ziemelis pūta vēl spēcīgāk. Tad ceļinieks saldams ciešāk ievīstījās drēbēs, kamēr Ziemelis apgura un ceļavīru nodeva Saules rīcībā.

Tā sākumā sildīja tikai mazlietiņ, bet, cilvēkam metot nost liekās drēbes, cepināja aizvien stiprāk. Beidzot ceļavīrs, nevarēdams vairs karstumu izturēt, izģērbās un aizskrēja nopeldēties tuvējā upē.

Fabula māca, ka bieži vien pārliecināšana ir iedarbīgāka par spēku.

47

ZĒNS, KAS VĒMA VISAS IEKŠAS ARĀ

Reiz ļaudis uz lauka dieviem ziedojuši vērsi un saaicinājuši kaimiņus. Viņiem līdzi ieradusies arī nabadzīga sieva un kopā ar to viņas dēls. Mielasts ieildzis, un pēc kāda laiciņa puisēns, saēdies līdz kaklam vērša iekšu un sadzēries vīna, vēdergraižu mocīts, saucis:

—    Ak, māmiņ, es vemju visas iekšas ārāl

Uz to māte atbildējusi:

—    Dēliņ, šīs jau nav tavējās, bet tās, ko tu apēdi.

Fabula attiecināma uz parādniekiem, kas ar vieglu roku

aizņemas svešu mantu, bet, kad viņiem to atprasa, bēdājas, it kā būtu jāatdod savējā.

ĶIVULIS

Reiz ķivulis naktī dziedājis pie loga pakarinātajā būrītī. Izdzirdis tā balsi, pienācis sikspārnis un taujājis, kālab tas dienā klusējot, bet naktī dziedot. Ķivulis atbildējis, ka to darot ar gudru ziņu: viņš senāk dziedājis dienā un ticis noķerts, bet nu esot kļuvis prātīgāks. Uz to sikspārnis atbildējis:

—    Ne jau tagad tev jāsargās, kad no tā vairs nav nekāda labuma. To vajadzēja darīt tad, kad nebiji vēl sagūstīts.

Fabula rāda: kad nelaime jau notikusi, nožēla vairs nelīdz.

49       GANS

Kādam vīram, ganot vēršus, pazudis teļš. Viņš visur to izmeklējies, bet veltīgi. Tad viņš Zevam solījies ziedot kazlēnu, ja atradīšot zagli.

Gans aizgājis uz ozolbirzi un tur ieraudzījis lauvu plosām viņa teļu. Viņš šausmās pacēlis rokas pret debesīm un iesaucies:

—    Dižais Zev! Pirmīt tev apsolīju kazlēnu, ja atradīšu zagli. Tagad tev solu vērsi, ja pats izglābšos no viņa.

Sī fabula attiecināma uz neveiksminiekiem, kas vēlas atrast, kā viņiem trūkst, bet, to atraduši, atkal cenšas no tā atbrīvoties.

50

ZEBIEKSTE UN AFRGDlTE

Zebiekste iemīlējusies skaistā jauneklī un lūgusi, lai Afrodīte to pārvērš par sievieti. Dieve iežēlojusies par zebiekstes ciešanām un pārvērtusi to daiļā meitenē. Jauneklis tajā iemīlējies no pirmā acu uzmetiena un atvedis savās mājās.

Kad abi kavējušies guļamkambarī, Afrodīte vēlējusies uzzināt, vai zebiekste līdz ar ārieni ir mainījusi arī tikumu, un pašā istabas vidū palaidusi peli. Zebiekste, aizmirsusi, kur atrodas, pietrūkusies no gultas un, kārodama peli, metusies tai virsū. Dieve sadusmojusies un zebiekstei atkal piešķīrusi iepriekšējo izskatu.

Tā arī cilvēki, kas no dabas ir nekrietni, var gan mainīt savu ārieni, taču tikums paliek vecais.

51

ZEMNIEKS UN ČŪSKA

Čūska pielīduši pie zemnieka dēla un viņu nogalinājusi. Zemnieks, aiz bēdām vai prātu zaudējis, ar cirvi rokā devies uz midzeni un tur gaidījis, lai čūsku nosistu, līdzko tā parādīsies. Tikko čūska izbāzusi galvu, zemnieks tai cirtis, taču kļūdījies un vienīgi pāršķēlis kādu akmeni. Tad viņš nobijies un aicinājis čūsku izlīgt. Bet tā atbildējusi:

— Ne es tev varu labu vēlēt, redzēdama pārcirsto akmeni, nedz tu man, skatīdams dēla kapu.

Fabula māca, ka pēc liela naida nav viegli izlīgt.

52

SAIMNIEKS UN SUNI

Kādu vīru ziema pārsteigusi viņa lauku mājās. Vispirms viņš apēda savas aitas, tad kazas, bet, ziemai ieilgstot, nokāva un apēda arī darba vēršus. To redzēdami, suņi teica cits citam:

— Lasīsimies no šejienes prom! Ja jau saimnieks nepa- saudzēja darba vēršus, kālab gan lai viņš žēlotu mūs?

Fabula rāda, ka īpaši jāvairās un jāsargās no tiem, kas dara pāri tuviniekiem.

53

ZEMNIEKA DELI

Kāda zemnieka dēli mūždien strīdējās. Lai arī kā tēvs centās, viņam nekādi neizdevās tos pierunāt dzīvot saticīgi. Tad viņš nolēma tos pārliecināt ar piemēru un lika

tiem atnest rikšu saišķi. Dēli izdarīja, kā vēlēts. Tēvs viņiem sākumā iedeva visas rīkstes kopā un mudināja tās salauzt. Kaut gan dēli visādi pūlējās, tas viņiem nebija pa spēkam. Tad tēvs, atraisījis saišķi, deva rīkstes pa vienai. Nu dēli tās viegli salauza, un tēvs sacīja:

— Ja būsit vienprātīgi, bērni, neviens ienaidnieks jūs nespēs pieveikt; ja saticības trūks, jūs bez grūtībām pievārēs.

Fabula māca: vienībā ir spēks, nesaticībā — sakāve.

54

GLIEMEZI

Zemnieka dēlēns cepis gliemežus. Dzirdēdams tos čurkstam, viņš sacījis:

— Nelietīgie radījumi! Jūsu mājas deg, bet paši dziedat!

Fabula rāda, cik nepiedienīgs ir viss, ko dara nelaikā.

55

KUNDZE UN KALPONES

Kāda čakla atraitne savas kalpones ik nakti modināja līdz ar gaiļiem un lika ķerties pie mājas soļa. Kalpones, nemitīgā darbā novārdzinātas, nolēma apgriezt gailim sprandu, uzskatīdamas to par visu likstu vaininieku, jo tas katru nakti cēla augšā saimnieci. Bet, kad kalpones to bija izdarījušas, viņām dzīve kļuva vēl jo grūtāka. Saimniece, vairs pēc gaiļiem nezinādama laiku, nu cēla kalpones vēl agrāk — jau nakts vidū.

Tā daudziem cilvēkiem par viņu nelaimju cēloni kļūst pašu viltība.

56                 BURVE

Kāda burve lielījās, ka varot ar buramvārdiem novērst dievu dusmas. Tā viņa dzīvoja bez bēdu un ari tika pie mantas. Taču atradās ļaudis, kas viņu apsūdzēja necieņā

pret dieviem. Burvi tiesāja, un viņai piesprieda nāves sodu. Kāds cilvēks, redzēdams, kā šo ved laukā no tiesas nama, sacīja:

—           Kā tad tu, kas solījies novērst dievu dusmas, pat nespēji pārliecināt cilvēkus?

Fabula rāda, ka daudzi cilvēki, kas sasola nezin ko, netiek pat ar sīkumiem galā.

57

SIRMGALVE UN DZIEDNIEKS

Kāda sirmgalve, kurai bija slimas acis, ataicināja dziednieku, solīdama tam atlīdzību. Šis ik reizi, kad ieradās pie vecītes un iezieda tai acis, paņēma sev kādu mantu, kamēr viņa sēdēja aizvērtām acīm. Dziednieks, pievācis visu viņas iedzīvi, ārstēšanu beidza un pieprasīja solīto atalgojumu. Kad slimniece atteicās maksāt, ārsts to aizveda pie arhontiem. Tiem viņa paskaidroja, ka patiešām solījusies samaksāt, ja dziednieks viņu izārstēšot, taču redze pēc ārstēšanas vēl pasliktinājusies.

—           Senāk, — viņa sacīja, — es mājās redzēju visu savu mantību, bet tagad vairs neko nevaru ieraudzīt.

Tā nekrietni cilvēki savas alkatības dēļ negaidot paši sevi atmasko.

58

SIEVIETE UN VISTA

Kādai atraitnei bijusi vista, kas katru dienu dējusi pa olai. Sieviete iedomājusies, ka vista dēšot divreiz dienā, ja to labāk baros. Tā viņa arī darījusi, bet vista aptaukojusies un vispār pārstājusi dēt.

Fabula rāda, ka cilvēki, kas savā negausībā iekāro pārāk daudz, zaudē arī to, kas viņiem ir,

59

ZEBIEKSTE

33

* -if- „ Zebiekste ienākusi smēdē un sākusi laizīt vīli, kas tur gulējusi zemē. Tā viņa ievainojusi mēli, un nu aumaļām plūdušas asinis. Taču zebiekste priecājusies, domādama,

2 — 4486

ka pati kaut ko izsūc no dzelzs, kamēr beidzot palikusi pavisam bez mēles.

Fabula attiecas uz cilvēkiem, kas savā stūrgalvībā paši sev kaitē.

60

SIRMGALVIS UN NĀVE

Kāds sirmgalvis reiz sacirtis malku un, to nesdams uz muguras, nogājis lielu gabalu. No garā ceļa briesmīgi piekusis, viņš nastu nolicis zemē un saucis Nāvi. Bet, kad tā ieradusies un vaicājusi, kālab viņš to saucot, vecais atbildējis:

— Lai tu man nesamo uzceltu mugurā.

Fabula rāda, ka ikviens cilvēks mīl dzīvi, lai cik nelaimīgs tas arī būtu.

61

ZEMNIEKS UN LIKTEŅDIEVE

Zemnieks, uzrakdams dārzu, atradis zeltu. Nu viņš Zemei, uzskatīdams to par savu labdari, ik dienas dāvājis pa vainagam. Tad pie viņa ieradusies Likteņdieve un sacījusi:

—           Draugs, kādēļ tu manu dāvanu piedēvē Zemei? Es taču tev to sūtīju, gribēdama, lai tu kļūtu bagāts. Ja apstākļi iegrozīsies citādi un tu no jauna nonāksi trūkumā, tad atkal nopelsi Likteņdievi.

Fabula rāda, ka jāzina, kas ir tavs labdaris, un tam jāizrāda pateicība.

62

DELFĪNI UN GRUNDULIS

Delfīni karoja ar haizivīm, un viņu naids kļuva jo dienas jo lielāks. Tad pie viņiem atpeldēja grundulis un gribēja tos samierināt. Bet kāds delfīns tam atbildēja:

—          Mēs labāk, savā starpā karojot, iesim bojā, nekā pīsimies ar tādu samierinātāju, kāds esi tu.

Tāpat arī daži cilvēki, kas nav nenieka vērti, juku I.ukos iedomājas, ka viņi ir diezin kas.

63

ORATORS DEMADS

Orators Dēmads Atēnās reiz runāja tautas sapulcē, bet klausītāji bija neuzmanīgi. Tad Dēmads izlūdzās atļauju liem pastāstīt kādu Ezopa fabulu. Atļauju saņēmis, viņš iesāka:

—          Dēmetra, bezdelīga un zutis kopā gāja pa ceļu. Viņi nonāca pie kādas upes, un šeit bezdelīga pacēlās gaisā, bet zutis ienira ūdenī.

Te Dēmads apklusa, un klausītāji vaicāja:

—    Un Dēmetra?

—           Viņa dusmojas uz jums, — Dēmads atbildēja, — ka, aizmirsdami valsts intereses, klausāties Ēzopa fabulas.

Nav uzskatāmi par saprātīgiem tādi cilvēki, kam nerūp nepieciešamais, bet tikai tas, kas viņiem sagādā baudu.

64

CILVĒKS, KURU SAKODIS SUNS

Vīrs, ko bija sakodis suns, meklēja palīdzību. Kāds cilvēks viņam ieteica asinis noslaucīt ar maizi un to pasviest sunim kodējam.

—          Ja es tā darīšu, — cietušais atbildēja, — mani metīsies kost visi suņi, cik vien pilsētā ir.

Tā arī izdabāšana cilvēku nelietībai viņus tikai mudina uz jaunām nekrietnībām.

65

CEĻINIEKI UN LĀCIS

Divi draugi reiz gājuši pa ceļu. Pēkšņi parādījies lācis. Viens no ceļiniekiem paspējis uzkāpt kokā un tur paslēpties, bet otrs, vairs nespēdams aizbēgt, nometies zemē un izlicies beigts. Kad lācis pienācis klāt un vīru apostī-

2* 35

jis, tas aizturējis elpu. Pastāv uzskats, ka šis dzīvnieks mirušos neaiztiekot.

Tikko lācis bijis prom, otrs nokāpis no koka un vaicājis, ko lācis tam čukstējis ausī. Draugs atbildējis:

— Tas čukstēja: «Turpmāk vairs nedodies ceļā ar tādiem draugiem, kas tevi pamet nelaimē!» Fabula māca, ka īstus draugus iepazīst nelaimē.

66

JAUNIEŠI UN MIESNIEKS

Divi jaunieši veikalā reiz pirka gaļu. Miesnieks bija ar kaut ko aizņemts, un tikmēr viens no viņiem paķēra gaļas gabalu un to noslēpa otra azotē. Kad miesnieks atskatījās un pamanīja, ka viņam kas pazudis, viņš ņēmās jaunos cilvēkus strostēt. Nu jauneklis, kas gaļu nozaga, apzvērēja, ka viņam nekā nav, bet tas, pie kura tā bija, dievojās, ka neko neesot zadzis. Tad miesnieks, saprazdams viņu nekrietno viltību, sacīja:

— Ar saviem melu zvērestiem varat pievilt mani, bet dievus nepievilsit.

Fabula rāda, ka viltus zvērests, lai cik veikli izdomāts, ii un paliek bezdievīgs noziegums.

67

CEĻINIEKI

Divi cilvēki gāja pa ceļu. Viens no viņiem atrada cirvi, un otrs sacīja:

—    Lūk, ko atradām!

Atradējs viņam aizrādīja, lai nesakot «Lūk, ko atradām», bet gan «Lūk, ko atradi».

Pēc brīža abi sastapa ļaudis, kas cirvi bija pazaudējuši. Virs, pie kura tas bija, ceļabiedram teica:

—    Nu esam pagalam!

Bet šis atbildēja:

—           Nē, tev jāsaka «Nu esmu pagalam», jo, atradis cirvi, tu tak ar mani dalīties negribēji.

Fabula rāda: kas nedalās ar draugiem labos laikos, tas arī pats grūtā brīdī nevarēs uz viņiem paļauties.

IENAIDNIEKI

Uz kāda kuģa brauca divi ienaidnieki. Gribēdami viens no otra turēties pēc iespējas tālāk, viens apmetās kuģa pakaļgalā, otrs — priekšgalā, un tur viņi palika visu laiku. Sacēlās liela vētra, un kuģis apgāzās. Tas, kas atradās pakaļgalā, vaicāja stūrmanim, kurš kuģa gals vispirms iegrimšot ūdeni.

Kad stūrmanis atbildēja «Priekšgals», viņš sacīja:

— Tad mani vairs nāve nebaida, jo savu ienaidnieku skatīšu noslīkstam pirmo.

Tāpat daži cilvēki aiz naida pret citiem ir ar mieru paši ciest, lai tikai tos redzētu nelaimē.

69 VARDES

Divas vardes dzīvojušas kaimiņos. Viena no tām mitinājusies dziļā purvā tālu no ceļa, otra — uz paša ceļa, kur ūdens bijis pavisam maz. Purva varde aicinājusi kaimiņieni pārcelties pie viņas — dzīve tur būšot labāka un drošāka. Taču šī nebijusi pierunājama un teikusi, ka negribot šķirties no ierastās vietas. Bet tad viņu nospieduši rati, kas braukuši pa ceļu.

Tā arī cilvēki, kuriem ir nelāgi ieradumi, drīzāk iet bojā nekā apgūst labākus.

70

OZOLS UN NIEDRE

Ozols strīdējies ar niedri — kurš stiprāks. Kad sacēlusies liela vētra, niedre salīgojusies un, uznākot vēja brāzmām, pieliekusies. Tā viņa izglābusies. Bet ozols, kas no visa spēka turējies pretī, izrauts ar saknēm. Fabula rāda, ka ar stiprākiem nav ko cīkstēties.

/

70a

KOKI UN NIEDRES

Vētras nolauzti koki, ieraudzīdami, ka niedres palikušus neskartas, tām vaicājuši, kādēļ paši, kaut gan ir stipri un izturīgi, lust, bet šīs, būdamas trauslas un vājas, ir •veikas un veselas. Uz to niedres atbildējušas:

— Mēs zinām, ka esam vājas. Tāpēc piekāpjamies vēt- 1as priekšā un tā izvairāmies no tās brāzmām. Taču jūs, paļaudamies uz savu spēku, turaties pretī un tādēļ tiekat salauzti.

Fabula rāda, ka grūtā brīdī ir drošāk piekāpties nekā pretoties.

70b

NIEDRE UN OLĪVA

Niedre reiz strīdējusies ar olīvu, kura stiprāka. Kad • olīva niedrei pārmetuši, ka tā ir nevarīga un viegli ļaujas visiem vējiem, niedre klusējusi. Pēc maza brīža sacēlies spēcīgs vējš. Niedre ietrīsējusies un, noliekdamās vēja priekšā, bez pūlēm izglābusies. Bet olīva stājusies vējam pretī, un tas koku gan salauzis, gan izrāvis ar visām saknēm.

Fabula rāda, ka labāk klājas tādiem cilvēkiem, kuri piekāpjas stiprākiem pretiniekiem un pakļaujas apstākļiem, nevis tiem, kas ķīvējas ar varenajiem.

71

GĻĒVULĪGAIS ZELTA LAUVAS ATRADĒJS

Kāds mantrausis, kas bija pēc dabas gļēvs, atrada zelta lauvu un nodevās šādām pārdomām:

«Es nesaprotu, kas tagad ar mani notiks. Esmu pavisam apjucis, nezinu, ko darīt. Mani plosa mantkāre un gļēvulība. Kāds liktenis, kāds dievs radījis šo zelta lauvu? Mana dvēsele cīnās pati ar sevi. Zeltu tā mīl, bet šā zelta veidola baidās. Mantkāre mudina atradumu paņemt, raksturs pavēl tam neskarties klāt. Ai, liktenis, kas gan dod,

bet aiztikt neļauj! Ai, bagātība, kas nesniedz baudu! Ai, dievu žēlastība, kas vērtusies nežēlastībā! Ko nu? Kā rīkoties? Kādu viltību likt lietā? Iešu un atsaukšu vergus. Lai visi reizē ķeras klāt, bet es skatīšos pa gabalu.»

Fabula attiecas uz bagātnieku, kas neuzdrošinās savu bagātību aiztikt un no tās baudu gūt.

72

DRAVNIEKS

Dravnieka prombūtnē bišu dārzā kāds ienācis un aiznesis projām medu un kāres. Pārnācis dravnieks un, redzēdams, ka stropi tukši, apstājies, lai tos aplūkotu. Bites, atgriezdamās no lauka, viņu ieraudzījušas un briesmīgi sadzēlušas. Tad dravnieks tām sacījis:

— Nekrietnie radījumi! To, kas jums nozaga kāres, jūs palaidāt nesodītu, bet mani, kas jūs aprūpē, dzeļat.

Tā arī daži cilvēki aiz neziņas no ienaidniekiem nesargās, bet atstumj draugus, tos uzskatot par ļaundariem.

73

DELFĪNS UN PĒRTIĶIS

Ceļotājiem ir ieradums izklaidēšanās pēc ņemt uz kuģa līdzi Maltas sunīšus un pērtiķus. Tā reiz kāds cilvēks, dodoties ceļā, paņēma līdzi pērtiķi. Kuģim peldot gar Sūniju (tas ir zemesrags netālu no Atēnām), sacēlās liela vētra un kuģis apgāzās. Visi metās peldus, arī pērtiķis. Šo ieraudzīja delfīns. Domādams, ka tas ir cilvēks, viņš piepeldēja tūdaļ klāt un uz savas muguras pērtiķi nesa uz krastu.

Netālu no Pīrejas, Atēnu ostas, delfīns jautāja pērtiķim, vai šis esot atēnietis. Pērtiķis atbildēja, ka patiešām esot no Atēnām un viņam tur dzīvojot augstas kārtas radi. Tad delfīns vaicāja, vai viņš pazīstot Pīreju. Pērtiķis domāja, ka tā ir kāda sieviete, un sacīja, ka šī viņam esot tuva paziņa. Delfīns par šiem meliem sadusmojās, iegremdēja pērtiķi ūdenī un noslīcināja.

Fabula vēršas pret meļiem.

BRIEDIS UN LAUVA

Briedis, slāpju mocīts, pienāca pie avota. Dzerdams tas Odenī ieraudzīja savu attēlu, un to pārņēma lepnums par lielajiem un krāšņajiem ragiem. Ar savām tievajām kājām turpretim briedis bija gaužām neapmierināts. Kamēr viņš to visu savā nodabā pārdomāja, parādījās lauva un viņam uzbruka. Briedis metās bēgt un lauvu atstāja tālu aiz sevis.

Kamēr briedis skrēja pa klaju līdzenumu, viņš bija sveiks un vesels, bet, nokļuvis mežainā apvidū, ar ragiem aizķērās aiz koka zariem un vairs netika tālāk. Tā lauva viņu notvēra. Saprazdams, ka nu gals klāt, briedis sacīja:

— Kā man gan neveicas! Kam neuzticējos, tas mani glāba, bet pazudina tas, uz ko tik ļoti paļāvos.

Tā briesmās mūs nereti glābj draugi, kuriem neuzticamies, bet. nodod tie, uz kuriem visvairāk ceram,

75                 briedis

Briedis, kas ar vienu aci bijis akls, atnācis jūras krastā un tur ganījies. Ar veselo aci viņš vērojis sauszemi, lai viņu nepārsteigtu mednieki, bet neredzīgā bijusi vērsta uz jūru, no kurienes briedis nekādas briesmas negaidījis. Taču laivā garām braukuši cilvēki, kas briedi ieraudzījuši un sašāvuši. Mirstot tas sacījis:

—     Ak vai! Es sargājos no zemes, domādams, ka tā man ienaidniece, kaut gan daudz ļaunāka pret mani bijusi jūra, pie kuras meklēju patvērumu.

Tā bieži vien necerēti noderīgs izrādās tas, kas šķita bīstams, bet tas, no kā gaidījām glābiņu, mūs pazudina.

76

BRIEDIS UN LAUVA

Briedis, bēgdams no medniekiem, nonācis pie alas, kur mitis lauva, un iemucis tajā, lai paslēptos. Tur lauva to sagrābis, un briedis mirstot iesaucies:

—    Vai man! No cilvēkiem bēgdams, ieskrēju zvēra nagos!

Tā ari daži cilvēki aiz bailēm no mazām briesmām ieskrien lielā nelaimē.

77

BRIEDIS UN VĪNOGAS

Mednieku vajāts, briedis paslēpās kādā vīna dārzā. Mednieki jau bija paskrējuši garām, un briedis, juzdamies drošībā, ņēmās grauzt vīnogulāju lapas. Te kāds no medniekiem atskatīdamies ieraudzīja to un ar metamo šķēpu ievainoja. Briedis ievaidējās un, juzdams nāves tuvumu, sacīja:

—           Tā man vajag, jo darīju pāri vīnogulājam, kas mani izglāba!

Fabula attiecināma uz cilvēkiem, kas noziedzas pret saviem labdariem un par to saņem dieva sodu.

78

JURAS BRAUCĒJI

Daži cilvēki kāpa kuģī un devās ceļā. Kad viņi jau bija atklātā jūrā, sacēlās briesmīga vētra un kuģis gandrīz nogrima. Kāds no ceļotājiem, raudādams un vaimanādams, ņēmās plēst drēbes un piesauca dzimtenes dievus, tiem apsolīdams pateicības upurus, ja izglābšoties.

Kad vētra aprima un jūra atkal nomierinājās, braucēji, necerot palikuši dzīvi, sāka dzīrot, dejot un lēkāt. Tad bargais stūrmanis viņiem sacīja:

—           Draugi, līksmosimies, bet neaizmirsīsim, ka atkal var uznākt vētra!

Fabula māca pārlieku nepriecāties par veiksmi un atcerēties, cik liktenis nepastāvīgs.

79

KAĶIS UN PELES

Kādā mājā bija daudz peļu. Kaķis, to uzzinājis, devās uz turieni, ķēra peles citu pēc citas un ēda nost. Peles, kurām nu draudēja iznīcība, paslēpās savās alās, un ka- ķls, tām vairs klāt netikdams, nolēma tās izvilināt laukā di viltu: viņš uzrāpās uz kādas naglas un, no tās lejup nokarādamies, izlikās beigts. Kāda pele, pabāzusi galvu no alas, to ieraudzīja un sacīja:

— Nē, mīļais! Pārvērties kaut vai par maisu, tomēr tev klāt neiešu!

Fabula rāda, ka prātīgi ļaudis, reiz iepazinuši cilvēku nelietību, vairs nav piemānāmi.

80 MŪSAS

Reiz pieliekamajā izlija medus. Atlaidās mušas un, to nobaudījušas, vairs neatstājās — tik salds tas bija. Taču mušām tajā iestiga kājas, un, nevarēdamas vairs pacelties gaisā, tās slīkdamas sacīja:

— Cik mēs gan nožēlojamas, ka jāiet bojā tik īsa baudas mirkļa dēļ!

Tā ne vienam vien baudkāre kļūst par cēloni daudzām likstām.

81

LAPSA UN PĒRTIĶIS

Dzīvnieku sapulcē pērtiķis reiz izpelnījās uzslavu ar savu dejošanu, un tāpēc viņi to ievēlēja par valdnieku. Lapsa, kam tas skauda, atrada kādā slazdā gaļas gabalu un aizveda uz turieni pērtiķi, sacīdama, ka atradusi mantu, bet, vēlēdamās to saglabāt valdniekam par goda balvu, neesot aiztikusi; lai šis to ņemot. Pērtiķis, neko nejauzdams, piegāja klāt un iekrita lamatās. Kad viņš lapsai pārmeta, ka tā viņu tīšuprāt ievilinājusi slazdā, šī atbildēja:

— Ak vai, pērtiķi! Un ar tādu galvu tu gribi dzīvniekiem būt par valdnieku!

Tā ļaudis, kas ķeras pie darba bez apdoma, piedzīvo neveiksmi un vēl turklāt top apsmieti.

ēzelis, gailis un lauva

Kādās lauku mājās dzīvojuši ēzelis un gailis. Izsalcis lauva, ieraudzījis ēzeli, ielavījies mājās un grasījies to saplosīt. Bet tai brīdī iedziedājies gailis, lauva nobijies — saka, lauvas baidoties no gaiļu balss, — un mucis prom. Ēzelis, redzēdams lauvu baidāmies no gaiļa, sadūšojies un meties tam pakaļ. Kad abi jau bijuši gabalā, lauva atgriezies un ēzeli saplosījis.

Tā arī daži cilvēki, kas redz savus ienaidniekus pazemotus, kļūst pārdroši un negaidot krīt viņu rokās,

83

PĒRTIĶIS UN KAMIELIS

Dzīvnieku sanāksmē cēlies augšā pērtiķis un sācis dejot. Deja visiem ļoti patikusi, un dzīvnieki pērtiķi slavējuši. Tad arī kamielis, to apskauzdams, gribējis, lai viņu paslavē. Viņš cēlies kājās un mēģinājis dejot, bet tik lempīgi, ka dzīvnieki sadusmojušies un viņu ar rungām padzinuši.

Fabula attiecināma uz cilvēkiem, kuri aiz nenovīdības grib sacensties ar stiprākiem un piedzīvo neveiksmi,

84

DIVAS VABOLES

Nelielā salā ganījies vērsis, un no tā mēsliem pārtikušas divas vaboles. Iestājoties ziemai, viena no tām sacījusi, ka došoties uz cietzemi. Tad otrai, paliekot vienai, būšot pārtikas diezgan, bet pati pārlaidīšot ziemu tur. Ja būšot daudz barības, atnesīšot arī šai. Kad vabole aizlaidusies uz cietzemi un atradusi daudz svaigu mēslu, tā palikusi un mielojusies.

Ziemai beidzoties, viņa atkal aizlidojusi uz salu. Otra vabole, redzēdama, cik šī tauka un spēcīga, sākusi bārties, ka tā neesot neko atnesusi, kaut arī solījusies. Taču vabole atbildējusi:

— Nerāj mani, bet gan dabu! Mieloties tur gan varēja, bet nest ko prom — ne,

Fabula attiecināma uz tiem, kuru draudzība beidzas, liklīdz nonāk līdz cienastam, un kuri tad draugu labā vairs neko nedara.

«5

SIVĒNS UN AITAS

Kādā aitu pulkā iemaldījies sivēns un ganījies kopā ar tam. Kad to reiz sagrābis gans, sivēns briesmīgi kviecis un turējies pretī. Avis šo par tādu kliegšanu bārušas un sacījušas:

—          Mūs viņš grābj ciet vienā laidā, un mēs tomēr nebļaujam.

Uz to sivēns atbildējis:

—          Jūs viņš grābj citādi nekā mani: jūs — vilnas vai piena dēļ, mani — tīkodams gaļu.

Fabula rāda, cik pamatoti vaimanā tie, kuriem apdraudēta nevis manta, bet dzīvība.

85*

SIVĒNS UN LAPSA

Kāds cilvēks, uzkrāvis ēzelim mugurā kazu, aitu un sivēnu, to dzinis uz pilsētu. Sivēns visu ceļu briesmīgi kviecis, un lapsa, to dzirdēdama, vaicājusi, kāpēc pārējie izturas pavisam mierīgi un tikai sivēns saceļ tādu traci. Uz to šis atbildējis:

— Ne jau bez pamata es vaimanāju. Es tak zinu, ka saimnieks no aitas paņems vilnu un pienu un tad palaidīs vaļā, un tāpat viņš no kazas dabūs sieru un kazlēnus. Bet es viņam dot neko nevaru, un tāpēc viņš mani nokaus.

Tā arī nav jānosoda cilvēki, kas, paredzēdami nelaimi, asaras lej.

86

STRAZDS

Kāds strazds labprāt mielojās miršu birzī un no saldajām ogām nebija dabūjams prom. Putnu ķērājs, kas bija

ievērojis strazdu te bieži kavejamies, to ar līmi notvēra, Mirdams strazds sacīja: — Ak vai! Saldā ēdiena dēļ nu man jāmirst! Fabula vēršas pret izlaidīgu, baudkāru cilvēku.

87

ZOSS, KAS DĒJUSI ZELTA OLAS

Hermejs kādam cilvēkam, kurš tam izrādīja īpašu cieņu, uzdāvāja zosi, kas dēja zelta olas. Vīrs, kam trūka pacietības gaidīt, kamēr ar laiku kļūs bagāts, domāja, ka zosij visas iekšas no zelta, un, ne mirkli nevilcinādamies, to nokāva. Tā viņš ne vien pievīlās savās cerībās, bet arī zaudēja olas, jo zosī atrada tikai parastās iekšas.

Tā mantrauši, kārodami iegūt jo vairāk, bieži zaudē arī to, kas viņiem jau ir.

88

HERMEJS UN TĒLNIEKS

Hermejs, gribēdams uzzināt, kādā cieņā viņš ir ļaudīs, cilvēka izskatā ieradies tēlnieka darbnīcā.

Ieraudzījis tur Zeva tēlu, viņš jautājis:

—    Cik tas maksā?

—    Vienu drahmu, — tēlnieks atteicis.

Nu Hermejs smiedamies vaicājis:

—    Un cik maksā Hēra?

—    Tā vēl dārgāka, — skanējusi atbilde.

Tad Hermejs ieraudzījis savu tēlu un iedomājies, ka viņš, būdams ziņnesis un peļņas gādnieks, ir cilvēkos īpašā godā. Bet, kad viņš jautājis «Un kādā cenā šis?», tēlnieks sacījis:

—    Ja pirksi tos divus, šo došu piedevām.

Fabula attiecas uz godkārīgu cilvēku, kam salīdzinājumā ar citiem ir nieka vērtība.

HERMEJS UN TE1RESIJS

Hermejs gribējis pārbaudīt, cik nekļūdīgs ir Teiresijs savā pareģošanas prasmē. Tāpēc viņš šim nozadzis no lauka vēršus un cilvēka izskatā ieradies pie tā pilsētā ciemos. Kad Teiresijs uzzinājis par pazudušajiem vēršiem, viņš kopā ar Hermeju devies ārpus pilsētas, lai zādzību noskaidrotu pēc putnu lidojuma. Viņš vaicājis Hermejam, kādu putnu šis redzot. Tas vispirms sacījis, ka redzot ērgli lidojam no kreisās puses uz labo. Teiresijs atbildējis, ka šis putns uz viņu neattiecoties. Tad Hermejs teicis, ka tagad viņš redzot vārnu, kas sēžot kokā un raugoties gan augšup debesīs, gan lejup zemē. Nu Teiresijs bildis:

— Lūk, šī te vārna zvēr, piesaucot debesis un zemi, ka savus vēršus atgūšu, ja vien tu to gribēsi.

Fabula attiecināma uz zagli.

90

odze un odenscoska

Reiz odze devās uz avotu padzerties, bet ūdensčūska, kas tur mita, to nelaida klāt, jo bija sašutusi, ka odze neapmierinās ar savām zemēm, bet vēl ielaužas viņas īpašumos. Strīdam augot augumā, abas nolēma to izšķirt divcīņā. Kura uzvarēšot, tā būšot gan ūdens, gan zemes īpašniece.

Kad divcīņas laiks jau bija nolikts, vardes, kas ienīda ūdensčūsku, ieradās pie odzes un to uzmundrināja, apsolīdamās palīdzēt. Sākās cīniņš — odze kāvās ar ūdensčūsku, bet vardes tikai skaļi kurkstēja, jo neko citu darīt nespēja. Uzvarēja odze un nu pārmeta vardēm, ka tās gan piesolījušās par sabiedrotajām, bet palīdzējušas neko neesot, tikai dziedājušas. Tad vardes atbildēja:

— Tev, mīļā, jāzina, ka palīdzēt varam tikai ar savām rīklēm, ne jau ar rokām.

Fabula māca, ka tur, kur vajadzīgi darbi, ar vārdiem vien nekas nav līdzēts.

4b

SUNS UN SAIMNIEKS

Kāds cilvēks, kam bija gan Maltas sunītis, gan ēzelis, bieži rotaļājās ar savu šuneli. Ik reizi, kad viņš laukā pusdienoja, sunītis, luncinādams asti, pieskrēja klāt, un saimnieks tam allaž pasvieda kādu kumosu. Ēzelim skauda, un reiz arī viņš metās pie saimnieka un sāka to, lēkādams apkārt, kājām spārdīt. Saimnieks sadusmojās un lika ēzeli ar rungām padzīt un piesiet pie siles.

Fabula māca, ka ne visiem lemts tas pats liktenis.

92

DIVI SUŅI

Kādam vīram bijuši divi suņi. Vienu viņš apmācījis medībām, otram licis sargāt māju. Ik reizi, kad medību suns atnesis medījumu, saimnieks kādu gabalu pasviedis arī otram. Medību suns sadusmojies un ņēmies šo rāt. Viņš medībās aizvien sūri grūti pūloties, bet šis, neko nedarīdams, tik baudot viņa darba augļus. Uz to viņam otrs atbildējis:

— To gan nepārmet man, bet saimniekam, kas nav mani iemācījis strādāt, bet ieradinājis pārtikt no citu darba.

Tāpat nevajag rāt vieglprātīgus bērnus, ja vecāki viņus tādus izaudzinājuši.

93

ODZE UN VĪLE

Kāda odze ielīda smēdē un pieprasīja no kalēja rīkiem dāvanas. Tās no dažiem saņēmusi, viņa atrāpoja pie vīles un arī šai prasīja, lai ko iedodot. Bet vīle atbildēja:

— Esi gan tu vientiesīga, domādama no manis ko dabūt! Esmu taču radusi no visiem tikai ņemt, nevis dot.

Fabula rāda, cik lētticīgi ir tie, kas cer no mantraušiem ko iegūt.

TĒVS UN MEITAS

Kādam vīram bija divas meitas. Vienu viņš izdeva pie dārznieka, otru — pie podnieka. Pēc kāda laika vīrs aizgāja pie dārznieka sievas un vaicāja, kā viņa jūtoties un kā šiem klājoties. Meita atbildēja, ka viņai visa kā papilnam. Tikai vienu gan viņa lūdzot dieviem — lai uznāktu negaiss ar lietus gāzi un dārzeņi dabūtu padzerties.

Nedaudz vēlāk tēvs apciemoja podnieka sievu un ari tai jautāja, kā viņa dzīvojot. Šī teica, ka viņai nekā netrūkstot. Tikai vienu viņa izlūdzoties dieviem — lai pieturētos skaidrs laiks un spīdētu saule, tad māla trauki labi žūšot.

Tēvs sacīja:

— Ja tu vēlies labu laiku, bet tava māsa — negaisu, tad kuras pusē lai es savās lūgšanās nostājos?

Tā cilvēki, kas ķeras reizē pie diviem dažādiem darbiem, katrā ziņā kā vienā, tā otrā piedzīvo neveiksmi.

95

VIRS UN SIEVA

Kādam cilvēkam bija sieva, kas savas iedabas dēļ bija visiem sariebusi. Gribēdams uzzināt, vai sieva tāpat izturēsies pret tuviniekiem tēva mājā, vīrs ar kādu ticamu ieganstu viņu aizsūtīja pie vecākiem.

Kad sieva pēc pāris dienām atgriezās, vīrs tai vaicāja, kā māj nieki viņu uzņēmuši.

—    Govju un aitu gani, — viņa atbildēja, — uz mani skatījās visai greizi.

Tad vīrs sacīja:

—    Redzi nu, sieva: ja jau tevi nevar ciest cilvēki, kas mazā gaismiņā dzen lopus ganībās un pārnāk tikai vēlu vakarā, tad ko gan var gaidīt no tiem, ar kuriem esi kopā augu dienu?

Tā nereti no sīkumiem var uzzināt svarīgo, no redzamā — slēpto.

odze un lapsa

Odze uz ērkšķu zaru kušķa reiz peldējusi pa upi. To ieraudzījusi lapsa un teikusi:

—    Kāds kuģinieks, tāds kuģis.

Fabula vēršas pret nelietīgu cilvēku, kas ķeras pie nekrietnībām.

9?

kazlēns un vilks

Kazlēnam, kas bija atpalicis no ganāmpulka, dzinās pakaļ vilks. Kazlēns pagriezās pret šo un teica:

—           Es zinu, vilk, ka esmu tavās rokās. Taču negribu mirt kaunpilnā nāvē, tāpēc uzspēlē man kaut ko uz stabules, un es dejošu.

Vilkam pūšot stabuli, kazlēns sāka dejot. To dzirdēja suņi un uzklupa vilkam. Tas bēgdams atskatījās un sacīja kazlēnam:

—          Tā man vajadzēja! Kam, būdams miesnieks, tēloju stabulnieku?

Tā cilvēki, kas dara ko nelaikā, zaudē to, kas viņiem jau ir rokās.

vii ks un kazlēns

Kazlēns stāvējis uz mājas jumta un pulgojis vilku, kas tobrīd gājis garām. Bet vilks kazlēnam sacījis: — Ne jau tu mani zākā, bet tava vieta. Fabula rāda, ka izdevīgi apstākļi piešķir drosmi vērsties arī pret spēkā pārākiem.

99

statujas pārdevējs

Kāds cilvēks, no koka darinājis Hermeja tēlu, to aiznesa uz tirgu pārdot. Kad neviens pircējs tuvumā nerādījās, viņš, gribēdams sev pievērst uzmanību, sāka skaļā

balsī saukt, ka pārdodot dievu — labdari un peļņas glabātāju. Tad kāds no garāmgājējiem viņam vaicāja:

—    Ko tad tu, draugs, tādu dievu gribi pārdot, no kura pats vari labumu gūt?

Uz to viņš atbildēja:

—    Man labums vajadzīgs tūdaļ, bet šis mēdz peļņu gādāt nesteidzoties.

Fabula vēršas pret mantrausi, kas necienī dievus,

100

ZEVS, PROMETEJS, ATĒNA UN MOMS

Kad Zevs bija radījis vērsi, Prometejs — cilvēku, bet Atēna — māju, viņi izvēlējās par tiesnesi Momu. Tam skauda viņu veikums, un tāpēc tas sacīja, ka Zevs nepareizi rīkojies, vērsim acis neieliekot ragos, lai šis varētu redzēt, kur bada; Prometejs esot kļūdījies, nepiekarinādams cilvēkam sirdi ārpusē, lai nekrietnos varētu pazīt uzreiz un būtu skaidrs, kas ikvienam prātā; Atēnai, beidzot, vajadzējis mājai palikt riteņus apakšā, tad, uzrodo- ties nejaukam kaimiņam, varētu viegli pārcelties uz citu vietu. Zevs par šādiem apmelojumiem sadusmojās un Momu padzina no Olimpa.

Fabula rāda, ka nekas nav tik nevainojams, ka tam vairs neko nevarētu pārmest.

101

KOVĀRNIS UN PUTNI

Zevs nodomājis putniem iecelt valdnieku un noteicis dienu, kad visiem jāsapulcējas. Kovārnis, apzinādamies, cik viņš neglīts, nu staigājis apkārt, salasījis citiem putniem izkritušās spalvas un greznojies ar tām. Noliktajā dienā kovārnis šādā rotā stājies Zeva priekšā. Tas jau gribējis viņu skaistuma dēļ celt par valdnieku, bet visi putni sašutumā kovārni apstājuši un katrs tam atņēmis savu spalvu. Tā šis palicis kails un atkal kļuvis par parastu kovārni.

Tā arī parādnieki, kamēr viņiem ir sveša manta, liekas esam diezin kas, bet, tiklīdz to atdod, atkal ir tādi, kādi bijuši sākumā.

hermejs un zeme

Zevs, radījis vīrieti un sievieti, licis Hermejam tos aizvest uz zemi un parādīt, kur art, lai tiem būtu maize. Hermejs darījis, kā vēlēts, bet zeme sākumā pretojusies. Kad Hermejs aizrādījis, ka tas ir Zeva rīkojums, un piespiedis zemi tam pakļauties, šī teikusi:

— Labi! Lai tad ar, cik grib, bet itin viss būs viņiem ar asarām un vaimanām atkal jāatdod.

Fabula attiecas uz cilvēkiem, kas ar vieglu roku aizņemas, bet ar grūtu sirdi atdod.

103 HERMEJS

Zevs Hermejam licis atbērt melu zāles visiem amatniekiem. Viņš tās saberzis piestā un katram atbēris vienādu mēru. Kad palicis vienīgi kurpnieks, zāļu vēl bijis daudz un Hermejs šim piešķīris pilnu piestas tiesu. Tāpēc, raugi, visi amatnieki ir meļi, bet par visiem lielāks melis — kurpnieks.

Fabula vēršas pret meli.

104

ZEVS UN APOLLONS

Zevs strīdējies ar Apollonu, kurš labāk šauj ar loku. Apollons uzvilcis stiegru un izšāvis, bet Zevs, sperdams vienu vienīgu soli, sasniedzis vietu, līdz kurai Apollons aizraidījis bultu.

Tā ikviens, kas cīkstas ar stiprākajiem, piedzīvo neveiksmi un kļūst visiem par apsmieklu.

105

ZIRGS, VĒRSIS, SUNS UN CILVĒKS

Zevs, radīdams cilvēku, tam piešķīra īsu mūžu. Bet šis, iestājoties ziemai, lika lietā savu saprātu, uzcēla māju un tur dzīvoja. Sals bija bargs, un arī daudz lija. Nevarēdams to paciest, pie cilvēka atskrēja zirgs un lūdza patvērumu. Cilvēks bija ar mieru, ja zirgs tam atdos daļu no saviem gadiem, un šis labprāt piekrita.

Pēc kāda laika ieradās ari vērsis, kas tāpat nevarēja izturēt ziemas grūtības. Arī šoreiz cilvēks bija gatavs to uzņemt pie sevis ar noteikumu, ka dabūs no vērša dažus viņa mūža gadus. Vērsis tos atdeva, un cilvēks viņu ielaida savās mājās. Beidzot, salā briesmīgi izvārdzis, atnāca arī suns un, atteicies no kādas sava mūža daļas, par to dabūja pajumti.

Tā notika, ka cilvēki dzīvo pa īstam tikai tais gados, ko viņiem piešķīris Zevs. Sasniedzot zirga gadus, viņi kļūst pārgalvīgi un plātīgi, vērša gados sūri grūti strādā, bet, pienākot suņa gadiem, ir nesavaldīgi un kašķīgi.

Šī fabula attiecināma uz ātras dabas un ietiepīgu vecu cilvēku.

106

bruņurupucis

Kad Zevs svinēja kāzas, viņš cienāja visus dzīvniekus, tikai bruņurupucis neieradās. Gribēdams uzzināt iemeslu, Zevs tam otrā dienā vaicāja, kālab tas vienīgais neesot bijis mielastā. Bruņurupucis atbildēja:

— Nekur nav tik jauki kā paša mājās.

Par to Zevs sadusmojās un lika bruņurupucim savu māju visur nēsāt līdzi.

Tā arī daudzi cilvēki labprātāk dzīvo pieticīgi savās mājās nekā greznumā svešās.

107

ZEVS UN LAPSA

Zevs, apbrīnodams lapsas prātu un izveicību, iecēlis to par dzīvnieku valdnieci. Gribēdams pārliecināties, vai jaunajā godā lapsa nebūs atmetusi sava rakstura sīkumainību, Zevs, kad šī sēdējusi nestuvēs, uzsūtījis tai vaboli. Kad tā laidelējusies ap nestuvēm, lapsa, nevarēdama nociesties, uzlēkusi kājās un gaužām necienīga kārtā metu-

sies ķert vaboli rokā. Zevs sadusmojies un lapsu atkal nolicis iepriekšējā kārtā.

Fabula rāda, ka nekrielni cilvēki, lai cik ievērojams ir viņu stāvoklis, tikumu nemaina.

ioa

ZEVS UN CILVĒKI

Zevs, radījis cilvēkus, licis Hermejam viņos ieliet prātu. Hermejs izgatavojis mēramtrauku un visos lējis vienādu mēru. Tā noticis, ka maza auguma cilvēki ar šo mēru piepildīti līdz malām un ir gudri. Garajiem turpretim, kuriem dzēriens, nepiepildīdams visu miesu, labi ja sniedzies līdz ceļiem, prāta ticis pamaz.

Fabula vēršas pret cilvēku, kam augums gan varens, bet prāta pietrūkst.

109 HĒROJS

Kādam vīram mājās bija hērojs, kuram viņš aizvien bagātīgi ziedoja, nežēlodams līdzekļus un par upuriem izdodams daudz naudas. Tad hērojs viņam reiz parādījās sapnī un teica:

— Pietiek, draugs, putināt mantul Kad visu iztērēsi un būsi nabags, tad vainosi mani.

Tā daudzi kļūst nelaimīgi pašu neapdomības dēļ, bet pēc tam vainu uzveļ dieviem.

110

HĒRAKLS UN PLOTS

Kad Hērakls uzņemts dievu saimē un piedalījies Zeva dzīrēs, viņš ikvienu dievu laipni sveicinājis, bet, kad pēdējais ienācis Plūts, nodūris acis un aizgriezies prom. Par to Zevs brīnījies un taujājis, kālab viņš priecīgi uzrunājis visus dievus, nevēlēdamies redzēt vienīgi Plūtu. Uz to Hērakls atbildējis:

— Kad vadīju laiku cilvēku vidū, ievēroju, ka viņš lielākoties saietas ar nekrietniem |audīm. Tāpēc, lūk, netīk viņu redzēt. Fabula attiecināma uz bagātu, bet nekrietnu cilvēku.

ni

SKUDRA UN MESLU VABOLE

Skudra vasarā aptekalējusi tīrumu un, gādādama sev pārtiku ziemai, salasījusi kviešu un miežu graudus. To redzējusi mēslu vabole un jutusi skudrai līdzi, ka viņa tā plēšas un sūri grūti strādā, kad pārējie dzīvnieki atpūšas un dzīvo bez bēdu.

Skudra toreiz neteikusi ne vārda. Iestājoties ziemai, lietus aizskalojis visus mēslus un vabole, ciezdama badu, atnākusi pie viņas un lūgusi ko ēst. Bet skudra sacījusi:

— Ak, vabole! Tu man pārmeti, ka raujos melnās miesās. Labāk toreiz būtu pati pūlējusies, tad tev šobrīd ēdamā netrūktu.

Cilvēki, dzīvodami pārpilnībā, par nākotni nedomā, un tāpēc viņiem, apstākļiem mainoties, nākas daudz ciest.

112

SKUDRA UN CIKĀDE

No Olimpa pār zemi nolaidusies salta ziema. Skudra, pļaujas laikā savākusi bagātīgus pārtikas krājumus, tos glabājusi savās mājās. Bet cikāde, ielīdusi kādā sprau- dziņā un briesmīgi ciezdama no bada un aukstuma, vairs tik tikko elpojusi. Viņa skudrai lūgusi ko ēst, kaut vienu vienīgu kviešu graudiņu, tad viņa. jau būšot glābta. Skudra tai vaicājusi:

—           Bet kur tad tu biji vasarā? Kādēļ pļaujas laikā negādāji ēdamo?

Uz to cikāde atbildējusi:

—    Es dziedāju un priecēju ceļiniekus.

Nu skudra, skaļi smiedamās, teikusi:

—    Tad ziemā vēl arī dejo!

Fabula māca, ka nekas nav svarīgāk kā rūpēties par dienišķo maizi un nešķiest laiku izpriecām un uzdzīvei.

TUNCIS UN DELFĪNS

Tuncis, kuram dzinies pakaļ delfīns, skaļi šļakstinādamies, bēdzis. Gandrīz jau notverts, viņš pēkšņi izmeties ar joni krastā, un reizē, strauji nesdamies uz priekšu, izmests arī delfīns. Kad tuncis atskatīdamies ieraudzījis delfīnu mirstam, viņš teicis:

— Vairs neskumstu, ka man jāmirst, jo redzu savas nāves vaininieku nobeidzamies līdz ar mani.

Fabula rāda, ka cilvēki viegli panes savas likstas, redzot, ka cieš ari to vaininieki.

114

ĀRSTS UN SLIMNIEKS

Izvadot nelaiķi, tuvinieki kopā ar dziednieku gājuši aiz nestuvēm. Ārsts nu teicis bēriniekiem, ka šis vīrs vēl dzīvotu, ja nebūtu dzēris vīnu un viņam būtu taisīta klizma. Tad kāds no tiem atbildējis:

— Kam tu to saki tagad, kad vairs no tā nekāda labuma nav? Šo padomu vajadzēja dot, kad to vēl varēja lietā likt.

Fabula rāda, ka draugiem jāpalīdz tad, kad viņiem tas vajadzīgs, nevis jāzobojas, kad jau par vēlu.

115

PUTNU ĶĒRĀJS UN COSKA

Putnu ķērājs, paņēmis līmi un niedres, devies medībās. Ieraudzījis augstā kokā strazdu, viņš gribējis to notvert. Rūpīgi sasējis niedres, viņš skatienus vērsis augšup un savā aizrautībā nepamanījis pie kājām čūsku. Viņš tai uzminis, bet čūska izlocīdamās iedzēlusi. Mirdams putnu ķērājs sacījis:

— Vai man! Gribēdams notvert citu, pats negaidot ieskrēju nelaimē, un nu man jāmirst. Tā cilvēki, kas citiem bedri rok, paši tajā iekrīt.

KRABIS UN LAPSA

Krabis, izlīdis no jūras, krastā meklējis ko ēst. Viņu ieraudzījusi izsalkusi lapsa, pieskrējusi klāt un notvērusi. Kad tā prasījusies krabi aprīt, šis sacījis:

— Tā man vajadzēja! Kam, būdams jūras iemītnieks, sadomāju dzīvot uz sauszemes!

Tā arī notiek ar cilvēkiem, kuri pamet ierasto nodarbošanos un ķeras pie tā, kas viņiem nav piemērots. Tie pelnīti piedzīvo neveiksmes un likstas.

117

KAMIELIS UN ZEVS

Kamielis, redzēdams vērsi lielāmies ar saviem ragiem, kļuvis skaudīgs un gribējis tādus pašus. Tādēļ viņš devies pie Zeva un lūdzis, lai piešķir ragus. Zevs sadusmojies, ka ar milzīgo augumu un spēku kamielim nepietiek un ka tas kāro vēl ko vairāk. Tāpēc viņš tam ragus nedevis un turklāt vēl apcirpis ausis.

Tā daudzi, aiz alkatības iekārodami cita mantu, negaidot pazaudē savējo.

118 BEBRS

Bebrs ir četrkājains dzīvnieks, kas mīt ezeros. Tā pauti esot noderīgi dažu slimību ārstēšanai. Ja kāds to ierauga un dzenas pakaļ, bebrs, zinādams, kālab viņu vajā, sākumā bēg, paļaudamies uz savām ātrajām kājām un cerēdams tikt cauri sveikā, bet, redzēdams, ka vairs nav kur sprukt, nokož sev pautus un, tos aizmetot projām, glābj savu dzīvību.

Tā arī prātīgi cilvēki, gribēdami saglabāt dzīvību, vieglu sirdi atsakās no mantas.

DĀRZNIEKS

Pie dārznieka, kas laistīja savus dārzeņus, reiz pienāca kāds cilvēks un vaicāja, kāpēc savvaļas dārzeņi ir stingri un spēcīgi, bet mājās audzētie — sīki un vārgi. Dārznieks tam atbildēja:

—    Tāpēc, ka vieniem zeme ir māte, otriem — pamāte.

Tā arī bērni, ko audzina pamāte, neizaug tādi kā mātes

audzinātie.

120

DĀRZNIEKS UN SUNS

Kāda dārznieka suns reiz iekrita akā. Dārznieks, gribēdams suni izvilkt, nokāpa akā, bet suns, nesaprazdams, kādēļ šis nāk, un domādams, ka viņu grib noslīcināt, tam iekoda. Dārznieks, kuram briesmīgi sāpēja, teica:

—           Tā man vajadzēja! Ja jau tu pats ielēci akā, tad kam gan metos tevi glābt?

Fabula vēršas pret nepateicīgu cilvēku, kas saviem labdariem atmaksā ar ļaunu.

121

DZIEDONIS

Kāds dziedonis, kam nebija ne mazāko dotibu, augām dienām dziedāja savā mājā, kurai sienas bija apmestas. No tām dziesmas skaņi atbalsojās, un viņam likās, ka balss ir varen spoža. Tas viņu pamudināja uzstāties teātrī, bet, iznācis uz skatuves, viņš dziedāja tik nožēlojami, ka tika apmētāts ar akmeņiem un padzīts.

Tā ari daži rētori, kamēr vēl mācās skolā, šķiet apdāvināti, bet, tiklīdz pievēršas politikai, izrādās pavisam nespējīgi.

122

ZAGĻI UN GAILIS

Zagļi reiz ielavījušies kādā mājā, bet tur atraduši vienīgi gaili. To viņi tad arī paņēmuši un devušies proin.

Gailis, saprazdams, ka zagli šo taisās nokaut, lūgšus lūdzis viņu pažēlot, aizrādīdams, ka esot cilvēkiem visai noderīgs, jo naktī modinot tos darbam. Bet zagļi atbildējuši:

— Tieši tāpēc mēs tevi arī nokausim, jo tu, celdams augšā ļaudis, mums neļauj zagt.

Fabula rāda, ka tas, kas labiem cilvēkiem noderīgs, ļauniem sevišķi nīstams.

KOVĀRNIS UN KRAUKĻI

Kāds kovārnis augumā pārspēja visus pārējos kovārņus. Tāpēc viņš savus ciltsbrāļus nicināja un devās prom pie kraukļiem, gribēdams dzīvot kopā ar tiem. Bet kraukļiem tā balss un izskats bija svešs, tāpēc viņi kovārnim uzklupa un to padzina. Kraukļu atraidīts, kovārnis atgriezās pie savējiem, bet tie, pikti par tādu augstprātību, viņu vairs nepieņēma. Nu viņam vairs nebija mājvietas ne šeit, ne tur.

Tāpat notiek ar cilvēkiem, kas pamet savu dzimteni un dodas uz svešām zemēm. Tur viņus necieš, bet dzimtenē no viņiem novēršas.

124

KRAUKLIS UN LAPSA

Krauklis reiz nozadzis gaļas gabalu un apmeties kokā. To redzējusi lapsa un, iekārodama gaļu, ņēmusies kraukli cildināt — cik viņš gan liels un skaists. Šis arī esot visvairāk piemērots putnu valdnieka amatam un katrā ziņā to iegūtu, ja vien būtu balss. Krauklis nu gribējis lapsai parādīt, ka tā viņam ir, un, izlaizdams no knābja gaļu, skaļi ieķērcies. Lapsa pieskrējusi klāt, pakampusi gaļu un sacījusi:

— Ai, kraukli! Ja tev būtu vēl ari prāts, vairs nekā netrūktu, lai valdītu pār putniem.

Fabula attiecināma uz aprobežotu cilvēku.

6i

VARNA UN KRAUKLIS

Vārna apskaudusi kraukli, ka tas, cilvēkiem zīlējot, viņiem dod zīmes un pareģo nākotni un tāpēc tiek piesaukts zvērestos. Vārna arī gribējusi iegūt tādu pašu stāvokli un, ieraudzīdama ceļiniekus garām ejam, nometusies kokā un skaļi ķērkusi. To dzirdot, šie pārsteigti atskatījušies, bet viens no tiem sacījis:

— Ejam tālāk, draugi! Tā ir tikai vārna, kuras ķērkšana neko nenozīmē.

Tā arī cilvēki, sacenzdamies ar stiprākiem, neko nepanāk un kļūst citiem par apsmieklu.

126

KOVĀRNIS UN LAPSA

Kāds izsalcis kovārnis apsēdies vīģes kokā. Atradis tajā zaļas ziemas vīģes, viņš nolēmis gaidīt, kamēr tās ienāksies. Lapsa, redzēdama, ka kovārnis projām nelaižas, uzzinājusi iemeslu un sacījusi:

— Tu, draudziņ, veltīgi ceri. Cerību lolot jau var, bet no tās pārtikt nav iespējams.

Fabula vērsta pret alkatības apmātu cilvēku.

127

VARNA UN SUNS

Vārna reiz ziedojusi Atēnai un aicinājusi suni uz upur- mielastu. Suns viņai sacījis:

—           Kādēļ velti tērējies upuriem? Dieve taču tik ļoti tevi neieredz, ka pat neļauj tavām zīmēm ticēt.

Uz to vārna atbildējusi:

—           Tieši tādēļ arī ziedoju viņai. Es zinu, ka dieve mani ienīst, un gribu, lai tā pret mani kļūst vēlīgāka.

Tā daudzi aiz bailēm ir ar mieru izdarīt pakalpojumu saviem ienaidniekiem.

KRAUKLIS UN COSKA

Krauklis, kam nebijis ko ēst, ieraudzījis čūsku sildāmies saulgozī. Viņš strauji meties lejup un to satvēris, bet čūska izlocīdamās krauklim iedzēlusi. Mirdams viņš sacījis:

— Kāds man, nabagam, gadījies atradums! Tā dēļ nu man gals klāt!

Fabula attiecināma uz cilvēku, kas atradis mantu un kam tās dēļ jātrīc par savu dzīvību.

129

KOVĀRNIS UN BAlOZl

Kovārnis, redzēdams, cik labi baro dūjas baložu mājiņā, nokrāsojās balts un gribēja dzīvot kopā ar tām. Kamēr kovārnis klusēja, baloži to uzskatīja par savējo un ļāva tur palikt. Bet, kad viņš reiz aizmirsies ieķērcās, tie balsi uzreiz pazina un viņu aizdzina projām. Nu šis, zaudējis baložu gardumus, atkal atgriezās pie kovārņiem. Taču tie viņu balto spalvu dēļ nepazina un vairs nepieņēma. Tā kovārnim, kas dzinās pakaļ diviem labumiem, netika neviens.

Arī mums jāapmierinās ar to, kas pašiem ir, jo nesātība neko labu nedod un tās dēļ varam zaudēt visu.

130

vēders un kājas

Vēders un kājas strīdējušies, kurš stiprāks. Kājas lielījušās ar savu spēku, kas tām ļaujot arī vēdera smagumu nest. Bet šis atbildējis:

— Ja es neuzņemtu barību, jūs it neko panest nespētu.

Tā arī karaspēkā nav nozīmes skaitam, ja karotājiem trūkst apdoma.

KOVĀRNIS BĒGLIS

Kāds vīrs noķēra kovārni un, tam ar auklu sasējis kājas, iedeva savam dēlam. Kovārnim dzīve cilvēku vidū nebija paciešama, tāpēc tas, izmantodams gadījumu, drīz vien aizlaidās projām un atgriezās savā ligzdā. Taču aukla sapinās zaros, un kovārnis vairs nespēja pacelties gaisā. Nāvei nolemts, tas sacīja:

— Ak vai! Negribēdams pie cilvēkiem dzīvot nebrīvē, pat nemanīju, ka ieskrēju nelaimē!

Šī fabula attiecināma uz cilvēkiem, kas, gribēdami glābties no mazām likstām, negaidot pieredz jo lielas nepatikšanas.

132

SUNS UN LAPSA

Medību suns ieraudzījis lauvu un meties tam pakaļ. Bet, kad lauva atskatījies un ierēcies, suns nobijies un bēdzis prom. Lapsa, to redzēdama, sacījusi:

— Muļķi, ko tad tu meties virsū lauvam, ja nevari pat viņa rēkšanu paciest?

Fabula attiecināma uz pārlieku pašapzinīgu cilvēku, kas uzdrošinās apmelot vīrus, kuri par viņu nesalīdzināmi stiprāki. Taču, tiklīdz šie sit pretim, viņš tūdaļ apraujas.

133

SUNS AR GAĻAS GABALU

Suns ar gaļas gabalu zobos peldējis pār upi. Ieraudzīdams ūdenī savu attēlu, viņš iedomājies, ka tas ir cits suns un gaļas gabals šim lielāks. Tāpēc tas pametis savu gabalu un grasījies otram atņemt viņējo. Tā viņš pazaudējis abus gabalus: vienu viņš nedabūja tāpēc, ka tā vispār nebija, otru — tāpēc, ka to aizrāva projām straume.

Fabula attiecināma uz mantrausīgu cilvēku.

suns un vilks

Suns gulējis mājas priekšā. To ieraudzījis vilks, sagrābis un dzīries aprīt. Suns lūdzies viņu šoreiz palaist vajā un teicis:

—          Pašlaik vēl esmu sīciņš un kārns. Bet saimnieki visai drīz svinēs kāzas. Ja tu mani tagad atlaidīsi, vēlāk tev būšu treknāks kumoss.

Vilks noticējis un suni atlaidis. Atgriezies pēc pāris dienām, viņš to ieraudzījis guļam uz mājas jumta un, atgādinādams norunu, saucis pie sevis. Bet suns atbildējis:

—          Ja vēlreiz mani redzēsi mājas priekšā, tad gan vairs negaidi līdz kāzām!

Tā arī prātīgi cilvēki, reiz izglābušies no briesmām, turpmāk kļūst piesardzīgāki.

135

izsalkušie suni

Izsalkuši suņi ieraudzīja upē iemērktas ādas. Nevarēdami tām tikt klāt, viņi norunāja vispirms izdzert ūdeni un tad ķerties pie ādām. Suņi nu stājās pie dzeršanas.; bet pārplīsa, ādas tā i nedabūjuši.

Tā arī daži cilvēki, cerot uz peļņu, ielaižas bīstamos pasākumos, bet drīzāk iet bojā nevis iegūst, ko gribējuši.

136

suns un zaķis

Medību suns, notvēris zaķi, ņēmies šim gan kost, gan lūpas laizīt. Tad zaķis, pagalam izmocīts, tam sacījis:

— Mīļais, rimsties vai nu kost, vai skūpstīt, lai es zinu, vai tu man ienaidnieks vai draugs! Fabula attiecas uz divkosīgu cilvēku,

ods un vērsis

Kāds ods reiz nometies uz vērša raga un tur labu laiku nedējis. Gribēdams beidzot aizlaisties prom, ods vaicājis, v.ii vērsis ir ar mieru, ka viņš šo pamet. Uz to vērsis atbildējis:

— Ne es manīju, kad atlidoji, nedz arī manīšu, kad .«izlidosi.

Fabula attiecināma uz nenozīmīgu cilvēku, no kura klātienes vai prombūtnes nav ne labuma, ne ļaunuma.

138

zaķi un vardēs

Zaķi, apzinādamies, cik viņi gļēvi, reiz nolēmuši noslīcināties un devušies uz krauju dīķa malā. Kad tur mītošas vardes izdzirdējušas zaķu soļu dipoņu, tās ielēkušas (liķa visdziļākajā vietā. To redzēdams, kāds zaķis sacījis pārējiem:

— Neslīcināsimies vis! Ir taču vēl gļēvāki radījumi nekā mēs.

Tā arī cilvēkiem citu likstas noder par mierinājumu.

139

kaija un klija

Kaija, kurai, rijot zivi, pārplīsusi rīkle, beigta gulējusi jūras krastā. To ieraudzījusi klija un sacījusi: — Tā tev vajadzēja! Kam gan, piedzimusi par putnu,

dzīvoji jūrā?

Tā arī cilvēki, kas pamet ierasto nodarbošanos un ķeras pie citas, nepiemērotas, pelnīti piedzīvo neveiksmi,

140

lauva un zemnieks

Lauva iemīlējās zemnieka meitā un gribēja to precēt. Zemnieks nevēlējās atdot meitu plēsīgam zvēram, taču atteikt neuzdrošinājās un, lūk, ko izdomāja. Kad lauva uzstāja aizvien vairāk, zemnieks sacīja, ka uzskatot šo par piemērotu precinieku, bet meitu izdot lauvam varot tikai tad, ja tam izraus zobus un apcirps nagus, jo meitai no tiem bail. Iemīlējies lauva bija ar mieru paciest kā vienu, tā otru. Nu zemnieks vairs nebaidījās un lauvu, tiklīdz tas atkal ieradās, ar rungu padzina.

Fabula rāda: tas, kas ienaidniekiem sākumā iedveš bailes, kļūst viegli pieveicams, ja neapdomīgi tiem notic un labprātīgi atsakās no saviem ieročiem.

141

lauva un varde

Lauva, izdzirdis vardes kurkstienus, pavērsās uz to pusi, domādams, ka tā ir varena dzīvnieka balss. Brīdi nogaidījis un ieraudzījis no dīķa izkāpjam vardi, viņš piegāja klāt, samina to un sacīja:

— Lai tas, kas dzirdams, mūs nebaida vairāk par redzamo!

Fabula vēršas pret balamuti, kas prot tikai mēli kulstīt.

142

iauva un lapsa

Lauva, kļuvis vecs, vairs nevarēja sev gādāt uzturu ar spēku, tāpēc nolēma to darīt ar viltu. Viņš sameklēja kādu alu, tajā apgūlās un izlikās slims. Dzīvniekus, kas nāca viņu apraudzīt, viņš grāba ciet un aprija.

Kad daudzi dzīvnieki jau bija saplosīti, lapsa beidzot saprata lauvas viltību. Tā aizgāja pie viņa un, nostājusies labi tālu no alas, apvaicājās, kā klājoties.

—    Slikti, — atbildēja lauva un jautāja, kāpēc lapsa nenākot iekšā.

—   Es jau ietu, — viņa teica, — ja neredzētu daudz pēdu vedam uz alas pusi, bet no turienes — it nevienas.

Tā gudri cilvēki prot pēc kādām pazīmēm saskatīt draudošās briesmas un izvairās no tām.

I AUVA UN VĒRSIS

Kāds lauva, iekārojis par laupījumu milzīgu vērsi, nolēma to pieveikt ar viltu. Tāpēc viņš sacīja, ka upurim nokāvis aitu, un vērsi uzaicināja mielastā, gribēdams to pievārēt, tiklīdz tas atgulsies pie galda. Vērsis ieradās un redzēja gan daudz katlu, gan lielus iesmus, tikai aitu Ieraudzīt nekur nevarēja. Nebilzdams ne vārda, viņš atkal devās prom. Kad lauva viņam to pārmeta un vaicāja, kādēļ šis, neko nesacīdams, aiziet, kaut gan viņam nekas ļauns neesot nodarīts, vērsis atbildēja:

— Es zinu, ko daru. Tak redzu, ka viss, kas te sagatavots, domāts ne jau aitai, bet vērsim.

Fabula rāda, ka gudram cilvēkam nekrietnu ļaužu viltības nepaliek apslēptas.

144

lauva un zemnieks

Lauva ienāca kādā laidarā. Zemnieks, gribēdams lauvu notvert, aizslēdzis vārtus. Nevarēdams vairs tikt laukā, zvērs vispirms saplosījis aitas, bet pēc tam meties virsū govīm. Nu zemnieks, baidīdamies par paša dzīvību, vārtus atdarījis. Lauva devies prom, bet zemnieka sieva, redzēdama vīru vaimanājam, sacījusi:

— Tā tev vajadzēja! Kam tu kopā ar lopiem ieslodzīji šo, no kura pats jau pa gabalu trīci?

Tā cilvēki, kuri kaitina citus, kas ir stiprāki par viņiem, paši no tā dabū ciest.

145

lauva un delfīns

Lauva, klaiņodams pa jūras krastu, ūdenī ieraudzījis delfīnu. Viņš to aicinājis noslēgt savienību, jo abi esot ka radīti, lai kļūtu draugi un sabiedrotie, — viens, tmdams jūras iemītnieku, otrs — sauszemes dzīvnieku valdnieks.

Delfīns bijis ar mieru. Pēc kāda laika lauva cīnījies ar niknu vērsi un saucis palīgā delfīnu, bet tas, kaut arī gri-

t>9

bējis, no jūras izkāpt nevarējis. Tad lauva viņam pārmetis nodevību, bet delfīns atbildējis:

— Nevaino mani, bet dabu, kas mani radījusi par jūras dzīvnieku un neļauj iznākt krastā!

Tā arī mēs, līgstot draudzību, lai izraugāmies tādus sabiedrotos, kas spējīgi briesmu brīdī palīdzēt.

146

lauva, kas izbijies no peles

Pār guļoša lauvas purnu pārskrējusi pele. Lauva uztrūcies kājās un malu malās sācis meklēt, kas ko tādu uzdrīkstējies. To redzējusi lapsa un ņēmusies viņu kaunināt: lauva, un izbijies no peles!

— No peles neizbijos, — lauva atbildējis, — tik dusmas par viņas nekaunību.

Fabula māca, ka prātīgi cilvēki arī sīkumus neatstāj bez ievērības.

147

lauva un lacis

Lauva un Lācis noķēruši briedēnu un sākuši par to plēsties. Abi divi cīniņā smagi cietuši un, zaudējuši samaņu, ne dzīvi, ne miruši nogāzušies zemē. Garām nākusi lapsa un redz: abi guļ līdzās, bet vidū — briedēns. Lapsa to paņēmusi un devusi kājām ziņu. Bet tie, nespēdami piecelties, sacījuši:

— Tātad esam pūlējušies lapsas dēļ!

Fabula rāda, ka ir pamats būt neapmierinātam, redzot citus pievācam paša pūliņu augļus.

148

lauva un zaķis

Lauva uzgājis guļošu zaķi un gribējis to aprit, taču, pēkšņi ieraudzīdams briedi, meties tam pakaļ, bet zaķi atstājis mierā. Šis no kņadas pamodies un aizmucis. Lauva luiedim dzinies pakaļ lielu gabalu, bet notvert nevarējis. I .ui viņš atkal atgriezies pie zaķa un, to vairs nesastap- U.mis, sacījis:

— Tā man vajag! Medījumu, kas jau bija rokā, pametu, cerēdams uz ko labāku.

Tāpat daži cilvēki, neapmierinādamies ar pieticīgiem Ienākumiem, negaidot zaudē arī to, kas viņiem pieder.

149

lauva, ēzelis un lapsa

Lauva, ēzelis un lapsa, norunājuši dzīvot kopā, reiz devušies medībās. Tiem labi veicies, un lauva uzdevis ēzelim medījumu sadalīt. Šis to salicis trijās vienādās daļās un aicinājis lauvu izvēlēties. Tas sadusmojies, ēzeli aprijis un dalīšanu nu uzdevis lapsai. Šī gandrīz visu sakrāvusi vienā kaudzē, sev atstādama tikai kādu nieku, un lauvu aicinājusi paņemt, ko grib. Kad tas vaicājis, kas lapsai iemācījis tik labi dalīt, viņa atbildējusi:

— Ēzeļa liktenis.

Fabula rāda, ka citu nelaime noder par labu mācību.

150

lauva un pele

Guļošam lauvam pāri pārskrēja pele. Lauva uzlēca kājās, sakampa peli un gribēja to aprīt. Bet šī lūgtin lūdzās, lai palaiž vaļā, un apsolīja viņam atmaksāt, ja paliks dzīva. Lauva pasmējās un peli atiaida. Un gadījās, ka pele viņam patiešām drīz vien aiz pateicības izglāba dzīvību.

Lauvu sagūstīja mednieki un ar virvi piesēja pie koka. Izdzirdusi lauvu vaimanājam, attecēja pele un, pārgrauzusi virvi, zvēru atbrīvoja.

— Toreiz, — pele sacīja, — tu smējies par mani, neticēdams, ka spēšu tev atmaksāt, - bet tagad zināsi, ka ari peles prot būt pateicīgas.

Fabula māca, ka arī visstiprākajam, apstākļiem mainoties, var ievajadzēties vājākais.

lauva un ēzelis

Lauva un ēzelis bija nolēmuši dzīvot kopā un reiz gāja medībās. Viņi nonāca pie alas, kurā atradās mežakazas. Lauva nostājās pie ieejas, lai notvertu kazas, kas skries laukā, bet ēzelis devās iekšā, uzklupa tām un, gribēdams tās iztrūcināt, skaļi brēca. Kad lauva gandrīz visas jau bija saplosījis, ēzelis iznāca ārā un vaicāja, vai viņš cīnījies drošsirdīgi un prasmīgi dzinis kazas laukā.

— Kā tad! — lauva atbildēja. — Arī es no tevis nobītos, ja nezinātu, ka esi ēzelis.

Tā cilvēki, kuri plātās citu priekšā, kas viņus pazīst, .viegli kļūst par apsmieklu.

152

laupītājs un zidkoks

Kāds laupītājs uz ceļa nositis cilvēku. Ļaudis, kas bijuši tuvumā, metušies ķert viņu rokā. Slepkava atstājis nogalināto un, notraipījies asinīm, bēdzis. Kad pretim nākuši cilvēki un vaicājuši, kādēļ viņam rokas asinīs, laupītājs atbildējis, ka esot kāpis zīdkokā. Tikmēr piesteigu- šies vajātāji, saņēmuši viņu ciet un kādā zīdkokā situši krustā. Koks nu sacījis:

— Es nenožēloju, ka esmu kļuvis tev par nāves rīku, jo tu, pats izdarījis slepkavību, gribēji to novelt uz mani.

Tā bieži vien pat no dabas krietni cilvēki, citu apmeloti, nevilcinās pret tiem ļauni izturēties.

153

vilki un avis

Vilki gribēja uzbrukt avīm, bet tas viņiem neizdevās, jo ganāmpulku apsargāja suņi. Tad vilki nolēma likt lietā viltību. Pie avīm ieradās viņu sūtņi un uzstāja, lai izdod suņus. Naids esot cēlies šo dēļ, un, ja tos izdošot vilkiem»

iestāšoties miers. Avis, neapjēgdamas, kas viņas gaida, suņus izdeva. Tad vilki, guvuši virsroku, bez grūtībām iznīcināja neaizsargāto ganāmpulku.

Tā arī valstis, kas ar vieglu roku izdod tautas vadoņus, ātri vien pašas negaidīti kļūst par ienaidnieka laupījumu.

154

vILKks un zirgs

Vilks, klaiņodams pa tīrumu, ieraudzīja miežus. Ēst viņš tos nevarēja un tāpēc, pametis miežu lauku, gāja prom. Viņš sastapa zirgu un to veda uz tīrumu, sacīdams, ka atradis miežus, taču pats tos neēdis, bet pataupījis zirgam, jo viņam tīkami klausīties tā zobu šņirkstoņā. Uz to zirgs atbildēja:

— Draudziņ, ja vilki ēstu miežus, tev ausis nebūtu vis mīļākas par vēderu.

Fabula māca, ka cilvēkiem, kas pēc dabas ir nelietīgi, neviens netic, lai cik krietni viņi izliktos.

155

vilks un jērs

Vilks ieraudzīja jēru pie kādas upītes dzeram un gribēja, aizbildinādamies ar pieklājīgu ieganstu, to aprīt. Tāpēc viņš, nostājies augšpus jēra, tam pārmeta, ka šis duļķo ūdeni un neļauj viņam dzert. Jērs taisnojās, ka dzerot tikai ar pašiem lūpu galiem un vispār, atrazdamies lejpus, nevarot duļķot ūdeni tam, kas ir augšpus. Vilks, ar šo apsūdzību cietis neveiksmi, nu sacīja:

—    Bet pērn tu nopulgoji manu tēvu!

Uz to jērs atbildēja, ka viņš tai laikā vēl nemaz neesot bijis piedzimis. Beidzot vilks teica:

—    Taisnoties tu proti, bet vai tāpēc tevi neapēdīšu? Fabula rāda: ja kāds nodomājis otram darīt pāri, tad

šim, lai cik godīgs tas būtu, nelīdzēs nekāda taisnošanās.

VILKS UN GĀRNIS

Vilks aizrijies ar kaulu un skraidījis apkārt, meklēdams kādu, kas viņam palīdzētu. Viņš sastapis gārni un tam apsolījis atalgojumu, ja izvilkšot kaulu laukā. Gārnis kibāzis galvu vilka rīklē, izņēmis kaulu un pieprasījis salīgto maksu. Bet vilks atbildējis:

— Tu, draudziņ, savu galvu sveiku un veselu dabūji laukā no vilka rīkles un vēl prasi samaksu?

Fabula rāda, ka nedarīt saviem labdariem ļaunu nekrietniem cilvēkiem jau šķiet visdāsnākā atmaksa.

15?

vilks un kaza

Vilks ieraudzījis kazu ganāmies uz kraujas. Nespēdams kazai tikt klāt, viņš to saucis lejā. Te šī nevarēšot nejauši nogāzties, un pie viņa pļaviņā esot brīnumjauka zālīte. Taču kaza viņam atbildējusi:

— Ne jau tādēļ tu mani aicini, lai es mielotos, bet tālab, ka pašam nav ko ēst.

Tā ari nekrietniem cilvēkiem nelīdz nekādi stiķi, kad viņi perina ļaunu pret tiem, kas viņus labi pazīst.

158

vilks un vecīte

Izsalcis vilks skraidīja apkārt, meklēdams ko ēst. Viņš nokļuva pie kādām mājām un dzirdēja tur bērniņu raudam. Kāda veca sieviete mazulim piedraudēja, ka izsviedīs to vilkam, ja tas neapklusīs. Domādams, ka vecīte runā nopietni, vilks nolēma gaidīt. Pienāca vakars, bet nekas tāds nenotika. Iedams prom, vilks teica:

■— Šais mājās saka vienu, bet dara citu.

Fabula attiecināma uz cilvēkiem, kuru darbi neatbilst viņu vārdiem.

vilks un aita

Līdz kaklam pieēdies vilks ieraudzīja kādu aitu zemē guļam. Vilks saprata, ka tā pakritusi aiz bailēm, piegāja klāt un drošināja: viņš šo neaiztikšot, ja tā trīsreiz sacīšot taisnību.

Aita sāka: pirmkārt, tā vispār nevēloties viņu sastapt; otrkārt — ja tomēr sastaptu, tad tikai aklu. Treškārt, viņa teica:

— Kaut jūs, visi vilki, ņemtu nelabu galu! Mēs jums neko neesam nodarījušas, un tomēr jūs mūs vajājat.

Vilks noklausījās aitas patiesību un atstāja to mierā.

Fabula rāda, ka nereti arī ienaidnieks prot cienīt patiesību,

160

vilks un aita

Kāds suņu sakosts vilks nevarīgs gulēja zemē un nespēja sev sagādāt barību. Ieraudzījis aitu, viņš tai lūdza no tuvējās upītes atnest ūdeni.

—           Ja dosi man padzerties, — viņš teica, — barību sev atradīšu pats.

Uz to aita atbildēja:

—    Ja iedošu dzeramo, par ēdamo tev kļūšu pati. Fabula vēršas pret ļaunu cilvēku, kas liekulīgi vērpj

viltu,

161

zīlnieks

Zīlnieks reiz sēdējis laukumā un pelnījies ar nākotnes pareģošanu. Pēkšņi atskrējis kāds cilvēks un paziņojis, ka zīlniekam uzlauztas mājas durvis un visa iedzīve nozagta. Šis šausmās uzlēcis kājās un vaimanādams skriešus meties prom, lai paskatītos, kas noticis, To redzēdams, kāds no klātesošajiem teicis:

—           Tu, draugs, apņemies pareģot nākotni citiem, bet pats savējo paredzēt nespēji

Fabula attiecināma uz cilvēkiem, kas paši dzīvot neprot, bet jaucas darīšanās, gar kurām tiem nekādas daļas nav.

162

zens un krauklis

Kāda sieviete gribējusi zināt sava dēlēna nākotni, un zīlnieki tai pareģojuši, ka bērnu nogalināšot krauklis. Sieviete aiz bailēm darinājusi lielu lādi un, lai puisīti pasargātu no kraukļa, viņu tajā ieslēgusi. Zināmās stundās māte lādi atvērusi, lai zēnam padotu ēdienu. Kādudien, gribēdama tam iedot padzerties, viņa atvērusi lādi, un bērns neuzmanīgi izbāzis galvu ārā. Lādes durtiņu āķis, kas bijis līdzīgs kraukļa knābim, tam uzkritis pašā galvas vidū un zēnu nogalinājis.

Fabula rāda, ka tas, ko lēmis liktenis, ir nenovēršams.

163

bites un zevs

Bites, kurām bijis žēl cilvēkiem savu medu atdot, devušās pie Zeva un lūgušas, lai piešķir tām spēju ikvienam dzelt, kas tuvosies kārēm. Zevs par šādu nenovīdību sadusmojies un izdarījis tā, ka bites, tiklīdz kādam iedzeļ, zaudē dzeloni līdz ar dzīvību.

Fabula attiecināma uz nenovīdīgiem cilvēkiem, kas kaitē paši sev.

164

Ķibeles priesteri

Kādiem Ķibeles priesteriem bija ēzelis, kuram viņi ceļodami mēdza savu mantību mugurā kraut. Kad tas, galīgi nodzīts, nobeidzās, viņi to nodīrāja, no ādas darināja tamburīnu un lika to lietā. Reiz viņi sastapa citus priesterus, kas vaicāja, kur palicis ēzelis. Viņi atbildēja, ka tas nobeidzies, bet sitienu saņemot tik daudz, cik nesaņēmis, dzīvs būdams.

Tā dažs labs vergs, kaut ari tam piešķirta brīvība, no verga likteņa atbrīvoties nespēj.

peles un zebiekstes

Peles karoja ar zebiekstēm. Ciezdamas sakāvi pēc sakāves, peles sanāca kopā un nosprieda, ka vainīgs esot stingras varas trūkums. Tāpēc tās no sava vidus ievēlēja karavadoņus. Šie, gribēdami pārējo starpā izcelties, sadabūja un piesēja sev ragus.

Sākās kauja, un arī šoreiz peles tapa pieveiktas. Visas, bēgdamas uz savām alām, bez pūlēm tur iemuka, tikai vadoņi ragu dēl nevarēja tikt iekšā, Zebiekstes tās saķēra un aprija.

Par to, ka godkāre daudziem sagādā likstas.

165*

peles un zebiekstes

Zebiekstes un peles kāvās uz dzīvību un nāvi. Peles metās cīniņā ar pelavu šķēpiem un kaujas ratiem. Zebiekstes guva virsroku, un peles nu gribēja iebēgt savās alās, bet šķēpu kāti viņām neļāva tajās paslēpties. Un tā zebiekstes viņas iznīcināja.

Kas spēkā vājš, lai nesāk karu.

166 skudra

Tagadējā skudra reiz bijusi cilvēks, kas nodarbojies ar zemkopību. Viņš neapmierinājies ar paša darba augļiem, bet, būdams skaudīgs, vēl zadzis arī kaimiņu ražu. Zevs par šādu alkatību sadusmojies un pārvērtis viņu kukainī, ko sauc par skudru. Taču, mainoties izskatam, tikums palicis vecais. Vēl šobaltdien skudra, aptekalēdama tīrumus, kuļamvietās salasa kviešu un miežu graudus un glabā tos savās mājās.

Fabula rāda, ka cilvēki, kas no dabas nekrietni, raksturu nemaina, lai arī cik bargi tos pārmāca.

MUŠA

Kāda muša iekritusi gaļas podā. Siīkdama virā, viņa sacījusi:

—           Paēdu, padzēros, izpeldējos — nu mierīgu prātu varu mirt.

Fabula rāda, ka cilvēkiem nāve vieglāka, kad tā pienāk negaidot.

168

JŪRĀ CIETUŠAIS

Kāds cilvēks, kura kuģis nogrima, izpeldēja krastā un aiz pārguruma tur aizmiga. Pēc kāda brīža viņš pamodās un, ieraudzīdams jūru, tai pārmeta, ka tā, izlikdamās rāma, ievilina cilvēkus, bet, tiklīdz šie ir tās varā, sāk plosīties un pazudina viņus. Jūra, pieņemdama sievietes izskatu, atteica:

—           Ne jau man to pārmet, draugs, bet vējiem! Es no dabas esmu tāda, kādu mani šobrīd redzi, bet vēji, pēkšņi mezdamies virsū, saceļ bangas un liek man plosīties.

Tā ari mums, redzot noziedzīgu rīcību, nav jāvaino dalītāji, kas padoti citiem, bet tie, kas viņus rīko,

169

vieglprātis un bezdelīga

Kāds vieglprātīgs jauneklis notrieca visu, ko bija mantojis no tēva, tikai apmetnis vien vēl bija palicis. Ieraudzīdams bezdelīgu, kas bija atlaidusies pirms laika, viņš nosprieda, ka vasara jau klāt un apmetnis vairs nav vajadzīgs. Tāpēc viņš aiznesa to uz tirgu un pārdeva. Bet drīz atkal atgriezās ziema un uznāca bargs sals. Jauneklis, klimzdams apkārt, nu bezdelīgu ieraudzīja beigtu guļam zemē un sacīja:

— Ak vai! Tu pazudināji gan sevi, gan arī mani!

Fabula rāda, cik bīstams viss, ko dara nelaikā.

slimnieks un ārsts

Ārsts vaicāja slimniekam, kā viņš jūtas. Šis atbildēja, ka pārlieku svīstot. Tas esot labi, ārsts uz to sacīja. Kad viņš jautāja slimajam nākamreiz, kā klājas, tas pastāstīja, ka to bez mitas kratot drudzis. Arī tas esot labi, dziednieks teica. Viņam ierodoties trešoreiz un apjautājoties par slimības gaitu, sirdzējs pavēstīja, ka parādījusies vēl tūska. Bet arī tagad ārsts izteicās, ka tas uz labu. Tad slimo apraudzīja kāds radinieks un apvaicājās, kā viņš jūtoties.

— Tik labi, — skanēja atbilde, — ka nu jau gals klāt.

Tā cilvēki, pavirši spriezdami, daudzus uzskata par laimīgiem taisni tā dēļ, no kā šie visvairāk cieš.

171

sikspārnis, ērkšķu kroms un nira

Sikspārnis, ērkšķu krūms un nira sametās kopā un nolēma doties tirdzniecības ceļojumā. Sikspārnis aizņēmās naudu un to ieguldīja kopīgajā pasākumā, ērkšķu krūms deva apģērbu, bet nira kāpa kuģī ar vara kravu.

Uznāca liela vētra, un kuģis apgāzās. Braucēji gan izpeldēja krastā, bet visa manta aizgāja bojā. Kopš šā laika nira, cerēdama kādreiz atrast savu varu, nirst pēc tā jūras dzīlē; sikspārnis, baidīdamies no kreditoriem, pa dienu nerādās un medībās dodas tikai naktī, bet ērkšķu krūms, meklēdams drēbes, pieķeras pie garāmgājēju apmetņiem, jo cer ieraudzīt kādu no savējiem.

Fabula rāda, ka īpaši pūlamies tur, kur reiz esam piedzīvojuši neveiksmi.

172

sikspārnis un zebiekste

Zebiekste noķēra kādu zemē nokritušu sikspārni. Nāves briesmās šis lūdzās, lai tam neatņem dzīvību. Zebiekste atbildēja, ka palaist vaļā viņu nekādi nevarot, jo pati daba tai vēlējusi karot ar visiem spārnaiņiem. Uz to sikspārnis sacīja, ka šis neesot nekāds putns, bet gan pele, un zebiekste viņu atlaida.

Vēlāk sikspārnis atkal reiz nokrita zemē un, citas zebiekstes satverts, lūdzās to nenogalināt. Zebiekste iebilda, ka tai ir naids pret visām pelēm, taču sikspārnis aizrādīja, ka šis neesot nekāda pele, bet sikspārnis, un ari šoreiz tika palaists vaļā. Tā viņš izglābās, divreiz mainīdams vārdu.

Fabula rāda, ka aiī mums nav jābūt allaž vienādiem, jo nereti tas, kas piemērojas apstākļiem, izsargās no lielām briesmām.

173

MEŽA CIRTĒJS UN HERMEJS

Kādam vīram, pie upes cērtot kokus, ūdenī iekrita cirvis un straume to aizrāva projām. Cirtējs apsēdās krastā un raudāja. Par viņu iežēlojās Hermejs un, uzzinājis, kādēļ vīrs raud, ienira ūdenī, izcēla no upes zelta cirvi un vaicāja, vai tas esot pazudušais. Kad vīrs atbildēja, ka neesot vis, Hermejs ienira no jauna un, šoreiz atnesdams sudraba cirvi, atkal jautāja, vai cirtējs pazaudējis šo, bet vīrs atteicās arī no tā. Tad Hermejs ienira ūdenī trešoreiz un atnesa īsto. To īpašnieks atzina par savējo. Hermejs kā balvu par vīra godīgumu uzdāvināja viņam visus trīs cirvjus.

Cirtējs tos paņēma, aizgāja pie saviem biedriem un tiem izstāstīja, kas viņam atgadījies. Kāds no tiem kļuva skaudīgs un gribēja, lai ar viņu notiek tāpat. Tāpēc viņš ar savu cirvi aizgāja uz to pašu upi, ņēmās turpat cirst kokus un tīšuprāt iemeta cirvi ūdenī, tad apsēdās un raudāja. Kad pienāca Hermejs un apvaicājās, kas noticis, viņš sacīja, ka pazaudējis cirvi. Hermejs no upes atnesa zelta cirvi un prasīja, vai tas ir pazudušais. Mantkāres urdīts, vīrs atbildēja, ka šis patiešām esot īstais. Tad dievs viņam ne tikai neko neuzdāvināja, bet pat neatdeva atpakaļ viņa paša cirvi.

Godīgiem cilvēkiem dievi stāv klāt, bet negodīgos neieredz.

ceļinieks un likteņ dieve

Kāds vīrs, no garā ceļa piekusis, nometās zemē pie akas un aizmiga. Miegā viņš tik tikko neiekrita tajā, bet pienāca Likteņdieve un, viņu modinādama, sacīja:

—          Draudziņ, ja tu būtu iekritis akā, tad tu nevainotu vis savu nepiesardzību, bet mani.

Tā daudzi cilvēki apsūdz dievus, kaut gan savās likstās ir paši vainīgi.

174a

zens un likteņdieve

Kāds zēns bija aizmidzis pie pašas akas. Pienāca Likteņdieve un tam uzsauca:

—           Mosties un ej no šejienes prom! Citādi iekritīsi akā, un visi tad vainos mani, Likteņdievi.

Fabula rāda, ka mēs bieži kļūdāmies, piedzīvojam dažādas likstas un briesmas un to visu pārmetām liktenim,

175

ceļinieki un platāna

Reiz ceļinieki vasarā, dienas vidū tveices izmocīti, ieraudzīja platānu. Viņi pienāca pie tās un, paēnā atgū- lušies, atpūtās. Raudzīdamies augšup un vērodami platānu, viņi sāka savā starpā spriedelēt:

—    Cik gan nederīgs cilvēkiem šis neauglīgais koks!

Bet platāna tiem atbildēja:

—           Nepateicīgie radījumi! Baudīdami manu labvēlību, jūs saukājat mani par nederīgu un neauglīgu!

Tā arī cilvēku vidū ir tādi neveiksminieki, kuru krietnumam neviens netic, kaut gan tie citiem dara labu.

176

ceļinieks un odze

Kāds ceļinieks ziemā ieraudzīja odzi, kas salā vai beidzās nost. Viņš to žēlodams pacēla, ielika azotē un lūkoja sasildīt. Kamēr odzi vēl stindzināja aukstums, tā izturējās mierīgi, bet, atsilusi un atdzīvojusies, ceļiniekam iekoda vēderā.

— Esmu to pelnījis, — viņš mirdams sacīja. — Kādēļ man viņu vajadzēja glābt, kad tā sprāga nost? Čūska tak bija jānosit, kad tā vēl bija spēka pilna.

Fabula rāda, ka nelietība nepazīst pateicību par labiem darbiem un pat saceļas pret saviem labdariem.

176a

zemnieks un čoska

Kāds zemnieks atrada ziemā čūsku, kas salā jau bija sastingusi. Viņš to žēlodams pacēla un ielika azotē. Atsilusi un atspirgusi, čūska labdarim iedzēla un to nogalināja. Mirdams viņš sacīja:

— To esmu pelnījis! Kam žēloju ļauno?

Fabula rāda, ka nekrietni cilvēki, lai cik labi pret viņiem izturas, tikumu nemaina.

177

CEĻINIEKI

Ceļinieki, iedami gar jūras krastu, uzkāpa pakalnā. No turienes viņi tālu jūrā ieraudzīja žagaru saišķi un iedomājās, ka tas ir liels kuģis. Viņi palika uz vietas, gaidīdami, kamēr tas piestās. Vējš žagarus dzina tuvāk krastam, un ceļinieki joprojām gaidīja, vēl arvien tos uzskatīdami par kuģi, tikai mazāku, nekā bija domājuši iepriekš. Kad žagarus izskaloja krastā un ceļinieki redzēja, kas tas ir, viņi cits citam sacīja:

— Esam veltīgi gaidījuši! Te tak nekā nav!

Līdzīgi tam arī daži cilvēki no tālienes iedveš bailes, bet, iepazīstoties tuvāk, izrādās, ka tiem ir niecīga vērtība.

178

ceļinieks un hermejs

Kāds vīrs, dodoties tālā ceļā, solījās, ja kaut ko atradīs, pusi no tā ziedot Hermejam. Uzgājis somu, kurā bija mandeles un dateles, viņš to pacēla, domādams, ka tajā ir nauda. Ceļinieks izkratīja somu un visu, kas tur bija, notiesāja. Tad viņš nolika uz ziedokļa mandeļu čaumalas un dateļu kauliņus un sacīja:

—           Saņem, Hermej, ko solīju. Še tava tiesa — gan no tā, kas iekšpusē, gan arī no tā, kas ārpusē!

Fabula attiecināma uz mantrausi, kas savā alkatībā pat dievus cenšas apvest ap stūri.

179

Ēzelis un dārznieks

Kāds ēzelis, kas kalpojis dārzniekam, dabūjis maz ēst un ticis pārlieku vārdzināts. Tāpēc viņš lūdzis Zevam, lai šo atņem dārzniekam un iedod citam saimniekam. Zevs sūtījis Hermeju, lai pārdod ēzeli podniekam, bet ari tur viņam klājies grūti, jo nācies vēl smagāk strādāt, un ēzelis atkal piesaucis Zevu. Tas nu licis viņu pārdot ādminim. Kad ēzelis ieraudzījis, ar ko saimnieks nodarbojas, viņš sacījis:

—           Bij man gan labāk pie vecajiem saimniekiem. Šis te vēl ādu nodīrās!

Fabula rāda, ka vergi, tiklīdz iepazīstas ar jaunajiem saimniekiem, sāk gaužām skumt pēc vecajiem.

180

ēzelis un sāls

Ēzelis, uz muguras nesdams sāls kravu, bridis pār upi. Viņš paklupis un iekritis ūdenī. Sāls izkususi, un ēzelim tagad nesamais bijis vieglāks. Par to viņš varen nopriecājies un citreiz, kad nesis sūkļus un atkal bridis pār upi, sadomājis tīšuprāt iekrist ūdenī, lai celtos kājās ar vieglāku nastu. Viņš klupis, bet sūkļi piesūkušies ar ūdeni un ēzelis, vairs nevarēdams piecelties, noslīcis.

Tā arī dažus cilvēkus negaidot pazudina pašu viltība.

181

ēzelis un molis

Dzinējs, apkrāvis ēzeli un mūli, devās ceļā. Kamēr apvidus bija līdzens, ēzelim nasta bija pa spēkam, bet, kāpjot kalnā, viņš pavisam nomocījās un lūdza mūli, lai šis paņem daļu nesamā; pārējo viņš tad spēšot pats aiznest līdz galam. Taču mūlis par to ir dzirdēt negribēja. Ēzelis nogāzās no kraujas un nositās. Dzinējs, atrazdamies grūtā stāvoklī, uzkrāva mūlim ne vien ēzeļa nastu, bet piedevām arī vēl tā ādu. Pāri mēram apkrauts, nu mūlis sacīja:

— Tā man vajag! Būtu es uzklausījis ēzeli un paņēmis no viņa kaut vai nelielu daļu nesamā, man tagad nebūtu līdz ar viņa nastu vēl arī pats jāstiepj.

Tā arī daži kreditori, aiz naudaskāres nevēlēdamies ne drusku piekāpties saviem parādniekiem, bieži vien zaudē visu kapitālu.

182

ēzelis un statuja

Kāds cilvēks dzina savu ēzeli uz pilsētu, tam uzkrāvis dieva statuju. Visi pretimnācēji tēla priekšā bijīgi klanījās, un ēzelis, domādams, ka tie klanās viņa priekšā, aiz sajūsmas sāka brēkt un atteicās turpināt ceļu. Dzinējs saprata, kas ēzelim lēcies, noslānīja to ar rungu un teica:

— Muļķis tāds, tā tik vēl trūka, lai cilvēki klanītos ēzeļa priekšā!

Fabula rāda, ka cilvēki, kas dižojas ar citu nopelniem, kļūst smieklīgi to acīs, kuri viņus pazīst.

183

SAVVAĻAS ĒZELIS

Savvaļas ēzelis, ieraudzīdams mājas ēzeli sildāmies saulītē, piegāja klāt un ar skaudību apbrīnoja tā veselīgo izskatu un gardo barību. Bet vēlāk viņš redzēja, kā tas uz savas muguras stiepj smagu smagās nastas un dzinSjs, nopakaļus iedams, to sit ar rungu, un tāpēc teica:

— Nē, nu vairs tevi neapskaužu, jo redzu, ar kādām ciešanām tev jāsamaksā par savu labklājību.

Nav jātiecas pēc labumiem, kas saistīti ar briesmām un mocībām.

ēzelis un cikādes

Ēzelis reiz dzirdējis čirkstinām cikādes. Apskauzdams cikādes par viņu liego balsi, ēzelis vaicājis:

—    No kā jūs īsti pārtiekat, ka jums tik skaista balss?

—    No rasas, — cikādes atbildējušas.

Un ēzelis, turpmāk pārtiekot no rasas vien, nobeidzies badā.

Tā ari cilvēki, tiekdamies pēc tā, kas neatbilst viņu dabai, savu mērķi nesasniedz un turklāt vēl pieredz lielas ciešanas.

185

ēzeļi pie zeva

Ēzeļi, nemitīgā smagā darba un ciešanu izmocīti, sūtījuši savus pārstāvjus pie Zeva un lūguši, lai tos atpestī no grūtās dzīves. Gribēdams ēzeļiem ieskaidrot, ka tas nav iespējams, Zevs sacījis, ka šīs mokas beigšoties tikai tad, kad tie, nolaižot ūdeni, uztaisīšot upi. Ēzeļi, domādami, ka Zevs runā nopietni, no tā brīža līdz pat šobaltdien, līdzko ierauga cita ēzeļa mīzalus, apstājas ari paši turpat un slapinās.

Fabula rāda, ka tas, kas ikvienam nolemts, nav grozāms.

186

ēzelis un viņa dzinējs

Ēzelis, ko dzinis viņa saimnieks, jau pēc neliela gabala pasities sānis un nesies uz kraujas pusi. Kuru katru bridi viņš varējis no tās nogāzties, bet dzinējs saķēris ēzeli aiz astes un vilcis atpakaļ. Kad lopiņš no visa spēka turējies pretim, dzinējs šo palaidis vaļā un sacījis:

— Lai notiek pēc tava prāta! Bet tā tev būs nelāga uzvara!

Fabula attiecināma uz ietiepīgu cilvēku,

ēzelis un vilks

Ēzelis, ganīdamies pļavā, ieraudzījis vilku, kas viņam ar joni skrējis virsū, un izlicies klibojam. Kad vilks jautājis, kāpēc šis klibo, ēzelis atbildējis:

—           Pār žogu lēkdams, ierāvu skabargu, — un lūdzis vispirms to izvilkt un tikai tad viņu aprīt, lai vilkam tā neiedurtos rīklē.

Vilks noticējis un, kad ēzelis pacēlis kāju, ņēmies rūpīgi pētīt nagu, bet ēzelis kā triecis kāju vilkam rīklē, tā izdauzījis visus zobus. Ciezdams briesmīgas sāpes, vilks sacījis:

—           Tā man vajadzēja! Tēvs izmācīja par miesnieku, bet man sagribējās par ārstu būt.

Tā arī cilvēki, kas ķeras pie nepiemērota darba, pelnīti piedzīvo neveiksmi.

188

ēzelis lauvas āda

Ēzelis ietērpās lauvas ādā un staigāja apkārt, iedvesdams dzīvniekiem bailes. Ieraudzījis lapsu, viņš arī šo gribēja nobaidīt, bet tā, izdzirdusi ēzeļa brēkšanu, sacīja:

—           Vari būt drošs: arī es no tevis nobītos, ja nebūtu dzirdējusi tavu balsi.

Tā dažkārt neaptēstu cilvēku, kas plātīdamies šķiet diezin kas esam, nodod paša pļāpīgums.

188a

ēzelis lauvas ada

Ēzelis aplikās lauvas ādu, un visi domāja, ka tas ir lauva. Metās bēgt gan cilvēki, gan lopi, bet uzpūta vējš un norāva ādu, un ļaužu priekšā -nu bija kails ēzelis. Tad visi ņēmās viņu slānīt ar rungām un nūjām.

Fabula rāda: ja esi nabags, netēlo bagātnieku, citādi kļūsi smieklīgs un piedzīvosi nepatikšanas.

8<J

ĒZELIS UN VARDES

Kāds ēzelis, nesdams uz muguras malku, reiz brida par purvu. Viņš paklupa, nogāzās zemē un, nevarēdams piecelties, sāka kunkstēt un vaimanāt. Purva vardes, izdzir- dušas ēzeļa vaidus, sacīja:

— Ko tu darītu, draudziņ, ja atrastos šeit tikpat ilgi, cik mēs, kad, tikko pakritis, jau tik briesmīgi vaimanā?

Kas pats mierīgu prātu panes īstas grūtības, šo fabulu varētu attiecināt uz gļēvu cilvēku, kam, sastopoties ar gaužām niecīgām, jau dūša papēžos.

190

ĒZELIS, KRAUKLIS UN VILKS

Pļavā ganījies ēzelis, kuram uz muguras bijis augonis. Atlaidies krauklis un sācis ar knābi augoni plosīt. Ēzelis skaļi brēcis un mētājies uz visām pusēm, bet dzinējs, stāvēdams pa gabalu, tik smējies. To, garām iedams, ieraudzījis vilks un sacījis:

— Kādi gan mēs esam neveiksminieki! Mums cilvēki dzenas pakaļ, tiklīdz ierauga, bet par šo, kaut arī tas uzklūp citam, tikai pasmejas.

Fabula rāda, ka nelietīgs cilvēks jau no tālienes redzams.

ĒZELIS, LAPSA UN LAUVA

Ēzelis un lapsa, salīguši draudzību, reiz devās medībās un sastapa lauvu. Lapsa, laikus apjēgdama draudošās briesmas, pieskrēja lauvam klāt un apņēmās šim atdot ēzeli, ja viņš nosolīšoties lapsu neaiztikt. Lauva sacīja, ka atstāšot to mierā. Tad lapsa aizveda ēzeli pie kādām lamatām un parūpējās, lai viņš tajās iekrīt. Lauva, redzēdams, ka ēzelis vairs nekur aizmukt nevar, nu vispirms metās virsū lapsai un tikai tad ķērās pie ēzeļa.

Tā cilvēki, kas vērpj viltu pret saviem sabiedrotajiem, bieži vien paši nemana, ka pazudina ari sevi.

VISTA UN BEZDELĪGA

Vista, atradusi čūskas olas, tās cītīgi perējusi un tad ar knābi pārsitusi tām čaumalu. To redzējusi bezdelīga un sacījusi:

— Neprātīgā, kam tu audzē tādus bērnus, kas paaugušies tevi pazudinās pašu pirmo?

Neganta daba ne ar kādu labdarību nav iegrožojama.

193

PUTNU ĶĒRĀJS UN CĪRULIS

Kāds putnu ķērājs izlika cilpas. Cīrulis, to redzēdams, vaicāja, ko šis dara. Ķērājs atbildēja, ka ceļot pilsētu. Tad viņš mazliet atgāja nost. Kad cīrulis, viņam noticēdams, pienāca klāt un sāka knābāt ēsmu, cilpa negaidot savilkās. Vīrs putnu saķēra, bet tas sacīja:

— Ja tu, draudziņ, celsi tādas pilsētas, tad tur gan būs daudz iedzīvotāju!

Fabula rāda, ka ļaudis savas mājas un pilsētas visbiežāk pamet tad, kad valdītāji ir neganti.

194

PUTNU ĶĒRĀJS UN STĀRĶIS

Kāds putnu ķērājs izlika tīklus dzērvēm un pa gabalu vēroja, kā veiksies. Līdz ar dzērvēm atlaidās arī stārķis, un ķērājs, pieskrējis klāt, kopā ar tām saķēra arī šo. Stārķis lūdzās, lai to pasaudzē. Viņš aizrādīja, ka cilvēkiem nekā ļauna nedarot un tiem pat esot ļoti noderīgs, jo ķerot un iznīcinot čūskas un citus rāpuļus. Bet mednieks sacīja:

—■ Tu, lai cik labs būdams, tomēr esi pelnījis sodu, jo turies kopā ar neliešiem.

Arī mums jāvairās no nekrietnu ļaužu sabiedrības, lai neviens nedomātu, ka esam viņu nelietību līdzdalībnieki.

9i

KAMIELIS

Kad cilvēki pirmoreiz ieraudzījuši kamieli, viņi nobijušies no tā milzīgā auguma un šausmās metušies bēgt. Taču vēlāk viņi iepazinuši tā miermīlīgo dabu, kļuvuši drošāki un jau gājuši tam klāt. Vēl pēc kāda laika viņi sapratuši, ka šim dzīvniekam dusmas pavisam svešas, un beidzot zaudējuši jebkuru cieņu pret to: viņi kamielim uzlikuši iemauktus un ļāvuši pat saviem bērniem šo vadāt apkārt.

Fabula rāda, ka, pierodot pie briesmīgā, zūd arī bailes no tā.

196

CUSKA UN KRABIS

Čūska un krabis dzīvojuši kopā. Krabis pret čūsku izturējies labvēlīgi un bez viltus, šī turpretī bijusi ļauna un liekulīga. Krabis ne vienreiz vien lūdzis čūsku būt atklātai un izturēties tāpat kā viņš, bet tā neklausījusi. Krabis par to sadusmojies un reiz, nogaidījis, kamēr čūska aizmieg, satvēris to aiz rīkles un nožņaudzis. Redzēdams nu čūsku taisni izstiepušos, viņš sacījis:

— Ne jau tagad, kad esi beigta, tev vajadzēja taisnai kļūt, mīļā, bet gan toreiz, kad lūdzos un tu neklausīji.

Kas izturas pret draugiem nekrietni, savā nelaimē pats vainīgs.

197

ČŪSKA, ZEBIEKSTE UN PELES

Kādā mājā čūska kāvās ar zebieksti. Turienes peles, ko abas parasti medīja, izlīda laukā, lai vērotu cīņu. Bet čūska un zebiekste, līdzko ieraudzīja peles, tā pārtrauca kautiņu un metās šīm virsū.

Tā arī cilvēki, kas iejaucas divu valstsvīru strīdiņos, negaidot paši dabū ciest no abiem,

coska, ko mīdīja kajam

Čūska, ko daudzi mīdīja kājām, žēlojusies Zevarn. Bet tas viņai atbildējis:

—       Būtu pirmajam, kas tevi mīdīja, iekodusi, cits vairs neuzdrīkstētos.

Fabula rāda: kas pirmajam uzbrucējam pretī sit, no tā pārējie baidās.

199

ZĒNS UN SKORPIONS

Zēns aiz pilsētas mūriem ķēra siseņus. Jau krietni daudz noķēris, viņš ieraudzīja skorpionu un, domādams, ka tas ir sisenis, grasījās to sagūstīt. Bet skorpions pacēla dzeloni un sacīja:

—       Tik pamēģini, tad tūdaļ pazaudēsi arī noķertos siseņus!

Fabula māca, ka ar krietniem cilvēkiem un ar neliešiem nevar apieties vienādi.

200

ZAGLENS UN VIŅA MĀTE

Kāds zēns reiz skolā nozaga biedra rakstāmplāksnīti un to aiznesa mātei. Šī dēlu ne vien atstāja nesodītu, bet pat uzslavēja. Nākamreiz zēns nozaga apmetni un arī to iedeva mātei, un viņa to pieņēma ar jo lielāku patiku. Laikam ritot, zēns izauga par jaunekli un jau ķērās pie lielākām zādzībām.

Beidzot viņu notvēra un ar sasietām rokām veda uz soda vietu, bet māte, dauzīdama ar dūrēm krūtis, dēlam sekoja. Tad jauneklis sacīja, ka gribot tai kaut ko pateikt pie auss. Kad viņa pienāca klāt, dēls nokoda tai auss ļipiņu. Māte nu viņu lādēja, saukādama par bezgodi, bet dēls tai atbildēja:

— Ja tu būtu mani sodījusi, kad aiznesu tev nozagto plāksnīti, es nebūtu tik zemu kritis un tagad netiktu uz nāvi vests.

Fabula rāda, ka vaina, pret kuru necīnās no paša sākuma, vēlāk aug augumā,

IZSLĀPUŠAIS BALODIS

Izslāpis balodis kāda gleznā ieraudzīja trauku ar ūdeni un domāja, ka tas ir īsts. Tāpēc viņš ar sparu metās tam virsū un negaidot ietriecās gleznā. Balodis ar salauztiem spārniem nokrita zemē, un to drīz vien pievāca kāds garāmgājējs.

Tā daži cilvēki, pārlieku dedzīgi un neapdomīgi ķerdamies pie iecerētā, paši sevi pazudina.

202

DŪJA UN VĀRNA

Dūja, kas mitusi baložu mājiņā, lielījusies, ka viņai daudz bērnu. Vārna, dzirdēdama viņas runas, uz to sacījusi:

— Ar to vis neplāties, mīļā! Jo vairāk tev būs bērnu, jo vairāk tu vaimanāsi par savu verdzību.

Tā arī vergu vidū nelaimīgākie ir tie, kam nebrīvē piedzimst bērni.

203

PĒRTIĶIS UN ZVEJNIEKI

Pērtiķis, sēdēdams augstā kokā, ieraudzījis zvejniekus upē iemetam vadu un sācis vērot, kas nu būs. Kad zvejnieki vadu izvilkuši un mazliet nostāk ieturējuši brokastis, pērtiķis no koka nokāpis un lūkojis darīt to pašu, ko zvejnieki, jo šim dzīvniekam piemīt tieksme visu ko atdarināt. Bet, līdzko ķēries pie tīkla, viņš tajā sapinies un sacījis:

— Tā man vajadzēja! Kam gan ņēmos zvejot, to nemācēdams?

Fabula rāda, ka nepiemērots darbs ir ne vien neauglīgs, bet pat bīstams,

BAGĀTNIEKS UN ĀDMINIS

Kāds bagātnieks dzīvojis kaimiņos ādminim un, nevarēdams paciest nelabo smaku, tam nedevis miera, lai pārceļas uz citurieni. Ādminis pārvākšanos arvien novilcinājis, sacīdams, ka nu jau to darīšot pavisam drīz. Tā tas turpinājies, kamēr ar laiku bagātnieks pie smakas pieradis un pārstājis ādmini tirdīt.

Fabula rāda, ka ieradums palīdz samierināties arī ar nepatīkamo.

205

BAGĀTNIEKS UN RAUDU SIEVAS

Kādam bagātniekam bija divas meitas. Kad viena no tām nomira, viņš salīga raudu sievas. Otra meita tad sacīja mātei:

—           Cik mēs gan esam nožēlojamas! Mēs, kam tādas bēdas, raudāt neprotam, bet šīs te svešās sievas pilnā balsī vaimanā un sev krūtis dauza.

Uz to māte atbildēja:

—          Tur nav ko brīnīties, mans bērns, ka šīs tā raud. Viņas taču to dara par naudu.

Tā daži cilvēki aiz naudas kāres nekautrējas pat no citu nelaimes peļņu gūt.

206

GANS UN SUNS

Kādam ganam bijis milzīgs suns, ko viņš barojis ar nedzīvi piedzimušiem jēriem un beigtām aitām. Reiz, ganāmpulkam atgriežoties aplokā, viņš redzējis, ka suns, asti luncinādams, iet avīm klāt, un sacījis:

— Lai, draudziņ, nāk pār tavu galvu tas, ko tu novēli šīm!

Fabula attiecināma uz liekuli,

GANS UN JŪRA

Kāds vīrs reiz savus lopus ganījis pie jūras un vērojis, cik tā rāma un mierīga. Ganam nu sagribējies ceļot, un tāpēc viņš pārdevis savas aitas, nopircis dateles, iekrāvis tās kuģī un devies ceļā. Sacēlusies briesmīga vētra, kuģis apgāzies, un visa manta aizgājusi bojā, bet pats tik tikko izglābies.

Kad atkal iestājies rāms laiks, gans krastā sastapis cilvēku, kas apbrīnojis mierīgo jūru, un teicis tam:

—    Šī, draudziņ, tikai iekārojusi tavas dateles!

Tā bieži vien prātīgi ļaudis no mocībām gūst mācību.

208

GANS UN AITAS

Kāds gans reiz savas aitas aizdzina uz ozolu birzi un tur ieraudzīja milzīgu koku, pilnu zīlēm. Viņš zem tā izklāja savu apmetni, uzkāpa ozolā un nokratīja zīles, bet avis, tās grauzdamas, nemanot apēda arī apmetni. Kad gans nokāpa zemē un ieraudzīja, kas noticis, viņš sacīja:

—          Jūs, nekrietnie radījumi, dodat savu vilnu citu cilvēku drēbēm, bet man, kas jūs baro, atņemat pat apmetni!

Tā arī daudzi cilvēki aiz muļķības pret svešniekiem izturas labi, bet tuviniekiem dara pāri.

209

GANS UN VILCĒNI

Kāds gans reiz atrada vilcēnus un tos jo rūpīgi kopa, cerēdams, ka tie, izauguši lieli, ne tikai viņa avis sargās, bet nolaupīs vēl arī citu ganu aitas un tās viņam atnesīs. Taču vilcēni, tiklīdz paaugās, izmantoja pirmo izdevība un saplosīja viņa paša lopus. Gans nu vaimanāja un sacīja:

—          To arī esmu pelnījis! Kam maziņus izglābu tos, kurus pieaugušus nosist vajag?

Tā cilvēki, glābdami neliešus, neaptver, ka šie ar svaigiem spēkiem vispirms pazudinās viņus pašus.

JOKDARIS GANS

Kāds vīrs mēdza savas avis dzīt ganībās patālāk aiz ciema un šādi uzjautrinājās. Kliegdams, ka vilks aitās, viņš sauca palīgā ciema jaudis/Reizes divas vai trīs tie izbijušies arī atskrēja, lai izmuļķoti atgrieztos mājās. Beidzot patiešām reiz parādījās vilks un sāka plosīt avis. Gans nu sauktin sauca palīgā, bet ļaudis domāja, ka šis kā parasti joko, un vairs nelikās ne zinis. Tā viņš pazaudēja visas savas aitas.

Fabula rāda, ka meļi panāk tikai vienu: viņiem vairs netic pat tad, kad tie runā patiesību.

211

PELDĒTĀJS ZĒNS

Kāds zēns, peldēdamies upē, slīcis. Ieraudzīdams ceļinieku, viņš to saucis palīgā, bet šis sācis zēnu rāt viņa neapdomības dēļ. Zēns nu viņam sacījis:

—    Vispirms nāc palīgā, rāt varēsi vēlāk, kad izglābsi!

Fabula vērsta pret tiem, kas, rādami citus, dod iemeslu

viņus pašus rāt.

212

CĒRPAMA AITA

Aita reiz sacīja savam nemākulīgajam cirpējam:

—           Ja tev vajadzīga vilna, turi dzirkles augstāk, ja gaļa, — nokauj uzreiz, tikai pārstāj mani spīdzināt!

Fabula attiecas uz tiem, kuri ķeras pie darba, to neprazdami.

213

GHANĀTKOKS, ĀBELE UN ĒRKŠĶU KRŪMS

Granātkoks un ābele reiz strīdējušies, kuram labāki augļi. Strīdam augot augumā, ērkšķu krūms pie tuvējā žoga, to dzirdot, sacījis:

—    Metīsim nu mieru, draugi!

Kad labako vidū nav saticības, arī visniecīgākie cilvēciņi cenšas izlikties nozīmīgi.

214 KUKMIS

Kurmis, neredzīgais radījums, reiz sacījis savai mātei:

—    Es redzu!

Bet šī, gribēdama to pārbaudīt, iedevusi viņam vīraka graudiņu un vaicājusi, kas tas ir. Kurmis atbildējis, tas esot akmentiņš. Tad māte sacījusi:

—    Bērniņ, tev ne tikai redzes nav, bet arī oža zudusi. Tā daži lielībnieki sola neiespējamo, bet savu nevarību

parāda jau sīkumos.

214a KURMIS

Kurmis, neredzīgais radījums, reiz sacījis savai mātei:

—    Es redzu vīģes koku. Nākamreiz viņš teicis:

—■ Es manu vīraka smaržu. Un citreiz vēl:

—    Es dzirdu vara naudu žvadzam. Tad māte sacījusi:

—           Bērniņ, tev ne tikai redzes, bet arī dzirdes un ožas nav.

Fabula rāda, ka daži lielībnieki sola neiespējamo, bet savu nevarību parāda jau sīkumos.

215

LAPSENES, IRBES UN ZEMNIEKS

Lapsenes un irbes reiz izslāpušas atnāca pie kāda zemnieka un lūdza tam ūdeni, ko padzerties. Par to irbes solījās viņam aprakt vīnogulājus un tos kopt, bet lapsenes — laidelēties ap tiem un ar saviem dzeloņiem atvairīt zagļus. Zemnieks atbildēja: — Nē, man ir divi vērši, kuri, kaut gan neko nesola, tomēr visu padara. Tad labāk došu padzerties šiem, nevis jums.

Fabula attiecināma uz nepateicīgu cilvēku.

216

LAPSENE UN ČŪSKA

Lapsene reiz apsēdusies čūskai uz galvas un, nemitīgi dzeldama, to mocījusi. Čūska, nevarēdama vairs sāpes izturēt un nekādi nespēdama pret ienaidnieci aizstāvēties, izlīdusi uz ceļa un, ieraudzīdama braucam vezumu, pabāzusi galvu zem riteņa. Kopā ar lapseni beigdamās nost, viņa bildusi:

— Es mirstu, tomēr reizē ar naidnieci.

Fabula attiecas uz cilvēkiem, kas ar mieru iet bojā, ja reizē dabū galu arī ienaidnieki.

217

VĒRSIS UN MEŽAKAZAS

Kāds vērsis, lauvas vajāts, iebēdzis alā, kur mitušas mežakazas. Tās viņu sākušas spārdīt un badīt, bet viņš sacījis:

— Es to paciešu, ne jau no jums baidīdamies, bet no tā, kas tur stāv alas priekšā.

Tā daudzi aiz bailēm no stiprākā pacieš pārestības arī no vājākā.

218

PĒRTIĶA BĒRNI

Pērtiķiem, kā stāsta, dzimstot divi bērni. Vienu no mazuļiem viņi mīlot un rūpīgi kopjot, bet otru neieredzot un par to neliekoties ne zinis. Taču pēc dievišķa likteņ- lēmuma aprūpētais ejot bojā, bet novārtā atstātais izdzīvojot.

Fabula rāda, ka liktenis ir stiprāks par jebkādu piesardzību.

PAVS UN KOVĀRNIS

Putni reiz sprieduši, ko celt par valdnieku, un pāvs prasījis, lai skaistuma dēļ ievēlē viņu. Putni jau gribējuši tā darīt, taču kovārnis vaicājis:

— Bet kā tu, būdams valdnieks, mūs pasargāsi no ērgļa, ja šis uzbruks?

Valdnieka rota ir nevis skaistums, bet spēks.

220

KAMIELIS, ZILONIS UN PĒRTIĶIS

Kad dzīvnieki reiz sprieduši, kuru no viņiem ievēlēt par valdnieku, kamielis un zilonis cēlušies kājās un sākuši strīdēties, uzskatīdami, ka viņi ar lielo augumu un spēku par visiem pārāki. Taču pērtiķis aizrādījis, ka abi divi esot nepiemēroti — kamielis tāpēc, ka neprotot dusmot saviem pāridarītājiem, bet ziloņa valdīšanas laikā dzīvniekiem varēšot uzbrukt sivēns, no kura viņš baidoties.

Fabula rāda, ka bieži vien lielus pasākumus izjauc sīks traucēklis,

221

ZEVS UN ČŪSKA

Kad Zevs svinējis kāzas, visi dzīvnieki tam nesuši dāvanas. Arī čūska atrāpojusi ar rozi mutē. Viņu ieraudzīdams, Zevs sacījis:

— No visiem pārējiem pieņemšu dāvanas, bet no tavas mutes ne.

Fabula rāda, ka nekrietnu cilvēku pakalpojumi ii bīstami.

222

CŪKA UN SUNS

Cūka reiz strīdējusies ar suni. Cūka, piesaukdama Af- rodīti, zvērējusi, ka sunim, ja tas nerimsies, izdauzīšot visus zobus. Šis atbildējis, ka arī šoreiz cūka maldoties:

Afrodīte to tik ļoti ienīstot, ka neļaujot nevienam, kas ēdis cūkas gaļu, ienākt savā svētnīcā. Uz to cūka atbildējusi:

—           Tā viņa dara, nevis mani neieredzēdama, bet gan rūpēdamās, lai mani neviens nenokauj.

Tā veikli runātāji nereti māk arī pretinieku zākās vērst uzslavā.

223

CŪKA UN KUCE

Cūka reiz strīdējusies ar kuci — kura vieglāk dzemdē. Kuce sacījusi, ka viņa dzemdējot ātrāk par visiem pārējiem dzīvniekiem, bet cūka uz to atbildējusi:

—           Tā runādama, neai-pnirsti, ka savus mazuļus tu dzemdē aklus.

Fabula rāda, ka svarīgs nevis ātrums, bet pilnība.

224

MEŽAKUILIS UN LAPSA

Kāds mežakuilis, nostājies pie koka, trinis ilkņus. Lapsa vaicājusi, kādēļ šis, kaut gan tuvumā neesot ne mednieka, ne citu briesmu, ilkņus asinot. Uz to mežakuilis atbildējis:

— To daru ar gudru ziņu: kad briesmas būs klāt, ilkņus trīt vairs nevajadzēs, bet tūdaļ varēšu tos lietā likt.

Fabula māca, ka briesmām jāgatavojas laikus.

225 SKOPULIS

Skopulis, pārvērtis visu savu īpašumu naudā, nopirka zelta stieni un ieraka to zemē pie pilsētas mūra. Ik pa brīdim viņš nāca uz to paskatīties. Kāds no vīriem, kas tuvumā strādāja, bija ievērojis šos nācienus un, uzminējis isto iemeslu, viņa prombūtnē zeltu nozaga.

Kad skopulis atgriezās, viņš, atrazdams slēptuvi tukšu, sāka vaimanāt un matus plēst. Kāds cilvēks, redzēdams, cik briesmīgi viņš ir satriekts, un uzzinādams, kas noticis, sacīja:

— Nebēdājies! Paņem kādu akmeni, noliec turpat un iedomājies, ka tas ir tavs zelts! Tu tik un tā neizmantoji to, kad tas vēl nebija nozagts.

Fabula rāda, ka nekam neder nauda, kas nesagādā baudu.

226

BRUŅURUPUCIS UN ZAĶIS

Bruņurupucis un zaķis reiz strīdējās, kurš ātrāks. Nolikuši sacensības laiku un vietu, viņi izšķīrās. Zaķis, paļaudamies uz dabas doto ātrumu, i nedomāja skriet, apgūlās ceļmalā un aizmiga. Bruņurupucis turpretim, apzinādamies, cik viņš gauss, skrēja bez apstājas un, ticis garām guļošajam zaķim, ieguva uzvaras balvu.

Fabula māca, ka centība bieži vien pārspēj dabas dotības, ja tās atstāj novārtā.

226a

BRUŅURUPUCIS UN ZAĶIS

Zaķis reiz zobojās par bruņurupuča gausajām kājām. Bet šis teica:

—    Es tevi apsteigšu par spīti tavām ātrajām kājām!

Zaķis tam pretī:

—           Tie, bruņurupuci, ir tikai vārdi. Pamēģini tik sacensties, tad redzēsi! Bet kas mums noliks sacensības vietu un būs par tiesnesi?

Tad lapsa, godīgā un visugudrā, viņiem ierādīja taisnu skrejceļu.

Bruņurupucis devās ceļā, ne mirkli nekavēdamies, jo apzinājās, cik lēna tam gaita. Zaķis turpretim, paļaudamies uz savām ātrajām kājām, nolikās gulēt un, kad beidzot devās uz nolikto mērķi, redzēja, ka uzvarējis gausais bruņurupucis.

Tā daudzi, kas no dabas vāji, bet centīgi, pārspēj tos, ko daba apveltījusi ar veiklību, ja šie ir bezrūpīgi.

BEZDELĪGA UN ČŪSKA

Kāda bezdelīga savu ligzdu bija novijusi zem tiesas mājas jumta. Viņas prombūtnē atlīda čūska un aprija putnēnus. Kad bezdelīga atgriezās un ligzdu atrada tukšu, viņa sāka gauži raudāt. Kāda cita bezdelīga centās viņu mierināt, sacīdama, ka ne šai vien nācies zaudēt bērnus. Bet viņa tai atbildēja:

— Es raudu mazāk par saviem bērniem nekā par to, ka man nodarīts pāri taisni tur, kur citi pret pārestību aizstāvību rod.

Fabula māca, ka piedzīvot ciešanas jo sāpīgāk no tādiem, no kā tas vismazāk bija sagaidāms.

228

ZOSIS UN DZĒRVES

Zosis un dzērves ganījās tai pašā pļavā. Kad ieradās mednieki, dzērves, būdamas vieglas, aizlaidās, bet smagnējās zosis nekur nevarēja tikt un tapa sagūstītas.

Tā tas arī ir ar cilvēkiem. Kad valstī sākas jukas, nabadzīgie ļaudis, kurus nekas nesaista, bez grūtībām aizbēg no vienas pilsētas uz citu, bet bagātnieki, kam mantas pārāk daudz, paliek uz vietas un bieži krīt verdzībā.

229

BEZDELĪGA UN VĀRNA

Reiz bezdelīga un vārna strīdējušās, kura daiļāka, un vārna sacījusi:

— Tavs daiļums zied tikai pavasarī, bet mana miesa iztur arī ziemu.

Fabula rāda, ka ilgs mūžs labāks par skaistumu.

230

BRUŅURUPUCIS UN ĒRGLIS

Bruņurupucis ieraudzījis lidojam ērgli, un tam arī pašam sagribējies lidot. Bruņurupucis piegājis ērglim klāt un lūdzis, lai viņam to iemāca, solīdams samaksāt, cik vien šis prasīšot. Ērglis gan sacījis, ka tas neesot iespējams, bet bruņurupucis uzstājis un nelicies mierā. Tad ērglis bruņurupuci pacēlis augstu gaisā un palaidis vaļā virs klints. Bruņurupucis nogāzies zemē un nosities.

Par to, ka daudzi cilvēki, savā ietiepībā neuzklausīdami gudrākus, kaitē paši sev.

231

BLUSA UN ATLĒTS

Kāda blusa reiz uzlēkusi iekarsušam atlētam uz kājas un iekodusi. Viņš sadusmojies un jau grasījies ar nagu blusu nospiest. Bet šī lēkusi atkal, kā daba tai mācījusi, un izglābusies no nāves. Atlēts novaidējies un sacījis:

— Ai, Hērakl! Ja tā tu man palīdzi pret blusu, tad kāds gan būsi palīgs pret sāncenšiem?

Fabula māca, ka dievus nevajag piesaukt sīkumu dēļ, kad nekādas briesmas nedraud, bet tad, kad ir nopietna vajadzība.

FABULAS NO PAMATKRĀJUMA ATKĀRTOTA IZDEVUMA

232

LAPSAS PIE MAIANDRAS

Lapsas, gribēdamas padzerties, reiz sanāca pie Maian- dras upes. Taču straume tajā bija tik brāzmaina, ka šīs tikai cita citu skubināja, bet ieiet ūdenī neuzdrošinājās. Tad viena no tām, vēlēdamās pārējās pazemot, iznāca priekšā, zobojās par citu mazdūšību un, dižodamās ar pašas drosmi, pārgalvīgi ielēca ūdenī.

Straume viņu aizrāva uz upes vidu, bet pārējās-lapsas, stāvēdamas krastā, sauca:

— Tak nepamet mūs! Atgriezies un pamāci, kā iekāpt ūdenī, lai varam droši pādzertiesl

Uz to šī, viļņu projām nesta, sacīja: — Man ir vēstule uz Milētu. Aizvedīšu to un, kad atgriezīšos, pamācīšu.

Pret tiem, kas aiz lielības pakļaujas briesmām,

233 GULBIS

Gulbji, kā stāsta, pirms nāves dziedot.

Kāds cilvēks tirgū redzēja, ka pārdod gulbi. Viņš bija dzirdējis, ka šis putns jauki dziedot, un to nopirka. Reiz, kad bija atnākuši ciemiņi, viņš gulbi lūdza dzīrēs uzdziedāt, bet tas klusēja. Taču vēlāk, jau juzdams nāves tuvumu, gulbis sāka pats sevi dziesmā apraudāt.

Saimnieks, to dzirdēdams, sacīja:

— Ja tu dziedi tikai mirstot, tad gan es biju muļķis toreiz, kad tevi lūdzos un nevis kāvu nost.

Tā arī cilvēki pakalpojumu, ko negrib izdarīt labprātīgi, dažkārt spiesti izdarīt pret savu gribu,

234

VILKS UN GANS

Kāds vilks sekoja ganāmpulkam, taču nevienu aitu neaiztika. Sākumā gans, vilkā redzēdams ienaidnieku, to uzmanīja un ar bažām vēroja. Bet, kad šis visu laiku tik gāja nopakaļus un nevienu neaizskāra, gans nosprieda, ka tas ir drīzāk sargs nekā ienaidnieks.

Reiz ganam radās vajadzība iet uz pilsētu, un viņš devās ceļā, savas avis atstādams vilka ziņā. Šis, saprazdams, ka nu īstais mirklis ir klāt, saplosīja gandrīz visas aitas. Kad atgriezās gans un ieraudzīja ganāmpulkam nodarīto postu, viņš sacīja:

— Tā man vajadzēja! Kādēļ gan avis uzticēju vilkam?

Tā arī cilvēki, kas savu naudu uztic mantraušiem, to pelnīti zaudē.

SKUDRA UN BALODIS

Skudrai reiz sagribējies dzert. Lai dzesētu slāpes, tā nokāpusi pie avota, bet iekritusi ūdeni. Kāds balodis no tuvējā koka norāvis lapu un to pasviedis skudrai. Šī uzrāpušies uz lapas un izglābusies. Tieši tai laikā tur parādījies putnu ķērājs un, grasīdamies balodi notvert, jau ņēmis rokā savas klūgas. Taču skudra iekodusi medniekam kājā, tas klūgas aiz sāpēm izmetis no rokām un tā balodi aizbaidījis.

Fabula rāda, ka arī vāja radībiņa spēj īstajā brīdī palīdzību sniegt.

236

CEĻINIEKI UN KRAUKLIS

Cilvēki, iedami pa ceļu, ieraudzījuši kraukli, kuram bijusi tikai viena acs. Viņi sākuši to vērot, un kāds pat ierosinājis griezties atpakaļ, jo tieši to nozīmējot šā putna parādīšanās. Taču cits atbildējis:

— Kā gan šis jums var pareģot nākotni, ja pats nav paredzējis savu nelaimi un nav pratis no tās izvairīties?

Tāpat cilvēki, kas savā dzīvē ir bezpalīdzīgi, arī citiem ir slikti padomdevēji.

237

ĒZEĻA PIRCĒJS

Kāds cilvēks pirka tirgū ēzeli un paņēma to izmēģināšanai uz mājām. Viņš to aizveda pie saviem ēzeļiem un nolika pie siles. Ēzelis, nelikdamies ne zinis par visiem pārējiem, nostājās blakus viskūtrākajam un visēdelīgākajam, kas strādāt vispār nevīžoja. Pircējs nu ēzeli aiz valga aizveda atpakaļ un atdeva saimniekam. Kad šis vaicāja, kā beigusies izmēģināšana, pircējs atbildēja:

— Nekādas izmēģināšanas man nevajag, jo skaidri zinu, ka viņš ir tāds pats kā tas, kuru šis izraudzīja sev no visiem par draugu.

Fabula rāda, ka par cilvēku spriež pēc viņa draugiem.

MEŽA BALOŽI UN MĀJAS BALOŽI

Putnu ķērājs izlicis savus tiklus un pie tiem piesējis dažus mājas baložus. Tad viņš nostājies mazliet atstatu un sācis vērot, kas notiks tālāk. Pie mājas dūjām atlaidusies meža baloži un sapinušies tiklā. Ķērājs pieskrējis klāt un tos sācis gūstīt. Nu tie pārmetuši mājas dūjām, ka šīs nav brīdinājušas ciltsbrāļus no lamatām, bet tās atbildējušas:

— Mums svarīgāk saglabāt labas attiecības ar saimniekiem nekā rūpēties par ciltsbrāļiem.

Tāpat arī nevajag nosodīt vergus, kas aiz mīlestības pret saviem kungiem atstāj tuviniekus novārtā.

NAUDAS GLABĀTĀJS UN ZVĒRESTS

Kāds vīrs, kam draugs bija iedevis glabāšanā naudu, sadomāja to piesavināties. Draugs nu viņu aicināja zvērēt, bet viņš izvairīdamies devās prom uz laukiem. Pie vārtiem viņš ieraudzīja klibu vīru atstājam pilsētu un tam jautāja, kas šis tāds esot un kurp ejot. Klibais atbildēja, ka esot Zvērests un dodoties meklēt zvēresta lauzējus. Tad naudas glabātājs vēl vaicāja, cik bieži šis iegriežoties pilsētā, un klibais atbildēja:

—    Ik pēc četrdesmit gadiem, reizēm arī pēc trīsdesmit.

Nu vīrs, vairs par nākotni nebēdādams, otrā dienā

apzvērēja, ka nekādu naudu glabāšanai neesot saņēmis. Bet tūdaļ pat viņu sagrāba Zvērests un veda prom uz augstu klinti. Kad vainīgais tam pārmeta, ka šis gan teicies atgriezties tikai pēc trīsdesmit gadiem, bet īstenībā neesot viņam devis miera nevienu dienu, Zvērests atbildēja:

—    Tad zini: ja kāds pret mani noziedzies sevišķi smagi, es mēdzu atgriezties vēl tai pašā dienā!

Fabula rāda: laiks, kad neliešus par ļaundarībām ķer dievu sods, ir neierobežots.

PROMETEJS UN CILVĒKI

Prometejs pēc Zeva pavēles no māla izveidojis cilvēkus un dzīvniekus, bet Zevs ieraudzījis, ka dzīvnieku daudz vairāk, un licis viņam daļu no tiem iznīcināt un pārtaisīt par cilvēkiem. Prometejs darījis, kā vēlēts, un tā nu gadījies, ka ļaudīm, kas ir tapuši no dzīvniekiem, gan ir cilvēku āriene, bet dzīvnieku dvēsele.

Fabula attiecas uz rupju un nesavaldīgu cilvēku.

CIKĀDE UN LAPSA

Augstā kokā čirkstināja cikāde. Lapsa, gribēdama to notiesāt, izdomāja šādu viltību. Viņa nostājās koka priekšā, slavēja cikādes daiļo balsi un lūdza, lai šī nokāpj zemē, jo gribot redzēt, kāds radījums tur tik skaisti dzied.

Cikāde, nojauzdama lapsas viltu, norāva lapu un nosvieda to zemē. Lapsa tai tūdaļ metās virsū, domādama, ka tā ir cikāde. Bet šī sacīja:

— Tu velti cerēji, mīļā, ka nokāpšu zemē. No jums sargājos kopš tā brīža, kad lapsas mēslos reiz ieraudzīju cikādes spārniņus.

Par to, ka prātīgi cilvēki mācās no citu nelaimes.

HIĒNA UN LAPSA

Stāsta, ka hiēnas ik gadu mainot savu dzimumu, kļūdamas te par tēviņiem, te par mātītēm.

Reiz hiēna izteikusi lapsai pārmetumus: viņa šai gribot būt draudzene, bet lapsa viņu atraidot. Uz to lapsa atbildējusi:

— Nepārmet to man, bet savai dabai, kuras dēļ nezinu, vai tu man būsi draudzene vai draugs!

Pret divkosi.

HIĒNAS

Stāsta, ka hiēnas ik gadu mainot savu dzimumu, kļūdamas te par tēviņiem, te par mātītēm.

Reiz hiēnas tēviņš uzmācies mātītei ne tā, kā nākas. Šī tad sacījusi:

—           Dari, draugs, kā darīdams! Drīz tev pašam nāksies to piedzīvot.

Tā arhontam varētu sacīt cilvēks, kas viņam sekos amatā un kam viņš nodarījis pāri.

PAPAGAILIS UN ZEBIEKSTE

Kāds cilvēks tirgū nopirka papagaili un aiznesa to uz savām mājām, lai šis tur dzīvo. Papagailis, jau pieradis pie mājas dzīves, reiz uzlaidās uz pavarda un tur jautri vāvuļoja. To ieraudzīja zebiekste un vaicāja, kas viņš tāds esot un no kurienes nākot.

—           Saimnieks mani nesen kā nopirka, — papagailis atbildēja.

—           Nekaunīgais radījums! Tu tikai nupat kā ieradies un jau bļausties. Bet man to saimnieki nekad neļauj, kaut gan šajā mājā esmu dzimusi, — zebiekste sacīja. — Tiklīdz es tā daru, viņi kļūst pikti un triec mani prom.

Uz to papagailis atteica:

—           Staigā vien vesela, saimnieci Mana balss, raugi, kungiem nav tik pretīga kā tavējā.

Fabula attiecas uz ķildīgu cilvēku, kas citiem mūždien uzbrūk ar pārmetumiem.

FABULAS NO ĒZOPA KRĀJUMA ATSEVIŠĶIEM ROKRAKSTIEM

FABULAS

NO VECĀKĀS REDAKCIJAS ROKRAKSTIEM

DĪOGENS CEĻA

Diogens kiniķis reiz ceļodams nokļuva pie kādas upes palu laikā. Kad viņš tur stāvēja, nezinādams, kā tikt pāri, viņu ieraudzīja kāds no pārcēlājiem, pienāca klāt un Diogenu nogādāja otrā krastā. Aizkustināts par šādu laipnību, filozofs nolādēja savu nabadzību, kuras dēļ nespēja labdarim atmaksāt.

Bet, kamēr Diogens vēl kavējās šādās pārdomās, laipnais cilvēks jau bija ieraudzījis citu ceļinieku, kas tāpat nezināja, kā tikt tālāk. Viņš arī šim pieskrēja klāt un palīdzēja nokļūt viņā krastā. Tad Diogens tam sacīja:

— Es tev gan vairs it nemaz neesmu pateicīgs par to, ko manā labā darīji, jo redzu, ka tu rīkojies nevis pēc kādas izvēles, bet gan slimīgas tieksmes mudināts.

Fabula rāda, ka ļaudis, kas izdara pakalpojumu ne tikai labiem, bet arī gaužām niecīgiem cilvēkiem, izpelnās nevis labdaru, bet nejēgu slavu.

DIOGENS UN PLIKGALVIS

Diogens, filozofs kiniķis, kuni reiz zākāja kāds plikgalvis, šim sacīja:

— Es tevi gan nepulgošu, nekādā gadījumā! Pat uzslavēšu tavus matus, ka tie pametuši tavu muļķa galvu.

KAMIELIS

Kamielis, kuram viņa saimnieks licis dejot, sacījis:

—    Jau staigādams esmu neglīts, kur nu vēl dejodams!

Fabula attiecas uz cilvēku, kas nevienam darbam nav

piemērots.

LAZDA

Kad lazdā, kas auga ceļmala, garāmgājēji svieduši akmeņus, tā ievaidējusies un sacījusi:

—           Cik es gan nožēlojama, ik gadu pati sev bēdas un sāpes audzēdama!

Fabula attiecas uz tiem, kas cieš no pašu labuma,

LAUVU MĀTE UN LAPSA

Lapsa reiz pārmetuši lauvu mātei, ka tā dzemdējot tikai vienu mazuli. Uz to šī atbildējusi:

—    Vienu, toties lauvu!

Fabula rāda, ka svarīgs ir nevis daudzums, bet nozīmīgums.

VILKS UN JERS

Vilks reiz dzinies pakaļ jēram, bet tas patvēries kādā templī. Vilks nu jēru saucis atpakaļ, sacīdams, ka priesteris, ja notveršot, to ziedošot dievam. Uz to jērs atbildējis:

—           Labāk būt par upuri dievam nekā no tevis galu dabūt!

Fabula rāda: kad jāmirst, tad labāk mirt godpilnā nāvē.

ĒZELIS UN MŪLIS

Ēzelis un mūlis reiz gāja kopā pa ceļu. Redzēdams, ka nasta abiem vienāda, ēzelis sašutis šķendējās, ka mūlis, kaut gan ēst dabūjot divtik, tomēr neko vairāk nenesot. Pēc neliela gabala dzinējs pamanīja, ka ēzelim nesamais par smagu, un daļu viņa nastas uzkrāva mūlim. Vēl pēc brīža viņš ievēroja, ka ēzelis jau pagalam piekusis, noņēma tam vēl kādu daļu un beidzot mūlim uzkrāva visu. Tad šis pavērās ēzelī un sacīja:

— Lūk, mīļais! Kā tev nu šķiet — vai divkāršo devu saņemu nepelnīti?

Arī mums ikviens stāvoklis jāvērtē nevis pēc tā, kāds tas ir sākumā, bet pēc tā, kāds ir beigās.

PUTNU ĶĒRĀJS UN IRBE

Pie kāda putnu ķērāja reiz vēlā vakara stundā ieradās viesis, bet mājās nebija nekāda cienasta. Tāpēc viņš metās pie savas pieradinātās irbes un gribēja to nokaut. Irbe viņam pārmeta nepateicību: cik daudz tā darījusi laba, pievilinādama un nododama viņam citas irbes, bet viņš nu grib šo nogalināt! LIz to putnu ķērājs atbildēja:

— Tieši tāpēc, ka tu pat savus radus nesaudzē, tevi jo drīzāk nokaušu.

Fabula rāda, ka cilvēki, kas nodod tuviniekus, nīstami ne vien saviem upuriem, bet arī tiem, kam viņi šos nodod.

DIVAS SOMAS

Prometejs, no māla izveidojis cilvēkus, katram plecos pakarinājis divas somas — vienu ar citu netikumiem, otru — ar paša. Somu ar citu netikumiem viņš novietojis priekšā, otru — uz muguras. Tāpēc cilvēks citu trūkumus redz pa gabalu, bet savējos vispār nesaskata.

Šī fabula attiecināma uz pārāk uzbāzīgu cilvēku, kas, neko nejēgdams savā dzīvē, jaucas citu darīšanās.

SLIEKA UN ČŪSKA

Ceļmalā audzis vīģes koks. Kāda slieka tur ieraudzījusi guļam čūsku, un to pārņēmusi skaudība, ka šī tik gara. Gribēdama tai līdzināties, slieka apgūlusies čūskai blakus un stiepusies garumā, kamēr pārstiepusies un pārplīsusi.

Tā arī gadās cilvēkiem, kuri mērojas spēkiem ar stiprākiem: viņi drīzāk pārplīsīs nekā taps vienādi ar tiem.

MEŽAKUILIS, ZIRGS UN MEDNIEKS

Mežakuilis un zirgs abi ganījušies vienā un tai pašā vietā. Kuilis ik reizi postījis zālāju un duļķojis ūdeni. Tāpēc zirgs, vēlēdamies atriebties, griezies pēc palīdzības pie mednieka. Šis sacījis, ka varēšot palīdzēt tikai tad, ja zirgs pacietīšot iemauktus un ņemšot pašu par jātnieku. Zirgs bijis ar visu mierā. Mednieks nu kāpis tam mugurā un mežakuili pieveicis. Tad viņš zirgu aizvedis uz savām mājām un piesējis pie siles.

Tā daudzi, neprātīgās dusmās gribēdami atriebties ienaidniekiem, paši nokļūst citu varā.

SUNS UN PAVĀRS

Kāds suns reiz ielavījies virtuvē. Kamēr pavārs ar kaut ko bijis aizņemts, tas nočiepis sirdi un mucis prom. Pavārs, pametis acis atpakaļ, ieraudzījis suni aizbēgam un sacījis:

— Tevi, draugs, uzmanīšu, lai kur tu būtu. "Ne jau manu sirdi tu nozagi, bet atdevi man savējo.

Fabula rāda, ka cilvēku ciešanas tiem bieži noder par mācību.

ZAĶI UN LAPSAS

Zaķi, karodami ar ērgļiem, aicinājuši palīgā lapsas, bet tās sacījušas:

— Mēs palīdzētu, ja nezinātu, kas jūs tādi un ar ko karojat.

Fabula rāda: kas strīdas ar spēkā pārākiem, aizmirst, Ka tas var pašiem ļauni beigties.

ODS UN LAUVA

Reiz pie lauvas atlaidās ods un sacīja:

— Es no tevis nebaidos, jo tu par mani stiprāks neesi. Galu galā — kur tavs spēks? Tu proti skrāpēt un kost? To māk arī sievas, plēšoties ar vīriem. Nē, esmu daudz stiprāks par tevi! Ja vēlies, pacīnīsimies!

Un ods ietaurējās un iezīdās lauvam purnā pie pašām nāsīm, kur tam neaug spalvas. Lauva pats sev plosīja ar nagiem purnu, kamēr aiz dusmām vai plīsa.

Ods, šādi uzvarējis lauvu, taurēdams un uzvaras himnu skandinādams, laidās prom, taču sapinās zirnekļa tīklā un, beigdamies nost, vaimanāja, ka, izcīnījies ar visspēcīgākajiem pretiniekiem, nu dabū galu no draņķīga radījuma — zirnekļa.

Fabula attiecas uz cilvēku, kas pieveic dižu pretinieku, bet piedzīvo neveiksmi cīņā pret gaužām vāju.

MEŽA CIRTĒJI UN OZOLS

Meža strādnieki reiz cirtuši ozolu. Viņi darinājuši no tā ķīļus un sākuši skaldīt celmu. Tad ozols sacījis:

— Es neturu ļaunu prātu uz cirvi, kas mani nogāza, bet uz ķīļiem, kas no manis dzimuši.

Par to, ka piedzīvot pārestību no tuviniekiem sāpīgāk nekā no svešiem.

EGLE IJN ĒRKŠĶU KROMS

Egle lielīdamās reiz sacījusi ērkšķu krūmam:

—           Tu nekam neesi derīgs, bet no manis taisa gan tempļu jumtus, gan mājas.

Uz to ērkšķu krūms atbildējis:

—           Atceries, nelaimīgā, cirvjus un zāģus, kas tavu miesu plosa; tad tu labprāt pārvērstos no egles par ērkšķu krūmu!

Mierīga dzīve trūkumā ir labāka nekā bagātība, kuru pavada uztraukumi un briesmas.

CILVĒKS UN LAUVA CEĻABIEDROS

Kad lauva un cilvēks reiz gāja kopā pa ceļu, cilvēks iesaucās:

—    Cilvēks ir varenāka būtne nekā lauva!

Bet šis atbildēja:

—    Nē, lauva varenāks!

Tad viņi devās tālāk, un cilvēks lauvam parādīja akmens plāksnes, kur bija attēloti cilvēku pakļauti un pie viņu kājām guļoši lauvas, un piebilda:

—    Vai tagad tu redzi, kāds ir lauvu liktenis?

Uz to lauva sacīja:

—           Ja lauvas prastu akmeni cirst, tu redzētu jo daudzus cilvēkus guļam pie lauvu kājām.

Ir cilvēki, kas dižojas ar savu spēku un drosmi, taču viņu īsto vērtību atklāj dzīves pieredze.

262

SUNS UN GLIEMEZIS

Kāds suns, kas bija radis olas rīt, ieraudzīja gliemezi. Domādams, ka tā ir ola, viņš atplēta rīkli un ar lielām mokām gliemezi norija. Juzdams vēderā smagumu un sāpes, viņš teica:

— Tā man vajadzēja 1 Vai tad viss, kas apaļš, tūdaļ jāuzlūko par olu?

Fabula mums māca, ka cilvēki, kas ķeras pie kāda darba bez apdoma, negaidot nokļūst muļķīgā stāvoklī.

263

GAIĻI UN EftGLIS

Diviem gaiļiem cīnoties par vistām, viens no tiem otru uzveicis. Sakautais nu aizvilcies prom un nolīdis kaut kur paēnā, bet uzvarētājs pacēlies gaisā un, nostājies uz augsta mūra, sācis pilnā balsī dziedāt. Pēkšņi tam no gaisa meties virsū ērglis un aizrāvis to prom. Bet gailis, kas slēpies tumsā, kopš šā brīža, neviena netraucēts, minis vistas.

Fabula rāda, ka dievs lielībniekiem dusmo, bet pret pazemīgajiem ir vēlīgs.

FABULAS

NO VIDĒJAS REDAKCIJAS ROKRAKSTIEM

264

SUNS, LAPSA UN GAILIS

Suns un gailis salīguši draudzību un kopā devušies ceļā. Pret vakaru viņi nokļuvuši mežā. Gailis tur uzlaidies kādā kokā un apmeties zaros, bet suns devies pie miera apakšā koka dobumā.

Kad nakts gājusi uz beigām un jau svīdusi gaisma, gailis, kā radis, ņēmies skaļi dziedāt. To dzirdējusi lapsa un, gribēdama gaili apēst, pienākusi klāt. Nostājusies koka priekšā, viņa saukusi:

—           Tu gan esi lielisks putns un cilvēkiem tik noderīgs! Kāp, lūdzams, zemē, lai kopā dziedam nakts meldijas! Cik tas mums abiem būs patīkami!

Bet gailis atbildējis:

—           Pienāc, mīļā, tuvāk, pie saknēm, un tur uzsauc sargam, lai sit mums pa koku takti!

Kad lapsa piegājusi tuvāk, lai uzrunātu sargu, no dobuma negaidot laukā izmeties suns, kas lapsu sagrābis un saplosījis.

Fabula rāda, ka prātīgi cilvēki, draudot briesmām, saviem ienaidniekiem viegli dod pretsparu.

265 CĪRULIS

Kāds cīrulis ieskrējis slazdā un, gauži raudādams, teicis:

— Cik es gan nelaimīgs, nožēlojams putniņš! Nevienam neesmu zadzis ne zeltu, ne sudrabu, ne citu ko vērtīgu, un tomēr jāmirst sīka labības graudiņa dēļ!

Fabula vērsta pret tiem, kas niecīga guvuma labad pakļauj sevi lielām briesmām.

266

karavīrs un kraukļi

Kāds gļēvulis devies karā. Ieķērkušies kraukļi, un viņš nosviedis ieročus zemē un apstājies. Pēc kāda laika viņš tos pacēlis un turpinājis ceļu. Bet kraukļi atkal sākuši ķērkt, un viņš no jauna apstājies. Taču galu galā viņš sacījis:

— Ķērciet, cik gribat! No manis jums nekāds mielasts netiks.

Fabula attiecas uz gļēviem cilvēkiem.

26?

lauva, prometejs un zilonis

Lauva ne vienreiz vien izteica pārmetumus Prometejam: tiesa, viņš to izveidojis staltu un skaistu, žokļiem piešķīris spēcīgus zobus, ķetnām — asus nagus un pašu padalījis par stiprāko no visiem dzīvniekiem.

—    Un tomēr, — lauva turpināja, — baidos gaiļa!

—          Tavus pārmetumus neesmu pelnījis. Tev iedevu visu, kas no manis bija atkarīgs, tikai dvēsele tev pārāk maiga, — Prometejs atbildēja.

Lauva sāka žēloties par savu likteni un gausties par savu gļēvumu, kamēr beidzot nolēma iet nāvē. Ar šādu domu viņš devās ceļā un sastapa ziloni. Gribēdams patērzēt, viņš apstājās un to uzrunāja. Ievērojis, ka zilonis visu laiku kustina ausis, viņš vaicāja:

—    Kāpēc tavas ausis ne mirkli nav mierā?

Bet ap ziloni visu laiku laidelējās ods.

—           Vai tu redzi, — sacīja zilonis, — šo te maziņo, sīcošo radījumu? Ja tas man iela vīsies ausī, esmu pagalam.

Tad lauva teica:

—           Kādēļ gan lai es eju nāvē? Esmu taču laimīgāks par ziloni, jo gailis kā nekā stiprāks par odu.

Nu tu redzi, cik varens ir ods. Pat zilonis no viņa baidās.

208

KOKI UN OLĪVA

Reiz koki gribēja valdnieku pār sevi svaidīt Un viņi sacīja olīvai:

—    Valdi pār mums!

Bet tā atbildēja:

—           Vai man būs pamest savu eļļu, ko cienī gan dievs, gan cilvēki, lai valdītu pār kokiem?

Tad viņi vērsās pie vīģes koka:

—    Nāc, valdi pār mums!

Bet tas šiem atbildēja:

—          Vai man būs atteikties no savas saldmes un gardajiem augļiem, lai valdītu pār kokiem?

Nu viņi uzrunāja ērkšķu krūmu:

—    Nāc, valdi pār mums.

Un ērkšķu krūms sacīja tiem:

•— Ja patiešām mani svaidīsit par savu valdnieku, tad nāciet šurp, apmetieties manā paēnā! Ja ne, tad lai no ērkšķu krūma ceļas uguns un aprij Libānas ciedrus.

269

VILKS UN SUNS

Vilks ieraudzīja milzīgu suni, kas bija piesiets aiz kakla siksnas, un vaicāja:

—    Kas tevi še piesēja un tādu nobaroja?

—    Mednieks, — suns atbildēja. Tad vilks sacīja:

—            Vilkam tas gan neder! Man bads tīkamāks par smago kakla siksnu.

Nelaimē pat gardumi neiet pie sirds.

270

ĒZELIS UN SUNS

Ēzelis un suns reiz gāja kopā pa_ ceļu un ieraudzīja zemē nomestu aizzīmogotu vēstuli. Ēzelis to pacēla, uzlauza zīmogu, vēstuli atlocīja un, sunim dzirdot, sāka lasīt. Te bija runa par lopbarību — par sienu, miežiem, pelavām. Sunim nepatika klausīties, ko ēzelis tur lasa, un viņš šim sacīja:

—           Izlaid, draudziņ, kādu gabaliņu! Varbūt tur arī kaut kas būs par gaļu un kauliem.

Ēzelis izlasīja visu vēstuli, bet to, pēc kā suns bija vaicājis, neatrada. Tad šis teica:

—           Nosvied to atkal zemē, draugs! Tur nekā prātīga nav.

271

MORIS UN ĶĪLIS

Mūris, kurā dzina iekšā ķīli, iekliedzās:

—           Kam tu mani plosi? Es taču neesmu tev nekā ļauna darījis.

Uz to ķīlis atbildēja:

—           Ne es vainīgs, bet. tas, kas mani no muguras tik stipri dauza.

272

ZIEMA UN PAVASARIS

Ziema reiz zobojusi un pulgojusi pavasari, ka, tiklīdz tas parādoties, vairs cilvēkiem neesot miera. Vieni dodoties uz pļavām un birzīm, kur plūcot puķes un tīksminoties gar lilijām un rozēm, un spraužot tās matos. Citi kāpjot kuģos un šķērsojot jūru, lai iepazītu svešu zemju ļaudis. Un neviens vairs nedomājot ne par vētrām, ne par lietavām.

—    Bet es, — turpinājusi ziema, — esmu visvarena valdniece, kas cilvēkiem liek nevis raudzīties debesīs, bet gan lejup, uz zemi, liek tiem drebēt un trīcēt un spiež tos augām dienām sēdēt mājās.

—    Tāpēc, — atbildējis pavasaris, — viņi arī labprāt no tevis šķiras, bet jau mans vārds vien tiem šķiet jauks, jā, — lai Zevs man liecinieks! — visjaukākais no visiem vārdiem. Kad esmu prom, viņi mani atceras un, kad parādos, līksmo,

FABULAS

NO JAUNĀKĀS REDAKCIJAS ROKRAKSTIEM

273

LAUVA, VILKS UN LAPSA

Lauva, būdams jau vecs, saslima un nolikās guļus savā alā. Visi dzīvnieki nāca apraudzīt valdnieku, tikai lapsa ne. Šo izdevību izmantoja vilks un nosūdzēja lapsu: tā nejūtot ne mazāko bijību pret visu zvēru ķēniņu un tāpēc neesot ieradusies viņu apraudzīt.

Taču taisni šai mirklī parādījās arī lapsa un dzirdēja vilka pēdējos vārdus. Ieraugot lapsu, lauva ierēcās, bet šī lūdza tai dot iespēju attaisnoties:

—    Kurš gan no visiem klātesošajiem tev darījis tik daudz laba kā es? Es apskraidīju malu malas, ārstiem prasīdama zāles, kas tev līdzētu, un tādas arī atradu.

Lauva tūdaļ lapsai lika pateikt, kas tās par zālēm, un šī sacīja:

—    Tev jānodīrā vilks, turklāt dzīvs, un jāievīstās viņa ādā, kamēr tā vēl silta.

Vilks, izlikdamies beigts, nu izstiepās zemē, bet lapsa smiedamās teica:

—    Ne uz ļauniem darbiem valdnieks jāskubina,-bet uz labiem!

Fabula rāda, ka tas, kas pret citu viltu vēipj, izliek lamatas pats sev.

KUCĒNS UN VARDES

Kādam ceļiniekam reiz skrēja līdzi kucēns. Piekusis no garā ceļa un vasaras tveices, tas pret vakaru atlaidās pie kāda ezera rasainā zālē, lai nosnaustos. Viņš jau bija aizmidzis, kad tuvumā esošās vardes, kā paradušas, ņēmās visas reizē kurkstēt. Kucēns pamodās un saskaitās. Viņš iedomājās, ka, tiklīdz pieskries tuvāk ūdenim un sāks riet, vardes pārstās kurkstēt un viņš tad varēs atkal netraucēti gulēt.

Tā viņš arī pāris reižu darīja, taču bez panākumiem. Tad kucēns no turienes vilkās prom, pikti sacīdams:

— Es tak būtu stulbāks nekā jūs, ja censtos jums, pļāpīgiem un neaptēstiem radījumiem, iemācīt pieklājību un smalku uzvedību.

Fabula rāda, ka augstprātis, lai kā pūlētos, citus pie prāta nespēj vest.

275               ETIOPIETIS

Kāds cilvēks nopirka etiopieti un iedomājās, ka šim tāda ādas krāsa iepriekšējā saimnieka nolaidības dēļ. Pārvedis etiopieti mājās, viņš lūkoja to dabūt baltu, apstrādājot ar dažnedažādām ziepēm un mazgājot visvisādos ūdeņos. Taču ādas krāsa necik nemainījās un etiopietis no šiem pūliņiem tikai saslima.

Fabula rāda, ka cilvēka daba, kāda tā ir, tāda arī paliek.

276

GANS UN VILKS

Kāds gans reiz atrada tikko piedzimušu vilcēnu, paņēma to līdzi un uzaudzēja kopā ar saviem suņiem. Vilcēns paaugās un, kad vilks nolaupīja avi, ikreiz dzinās tam pakaļ līdz ar suņiem. Ja šie, nevarēdami vilku notvert, devās atkal mājup, vilcēns skrēja tālāk, kamēr to panāca, un dalījās laupījumā, bet pēc tam atgriezās mā-

jās. Taču, kad neviens vilks no citurienes avis neaiztika, vilcēns tās plosīja pats un aprija kopā ar suņiem. Beidzot gans apjauta, kas īstenībā notiek, un sodīja vilcēnu ar nāvi, to pakārdams kokā.

Fabula māca, ka nelietīga daba krietnus tikumus nerada,

277                       GULBIS

Kāds turīgs vīrs reizē audzēja zosi un gulbi, taču dažādā nolūkā — vienu galdam, otru — dziedāšanai. Bet, kad zosij pienāca liktenīgais brīdis, kuram to audzēja, bija taisni nakts un putnus atšķirt nevarēja. Zoss vietā sagrāba gulbi, bet tas aizsāka savu pirmsnāves dziesmu un ar to parādīja, kas viņš tāds ir. Tā dziesma izglāba gulbi no nāves.

Fabula rāda, ka mūzu mākslas nereti pasargā no bojā ejas.

278

DZĒRĀJS UN VIŅA SIEVA

Kādai sievietei vīrs bija dzērājs. Gribēdama to no netikuma atradināt, sieva izdomāja šādu viltību. Viņa reiz nogaidīja, kamēr vīrs piedzēries aizmiga un līdzīgi mironim vairs neko nejuta. Tad viņa to uzvēla plecos, aiznesa uz kapiem un, tur nolikusi zemē, aizgāja.

Kad vīram, pēc viņas aprēķina, vajadzēja atskurbt, sieva atgriezās un klaudzināja pie kapsētas vārtiem.

—    Kas tur dauzās? — vīrs vaicāja.

Un viņa atbildēja:

—    Es — tas, kas miroņiem ēdamo gādā.

Viņš atkal:

—           Nekādu ēdamo, draugs! Nes labāk ko iedzert! Tu mani tikai kaitini, par ēdamo, nevis dzeramo runādams!

Tad sieva, sev dauzīdama krūtis, sacīja:

—           Ak vai! Mana viltība tātad neko nav līdzējusi! Tu, vīriņ, neesi pie prāta nācis! Gluži otrādi — ir vēl ļaunāk, nekā bijis: netikums tev jau kļuvis par ieradumu.

Fabula rāda: netikumiem nedrīkst ļaut iesakņoties. Citādi pienāks laiks, kad ieradums cilvēku pārņems savā varā pat pret viņa gribu.

279

SUNS MIELASTA

Kāds cilvēks, gribēdams uzlūgt ciemos labu draugu, reiz gatavoja mielastu, un arī viņa suns ataicināja savu draudziņu, sacīdams:

—    Atnāc, mīļais, pie manis pusdienās!

Kad šis ieradās un redzēja bagātīgi klāto galdu, viņš nodomāja:

—           Tavu brīnumu! Kāds patīkams pārsteigums! Nu gan pieēdīšu pilnu vēderu!

Tā prātodams un asti luncinādams, viņš pavērās draugā, kas viņu bija uzlūdzis. Te šo ieraudzīja pavārs, sagrāba aiz ķepas un izsvieda pa durvīm laukā. Suns nu vaidēdams aizvilkās prom. Citiem suņiem, ko satika ceļā un kas taujāja, kāds bijis mielasts, viņš teica:

—           Es apdzēros pāri mēram, tā ka pat durvis atrast nevarēju.

Tādiem, kas neko nespēj sasniegt, nevajag plātīties.

g — 4486

no babrija

fabulu pārstāstījumiem

280

LAKSTĪGALA UN BEZDELĪGA

Kas pieredzējis nelaimi, tas vairās pat no vietas, kur tā viņu piemeklējusi.

Bezdelīga reiz devusi lakstīgalai padomu dzīvot ar cilvēkiem vienā mājā un zem viena jumta — tā, kā viņa pati. Bet lakstīgala atbildējusi:

—           Es nevēlos atcerēties, cik mokošas man bijušas seno dienu likstas; tāpēc dzīvoju viena.

281

KAZA UN ĒZELIS

Kas pret citiem viltu vērpj, sagādā ciešanas pats sev.

Kādam cilvēkam bija kaza un ēzelis. Kaza ēzeli skauda, jo to baroja labāk, un teica:

—           Cik briesmīgi gan tevi moka! I dzirnakmeņi jāgriež, i nastas uz muguras jāstiepj! — Tad viņa tam deva padomu izlikties, ka slimo ar krītamo, un iegāzties kādā bedrē, lai atvilktu elpu.

Ēzelis paklausīja, bet krītot sadauzījās. Saimnieks aici- uāja palīgā ārstu. Šis ieteica izgatavot zāles no kazas plaušas, tad ēzelis izveseļošoties. Tāpēc kazu nokāva un ķērās pie ēzeļa ārstēšanas.

282

KAZA UN GANS

Ir gaužām vientiesīgs, kas cenšas noslēpt acīm redzamo.

Kāds gans reiz gribēja no ganāmpulka atpalikušu kazu iedzīt aplokā pie pārējām. Neko nevarēdams panākt ne ar saucieniem, ne stabules skaņām, viņš tai svieda ar akmeni un trāpīja pa ragu. Nu gans lūdzās, lai kaza neno- sūdz viņu saimniekam.

— Muļķa gans! — viņa tam atbildēja. — Mans rags taču kliegs, ja arī pati klusēšu.

283

OZOLI UN ZEVS

Ir cilvēki, kas savās nelaimēs paši vainīgi, bet tajās aplam vaino dievus.

Ozoli reiz sūdzējušies Zevam, sacīdami:

—           Kam vajadzēja mūs radīt, ja bez žēlas ozolu cērt vairāk par jebkuru citu koku!

Uz to Zevs atbildējis:

—           Jūs savā nelaimē esat paši vainīgi. Ja jūs neaudzētu cirvju kātus un nebūtu noderīgi gan celtniekam, gan zemkopim, neviens cirvis jūs neaiztiktu.

284               ZVEJNIEKS

Kas nav pārlieku bagāts, tam nav grūti glābties, bet tas, kas pārāk ievērojams, reti kad tiek cauri ar veselu ādu.

Zvejnieks, vilkdams lomu, noķēra lielās zivis un izbēra tās krastā. Mazās turpretī caur tīkla acīm izslīdēja atpakaļ jūrā.

285

CILVĒKS UN LAPSA

Lai cilvēks ir lēnprātīgs un neļaujas pārmērīgām dusmām, jo bieži vien no tām dusmonim dzimst lielas nelaimes.

Kādam cilvēkam bija zobs uz lapsu, kas viņam darīja daudz ļauna. Viņš to noķēra un, gribēdams jo bargi sodīt, piesēja tai pie astes eļļā iemērktas pakulas un tās aizdedzināja. Taču kāda dievība lapsai parādīja ceļu taisni uz viņa paša druvām. Bija tieši pļaujas laiks, un saimniekam nu nācās gaužas asaras liet, jo viņš vairs nekādu ražu nenovāca.

286

ATĒNIETIS UN TĒBIETIS

Kad strīdas kalpi, viņu dēļ arī kungi sanāk naidā.

Divi vīri reiz strīdējās, kurš dievs varenāks, Tēsējs vai Hērakls. Un abi dievi, saskaitušies katrs uz savu pēlēju, izgāza dusmas pār tā zemi.

286a

ATĒNIETIS UN TĒBIETIS

Kāds atēnietis ceļoja ar tēbieti,

Un abi, kā jau šādās reizēs, tērzēja.

It raiti ritēja šo vīru saruna,

Līdz aizsākās tiem strīdiņš sīvs par varoņiem.

Nu tēbietis kā cilvēku visdižāko

Alkmēnes cildo dēlu teic, kas tagad dievs.

Tam atēnietis iebilst: daudzkārt varenāks

Ir Tēsējs, kam patiešām liktens dievišķīgs,

Ne tāds kā Hēraklam, kas smacis verdzībā, —

Un, būdams veiksmīgs runātājs, gūst virsroku.

Bet tēbietis, kam mēle nav tik lunkana

Uz vārdu kaujām, zemnieciskā tiešumā

Tam saka: «Rimsties! Padodos. Uz priekšu mums

Lai Tēsējs dusmo, Hērakls savkārt Atēnām.»

287

SAVĒJS UN LAUVA

Fabula rāda, ka nevajag tuvoties tam, kas jau iztālēm spējīgs darīt ļaunu.

Kāds prasmīgs šāvējs reiz devās kalnos medībās. Visi dzīvnieki, viņu ieraudzījuši, laidās lapās, tikai lauva mednieku izaicināja uz divcīņu. Šis izšāva bultu un, trāpījis lauvu, sacīja:

—           Pieņem manu ziņnesi un iepazīsties ar to! Pēcāk pie tevis ieradīšos pats.

Lauva pārbīlī metās bēgt. Kad lapsa viņu gribēja iedrošināt un teica, lai taču nemūkot prom, lauva atbildēja:

—           Nē, mīļā, mani nepievilsi! Ja jau tā sāp no viņa ziņneša, es diez vai izturēšu, kad šis atnāks pats.

288

LĀCIS UN LAPSA

Fabula atmasko mantraušus un liekuļus.

Lācis reiz lielījies, ka neviens dzīvnieks cilvēkus nemīlot tā kā viņš (lāči, stāsta, neaiztiekot miroņus). To dzirdēdama, lapsa ar smaidu atbildējusi:

—    Labāk jau plosītu mirušos nekā dzīvos!

289

VARDES UN SAULE

Vieglprātīgs cilvēks bieži vien priecājas arī tad, kad nav par ko priecāties.

Hēlijs, Saules dievs, savas kāzas svinējis vasarā. Visi dzīvnieki priecājušies, un arī vardes līksmojušās. Bet viena no tām sacījusi:

— Par ko jūs, muļķes, līksmojat? Ja jau Hēlijs, viens būdams, izkaltē visu mežu, kas notiks ar mums, kad viņš apprecēsies un vēl radīs sev līdzīgu dēlu?

290

VECAIS ZIRGS

Neesi augstprātīgs, būdams spēka briedumā un slavas augstumos, jo daudzi vada savas vecumdienas vienas ciešanās!

Kādu vecu zirgu pārdeva dzirnavām. Piejūgts pie dzirnakmens, viņš ievaidējās un sacīja:

— Cik plaši kādreiz bija loki, ko es metu sacīkstēs, un kādi tie ir tagad!

ZEMNIEKS UN ĒRGLIS

Kāds zemnieks cilpā atrada ērgli, bet, jūsmodams par putna skaistumu, to palaida brīvībā. Un ērglis pierādīja, ka pateicības jūtas tam nav svešas. Reiz, ieraudzījis zemnieku sēžam pie caurcaurēm izdēdējuša mūra, tas atlaidās un viņam ar nagiem norāva galvas saiti. Zemnieks uzlēca kājās un metās ērglim pakaļ, bet šis saiti nosvieda zemē. Kad zemnieks, to celdams augšā, atskatījās, viņš redzēja, ka mūris, pie kura bija sēdējis, sagāzies, un nevarēja vien nobrīnīties par ērgļa pateicību.

Tam, kam darīts kas labs, ar labu jāatmaksā.

292

TEĻŠ UN VĒRSIS

Fabula rāda, ka dīkdienim visur draud briesmas.

Teļš, redzēdams vērsi strādājam, jutis līdzi tā sūrajam liktenim. Taču, pienākot svētku reizei, vērsis ticis izjūgts, bet teļš uz kaušanu vests. Vērsis, to ieraudzīdams, pasmaidījis un sacījis:

— Nu tu saproti, teliņ, kādēļ tev nelika strādāt: lai tagad kautu nost.

293 KAMIELIS

Fabula attiecas uz valsti, kur vara nepieder cienīgiem, gudriem vīriem, bet ir necienīgu, aprobežotu cilvēku rokās.

Reiz kamielis, pārbrienot strauju upi, atviegloja vēderu un, ieraudzīdams ātrās straumes nestos mēslus sev priekšā, sacīja:

— Tavu brīnumu! Tas, kas bija pakaļpusē, nu ir priekšā!

HĒRAKLS UN ATĒNA

Strīdi un ķildas ir liela ļaunuma cēlonis.

Reiz Hērakls, iedams pa šauru taku, zemē ieraudzīja ko ābolam līdzīgu un mēģināja to samīt, bet tas tikai kļuva divreiz lielāks. Tad Hērakls sāka to ar vāli dauzīt, bet tas tūdaļ piebrieda tik milzīgs, ka nu jau pilnīgi aizsprostoja ceļu.

Hērakls nosvieda vāli, stāvēja un brīnījās. Te viņam parādījās Atēna un sacīja:

— Rimsties, brāli! Tā te ir nesaticība, ķilda. Kamēr to neaiztiek, tā paliek, kāda bijusi, bet, tiklīdz sāk cīnīties ar to, kā redzi, aug augumā.

295

TRĪS VĒRSI UN LAUVA

Ja gribi dzīvot drošībā, neuzticies ienaidniekiem, bet paļaujies uz saviem draugiem un rūpējies par tiem!

Trīs vērši mēdza kopā ganīties. Kāds lauva tos gribēja aprīt, taču vilcinājās ķerties klāt, kamēr vērši bija vienprātīgi. Tad viņš tos ar glaimīgiem vārdiem sanaidoja. Kad nu katrs ganījās atsevišķi, viņš tos pa vienam uzmeklēja un netraucēti saplosīja.

296

HERMEJA VEZUMS

Arābi no visām tautām ir lielākie meļi un krāpnieki: no viņiem nedabū dzirdēt nevienu patiesu vārdu.

Hermejs kādudien piekrāvis veselu vezumu ar meliem un blēdībām un devies apceļot pasauli, lai katrai zemei piešķirtu daļu kravas. Taču, sasniedzot arābu zemi, vezums esot salūzis, un arābi, domādami, ka tajā ir bagātības, visu paķēruši, tā ka citām tautām vairs nekas pāri nepalicis.

ZEVA MUCA

Tik cerība vairs cilvēkos mīt, tiem solīdama zudušo laimi.

Zevs visu cilvēku laimi kādudien noslēpis mucā, to aizzīmogojis un iedevis kādam cilvēkam. Bet šis, būdams ziņkārīgs un gribēdams izdibināt, kas tajā ir, zīmogu norāvis, un laime aizlaidusies uz dievu mājokli.

298

LAKSTĪGALA UN VĀRNA

Lielībnieki un meļi ar savām runām paši sevi atmasko.

Lakstīgala reiz sacījusi vārnai:

—          Es esmu jaunava, atēniete, turklāt princese — Atēnu valdnieka meita.

Tad viņa vēl stāstījusi par Tērēja varasdarbiem un kā tas viņai izrāvis mēli. Uz to vārna teikusi:

—           Ko gan tu darītu, ja tev vēl būtu mēle, ja jau tu bez tās tik daudz pļāpā?

299 MŪLIS

Fabula māca: kaut arī cilvēks izdevīgā brīdī sasniedz slavas augstumus, viņš nedrīkst aizmirst, no kā ir cēlies, jo dzīvē viss ir nedrošs.

Kāds mūlis, nobarojies ar miežiem, reiz laidās auļos un klaigāja:

—           Mana māte ir ātrkāje ķēve, un es esmu gluži tāds pats!

Bet kādudien viņam lika skriet pa īstam, un tad mūlis, pēc skrējiena apstājies, sadrūma un atcerējās, ka viņa tēvs bijis ēzelis.

300

PĀVS UN DZĒRVE

Labāk būt ievērojamam cilvēkam trūcīgā apģērbā nekā košās drānās dzīvot bezslavas mūžu.

Pāvs reiz izsmējis dzērvi un zobojies par tās spalvām, sacīdams:

—           Es staigāju zeltā un purpurā, tavās spalvās turpretim nav nekā krāšņa.

—           Toties es, — dzērve atbildējusi, — paceļos augstu debesīs, un mana balss aizskan līdz pašām zvaigznēm, bet tu staigā kā gailis pa zemi kopā ar vistām.

301

LAUVA UN MEŽAKUILIS

Ieteicams darīt galu postīgām ķildām un strīdiņiem, jo tie var ļauni beigties.

Vasaras tveicē, kad visus moka slāpes, lauva un meža- kuilis atnāca pie tērcītes padzerties. Viņi nevarēja vienoties, kuram dzert pirmajam, un iekarsuši aizsāka kautiņu uz dzīvību vai nāvi. Gribēdami atvilkt elpu, viņi uz mirkli pagrieza galvas sāņus un ieraudzīja klijas, kas jau gaidīja kādu no abiem krītam, lai to saplosītu. Tādēļ viņi salīga mieru un sacīja:

— Labāk būsim draugi nekā kļūsim par barību klijiiin un kraukļiem.

302

DIEVU KĀZAS

Kad valstīs un tautās parādās augstprātība, tai pa pēdām seko karš.

Visi dievi rīkoja kāzas, lai precētu līgavas, kas tiem bija kritušas lozējot. Pēdējais lozi vilka Karš, bet brīva bija vairs tikai Augstprātība. Viņš kaisli iemīlējās un to apprecēja. No šā brīža viņš tai visur seko pa pēdām, lai tā ietu kur iedama.

303

LAUVA UN SAVVAĻAS ĒZELIS

Ieteicams vienmēr un visur apsvērt savus spēkus un ar stiprākajiem ne draudzēties, nedz nīsties.

Lauva un savvaļas ēzelis kopā devušies medībās, jo viens bijis stiprs, otrs — ātrs skrējējs. Viņi nomedījuši vairākus dzīvniekus, un lauva tos sadalījis trijās daļās: — Šo daļu, — viņš sacījis, — paņemšu sev, būdams galvenais, jo esmu valdnieks; to te — kā līdztiesīgs medību dalībnieks. Bet trešā — par to tev nāksies dārgi samaksāt, ja tūdaļ nelasīsies prom no šejienes.

304

NEJĒGA ĀRSTS

Šī fabula atmasko un liek pie kauna staba nemākulīgus un lielīgus ārstus.

Kāds nepraša ārsts reiz aizgāja pie slimnieka, par kuru visi dziednieki bija sacījuši, ka tam, kaut arī slimība ieilgšot, nekādas briesmas nedraudot, un vienīgais nosprieda, ka slimajam jābūt gatavam uz visu.

—    Rītdienu, — viņš piebilda, — tu vairs nepiedzīvosi.

Tā teica un devās prom.

Pēc kāda laika slimnieks jau varēja piecelties un sāka staigāt — tiesa, ar lielām grūtībām un gaužām bāls. Te nu mūsu ārsts viņu reiz satika.

—    Sveiks, — viņš to uzrunāja, — kā klājas pazemes iemītniekiem?

Bet šis atbildēja:

—     Viņiem vairs nekādu raižu nav, jo tie ir dzēruši Lē- tes ūdeni. Tikai Nāve un Aīds nesen briesmīgi lādējās par visiem ārstiem, kas neļaujot slimniekiem nomirt, un visus ierakstīja īpašā sarakstā. Arī tevi viņi gribēja tur ierakstīt, taču es, viņiem pie kājām krizdams un aiz kauna nevarēdams acis pacelt, apzvērēju, ka tu jau nu nekāds ārsts neesi un tevi tikai nepatiesi apmelo.

305 KLIJAS

Atdarinot ko svešu, var pazaudēt savu.

Daba sākotnēji bija piešķīrusi klijām tādu pašu dzie- dātprasmi kā gulbjiem. Taču reiz klijas dzirdēja zirgu zviedzienus, kas viņām tik ļoti iepatikās, ka šīs mēģināja

tos atdarināt. Pūlēdamās iemācīties zviegt, klijas savu balsi pazaudēja. Zviegt viņas gan neiemācījās, bet ar! dziedāt vairs neprot.

306

ZIRGS UN KARAVĪRS

Nedrīkst aizmirst, ka darbam jāmijas ar mieru un atpūtu.

Karavīrs, kamēr bija karš, savu zirgu baroja ar miežiem, jo tas viņam grūtos brīžos bija uzticams palīgs. Kad karš bija beidzies, zirgam nācās sūri grūti strādāt, ari smagas nastas stiept, bet vienīgā barība tam tagad bija pelavas.

Taču atkal ieskanējās kara taure, un saimnieks, apseglojis zirgu, pilnā bruņojumā kāpa tam mugurā. Zirgs, aiz nespēka vienā laidā krizdams zemē, galu galā viņam sacīja:

—           Dodies vien kaujā kopā ar hoplītiem! Tu mani no zirga esi pārvērtis ēzelī. Kā gan es tev atkal varēšu būt par zirgu?

307

KRAUKLIS UN HERMEJS

Kas nepateicīgs pret saviem labdariem, tam grūtā bridi neviens nepalīdzēs.

Kāds krauklis ieskrēja cilpā un lūdza palīdzību Apollo- nam, apsolīdams viņam ziedot vīraku, taču, no briesmām izglābies, solījumu aizmirsa. Citreiz atkal ieskrējis cilpā, viņš par Apollonu vairs nelikās ne zinis, bet šoreiz apsolījās ziedot Hermejam. Taču tas viņam atbildēja:

—            Nekrietnais! Kā lai tev ticu, ja tu noliedz un aizvaino savu iepriekšējo saimnieku?

308 dv

SLIMAIS KRAUKLIS

Fabula rāda, ka tam, kam daudz ienaidnieku, briesmu brīdī neviena drauga nebūs.

Krauklis sasirdzis un sacījis mātei:

—    Lūdz dievus, māt, un neraudi!

Bet šī atbildējusi:

—           Kurš no dieviem par tevi iežēlosies, mans bērns? Kuram gan tu neesi nocēlis no ziedokļa pa gaļas gabalam?

309 SUNS

Lielībnieka tukšā plātīšanās tikai nepārprotami liecina par slēptu netikumu.

Kādam sunim bija ieradums cilvēkiem pēkšņi kost. Tāpēc saimnieks tam piekarināja zvārguļus, lai visus laikā brīdinātu. Nu suns, skandinādams zvārguļus, lielīgi staigāja pa tirgu, bet kāda veca kuce viņam sacīja:

—           Ko tu plāties? Ne jau par kādiem nopelniem tu šos te dabūji, bet lai tava nelietība uzreiz redzama būtul

310

LAUVA, LAPSA UN BRIEDIS

Godkāre aptumšo cilvēka prātu, un tad viņš vairs nemana briesmu tuvošanos.

Lauva, gulēdams slims savā klinšu alā, sacīja lapsai, ar kuru draudzējās:

—           Ja tu gribi, lai es palieku dzīvs un izveseļojos, pie- dabū ar savām medainajām runām milzīgo briedi, kas mīt tur tajā birzī, lai atnāk šurp, jo alkstu viņa iekšu un smadzeņu!

Lapsa devās ceļā, sameklēja briedi, kas draiskojās mežā, un to pieglaimīgi sveicināja:

—           Es nāku pie tevis ar labu vēsti. Tu tak zini — lauva, mūsu valdnieks, dzīvo man kaimiņos. Viņš ir slims un kuru katru brīdi var nomirt. Tāpēc viņš prāto, kuru no zvēriem pēc savas nāves atstāt par valdnieku. Mežakuilis, viņš saka, esot stulbs, lācis — slinks, leopards — pārāk nesavaldīgs, tīģeris — lielīgs. Vispiemērotākais valdnieka amatam esot briedis, jo augums tam stalts, mūžs — ilgs un viņa ragi čūskām iedvešot šausmas. Taču ko es tik daudz runāju? Tu esi izraudzīts par valdnieku! Bet kas man tiks par šo ziņu? Es tak pirmā tev to pavēstīju. Dzīvo nu sveiks, man jāsteidzas! Viņš mani droši vien jau sen meklē, jo visās lietās radis ar mani apspriesties. Uzklausi veco lapsu: nāc līdzi un stāvi viņam pēdējā stundiņā klāt!

Tā sacīja lapsa, bet briedim no visām šīm runām aiz- miglojās prāts, un viņš, neko nenojauzdams, ieradās alā. Lauva tam tūdaļ klupa virsū, bet savā nepacietībā vienīgi paspēja ar ķetnām saplosīt ausis. Briedis metās, ko kājas nes, atpakaļ uz mežu, un lapsa, kas redzēja, ka ir velti pūlējusies, tik sasita plaukstas.

Bet lauva vaidēja un rēca, jo viņu mocīja gan bads, gan dusmas par neveiksmi, un viņš lapsai lūgšus lūdzās kaut ko no jauna izdomāt, lai briedi atvilinātu šurp vēlreiz.

—    Tas, ko tu prasi, ir grūti paveicams un nav nekas patīkams, — lapsa atbildēja, — taču centīšos tev izdarīt pa prātam.

Un viņa, domās viltu vērpdama, kā medību suns sekoja briedim pa pēdām. Gani, kuriem viņa prasīja, vai tie nav redzējuši kādu asinīm notašķītu briedi, norādīja uz mežu, un lapsa, tur atradusi briedi atvelkam elpu, necik nekautrēdamās, stājās viņa priekšā. Briedis, kuram aiz niknuma sabozās vai visas spalvas, lapsai sacīja:

—    Draņķe tāda, vairs mani rokā nedabūsi! Nenāc man tuvumā, ja tev dzīvība dārga! Azē citus, kas tevi vēl nepazīst! Tos tu vari kārdināt un par valdniekiem celt.

Bet lapsa atbildēja:

—    Cik tu gan gļēvs un mazdūšīgs! Vai tu tik maz uzticies saviem draugiem? Lauva taču tevi saņēma aiz auss, lai vēl pirms nāves dotu kādus padomus un pamācītu, kā tikt galā ar tik milzīgu valsti. Bet tu pat nieka skrambiņu no viņa ķetnas paciest nevarēji. Nu viņš uz tevi varen nikns un taisās par valdnieku likt vilku. Ak, šausmas! Kas tas gan būs par briesmīgu valdnieku! Tāpēc nāc, nebaidies, neesi tak jērs! Zvēru tev — lai man visi avoti, visas lapas ir liecinieki: lauva tev nekā ļauna nedarīs. Bet es aizvien pūlēšos tikai tavā labā.

Tā lapsai atkal izdevās pievilt nelaimīgo briedi un to pierunāt, lai ierodas vēlreiz. Kad viņš ienāca alā, lauvam maltīte vairs negāja secen un tas šoreiz pēc sirds patikas pamielojās gan ar kauliem, gan kaulu smadzenēm un iekšām. Bet lapsa tik stāvēja un vēroja. Kad zemē nokrita brieža galva, viņa to slepus paķēra un, sevi atalgodama par pūliņiem, izsūca smadzenes. Kad lauva, visu pārmeklējis, tās nekur nevarēja atrast, lapsa, stāvēdama pa gabalu, sacīja:

— Briedim tak nekādu smadzeņu nebija, nemaz nemeklē! Kādas gan šim varēja būt smadzenes, ja tas divreiz atskrēja uz lauvas midzeni, viņam taisni nagos?

311

LAUVAS VALDĪSANAS LAIKS

Kad valstī valda taisnība un visi soģi spriež tiesu pēc labākās sirdsapziņas, arī mazie ļautiņi var mierīgi dzīvot.

Kāds lauva valdīja bez niknuma, bez nežēlības un varmācības — mierīgi un taisnīgi kā cilvēks. Pie viņa pils drūzmējās visi dzīvnieki, lai sauktu citus pie atbildības vai lai paši atbildētu citiem: vilks aitai, leopards mežaka- zai, tīģeris briedim, suns zaķim. Un bailīgais zaķis sacīja:

—           Kā gan es gribēju piedzīvot šo dienu, kad stiprajam jābaidās no vājā!

312

GĻĒVAIS MEDNIEKS UN MEZA CIRTĒJS

Fabula atmasko gļēvuļus un nekauņas, kas ir drosmīgi nevis darbos, bet tikai vārdos.

Kāds mednieks reiz dzina lauvam pēdas un vaicāja meža cirtējam, vai tas nav redzējis lauvas pēdas un kur šim midzenis. Cirtējs viņam atbildēja:

—    Tūdaļ parādīšu tev pašu lauvu.

Mednieks šausmās nobālēja un, aiz bailēm trīcēdams, sacīja:

—    Es taču meklēju tikai pēdas, ne jau pašu lauvu.

VILKS UN ĒZELIS

Fabula rāda, ka cilvēki, kas izliekas dodam taisnīgus likumus, nereti neievēro to, ko paši noteikuši.

Vilks barvedis izdeva likumu, ka visiem vilkiem ikviens laupījums jānogādā baram un jādalās ar pārējiem. Kad to izdzirda ēzelis, viņš, aiz smiekliem krēpes kratīdams, sacīja:

— Cik skaisti vārdi, vilku vadoni! Bet kādēļ tu vakar savu medījumu noslēpi midzenī un ar to mielojies viens? Nes to šurp un dalies ar pārējiem. Barvedis apmulsa un likumu atcēla.

314

VILKS UN LAUVA

Fabula atmasko alkatīgus laupītājus un rīkļurāvējus, kas, piedzīvojot neveiksmi, apsūdz cits citu.

Reiz vilks no ganāmpulka nolaupījis jēru un nesis to uz savu midzeni. Ceļā gadījies lauva, kas viņam jēru atņēmis. Nu vilks paskrējis nost un pa gabalu kliedzis:

—    Cik negodīgi tu man šo atņēmi. ….

Uz to lauva smiedamies atbildējis:

—    Bet vai tu šo godīgi dabūji? Varbūt tev kāds draugs to uzdāvināja?

315

VILKI UN SUNI

Ienaidnieku var pieveikt tikai tad, ja visā karaspēkā valda vienprātība.

Vilki reiz karojuši ar suņiem. Šie par pavēlnieku ievēlējuši kādu suni no Grieķijas, bet tas vilcinājies uzsākt kauju, kaut gan vilki jau nākuši draudīgi virsū. Suņu pavēlnieks teicis:

— Uzklausiet, kālab vilcinos! Itin viss tak jāapsver laikus. Vilki, redziet, visi ir vienas sugas, arī spalvas krāsa visiem vienāda. Mūsējiem turpretim tikumi atšķirīgi, mēs lepojamies katrs ar savu dzimteni, un arī spalva mums dažāda: vieni ir melni, citi — rudi, vēl citi — balti, daži — pelnu krāsā. Kā gan es jums varēšu karā būt par vadoni, ja esat tik atšķirīgi un nekas jums nav saskanīgs?

CILVĒKS, DZĪVNIEKI UN ZEVS

Daži cilvēki, kurus dievi apveltījuši ar saprātu, neapzinās, kas tas par pagodinājumu, un apskauž dzīvniekus, kam nav ne saprāta, ne valodas.

Kā stāsta, Zevs vispirms esot radījis dzīvniekus un katram dāvājis ko savu — vienam spēku, citam ātrumu, dažam atkal spārnus. Bet cilvēks tur stāvējis kails un sacījis:

—    Es vienīgais esmu palicis bez veltesl

Uz to Zevs atbildējis:

—           Tu pats neaptver, cik dižu dāvanu esi saņēmis: tev piešķirta valoda, kura gan dieviem, gan cilvēkiem ir stiprāka par jebkuru spēku un žiglāka par jebkuru ātrumu.

Tad cilvēks, saprazdams, ko saņēmis, bijībā noliecies Zeva priekšā un ar pateicību sirdī devies projām,

317

GANS UN SUNS

Saiešanās ar nekrietniem cilvēkiem nodara lielu ļaunumu un pat noved pie bojāejas.

Gans, dzīdams aitas kūtī, kopā ar tām gandrīz vai tur ieslēdza arī vilku. Bet suns, to pamanījis, sacīja:

—           Kam, gribēdams sargāt avis, tu ganāmpulkā ielaid vilku?

318

EĻĻAS LAMPIŅA

Cilvēks nedrīkst pieļaut, ka viņu apmāj slava un greznums, jo viss, kas iegūts, var atkal zust.

Lampiņas dakts, eļļu sadzērusies, uzliesmoja ar spilgtu -i gaismu un sāka lielīties, ka spož.umā pārspējot pašu sauli, s Bet, tiklīdz uzpūta liega vēsmiņa, lampiņa nodzisa. Tad kāds, to iededzot no jauna, sacīja:

—           Spīdi un klusē! Tādēļ jau zvaigžņu spožums nemazināsies.

LAUKA PELE UN PILSĒTAS PELE

Labāk dzīvot pieticīgi, bet mierīgi nekā briesmu un nemiera pilnā greznībā.

Divas peles, viena — lauka, otra — pilsētas pele, bija sadraudzējušās. Kamēr tīrumā vēl bija labība, pirmā ciemos pie draudzenes devās pilsētas pele. Paskrubinājusi dažu graudu un saknes ar pielipušām zemes pikām, viņa sacīja:

—    Tu jau, nabadzīte, te dzīvo kā skudriņa! Man gan mājās visa kā papilnam. Salīdzinot ar tevi, dzīvoju kā Amaltejas ragā. Atnāc pie manis, tad papriecāsimies!

Tā viņa pierunāja lauka peli un aizveda to uz savām mājām. Tur viņa tai izrādīja gan maizi un miltus, gan pupas un vīģes, gan medu un dateles. Viešņa nu mielojās pēc sirds patikas un līksmoja. Bet, kad tā no groza gribēja izvilkt siera gabalu, kāds atvēra durvis, un abas peles, grūstīdamās un pīkstēdamas, iemuka šaurā spraugā. Kad lauka pele atkal izbāza galvu un dzīrās nočiept kaltētu vīģi, atnāca kāds cits, lai ko paņemtu, un pelēm bija no jauna jāpaslēpjas spraugā.

Tad lauka pele sacīja:

—    Lai cik bagāts tavs galds — dzīvo sveika ar savu bagātību un pārpilnību, ja tas viss ir saistīts ar tādām briesmām! Es grauzīšu zālīti un saknītes un dzīvošu pieticīgi, toties drošībā.

320

CILVĒKS, SKUDRA UN HERMEJS

Fabula mūs māca nepelt dievu neizprotamo izturēšanos pret cilvēkiem, lai cik netaisnīga tā arī liktos nejēgām.

Reiz kāds vīrs redzēja nogrimstam kuģi ar visiem ļaudīm un izteicās, ka dievi esot netaisni soģi, jo viena nešķīsteņa dēļ ejot bojā arī nevainīgi cilvēki. Bet tur, kur šis vīrs stāvēja, bija daudz skudru, un, tikko viņš tā bija teicis, kāda no tām viņam iekoda. Nu viņš, kaut gan kodusi bija tikai viena, samina kājām visas. Tad pie viņa pienāca Hermejs, iesita ar zizli un bilda:

—    Kādēļ negribi paciest, ka dievi jūs tiesā tāpat, kā tu šīs skudras tiesāji?

CILVĒKS, KAS SADAUZfJA DIEVA IĒLU

Nav nekāda labuma no tā, ka parāda godu nekrietnam cilvēkam. Lielāks labums, ja to iekausta.

Kādam vīram piederēja no koka darināts dieva tēls. Būdams trūcīgs, viņš ne vienreiz vien dievam lūdza būt pret viņu labvēlīgākam, taču tikai aizvien vairāk slīga nabadzībā. Tad viņš reiz sadusmojās, satvēra tēlu aiz kājas un trieca pret sienu. No sadragātās galvas izbira zelts. To lasīdams kopā, vīrs iesaucās:

— Tu, rādās, esi blēdis un nejēga. Kamēr tevi godā turēju, no tevis nebija nekāda labuma, bet, tiklīdz iekaustīju, uzdāvāji man milzu bagātību.

322

VILKI UN SUŅI

Raugi, kāda ir alga dzimtenes nodevējam.

Vilki reiz teica suņiem:

— Jūs esat mums visādā ziņā līdzīgi. Tad kāpēc neizturaties pret mums draudzīgi kā jau brāļi? Mēs no jums atšķiramies tikai uzskatos. Mēs dzīvojam brīvībā, jūs pa- kļaujaties cilvēkiem un tiem vergojat. Jūs paciešat sitienus, nēsājat kakla siksnas un sargājat avis. Kad cilvēki ēd, viņi jums pasviež tikai kaulus. Uzklausiet mūsu padomu: izdodiet mums ganāmos, un tad mēs visi kopā pie- ēdīsimies līdz kaklam!

Suņi paklausīja, bet vilki, iekļuvuši aplokā, vispirms saplosīja viņus pašus.

ĒZELIS UN ZIRGS

Fabula rāda, ka nevajag apskaust valdniekus un bagā-.ļ tos, bet, atceroties, kādām briesmām tie pakļauti un kā cieš no nenovīdības, jāsamierinās ar nabadzību.

Ēzelis apskaudis zirgu, jo šis dabūjot pieēst pilnu vēderu un tiekot rūpīgi kopts, bet pašam, kaut sūri grūti

strādājot, tikko pietiekot pelavu. Taču sācies karš, un karavīrs pilnā apbruņojumā kāpis zirgam mugurā un dzinis to gan šurp, gan turp, kamēr beidzot ielauzies ienaidnieka rindās un zirgs tur dabūjis galu. Ēzelis, to redzēdams guļam zemē, savas domas mainījis, un viņam kļuvis zirga žēl.

324 ZEVS SOĢIS

Nav jābrīnās, ka nekrietni cilvēki par savām ļaundarībām reizēm tikai pārāk vēlu saņem sodu.

Zevs pavēlējis Hermejam cilvēku pārkāpumus sarakstīt uz lauskām un tās ielikt lādē, kas viņam stāvējusi blakus, lai varētu ikvienu saukt pie atbildības. Lauskas sajaukušās, un, Zevam stājoties pie taisnās tiesas spriešanas, cita viņa rokās nokļūst agrāk, cita — vēlāk.

325

ĒZELIS UN LAPSA

Nav ko klausīties pļāpu aizrādījumos, jo tos uzklausīt ir bīstami.

Ēzelis pie kāda krūma grauzis dadžus. To redzēdama, lapsa sacījusi:

—           Kā gan tu ar savu maigo mēli ēd tik rupju un dzelkšņainu barību?

326

VARDE DZIEDNIECE

Fabula rāda: kā var citus mācīt tāds, kas pats ir nemācīts?

Varde, kas mitusi purvā, pavēstījusi visiem dzīvniekiem:

—           Es esmu dziedniece, un man zināmas it visas zāles tāpat kā dievu ārstam Paiānam.

—           Kā tad tu, — lapsa tai iebildusi, — ārstēsi citus, ja, kliba būdama, pati sevi izārstēt nespēj?.

ČŪSKAS ASTE UN LOCEKĻI

Fabula vēršas pret viltīgiem un nekrietniem cilvēkiem, kas saceļas pret saviem kungiem.

Čūskas aste reiz nolēmusi iet pa priekšu, lai pārējie locekļi tai sekotu. Bet tie sacījuši:

—           Kā tad tu mūs vadīsi? Tev tak nav ne acu, ne deguna kā citiem dzīvniekiem.

Taču aste nebijusi pārliecināma, un veselais saprāts ticis pieveikts. Aste, kaut akla būdama, sākusi rāpot uz priekšu un vilkusi aiz sevis visu ķermeni, kamēr čūska iestrēgusi klinšu spraugā un savainojusi gan muguru, gan pārējo miesu. Nu aste pazemīgi griezusies pie galvas, sacīdama:

—           Glāb mūs, kundze! Es tagad redzu, ka biju uzsākusi nelāgu ķīviņu.

328

ĒRGLIS UN VIŅA SAIMNIEKI

Fabula māca, ka labdariem jāatmaksā ar labu, bet no ļauniem cilvēkiem jāturas tālāk.

Kāds cilvēks reiz notvēris ērgli. Viņš tam tūdaļ apcirpis spārnus un ļāvis dzīvot savā mājā kopā ar vistām. Bet ērglis visu laiku bijis skumjš un nomākts. Tad viņu atpircis kāds cits, kas ērglim drīz vien spārnus ataudzējis. Ērglis nu pacēlies gaisā, saķēris zaķi un taisnā ceļā to nesis savam labdarim par dāvanu. To redzēdama, lapsa iesaukusies:

—           Dāvini tak zaķi nevis šim, bet gan iepriekšējam saimniekam, lai viņš, tevi noķēris otrreiz, vairs spārnus neapcērp.

329

ROZE UN AMARANTS

Labāk mūžu vadīt pieticībā nekā pēc īslaicīga spožuma un pārpilnības pieredzēt ļaunu likteņa pavērsienu vai pat bojāeju.

Amarants, kas audzis līdzās rozei, tai sacījis:

—           Cik daiļš ir tavs zieds! Tas dieviem un cilvēkiem vienlīdz tīkams. Es apskaužu tevi gan tava skaistuma, gan smaržas dēļ.

Uz to roze atbildējusi:

—           Toties, amarant, mūžs man īss, un, ja arī neviens mani nenoplūc, tomēr novīstu. Bet tu ziedi mūžam un dzīvo» aizvien jauns būdams.

330                                    TAURĒTĀJS

Fabula rāda, cik aplam rīkojas tie, kas ļaunus un nežēlīgus valdniekus uz nekrietnībām kūda.

Kāds taurētājs, karaspēka pulcinātājs, kritis ienaidnieka gūstā un iesaucies:

—           Nenogaliniet mani pārsteidzīgi, ļaudis! Neesmu to pelnījis: nevienu pašu no jums taču nenonāvēju. Šī taure ir vienīgais, kas man pieder.

Bet ienaidnieki viņam atbildējuši:

—           Tieši tāpēc tev jo drīzāk jāmirst, ka, nespēdams pats karot, citus skubini uz kauju.

331

ĀZIS UN VĪNOGULĀJS

Fabula šausta nepateicīgus cilvēkus, kas apzog savus draugus.

Kāds āzis apgrauzis dzinumus ziedošam vīnogulājam, un tas sacījis:

—           Kādēļ tu man dari pāri? Vai tev nav zāles gana? Pielūko tik: kad tevi nokaus upurim, došu ļaudīm vīna, cik vien tie gribēs.

332

DĒLS, TĒVS UN ZĪMĒTAIS LAUVA

Zi -K -

, Fabula rāda, ka no sava likteņa neviens nevar izbēgt.

Kādam bailīgam vecam vīram bija tikai viens dēls, krietns puisis un kaislīgs mednieks. Reiz tēvs nosapņoja,

ka dēlu saplosa lauva. Baidīdamies, ka sapnis varētu pie- pildīties, viņš uzcēla lielu un skaistu māju. Tajā viņš ieslēdza savu dēlu un šo rūpīgi apsargāja.

Mājas sienas viņš dēlam par prieku bija apgleznojis ar dažnedažādiem dzīvniekiem, kuru vidū bija arī lauva. Bet dēlu, kad šis to visu uzlūkoja, ik reizi pārņēma vēl jo lielākas skumjas. Kādudien viņš, nostājies lauvas priekšā, teica:

— Ak, ļaunum ļaunais zvērs! Tevis un mana tēva melīgā sapņa dēļ mani šai mājā tur kā cietumā. Kā lai tev atmaksāju?

Un dēls, tā runādams un gribēdams lauvam iesist, trieca ar dūri pret sienu un ierāva pirkstā skabargu. Tas pietūka, un iekaisums izpletās pa visu miesu līdz pat cirkšņiem. Piemetās drudzis, un drīz vien jauneklim bija jāšķiras no dzīves. Tā lauva tomēr nobendēja dēlu, kam tēva viltība neko nelīdzēja.

333

TIKUMI UN NETIKUMI

Fabula rāda, ka tikums sastopams tikai retumis, bet no netikumiem ikvienam jācieš uz katra soļa.

Netikumi padzinuši 110 zemes tikumus, kas bijuši pārāk nevarīgi, un tie nu devušies uz debesīm. Tur tie vaicājuši Zevam, kā dzīvot ļaužu vidū. Zevs atbildējis, lai tikumi cilvēkiem neparādoties visi reizē, bet tikai pa vienam. Tāpēc cilvēki netikumus sastop ik uz soļa, jo tie ir viņiem tuvāk, bet tikumiem vajadzīgs laiks, lai nokāptu no debesīm.

334                                    ĒRGLIS

Fabula rāda, ka īpaši skaudras ir sāpes, kas jācieš no savējiem.

Uz klints sēdējis ērglis, kas gribējis medīt zaķus. Kāds cilvēks viņam raidījis bultu, kas ieurbusies ērgļa miesā, bet otrs šautras gals rēgojies tam acu priekšā. To redzēdams, ērglis iesaucies:

— Divkārt sāpīgi, ka jāmirst no paša spalvām!

ZEMNIEKS UN KOKS

Cilvēki pēc savas dabas ne visai mīl un cienī taisnību, bet vairāk dzenas pēc pašlabuma.

Kāda zemnieka dārzā bija koks, kas nenesa augļus, bet vienīgi noderēja par patvērumu trokšņotājiem zvirbuļiem un cikādēm. Zemnieks gribēja neauglīgo koku nogāzt un, paķēris cirvi, tam iecirta. Cikādes un zvirbuļi gan lūgšus lūdzās pasaudzēt šo patvēruma vietu un viņiem ļaut te savas dziesmas skandināt, lai saimnieks par tām priecātos. Bet šis par viņiem nelikās ne zinis un cirta kokam vēl otru un trešo reizi. Taču tagad atklājās dobums, kurā zemnieks ieraudzīja bišu spietu un medu. To nobaudījis, viņš nosvieda cirvi, bet koku turpmāk godāja kā svētumu un rūpīgi kopa.

336 PLIKGALVIS

Lai neviens grūtos brīžos pārlieku neskumst. Kā cilvēkam nav no dzimšanas, tas nav paliekošs.

Kāds plikgalvis, sev uzlicis galvā liekos matus, drasēja zirga mugurā. Uzpūta vējš un matus norāva. Klātesošie sāka pilnā kaklā smiet, bet jātnieks apturēja zirgu un sacīja:

— Kas tur sevišķs, ka svešie mati no manis bēg, ja jau tie pametuši to, kam piederējuši no dzimšanas?

337

SUNS UN KALĒJI

Fabula šausta slaistus un guļavas, kā arī tos, kas tīko pēc sveša darba augļiem.

Kādiem kalējiem mājās bija suns. Kamēr viņi strādāja, tas gulēja ciešā miegā, bet, tiklīdz kalēji sēdās pie galda, tūdaļ pamodās un, asti luncinādams, pienāca pie saimniekiem. Tie nu viņam teica:

, — Kā tad tā? Tevi nespēj uzmodināt ne vissmagāko veseru sitieni, un tomēr tu vienā mirklī esi augšā, tiklīdz mūsu zobi, kaut klusītēm, iešņirkstas.

PELE UN VARDE

Slikts drauga padoms ari padoma devējam bīstams.

Kad visi dzīvnieki vēl savā starpā bija saticīgi, pele sadraudzējās ar vardi. Viņa to uzlūdza mielastā un aizveda uz turīga vīra pieliekamo, kur bija maize, siers, medus, kaltētas vīģes un visa kā cita papilnam, un sacīja:

—    Ēd nu, vardīt, kas sirdij tīk!

Tad varde savukārt teica pelei:

—           Bet tagad nāc man līdzi un nobaudi ari manus gardumus! Un, lai tu justos drošāka, piesien savu kāju pie manējās!

Varde sasēja peles kāju ar savējo un ielēca purvā, vilkdama sev līdzi peli. Slīkdama šī sauca:

—           Tevis dēļ man jāiet bojā, bet gan jau mani kāds atriebs, kas ir par tevi stiprāks!

Peldošo peli ieraudzīja ērglis. Viņš metās lejup un sagrāba to, bet reizē izvilka no purva vardi un abas saplosīja.

339 PODI

Nabagam bīstami dzīvot varenam cilvēkam kaimiņos.

Kāds māla pods un vara pods peldējuši pa upi. Māla pods sacījis otram:

—           Turies no manis tālāk, jel netuvojies! Ja tu man piedursies, es saplīsīšu, un saplīsīšu arī tad, ja pats nejauši uzgrūdīšos tev,

fabulas no skolu krājumiem

FABULAS NO PSEIDODOSITEJA KRĀJUMA

340

SAIMNIEKS UN JORNIEKl

Kāds saimnieks ceļoja pa jūru. Vētras laikā viņš sasirga, un, kamēr negaiss nepārstāja, jūrnieki slimniekam sniedza palīdzību. Bet viņš tiem sacīja:

—           Ja kuģis nepeldēs ātrāk, es jūs nomētāšu ar akmeņiem!

Tad kāds jūrnieks teica:

—           Kaut mēs jau būtu tādā vietā, kur varētu salasīt akmeņus!

Tāda ir mūsu dzīve: jāpacieš mazākas likstas, lai izbēgtu no lielākām.

341

KAĶIS UN VISTAS

Kaķis izlicies svinam dzimšanas dienu un aicinājis vistas mielastā. Kad tās, kaut arī bailīgi, atnākušas, kaķis aizslēdzis durvis un sācis vistas pa vienai tiesāt nost.

Fabula attiecas uz tiem, kas dodas pretim gaišām iecerēm, bet piedzīvo pretējo.

342

IZSLĀPUSI VĀRNA

Vārna, gribēdama padzerties, pienāca pie ūdens krūkas un mēģināja to apgāzt, bet nespēja, jo tā stāvēja pārāk stingri. Tomēr vārna ar viltību panāca, ko gribēja. Viņa krūkā iemeta akmentiņus, ūdens cēlās augšup un sāka līt pāri malām, un vārna nu varēja savas slāpes remdēt. Prāts pārāks par spēku.

343

SLIMAIS ĒZELIS UN VILKS

Vilks reiz apraudzījis slimu ēzeli un ņēmies viņu iztaustīt, vaicādams, kur sāpot visvairāk. Ēzelis tam atbildējis:

— Tur, kur tu man pieduries.

Tā ļauni cilvēki kaitē citiem arī tad, kad izliekas palīdzam.

FABULAS NO AFTONIJA KRĀJUMA

344

BRIEDĒNS UN BRIE2U MĀTE

Fabula par briedi, kura rāda, ka citam var mācīt tikai to, ko pats prot

Briežu māte reiz pamācīja briedēnu, sacīdama:

— Tev, mans bērns, daba dāvājusi ragus, un arī augums tev ir stalts. Tāpēc nesaprotu, kālab tu bēdz, tikko parādās suņi.

Tieši šai brīdī tālumā bija dzirdamas suņu rejas. Un briežu māte, kas savam bērnam tikko bija ieteikusi nebēgt, pirmā metās prom.

Ko pašam grūti izdarīt, to viegli ieteikt citam.

345

PUTNU ĶĒRĀJS UN CIKĀDE

Fabula par putnu ķērāju, kura māca neklausīties vārdos, bet vērot darbus

Kāds putnu ķērājs, izdzirdīs cikādes balsi, iedomājās, ka nu viņam tiks pamatīgs medījums, jo sprieda pēc tās

i 56

dziesmas. Likdams lietā visu savu prasmi, viņš cikādi notvēra, bet neko vairāk par dziesmu neieguva. Un tad viņš sāka pulgot slavu, kas daudzus uzvedina uz maldīgām domām.

Tā arī nenozīmīgi cilvēki dažkārt šķiet labāki, nekā patiesībā ir.

346

KRABIS UN VIŅA MATB

Fabula par krabi, kura māca neieteikt neiespējamo

Krabim viņa māte reiz sacīja:

—           Ko tu staigā šķībi greizi, bērniņ? Pieklājas tak iet taisni.

Bet dēls atbildēja:

—           Ej man pa priekšu, māmiņ! Tad noskatīšos un centīšos iet tāpat.

Tā bērns savai mātei, kas pati neprata taisni staigāt, aizrādīja uz viņas kļūdu.

Viegli ieteikt, ko izdarīt nemaz nav iespējamst

347

ĒZELIS UN VILKS

Fabula par ēzeli, kura māca nedarīt labu neliešiem

Ēzelis, kam kājā bijusi skabarga, meklējis kādu, kas viņam to izvilks. Daudzi atteikušies, tikai vilks bijis ar mieru palīdzēt un ar zobiem izrāvis skabargu, kas ēzelim sagādājusi tādas sāpes. Bet šis savam dziedinātājam ar izārstēto kāju iespēris.

Tā nekrietni cilvēki labu atmaksā ar ļaunu.

VECAIS ZIRGS

Fabula par zirgu, kura māca izprast cilvēka likteni

Kādu zirgu, ko jau māca gadu nasta, vairs neraidīja kaujā, bet nosūtīja uz dzirnavām. Kad zirgs, nespēdams vairs karot, nu bija spiests griezt dzirnakmeņus, viņš apraudāja savu likteni un atcerējās pagātni:

—           Ak, melder, — viņš iesaucās, — kāds gan senāk biju karotājs! Viss augums man bija vienās rotās, un kopšanai man aizvien bija klāt īpašs cilvēks. Bet nu es nevaru saprast, par ko man tagad karalauka vietā lemtas dzirnavas.

Uz to dzirnavnieks atbildēja:

—           Rimsties pļāpāt par to, kas reiz bijis! Tāds ir mirstīgo liktenis — paciest pārmaiņas gan uz labu, gan ļaunu.

349

TRĪS VĒRSI UN LAUVA

Fabula par vēršiem, kura māca būt vienprātīgiem

Trīs vērši vienmēr ganījās kopā. Tiem visur pa pēdām sekoja lauva, kas vēršus bija iekārojis sev par medījumu. Taču, kamēr visi trīs turējās kopā, lauva tiem neko nevarēja padarīt. Tāpēc šis nolēma tos salaist naidā un tad pievārēt. Viņš tos sanīdināja un izšķīra, un tad jau bez grūtībām pa vienam tika galā ar visiem trim, kurus nespēja pieveikt, kamēr tie dzīvoja saticīgi.

Glābiņš ir vienprātībā.

350

LAPSA UN LAUVA

Fabula par lapsu 'un lauvu, kura māca neiekārot pārāk daudz

Lapsa dzīvoja kopā ar lauvu un tam kalpoja. Viņa sameklēja medījumu, bet lauva tam uzbruka un saplosīja.

Tad katrs no viņiem saņēma pienācīgo tiesu. Bet lapsai sāka skaust, ka lauvam tiek vairāk, un tā vairs negribēja meklēt medījumu, bet gan pati medīt. Taču, līdzko lapsa mēģināja uzbrukt ganāmpulkam, viņa uzreiz krita mednieku rokās.

Droša pakļautība ir labāka nekā bīstama vara.

351

OLĪVA UN VĪĢES KOKS

Fabula par olīvu un vīģes koku, kura māca jauniešus būt saprātīgiem

Olīva reiz izsmēja vīģes koku. Viņa pati ziedot augu gadu, bet vīģes koks, mainoties gadalaikiem, savus ziedus nometot. Tiklīdz viņa to bija izteikusi, uzkrita sniegs, olīvai, kas taisni bija pilnos ziedos, apbēra jaunos dzinumus un līdz ar tās rotu iznīcināja arī viņu pašu. Turpretim no vīģes koka, kuram lapu nebija, sniegs noslīdēja zemē un nekā ļauna tam nenodarīja.

Skaistums, trūkstot saprātam, noved pie negoda,

352

BITES UN GANS

Fabula par bitēm un ganu, kura māca, ka nevajag ļaut nekrietniem ļaudīm iedzīvoties

Ozola dobumā bites nesušas medu. Kāds gans tās šai darbā pārsteidzis un gribējis medu atņemt. Bites sākušas laidelēties viņam apkārt un dzeldamas dzinušas projām. Beidzot gans sacījis:

— lešu ar! Nekāds medus man nav vajadzīgs, ja tā dēļ jāpinas ar bitēm. Negodīgs guvums ir bīstams visiem, kas pēc tā kāro.

ČŪSKA UN ĒRGLIS

Fabula par čīisku un ērgli, kura māca būt pateicīgam

Čūska un ērglis reiz saķērās un aizsāka cīniņu. Ērglis jau atradās čūskas žņaugos, bet kāds zemnieks, to redzēdams, viņu atbrīvoja un palaida vaļā. Čūska par to sadusmojās un ērgļa glābējam iešļāca dzērienā indi. Kad zemnieks, neko nenojauzdams, gribēja dzert, atlaidās ērglis un izrāva tam kausu no rokām.

Kas dara labu, to gaida pateicība.

354

KRAUKLIS UN GULBIS

Fabula par kraukli, kura māca pakļauties dabai

Krauklis, ieraudzījis gulbi, viņu apskauda balto spalvu dēļ. Domādams, ka nomazgājies viņš kļūs tāds pats, krauklis pameta ziedokļus, kur parasti atrada sev barību, un pārcēlās uz dzīvi ezeru un upju krastos. Taču, lai arī kā krauklis mazgājās, spalvu krāsa nemainījās un viņš, trūkstot barībai, gāja bojā.

Tas, ko piešķīrusi daba, nemainās līdz ar dzīves veidu.

® — AAm

fabulas no dažādu sengrieķu autoru darbiem

355

BAUDA UN SĀPES

[Platons, «Faidons», 60b)

•— Cik dīvaina parādība, vīri, — Sokrāts sacīja, — liekas tas, ko cilvēki dēvē par baudu! Cik brīnumaini tā savijusies ar savu šķietamo pretstatu — sāpēm. Reizē tās nevēlas nākt pie cilvēka, bet, ja kāds tīko pēc vienas un to iegūst, viņš gandrīz neizbēgami iegūst arī otru. Tās ir it kā divi ķermeņi ar vienu galvu.

— Man šķiet, — Sokrāts teica, — ja tas būtu ienācis prātā Ezopam, viņš būtu sacerējis fabulu par to, ka dievs, gribēdams šos pretiniekus samierināt, to nav spējis un tad sasaistījis abus ar galvām kopā. Un tāpēc, ja pie kāda ierodas viens, tam vēlāk seko arī otrs.

356 CIKĀDES (Platons, «Faidrs», 259bc)

Stāsta, ka cikādes reiz bijušas cilvēki, — tad, kad nebijis vēl mūzu. Bet, dzimstot mūzām un rodoties dziesmām, dažus no tā laika cilvēkiem pārņēmusi tāda jūsma, ka viņi dziedādami aizmirsuši gan ēst, gan dzert un paši nemanījuši, kad viņiem pienācis gals. No šiem cilvēkiem tad arī cēlusies cikāžu cilts, kas no mūzām par dāvanu saņēmusi spēju dzīvot bez barības un, ne dzerot, ne ēdot, dziedāt līdz savai pēdējai stundai. Bet tad viņas dodas pie mūzām un tām pavēstī, kurš no cilvēkiem kuru mūzu godā tur.

LAPSA UN EZIS Aristotelis, «Retorika», 11, 20]

Kad Samas salā tiesāja valstsvīru, kuram draudēja nāves sods, Ezops, teikdams tautai runu, sacīja:

— Reiz lapsa, brienot pāri upei, iekļuva atvarā. Tā ilgi nopūlējās, kamēr tika laukā, un tajā iezīdās neskaitāmas dēles. To, garām iedams, ieraudzīja ezis un, iežēlojies par lapsu, vaicāja, vai tās nevajag nolasīt. Taču lapsa nebija ar mieru. Uz eža Jautājumu, kādēļ tā, viņa atbildēja: «Šīs te jau gana piesūkušās ar manām asinīm un jau gandrīz pārstājušas sūkt, bet, kad tu tās nolasīsi, nāks citas, izsalkušas, un izsūks man pēdējo asins lāsi.»

Tā arī jums, samieši, — Ezops turpināja, — šis cilvēks vairs nekā ļauna nedarīs, jo viņš jau ir bagāts. Bet, kad jūs viņu nogalināsit, nāks citi, plikadīdas, un tie jums izlaupīs visu tautas mantu.

358

LAUVAS UN ZAĶI [Aristotelis, «Politika», III, 13, 2, 1284a)

Kad zaķi reiz runāja tautas sapulcē un pieprasīja, lai visi būtu vienādi, lauvas atbildēja:

— Jūsu argumentiem trūkst nagu un zobu — tādu, kādi ir mums.

359

PŪCE UN PUTNI

(Dīons Hrisostoms, 12, 7 un sek.)

Kad sācis augt ozols, gudrā pūce ieteikusi putniem to nepieļaut, bet ozolu, vienalga kā,* iznīdēt, jo no tā radīšoties burvju augs āmulis, no kura neesot glābiņa un kuram visi putni kritīšot par upuri. Citureiz, kad ļaudis sējuši linus, pūce likusi putniem uzknābāt sēklas, jo tās sadīgšot tiem par postu. Trešo reizi viņa, ieraudzīdama cilvēku ar stopu, brīdinājusi, ka šis vīrs tiem uzbrukšot ar pašu spalvām: viņš, kaut ari staigājot pa zemi, tomēr raidot spārnotas šautras.

Taču putni neticējuši pūces vārdiem, jo uzskatījuši to par muļķi, un pat apgalvojuši, ka tā esot prātā jukusi. Tikai vēlāk, kad viss piepildījies, kā pūce pareģojusi, tie brīnījušies un nu sapratuši, cik viņa gudra. Tāpēc visi putni dodas pie pūces kā pie viszinātājas, tiklīdz tā parādās. Taču viņa tiem vairs nekādus padomus nedod, bet tikai vaimanā.

360

ACIS UN MUTE

[Dīons Hrlsostoms, 23, 16)

Ar jums atgadījies tas pats, kas ar acīm Ēzopa fabulā.

Acis iedomājās, ka tās ir labākas un svarīgākas par visu, taču saldumi netiekot tām, bet mutei, pat vissaldākais no saldumiem — medus. Par to acis jutās aizvainotas un cilvēkam dusmoja. Bet, kad viņš tām iedeva medu, tās sāka sūrstēt un asarot, un medus nu šķita nepatīkams un rūgts.

Tādēļ nemeklējiet baudu filozofu runās, kā acis to meklēja medū. Citādi, šķiet, tās dedzinās ari jūs, un tad jūs sacīsit, ka tā nav nekāda filozofija, bet vienīgi kaitīgas paļas.

SATĪRS UN UGUNS

[Plūtarhs, «Kāds labums gūstams no ienaidnieka», 2)

Kad satirs pirmoreiz ieraudzīja uguni, viņš to gribēja noskūpstīt un apskaut, bet Prometejs viņam uzsauca:

— Tev, āzi, nāksies savus vaigus apraudāt!

Uguns dedzina katru, kas tai pieskaras, bet tiem, kas prot ar to apieties, dāvā gaismu un siltumu un ir palīgs ikvienā darbā,

SKUMJU DIEVES DĀVANA Plūtarhs, «Mierinājums Apollonijam», 19)

Kā stāsta, kāds no senajiem filozofiem atnācis pie valdnieces Arsinojas, kas apraudājuši savu dēlu, un tai izstāstījis šo fabulu.

Kad Zevs visām dievībām piešķīra pienācīgo pagodinājumu, Skumju dieve nebija klāt, tā ieradās tikai vēlāk, pēc sadales. Dieve prasīja, lai arī viņai piešķir kādu pagodinājumu. Zevs nezināja, ko darīt, jo viss jau bija sadalīts, un viņai iedeva to, kas pienākas mirušajiem, — asaras un vaimanas.

Tāpat kā pārējām dievībām tīkams ir pagodinājums, kas tām piešķirts, arī Skumju dievei savējais mīļš. Ja tu, sieviete, šo dievību godā neturēsi, viņa pie tevis nenāks. Bet, ja tu viņu bijīgi, ar asarām un vaimanām godāsi, dieve tev pieķersies un aizvien dāvās to, par ko tu viņai arī turpmāk bez mitas parādīsi godu.

363

IZBĒGUŠAIS VERGS

(Plūtarhs, «Pamācības laulībai», 41)

Kāds cilvēks ieraudzīja savu nesen izbēgušo vergu un metās tam pakaļ. Vergs paslēpās dzirnavās. Tad saimnieks sacīja:

—           Kur gan es tevi vēl labprātāk gribētu redzēt nekā šeitl

364

VILKS UN GANI

[Plūtarhs, «Septiņu gudro dzīres», 13, 156a)

Vilks ieraudzīja ganus teltī mielojamies ar jēra gaļu un, pienācis tuvāk, sacīja:

—    Kādu gan jūs saceltu brēku, ja es tā darītul

MĒNESS UN VIŅA MĀTE [Plūtarhs, «Septiņu gudro dzīres», 14, 157ab)

Mēness reiz lūdzis mātei, lai tā viņam pēc auguma noauž tērpu. Bet māte atbildējusi:

— Kā gan lai noaužu to pēc auguma? Tagad tu esi apaļš, bet vēlāk būsi tievs un līks un tad atkal izlieksies uz otru pusi.

Tā, mans Hersij, nesaprātīgam un tukšam cilvēkam dzīvē nav nekādas mēra sajūtas. Likteņa nepastāvības un savu iegribu dēļ viņš iekāro te šo, te atkal to.

366

SUNA MĀJA

[Plūtarhs, «Septiņu gudro dzīres», 14, 157b)

… Viņš līdzīgs sunim Ēzopa fabulā, kas, ziemas salā sarāvies čokurā, nolēma celt māju. Taču vasarā tas atkal gulēja, izstiepies visā garumā, un tam likās, ka ir jau mājai par lielu un ka celt tādu māju vispār ir nevajadzīgs un pārāk grūts darbs.

367

LAPSA UN DZĒRVE [Plūtarhs, «Dzīru sarunas», I, 5, 614b)

Kas pārrunām ierosina šādus tematus, nemaz nav labāks par Ezopa dzērvi un lapsu.

Šī dzērvi reiz izmuļķoja un padarīja smieklīgu, pasniegdama tai uz plakana akmens tauku, šķidru putru, ko putns ar knābi nevarēja paņemt. Dzērve nu savukāit uzlūdza lapsu pusdienās pie sevis un padeva tās krūkā ar garu un šauru kaklu. Pati viņa pavisam viegli savu knābi tur varēja iebāzt un tikt pie ēdiena, bet lapsa, to nespēdama, dabūja tādu mācību, kādu bija pelnījusi.

Gluži tas pats notiek arī pie dzīru galda, kad filozofi, iztirzādami pārlieku smalkus un sarežģītus jautājumus, pārējos, kas tiem nespēj sekot, tikai garlaiko, bet šie savukārt pievēršas dziesmām, joku stāstiem un banālām ikdienas sarunām. Tā dzīrēs zūd kopīguma sajūta un tiek aizvainots Dionīss.

368

SĀR1GAL VĪTIS UN ĒRGLIS

[Plūtarhs, «Politiskās pamācības», 12, 806e)

Ēzopam sārtgalvitis laidās debesīs ērgļa mugurā, tad pēkšņi pacēlās gaisā pats un apsteidza ērgli.

369

DIVAS SVĒTKU DIENAS

(Plūtarhs, «Temistokls», 18)

Pirmā svētku diena reiz strīdējusies ar otro. Šī sacījusi, ka pirmā diena visādu darbu pilna un nogurdinoša, bet otrajā ļaudis varot atpūsties un baudīt, kas svētkiem sagatavots. Uz to pirmā diena atbildējusi: — Tas tiesa. Taču, ja nebūtu manis, nebūtu ari tevis.

370

DZEGUZE UN PUTNI

(Plūtarhs, «Arāts», 30)

Kā stāsta Ezops, dzeguze vaicājusi mazajiem putniņiem, kāpēc tie no viņas vairoties. Tie atbildējuši: tāpēc, ka ši reiz kļūšot par vanagu. >

ĒZEĻA ĒNA

(Pseidoplūtarhs, «Desmit oratoru dzīve», «Dēmostens», 848a)

Oratoram Dēmostenam atēnieši reiz tautas sapulcē nelāva runāt. Tad viņš sacīja, ka gribot tikai dažus vārdus pateikt. Iestājās klusums, un viņš iesāka:

—           Kāds jauns cilvēks vasarā nomājis ēzeli, lai dotos no Atēnām uz Megarām. Kad dienas vidū saule sākusi nežēlīgi svilināt, abi — jaunais cilvēks un dzinējs — gribējuši patverties ēzeļa ēnā un sākuši grūstīties. Viens aizrādījis, ka iznomājis ēzeli, nevis tā ēnu, otrs apgalvojis, ka esot samaksājis par visu kopā.

To izstāstījis, Dēmostens dzīrās aiziet, taču atēnieši viņu aizturēja un lūdza, lai stāstu turpina.

—           Tātad jūs, — nu sacīja Dēmostens, — esat ar mieru uzklausīt stāstu par ēzeļa ēnu, bet, kad runā par nopietniem valsts dzīves jautājumiem, klausīties negribat?

372

CILVĒKS, KAS SKAITĪJIS BANGAS [Lukiāns, «Hermotīms», 84)

Kāds cilvēks, stāsta Ezops, sēdējis pie jūras un skaitījis bangas, kas brāzušās pret krastu, bet kļūdījies un tālab sadrūmis un sūkstījies. Tad pie viņa pienākusi lapsa un teikusi:

— Kādēļ tu, draugs, gaudies par tām, kuru vairs nav? Vai nebūtu labāk tās aizmirst un skaitu sākt no jauna?

373

JAUNEKLIS UN ZIRGS

(Lukiāns, «Kiniķis», 18)

Kāds jauneklis kāpa mugurā satrakotam zirgam. Šis viņu aiznesa projām, un jaunais cilvēks no auļojošā zirga vairs nevarēja nokāpt. Kāds pretimnācējs jautāja: — Kurp dodies?

— Turp, kur šis vēlas, jauneklis atbildējis, rādīdams uz zirgu.

Tāpat daudzi, kad tiem vaicās: «Kurp traucaties?» — ja vien gribēs teikt patiesību, vienkārši sacīs: «Kur manām kaislībām tīk,» — vai skaidrāk: «Kur man liek baudkāre vai godkāre, vai mantkāre, vai bailes. ♦.»

374

PĒRTIĶI DEJOTĀJI Lukiāns, «Zvejnieks», 36)

Kāds ēģiptiešu valdnieks pērtiķiem reiz iemācīja ieroču deju. Šie dzīvnieki, kas ļoti veikli atdarina cilvēka uzvedību, to iemācījās pavisam ātri un, tērpti purpura drēbēs un maskās, sāka dejot.

Izrāde jau ilga labu laiku un guva lielu piekrišanu, bet te kāds asprātīgs skatītājs no azotes izvilka riekstus un pasvieda tos pērtiķiem. Šie, tos ieraudzīdami, tūdaļ aizmirsa dejošanu un atkal pārvērtās par to, kas bija, — par pērtiķiem. Viņi sadauzīja maskas, saplēsa drēbes un sāka plūkties par riekstiem. Un tā skatītājiem par uzjautrinājumu izjuka visa ieroču dejas kārtība.

375

GANS UN MIESNIEKS

(Maksims Tirietis, XIX, 235)

Gans un miesnieks kopā gāja pa ceļu. Viņi ieraudzīja no ganāmpulka atpalikušu un nomaldījušos tauku jēru. Un abi tūdaļ metās pie tā. Tais laikos dzīvnieki un cilvēki vēl runāja kopīgā valodā. Jērs abiem vaicāja, ar ko tie nodarbojas un kādā nolūkā grib viņu vest prom. Uzzinājis, kāds katram arods, jērs sevi nodeva gana rokās, bet miesniekam sacīja:

— Tu esi mūsu ganāmpulka bende un slepkava, bet tam tur prieks, kad mums labi klājas.

PĒRTIĶI — PILSĒTAS CĒLĒJI (Hermogens, «Progimnasmr», !)

Pērtiķi reiz sanākuši un sprieduši, vai tiem nevajadzētu uzcelt pilsētu. Viņi nolēmuši to darīt un jau gribējuši ķerties pie darba. Taču šos atturējis vecs pērtiķis, sacīdams, ka mūru lokā viņus būšot vieglāk sagūstīt.

377

UTIS UN ZEMNIEKS [Apiāns, «Pilsoņu kari», !, 101)

Kādam zemniekam arot, to kodušas utis. Viņš divreiz nolicis arklu, lai tās nolasītu no krekla, bet, kad utis atkal sākušas kost, kreklu sadedzinājis, lai neatrautos ik brīdi no darba.

Arī es iesaku tiem, kas jau divreiz sakauti, trešo reizi sārtu nekārot.

bizant1ešu fabulas

FABULAS NO SINTIPAS KRĀJUMA

378

UPES UN JORA

Reiz upes sanāca kopā un pārmeta jūrai:

—           Kādēļ mēs nākam pie tevis ar saldu, dzeramu ūdeni, bet tu to padari sāļu un nebaudāmu?

Jūra, izdzirdusi šos pārmetumus, upēm atbildēja:

—    Nenāciet pie manis, un jūs nekļūsit sāļas! Fabula attiecas uz tiem, kas citus nepelnīti apsūdz, kaut

gan no viņiem pieredzējuši daudz laba.

379

MEDNIEKS UN VILKS

Kāds mednieks ierauga vilku uzbrūkam ganāmpulkam un, cik jaudas, plosām aitas. Viņš nolemj likt lietā visu savu prasmi, lai vilku nomedītu, un, rīdīdams tam virsū suņus, uzsauc:

— Gļēvuli pēdīgais! Kur ir tavs izdaudzinātais spēks, ja tu pat nespēj turēties pretim suņiem?

Fabula rāda, ka ikviens cilvēks ir lietpratējs savā jomā.

380

VĒRSIS, LAUVU MĀTE UN ME2AKU1LIS

Vērsis uzgājis guļošu lauvu un to nobadījis. Atnākusi lauvu māte un rūgtām asarām apraudājuši dēlu. Kāds mežakuilis viņu ieraudzījis bēdājamies un, nostājies pa gabalu, sacījis:

— Cik gan nav tādu cilvēku, kas lej asaras par saviem bērniem, kurus jūs esat saplosījuši!

Fabula māca: ar kādu mēru katrs mērī, ar tādu viņam pašam taps mērīts.

381

LAPSA UN LAUVA

Lapsa reiz ieraudzījusi lauvu krātiņā, piegājusi klāt un par viņu nekrietni ņirgājusies. Tad lauva tai sacījis:

— Ne jau tu par mani ņirgājies, bet mana nelaime.

Fabula rāda, ka daudz cienījamu vīru, uzbrūkot nelaimei, pieredz pazemojumu no pavisam nenozīmīgiem cilvēkiem.

382

SUNI UN LAPSA

Suņi reiz atraduši lauvas ādu un ņēmušies to plosīt. Lapsa, to redzēdama, sacījusi:

— Ja šis lauva vēl būtu dzīvs, jūs saprastu, ka viņa nagi ir asāki par jūsu zobiem.

Fabula mums rāda tos, kas pazemo cienījamus vīrus, kuru slavas laiki pagājuši.

383

SLIMAIS BRIEDIS

Briedis saslimis un gulējis kādā norā. Dzīvnieki, kas nākuši viņu apraudzīt, ganīdamies noplūkuši visu apkārtējo zāli. Briedis gan izveseļojies, bet, trūkstot barībai, tik ļoti novārdzis, ka līdz ar ganībām drīz pazaudējis arī dzīvību.

Fabula rāda, ka cilvēki, kas iegādājas nekam nederīgus, nevajadzīgus draugus, no tiem nekādu labumu negūst, bet tikai pieredz zaudējumus.

CILVĒKS UN SUNS

Kāds zaglis, sastapdams suni, tam ik reizi pasviedis pa gaļas gabalam. Suns viņam sacījis:

— Ej prom no manis, cilvēk, jo tava lielā laipnība man vēstī par vēl lielākām briesmām.

Fabula rāda, ka cilvēki, kas citus pārāk devīgi apdāvina, acīm redzami perina kādu nekrietnību.

385

SAVVAĻAS ĒZELIS UN MĀJAS ĒZELIS

Kāds savvaļas ēzelis reiz ieraudzīja smagi apkrautu mājas ēzeli un tam pārmeta, ka šis dzīvojot verga dzīvi:

— Cik es gan laimīgs, ka esmu brīvs, savas dienas vadu bez darba un rūpēm un vēdera tiesu atrodu kalnos. Bet tu barību saņem no cilvēkiem, kas tevi diendienā sit un liek pie verga darbiem.

Tieši tai brīdī parādījās lauva. Mājas ēzelim viņš neuzdrīkstējās tuvoties, jo šim bija dzinējs klāt, toties nikni metās virsū savvaļas ēzelim, kas bija viens, un to saplosīja.

Fabula rāda, ka nepakļāvīgi, stūrgalvīgi cilvēki, kas grib dzīvot pēc sava prāta, bez citu palīdzības, ātri vien iet bojā.

386

SUNS UN VILCENE

Kāds suns, vajādams vilcēni, lielījās ar savām ātrajām kājām un spēku, jo tam likās, ka vilcene bēg tādēļ, ka ir vājāka. Bet tā atskatījās un teica:

— Ne jau tevis baidos, bet saimnieka, kas skrien aiz tevis.

Fabula rāda, ka nav ko plātīties ar cita drosmi.

CILVĒKS, ZIRGS UN KUMEĻŠ

Kāds cilvēks reiz jāja grūsnas ķēves mugurā. Tai ceļā piedzima kumeļš, un šis tūdaļ sāka tecēt nopakaļus, bet jau pēc īsa brīža pagura un sacīja jātniekam:

— Skaties — esmu vēl pavisam maziņš, un tik garš ceļš man nav pa spēkam. Iegaumē: ja tu mani šeit pametīsi, es drīz vien iešu bojā. Bet, ja ņemsi līdzi un aizvedīsi uz savām mājām, un parūpēsies, lai mani baro, izaugšu liels, un tad tu dienās varēsi man kāpt mugurā.

Fabula rāda, ka vajag labi izturēties pret tiem, no kuriem savukārt var cerēt sagaidīt kādu pakalpojumu.

388

MEDNIEKS UN JĀTNIEKS

Kāds cilvēks reiz nomedīja zaķi un, to uzsviedis uz pleca, devās tālāk. Ceļā viņš satika jātnieku, kas, solīdams samaksāt, lūdza, lai šim zaķi atdod. Taču, kolīdz jātnieks to bija dabūjis, viņš sēdās zirgam mugurā un no mednieka aizbēga. Šis, cerēdams jātnieku panākt, metās skriešus pakaļ, bet, kad tas jau bija gabalā, ar smagu sirdi sauca:

— Lai! To zaķi es tev dāvinu.

Fabula rāda, ka daudzi cilvēki, kuriem pret pašu gribu atņemta manta, izliekas, ka viņi to atdevuši labprātīgi.

FABULAS NOVELES NO FLORENCES UN ATĒNU ROKRAKSTA

389

DIVI MĪĻĀKIE

Kāds cilvēks pa naktīm slepus' apmeklēja sievieti un mīlējās ar to. Lai viņa to pazītu un ielaistu iekšā, tas padeva zīmi: pie durvīm vaukšķēja kā mazs sunītis. Tā viņš darīja ik reizi. Bet kāds cits, ievērojis, ka šis katru vakaru dodas uz vienu un to pašu pusi, uzminēja, kas tam aiz ādas, un kādu nakti pa gabalu slepus gāja nopakaļus.

Mīlētājam nebija ne mazāko aizdomu, un viņš, pienācis pie durvīm, rīkojās kā vienmēr. Otrs, kas viņu izsekoja, atgriezās, visu to noskatījies, mājās, bet nākamajā vakarā atkal devās ceļā un, nokļuvis pie netikles pirmais, sāka vaukšķēt kā sunītis.

Viņa, būdama pārliecināta, ka atnācis mīļākais, nodzēsa lampiņu, lai ciemiņu neviens neredzētu, un attaisīja durvis. Tas ielavījās mājā un tūdaļ gūlās viņai klāt. Pēc īsa brīža ieradās pirmais un kā parasti pie durvīm ievaukšķējās. Nu otrs, dzirdēdams, ka sāncensis vaukšķ, iekšā skaļi ierējās kā milzīgs suns. Tas, kas bija laukā, saprata, ka tur jau ir kāds cits, par viņu stiprāks, un aizlasījās prom.

390

JŪRNIEKS UN VINA DĒLS

Kādam jūrniekam, stāsta, bija dēls, un viņš gribēja, lai tas iemācās gramatiku. Tāpēc viņš dēlu sūtīja skolā, kur šis, kādu laiku pamācījies, apguva visas gramatikas fineses. Jauneklis nu saka tēvam:

—    Tēti, gramatiku esmu iepazinis visā pilnībā, un tagad vēlos apgūt arī retoriku.

Tēvam tas bija pa prātam, un viņš dēlu no jauna sūtīja skolā, kur tas kļuva par lielisku rētoru. Kādudien, būdams kopā ar tēvu un māti un pusdienodams ar tiem, viņš stāstīja vecākiem par gramatiku un par retoriku. Pārtraukdams dēlu, jūrnieks saka:

—    Kas attiecas uz gramatiku, tad esmu dzirdējis, ka tā ir visu zinātņu pamats un cilvēks, kas to prot, var bez kļūdām gan rakstīt, gan runāt, bet, ko spēj retorika, to nezinu.

Dēls, atbildēdams tēvam, saka:

—    Tas ir tiesa, tēti, ka gramatika ir visu zinātņu pamats, taču retorika ir vēl spēcīgāka, jo tā var bez grūtībām visu ko pamatot un pat pierādīt, ka nepatiesais ir patiess.

—    Ja retorika to spēj, — tēvs saka dēlam, — tā patiešām ir varen spēcīga. Taču gribētos, lai tu man retorikas spēku uz vietas parādi.

Gadījuma pēc uz galda tobrīd bija divas olas, un tēvs

saka:

—           Lūk, mēs esam trīs, bet galdā tikai divas olas. Kā tu izdarīsi, lai to būtu trīs?

Dēls atbild:

—           Ar matemātikas palīdzību tas ir vienkāršāk par vienkāršu!

—     Un proti? — vaicā tēvs.

—     Saskaiti tās vēlreiz! — dēls saka. Tēvs sāk olas skaitīt:

—     Viens, divi.

—     Vai tad viens un divi nav trīs? — dēls jautā. Bet tēvs viņam atbild:

—           Patiešām, dēliņ! Bet tādā gadījumā vienu olu apēdīšu es, otru — tava māte, bet tu apēd to, ko uztaisīji ar savu retoriku!

Tā, lūk, iet tiem, kas dzīvē grib tikt uz priekšu ar blēdībām un melu runām.

ĒZOPA DZĪVE

Grāmata par filozofu Ksantu un viņa vergu Ēzopu jeb Ēzopa piedzīvojumi

1.    Ēzopam, fabulniekam, liktenis bija lēmis par vergu būt. Pēc izcelsmes viņš bija frīģietis no pašas Frīģijas, pēc ārienes — atbaidošs, mājas darbam nepiemērots: resnu vēderu, lielu galvu, saplacinātu degunu, biezām lūpām, tumšu ādu, augums — kropls un greizs, rokas — īsas. Vārdu sakot — ķēms kas ķēms. Bet pats ļaunākais: viņš bija bezvalodis, mēms.

2.    Redzēdams, ka šis ir bez valodas un darbam pilsētā nederīgs, Ezopa saimnieks viņu aizsūtīja uz savām lauku mājām zemi rakt. Kādudien kungs tur ieradās, un viens no zemniekiem tam atnesa paša salasītas brīnumgardas vīģes un teica:

—    Nobaudi, saimniek, savas jaunās ražas pirmos augļus!

Saimniekam vīģes iegaršojās.

—    Es zvēru pie savas dzīvības, — viņš sacīja, — vīģes lieliskas! — un pavēlēja mājas vergam:

—    Paņem šīs vīģes, Agatopod, un noglabā! Es nomazgāšos, paēdīšu brokastis, un tad tu man tās atnesīsi.

Bet taisni tobrīd Ezops, metis darbam mieru, iegriezās mājā, lai, kā parasti, iestiprinātos. Agatopods paņēma vīģes un, būdams izsalcis, dažas apēda. Viņam gaužām gribējās noēst arī pārējās, taču bija bail. Kāds vergs, redzēdams, cik šim grūti, viņam saka:

—    Es zinu, draudziņ, kas tev padomā: tev varen gribas notiesāt šīs vīģes!

—    Lai Zevs man liecinieks, tiešām tāl — Agatopods atbild. — Bet kā tu to zini?

—    Pēc acīm redzams, kas tev aiz ādas, — otrs saka.

—    Bet klau: man ir ideja, kā mēs tās vīģes pa abiem nolocīsim.

—    Nekāda labā ideja tā nav! «— Agatopods iebilst.

—    Saimnieks vīģes pieprasīs, bet mums nebūs ko dot. Un kas tad notiks?

—    Tu viņam pateiksi, — otrs atbild, — ka Ēzops, nejauši ieraudzījis pieliekamo neaizslēgtu, tur iemanījies un vīģes apēdis. Ezops nespēj runāt. Viņu nomizos, bet tu pieēdīsi pilnu vēderu.

Viņi apsēdās, likās vīģēm klāt un spriedelēja:

—    Nu Ezopam vakars! Bet nekam citam viņš arī neder kā vien pērienam. Un tagad norunāsim reiz par visām reizēm: ja kaut ko sadauzīsim, izlaistīsim vai pazaudēsim, mēs sacīsim, ka vainīgs Ezops, un tā aizvien iziesim sveikā.

Un viņi nolocīja visas vīģes,

3. Kad saimnieks bija nomazgājies un pabrokastojis, viņam sagribējās vīģu, un viņš tās pieprasīja, sacīdams:

—    Agatopod, nes nu tās vīģes šurp!

Kad saimnieks saprata, ka ir pievilts, viņš apskaitās un, uzzinājis, ka vīģes apēdis Ezops, pavēlēja:

—    Atsauciet Ezopu!

Ēzops tapa atsaukts, un, kad viņš ieradās, saimnieks teica:

—    Tātad, nelieti, tev ir tik maz cieņas pret mani, ka tu vienkārši ielavies pieliekamajā un notiesā vīģes, kas domātas man.

Tā viņš sacīja. Bet Ezops, kas nespēja runāt un pēc savu apsūdzētāju ģīmjiem itin labi noprata, ka viņam lemts dabūt sukas, metās saimniekam pie kājām, it kā lūgdams, lai tas vēl mirkli pagaida. Kungs bija ar mieru, un Ezops, ieraudzīdams tuvumā krūzi, to paņēma un ar zīmēm rādīja, lai atnes siltu ūdeni. Viņš nolika sev priekšā bļodu, izdzēra ūdeni un iebāza pirkstus rīklē, tā izraisīdams vemšanu, bet izvēma tikai iedzerto ūdeni, jo nebija neko ēdis. Kad Ezops, likdams lietā savu dzīves pieredzi, to bija pierādījis, viņš pieprasīja, lai to pašu dara arī viņa biedri, jo tad kļūtu redzams, kurš apēdis vīģes. Kungam šī doma bija pa prātam, un viņš pavēlēja arī pārējiem vergiem iedzert ūdeni un to pēc tam atkal izvemt.

Vergi nu ņēmās čukstēties;

—    Ai, Hermej, ko nu? Labs ir, iedzersim ar, tikai pirkstus nebāzīsim rīklē, bet aiz vaiga!

Taču viņiem no vīģēm jau sāka atdalīties žults. Kad viņi iedzēra silto ūdeni, tās uznāca augšā un, tiklīdz abi izņēma pirkstus no mutes, izspruka laukā. Tad saimnieks teica:

—    Jūs tātad apmelojāt cilvēku, kas nespēj runāt? Izģērbiet šos!

Abus izpēra, un viņi iegaumēja uz laiku laikiem, ka tas, kas citiem bedri rok, pats tajā iekrīt.

4.    Tā viņi samaksāja par to, ka bija darījuši pāri cilvēkam, kas nevarēja runāt. Bet saimnieks otrā dienā aizbrauca uz pilsētu.

Reiz, kad Ezops atkal raka zemi, tai pašā laukā, kur viņš strādāja, gadījās kāda Isīdas priesteriene, kas bija nomaldījusies no lielceļa. Redzēdama, ka šis tur vaiga sviedros raujas, un neko nezinādama par viņa nelaimi, tā sacīja:

—    Mīļais cilvēk, ja tu proti citiem līdzi just, tad parādi man ceļu uz pilsētu, jo esmu apmaldījusies!

Ezops atskatījās un ieraudzīja sievieti dieves tērpā. Būdams dievbijīgs, viņš nometās tai pie kājām un ņēmās ar zīmēm taujāt, kāpēc tā novirzījusies no lielceļa un ienākusi šajā lauku īpašumā. Saprazdama, ka dzirdēt dzird, tikai runāt nespēj, priesteriene sāka Ezopam gan ar zīmēm, gan arī vārdiem skaidrot:

—    Šis apvidus man ir svešs. Kā redzi, esmu priesteriene. Es apmaldījos un vairs nezinu ceļu. Lūdzu — parādi man to!

Ezops paķēra lāpstu, saņēma priesterieni aiz rokas un aizveda pavēnī. Tur viņš tai nolika priekšā maizi un olīvas un arī atnesa kādus savvaļas dārzeņus, ko turpat tuvumā salasīja. Ezops priesterieni mudināja paēst, un viņa paēda. Tad viņš to aizveda pie avota un aicināja padzerties, ja vēlas. Paēdusi un padzērusi, priesteriene lūdza dievus būt vēlīgiem pret Ezopu un vēlreiz ar zīmēm viņu aicināja tai izdarīt pēdējo pakalpojumu — parādīt ceļu. Ezops priesterieni aizveda uz lielo ceļu, parādīja, kur viņai jāiet, un, domās jau atkal pievērsies savam darbam, devās atpakaļ.

5.    Isīdas priesteriene, tikusi uz ceļa, Ezopa laipnību neaizmirsa. Viņa pacēla rokas pret debesīm un iesaucās:

—    Ai, Visuma kronis, tūkstošvārdu Isīda! Esi žēlsirdīga pret šo darbarūķi, šo dievbijīgo sūrdieni! Ne jau man viņš savā bijībā parādīja godu, valdniec, bet tavam tērpam. Un, ja nevēlies viņu aplaimot ar daudzām un dažādām veltēm, ko tam lieguši pārējie dievi, tad vismaz dāvā viņam spēju runāt! Celt atkal saulē to, ko tumsa klāj, ir tavā varā.

Dižā Isīda uzklausīja savas priesterienes lūgumu, jo valodas par dievbijību ātri vien aizsniedz dievu ausis.

6.    Bet Ēzops, jau juzdams, ka saule cepina, savā prātā nosprieda: «Uzraugs dod man atpūtai divas stundas. Pa- gulēšos un tā pārlaidīšu pusdienas svelmi.»

Viņš sameklēja klusu vietiņu, kur bija daudz zaļumu, koki un paēna. Maigajā zālē auga košas puķes, bet tuvējā birzī čaloja strautiņš. Ezops te nometa lāpstu zemē, atlaidās zālītē un, pagalvī nolicis somu un aitādas kažoku, aizmiga. Strautiņš urdzēja, zefīrs liegi vēsmoja, lapas koku galotnēs trīsēja vējā un uzvēdīja tīkamu, saldu smaržu, un visapkārt koku zaros sirsināja cikādes. Dziesmas skandināja raibie daudzbalsu putni, pogoja lakstīgala, un olīvas zari šūpojās tās meldijas ritmā, bet smuidrās priedes čīkstoņa, kokam līgojoties vējā, atgādināja melnā strazda kliedzienus. Visas šīs skaņas, ko atkārtoja atbalss, saplūda kopā un savijās daiļskanīgā šalkoņā, kas viesa mieru Ezopa dvēselē un viņu pašu gremdēja saldā miegā.

7.   Tad atnāca pati dieve, dižā Isīda, deviņu mūzu pavadībā un sacīja:

—    Skatiet, manas meitas, šo cilvēku! Viņa āriene ir nepievilcīga, bet ar savu dievbijību viņš stāv pāri visām paļām. Tas ir viņš, kas parādīja ceļu manai kalponei, kad tā bija apmaldījusies. Esmu še atnākusi kopā ar jums, lai viņu par to apbalvotu. Es šim cilvēkam dāvāšu balsi, jūs savukārt tai piešķiriet raitu valodu!

To bildusi, Isīda atbrīvoja Ēzopa mēli no raupjuma, kas tam nebija ļāvis runāt, un dāvāja viņam balsi, reizē aicinādama mūzas, lai katra tam iedod pienācīgo balvu. Un viņas Ezopu apveltīja ar prasmi atrast pareizos vārdus un grieķu valodā sacerēt fabulas un stāstus. Tad dieve vērsās pie debesīm, lūgdama, lai Ezops kļūtu slavens, un atgriezās savā mājoklī, bet mūzas, Ezopam atstājušas savas balvas, devās atpakaļ uz Helikonu.

8.    Ezops tikmēr izgulējās pēc sirds patikas. Pamodies viņš sacīja:

—    Nu gan saldi nosnaudos!

Bet tad viņš sāka pēkšņi visu, ko apkārtnē redzēja, īstos vārdos saukt — lāpstu, somu, kažoku, maisu, vērsi, ēzeli, aitu.

—     Es runāju! — viņš iesaucās, — zvēru pie mūzām! Bet kā gan tas gadījies? Jā, kā? Tak zinu jau: tas tāpēc, ka savā dievbijībā izpalīdzēju Isīdas priesterienei. Nav vis tā dievu bijāšana zemē metamai Tad jau varēšu no mūžīgajiem vēl daudz laba sagaidīti

9.     Ar priecīgu sirdi viņš atkal ķērās pie lāpstas un saka rakt. Taisni tobrīd atnāca uzraugs, kas apstaigāja savus strādniekus, un ar spieķi uzšāva kādam no Ezopa biedriem. Ezops, nespēdams savaldīties, viņam teica:

—     Ko tad šis tev darījis ļauna, draugs, ka tu ar viņu tik cietsirdīgi apejies, bez žēlastības viņu sit? Un vispār — tu mums ik uz soļa dari pāri, bet neviens tevi par to nesoda!

Bet Zena nodomāja: «Kas tad nu? Ezops runā, nudien! Un, tiklīdz sācis runāt, pirmais, kam viņš piesienas, esmu es — taisni es, kas viņam ir pavēlnieks! Vajadzēs man viņu par kaut ko nosūdzēt, citādi šis vēl izdarīs, ka mani atcels no uzrauga amata. Vēl būdams mēms, viņš man ne reizi vien ļāva noprast: «Pagaidi vien! Atnāks saimnieks, gan tad parūpēšos, lai tu mums vairs nekāds uzraugs nebūtu! Tevi nosūdzēšu kaut vai ar zīmēm!» Ja jau šis man draudēja ar zīmēm, tad vēl jo vairāk panāks, prazdams runāt. Vajadzēs man viņam aizsteigties priekšā.»

10.    Uzraugs kāpa zirgam mugurā un pilnos auļos jāja uz pilsētu. Sasniedzis saimnieka māju, viņš nolēca no zirga, piesēja pavadu pie vārtu gredzena un metās iekšā. Sameklējis kungu, viņš tam uzsauca:

—    Saimniek!

—    Kas tev lēcies, Zena? — tas vaicā, bet Zena atbild:

—    Tavās lauku mājās notiek visādi brīnumi!

—     Vai kādā kokā pirms laika ienākušies augļi? — kungs taujā, — jeb vai kādam dzīvniekam piedzimis cilvēkbērns?

—     Nē, saimniek, — Zena atbild.

—    Tad kādi tev tur brīnumi? — saimnieks uzstāj. — Tik saki taisnību!

Zena ņemas skaidrot:'

—          Ēzops, tas dienaszaglis, ko atsūtīji uz laukiem zemi rakt, tas lielvēderis …

—    Vai šis dzemdējis? — kungs prašņā.

—           Nekā tamlīdzīga! — Zena atbild, — bet viņš, būdams mēms, pēkšņi sācis runāt!

—           Ka tevi jupis! — saimnieks iesaucas. — Un tas, tavuprāt, ir brīnums?

—    Nu protams, — Zena atbild, — un vēl kāds!

—           Kā tā? — saka saimnieks. — Ja dievi, kādam cilvēkam dusmodami, viņam uz laiku atņem valodu, bet tad par viņu apžēlojas un to atkal atdod, kā tas noticis šai gadījumā, — tad tas, pēc tavām domām, ir brīnums?

—           Bez šaubām, saimniek! — Zena atbild. — Jo, tiklīdz šis sāka runāt, nāca dzirdama tāda valoda, ka vai mati stāvus cēlās: viņš ņēmās zākāt gan mani, gan tevi, es to vairs nevarēju klausīties.

11.   Nu kungs jau satraukts saka Zēnam:

—    Ej un pārdod viņu!

—           Tu joko, saimniek? — Zena uz to atbild. — Vai tad tu nezini, kāds viņš izskatās? Kas tad šo pirks un cilvēka vietā mājās turēs kaut kādu ķēmu?

—          Tak pazūdi beidzot! — kungs saka. — Tādā gadījumā uzdāvini to kādam! Bet, ja neviens Ezopu negribēs, per viņu, kamēr šis izlaiž garu!

Uzraugs tagad varēja ar Ezopu izrīkoties pēc patikas. Zena no jauna sēdās zirgā un devās atpakaļ uz lauku mājām, savā prātā domādams: «Ezops ar saimnieka ziņu ir manās rokās. Es varu viņu pārdot, varu atdāvināt, varu arī nosist. Bet kādēļ gan lai es viņu sistu nost? Ko viņš man darījis ļauna? Labāk ņemšu un pārdošu!»

Lūk, kāds labums tika Ezopam 110 visām dievu veltēm.

12.           Gadījās, ka tajā laikā no laukiem uz pilsētu jāja kāds vergu tirgotājs. Gribēdams atslogot savus vergus, viņš uz laukiem bija gribējis nomāt lopus, taču neko nebija atradis un tagad devās atpakaļ uz pilsētu. Zena viņu pazina un, ceļā sastapis, uzrunāja:

—    Sveiks, tirgotāj Ofelion!

—           Sveiks, uzraug Zena! — tirgotājs atņēma sveicienu un vaicāja:

—    Vai tev nav lopu, ko iznomāt vai pārdot?

—           Nudien, nav! — Zena atbildēja. — Bet man ir vergs, to varu tev par lētu naudu atdot, ja gribi,

Nu tirgotājs, kam tā bija dienišķā maize, teica:

—           Man, vergu tirgotājam, tu vēl jautā, vai gribu vergu par lētu naudu?

—          Tad nāc man līdzi uz mājām tepat blakus! — Zena viņu aicināja.

13.   Zena viņu aizveda uz mājām un pavēlēja vergiem:

—    Aizskrieniet un atsauciet Ezopu no darba šurp!

Kāds vergs tūdaļ skriešus aizskrēja un, ieraudzīdams

Ezopu ar lāpstu rokā, teica:

—           Atstāj nu savu lāpstu, Ēzop, un nāc līdzi! Saimnieks tevi sauc.

—           Kurš saimnieks? — Ezops vaicā. — īstais vai pārvaldnieks? Ja tas ir pārvaldnieks, tad tā arī saki skaidri un gaiši un nejauc: «pārvaldnieks», nevis «saimnieks»! Viņš tak ir tāds pats vergs kā mēs pārējie.

«Te tev nu bij!» otrs nodomāja. «Kas šim lēcies? Tik tikko sācis runāt un jau visam piesienas!»

Ēzops nosvieda lāpstu un sacīja:

—           Kāds gan posts būt vergam par vergu! To arī paši dievi nevar paciest. «Ezop, uzkop ēdamistabu! Ezop, izkurini pirti! Ezop, atnes ūdeni! Ezop, pabaro lopus!» Cik vien ir grūtu, netīru, nepatīkamu, pazemojošu darbu, tas viss tiek krauts virsū Ezopam, bet, paldies dieviem, tagad spēju runāt. Tiklīdz atbrauks kungs, tam visu izstāstīšu, un šis vairs nebūs nekāds pārvaldnieks! Bet pagaidām vēl jāklausa. Tad nu ejam, draugs!

Kad abi ieradās, otrs teica:

—    Are, saimniek, Ezops klāt!

Zena saka:

—    Paskaties, tirgotāj!

14.           Vergu tirgotājs pagriezās un, ieraudzīdams atbaidoši neglīto Ezopu, teica:

—           Kas tas tāds? Vai šis kāds rācenis vai cilvēks? Ja viņš neprastu runāt, es teiktu, ka tas ir vai nu pods uz kājām, vai lopbarības maiss, vai zoss ola. Nudien, Zena, man ir dusmas uz tevi. Es jau sen varēju būt mājās, bet tu mani atvilki šurp, it kā tev patiešām būtu kas prātīgs pārdodams, nevis tāds mēsls.

15.           Tā sacīdams, viņš dzīrās aiziet, taču Ēzops viņu satvēra aiz apmetņa malas un teica:

—    Paklausies!

Bet tirgotājs saka:

—           Laid mani vaļā i Kaut tu izputētu! Ko tu mani vēl aizkavē?

—    Pasaki, — Ezops vaicā, — kādēļ tu atnāci šurp?

—    Tevis dēļ, — tirgotājs atbild, — lai tevi nopirktu.

—    Kādēļ tad tu mani nepērc? — Ezops jautā.

—           Kas tev par daļu? — tirgotājs atteic. — Negribu un nepērku!

—           Nopērc mani, draugs! — Ēzops lūdz. — Es zvēru pie Isīdas* būšu tev gaužām noderīgs.

—           Kā gan varēsi būt man noderīgs, — tirgotājs jautā, — ja nu pēkšņi, kaut arī bez īpašas patikas, tevi nopērku?

—           Vai tad tavā uzņēmumā nav mazu bērnu, kuri vēl neko neprot, bet tikai prasa ēst? — Ezops atjautā.

—    Ir gan! — vergu tirgotājs saka.

—           Tad nopērc mani, — Ezops lūdzas, — un noliec tiem par audzinātāju! Viņi no mana mūļa nobīsies un tūlīt pārstās palaidņoties.

—           Zvēru pie tava riebīgā purna, — vergu tirgotājs iesaucas, — tā nav slikta doma!

Viņš pagriežas pret Zenu un jautā:

—    Cik tu par šo ķēmu prasi?

—    Trīs obolus, — Zena atbild.

—    Tātad cik? — tirgotājs vaicā.

—    Dod, cik gribi! — Zena saka.

Vergu tirgotājs viņam kādu nieku samaksāja un tā ieguva Ezopu.

16. Atgriezies pilsētā, viņš Ezopu aizveda pie saviem vergiem. Divi zēni, ko tieši tajā brīdī māte baroja, sāka brēkt, tikko ieraudzījaEzopu, un aizjoza prom.

—           Nu tu redzi, — Ezops sacīja, — ka man bija taisnība: tagad tev būs biedēklis nepaklausīgiem bērniem:

Tirgotājs iesmējās un teica:

—          Skaties, tur tai ēdamtelpā sēž pārējie vergi, tavi biedri. Ej nu pie šiem un sasveicinies!

Ēzops aizgāja pie viņiem un ieraudzīja puišus, kas cits par citu glītāki, īsti Dionīsi vai Apolloni.

—           Esiet sveicināti, bēdubrāļi! — viņš saka, un istabā saceļas troksnis.

Bet Ezops turpina:

—           Es, draugi, esmu tāds pats vergs kā jūs. Tikai derīgs gan nekam neesmu.

Bet vergi savā starpā spriedelē:

—           Zvēru pie Nemesīdas, kā gan saimniekam varēja ienākt prātā nopirkt šo te putnubiedēkli?

—           Vai zināt, — kāds no viņiem ieteicas, — kādēļ viņš to pirka?

—    Nu kādēļ? — otrs vaicā pretī.

—    Lai viņš mūs visus pasargātu no ļaunas acs.

17.   Tad pie vergiem ienāk tirgotājs un saka:

—           Puiši, samierinieties ar savu likteni! Zvēru pie jūsu dzīvības, lopus nekur nevarēju dabūt ne pirkt, ne nomāt. Tāpjc sadaliet savā starpā nesamos! Rīt pat dosimies ceļā uz Āziju.

Vergi nu pa pāriem ņēmās sadalīt nesamos, bet Ezops metas viņiem pie kājām:

—           Es jūs ļoti lūdzu, draugi: esmu tikai nupat kā nopirkts, un spēka man pavisam maz. Dodiet man nest ko vieglāku!

—    Tak mūsu pēc nenes neko! — viņi saka.

—           Ir neērti, kamēr citi strādā, saimnieka acu priekšā slamstīties bez darba.

—           Šis nu gan tāds jocīgāks, — vergi savā starpā spriež. — Tad ņem un nes, ko gribi!

18.           Ēzops aplaiž skatienu visapkārt un redz ceļam nolikto mantību — lādi, pīteņus, gultas piederumus, māla traukus, grozus, maisus ar mājturības piederumiem. Ieraudzīdams ar maizi piekrautu grozu, kuru taisījās nest četri vīri, Ezops saka:

—          Draugi, ļaujiet man, lūdzami, tikai šo grozu vien nest!

—          Stulbāks cilvēks par šo vēl nav redzēts, — vergi sačukstas. — Prasa, lai dod visvieglāko nesamo, bet pats izvēlas vissmagāko!

—           Nē, — viens saka, — viņš nav nekāds muļķis, tikai izbadējies. Ja tam maize būs pie rokas, šis varēs locīt iekšā vairāk par visiem. Lai tad viņš arī stiepj to grozu!

Vergi barā apstāja Ezopu un uzcēla tam grozu plecā. Ēzops nu ar smago kurvi līgodamies devās ceļā. Kad vergu tirgotājs to redzēja, viņš izbrīnījies teica:

—           Skat, cik šis centīgs! Tad jau arī pārējiem, to ieraugot, grūtos brīžos būs priecīgāk ap sirdi! Pirkums patiešām izrādās izdevīgs: tas, ko viņš tur stiepj, ir lopam, ne cilvēkam domāts.

19.    Pārējie vergi savus nesamos nesa pa divi un vīpsnāja par Ezopu, kas, tiklīdz uznāca uz ceļa, sāka savu grozu mācīt, kā tam jāstaigā. Kamēr ceļš vijās kalnup, viņš kurvi gan vēla, gan vilka, pat zobus palīgā ņemdams, bet lejup tika jau bez grūtībām: viņš grozu noslidināja un pats, tam uzsēdies virsū, nobrauca lejā.

Pēc dažnedažādām likstām viņi beidzot nonāca kādā iebraucamā vietā, un vergu tirgotājs nu saka:

—    Ezop, dod viņiem pa klaipam uz diviem!

Vergu bija daudz, un, kad visi no Ezopa bija dabūjuši maizi, grozs jau bija pustukšs. Tad viņam to no jauna uzcēla plecos, un viņš turpināja ceļu, taču tagad jau soļoja krietni naskāk. Kad viņi atkal nokļuva iebraucamā vietā, Ezops tāpat izdalīja maizi, un grozs tagad jau bija pavisam tukšs. Viņš to sev uzsvieda uz pleca un nu teciņus vien gāja visiem pa priekšu. Bet vergi savā starpā runā:

—    Kas tas tāds, kas tur mums pa priekšu skrien, kāds mūsējais vai svešinieks?

—    Nezinu, — kāds saka. — Liekas, tas ir jaunais, darbam nederīgais, tas, kas pirmīt stiepa grozu, kāds ēzelim nav pa spēkam.

—    Patiešām, — cits piebilst, — šis nav ar pliku roku ņemams!

—     Jā, — vēl kāds spriedelē, — cilvēkiem ar tik nepievilcīgu ārieni palaikam ir galva uz pleciem. Sis tak ar gudru ziņu piedāvājās nest maizi, kuras kļūst aizvien mazāk. Bet mēs savu malku, gultas maisus un traukus kā nesuši, tā nesam.

—    Ak vai! — cits izsakās, — pakārt tādus vajag!

20.    Beidzot viņi sasniedza ceļa mērķi — Efesu. Tur tirgotājs pārdeva vergus un labi nopelnīja. Pāri palika trīs — divi jauni puiši, no kuriem viens bija skolotājs, otrs — mūziķis, un Ezops, jo ne par vienu no tiem nedeva pieņemamu cenu. Tad vergu tirgotājam kāds viņa draugs sacīja:

—    Ja gribi dabūt pieklājīgu cenu, tad aizbrauc uz Samu, kur ir turīgi ļaudis. Tur arī dzīvo un māca filozofs Ksants, pie kura sabrauc tauta no Āzijas un Grieķijas. Kāds no tiem arī nopirks skolotāju, lai tas viņam palīdz mācībās, un cits, kam naudas diezgan, paņems mūziķi, lai izklaidētos. Bet šo te nopirks kāds dieva dots cilvēciņš, kas to iecels par uzraugu, durvju sargu vai pavāru.

Tirgotājs uzklausīja drauga padomu, ar saviem vergiem iekāpa kuģī un aizbrauca uz Samu. Tur izkāpis krastā un sameklējis apmešanās vietu, viņš saposa vergus pārdošanai.

21.    Mūziķim, kas bija glīts jauneklis, viņš uzvilka baltu hitonu un uzāva smalkas sandales, izsukāja matus, ap pleciem aplika apmetni un tam šādā izskatā lika nostāties tirgus laukumā uz paaugstinājuma. Skolotājam, kuram bija tievas kājas, viņš iedeva garu hitonu un stulmu apavus, lai tie līdz ar hitona stērbeli slēptu neglītos lielus, un, arī tam izsukājis matus un aplicis apmetni, lika uzkāpt uz paaugstinājuma. Bet Ezopam tirgotājs neko nevarēja apslēpt, nedz arī to sapost. Tāpēc viņš tam uzģērba maisaudekla hitonu, apjoza to ar nezkādu noskrandušu strēmeli un nostādīja vidū starp abiem glītajiem puišiem. Kad saucējs pasludināja vergu izsoles sākumu, ļaudis viņus uzreiz ievēroja un teica:

—    Rau, kādi skaistuli! Bet kur tad šis ķēms gadījies? Viņš tak visu skatu bojā! Aizvāciet to vidējo prom!

Kaut arī zobgalības bira no visām pusēm, Ezops par to nelikās ne zinis un stāvēja, kā stāvējis.

22.    Tirgū tai brīdī nestuvēs bija arī Ksanta sieva. Iz- dzirdusi saucēja paziņojumu, viņa devās uz mājām, sameklēja vīru un teica:

—     Mīļais, mums mājās trūkst vīriešu kārtas vergu, un jau pārāk bieži tu esi pasācis izmantot manas kalpones. Tirgū taisni pašlaik pārdodami vergi. Aizej un nopērc man kārtīgu puisi!

—    Labi, — Ksants atbildēja, devās pie saviem skolniekiem un apsveicinājās ar tiem. Īsu brīdi parunājis par filozofijas jautājumiem, viņš mācības beidza un, paņēmis skolniekus līdzi, devās uz tirgu.

23.    Vergus — abus skaistuļus un neglīteni — viņš ieraudzīja jau pa gabalu un, apbrīnodams vergu tirgotāja atjautību, iesaucās:

—    Tas nu gan ir lieliski, zvēru pie Hēras! Kāda izdoma, kāds prāts! Ne tirgotājs, bet filozofs!

—    Par ko tu īsti jūsmo, skolotāj? — jautāja skolnieki. Kas še ko apbrīnot? Dalies ar mums un pasaki to!

Ksants atbild: *

—    Nedomājiet, zinātnes vīri, ka filozofija sastāv tikai no vārdiem! Nē, tā iespējama arī darbos, un nereti bezvārdu filozofija pārspēj to, kas izteikta vārdos. Piemērs

tam ir dejotāji, kuru nemitīgās roku kustības pauž parādību būtību un tādējādi ir bezvārdu filozofijas paraugs. Tirgotājam ir divi skaisti vergi un viens neglīts, un šo viņš novietojis vidū starp skaistajiem, lai tā neglītums vēl vairāk izceltu abu pievilcību. Ja viņš nenoliktu mazvērtīgo vērtīgajiem līdzās, to skaistums nebūtu tik spilgti saskatāms.

Skolnieki nu saka:

—           Tas patiešām ir dievišķi, skolotāj! Cik tu gan esi gudrs uri asprātīgs, ka uzminēji viņa nodomu!

—           Iesim nu! — atbild Ksants. — Nopirksim vergu, jo man taisni kāds vajadzīgs mājas darbiem.

24. Viņš pienāca pie pirmā verga un jautāja:

—    Kādu ļaužu?

—    No Kapadokijas, — tas atbildēja.

—    Kā tevi sauc?

—    Ligirīds.

—    Ko tu proti? — Ksants turpināja.

—    Visu, — skanēja atbilde.

Ezops, zobus spīdinādams, dārdoši iesmējās, bet seja tam palika drūma un nīgra. Kad skolnieki viņu tādu ieraudzīja, tie nodomāja, ka tas ir kāds izdzimtenis.

—           Tas izskatās pēc augoņa ar zobiem! — viens no viņiem saka.

—           Ko šis tādu ieraudzīja, ka viņam tā jāsmejas? — cits vaicā.

—           Viņš tak kratās, ne jau smejas! — vēl kāds piebilst. — Bet paklausīsimies, ko šis teiks.

Skolnieks piegāja Ezopam tuvāk, paraustīja viņu no mugurpuses un vaicāja:

—    Par ko tu tā smejies, skaistuli?

Ēzops pagriezās un teica:

—    Vācies prom, aitasgalva!

Skolnieks aiz pārsteiguma apjuka un atgāja nost.

—          Cik maksā tas mūziķis? — Ksants pajautāja tirgotājam.

—    Tūkstoš denāriju, — tas atbildēja.

Ksants, dzirdēdams šādu cenu, pienāk pie otra un vaicā:

—    No kurienes tu esi?

—    No Lidijas.

—    Kas tev vārdā?

—    Filokals.

—    Un ko tu proti? — Ksants turpina.

—    Visu, — vergs atbild.

Un Ezops atkal sāka smieties. Skolnieki, to redzēdami, teica:

—    Kālab viņš par visu smejas?

—          Es šim pavaicātu, bet negribas būt par aitasgalvu, — kāds saka.

Ksants jautā:

—    Cik tu prasi par skolotāju?

—    Trīstūkstoš denāriju, — tirgotājs atbild.

To dzirdēdams, Ksants vairs neko nejautāja, pagriezās un gribēja iet prom. Bet skolnieki vaicā:

—    Skolotāj, vai tev šie vergi nepatīk?

—          Patīk, — Ksants atbild, — taču mans princips ir nepirkt dārgus vergus, bet iztikt ar lētiem.

Tad viens no skolniekiem iesaka:

—           Ja tev tāds princips, tad nopērc to briesmoni! Savu darbu viņš padarīs tāpat, un naudu mēs tev sametīsim.

—           Tas nu gan būtu jocīgi, ja jūs samaksātu par manu vergu, — Ksants iebilst. — Turklāt mana daiļava nemūžam necietīs mājās tādu ķēmu.

Bet skolnieki saka:

—           Vai tad, skolotāj, tu mums neesi atgādinājis vai tūkstošreiz, ka sievietes nav jāklausa?

25. — Lai notiek! — Ksants atbild. — Tikai pavaicāšu, ko šis prot. Citādi jūsu naudiņa būs zemē nosviesta.

Viņš pieiet Ezopam klāt un saka:

—    Sveiks!

—    Esmu sveiks, ne jau slims, — Ēzops atsaka.

—           Lieliski! Viņš tak patiešām sveiks un vesels! — skolnieki, pārsteigti par atjautīgo atbildi, nospriež.

Bet Ksants Ezopam vaicā:

—    Kas tu tāds esi?

—    Cilvēks no miesas un asinīm, — tas atbild.

—           Vai tad es par to runāju? — Ksants turpina. — No kurienes tu nāc?

—    No mātes miesām, — Ezops atbild.

—          Kaut tu izputētu! — Ksants iesaucas. — Ne jau to prasu! Vēlos zināt, kur esi dzimis. _

—           To man māte nepateica, — Ēzops atsaka, — varbūt guļamkambarī, varbūt ēdamistabā.

Ksants vēl tincina:

—    No kāda novada tu esi?

—     Esmu frīģietis, — Ezops atbild.

—     Un ko tu proti?

—    Neko.

—    Kā tā — neko?

—     Šie divi jau prot visu.

—           Vareni! — skolnieki saka. — Tie divi gan atbildēja pavisam aplam. Nav tāda cilvēka, kas prastu visu. Tāpēc arī šis teica, ka neprot neko, un tāpēc arī smējās.

26. — Vai gribi, lai nopērku tevi? — Ksants prasa Ezopam.

Tas atbild:

—           Vai tu gribi mani pirkt par padomdevēju, ka prasi padomu? Ja vēlies, pērc, ja ne — vācies! Man no tā ne silts, ne auksts! Mans saimnieks pircējus ar makšķeri ne- makšķerē, un arī tevi neviens nespiež mani pirkt. Dari, kā zini! Ja mani gribi, atdari maku un maksā, cik nākas! Ja negribi, tad nav ko ņirgāties!

—    Tu laikam esi no runīgajiem? — Ksants jautā.

—           Par runājošiem putniem maksā vairāk, — Ēzops atbild. Bet skolnieki savā starpā pārspriež:

—    Veikli gan Ezops mūsu skolotājam aizbāza muti!

—- Es taisos tevi pirkt, — Ksants turpina, — bet vai tu nemuksi prom?

—           Ja gribēšu, — Ēzops atbild, — tev padomu neprasīšu, kā tu man. Un no kā tas galu galā atkarīgs, mukšu vai nemukšu prom, — no tevis vai no manis?

—     No tevis, saprotams! — Ksants saka.

—     Nekā! — Ezops iebilst. — No tevis gan!

—    Kālab no manis? — Ksants vaicā.

—            Ja tu pret vergiem esi labs, — Ezops atbild, — neviens negribēs labu dzīvi pret grūtu mainīt, pret tādu, kur viņu gaida slapstīšanās, bads un mūžīgas bailes. Bet, ja esi cietsirdīgs, pie tevis nepalikšu ne stundu, ne pusstundu, pat mirkli ne.

«Šis jau nu riskēt neies,» domā Ksants un saka:

—           Runāt tu runā kā cilvēks, bet izskaties pēc gatavā putnubiedēkļa.

—           Nevēro manu ārieni, — Ezops viņam atbild, — bet dvēseli!

—     Kas tas ir: āriene? — Ksants jautā.

Un Ezops saka:

—    Tu bieži iegriezies veikalā, lai pirktu vīnu. Māla

krūkas, ko tur redzam, ir neizskatīgas, bet vīns tajās lielisks.

27.          Ksants uzslavēja Ezopu par atjautīgo valodu, tad atkal pievērsās tirgotājam un jautāja:

—    Cik prasīsi par šito?

—          Vai tu par manu preci ņirgāties esi atnācis? — vergu tirgotājs atjautā.

—    Kā tā? — Ksants brīnās.

—           Tu atsakies no tik lieliskiem puišiem, — tirgotājs atbild, — bet taisies pirkt tādu draņķi. Nopērc kādu no tiem, tad šo dabūsi piedevām.

■— Un tomēr: cik tu prasi? — Ksants neatlaižas.

—           Es viņu nopirku par sešdesmit denārijiem, — tirgotājs atbild, — bet uzturam izdevu piecpadsmit. Šo naudu arī gribu dabūt atpakaļ.

Nodokļu vācēji, dzirdēdami, ka pārdots kāds vergs, pienāca klāt un jautāja, kurš te pircējs, kurš — pārdevējs. Ksants vilcinājās atzīties, ka nopircis vergu par septiņdesmit pieciem denārijiem, un arī tirgotājam bija neērti. Tā kā abi klusēja, ierunājās pats Ezops:

—           Pārdots esmu es, pārdevējs ir šis, pircējs — tas. Bet, tā kā šie neko nesaka, tad skaidrs, ka esmu brīvs.

Tad Ksants teica:

—           Es nopirku šo vergu par septiņdesmit pieciem denārijiem.

Nodokļu vācēji pasmējās un Ksantam un tā skolniekiem atlaida nodevu par Ezopu. Tad viņi atsveicinājās un pazuda.

28.           Ezops gāja aiz Ksanta. Bija ļoti karsts, saule nežēlīgi cepināja. Svelmes dēļ uz ceļa nebija neviena cilvēka, un te nu Ksants pēkšņi pacēla apmetņa stērbeli un neapstādamies turpat nolaida ūdeni. Ezops par to sadusmojās un, satvēris viņu aiz apmetņa, sacīja:

—           Labāk pārdod mani! Citādi došu kājām ziņu, mani aizkavēt tev neizdosies.

—    Kas tev lēcies, Ezop? — Ksants vaicā.

—           Pārdod mani! — Ezops atkārto, — tev kalpot nevaru.

—           Laikam tev kāds par mani ko sapūtis, — Ksants atteic, — kāds no tiem, kas raduši aprunāt kārtīgus cilvēkus. Droši vien šis pienāca klāt un tev pierunāja pilnu galvu: cik nežēlīgi izturos pret vergiem, esmu žūpa un kauslis, untumains un nesavaldīgs. Netici apmelojumiem! Klausīties tenkās ir tīri patīkami, bet tās ņemt par pilnu nevajag. Tāpat ir ar to, ko stāsta par mani.

—    Tavs paša ūdentiņš tevi nosūdz, — Ezops atbild.

—    Tu esi saimnieks, tev nav jābaidās, ka tevi, ja vēlu pārnāksi, izpērs vai ieslēgs važās, vai vēl jo bargāk sodīs. Un, kaut gan esi pats sev kungs, tu neatļauj ies nevienu mirkli apstāties un nolaist ūdeni, bet dari to tāpat, neapstādamies. Kas būs jādara man, tavam vergam, kad mani kur sūtīsi? Varbūt vajadzēs, pa ceļu skrienot, arī vēl vēderu atvieglot?

—    Tad, lūk, kas tevi uztrauc! — Ksants saka.

•— Un vēl kā! — Ezops atbild.

—          Es nolaižu ūdeni neapstādamies, lai izvairītos no trim ļaunumiem, — Ksants ņemas skaidrot.

—    No kādiem tad? — Ezops vaicā.

—          No karstās zemes, mīzalu smakas un saules svelmes, — Ksants atbild.

—    Kā tā? — Ezops jautā.

—           Vai tu neredzi, — Ksants tam klāsta, — ka saule ir pašā dienas vidū un zeme briesmīgi sakarsusi? Ja es apstātos nolaist ūdeni, zeme man dedzinātu pēdas, mīzalu smaka sistos taisni nāsīs, bet saule svilinātu galvu. No šiem trim ļaunumiem arī gribēju izvairīties, kad nolaidu ūdeni neapstādamies.

—           Tu mani pārliecināji, — Ēzops saka, — nu man viss skaidrs. Turpini ceļu!

—           Es gan nezināju, ka pērku sev nevis vergu, bet kungu, — Ksants atsaka.

29. Kad viņi nokļuva mājās, Ksants sacīja Ezopam:

—           Sieva man ir gražule. Tāpēc, Ezop, uzgaidi tepat pie vārtiem, kamēr viņu brīdināšu! Citādi viņa, negaidot ieraudzīdama tavu mūli, vēl atprasīs savu pūru un laidīsies prom.

—           Ja esi zem sievas tupeles, — Ezops atbildēja, — tad ej un lieki nekavējies!

Ksants iegāja iekšā un sacīja sievai:

—           Nu tu vairs nepukstēsi, dārgā, un neteiksi, ka izmantoju tavas meičas: es nopirku vergu, vīrieti!

—    Lai tev slava, dižā Afrodīte! — sieva iesaucās.

—    Cik tu varena un cik viedi ir tevis sūtītie sapņil Es

I»iju aizmigusi, Ksant, un nosapņoju, ka tu esi nopircis vorgu, īstu skaistuli, un man viņu uzdāvināji.

—           Pagaidi mirkli, — Ksants teica, — un tu ieraudzīsi skaistuli, kādu savu mūžu neesi redzējusi, vārdu sakot — istu ApolJonu vai Endimionu, vai arī Ganimēdu.

30. Verdzenes nopriecājās, un viena jauniņā sacīja:

—    Šo saimnieks man nopircis par vīru.

—    Nekā, man! — cita teica.

—    Es viņu jau sapnī redzēju.

—    Kura apvārdos saimnieku, tā arī dabūs, — vēl kāda saka.

—    Varbūt tu būsi tā apvārdotāja?

—    Bet varbūt tu? Un ņēmās strīdēties.

—    Bet kur tad viņš ir, tavs dārgums? — Ksanta sieva vaicā.

—           Laukā, pie vārtiem, mīļā, — Ksants atbild. — Labi audzināts cilvēks nekad neienāk svešā mājā neaicināts: ari šis nāca kopa ar mani līdz mājas durvīm un nu gaida, kamēr viņu pasauks.

—           Lai kāds jauno aicina iekšā, — Ksanta sieva sacīja, un viena apķērīga meiča, kamēr pārējās strīdējās, nodomāja: «Iešu pati un apsteigšu visas!»

Viņa izmetas laukā un prasa:

—    Kur te ir jaunais vergs? Ezops pagriežas un saka:

—    Šeit, meitenīt!

—    Kā? Tu esi tas jaunais? — viņa vaicā.

—    Jā gan, — Ezops atbild, — es!

—     Bet kur tev aste? — viņa jautā.

Ēzops paveras meičā un, saprazdams, ka tā viņu izzobo un apsaukā par pērtiķi, saka:

—    Ne jau mugurpusē, kā tu domā, bet priekšā.

—           Paliec vien tepat, — meitene saka, — citādi, tiklīdz ienāksi, visi aizmuks, tādu biedēkli ieraudzīdami.

Viņa ieskrien iekšā un redz, ka draudzenes vēl strīdas.

—           Man jums diemžēl jāsagādā vilšanās, meitenes, — viņa iesaucas. — Par šo puisi jums nav vērts plēsties! Vispirms paskatieties, kas tas par skaistuli!

Viena no meitenēm izskrien laukā un sauc:

—    Kur ir tas jauniņais, mans skaistulītis?

—     Šeit, — Ezops atbild,

—           Kaut Afrodīte, — viņa saka, — tev sadotu pa riebīgo ģīmi! Un tevis dēļ es biju gatava kauties, draņķi tāds! Lai jupis tevi parauj! Marš, iekšā! Un nenāc man klāt! I nedomā!

Ezops iegāja mājā un nostājās kundzes priekšā.

31.          Kad Ksanta sieva ieraudzīja Ezopa atbaidošo seju, viņa novērsās un teica vīram:

—           Bravo, Ksant! To tu lieliski izdomāji, kā jau filozofam pieklājas! Tev, redzams, sagribējies jaunu sievu, bet nebija dūšas man skaidri un gaiši pateikt: «Vācies prom no šejienes!» Tāpēc, pazīdams manu izsmalcināto gaumi, ar gudru ziņu atvedi šo te, lai es, nespēdama paciest tādu vergu, aizbēgu no mājām. Lai tā arī notiek! Atdod man pūru, un es tūdaļ atgriezīšos pie vecākiem.

—           Ak vai! — Ksants saka Ezopam. — Kad es uz ceļa neapstādamies nolaidu ūdeni, tu man teici garu garās runas, bet tagad viņai nesaki ne pušplēsta vārda.

—          Kas tur ko teikt? — Ezops atbild. — Lai tik lasās prom!

—           Turi muti, draņķi! — Ksants viņam saka. — Vai tad neredzi, ka mīlu viņu vairāk par savu dzīvību?

—    Ko? — Ezops vaicā. — Tu šo sievieti mīli?

—    Jā, pat ļoti, — Ksants atbild.

—           Un tu gribi, lai viņa paliek pie tevis? — Ēzops yaicā.

—    Protams, muļķi! — Ksants saka.

—           Labi, — Ezops teica, — es viņai atbildēšu, kā tu to vēlies.

Ezops nostājās istabas vidū un, piecirzdams kāju, iekliedzās:

—           Ja filozofs Ksants ir zem sievas tupeles, rīt pat izziņošu visās klausītavās, kas viņš par sīku cilvēciņu.

—    Ko tas nozīmē? — Ksants vaicāja.

32.    Bet Ezops vēršas pie kundzes un saka:

—           Vai tu zini, kas tev jādara? Kad tavs vīrs dosies kur prom, nopērc sev vergu — jauniņu, glītu, staltu, zilām acīm, gaišiem matiem!

—    Kādēļ? — Ksanta sieva jautā.

—           Lūk, kādēļ, — Ezops saka, — lai šis skaistulis tevi pavadītu uz pirti; lai šis skaistulis no tevis paņemtu apmetni un lai viņš pēc mazgāšanās to atkal apliktu tev ap pieciem un, zemē notupies, sasietu sandales; lai šis skaistulis tev uzsmaidītu un ielūkotos acīs, it kā tu būtu kāda

verdzene, kas viņam iepatikusies, un lai tu viņam atsmaidītu pretim un, viņā lūkodamās, iedegtos iekārē un viņu sduktu uz guļamistabu; lai viņš tev pamasētu kājiņas un lu, vairs nevarēdama valdīties, viņu apskautu un noskūp- htu un ar viņu darītu visu, ko tik var gaidīt no tavas neķītrās nekaunības/un lai filozofs būtu apsmiets un apkaunots. Ak, Eiiipīd, kādus zelta vārdus tu esi sacījis!

«Ir satrakotās jūras bangas drausmīgas, Ir uguns elpa drausmīga un straumes spēks, Ii nabadzība drausmīga un daudz vēl cits, Bet nav nekas par ļaunu sievu drausmīgāks!»

Ja tu, būdama filozofa gudrā sieva, gribēsi, lai tevi .ipkalpo jauni, glīti vergi, tad dosi pamatu tikai riebīgām tenkām un liksi vīru kaunā.

—     Ar ko esmu to izpelnījusies? — Ksanta sieva vaicāja.

Bet vīrs tai sacīja:

—    Tas viss bija labi teikts! Tikai pielūko, dārgā, ka viņš tevi kādreiz neierauga, kad tu nolaid ūdeni vai atvieglo vēderu, jo tad šis Ezops pārvērtīsies par īstu Dē- mostenu!

—     Zvēru pie mūzām! — Ksanta sieva sacīja, — šis cilvēks gan ir briesmīgā skatā, taču, šķiet, ar asu prātu. Esmu ar mieru izlīgt.

—    Ezop, — Ksants teica, — kundze nu būtu ar mieru izlīgt.

—     Redzi, — Ezops saka, — cik svarīgi prast sievieti iebaidīt un savaldīt!

—    Tad ta viltnieks! — Ksants iesaucas.

33. Bet viņa sieva sacīja:

—     No tavām runām man ir skaidrs, ka neesi uz mutes kritis. Taču mani pievīla sapnis: biju iedomājusies, ka vīrs man nopirks glītu vergu, bet tu esi biedēklis.

—     Nebrīnies, kundze, — Ezops atbildēja, — ka sapnis tevi pievīla! Ne jau visi sapņi piepildās. Apollonam, mūzu vadonim, Zevs pēc viņa lūguma reiz piešķīra pareģošanas māku, un neviens no šā brīža vairs nevarēja ar viņu sacensties. Visi nu apbrīnoja mūzu vadoni, un viņš sāka pret visiem izturēties augstprātīgi un arī Citādā ziņā kļuva pārlieku iedomīgs. Dievu valdnieks par to sadusmojās un, negribēdams, lai Apollons ļaužu vidū būtu tik lielā cieņā, radīja patiesīgus sapņus, kas cilvēkiem miegā vēstīja nākotnii Kad mūzu vadonis manīja, ka viņa pareģojumi vairs nevienam nav vajadzīgi, viņš lūdza Zevu, lai tas piedod un neatņem cilvēkiem ticību viņa pareģojumiem. Zevs tam piedeva un nu sāka cilvēkiem citus sapņus sūtīt, tādus, kas viņus maldināja, lai, tajos pievīlušies, viņi atkal pievērstos iepriekšējam re- ģim. Tāpēc tikai daži sapņi ir patiesīgi. Tālab arī nebrīnies, ka noticis citādi, nekā nosapņoji: sapnis, ko redzēji, tātad nebija no patiesīgajiem, bet kāds no tiem, kas ar māņu tēliem maldina cilvēkus.

34.   Ksants Ēzopu uzslavēja un, redzēdams, ka viņš ir gudrs un atjautīgs, teica:

—    Ezop, paņem maisu un nāc man līdzi! Mums jānopērk dārzeņi pusdienām.

Ēzops uzsvieda maisu plecā un devās saimniekam līdzi. Viņi aizgāja uz dārzniecību, un Ksants, ieraudzīdams dārznieku, tam sacīja:

—    Iedod man, lūdzams, dārzeņus pusdienām!

Dārznieks paņēma nazi un nogrieza kāpostus, bietes,

sparģeļus un citus zaļumus, to visu kārtīgi salika un iedeva Ezopam. Ksants atdarīja maku un gribēja dārzniekam dot naudu.

35.    — Par ko? — šis vaicā.

—    Par dārzeņiem, — Ksants atbild.

—    Kam man tā vajadzīga? — dārznieks saka. — Mans dārzs un viss, kas tajā aug, tava vaiga priekšā nieks vien ir. Labāk paskaidro man kaut ko!

—    Zvēru pie mūzām, — Ksants saka, — man vairs nerūp ne dārzeņi, ne nauda, tikai vēlos zināt, ko es tev, dārzniekam, spētu derīgu pateikt. Neesmu ne kalējs, ne cits kāds amatnieks, kas tev varētu uztaisīt lāpstu vai dārznieka nazi, bet filozofs.

Dārznieks saka:

—    Kungs, tu man vari būt pat ļoti noderīgs. Es lauzu galvu par jautājumu, kas man nedod miera ne dienu, ne nakti: iestādu zemē savus dārzeņus, tos apkaplēju un laistu, un kopju pēc labākās sirdsapziņas, un tomēr nezāles uzdīgst ātrāk nekā manis stādītie augi. Kādēļ tas tā?

Ksants, izdzirdis šādu filozofisku problēmu, uzreiz nezināja, ko atbildēt, bet tad teica:

—    Viss notiek pēc dievu prāta.

36.    Ezops, kas stāvēja Ksantam aiz muguras, iesmējās.

—          Ezop, — Ksants vaicā, — vai tu tāpat vien smejies vai par mani?_

—    Nē, — Ezops atbild, — ne jau par tevi.

—    Par ko tad? — Ksants jautā.

—    Par skolotāju, pie kura tu mācījies, — Ēzops atbild.

—          Bendesmaiss! — Ksants iesaucas. — Vai tiešām gribi nopulgot visu Grieķiju? Mani skolotāji bijuši gudrākie lilozofi, rētori un gramatiķi Atēnās. Vai tu nu būsi tas, kam šai mūzu Helikonā savs deguns jābāž?

—           Bet, ja tu blēņas runā, — Ezops uz to saka, — jāsmejas vien ir par tevi.

—          Vai tad uz šo jautājumu iespējama kāda cita atbilde? — Ksants vaicā. — Ar to, kas iekārtots pēc dievu prāta, filozofi nenodarbojas. Bet varbūt tu pratīsi šim atbildēt citādi?

—           Stādi mani priekšā, — Ezops pieprasa, — tad atbildēšu.

37.          — Blēdi! — Ksants apjucis iesaucas. — Esmu piedalījies filozofiskās diskusijās neskaitāmās auditorijās, un man gan neklātos diskutēt sakņu dārzā, bet lai notiek ar!

Nāc!

Viņi pienāk pie dārznieka, un Ksants saka:

—           Lūk, manam vergam, kas atnācis līdzi, tam ir gaiša galva. Pajautā šim! Viņš tev atbildēs.

—           Skaties tik! — dārznieks brīnās, — šis te ērms tev ir no izglītotajiem?

Ezops iesmejas:

—    Vai tu par mani runā, nelaimīgais?

—    Vai es būtu tas nelaimīgais? — dārznieks vaicā.

—          Vai tad tu neesi dārznieks? — Ēzops savukārt atjautā.

—    Esmu, — tas atbild.

—           Ko tad tu, būdams dārznieks, vēl dusmojies, ka tevi par nelaimīgu sauc? — Ezops saka. — Tātad tu vēlies zināt, kādēļ iestādi zemē dārzeņus, tos apkaplē un laisti, un kop pēc labākās sirdsapziņas, bet nezāles, kā saki, pašas no sevis uzdīgst ātrāk nekā tevis stādītie augi? Tad nu klausies uzmanīgi! Tas ir tāpat kā ar sievieti, kas apprecas otru reizi un kam jau ir bērni no pirmā vīra, bet otrajam savukārt ir bērni no pirmās sievas. Vieniem viņa ir māte, otriem — pamāte, bet tā ir liela atšķirība. Bērnus, ko dzemdējusi pati, viņa audzina maigā mīlestībā, bet tos, kas piedzimuši citai, ne acu galā neieredz un atrauj tiem barību, lai iedotu pašas bērniem. Savējos viņa mīl, bet vīra bērnus necieš, jo tie viņai ir sveši. Tāpat tas ir ar zemi. Augiem, kas tajā izaug paši no sevis, viņa ir māte, bet tiem, ko tu viņā iesēj, — pamāte. Savējos viņa dāsni baro, lai tie augtu labāk nekā audžubērni, ko tu viņā iestādi.

To visu noklausījies, dārznieks teica:

— Nu man ir vieglāk ap sirdi. Pieņem šos dārzeņus par dāvanu un, ja tev kādreiz ko vajadzēs, nāc šai dārzā kā savējā!

38.           … — Un dari tikai to, kas pavēlēts! — teica Ksants. — Bet tagad ņem pudelīti un dvieļus un iesim uz pirti!

Ezops savā prātā nosprieda: «Pārlieku bargi kungi paši sev sagādā nepatikšanas. Šito te filozofu es izmācīšu, tad turpmāk viņš zinās, kā jādod rīkojumi.» Viņš paņēma visu, ko Ksants bija licis, tikai neielēja pudelītē eļļu, un gāja saimniekam līdzi uz pirti. Ksants tur izģērbās, padeva Ezopam savas drēbes un teica:

—    Iedod pudelīti!

Ezops iedeva. Ksants paņēma to un redzēja, ka tā ir tukša._

—    Ezop, — viņš teica, — kur ir eļļa?

—    Mājās, — Ezops atbildēja.

—    Kā tā? — Ksants vaicāja.

Ezops atbildēja:

—           Tu sacīji: «Paņem pudelīti un dvieļus!», bet par eļļu nebildi neviena vārda. Man taču jādara tikai tas, kas pavēlēts. Citādi par nepaklausību dabūšu pērienu.

To teicis, Ezops apklusa.

39.          Pirtī Ksants satika paziņas. Viņš Ēzopam lika drēbes atdot to vergiem un sacīja:

—           Ezop, ej uz mājām un, tā kā sieva pārskaitusies kājām samina mūsu dārzeņus, izvāri mums kādu lēcu. Iemet katlā, uzlej virsū ūdeni, liec uz pavarda, atnes malku un iekur uguni! Kad ies pāri, papūt! Ej un dari, kā teiktsl

—    Tiks izdarīts, — Ezops sacīja.

Viņš devās uz mājām, iegāja virtuvē, iesvieda katlā vienu lēcas graudiņu un to izvārīja.

Kad Ksants un viņa paziņas bija nomazgājušies, filozofs teica:

—           Draugi, varbūt jūs pie manis iekostu kādu nieku? Mums gan brokastīs būs tikai lēcas, bet draudzību jau nevērtē pēc cienasta, bet pēc sirsnības. Dažkārt vienkāršs ediens tīkamāks par visizmeklētāko, ja tas pasniegts ar mīlestību.

—    Iesim ar! — draugi atbildēja.

40.    Ksants viņus aizveda uz savām mājām un teica

Ezopam:

—    Ezop, iedod mums pēc mazgāšanās ūdeni!

Ezops ielēja krūzē netīru ūdeni no vannas un sniedza to Ksantam.

—    Kas tad tas? — Ksants vaicāja.

—    Ūdens pēc mazgāšanās, — Ēzops atbildēja.

Ksants saīga. Pēc brīža viņš teica:

—    Atnes kāju mazgājamo bļodu!

Ēzops nolika Ksantam priekšā bļodu bez ūdens un nostājās viņam blakus.

—    Kas nu atkal būs? — Ksants jautā.

Ēzops paskaidro:

—          Tu man teici: «Atnes kāju mazgājamo bļodu», nevis: «Ielej ūdeni un nomazgā man kājas!»

—           Noauj man sandales, — Ksants tagad saka, — un dari visu, kā pienākas!

Tad viņš pievēršas saviem viesiem:

—          Redziet, draugi: esmu iegādājies nevis vergu, bet skolotāju. Bet tagad, lūdzu, pie galda!

41.          Kad visi jau bija iztukšojuši pa kausam vīna, Ksants jautāja:

—    Ezop, vai ēdiens gatavs?

—    Jā, — Ēzops atbild.

—    Iedod man nobaudīt! — Ksants pavēl.

Ezops ar karoti izzvejo vienīgo lēcas graudiņu un to pasniedz Ksantam. Šis graudiņu apēd un saka:

—- Nav nekādas vainas. Cel galdā!

Ezops saliek šķīvjus, ielej tajos novārījumu un ziņo:

—    Brokastis pasniegtas. Ēdiet veseli!

Ksants viņam saka:

—    Te taču ūdens vien ir. Kur tad lēcas?

—    Tu nupat kā apēdi, — Ēzops atbild.

—           Kā? — vaicā Ksants. — Tu izvārīji tikai vienu graudiņu?

—           Protams, — Ēzops atbild. — Vai tu man neteici: «Izvāri kādu lēcu!» un nevis «lēcas»? Ir tak atšķirība starp vienskaitli un daudzskaitli!

42.    Nu Ksants Ezopam norāda:

—           Lai ciemiņi neapvainotos, labi žigli pagatavo tās četras cūkas kājas, ko nopirki, un pasniedz ar etiķi un garšvielām.

Ēzops ielika cūkas kājas katlā un sāka tās vārīt. Ksants, meklēdams ieganstu, lai Ezopu izpērtu, piecēlās un teica:

—    EzopL atnes no pieliekamā etiķi un pielej klāt!

Kamēr Ezops gāja uz pieliekamo, Ksants ienāca virtuvē, iz_ņēma no katla vienu kāju un to noslēpa.

Kad Ezops atgriezās un redzēja, ka palikušas vairs tikai trīs kājas, viņš saprata, ka vienu tīšuprāt paņēmis Ksants, lai būtu pamats viņu sodīt. Tieši šaī brīdī viņš pagalmā ieraudzīja sivēnu, ko baroja Ksanta sievas dzimšanas dienai, to vienā mirklī noķēra, apsēja tam ap purnu virvi un nocirta kāju. To viņš, nosvilinājis ugunī, iemeta katlā pazudušās vietā.

Bet Ksantam tikmēr radās bažas, ka Ezops pazudušās kājas dēļ varētu aizmukt. Tāpēc viņš paņēma noslēpto cūkas kāju un atkal iemeta katlā. Tagad tur jau bija veselas piecas, bet to nezināja ne Ēzops, ne Ksants.

43.    Pēc kāda laika Ksants prasa Ezopam:

—    Vai cūkas kājas jau izvārījušās?

—    Jā, — Ezops atbild.

—    Tad nes tās šurp! — Ksants pavēl.

Ezops atnes bļodu un tajā izliek visu, kas ir katlā, un nu nāk redzamas visas piecas cūkas kājas.

—    Kas tad tas? — Ksants iesaucas.

Ezops nobāl un prasa:

—    Cik kāju ir diviem sivēniem?

—    Astoņas, — atbild Ksants.

—           Nu lūk, — Ēzops saka, — šim te ir piecas, bet tam tur pagalmā — trīs.

—           Draugi, — Ksants nopūšas, — šis cilvēks mani vēl traku padarīs!

Bet Ezops uz to saka: <

—           Tad nevajadzēja man tādu kārtību noteikt, un es tev kalpotu, kā nākas. Bet neraizējies, saimniek! Tava kārtība tev pašam nāks par labu, jo tu vairs turpmāk klausītavās nekļūdīsies. Pateikt kaut ko lieku vai ari pa.i maz — tā ir nopietna kļūda.

Tā Ksants neatrada ieganstu, lai izpērtu Ezopu, un samierinājās ar to.

44.          Uz priekšu Ksants parādījās klausītavās kopā ar Ezopu, un jau drīz vien visi viņu pazina.

Reiz kāds no Ksanta skolniekiem rīkoja pusdienas un uzlūdza filozofu līdz ar citiem klausītājiem.

Ksants saka Ezopam:

—          Paņem visu, kas vajadzīgs pusdienām, un nāc man līdzi! Es domāju — grozu, šķīvi, dvieli, lukturi, sandales un pārējo, ko varbūt aizmirsu pateikt.

Ezops to visu savāca un gāja saimniekam līdzi. Pie galda Ksants paņēma dažus gaļas gabalus un iedeva Ezopam, kas tos ielika grozā. Ksants pagriezās pret viņu un jautāja:

—    Vai tev ir visi gaļas gabali?

—    Jā, visi, — Ēzops atbildēja.

—          Tad aiznes tos manai uzticamajai draudzenei! —- Ksants sacīja.

—    Labi, aiznesīšu, — Ēzops teica.

Viņš devās ceļā un nosprieda: «Nu ir izdevība atmaksāt kundzei par to, ka viņa, tikko biju nopirkts, par mani ņirgājās un visādi šķendējās. Un vēl — kad dārznieks uzdāvināja dārzeņus, viņa tos izsvaidīja pa zemi un mīdīja kājām, tā ka pat nevarēju ar šo dāvanu iepriecināt saimnieku. Bet tagad viņai pierādīšu, ka salīdzinājumā ar uzticamu kalpu sieva nav nekas. Saimnieks tak sacīja: «Aiznes gaļu manai uzticamajai draudzenei», — un nu viņš dabūs redzēt, kura ir tā uzticamā.»

45.           Pārnācis mājās, Ēzops nolika grozu, pasauca Ksanta sievu un, rādīdams viņai gaļas gabalus, sacīja:

—           Skaties, kundze! Te nekas nav ne nozaudēts, ne apēsts.

—           Redzu, — Ksanta sieva atteica, — viss ir kārtībā, • nekas nav aiztikts. Tātad to saimnieks sūta man?

—    Nē, — Ezops atbildēja.

—    Bet kajn tad? — Ksanta sieva jautāja.

—    Savai uzticamajai draudzenei, — Ezops atbildēja.

—           Ak tu bendesmaiss, kas tad ir viņa uzticamā draudzene? — Ksanta sieva vaicāja.

—           Pagaidi mirkli, — Ezops sacīja, — gan redzēsi, kura ir uzticamā.

Viņš ieraudzīja mājās izaudzēto sugas kuci, pasauca to un teica:

—    Šurp, Likaina! Še, ņem!_

Kuce pieskrēja klāt, un Ezops to pabaroja. Kad viņa bija visu apēdusi, Ezops atgriezās mājā, kur notika mielasts, un nostājās aiz Ksanta.

46.          — Kas jauns, Ēzop? — Ksants vaicāja. — Vai iedevi?

—    Iedevu, -— tas atbildēja.

—    Vai apēda? — Ksants vaicāja.

—    Jā, visu, — Ezops atbildēja.

—           Vai viņa tiešām varēja visu apēst? — Ksants jautāja.

—    Jā, — Ezops sacīja, — viņa bija izsalkusi.

—    Un viņai garšoja? — Ksants vaicāja.

—    Jā, garšoja, — Ezops atbildēja.

—    Un ko viņa teica? — Ksants vaicāja.

—           Nekā neteica, — Ezops atbildēja, — bet bija redzams, ka viņa ir tev pateicīga.

—           Tādā gadījumā ar viņu viegli izlīgšu, — Ksants sacīja.

Bet Ksanta sieva teica savām verdzenēm:

—           Meitenes, pie Ksanta vairs palikt nevaru. Lai atdod pūru, un es eju prom. Kā lai dzīvoju ar tādu, kam suns dārgāks nekā es?

Un viņa pagalam sašutusi ieslēdzās savā guļamistabā.

47.           Tikmēr mielasts turpinājās. Sarunas raisījās dzīvi, un, kā jau tas mācītu vīru sabiedrībā pieņemts, sākās diskusija par dažādām problēmām. Kāds skolnieks jautāja:

—    Kas cilvēkus varētu visvairāk satraukt?

Ēzops, stāvēdams kungam aiz muguras, atbildēja:

—           Tas, ka miroņi pēkšņi celtos augšām un atprasītu savu mantu.

Atskanēja vispārēji smiekli, un skolnieki sarosījās:

—           Tas taču ir jaunais vergs, ko Ksants nopirka mūsu klātbūtnē!

—           Jā, viņš mani vēl toreiz par aitasgalvu nosauca, «— viens no viņiem atcerējās.

—           Ne jau visu viņš izdomā pats, — cits saka. — Šo to viņš noklausās no Ksanta. _

—    Tāpat kā jūs visi, — Ēzops teica.

—           Skolotāj, — sacīja skolnieki, — atļauj, mūzu vārdā, Ēzopam iedzert ar mums.

Ksants to atļāva, un Ezops iedzēra.

48.    Te nu kāds no skolniekiem jautāja pārējiem:

—           Kādēļ aita, kad to ved uz kaušanu, klusē, kamēr cūka kviec vienā kviekšanā?

Neviens nespēja atbildēt. Tad Ezops teica:

—           Aitai ir gan labs piens, gan teicama vilna, un, kad to laiku pa laikam cērpj un slauc, tai kļūst tikai vieglāk. Tāpēc aita, ko dzen uz kaušanu, neko ļaunu nenojauš un iet labprāt, nebēgot ari tad, kad jau ierauga nazi. Bet cūka nedod ne vilnu, ne pienu, un tāpēc tā, zinādama, ka vajadzīga vienīgi tās gaļa, tik briesmīgi kviec.

Un skolnieki iesaucās:

—          Lai visas mūzas mums liecinieces: cik lieliska atbilde!

49.          Kad, mielastam beidzoties, visi izklīda, Ksants devās uz mājām. Viņš ienāca guļamistabā un sāka maigoties ar sievu un to skūpstīt. Bet viņa novērsās un teica:

—• Nenāc man klāt! Ej mīlinies ar saviem vergiem un suņiem, bet man atdod pūru atpakaļ!

—           Vēl kas jauns! — Ksants sacīja. — Diez ko man tas Ēzops atkal ievārījis?

Bet Ksanta sieva tik kliedz:

—    Vācies prom pie savas kuces, kurai tu gaļu sūti!

—           Vai es neteicu, — saka Ksants, — ka Ezops man kaut ko ievārījis? Atsauciet šurp Ezopu!

50.    Kad tas ieradās, Ksants jautāja:

—    Ezop, kam tu iedevi gaļu?

—          Tu sacīji: «Aiznes to manai uzticamajai draudzenei!», — Ezops atbildēja.

—           Es ne kumosu neesmu dabūjusi, — Ksanta sieva brēca. — Uzprasi viņam pašam! Un lai tik pamēģina, man acīs skatīdamies, liegties!

—           Re, blēdi! — Ksants saka, — viņa neko neesot dabūjusi!

—    Kam tu man liki iedot gaļu? — Ezops jautā.

—    Manai uzticamajai draudzenei, — Ksants atbild.

—           Tātad viņa būtu tava uzticamā draudzene? — Ezops vaicā.

—    Bet kas gan cits, nelieti? —- Ksants iesaucas.

—           To tu uz vietas redzēsi, — Ezops atbild. Viņš pasauc kuci un saka:

—           Skaties, kur uzticamā! Tava sieva gan sakās esam uzticama, taču tā nav taisnība. Lūk, pierādījums: tā, ko tu uzskati par uzticamu, nieka gaļas gabaliņa dēļ atprasa savu pūru un grasās tevi pamest. Bet kuci tu vari slānīt, spārdīt, mocīt, projām dzīt, un tomēr viņa tevi neatstās, bet aizmirsīs visas pārestības un, asti luncinādama, atgriezīsies atpakaļ. Tev vajadzēja teikt: «Aiznes to manai sievai» un nevis «manai uzticamajai draudzenei», jo ne jau sieva tev ir uzticamā draudzene, bet kuce.

—           Nu tu redzi, sieviņ, — Ksants saka, — ka pie visa vainīgs šis te balamute, ne jau es. Gan jau pienāks diena, kad likšu viņu izpērt, un tad tu būsi gandarīta.

50.              a — Nē, — Ksanta sieva kliedza, — pie tevis vairs nepalikšu nevienu dienu!

Un vēlāk viņa slepus atstāja māju un atgriezās pie saviem vecākiem.

Bet Ezops teica saimniekam:

—           Vai man nebija taisnība, ka uzticamā tev ir kuce, nevis sieva?

Pagāja vairākas dienas, bet sieva bija nepielūdzama. Ksants pie viņas sūtīja savus draugus, lai tie viņu pierunā atgriezties, bet viss velti. Redzēdams, cik nomākts ir Ksants sievas dēļ, Ezops piegāja viņam klāt un sacīja:

—           Neskumsti, saimniek! Es parūpēšos, lai viņa rīt pat atkal būtu klāt.

Ezops paņēma naudu, aizgāja uz tirgu un sapirka vistas, zosis un daudz ko citu un, apkrāvies ar visu to, staigāja pa ielu, kur bija apmetusies Ksanta sieva, bet izlikās nezinām, ka viņa tur dzīvo. Sastapis kādu no tās vecāku vergiem, Ezops tam uzprasīja:

—           Draudziņ, vai šajās mājās gadījumā nepārdod kādas zosis un vēl šo to, kas piederas kāzu mielastam?

—    Bet kam tev tas vajadzīgs? —_vergs jautāja.

—    Filozofs Ksants rīt precas, — Ezops atbildēja tam.

Šis tūdaļ jož pie Ksanta sievas un viņai visu izstāsta.

To izdzirdusi, viņa, vairs ne mirkli nekavēdamās, atgriežas pie vīra un saka:

—    Kamēr es dzīva, Ksant, tev citu sievu neredzēt!

51.           Otrā dienā Ksants uzlūdza savus skolniekus, pie kuriem nesen bija ciemojies, un teica Ezopam:

—           Ezop, man šodien būs viesi. Pagatavo mums pusdienām to labāko un skaistāko, kas vien ir pasaulē!

«Gan es viņu izmācīšu,» nosprieda Ezops, «lai nedod tādus muļķīgus rīkojumus.» Viņš aizgāja uz miesnieka bodi, sapirka cūku mēles un, pārnācis mājās, daļu no tām novārīja, citas izcepa, vēl citas sagatavoja aukstā veidā nr garšsaknēm. Kad noliktajā laikā ieradās uzlūgtie ciemiņi, Ksants teica:

—    Ezop, atnes mums ko ēst!

Ezops katram atnesa vārītu mēli asā mērcē.

—           Rau, skolotāj, teica skolnieki, — pat tavā ēdienkartē netrūkst filozofijas. Pūles te gan nav taupītas! Jau pašā mielasta sākumā mums pasniedza mēles.

52.          Viņi iedzēra reizes divas vai trīs, un Ksants atkal sacīja^

—    Ezop, atnes mums ko ēst!

Ēzops atkal visiem padeva mēli, šoreiz ceptu, — stipri sālītu un piparotu.

—    Kaut kas dievišķīgs, skolotāj! — iesaucās skolnieki.

—    Nudien, brīnišķi! Tas tāpēc, ka mēle cepta ugunī, un vēl jo labāk, ka tā ir tik stipri sālīta un piparota. Pikantā garša atraisa mēles, dara tās dzēlīgākas.

Viņi iedzēra vēl, un Ksants saka jau trešoreiz:

—    Ezop, atnes mums ko ēst!

Ēzops visiem atnesa auksto mēli ar garšsaknēm.

—          Ai, Dēmokrit! — skolnieki sačukstas. — Man no visām šīm mēlēm jau pašam mēle sāp.

Un kāds no viņiem saka:

—           Vai tiešām nekā cita nebūs? Protams, tur, kur savu roku pieliek Ezops, nekas labs nav gaidāms.

Skolniekiem no aukstās mēles metās nelabi.

—           Ēzop, — Ksants pavēl, — atnes katram pa šķīvim viras!

Ēzops pasniedza visiem mēļu novārījumu, bet neviens tam pat nepieskārās.

—           Ezops mūs ar savām mēlēm nobeidzis, — viņi novaidas.

—    Ezop, vai mums nekā cita nav? — Ksants jautā.

—    Nē, — Ezops atbild, — nekā cita nav.

53.    — Tātad nekā cita nav, nelieti? — Ksants saka.

—    Vai es tev neteicu: «Nopērc to labāko un skaistāko, kas vien ir pasaulē»?

—           Kāda laime, — Ēzops atbild, — ka tu mani rāj šo mācīto vīru klātbūtnē! Patiešām, tu man sacīji: «Nopērc to labāko un skaistāko, kas vien*ir pasaulē!», bet kas gan pasaulē vēl labāks un skaistāks par mēli? Mēle ir pamatā jebkurai filozofijai, jebkurai izglītībai. Bez mēles nekas nenotiek, bez tās mēs ne ko dodam, ne ko ņemam, ne ko pērkam. Bez mēles valstī nav domājama kārtība, nav iespējami likumi un rīkojumi. Bet, ja visas dzīves pamatā ir mēle, tad par to nekas labāks nevar būt.

—           Lai mūzas liecinieces: to viņš lieliski pateica! — skolnieki sacīja. — Tev, skolotāj, nav taisnība!

Viņi aizgāja projām un visu nakti mocījās ar caureju.

54.    Otrā rītā viņi žēlojās Ksantam. Tas_ viņiem sacīja:

—           Tā, mācītie draugi, nav mana, bet Ezopa, nelietīgā verga, vaina. Taču šodien pat es jūs pacienāšu ar kārtīgām pusdienām un, kā tās pagatavot, viņam norādīšu jūsu klātbūtnē.

Viņš atsauca Ezopu un teica:

—           Tā kā tu itin visu, ko tev saka, apgriez otrādi, tad ieklausies labi: aizej uz tirgu un nopērc visu to riebīgāko undraņķīgāko, kas vien ir pasaulē!

Ezops, to dzirdēdams, ne aci nepamirkšķināja. Viņš atkal aizgāja uz miesnieka bodi, nopirka visu nokauto cūku mēles un, pārnācis mājās, no tām pagatavoja pusdienas. Tikmēr atnāca Ksants ar saviem skolniekiem un atgūlās pie galda. Kad viņi bija iedzēruši pa kausam, Ksants teica: _

—    Ezop, atnes mums ko ēst!

Ezops pasniedza visiem pa sālītai mēlei etiķī.

—    Kas tad tas? — skolnieki brīnās. — Atkal mēles?

Ksants nobāl, bet skolnieki savā starpā spriež:

—- Varbūt šis domā mūs ar etiķi izārstēt no vakardienas caurejas?

' Viņi iedzēra vēl pāris kausu, un Ksants vēlreiz saka:

—    Atnes mums ko ēst!

Ēzops visiem padeva ceptu mēli.

—           Ak vai! — skolnieki sūkstās. — Vai tiešām šis stulbenis mūs ar savām mēlēm atkal bendēs nost tāpat kā vakar?

55.           — Kas te atkal notiek, nekrietneli? — Ksants jautā. — Vai es tev neteicu: «Aizej uz tirgu un nopērc visu to riebīgāko un draņķīgāko, kas vien ir pasaulē»?

Ēzops atbild:

—            Bet kas gan vēl riebīgāks par mēli? Mēles dēļ rodas naids, dzimst intrigas, domstarpības, nenovīdība, ķildas, kari. Vai tad pasaulē var vēl kas sliktāks un riebīgāks būt par mēli?

Kāds no Ksanta galdabiedriem saka:

—    Ja tu šo klausīsi, skolotāj, viņš tevi traku padarīs,

Kāda āriene, tāda arī dvēsele! Par šo te vergu, šo zākā- lāju un intrigantu, es ne obola nedotu.

—    Klusu, skolniek! — Ezops teica. — Tu, man domāt, osi daudz lielāks intrigants. Tev gar Ksantu nekādas daļas nav, un tomēr tu ar savām nekrietnajām runām kurini naidu, kūdi saimnieku pret vergu. Jaukties citu darīšanās, tā ir vējgrābšļa, nevis nopietna vīra cienīga rīcība.

56.  Ksants, meklēdams ieganstu, lai varētu izpērt Ezopu, viņam uz to saka:

—    Ja nu man liktenis lēmis diskutēt ar paša vergu, tad paskaidro, Ezop, kādēļ šis cilvēks ir vējgrābslis! Tu taču manu draugu tikko par tādu nosauci, vai ne?

—    Protams, ka viņš ir vējgrābslis, — Ezops atbild. — Tādu netrūkst, kas neatsakās uz cita rēķina ēst un dzert, bet ne jau visi tāpēc bāž savu degunu otra darīšanās, jo katram pietiek savu rūpju.

—    Tu tātad apgalvo, — turpina Ksants, — ka ir cilvēki, kas savu degunu nebāž otra darīšanās? Tad nu es atcelšu savu iepriekšējo rīkojumu. Pusdienas mums lai tūdaļ"sāk gatavot kāds cits, bet tu bez kavēšanās dodies ceļā un uzlūdz mielastā cilvēku, kas nebāzīs degunu otra darīšanās. Ja viņš to tomēr darīs, tad pirmoreiz klusēšu, otro reizi — piedošu, bet trešo — tevi noslānīšu, kā to esi pelnījis.

57.    Ezops visu, ko tam sacīja Ksants, noklausījās un nākamajā dienā devās uz laukumu meklēt cilvēku, kas nebāzīs savu degunu citu darīšanās. Tur viņš redz: divi vīri sakāvušies, visapkārt drūzmējas ļaudis. Tikai viens cilvēks sēž maliņā un savā nodabā kaut ko lasa. Ezops nospriež: «Šo te uzlūgšu. Tas nu gan, rādās, par citu darīšanām neliksies ne zinis. Tā tikšu cauri ar veselu ādu.» Viņš pieiet šim klāt un saka:

—    Cienījamais, filozofs Ksants ir dzirdējis par tavu krietnumu un uzlūdz tevi pusdienās.

—    Labi, — šis atbild, — es aiziešu un gaidīšu pie vārtiem.

Pārnācis mājās, Ezops sagatavoja visu pusdienām, bet Ksants jautā:

—    Ezop, kur ir tas cilvēks, kas nebāž degunu citu darīšanās? ' _ -

—    Viņš gaida pie vārtiem, — Ezops atbild.

Noliktajā stundā viesi paaicināja iekšā, un viņš atgūlās

pie galda kopā ar Ksanta draugiem.

58.           Ksants liek tam pirmajam pasniegt vīnu ar medu, bet ciemiņš iebilst:

—           Nekādā gadījumā, saimniek! Vispirms iedzer pats, pēc tam lai dzer tava sieva, un tad dzersim mēs, tavi viesi.

Ksants Ezopam met ar acīm: «Skat, viens punkts manā labā! Šis jau paspējis iejaukties citu darīšanās.»

Tad padeva zivju viru, un Ksants, izaicinādams ciemiņu, teica:

—           Pavāram iedevu garšsaknes atliku likām, bet viņš laikam par mani domā ņirgāties, — te nav ne garšvielu, ne eļļas. Viru nevar ne mutē ņemt! Uz vietas izpērt pavāru!

Bet ciemiņš saka:

—           Nevajag, saimniek! Virai nav nekādas vainas, tā ir lieliska!

Ksants nu jau otru reizi met Ezopam ar acīm: «Re, jau divi punkti!»

Tad galdā parādījās sezampīrāgs. Ksants to nobaudīja un teica:

—           Atsauciet tūdaļ cepēju! Te pietrūkst gan medus, gan rozīņu.

Un atkal ciemiņš sacīja:

—           Nudien, pīrāgs brīnumgards, saimniek, un vispār — pusdienas uz goda!

Ksants atkal met ar acīm: «Tā! Trīs punkti!»

—    Esmu zaudējis, — Ēzops atzīst.

Visi cēlās no galda. Ezopu sasēja un izpēra. Tad Ksants viņam teica:

—           Lūk, tik tālu mēs nu būtu! Un tagad ej un sameklē cilvēku, kas nejaucas citu darīšanās! Ja neatradīsi, likšu tevi iekalt važās un saraustīt gabalos.

59.           Nākamajā dienā Ezops izgāja ārpus pilsētas, lai sameklētu cilvēku, kas par citiem neliktos ne zinis. Pēkšņi viņš ieraudzīja kādu vīru — pēc izskata laucinieks, taču uzvedas pavisam pieklājīgi. Tas jāja uz ēzeļa, kuram bija uzkrauta malka, un, sarunādamies ar savu lopiņu, vairījās no ļaužu drūzmas. Ezops nosprieda, ka šim vīram savu rūpju gana un tāpēc citu cilvēku darīšanas gaužām vienaldzīgas, un tam sekoja. Zemnieks sēž ēzelītim mugurā un saka:

—           Pasteidzies, draudziņ, lai ātrāk tiekam mājās. Malciņu pārdosim par divpadsmit asiem. Par diviem asiem rl.ibūsi sieniņu, par diviem nopirkšu sev ēdamo, bet astoņus noliksim nebaltai dienai. Var uzbrukt slimība vai [>ekšņi uznākt ziema, un tad nekur netiksim. Ja šodien «ipēdīsi savus miežus un mums atgadās kas negaidīts, tad nt tev nebūs ne miežu, ne siena.

60.          Ēzops, to visu dzirdēdams, domā: «Zvēru pie mūzām, šis vīrs gan nekur nejauksies! Es viņu uzrunāšu.»

Ēzops viņam pieiet klāt un saka:

—    Labdien, tētiņ!

Zemnieciņš atņem sveicienu, un Ēzops vaicā:

—    Cik tava malciņa maksā?

—    Divpadsmit asu, — zemnieks atbild.

«Patiešām,» domā Ezops, «cik šis iecerējis, tik ari

prasa.»

—          Tētiņ, — Ezops taujā, — vai Ksantu, filozofu, pazīsti?

—    Nē, nepazīstu, dēliņ, — zemnieks atbild.

—    Kā tā? — Ēzops jautā.

—    Neesmu no ziņkārīgajiem, — zemnieks saka.

—   Dzirdējis gan esmu par viņu.

—    Lai tev ilgs mūžs un veselība! — Ēzops novēl,

—   esmu viņa vergs.

—           Es taču neprasu, vai tu esi vergs vai brīvs cilvēks, — zemnieks atsaka. — Man no tā ne silts, ne auksts.

«Šis tiešām nav ziņkārīgs,» Ezops nodomā un turpina.

—          Tavu malku es pērku, tētiņ. Dzen nu ēzeli uz Ksanta māju!

—    Es nezinu, kur viņa māja, — zemnieks atbild.

—    Nāc man līdzi, — Ezops viņu aicina, — tad redzēsi!

61.          Viņš aizveda zemnieku uz Ksanta māju, paņēma malku, samaksāja un teica:

—           Tētiņ, saimnieks tevi uzlūdz kopā ar viņu pusdienot. Atstāj ēzelīti pagalmā, tur viņu aprūpēs.

Zemnieks, pat nejautādams, kādēļ viņam parāda tādu godu, dodas taisni pie galda tāds, kāds ir — ar mālu sa- bristos apavos.

Vai šis nu būs tas vīrs, — Ksants vaicā, — kas nekur uebāzīs savu degunu?

Manīdams, ka Ēzops liek uz šo lielas cerības, Ksants saka sievai:

—    Dārgumiņ, tev taču gribas Ezopu pārmācīt?

—    Un kā vēl! — Ksanta sieva atbild.

—    Tad dari, kā teikšu! — Ksants turpina. — Celies augšā un aiznes ciemiņam bļodu, it kā gribēdama viņam kājas nomazgāt! Viņš pēc tava izskata nopratīs, ka esi saimniece, un to nepieļaus, bet teiks: «Vai tev nav verga, kas man varētu kājas nomazgāt?» Un tā, lūk, viņš būs jaucies citu darīšanās, un par to Ēzopam atkal tiks pēriens.

Ksanta sieva, kas Ezopu ne acu galā neieredzēja, tūdaļ apsējās dvieli un, otru uzmetusi uz pleca, nolika viesim bļodu. Šis gan apjauta, ka tā ir saimniece, bet nodomāja: «Ksants ir filozofs. Ja gribētu, lai kājas man nomazgā vergs, viņš tā arī rīkotos, bet, ja viņš, man godu parādīdams, licis to darīt savai sievai, nevēlos būt neaudzināts un jaukties viņa darīšanās. Tāpēc ļaušos šai, lai mazgā vien.» Un, kad ciemiņam kājas bija nomazgātas, tas atgūlās pie galda.

62.    «Ai, mūzas, šis nu gan ir viltnieks!» Ksants nosprieda un lika viesim pirmajam pasniegt vīnu ar medu.

«Vispār jau pirmie dzer saimnieki,» ciemiņš nodomāja, «bet, ja filozofs, mani pagodinādams, licis vīnu vispirms padot man, es par to nelikšos ne zinis.» Un viņš tvēra kausu un izdzēra to tukšu.

Ksants tagad lika atnest pusdienas. Galdā cēla zivju viru, un Ksants teica zemniekam:

—    Ed!

Ciemiņš sāka viru strēbt kā Haribda, bet Ksants, gribēdams panākt, lai zemnieks jaucas viņa darīšanās, pagaršoja to un pavēlēja kādam vergam:

—    Ej, puisi, pasauc pavāru!

Šis atnāca, un Ksants viņam teica:

—    Pasaki man: kādēļ virā nav ne eļļas, ne piparu, kaut gan no manis dabūji itin visu, kas vajadzīgs? Izģērbiet viņu un krietni sadodiet!

«Vira ir lieliska, te gan nekā netrūkst,» zemnieks prāto. «Bet, ja Ksantam ir zobs uz pavāru un viņš grib to izpērt, tad man tur nav ko jaukties.»

Nabaga pavāru izpēra. «Šis vīrs,» domā Ksants, «ir vai nu kurls, vai mēms, vai neprot neko lāgā pateikt.»

Saldajam ēdienam atnesa pīrāgu. Zemnieks tādu pat gleznās nebija redzējis un likās tam klāt, lauzdams gabalu pēc gabala ķieģeļa lielumā.

63.    Ksants nobaudīja pīrāgu un atkal sāka kliegt:

—    Uz vietas atsauciet pīrādznieku!

Tas atnāk, un Ksants saka:

—          Nelieti, pīrāgs pavisam skābs — te nav ne medus, ne piparu, ne sīrupa.

—           Kungs, — pīrādznieks atbild, — ja pīrāgs slikti iz- cepies, tad tā ir mana vaina. Bet, ja trūkst medus un pīrāgs skābs, tur vainīga kundze, nevis es. Kad ķēros pie pīrāga, palūdzu medu, bet viņa atbildēja: «Iedošu, kad pārnākšu no pirts.» Taču viņa aizkavējās, un mīkla bez medus tikmēr saskāba.

—          Ja tā ir sievas nolaidība, — Ksants saka, — uz līdzenas vietas viņu dzīvu sadedzināšu!

Bet sievai viņš klusītiņām pačukst:

—    Tēlo nu savu lomu, kā nākas, mīļumiņ!

—          Ezop, — viņš tad pavēl, — atnes žagarus un krauj lopat istabas vidū sārtā!

Ēzops sanesa žagarus un sakrāva lielu sārtu. Ksants sagrāba sievu un, vilkdams to uz sārtu, uzmanīgi vēroja ciemiņu, vai šis aiz sašutuma nelēks augšā un neiejauksies.

64.          Taču zemnieks par visu to necēla ne ausu, bet mierīgi pie galda sūca savu vīnu. Tad, beidzot tomēr saprazdams, ka saimnieks grib šo pārbaudīt, viņš teica:

—           Saimniek, ja tāds ir tavs lēmums, tad, lūdzams, uzgaidi mazlietiņ! Es tikai aizskriešu uz mājām pēc sievas, un tad sadedzināsim abas reizē.

Ksants, apbrīnodams šā cilvēka mieru un vienaldzību, sacījaļ

—           Ezop, tu esi uzvarējis! Bet nu pietiek zoboties par mani! Rimsties un kalpo man uz priekšu godīgi!

—           Labi, saimniek, — Ezops atbild, — tev vairs par mani žēloties nevajadzēs — redzēsi, cik tev ir godīgs

vergs.

65.    Nākamajā dienā Ksants Ezopam saka:

—    Aizej uz pirti un paskaties, vai tur ir daudz cilvēku!

Ēzops ceļā satiek pilsētas priekšnieku. Tas jautā:

—    Kurp iedams, Ezop?

—    Nezinu, — Ezops atbild.

—           Kā tā? — pilsētas priekšnieks brīnās. — Es tev vaicāju, kur tu ej, un tu man atbildi, ka nezini!

—    Zvēru pie mūzām, — Ezops atbild, — es to patiešām

nezinu.

Pilsētas priekšnieks liek Ezopu aizvest uz cietumu, un šis nu viņam saka:.

—    Redzi, priekšniek! Vai man nebija taisnība? Es taču nezināju, ka mani vedīs uz cietumu?

Pārsteigts par šādu atbildi, pilsētas priekšnieks Ezopu palaida vaļā.

66.    Ēzops, nonācis pie pirts, redz, ka ļaužu tur daudz, bet pie pašas ieejas zemē ir akmens, ko aiz nevīžības kāds nometis. Visi, kas iet pirtī, pār šo akmeni klūp un šķendējas par cilvēku, kas to nosviedis, bet nevienam nenāk ne prātā akmeni pacelt un aizvākt prom.

Kamēr Ezops vēl tur stāv un brīnās par ļaužu muļķību, beidzot atnāk viens, kas, paklupis un nolamājies: «Jupis lai parauj, kas to te nometis!», pavāc akmeni malā un ieiet pirtī.

Ezops, pārnācis mājās, Ksantam saka:

—    Saimniek, pirtī bija tikai viens cilvēks.

—    Viens? — Ksants vaicā. — Tad nu reiz varēs ērti nomazgāties. Paņem mantas un ejam!

Ksants, ieiedams pirtī un tur ieraudzīdams milzum daudz cilvēku, saka:

—    Ezop, vai tu man nesacīji, ka pirtī ir tikai viens cilvēks?

—    Kā tad! — Ezops atbild. — Bet paskaties pats: vai tu redzi šo akmeni? Tas pirmīt gulēja pie pašas ieejas, un visi, kas nāca uz pirti, klupa pār to, taču nevienam nebija tik daudz saprašanas, lai akmeni pamestu malā. Cik daudzi tur klupa, bet tikai viens, pats paklupis, to aizvāca projām, lai tas vairs citus netraucētu! Tāpēc nospriedu, ka visu šo ļaužu vidū tas ir vienīgais cilvēks, un tā tev arī teicu.

—    Jā, — Ksants saka, — Ēzopam, lai arī ko viņš ievārījis, atbilde vienmēr gatava!

67.    Kad Ksants nomazgājās, viņš lika Ēzopam pagatavot pusdienas un devās pie galda. Iedzēris dažus kausus, viņš juta vajadzību iziet laukā sevis pēc. Ezops gāja līdzi un ar dvieli un ūdens krūzi nostājās viņam blakus.

—    Vai tu nezini, Ezop, — Ksants vaicā, — kāpēc mēs atvieglinājušies aizvien atskatāmies, lai pavērotu, kas tur iznācis laukā?

Uz to Ēzops atbildēja,:

—    Reiz, ļoti senos laikos, dzīvoja kāda ķēniņa dēls. Viņš uzdzīvodams tik daudz ēda un dzēra, ka, atvieglodams vēderu, aizvien tupēja pārlieku ilgi, tik ilgi, kamēr viņam kādudien, pašam to nemanot, iznāca laukā smadzenes. Kopš šā laika cilvēki tādā reizē vienmēr atskatās, vai nav izkritušas smadzenes. Bet tu, saimniek, neuztraucies! Ar tevi tas nevar notikt, jo tev smadzeņu nemaz nav.

68.           Ksants atgriezās pie galda, un iedzeršana turpinājās. Kad viņš jau bija ieskurbis, visi ņēmās cits citam uzdot mīklas un uzstādīt visādus jautājumus, kā jau tas mācītu vīru sabiedrībā klājas. Par kādu no šiem jautājumiem aizsākās strīdiņš, un tajā iejaucās arī Ksants, turklāt nevis kā pie dzīru galda, bet drīzāk kā klausītavā. Ezops ievēroja, ka Ksants jau iekarsis, un viņam teica:

—           Kad Dionīss bija radījis vīnu, viņš cilvēkiem pasniedza trīs kausus un tiem paskaidroja, kā jādzer: pirmais kauss, viņš teica, domāts bauadai, otrais — līksmei, trešais — reibumam. Baudai un līksmei tu jau esi dzēris, bet. reibuma kausu, to atstāj jaunajiem. Ja nu tu vēlies kādu pamācīt, tad šim nolūkam tavā rīcībā ir klausītavas.

—           Turi muti! — Ksants, jau pavisam piedzēries, viņam uzkliedza. — Savus padomus pataupi viņpasaulei!

—           To atstāju tev, — Ēzops atbildēja, — gan arī pats tur nonāksi.

69.          Kāds no skolniekiem, redzēdams Ksantu tā ārdāmies, viņam jautā:

—    Saki, skolotāj, vai cilvēks spēj visu?

—           Kas tur runā par cilvēku? — Ksants vaicā. — Jā, cilvēks spēj visu, viņam itin viss pa spēkam!

Bet skolnieks, gribēdams Ksantu iedzīt strupceļā, jautā:

—    Vai jūru cilvēks varētu izdzert?

—    Tīrais nieks! — Ksants atbild. — Es pats to izdzeršu.

—    Bet, ja neizdzersi, kas tad? — skolnieks vaicā.

Ksants, jau iedzēris tik daudz tīrvīna, ka zaudējis jebkādu sajēgu, kliedz:

—           Esmu ar mieru derēt uz visu, kas man ir: ja neizdzeršu jūru, lai kļūstu par pēdīgo ubagu!

Viņi saderēja, likdami ķīlā savus gredzenus, bet Ēzops, kas stāvēja Ksantam kājgalī, iebelza viņam pa potīti un teica:

—           Saimniek, ko tu dari? Tu tak neesi savā prātā! Kā tu varēsi izdzert jūru?

—           Muti ciet, ķēms! — Ksants viņam uzbļauj, pats nezinādams, kādas derības salīdzis,

70.           Otrā rītā Ksants pieceļas un, gribēdams nomazgāt muti, sauc:

—    Ezop!

—    Kas ir, saimniek? — šis vaicā.

—    Uzlej man ūdeni uz rokām! — Ksants pavēl.

Ezops atnes krūzi un lej. Ksants, mazgādams muti,

ierauga, ka viņam vairs nav gredzena, un jautā:

—    Ezop, kur ir mans gredzens?

—    Nezinu, — Ēzops atbild.

—    Ak vai! — Ksants nopūšas.

—           Paņem tūdaļ klusītēm no savām mantām, cik vari, — Ezops iesaka, — un noglabā nebaltai dienai, jo tev vairs nekas nepieder!

—    Kā tā? — Ksants brīnās.

—           Tu vakar pie dzīru galda saderēji uz visu, kas tev pieder, — Ezops paskaidro, — ka izdzersi jūru, un ķīlai iedevi savu gredzenu.

—    Kā gan varēšu izdzert jūru? — Ksants jautā.

Ēzops saka:

—           Stāvēdams tev kājgalī, teicu: «Rimsties, saimniek! Ko tu dari? Tas taču nav iespējams!» Bet tu mani neklausīji.

Ksants nometas Ēzopam pie kājām un iesaucas:

—           Lūgšus lūdzos tevi, Ezop, — tu tak man esi gudrinieks: izdomā kaut ko, lai uzvaru šajās derībās vai vismaz atbrīvojos no tām!

—           Uzvarēt tu nekādi nevari, — Ēzops saka, — bet atbrīvoties gan! To es nokārtošu.

—    Kādā veidā? — Ksants jautā, — pasaki!

71.    Ēzops paskaidro:

—           Kad ieradīsies šķīrējtiesnesis ar otro derībnieku un tevi aicinās izdzert jūru, neatsakies! Ko solījies iereibis, to atkārto arī skaidrā. Noliec galdu, un lai tavi vergi sastājas ap to. Tas būs ļoti iespaidīgi. Pludmalē saskries visa pilsēta skatīties, kā tu izdzersi jūru. Kad visi būs sanākuši, piepildi kausu ar jūras ūdeni, paaicini šķīrējtiesnesi un jautā viņam: «Par ko tad saderējām?» Viņš atbildēs: «Par to, ka izdzersi jūru.» Tu jautāsi: «Un neko vairāk?» Viņš atbildēs: «Nē, vairāk neko.» Tad, atsaukdamies uz viņa vārdiem, saki: «Cienījamie pilsoņi! Daudz jo daudz ir ūdeņiem bagātu upju, kas nepārtraukti ietek jūrā. Es apņēmos izdzert vienīgi jūru, nevis ari upes, kas tajā ietek. Liec manam pretiniekam aizsprostot visu upju ietekas, lai es varētu izdzert jūru vienu pašu.» To šis, protams, izdarīt nespēs, un tāpēc tu arī nevarēsi izdzert jūru. Tā neiespējamajam pretī stās neiespējamais, un līdz ar to šis jautājums būs nokārtots.

72.    Ksants apbrīnoja Ēzopa atjautību un atguva drosmi.

Drīz pie mājas vārtiem ieradās viņa pretinieks līdz ar

pilsētas cienījamiem vīriem un, paaicinājis laukā Ksantu, viņam teica:

—           Izdzer nu saskaņā ar derībām jūru vai arī atdod man visu, kas tev pieder!

Ēzops viņam atbildēja:

—           Vāc nu labāk pats savas mantas kopā: jūra jau tikpat kā izdzerta!

—           Ēzop, — skolnieks atbildēja, — pēc īsa brīža tu piederēsi man, nevis Ksantam.

—           Atdod labāk manam saimniekam savu mantību, — Ēzops viņam teica, — un nemels niekus!

To sacījis, viņš lika aiznest uz jūras malu zvilni. Pats viņš turpat novietoja galdu, bet uz tā nolika dažus kausus. Saskrēja vai visi iedzīvotāji, un tad ieradās arī Ksants un atgūlās zvilni.

Ēzops nostājās viņam līdzās, piepildīja kausus ar jūras ūdeni un pasniedza tos savam saimniekam.

—          Lai esmu nolādēts! — skolnieks iesaucās. — Vai viņš patiešām taisās izdzert jūru?

73.          Ksants jau dzīrās kausu likt pie lūpām, taču vispirms vēl pajautāja:

—    Kur ir šķīrējtiesnesis?

Tas iznāca priekšā, un Ksants viņam vaicāja:

—    Par ko tad saderējām?

—    Par to, ka izdzersi jūru, — šķīrējtiesnesis atbildēja.

—    Un neko vairāk? — Ksants jautāja.

—    Nē, vairāk neko, — šķīrējtiesnesis teica.

Cbj _

Ksants saka klātesošajiem:

—           Cienījamie pilsoņi! Kā jums labi zināms, ir daudz jo daudz ūdeņiem bagātu upju, kas nepārtraukti ietek jūrā. Es apņēmos izdzert vienīgi jūru, nevis arī upes. Lai mans pretinieks aizsprosto visu upju ietekas, tā ka man līdz ar jūru nav jāizdzer ari upes.

Tā filozofs guva virsroku. Tauta, suminādama Ksantu, skaļi uzgavilēja, bet skolnieks nometās viņam pie kājām un teica:

—           Skolotāj, dižais cilvēk, tu esi uzvarējis, to atzīstu! Bet nu tevi ļoti lūdzu, atsauksim derības!

Un derības tika atsauktas.

74.    Ezops saka Ksantam:

—           Saimniek, es tevi paglābu no izputināšanas un esmu pelnījis, ka tu man dāvā brīvību.

—           Rimsties! — Ksants tam atbild. — Gan zinu pats, kas man darāms.

Ēzops noskuma, taču ne par to, ka viņam nepiešķīra brīvību, bet par Ksanta nepateicību, tomēr nesacīja neviena vārda. «Pagaidi tik,» viņš nodomāja, «gan ar tevi izrēķināšos!»

75.           Kādudien Ksanta sieva ieraudzīja Ēzopu kailu un ievēroja, cik tam varens rīks. Viņa aizmirsa Ezopa atbaidošo ārieni un, iekāres pārņemta, sacīja:

—           Ezop, pakalpo man, un tev tiks vairāk prieka nekā saimniekam!

—           Tu tak zini, — Ezops atbildēja, — ja saimnieks to uzzinās, viņš mani bez žēlastības sodīs, un pelnīti.

Bet viņa tik smejas un saka:

—           Izdari man desmitreiz pa prātam, un es tev uzdā- vāšu apmetni.

—    Zvēri! — Ēzops pieprasa.

Viņa jau bija tik ļoti iekarsusi, ka patiešām zvērēja, un Ēzops viņai noticēja.

Deviņreiz izdarījis tai pa prātam, viņš iesaucas:

— Kundze, vairāk nevaru!

Taču viņa, jau iepazinusi viņa spējas, saka:

—    Nekā! Vēl desmito reizi, citādi apmetni nedabūsi!

Ezops sasprindzināja visus spēkus desmitajai reizei, bet

nomaldījās. Tomēr šis prasīja:

—     Dod nu apmetni! Citādi nosūdzēšu saimniekam.

—           Es ar tevi salīgu, ka uzarsi manu tīrumu, bet tu, pārkāpdams ežu, ari kaimiņlauku. Izlabo kļūdu, tad došu apmetni.

76.           Tieši tobrīd mājās pārnāca Ksants, un Ezops griezās pie viņa:

—           Man ir domstarpības ar saimnieci. Izšķir, lūdzams, mūāu strīdu!

—    Kas tad jums atgadījies? — Ksants vaicā.

Ēzops atbildēja:

—          Saimniek, kundze, kopā ar mani iedama pa ceļu, ieraudzīja plūmju koku, pilnu ar augļiem. Vienā zarā plūmju bija sevišķi daudz, un kundze, gribēdama tās nobaudīt, man saka: «Notriec man ar akmeni desmit plūmju, un es tev uzdāvāšu apmetni.» Man arī laimējās notriekt desmit plūmju, bet viena no tām iekrita mēslos, un kundze nu atsakās man apmetni dot.

Ksanta sieva, visu noklausījusies, sacīja:

—           Tās deviņas es patiešām dabūju, bet to, kura iekrita mēslos, neskaitu. Lai viņš met no jauna un notriec vēl desmito, tad arī iedošu apmetni.

—    Šī plūme vēl nav nogatavojusies, — Ēzops iebilda.

Ksants nosprieda, ka Ezopam apmetnis jāsaņem, un

skubināja: — Ezop, iesim tūdaļ uz tirgu, es nevaru vairs ne mirkli kavēties! Tad arī varēsi notriekt plūmes un iedot kundzei.

Bet šī teica:

—           Lai viņš tā arī dara, vīriņ! Tikai pats- gan nemet! Tad viņam arī iedošu apmetni.

77. Ksants kādudien saka Ēzopam:

—           Tā kā protu pareģot pēc. putnu lidojuma, izej laukā un paskaties, vai tur pie vārtiem nesēž kāds nelaimi vēs^- tītājs putns! Ja redzēsi divas vārnas kopā, pasauc manii jo tas sola laimi ikvienam, kas šos putnus pamana.

Ezops iziet laukā un — kāda veiksme! — ierauga pie vārtiem divas vārnas. Viņš steidzas atpakaļ pie Ksanta un kliedz:

—    Nāc ātrāk laukā, tur sēž divas vārnasl

—    Ejam! — Ksants atbild.

Bet, kad viņš iznāca laukā, viena vārna jau bija aizlaidusies, un Ksants, ieraudzīdams tikai otru, saka:

—           Nelieti, vai es nepieteicu: sauc mani, ja redzēsi dir vas vārnas kopā? Bet tu mani sauc, kaut gan ieraudzīji tikai vienu.

—           Viena vārna aizlaidusies prom, saimniek, — Ēzops atbild.

—           Tā tu mani visu laiku āzē! — Ksants tam uzbļauj, — Izģērbiet viņu, šurp pletnes!

Ezopu pamatīgi noslānīja. Kamēr viņu vēl pēra, ieradās kāda Ksanta drauga vergs un uzlūdza filozofu pusdienās. _ — Saimniek, tu, mani pērdams, rīkojies netaisnīgi! — Ezops saka.

—    Kādēļ netaisnīgi? — Ksants vaicā.

—    Tu taču sacīji, — Ezops atbild, — ka redzēt divas varnas kopā ir uz laimi. Es ieraudzīju divas vārnas un steidzos tev to pateikt, bet tikmēr viena aizlaidās. Kad iznāci laukā, tu vairs redzēji tikai vienu vārnu, un tomēr tevi uzlūdza pusdienās, bet es, kaut gan ieraudzīju divas, dabūju pērienu. Kā lai vēl tic pareģojumiem un visādam zīmēm?

—    Laidiet viņu vaļā, pietiek! — Ksants pārsteigts pavēlēja un devās uz viesībām.

77.a Pēc pāris dienām Ksants pasauca Ezopu un viņam teica:

—    Pagatavo mums kārtīgas brokastis, es uzaicināju savus skolniekus.

Ezops visu pienācīgi sagatavoja ciemiņu uzņemšanai un sacīja kundzei, kas turpat ēdamistabā bija atgūlusies:

—    Lūdzu, saimniec, uzmani galdu, lai suns ko nepa- kampj!

—    Ej vien un neraizējies! — kundze atbildēja, — man acis ir visur — gan priekšā, gan pakaļā.

Ezops aizgāja kārtot citas darīšanas un, kad atgriezās, ieraudzīja kundzi aizmigušu guļam ar muguru pret galdu. Viņš nobijās, ka suns varbūt kaut ko no galda paķēris, bet tad atcerējās, ka saimniece bija teikusi: «Man acis ir visur — gan priekšā, gan pakaļā». Ezops uzrāva augšā kundzes tērpu, atsegdams tai dibenu, un tādu atstāja guļam.

Drīz brokastīs ieradās Ksants ar saviem skolniekiem un redz saimnieci guļam ar pliku dibenu. Visiem kļuva neērti, un viņi novērsās, bet Ksants saka Ezopam:

—    Ko tas nozīmē^ nelieti?

—     Saimniek, — Ezops viņam atbild, — man pirmīt bija jākārto visādas darīšanas, un, baidīdamies, ka mūsu suns varētu kaut ko no galda aizstiept, palūdzu kundzei to uzmanīt. Viņa man sacīja: «Ej vien un neraizējies! Man acis ir visur — gan priekšā, gan pakaļā». Bet, kā tu pats redzi, viņa ir aizmigusi, tāpēc atsedzu mugurpusi, lai redz ar tām acīm, kas pakaļā.

—    Neģēli! — Ksants kliedza, — cikreiz tu mani jau neesi licis kaunā, bet tā kā šodien vēl nekad! Tu apkaunoji gan mani, gan kundzi! Ciemiņu dēļ tevi šobrīd neaiztikšu, bet pienāks laiks, un es tevi tā noslānīšu, ka tu vairs necelsies.

77.b Pēc kāda laika Ksants reiz uzaicināja brokastīs rētorus un filozofus un sacīja Ezopam:

—          Nostājies pie vārtiem un uzmani, lai neienāk neviens no neizglītotajiem ļaudīm. Ielaid tikai mācītos vīrus!

Noliktajā stundā Ezops aizslēdza mājas vārtus un apsēdās pie tiem. Kad atnāca pirmais viesis un klaudzināja, Ezops viņam jautāja:

—    Ko luncina suns?

Ciemiņš iedomājās, ka viņu saukā par suni, un sašutis devās prom. Tāpat Ezops runāja ar daudziem citiem, un viņi visi, juzdamies apvainoti, aizgāja prom. Beidzot atnāca vēl viens un klaudzināja pie vārtiem, un arī viņam Ēzops vaicāja:

—    Ko luncina suns?

~ Asti, — šis atbildēja.

Ezops, dzirdēdams pareizo atbildi, atdarīja vārtus, ielaida ciemiņu un ziņoja Ksantam:

—          Saimniek, brokastīs atnācis tikai šis filozofs vien, citu nav.

Ksants bija ļoti sarūgtināts, jo domāja, ka skolnieki viņu piemānījuši, bet tie otrā rītā, ieradušies mācībās, Ksantam saka:

—           Skolotāj, tu laikam sadomāji pazoboties par mums un, tā kā pašam tomēr bija neērti, noliki pie vārtiem savu pretīgo Ezopu, lai tas par mums izņirgātos un par suņiem apsaukātu.

—    Jūs laikam sapņojat, — Ksants viņiem atbild.

—           Nekā, mēs tak neguļam! Viss ir taisni tā, kā sakām, — skolnieki atbild.

—    Šurp Ezopu! — Ksants pavēl.

Ezops ierodas, un Ksants viņam saka:

—           Kas tev ienāca prātā, draņķi tāds, ka manus draugus, manus skolniekus neielaidi godbijīgi mūsu viesmīlīgajās mājās, bet viņus apvainoji, apsaukāji un ar kaunu padzini?

—           Saimniek, — Ēzops atbild, — vai tu pats man neteici: «Nelaid manās mājās nevienu nemācītu cilvēku iekšā, tikai rētorus un filozofus»? -

—           Jā, teicu, putnubiedēkli, — Ksants saka, — un vai tad šie nav mācīti?

—           Protams, ka ne! —. Ezops atbild, — viņi neko nejēdz. Es biju pie vārtiem un, kad viņi klaudzināja, vaicāju: «Ko luncina suns?», bet neviens nezināja pareizo atbildi, tāpēc es tādus nejēgas nelaidu iekšā. Vienīgi šis atbildēja pareizi, — un Ezops norādīja uz ciemiņu, kas bija ar saimnieku brokastojis.

Izdzirduši šādu atbildi, skolnieki atzina, ka Ezopam taisnība.

78.    Citudien Ksants kopā ar Ēzopu pastaigājās ārpus pilsētas. Viņi tērzēdami iemaldījās kapsētā, un Ksants tur aizrāvās ar kapu uzrakstu lasīšanu. Te Ezops pēkšņi ieraudzīja kapakmeni, kurā bija iecirsti vairāki nesakarīgi burti: ALKPAD, Viņš tos parādīja Ksantam un jautāja:

—    Ko tas nozīmē?

Ksants sāka gudrot, ko šis uzraksts varētu nozīmēt, bet neko nespēja izdomāt un ļoti sadrūma. Viņš jutās neērti, ka, būdams filozofs, nevar tikt skaidrībā par dažiem burtiem.

—    Bet kā tu domā, Ezop? — Ksants beidzot jautāja.

Ezops redzēja, cik nomākts ir viņa saimnieks, un te piepeši mūzas savā dievišķīgajā žēlsirdībā apgaismoja viņa prātu. Tad Ezops teica Ksantam:

—    Saimniek, ko tu man dosi, ja ar šā uzraksta palīdzību atradīšu tev apraktu mantu?

—    Pusi mantas un brīvību, — Ksants atbildēja.

79.    To dzirdējis, Ezops pacēla no zemes pamatīgu lausku, atgāja pāris soļu nost no kapakmens un aiz liela koka ņēmās rakt zemi. Viņš atraka lādi ar zeltu un dārg-, lietām un atdeva to kungam, sacīdams:

—    Nu, saimniek, dod, ko solījil

—    Pie visiem dieviem, — Ksants atbildēja, — nekā nedošu, kamēr nepateiksi, kā tev ienāca prātā mantu rakt. Tas mani interesē daudz vairāk nekā pati manta.

—     Saimniek, — Ezops sacīja, — vīrs, kas te noglabāja savas bagātības, pats bijis filozofs un savu noslēpumu slēpis aiz šiem burtiem. Paskaties, viņš šai akmenī iecirtis vārdu pirmos burtus: A — aiz, L — lielā, K — koka, P — paroc, A — atradīsi, D — dārglietas!

—    Lai Zevs man liecinieks! — Ksants iesaucās. — Ja tu tik atjautīgs un tik asu prātu, savu solījumu gan nepildīšu.

Ezops, manīdams, ka saimnieks patiešām negrib pildīt solīto, sacīja:

—          Bet man, saimniek, tevi jābrīdina: manta jāatdod Īpašniekam.

—    Kas tad ir šis īpašnieks? — Ksants jautāja.

—    Dionīsijs, Bizantijas valdnieks, — Ezops atbildēja.

—    Kā tu to zini? — Ksants brīnījās.

—          No šiem pašiem burtiem, — Ēzops sacīja, — te viss pateikts.

—    Kā tā? — Ksants vaicāja.

—          Tad paklausies! — Ezops sacīja. — A — aiznes, L — lādi, K — karaļa, P — pilī, A — atdod, D — Dionī- sijam!

80.          Ksants, redzēdams, ka Ēzopam viss labi saskan, viņam saka:

—    Labi, Ezop, ņem pusi un stāvi klusu!

—          Tā man tik un tā pienākas, — Ezops atbild, — un nevis no tavas žēlastības, bet pēc mantas apracēja gribas.

—    Kā tā? — Ksants atkal brīnās.

—           To atkal skaidri un gaiši rāda šie paši burti, — Ezops atbild. — Tie nozīmē: A — atrakuši, L — lādi, K — katrs, P — paturiet, A — atraduma, D — daļu!

—           Tu patiešām esi varen gudrs! — Ksants iesaucās. — Iesim ātrāk mājās, sadalīsim mantu, un es tev dāvāšu brīvību.

Bet, kad viņi pārnāca mājās, Ksants sāka baiļoties, ka Ēzops, kļuvis brīvs, varētu valdniekam paziņot par atrastajām bagātībām. Tāpēc viņš lika Ezopu sasiet un ieslodzīt.

—           Dod man brīvību, — Ezops saka, — un ņem visu mantu sev!

—           Lieliski izdomāts! — Ksants atbild. — Kad būsi brīvs, jo vieglāk varēsi pieprasīt mantu un mani nosūdzēt valdniekam, bet tas tev neizdosies, nepūlies velti!

—           Sargies, saimniek! — Ezops brīdina. — Ja nedāvāsi man brīvību no laba prāta, vēlāk būsi spiests to darīt pret savu gribu.

—           Izbeidz šīs pļāpas, draņķi! — Ksants viņam uzkliedza.

81.           Ap šo laiku pilsētā notika vēlēšanas, un visa tauta sapulcējās teātrī. Likumglabātājs atnesa grāmatu ar pilsētas likumiem un valsts zīmogu un teica:

—           Pilsoņi, jūs tagad pēc sava ieskata ievēlēsit jaunu likumglabātāju, kas turpmāk sargās mūsu likumu un glabās valsts zīmogu.

Kamēr tauta sprieda, kam dāvāt tik lielu uzticību, pēkšņi nolaidās ērglis, paķēra zīmogu un atkal pacēlās gaisā. Samiešus pārņēma milzīgs satraukums, jo viņi bija pārliecināti, ka šis atgadījums vēstī lielu nelaimi, un tūdaļ saaicināja pareģus un priesterus, lai tie šo zīmi iztulko, taču neviens pats to nespēja. Tad piecēlās kāds sirmgalvis un sacīja:

—           Samas pilsoņi, kādēļ lai uzklausām šos vīrus, kuri tikai prot sev piepildīt vēderus ar to, ko atrauj ziedojumiem, un dzīvo izlaidīgi, izlikdamies krietni un tikumīgi? Jūs labi zināt, ka šādu zīmi iztulkot nav viegli. Izprast to pa spēkam tikai augsti mācītam vīram. Taču mūsu vidū ir Ksants, filozofs, ko pazīst visa Grieķija. Tad nu viņu ari lūgsim mums šo zīmi izskaidrot.

Sirmgalvis atkal apsēdās, un pilsoņi vērsās pie Ksanta un lūdza viņu iztulkot atgadījumu ar ērgļa nolaupīto zīmogu.

82.           Ksants iznāca priekšā, bet nezināja, ko teikt, un izlūdzās apdomas laiku, lai varētu rast pareizo izskaidrojumu. Ļaudis jau gribēja izklīst, kad ērglis atlaidās otrreiz un izmeta zīmogu no nagiem, un tas iekrita kādam valsts vergam azotē. Nu visi lūdza Ksantu dot izskaidrojumu arī otrajai zīmei. Ksants to apsolīja un sadrūmis atstāja sapulci.

83.    Viņš pārnāk mājās un saka:

—           Vajadzēs man atkal lūgt Ezopu, lai palīdz atrast iztulkojumu.

Un Ksants pavēl:

—    Pasauciet Ēzopu!

Ezops ierodas sasaistītām rokām.

—    Atraisiet viņam rokas! — norāda Ksants.

—    Es nemaz nevēlos, lai atraisa, — Ezops saka.

—    Atraisu, lai tu ko atrisinātu, — Ksants atbild.

—    Tātad ne jau manis dēļ atraisīsi! — Ezops saka.

—    Gana, Ezop, nedusmojies vairs! — Ksants lūdzas.

Ēzopam atraisīja rokas, un viņš jautāja:

—    Ko tev vajag, saimniek? >

Ksants izstāstīja atgadījumu ar ērgli, un Ēzops apsolīja

viņam palīdzēt.

84.           Taču vispirms viņam gribējās Ksantu mazliet paspīdzināt, un viņš tam otrā rītā saka:

—    Saimniek, ja vajadzētu atminēt kādu vienu vardu,

es to labprāt izdarītu, bet šai gadījumā nevarēšu tev p( :< līdzēt, jo neesmu nekāds pareģis.

Kad Ksants to dzirdēja, viņu pārņēma izmisums, un, kaunēdamies no samiešiem, viņš nolēma sev darīt galu. «Laiks, kas man piešķirts zīmes iztulkošanai, jau iet uz beigām,» viņš domāja, «un šo negodu, ka, būdams filozofs, nespēju pildīt savu solījumu, pārdzīvot nekādi nevaru!» Un, tiklīdz iestājās nakts, viņš sameklēja valgu un devās prom no mājām.

85.          Kad Ēzops, kambarī gulēdams, redzēja Ksantu tik neparastā laikā izejam no mājām, viņš nojauta, kas šim padomā, un sekoja tam, jo neturēja vairs ļaunu prātu dārglietu dēļ. Viņš ieraudzīja, ka saimnieks aiz pilsētas vārtiem piestiprina koka zarā valgu un dziras galvu bāzt cilpā.

—    Pagaidi, saimniek! — viņš kliedz jau iztālēm.

Ksants atskatās un mēnesnīcā redz Ezopu skrienam

šurp, «Ezops mani tomēr noķēra,» viņš nodomā un saka:

—    Kam tu mani, Ezop, novirzi no pareizā ceļa?

—           Kur tad paliek visa tava filozofija, saimniek? — Ezops viņam saka. — Kur tava izslavētā gudrība? Kur tava savaldība, ko pats sludini? Vai tiešām esi tik neapdomīgs un gļēvs, ka traucies nāvē, patīkamas dzīves vietā izvēlēdamies valgu? Atjēdzies, saimniek!

—           Laid mani, Ezop! — Ksants viņam atbild. — Labāk ar cieņu mirt nekā vilkt kaunpilnu dzīvi.

—    Liec nu to cilpu mierā, saimniek! — Ēzops saka.

—   Es pacentīšos atrast zīmei izskaidrojumu.

—    Kā tad tā? — Ksants brīnās.

—    Paņem mani līdzi uz teātri, — Ēzops viņam saka,

—   bet tautai izdomā ticamu ieganstu: pasaki, ka filozofija ar pareģojumiem nenodarbojas! Stādi mani tautai priekšā, piebilzdams, ka esmu no tevis daudz ko iemācījies. Mani aicinās izteikties, un es viņiem visu. izskaidrošu, kā nākas.

86.          Šādiem vārdiem viņš Ksantu pierunāja atgriezties mājās.

Bet otrā dienā Ksants tautas sapulcē teica šādu runu:

—           Tā kā mūsu loģiskās filozofijas likumi šai zijgātnei nosprauž noteiktas robežas, nevaru jums būt ne zīmju tulks, ne putnu reģis. Bet manas mājas tomēr spēj jums izdarīt arī šo pakalpojumu. Būdams filozofs, nedrīkstu atļauties neko, kas mazinātu manu cieņu. Taču nodošu jūsu

rīcībā savu vergu, kas manā prasmīgajā vadībā apguvis tik daudz zinību, ka varēs jums zīmi iztulkot.

To pateicis, viņš sapulcei stādīja priekšā Ēzopu.

87.    Bet samieši, tiklīdz vinu ieraudzīja, sāka pilnā kaklā smiet un klaigāt:

—    Šurp citu zīmju tulku! Šis te pats ir ļauna zīme! Kas par drausmīgu ģīmi! Krupis kas krupis! Kāds cūkas purns! Vēderainais pods! Gatavais pērtiķis!

Ēzops to visu noklausījās, ne aci nepamirkšķinājis. Kad beidzot iestājās klusums, viņš bilda šādus vārdus:

88.    — Kam tā blenžat uz mani, kam zobojaties? Nevis izskatu vērojiet, bet prātu! Ir muļķīgi nonievāt cilvēka gara spējas tikai tāpēc vien, ka viņš ir neglīts. Nav mazums cilvēku ar ķēmīgu ārieni, bet veselu saprātu. Ja kādam pārāk sīks augums, to ievērot nav grūti, bet prāts uzreiz nav redzams, tāpēc arī nedrīkst cilvēku pārsteidzīgi nopulgot. Ārsts taču nepasludinās slimnieku par neglābjamu, tam vienīgi uzmetis skatienu, bet vispirms izskaitīs pulsu un tikai tad uzstādīs diagnozi. Kurš gan spriež par vīnu pēc mucas izskata, nenobaudot pašu vīnu? Par mūzu spriež teātrī, par Kiprīdu — gultā. Tāpat pnr cilvēka prātu var spriest, klausoties viņa runās.

Samieši nu aptvēra, ka Ēzopa vārdi nepavisam neatbilst viņa ārienei, un sacīja cits citam:

■— Nudien, viņš nav ar pliku roku ņemams! Un runāt viņš arī prot!

—    Nebaidies, iztulko mums zīmi! — viņi tam uzsauca.

Ēzops, redzēdams, ka izpelnījies atzinību, izmantoja izdevību un sāka droši runāt:

89.    — Cienījamie samieši! Vergam neklājas brīvai tautai zīmes tulkot. Tāpēc ļaujiet man runāt kā brīvam cilvēkam! Ja tas, ko teikšu, jūs apmierinās, lai saņemu apbalvojumu kā brīvs cilvēks, bet, ja kļūdīšos, tad arī sodiet mani kā brīvu cilvēku un nevis kā vergu! Piešķiriet man runas brīvību, lai varu visu pateikt nebaidīdamies!

90.    Samieši griezās pie Ksanta:

—    Mēs tevi lūdzam, Ksant, dāvā Ezopam brīvību!

Ari sapulces priekšsēdētājs teica Ksantam:

•— Dāvā Ēzopam brīvību!

—    Es nevēlos atlaist brīvībā vergu, kas man kalpo jau tik ilgus gadus.

Priekšsēdētājs, redzēdams, ka Ksants nav ar mieru,

Ierosināja:

—   Nodod Ezopu man, es tev par viņu samaksāšu. Tad lautas vārdā pasludināšu viņu par brīvu.

Ksants atcerējās, ka viņš Ezopu nopircis par septiņdesmit pieciem denārijiem, un, lai ļaudis nedomātu, ka viņš savu vergu atbrīvo tikai naudas dēļ, lika tam iznākt priekšā un teica:

—   Es, Ksants, pēc Samas tautas lūguma Ēzopam piešķiru brīvību.

91.   Kad šis jautājums bija nokārtots, Ezops stājās tautas priekšā un sacīja:

—    Cienījamie samieši! Jums jāpadomā, kādu izeju rast un kā savu brīvību saglabāt, jo zīmes vēstī par uzbrukumu valstij un verdzību. Vispirms gaidāms karš. Atce- t ieties, ka ērglis ir putnu valdnieks, jo viņš ir stiprāks par visiem pārējiem. Un šis ērglis atlaidies pakampa no likumu grāmatas jūsu valsts zīmogu un to iesvieda kādam valsts vergam azotē. Tas nozīmē, ka brīvības, drošības balsta vietā jums stāsies bezcerīgais verdzības jūgs. Lūk, šāds ir zīmes iztulkojums. Nav šaubu — kāds valdnieks grib jums atņemt brīvību, atcelt jūsu likumus un pakļaut jūs savai varai.

92.    Ezops tik tikko bija beidzis, kad no valdnieka Krēza ieradās ziņnesis apmetni ar baltu apmali un vēlējās sastapt Samas valsts amatpersonas. Uzzinājis, ka tās pašlaik vada tautas sapulci, viņš ienāca teātrī un samiešiem nodeva vēstījumu. Viņi to atplēsa un izlasīja. Tajā bija rakstīts:

«Krēzs, Līdijas valdnieks, sūta sveicienu Samas valsts vadītājiem, padomei un tautai. Es jums pavēlu no šīs dienas man maksāt nodevas. Ja atteiksities, vērsīšos pret jums ar visiem manas valsts rīcībā esošajiem spēkiem.»

93.    Valsts vadītāji apspriedās ar tautu, vai nevajadzētu piekrist nodevu maksāšanai, lai valsts neiemantotu sev par ienaidnieku tik varenu valdnieku. Bet tauta, pēc nupat pieredzētā godādama Ēzopu kā uzticamu pareģi, prasīja viņam padomu, maksāt vai nemaksāt tribūtu. Ezops atbildēja:

8*

227

—    Samas pilsoņi! Jūsu valsts'cienī jamākie vīri jums ieteikuši maksāt Krēzam nodevas, un tomēr jūs man vēl prasāt padomu. Ja nu es sacīšu: «Nemaksājiet!», Krēza acīs būšu ienaidnieks.

Bet tauta kliedza:

—    Lai! Dod padomu!

—    Padomu nedošu, — Ezops atbildēja, — tikai izstāstīšu fabulu.

94.     «Pēc Zeva rīkojuma Prometejs cilvēkiem reiz parādījis divus ceļus — brīvības ceļu un verdzības ceļu. Brīvības ceļš sākumā bijis nelīdzens, šaurs un stāvs, un ērkšķiem kaisīts; tur nebijis ūdens un ik uz soļa draudējušas briesmas. Toties šā ceļa beigu posms bijis līdzens un viegli ejams. To ieskāvušas augļu koku birzis, ūdens bijis papilnam, un ceļinieks tur varējis pēc visām ciešanām tīkamu atpūtu rast. Verdzības ceļš turpretim sākumā bijis līdzens un puķēm nosēts, brīnumjauks pēc skata un baudu pilns. Taču ceļa gals bijis šaurs, akmeņains un stāvs.»

95.     Samieši no Ezopa stāsta saprata, kas viņiem labāk, un vienā balsī kliedza ziņnesim, ka izvēlas grūto ceļu. Šis, atgriezies dzimtenē, valdniekam pavēstīja visu, ko bija teicis Ezops. To dzirdēdams, Krēzs sapulcēja savu karaspēku un lika tam apbruņoties. Krēza padomnieki .valdnieku atbalstīja, sacīdami:

—    Dosimies, valdniek, tūdaļ karā pret Samu! Sagrābsim šo salu un aizrausim prom Atlantijas okeānā! Tā būs laba mācība citām tautām, un neviens vairs neuzdrošināsies stāties pretim tik varenam valdniekam.

Taču kāds Krēza radinieks, viņu uzrunādams, sacīja:

—    Es zvēru pie svētās diadēmas, kas rotā tavu pieri, — tu nespēsi pakļaut samiešus, kamēr būs dzīvs šis Ezops, kas viņiem dod padomus. Sūti viņiem vēstuli un pieprasi, lai izdod Ezopu! Raksti samiešiem: «Prasiet par viņu, ko gribat, un jūs to dabūsit.»

96.    Krēzs, to visu noklausījies, lika šā padoma devējam pašam doties uz Samu, jo uzticamāka un saprātīgāka sūtņa viņam nebija. Tas bez kavēšanās sēdās kuģī un aizbrauca uz Samu. Tur viņš, sasaucis tautas sapulci, pārliecināja samiešus, ka viņiem labāk izdot Ezopu nekā zaudēt .valdnieka draudzību.

Un tauta trokšņoja un kliedza:

—    Ved tik prom! Lai Krēzs dabū to Ezopu!

Bet Ezops nostājās sapulces priekšā un teica:

—    Esmu ar mieru pie valdnieka kājām mirt. Taču vispirms gribu jums pastāstīt fabulu, un, kad būšu miris, iecērtiet to manā kapakmenī!

97.    «Kad dzīvnieki vēl runāja cilvēku valodā, vilki reiz karoja ar avīm. Vilki guva virsroku un sāka plosīt avis, lāču tām steidzās palīgā suņi, kas vilkus padzina. Tie, suņu pievārēti, nu sūtīja pie avīm vēstnesi. Šis, atnācis pie aitām, nostājās ganāmpulka priekšā un, runādams kā lautas sapulcē, teica:

—   Ja vēlaties, lai mūsu starpā nebūtu vairs kara, izdodiet mums suņus! Tad varēsit mierīgi gulēt un jums ne no kā vairs nebūs jābaidās.

Muļķa aitas paklausīja un izdeva vilkiem savus suņus. Vilki tos saplosīja, bet drīz vien uzklupa arī aitām.»

—   Tāpat jums, spriežot pēc šīs fabulas, nevajadzētu ienaidniekiem izdot krietnus un noderīgus cilvēkus.

98.    Samieši saprata, ka fabula attiecas uz viņiem pašiem, un nolēma Ezopu neizdot. Taču Ezops nu vairs pats negribēja palikt un kopā ar sūtni devās pie Krēza.

Kad valdnieks ieraudzīja Ezopu, viņš briesmīgās dusmās sāka kliegt:

—   Tātad šis te mani kavē pakļaut Samu, neļauj man ievākt no viņiem nodevas! Ja tas vēl būtu cilvēks kā cilvēks, nevis tāds ķēms, kaut kāda dabas kļūme!

Uz to Ezops sacīja:

—    Dižais valdniek! Neviens nav mani atvedis šurp ar varu. Es ierados no brīva prāta, lai mestos zemē pie tavām kājām. Bet tu izturies kā cilvēks, kas, pēkšņi ievainots, aiz sāpēm kliedz. Taču brūces dziedē ārsti, un tavas dusmas remdinās mani vārdi. Ja nomiršu še, tev pie kājām, kļūšu par tava valdīšanas laika kauna traipu. Tad tu uz priekšu no saviem draugiem dzirdēsi vairs tikai sliktus padomus. Viņi redzēs, kādu galu ņem cilvēki, kas tev dod labus padomus, un turpmāk ieteiks vienīgi to, kas tev kaitēs.

99.    Valdniekam šī atbilde iepatikās, un viņš smaidīdams sacīja:

—    Turpini un pastāsti man kādu fabulu par cilvēka likteni!

Un Ēzops stāstīja:

«Kad dzīvnieki vēl runājuši cilvēku valodā, kāds nabadzīgs vīrs, kam nebijis ko ēst, ķēris sienāžus, kaltējis tos un pārdevis par pieņemamu cenu. Reiz viņš atkal kādu sienāzi noķēris un grasījies nogalināt, bet tas, manīdams, kas draud, sacījis:

—          Nenogalini mani, jo es nedaru nekā ļauna ne vārpām, ne zariem, ne lapām, ne jaunajiem dzinumiem. Kustinādams kājas un spārnus, radu tīkamas skaņas, kas priecē ceļavīrus.

Cilvēks, šo vārdu aizkustināts, palaida sienāzi, un tas patvērās ierastajā birzī.»

—    Tā arī es, — Ezops turpināja, — krītu pie tavām kājām. Apžēlojies par mani! Neesmu stiprs un nevaru taviem kareivjiem darīt pāri. Neesmu arī skaists un nevienu neapmelošu kā viltus liecinieks, kas tiesnešus ietekmē ar savu pievilcīgo ārieni. Miesa man neglīta, bet valoda prātīga un mirstīgajiem noderīga.

100. Krēzu Ezopa vārdi aizkustināja, un viņš sacīja:

—    Es tev dāvāju dzīvību. Prasi, ko vēlies, un tu to saņemsi.

—    Izlīgsti ar samiešiem! — Ezops lūdza,

—- Labi, — valdnieks teica, — izlīgšu.

Ezops nometās viņam pie kājām un pateicās.

Ezops uzrakstīja valdniekam savas līdzības un fabulas, kas pat šobaltdien nes viņa vārdu, un atstāja tās turienes grāmatu glabātavā.

Tad viņš no valdnieka saņēma vēstuli samiešiem, kurā Krēzs paziņoja, ka izlīgst ar tiem Ezopa dēļ, un devās ceļā uz Samu. Tur viņš sasauca tautas sapulci un nolasīja valdnieka vēstījumu. Kad samieši dzirdēja, ka Krēzs ar viņiem līgst mieru Ezopa dēļ, viņi tam piešķīra bagātīgas balvas un vietu, kur tas viss norisinājās, nosauca par «Ezopeju». Bet Ezops ziedoja mūzām un veltīja tām svētnīcu, kur novietoja mūzu tēlus, bet pašā vidū — Mnēmo- sini, nevis Apollonu. Par to Apollons uz Ezopu turēja ļaunu prātu kā senāk reiz uz Maršiju.

ui

101. Ezops Samā pavadīja daudz gadu un bija tur lielā cieņā. Bet tad viņam sagribējās redzēt pasauli. Savos ceļojumos viņš noturēja pārrunas skolu klausītavās un par to saņēma krietnu maksu. Tā viņš apbraukāja visu zemi un beidzot nonāca Babilonā, kur tolaik valdīja Likurgs. Ezops te izklāstīja dažādus filozofijas jautājumus un babiloniešos iemantoja izcila cilvēka slavu. Rakstura un prāta dēļ viņš iepatikās arī pašam valdniekam, un tas viņu iecēla par valsts kases pārzini.

102.   Tais laikos valdnieki, gūstot uzvaras prāta sacensībā, mēdza cits no cita saņemt nodevas. Viņi savā starpa nekaroja, necīnījās kaujās, bet vēstulēs sūtīja cits citam filozofijas uzdevumus, un tas, kurš nespēja tos atrisināt, maksāja sūtītājam nodevas.

Ezops atrisināja visus Likurgam atsūtītos uzdevumus un sagādāja viņam milzu slavu. Tāpat viņš Likurga vārdā sūtīja uzdevumus citiem valdniekiem, un tie, nespēdami last atrisinājumu, bija spiesti Likurgam maksāt tribūtu. Tādējādi babiloniešu valsts pletās aizvien tālāk un tālāk un pakļāva ne vien barbaru tautas, bet arī jo daudzus citus novadus līdz pašai Grieķijai.

103.   Babilonā Ezops iepazinās ar kādu dižciltīgu jaunekli un, tā kā viņam savu bērnu nebija, pieņēma to dēla vietā. Viņš to stādīja valdniekam priekšā kā paša gudrības mantinieku un rūpīgi gādāja par audžudēla izglītību. Bet jauneklis tapa pārlieku iedomīgs un, iepaticies valdnieka blakussievai, kļuva par tās mīļāko, kaut gan Ezops, kas to visu redzēja, viņu ne vienu vien reizi sašutis brīdināja, sacīdams, ka to, kas, grēkodams pret likumu, aiztiek valdniekam pi_ederošu sievieti, gaida droša nāve.

104.    Jauneklis Ezopam šos vārdus ņēma ļaunā un, draugu kūdīts, viņu apmeloja valdnieka priekšā. Viņš Ezopa vārdā Likurga ienaidniekiem aizrakstīja viltotu vēstuli ar solījumu tiem palīdzēt un, aizzīmogojis vēstuli ar Ezopa zīmogu, to nodeva valdniekam, sacīdams:

—   Lūk, kāds ir tavs uzticamais draugs! Paskaties, kā viņš pret tavu valsti viltu vērpj!

Valdnieks, ieraudzīdams zīmogu, noticēja un briesmīgās dusmās pavēlēja Hermipam, miesassardzes priekšniekam, Ezopu kā nodevēju sodīt ar nāvi. Taču Hermips, kas bija uzticams Ezopa draugs, viņu nenogalināja. Viņš Ezopu slepus ieslodzīja cietumā un valdniekam ziņoja:

—    Nāves sods Ēzopam izpildīts.

Bet par valsts kases pārzini Ezopa vietā kļuva Hēlijs.

105.    Pēc neilga lajka Ēģiptes valdnieks Nektanabons, dabūjis dzirdēt par Ezopa nāvi, atsūtīja pie Likurga ziņnešus ar vēstuli, kurā bija risināmie uzdevumi. Viņš bija pārliecināts, ka neviens cilvēks Babilonā tos pēc Ezopa vairs atrisināt nespēs. Uzdevums'bija šāds:

«Nektanabons, Ēģiptes valdnieks, sūta sveicienu Likurgam, Babilonas valdniekam. Es vēlos uzcelt augstu torni, kas neskartu ne zemi, ne debesis. Atsūti man celtniekus

un cilvēku, kas atbildētu uz visiem maniem jautājumiem. Tad no manis desmit gadus saņemsi nodevas. Ja neatsū- tīsi, pats man desmit gadus maksāsi nodevas no visas tavas zemes.»

106.           Likurgs, izlasījis vēstuli, par šo negaidīto pavērsienu ļoti sadrūma. Viņš atsauca savus tuvākos padomniekus, arī Hermipu, un tiem vaicāja:

—           Vai jūs spējat atrisināt uzdevumu par torni, vai arī nāksies jums visiem nocirst galvas?

—           Nē, — padomnieki atbildēja, — mēs nezinām, kā ,var uzcelt torni, kas neskartu ne zemi, ne debesis.

Un kāds no viņiem piebilda:

—           Dižais valdniek! Mēs labprāt darīsim visu, ko pavēlēsi. Bet šai gadījumā esam bezspēcīgi. Taču apžēlojies par mums.

Valdnieks sadusmojās un lika sardzes priekšniekam viņus visus sodīt ar nāvi. Bet tad viņš sāka pats sev ar dūrēm seju dauzīt un drēbes plēst un apraudāja Ezopu.

—           Savā neprātā, — viņš vaimanāja, — pazudināju valsts stiprāko balstu! — Un no šā brīža Likurgs ne vairs ko ēda, ne dzēra.

107.           Sardzes priekšnieks, redzēdams, cik sarežģīts ir valdnieka stāvoklis, nosprieda, ka pienācis laiks izlabot viņa kļūdu, un teica:

—           Diženais valdniek, es zinu, ka mana pēdējā diena ir klāt.

—    Kam tu tā runā? — Likurgs jautāja.

—           Vai man! Esmu noziedzies, nepaklausīdams valdnieka pavēlei, — Hermips sacīja.

—           Kas tad būtu uz tavas sirdsapziņas? — Likurgs vaicāja. _

—    Ezops ir dzīvs! — Hermips atbildēja.

Dzirdēdams šo negaidīto vēsti, Likurgs priecīgs

iesaucās:

—           Ja tā ir taisnība, ka Ēzops dzīvs, es gribētu tev šo dienu, ko tikko dēvēji par savu pēdējo, pārvērst mūžībā. Glābdams Ezopu, tu izglābi mani. Tāpēc tiksi apbalvots un turpmāk sauksies par Valdnieka glābēju.

Tā sacījis Hermipam, viņš pavēlēja tūdaļ atvest Ezopu.

Kad tas atnāca, bāls no ilgā ieslodzījuma, netīrs un pinkainiem matiem, valdnieks novērsa acis un apraudājās. Bet tad viņš lika Ezopu aprūpēt un pārģērbt, lai to apmīļotu.

108.    Kad Ezops bija atkal pieklājīgā izskatā, viņš, ieradies pie valdnieka, to godbijīgi sveicināja un, zvērēdams, ka runā skaidru patiesību, izstāstīja, kā audžudēls viņu apmelojis. Valdnieks Hēliju gribēja uz vietas sodīt ar nāvi par to, ka tas noziedzies pret savu tēvu, bet Ezops viņu atrunāja, sacīdams, ka nāve tikai slēps dēla negodu, bet, palikdams dzīvs, viņš pats sev kļūs par nebeidzamu sirdsapziņas pārmetumu. Valdnieks piekāpās un Hēlijam dāvāja dzīvību. Bet tacl viņš Ezopam sacīja:

—    Paskaties, ko šai vēstulē raksta ēģiptiešu valdnieks!

Ezops vēstuli izlasīja, pasmaidīja un teica:

—    Atbildi viņam šādi: «Torņa celtniekus un vīru, kas atbildēs uz taviem jautājumiem, sūtīšu, tikko beigsies ziema.»

Valdnieks tā arī uzrakstīja un sūtīja uz Ēģipti ziņnešus ar atbildi. Ezopu viņš atkal iecēla par valsts kases pārzini, bet Hēliju nodeva tēvam. Ezops jauno cilvēku ataicināja pie sevis un šādi pamācīja.

109.    — Dēls mans, Hēlij! Uzklausi, ko teikšu! Tiesa, es tevi jau senāk centos audzināt, taču tu man atmaksāji ar nepateicību. Tad nu klausies un glabā manus vārdus savā atmiņā kā mantu, kas tev uzticēta.

«Vispirmām kārtām pienācīgi godā dievus. Cienī valdnieku, jo varenībā viņš līdzīgs dieviem.

Skolotāju godā tāpat kā vecākus. Šiem pati daba vēlējusi pret bērniem izturēties labi, bet skolotājs ir pelnījis divkāršu pateicību, jo viņš savu skolnieku mīl no brīva prāta.

Lai tavs dienišķais uzturs ir labs un pietiekams. Tad būsi vesels un tev netrūks spēka rītdienas darbiem.

To, ko tu dzirdi valdnieka galmā, glabā kā tumšā kapā, jo citādi tevi pašu drīz vien glabās tumšais kaps.

Izturies labi pret sievu, lai viņai nenestos prāts uz citu vīrieti. Sieviešu dzimums ir vieglprātīgs, bet ar glaimiem tās var atturēt no aplamas rīcības.

Neplāties pie vīna kausa ar savām zināšanām. Tavi spriedelējumi būs nevietā, un tevi tikai apsmies, tāpēc valdi mēli.

Neskaud, ja kādam veicies, bet priecājies līdz ar viņu. Tad viņa veiksme būs ari tavējā. Kas skauž, tikai kaitē pats sev.

Rūpējies par vergiem, lai ari viņiem kaut kas tiek no tā, kas tev pieder. Tad viņi tevi ne vien klausīs kā saimnieku, bet arī cienīs kā labdari.

Esi savaldīgs.

Nekautrējies mācīties arī vēl spēka gados. Labāk iemācīties ko vēlu nekā nekad.

Neesi atklāts ar sievu un neuztici viņai nekādus noslēpumus. Sieva laulības dzīvē ir tava pretiniece, kas augu dienu kaldina savus ieročus un tik to vien gudro, kā tevi pakļaut sev.

110.    Iztiec ar to, kas tev ir, un atliec kaut ko arī rītdienai. Labāk to pēc nāves atstāt ienaidniekiem nekā, dzīvam esot, lūgt palīdzību no draugiem.

Esi laipns un pieklājīgs pret tiem, ar ko tev iznāk da rīšanas. Arī suns, asti luncinādams, dabū gardu kumosu, riedams — pērienu.

Tiecies pēc gudrības, nevis pēc mantas. Mantu tu vari pazaudēt, gudrība paliek uz mūžu.

Kad tev klājas labi, nepiemini savus ienaidniekus ar ļaunu, bet izturies pret tiem laipni. Tad viņi sapratīs, kādam cilvēkam darījuši pāri, un to nožēlos.

Ja vari kur žēlsirdīgs būt, nevilcinies un atceries, ka liktenis ir nepastāvīgs.

Pļāpu un tenkotāju, lai tas arī būtu tavs brālis, aiztriec laikus prom, jo viņš nepļāpā, tev labu vēlēdams, bet lai citiem izpaustu tavus vārdus un darbus.

Ja tev mantas daudz, nepriecājies; ja maz — nebēdā.»

To visu pateicis, Ezops aizgāja. Bet Hēlijs rūgti nožēloja tēvam nodarīto pārestību un, pārdomādams viņa pamācības, tik ļoti cieta aiz sirdsapziņas mokām, ka darīja sev galu, atteikdamies no ēdiena. Ezops viņu apraudāja un ar lielu greznību apbedīja.

111.    Tad Ezops ataicināja dažus putnu ķērājus un lika tiem sagūstīt četrus ērgļus. Šiem putniem viņš izplūca lidspalvas un tad pavēlēja, lai tos baro un pieradina nest uz muguras zēnus. Kad spalvas bija ataugušas, ērgļi jau paklausīgi nesa šos un kopā ar tiem pacēlās gaisā. Ērgļiem piesēja auklas, ar kurām zēni tos vadīja, lidodami, kur gribēja.

Pienākot vasarai, Ezops atvadījās no valdnieka un ar saviem zēniem un ērgļiem devās ceļā uz Ēģipti. Lai izbrīnītu ēģiptiešus, viņš paņēma līdzi milzum daudz vergu un dažādu mantu.

112.     Viņam ierodoties Memfisā, Nektanabonam darīja zināmu, ka atbraucis Ezops. Satraukts par šo ziņu, valdnieks ataicināja savus padomniekus un teica:

—     Kungi, mani maldināja nepatiesa ziņa par Ezopa nāvi, un tāpēc aizsūtīju Likurgam vēstuli ar izaicinājumu.

To sacījis, viņš lika Ezopam izkāpt krastā. Nākamajā dienā tas ieradās, lai sveiktu valdnieku. Nektanabons saviem karavadoņiem un vietvalžiem bija devis rīkojumu ģērbties baltās drānās, un arī pašam mugurā bija baltum balts apmetnis, bet galvā — ragi. Viņš svinīgi apsēdās tronī un lika ieaicināt Ezopu.

113.     Ezops, ieraudzīdams šo skatu, nevarēja vien nobrīnīties, bet Nektanabons viņam vaicāja:

—      Pasaki: kam esmu līdzīgs, un pēc kā izskatās mani galminieki?

Ezops atbildēja:

—      Tu līdzinies mēnesim, bet tavi galminieki — zvaigznēm. Tāpat kā mēness atšķiras no zvaigznēm, arī tu savā ragu rotā esi līdzīgs mēnesim, bet tavi augstmaņi — zvaigznēm ap to.

Nektanabons apbrīnoja Ezopa atbildi un viņu apdāvināja.

114.     Otrā dienā Nektanabons bija apvilcis purpurkrāsas tērpu un, ar puķēm rokās nostājies augstmaņu vidū, ieaicināja Ezopu. Tam ienākot, viņš jautāja:

—     Pasaki: kam esmu līdzīgs, un kam līdzīgi mani galminieki?

Ezops atbildēja:

—      Tu esi līdzīgs pavasara saulei, tavi galminieki — zemes augļiem. Ar purpura mirdzumu tu, būdams valdnieks, priecē acis un pieņem no ziedošās zemes tās augļus pretim.

Valdnieks, apbrīnodams Ezopa prātu, viņu no jauna apdāvināja.

115.     Dienu vēlāk Nektanabons ietērpās baltās drānās, bet augstmaņiem lika apvilkt purpurkrāsas drēbes. Kad ieradās Ezops, valdnieks tam vaicāja:

—     Kam esmu līdzīgs?

Ezops atbildēja:

—      Tu līdzinies saulei, tavi galminieki — saules stariem. Tāpat kā saule ir spoža un mirdzoša, arī tu esi mirdzoši spožs kā saules ripa, bet vīri ap tevi — liesmaini kā saules stari.

—           Tātad, — Nektanabons sacīja, — Likurga varenība, salīdzinot ar manējo, ir tīrais nieks.

Ezops pasmaidīja un teica:

—           Nevalkā veltīgi viņa vārdu, jo Likurgs par tevi pārāks, kā Zevs ir pārāks par Visumu. Zevs liek spīdēt saulei un mēnesim, liek mīties gadalaikiem. Dusmās viņš tricina zemi, drebinādams pats sava tempļa pamatus, šķiļ baismus zibeņus un grandina briesmīgus pērkonus. Tā arī Likurgs ar savas varenības spozmi aizēno un aptumšo tavējo, un viss ir niecīgs viņa diženuma priekšā.

116.           Nektanabons, pārliecinājies, cik ass ir Ezopa prāts un cik gudra viņa valoda, nu jautāja:

—    Vai torņa celtniekus man esi atvedis?

—           Viņi ir tavā rīcībā, —- Ezops atbildēja, — tikai vieta jānorāda.

Valdnieks pārsteigts aizveda Ezopu ārpus pilsētas un tam norādīja celtnes izmērus. Ēzops ierādītā laukuma stūros novietoja savus ērgļus un pavēlēja zēniem tiem sēsties mugurā un pacelties gaisā. Tad zēni no augšas sauca.

—           Padodiet mums mālus, ķieģeļus, baļķus un pārējos būvmateriālus!

—           Kas tad tie par spārnotiem cilvēkiem? — Nektanabons iesaucās.

—           Raugi, Likurgam ir arī spārnoti cilvēki, — Ēzops atbildēja, — un tu, būdams mirstīgs cilvēks, vēl gribi sacensties ar dieviem līdzīgo Likurgu!

—           Esmu zaudējis, — sacīja Nektanabons. — Tikai atbildi man vēl uz vienu jautājumu!

—    Jautā, ko vēlies! — teica Ezops.

117.   Nektanabons sacīja:

—           Man ir no Grieķijas atvestas ķēves, kuras, tiklīdz dzird Babilonā zviedzam ērzeļus, pirms laika izmetas.

—     Uz šo jautājumu tev atbildēšu rīt, — Ēzops teica.

Atgriezies mājās, viņš pavēlēja saviem ļaudīm dabūt

dzīvu kaķi. Viņi noķēra milzīgu kaķi un, visiem redzot, to sāka sist ar pletni. Kad ēģiptieši to ieraudzīja, viņi saskrēja pie Ezopa mājas un sacēla lielu brēku. Ēzops nu lika kaķi palaist vaļā, bet ļaudis klaigādami devās pie valdnieka un tam nosūdzēja Ezopu. Valdnieks viņu ataicināja pie sevis un teica:

—           Tu rīkojies slikti, jo kaķis ir svētās dieves Bubastī- das atveids, un ēģiptieši viņu pielūdz.

118.    Bet Ēzops viņam atbildēja:

—           Pagājušajā naktī šis kaķis noziedzies pret Likurgu. Tam bija gailēns, kas prata dūšīgi kauties un valdniekam vēstīja laiku. Bet kaķis šo gaili naktī nogalēja.

—           Kā tev nav kauna tā meloti — iesaucās Nektanabons. — Kā tad kaķis pa vienu nakti varēja no Ēģiptes nokļūt Babilonā?

—           Bet kā tad, — Ēzops atjautāja, — šejienes ķēves var dzirdēt zviedzam mūsu ērzeļus un tāpēc izmesties?

Valdnieks, iepazinis Ezopa gudrību, nu bija gaužām nobažījies, ka tiks pieveikts un viņam nāksies maksāt nodevas Likurgam.

119.          Tāpēc Nektanabons, ne mirkli nekavēdamies, atsauca no Hēliopoles pareģus, kas labi pārzināja arī dabas parādības. Ar šiem viņš apspriedās par Ēzopu un tad lika tiem ierasties mielastā reizē ar šo.

Viņi atnāca noliktajā stundā un atgūlās pie galda, un kāds no Hēliopoles pareģiem uzrunāja Ezopu:

—           Mūs atsūtījis dievs, lai paziņotu uzdevumus, kas tev jāatrisina.

—           Jūs noniecināt gan sevi, gan savu dievu, — Ezops atbildēja, — jo viņam, ja tas ir dievs, jāzina ikviena cilvēka domas. Taču jautājiet vien, ko gribatl

120.   Pareģi teica:

—           Pasaulē ir templis un tajā stabs, uz kura atrodas divpadsmit pilsētas. Katrai ir jumts ar trīsdesmit sijām, un ap ikvienu no tām skrien divas sievietes.

—           Šo uzdevumu pie mums varētu pat bērni atrisināt, — Ezops atbildēja. — Templis ir Visums, jo tajā ietverts itin viss. Stabs ir gads, kas stingri un nesatricināmi stāv savā vietā. Pilsētas uz tā ir divpadsmit mēneši, kuri pēc kārtas veic savus darbus. Trīsdesmit sijas ir trīsdesmit diennaktis, bet divas sievietes — nakts un diena, kas bez mitas viena otrai pakaļ steidz.

Pēc tam visi cēlās no galda.

121.          Otrā dienā valdnieks Nektanabons sasauca savus padomniekus un teica:

—           Tā vien rādās, ka šā nolādētā ķēma dēļ nāksies maksāt Likurgam nodevas!

Bet kāds no padomniekiem sa'cīja:

—           Dosim viņam vēl šādu uzdevumu: «Kas tas ir, ko neesam ne redzējuši, ne dzirdējuši?» Tad mēs, lai arī ko viņš izdomātu, sacīsim, ka esam to redzējuši un dzirdējuši. Ar to viņš vairs galā netiks, un mēs būsim uzvarējuši.

To dzirdēdams, valdnieks nopriecājās, jo bija pārliecināts, ka atrasts ceļš uz uzvaru, un, kad ieradās Ezops, Nektanabons viņam teica:

—            Atbildi mums tikai vēl uz vienu jautājumu, un tad Likurgam maksāšu nodevas! Pasaki mums: kas tas ir, ko neesam nemūžam ne redzējuši, ne dzirdējuši?

—           Dod man trīs dienas apdomas laika, — atteica Ezops, — tad atbildēšu tev.

Atstājis valdnieka pili, viņš savā prātā nosprieda: «Lai arī ko es teiktu, viņi atbildēs, ka ir to redzējuši.»

122.           Un, būdams viltīgāks par viltīgu, Ezops apsēdās un sacerēja parādzīmi, ka Nektanabons no Likurga aizņēmies tūkstoš talantu zelta, un par atmaksas termiņu norādīja dienu, kas jau bija pagājusi.

Pēc trim dienām Ezops devās pie_valdnieka un to sastapa padomnieku vidū gaidām, ko Ezops, nokļuvis sprukās, darīs. Bet tas viņiem iedeva parādzīmi un teica:

—     Izlasiet šo līgumu!

Un Nektanabona padomnieki, nekautrīgi melodami, sacīja:

—           To jau ne vienreiz vien esam gan redzējuši, gan ari par to dzirdējuši.

—           Tādā gadījumā, — Ezops atbildēja viņiem, — priecājos, ka jūs man esat liecinieki. Atmaksā šo naudu uz vietas, jo termiņš jau notecējis!

Valdnieks Nektanabons, to dzirdēdams, iesaucās:

—           Kā? Jūs apliecināt parādu, kaut gan neko neesmu aizņēmies?

—           Nē, — padomnieki tagad steidzās atbildēt, — mēs to nekad neesam redzējuši, nedz dzirdējuši par to.

—           Ja jums tā liekas, — Ezops viņiem saka, — uzdevums ir atrisināts!

123.           — Cik laimīgs gan Likurgs, — Nektanabons iesaucās, — ka viņa zemē mīt tik dižens prāts!

Un viņš samaksāja Ezopam triju gadu nodevu un uzticēja tam vēstuli ar priekšlikumu salīgt mieru.

Ezops, atgriezies Babilonā, Likurgam izstāstīja visu, ko piedzīvojis Ēģiptē, un nodeva viņam naudu.

Valdnieks pavēlēja mūzu tēlu vidū uzstādīt Ezopa zelta statuju un viņa gudrībai par godu sarīkoja lieliskus svētkus.

124.   Ēzopam radās vēlēšanās apmeklēt Delfus. Atvadīdamies no valdnieka, viņš tam apzvērēja, ka atgriezīsies Uabilonā un tur paliks līdz mūža galam. Viņš apceļoja daudzas pilsētas un visur spīdēja ar savu prātu un zināšanām. Beidzot viņš nokļuva Delfos un uzstājās arī tur. Sakumā tauta viņu klausījās ar patiku, taču maksāt neko nemaksāja.

Ievērojis, ka turienes cilvēkiem sejas ir pelēkas kā zeme, viņš tiem reiz teica:

«Mirstīgo cilvēku audzes ir līdzīgas lapotnei kokā.»

125.   Un, delfiešus zobodams, piebilda:

— Jūs, delfieši, esat līdzīgi jūrā peldošam koka gabalam. Kamēr to iztālēm skatām viļņos, tas liekas ievērības cienīgs, bet, pienākot tuvāk, redzams, ka tas ir mazs un neko nav vērts. Tā arī es no tālienes apbrīnoju jūsu pilsētu un domāju, ka esat bagāti un cēli, taču, iepazinies ar jums, saprotu, ka maldījos un ka īstenībā pat esat niecīgāki par citiem. Arī pilsētā nekā izcila nav, un tas, ko darāt, visā pilnībā ir jūsu senču cienīgi. • — Kas tad ir mūsu senči? — delfieši, to dzirdēdami, vaicāja.

126.    —- Vergi! — Ēzops atbildēja. — Ja jūs to vēl nezinājāt, tad uzziniet tagad! No laika gala grieķiem pastāvējusi paraža pēc kādas pilsētas ieņemšanas Apollonam sūtīt kara laupījuma desmito tiesu — desmit no simt vēršiem vai kazām un arī no visa pārējā, lai kas tas būtu: nauda, vergi vai verdzenes. No šiem vergiem jūs tad arī esat cēlušies un tāpēc neesat brīvi cilvēki, bet gan līdzīgi gūstekņiem. Savas cilmes dēļ jūs esat visu grieķu vergi.

Tā sacīja Ēzops un sāka posties ceļam.

127.    Pilsētas varasvīri, dzirdēdami, kā viņš delfiešus pulgo, nodomāja: «Ja Ēzopam ļausim doties prom, viņš citās pilsētās, kuras apceļos, mūs nomelnos vēl vairāk.» Un tie nolēma viņu ar viltu dabūt pie malas. Delfiešiem palīdzēja arī pats Apollons, kas Ezopam dusmoja par to, ka viņš Samā bija šo noniecinājis, neuzstādīdams mūzu tēlu vidū Apollona statuju.

Delfiešiem nebija pieklājīga iegansta, lai izrēķinātos ar Ezopu, un tāpēc viņi, lai tam nesteigtos palīgā citi svēt- ceļotāji, izdomāja šādu nelietību. Viņi nogaidīja brīdi, kad Ezopa vergs pie vārtiem aizmigs, un tad ķērās pie savas ieceres īstenošanas, noslēpdami Ēzopa mantas no svētnīcas paņemtu zelta kausu.

Ezops neko nenojauta un devās ceļā uz Fokīdu.

128.           Viņam tūdaļ dzinās pakaļ vairāki delfieši, kas Ēzopu sasaistīja un aizveda atpakaļ uz pilsētu.

—           Par ko jūs mani saistītu vedat atpakaļ? — Ēzops iesaucās.

Tu templī esi nozadzis zeltu! — viņi atbildēja.

Ezops, neapzinādamies esam vainīgs, ar asarām acīs teica:

—           Nogaliniet mani uz vietas, ja kaut ko pie manis atradīsit!

Delfieši, pārmeklēdami Ēzopa mantas, atrada kausu un to parādīja tautai, bet pašu Ezopu, viņu sizdami un zākādami, lika pie kauna staba.

Ezops saprata, ka delfieši kausu tīšuprāt noslēpuši viņa mantās, un tā arī pateica, bet neviens negribēja klausīties. Tad Ezops sacīja:

—           Jūs esat tikai cilvēki, lai tak dievi paši gādā par sevi!

Bet šie Ēzopu ieslodzīja cietumā un taisījās viņu nobendēt. Redzēdams, ka glābiņa vairs nav, Ezops teica:

—           Kā gan es, būdams mirstīgais, varu cerēt, ka izbēgšu savam liktenim!

129.          Pie Ezopa atnāca draugs, kam bija izdevies pierunāt sargus, lai viņu ielaiž iekšā, un raudādams iesaucās:

—    Kas tad īsti ar mums noticis?

Tad Ezops, viņam atbildēdams, pastāstīja fabulu:

«Kāda sieviete bija apglabājusi savu vīru un diendienā, liedama asaras, sēdēja pie kapa. Viņu ieraudzīja zemnieks, kas turpat tuvumā ara, un šim radās mīlas vēlme. Viņš pameta savus vēršus tīrumā, pienāca sievietei klāt un arī izlikās raudam. Šī, pārstājusi asaras liet, vaicāja:

—    Kālab tu raudi?

Bet arājs viņai atbildēja:

—           Man nesen nomira sieviņa, gudra un laba, un, kad raudu, ap sirdi kļūst vieglāk.

—           Arī es, — sieviete teica, — esmu savu dārgo vīru zaudējusi, un nu raudu, lai kļūtu vieglāk.

—           Ja mums abiem līdzīgs liktenis un līdzīga nelaime, — arājs sacīja, — vai tad nederētu sadraudzēties? Es tevi mīlēšu kā nelaiķi sievu, tu mani — kā savu vīru,

Tādiem vārdiem zemniekam izdevās sievieti pierunāt. Met, kamēr viņi mīlējās, kāds cilvēks izjūdza vēršus un tos aizdzina prom. Kad arājs piecēlās un redzēja, ka vērši pazuduši, viņš sāka raudāt un vaimanāt pa īstam. Sieviete atkal vaicāja:

—    Kālab tu raudi?

Viņš atbildēja:

—    Tagad man, mīļā, patiešām ir pamats asaras liet!»

—          Tāpat arī tu, redzēdams, kāda mani piemeklējusi nelaime, vēl brīnies, ka leju asaras.

130.    Draugs sarūgtināts iesaucās:

—           Kas tev bija ienācis prātā, ka viņus aizskāri pašu dzimtajā pilsētā, būdams viņu varā? Kur tobrīd bija tava gudrība, tavas zināšanas? Tu devi padomus veselām valstīm un tautām, bet pats sev nespēji padomu rast!

Tad Ezops viņam pastāstīja citu fabulu:

131.           «Kādai sievietei bija meita, mu]ķe kas muļķe. Māte lūdza vai visus dievus meitai dāvāt prātu, un šī ne vienreiz vien to dzirdēja. Reiz abas devās uz laukiem. Un kādudien meita, kad māte bija palikusi mājās, pastaigādamās ieraudzīja vīru, kas piekopa nešķīstību ar ēzeļmāti. Viņa tam vaicāja:

—     Ko tu te dari?

Un vīrs atbildēja:

—     Es viņu vedu pie prāta.

Muļķīte, atcerēdamās mātes lūgsnas, nu sacīja:

—    Ved, lūdzams, arī mani pie prāta!

Viņš sākumā atteicās, paskaidrodams:

—    No sievietēm jau nekādu pateicību nesagaidīsi!

—           Tā vis nerunā, labais cilvēk! — meita atbildēja. — Māte tevi tencinās un samaksās, cik vien gribēsi. Viņa to vien dara, kā dievus lūdz, lai tie man dāvā prātu.

Tad šis tai laupīja nevainību, un meita priecīga atskrien pie mātes un sauc:

—     Māmiņ, esmu kļuvusi prātīga!

—           Kā tad, meitiņ, tu nu pēkšņi esi kļuvusi prātīga? māte vaicā.

Kad muļķīte viņai visu izstāstīja, māte teica:

—           Tātad, bērniņ, pazaudēji ari to prātiņu, kas J;ev vēl bija!»

—           Tas pats, draugs, ir noticis ar mani. Ieradies Delfos, pazaudēju arī to prātu, kas man vēl bija.

Draugs, liedams asaras, atstāja Ēzopu vienu.

132.   Tad pie Ezopa atnāca delfieši un teica:

—           Šodien pat tevi no kraujas nogrūdīs bezdibeni. Esam nolēmuši tevi sodīt ar nāvi tieši šādā veidā, jo tu kā tempļa apgānītājs un dieva zaimotājs neesi kapa cienīgs. Sagatavojies nāvei!

Ezops, dzirdēdams, kas viņu gaida, sacīja:

—    Uzklausiet fabulu!

133.    Viņi Ezopam atļāva runāt, un tas stāstīja:

«Kad visiem dzīvniekiem vēl bija kopīga valoda, kāda pele sadraudzējās ar vardi un uzlūdza to pusdienās. Viņa šo aizveda uz pieliekamo, kur bija visa kā papilnam — maize, gaļa, siers, olīvas, vīģes —, un teica:

—    Mielojies!

Kad varde bija pamatīgi ieturējusies, viņa sacīja:

•— Tagad atnāc pie manis pusdienās. Arī es tevi labi uzņemšu.

Viņa aizveda peli uz savu dīķi un skubināja:

—    Nu peldi!

—    Es neprotu peldēt, — atteica pele.

Bet varde atbildēja:

—    Es tev iemācīšu.

Viņa ar aukliņu piesēja peles kāju pie savējās un, lēkdama dīķi, aizrāva peli sev līdzi. Tā slīkdama iesaucās:

—    Tev atriebšos kaut vai pēc nāves!

Tiklīdz viņa bija to izteikusi, varde ienira ūdenī, un pele noslīka. Kad tā nedzīva uzpeldēja ūdens virspusē, to sakampa krauklis līdz ar vardi, vispirms aprija peli un tad ķērās klāt arī otrai. Tāda, lūk, bija peles atriebība.»

—           Tāpat arī es jums būšu liktenīgs, pilsoņi, ja mani nogalināsit: manas nāves augļus ievāks gan līdieši, gan babilonieši, gan tikpat vai visa Grieķija.

134.           Tā teica Ezops, bet viņi neklausīja un aizrāva to prom uz krauju. Ezopam gan izdevās iebēgt mūzu svētnīcā, bet delfieši viņu tomēr nepasaudzēja. Kad viņu no tempļa raušus rāva laukā, Ēzops teica:

—    Delfu pilsoņi, nelieciet šo svētnīcu kaunā!

135.           «Tā reiz arī zaķis, ērgļa vajāts, atskrēja pie mēslu vaboles un lūdzās tai, lai viņu aizstāv. Vabole, piesaukdama Zevu, pūlējās ērgli pierunāt, lai uzklausa un nenoniecina viņu tādēļ vien, ka ir maziņa. Bet ērglis vabolei tik iezvēla ar spārnu, sagrāba zaķi un, saplosījis to gabalos, aprija*

136.    Vabole sašutusi laidās ērglim nopakaļ, noskatīja ligzdu, kur atradās ērgļa olas, un tās sadauzīja. Kad pārradās ērglis, viņš ļoti noskuma un sāka meklēt vainīgo, lai to saplosītu, bet nākamreiz ligzdu vija augstākā vietā. Taču vabole atlaidās no jauna, vēlreiz sadauzīja olas un atkal aizlaidās projām. Ērglis rūgtām asarām apraudāja savus mazuļus un žēlojās, ka Zevs, dusmodams ērgļu dzimumam, grib to iznīdēt.

137.   Pēc gada nelaimīgais ērglis olas vairs neatstāja ligzdā, bet devās uz Olimpu, ielika tās klēpī pašam Ze- vam un teica:

—    Jau divreiz man olas gājušas bojā, trešoreiz tās uzticu tev. Glabā tās!

Kad vabole to dabūja zināt, viņa paņēma lielu mēslu piku, aizlaidās pie Zeva un sāka laidelēties tam gar pašu seju. Zevs, ieraudzījis derdzīgo radījumu, riebumā uzlēca kājās un, aizmirsis, ka viņam klēpī ir olas, nosvieda tās zemē un sadauzīja.

138.    Tad Zevs saprata, ka tā ir vaboles atriebība, un, kad pie viņa parādījās ērglis, sacīja:

—    Tu savus bērnus zaudēji pelnīti, jo darīji pāri vabolei.

Un šī vēl piebilda:

—    Ne jau man vien viņš darījis pāri, bet arī tevi smagi apvainojis. Es viņu lūgšus lūdzos, piesaukdams tevi, taču šis nepaklausīja un nogalināja manu aizbilstamo. Nu vairs nerimšos, kamēr nebūšu atriebusies līdz galam.

139.    Zevs, negribēdams, lai iznīkst ērgļu cilts, centās pierunāt vaboli, lai tā ar ērgli izlīgst, bet tā nebija mierā, un tāpēc Zevs turpmāk ērgļiem lika dēt citā laikā — tad, kad mēslu vaboļu vēl nav.»

—    Tāpēc, Delfu pilsoņi, neizrādiet arī jūs necieņu šim templim, kurā patvēros, lai cik mazs tas būtu! Atcerieties vaboli un turiet godā Olimpieti Zevu, Viesu aizstāvi.

140.    Taču delfieši nepiekāpās, bet aizveda Ezopu uz klinti un nostādīja pašā kraujas malā. Ezops saprata, ka pēdējā stundiņa ir klāt, un teica:

—    Es te visvisādi cenšos jūs pārliecināt, bet veltīgi. Tāpēc uzklausiet vēl šo fabulu:

«Kāds zemnieks visu mūžu bija pavadījis uz laukiem un, tā kā viņš vēl ne reizi nebija redzējis pilsētu, lūdza savus bērnus viņu atlaist, kamēr vēl dzīvs, lai ar to iepazītos. Mājnieki viņam iejūdza ratos ēzeļus un teica:

—           Paskubini šos tikai laiku pa laikam, un gan jau lopiņi paši tevi nogādās pilsētā!

Taču ceļā viņu pārsteidza nakts un uznāca negaiss. Ēzeļi apmaldījās un aizveda viņu uz stāvu krauju. Saprazdams, kādās briesmās viņš nonācis, vecais iesaucās:

—           Ak, Zev, ko esmu tev darījis ļaunu, ka man tā jāiet bojā, turklāt nevis zirgu, bet draņķa ēzeļu dēļ?»

—           Tāpat arī man kremt, ka jāmirst nevis no cienījamu vīru, bet no kaut kādu draņķa vergu rokām.

141.          Jau gribēdams mesties lejā no kraujas, viņš pastāstīja vēl vienu fabulu:

«Kāds cilvēks iemīlējās paša meitā un iedegās tādā kaislē, ka aizsūtīja sieyu uz laukiem un meitu sev pakļāva ar varu. Tad viņa sacīja:

—          Tu rīkojies bezdievīgi, tēv! Es labāk gribētu piederēt simt vīriešiem, tikai ne tev.»

—           Tāpat saku arī jums, delfieši: būtu es labāk apceļojis Sīriju vai Feniķiju, vai Judeju nekā šeit no jūsu rokām galu dabūjis!

Taču delfieši palika pie sava.

142.          Tad Ezops viņus nolādēja, piesauca mūzu vadoni par liecinieku, ka iet bojā bez vainas, un beidza savu dzīvi, nolēkdams no kraujas.

Bet delfiešus vēlāk piemeklēja mēris, un Zeva orākuls pavēstīja, ka viņiem jāizpērk Ezopa nāve. Par to uzzināja arī ļaudis Grieķijā, Babilonā un Samā, un viņi atrieba Ezopa nāvi.

Tāds, lūk, ir stāsts par Ēzopa izcelšanos, veidošanos, panākumiem un dzīves galu.

Arī viegla barība nav peļama, kaut arī daudzi domā citādi.

Ēzopa fabulas

i

Kad pirmatnējais cilvēks pirmoreiz apjauta, ka ir cilvēks, viņš palūkojās visapkārt un sāka domāt par pasauli un par sevi. Tie īstenībā bija divi jautājumi — teorētisks un praktisks. Diez vai viņš pats tos prata nošķirt, bet mēs to spējam. Teorētiskais jautājums skanēja: kā iekārtota šī pasaule? Praktiskais skanēja: kā cilvēkam šai pasaulē jāizturas?

Uz pirmo jautājumu cilvēks sev atbildēja ar mītu, uz otru — ar fabulu.

Protams, ne tikai ar fabulu vien. Viņa rīcībā bez fabulas vēl bija sakāmvārdi, parunas, pamācošas sentences. Taču visu šo folkloras mazo formu vidū episks, vēstītājs raksturs bija tikai fabulai. Līdzās mītam fabula bija viena no vecākajām domāšanas formām un viens no senākajiem vārda mākslas žanriem.

Fabulas iedīglis bija piemērs — vienkāršākais argumentācijas veids ikdienas runā. Cilvēks, redzēdams, ka viņa kaimiņš dziras rīkoties nesaprātīgi, var viņam teikt: «Nedari to! Tā rīkoties būtu tas pats, it kā ja kāds cilvēks …» utt. Tas ir vienkāršākais nosacīta piemēra gadījums, no kura vēlāk attīstīsies parabola. Bet cilvēks var sacīt arī tā: «Nedari to: mans draugs kādreiz gribēja rīkoties tāpat, iedomādamies, ka tā būs labāk, bet nokļuva lielā nelaimē.» Tas ir visvienkāršākais reāla piemēra gadījums, un no tā attīstīsies fabula.-

Nav grūti saprast, ka piemērā minētie sadzīves fakti var būt bezgala dažādi atkarībā no iemesla, kas izraisījis sarunu, un no runātāja dzīves pieredzes. Cilvēka dzīves pieredze šeit parādās visvienkāršākajā konkrēta gadījuma formā. Tā ir apelēšana no atsevišķā pie atsevišķā, loģiskās domāšanas pirmā pakāpe.

Attīstoties cilvēka apziņai, attīstās spējas vispārināt. Secinājumu, kas ved 110 atsevišķā pie atsevišķā, nomaina secinājums no atsevišķā pie vispārīgā un no vispārīgā pie atsevišķā. Konkrētais piemērs pārstāj būt stāsts par atsevišķu dzīves faktu un kļūst par veselas analogu gadījumu virknes vispārinātu attēlojumu. Sāds vispārinājums atšķiras no tiešā piemēra ar to, ka attēlo nevis reālu, bet izdomātu gadījumu, un, savukārt, no nosacītā piemēra — ar to, ka izdomātais gadījums tiek parādīts kā reāls. Šāda tipiskā atainošanās individuālajā ir tas, kas piemēru pārvērš no ikdienas valodas parādības mākslinieciskās valodas parādībā. Piemērs kļūst par fabulu.

Fabulas vēstījuma vispārinājums izpaužas šādi: tās personāži ir shematiski ieskicēti tēli — dzīvnieki cilvēku vietā; motīvu un sižetu loks sašaurinās un vienkāršojas atbilstoši šo jauno personāžu iespējām; darbība noris ārpus noteikta laika un noteiktas vietas; fabulas noslēgumu nereti veido kāda personāža izteikta vispārināta sentence («Tā aizvien gadās katram, kas dara to un to»).

Kāpēc tieši dzīvnieki kļuvuši par fabulas galvenajiem varoņiem? Tāpēc ka to tēli bija tautas iztēlei tuvi jau kopš pirmatnīgā animisma un totēmisma laikiem, kad reliģiskā apziņa pārnesa cilvēku raksturus un attiecības uz dzīvnieku pasauli gluži tāpat kā vēlāk uz dievu pasauli. Cilvēka reliģiskās apziņas radītie tēli kļuva par viņa mākslinieciskās apziņas pirmo atribūtu: dievi un varoņi kļuva par mīta personāžiem, dzīvnieki — par fabulas personāžiem. Ja fabulas personāži ir cilvēki, to raksturojums mēdz būt ļoti shematisks un parasti aprobežojas ar apzīmējumu «gans», «zvejnieks», «skopulis», «melis» utt.

Tagad fabulai jau piemīt pietiekams pazīmju komplekss, kas tai ļauj kļūt par īpašu folkloras žanru. Cilvēku runā piemēri ir bezgala dažādi un tādēļ cits ar citu nav salīdzināmi. Fabulas turpretim neatkarīgi nQ to izmantošanas gadījuma visas pieder pie viena un tā paša tipa, ir veidotas pēc tām pašām shēmām un uztveramas kā vienas kategorijas parādības. Taču fabulas funkcija paliek tāda pati kā piemēram, t. i., tā balsta argumentāciju. Fabulu stāsta tikai konkrētā sakarā, tikai piemērotā brīdī un situācijā; to iepin runā paskaidrojuma vai argumenta veidā, un tās izklāsta formu visā pilnībā nosaka konteksts: tā var būt gan gara, gan īsa; visbiežāk tā ir īsa, lai nenovirzītu uzmanību no domas pamatgaitas. Bet ta vad jau pietiek ar nelielu ierosmi, lai fabula izdalītos no konteksta un sāktu dzīvot patstāvīgi.

Tā kā fabulas žanra sākumi meklējami komunikatīvās runas vienkāršākajās formās, kas visām tautām vienādas, lad ir skaidrs, ka iespējas fabulas žanra izveidei pastāv i kvienas tautas kultūrā. Taču, kā šīs iespējas īstenojas, tas jau ir atkarīgs no katras kultūras veidošanās vēsturiskajām īpatnībām. Fabula bija lielā cieņā Tuvajos Austrumos. Fabulu tekstus sastopam šumeru un babiloniešu ķīļu takstu plāksnītēs un arī bībelē. Tomēr kļūt par patstāvīgu žanru, kas nebūtu atkarīgs no konteksta kā bībelē vai nesaplūstu ar sakāmvārdiem un pamācībām kā Šumerā un Babilonijā, fabula te nespēja. Par patstāvīgu žanru tā kļuva tikai Grieķijā.

Tāpat kā visur, arī Grieķijā fabulas attīstība sākās ar visvienkāršāko piemēru argumentācijā. Tādu piemēru sauc par «līdzību» (gr. ainos). Homēra «Odisejas» XIV grāmatā Odisejs, klejojoša ubaga izskatā atgriezies dzimtenē, pārnakšņo cūkgana Eimaja būdā. Odisejs uzdodas par vienkāršu karavīru, kas reiz cīnījies pie Trojas. Nakts ir salta un lietaina, un Odisejs nu izstāsta atgadījumu no savas dzīves. Viņš kādudien atradies slēpnī kopā ar Odiseju, Menelāju un citiem karavīriem. Bijis auksts, bet apmetņa viņam nebijis. To viņš čukstus pateicis Odisejam, bet šis viltnieks griezies pie pārējiem: — Esam aizgājuši visai tālu. Varbūt kādam vajadzētu doties uz Agamemnona nometni un lūgt palīdzību? — Viens no karavīriem piecēlies, nometis apmetni, lai solis būtu raitāks, un skriešus devies uz nometni. Bet viņš, stāstītājs, paņēmis šo apmetni, ievīstījies tajā un nogulējis līdz rītam. Attapīgais Eimajs atbild: — Tu mums pastāstīji lielisku līdzību! (XIV, 508), — un iedod viesim apmetni, lai tas apsegtos, lietišķi atgādinādams, ka dod viņam to tikai uz vienu nakti. Tas ir visvienkāršākais piemēra izmantošanas gadījums: atsevišķa dzīves epizode izmantota kā līdzība delikāta lūguma pastiprinājumam.

Bet Sofokla traģēdijā «Ajants»'Menelājs un Teiķrs pie varoņa līķa nikni strīdas par to, vai Ajantam, kas dzīvi beidzis pašnāvībā, ir tiesības tikt apbedītam. Likuši lietā visus savus argumentus, abi pievēršas līdzībām. Menelājs saka: — Es redzēju vīru, kas pirms vētras pārgalvīgi devās jūrā^ bet, vētras pārsteigts, zaudēja drosmi, tā ka jebkurš airētājs nu varēja to vai kājām mīdīt. Tā arī tu ar savu nekaunīgo mēli apklusīsi un vairs neklaigāsi, tiklīdz pret tevi sacelsies liela vētra. — Teikrs uz to atbild: —- Arī es redzēju kādu bezprāti, kas apvainoja savus tuvākos, kurus bija piemeklējusi nelaime. Un kāds cilvēks, kas bija līdzīgs man, viņam sacīja: «Nedari pāri mirušajiem, lai tev tas neatriebtos!» Šis bezprātis tagad ir manu acu priekšā, un tas nav nekas cits kā tu. Vai es izteicos neskaidri? (1142—1158).

Arī te piemērs figurē kā argumentācijas līdzeklis, šoreiz būdams drauda, nevis lūguma pastiprinājums. Taču piemēra saturs šeit nav ņemts no reālās dzīves, bet klaji izdomāts šim konkrētajam gadījumam. Tiklīdz aizstāj cilvēkpersonāžus ar dzīvniekiem, mūsu priekšā jau ir fabula.

Pilnīgi izveidojušos fabulas formu, kuras iezīmes ir stabils motīvu, personāžu un morāles skaidrojumu loks, pirmoreiz sastopam grieķu literatūrā 8.—6. gadsimtā pirms mūsu ēras. Tā nav nejaušība. Šie gadsimti bija sīvu sabiedrisku cīņu laikmets grieķu valstīs. Tās bija cīņas, kuras darīja galu vecās zemes īpašnieku aristokrātijas kundzībai un lika pamatus demokrātiskai iekārtai.

Tuvie Austrumi nepazina tādu sociālu apvērsumu, un tas noteica atšķirību starp Austrumu tautu fabulu un grieķu fabulu. Austrumos tā bija un palika pamācīšanas, tradīcijas saglabāšanas līdzeklis. Tur augstākstāvošie stāstīja fabulas zemākstāvošajiem, vecākie — jaunākajiem. Grieķijā fabula kļuva par cīņas, tradīcijas gāšanas ieroci. Šeit zemākstāvošie stāstīja fabulas augstākstāvošajiem, runātāji no vienkāršās tautas — valdītājiem. Fabulas formas alegoriskums ļāva to izmantot tur, kur tiešs sociāls protests nebija iespējams. Ne jau bez pamata tradīcija attiecina leģendārā fabulas tēva Ezopa dzīvi tieši uz šo laiku, un ne bez pamata tradīcija Ēzopu visai bieži rāda kā runātāju, kas uzstājas varasvīru priekšā ar fabulu uz lūpām (sk. mūsu izdevuma 357. fabulu, kā arī «Ezopa dzīves» 94., 97., 99. un 132.—141. paragrāfu). Fabula vēl bija visā pilnībā mutvārdu žanrs: fabulām nebija stingras formas, katrs tās stāstīja citādi, katrā ziņā — kādā konkrētā sakarā, jo tās vienīgi tā varēja kalpot par sabiedriskās cīņas ieroci. Fabulu iesprauda runā kā argumentu vai paskaidrojumu, un tās izklāsta formu noteica tikai lunas mērķis. Tādā veidā fabula ari pārnāk no runātās valodas uz pirmajiem rakstveida literatūras sacerējumiem.

Pirmo neapšaubāmo fabulu grieķu literatūrā atrodam 8. gadsimtā p. m. ē. Hēsioda eposā «Darbi un dienas» (202—212). Tā ir pazīstamā līdzība (ainos) par lakstīgalu un vanagu (sk. 4. fabulu), kura vēršas pret cietsirdīgiem, netaisniem valdniekiem. Šeit. jau sastopami gan dzīvniek- personāži, gan darbība ārpus laika un noteiktas vietas, gan ari (vanaga paustā) sentences veida morāle.

Nākamajā gadsimtā fabulas izmanto jambu dzejnieki un liriķi: Arhilohs, zobodamies par cilvēku, kas viņu pievīlis un saņēmis par to atmaksu, atgādina tam līdzību par ērgli, kas darījis pāri lapsai un ko dievi par to sodījuši (sk. 1. fabulu), bet citam savam ienaidniekam stāsta līdzību par lapsu un pērtiķi (81). Stēsihoram Aristotelis piedēvē runu Himeras pilsoņu priekšā, kurā dzejnieks izmantojis fabulu par zirgu un briedi (255), saistot to ar Falarīda tirānijas draudiem. Šā laikmeta dzejnieku darbu trūcīgajos fragmentos saglabājušies arī citi fabulu temati (17, 142, 196, 215, 353), taču šo fragmentu niecīgie apmēri neļauj spriest par to, vai tur izmantotas veselas fabulas to galvenajā, argumenta funkcijā vai arī dzejnieki aprobežojušies ar atsevišķu tēlu gadījuma rakstura aizguvumiem.

Klasiskā laikmeta, demokrātijas ziedu laika grieķu literatūrā (5.—4. gs. p. m. ē.) jau ir pilnīgi izveidojusies mutvārdu fabulas tradīcija. Aishils izmanto fabulu traģēdijā: saglabājies fragments, kurā izklāstīta «Lībiešu fabula» (logos) par ērgli, ko notriekusi bulta ar ērgļa spalvām (334). Taču traģēdijas augstajā stilā sadzīviski prozaiskā fabula lāgā neieviesās. Toties tā bija maksimāli piemērota komēdijai. Aristofana «Putnos» Peisthetairs sarunā ar spārnaiņiem argumentācijai spīdoši izmanto Hzopa fabulas: par cīruli, kas apglabājis savu tēvu paša galvā, un par lapsu, kurai darījis pāri ērglis (1), bet Tri- gajs komēdijā «Miers» atsaucas uz fabulu, stāstīdams par savu lidojumu mēslu vaboles mugurā (3). Viss «Lapseņu» beigu posms balstās uz to, ka komēdijas varonis nevietā izmanto fabulas un citas sabiedrībā populāras asprātības. Nav īpaši jāatgādina, cik populāra bijusi fabula oratoru runās demokrātijas ziedu laikos. Tas pats Aristofans šajās pašās «Lapsenēs» liek varonim spriedelēt par to, cik jauki būt par tiesnesi un klausīties, kā runātāji sacenšas, glaimojot tiesnešiem:

Te citi fabulu pastāsta mums, bet citi Ezopa joku…

Hērodots ieviesis fabulu historiogrāfijā: Kīrs pārāk vēlu pakļāvušos joniešus pamāca ar fabulu par zvejnieku stabulētāju (11). Pēc Hērodota fabulas savos darbos izmantojis Teopomps un citi 4. gadsimta vēsturnieki. No fabulām nevairās pat filozofi: Dēmokrits piemin «Ezopa suni», kuru pazudinājusi negausība (133). Šim žanram tuvi Prodiks savā pazīstamajā alegorijā par Hēraklu krustcelēs (Ksenofonts, «Atmiņas», II, 1, 21—34) un Prot- agors savā fabulā (mythos) par cilvēku radīšanu (Platons, «Protagors», 320c); Antistens atsaucas uz fabulu par lauvām un zaķiem (358). Viņa skolnieka Diogena sacerējumu nosaukumos — «Leopards» un «Kovārnis» — jaušami fabulu motīvi. Acīmredzot īpaši labprāt fabulas savās sarunās izmantojis Sokrāts. Ksenofonta «Atmiņās» (II, 7, 13—14) Sokrāts stāsta fabulu par suni un avīm. Platona dialogā «Aikibiāds I» (123a) Sokrāts atceras, ko lapsa Ezopa fabulā teikusi slimajam lauvam par pēdām, kuras ved uz tā alu, un pats, atdarinot Ēzopu, sacer fabulu par to, kā daba apvienojusi sāpes ar bauclu (355). Platons pat apgalvo, ka Sokrāts, kas savu mūžu neko nebija sacerējis, īsi pirms nāves pārlicis vārsmās Ezopa fabulas («Fai- dons», 60cd), — tas acīm redzami ir izdomājums, kuram tomēr vēlākās paaudzes labprāt noticējušas.

Šis pārskats liecina, ka klasiskajā laikmetā grieķu mākslinieciskajā apziņā fabula jau neapšaubāmi bija kļuvusi par literārās mutvārdu daiļrades patstāvīgu žanru. Galvenajos vilcienos jau bija izveidojies fabulas sižetu loks. Šie sižeti bija visiem zināmi un noderēja jebkurai argumentācijai par kopīgu arsenālu. Tas daļēji jau redzams no pārmaiņām terminoloģijā. Ja senāk lietotais termins ainos fabulā uzsvēra pamācības elementu, kas bija visvairāk saistīts ar atsevišķu kontekstu, termini mījthos un logos, kuri izspieda iepriekšējo apzīmējumu, fabulā akcentē izdomas (mījthos) vai prozaiskā izklāsta (logos) elementu, kas nav atkarīgs no fabulas konkrēta izmantojuma. Par to liecina arī tas, ka fabulu sižeti jau sāk kalpot pai parodijas objektu (Aristofanam), tātad publikai bija kļuvuši tik parasti, ka tā jau saskatīja šo sižetu nosacītību un spēja tos uztvert ironiski. Jāatzīmē arī, ka fabulas žanra ietvaros sāk izšķirt dažādus tās veidus un paveidus: lībiešu fabulu, sibarītu fabulu utt. Beidzot to apliecina arī tas, ka ar fabulas jēdzienu tagad saistās priekšstats par šā žanra pamatlicēju, gluži tāpat, kā ar eposa žanru saistīja Homēra vārdu, ar jambu žanru — Arhiloha vārdu utt. Par tādu fabulas žanra pamatlicēju grieķu uztverē bija kļuvis Ezops, un ar šo brīdi viņa vārds uz laiku laikiem ir saistīts ar to. Tur, kur mēs sakām: «fabula», grieķi teikuši: «Ezopa fabula».

2

Kas īsti bijis Ezops un ko viņš darījis fabulas izveidē? Mēs redzēsim, ka šie divi jautājumi stingri šķirami.

Ezopa vārds grieķu literatūrā pirmoreiz minēts Hēro- dota «Vēsturē»^ kas sarakstīta 440.—430. gados p. m. ē. Hērodots min Ezopu tikai garāmejot, viņam raksturīgajā asociāciju plūsmā. Viņš runā par ēģiptiešu_ piramīdām un sakarā ar to par sievieti, kas dzīvojusi Ēģiptē, taču nav cēlusi piramīdas, bet sakarā ar to, savukārt, par Ēzopu, kas nav dzīvojis Ēģiptē. Sniedzam attiecīgo Hēro- dota fragmentu (II, 134—135):

«Arī viņš [valdnieks Mikerīns] atstājis pēc sevis piramīdu, tiesa, daudz mazāku … Daži grieķi apgalvo, ka šo piramīdu cēlusi hetēra Rodopīda, bet tiem nav taisnība. Tā runādami, viņi, šķiet, pat nezina, kas šī Rodopīda tāda bijusi… Turklāt viņa dzīvojusi Amasīda, nevis Mikerīna valdīšanas laikā … daudzus gadus vēlāk par tiem valdniekiem, kas pēc sevis atstājuši šīs piramīdas. Pēc izcelsmes viņa bijusi trāķiete, samieša Iadmona, Hefaistopo- līda dēla, verdzene, bet kopā ar viņu vergs tam bijis arī fabulnieks Ezops. Ka arī Ezops bijis Iadmona vergs, sevišķi skaidri apliecina šādi apstākļi. Kad delfieši pēc orākula norādījuma vairākkārt ar herolda starpniecību vaicājuši, kurš gribētu saņemt izpirkuma maksu par viņu zemē nogalināto Ezopu, neviens nepieteicies. Beidzot izpirkuma maksu saņēmis šā Iadmona dēladēls — vārdā lāpāt Iadmons^ Tātad arī Ēzops hija piederējis Iadmonam. Rodopīdu uz Ēģipti aizveda samietis Ksants, lai Viņa tur nodarbotos ar hetēras arodu, bet viņu par lielu naudu izpirka mitilēnietis Haraķss, Skamandronīma dēls, dzejnieces Sapfo brālis.»

Ap šeit minētās Rodopīdas vārdu tāpat vijas leģendas. Hērodots vēstī, ka viņa, gribēdama sevi Grieķijā iemūžināt, Delfiem ziedojusi nedzirdēti dāsnu dāvanu: par iekrāto līdzekļu desmito daļu likusi izgatavot ļoti daudz dzelzs iesmu vēršu cepšanai («Cik tas gan delfiešu cienīgi,» šai sakarā atzīmē Plūtarhs, «piešķirt vietu desmitajai daļai no Rodopīdas ienākumiem, bet Ezopu, viņas verdzības biedru, sodīt ar nāvi!» Sk. Plūtarhs, «Par Delfu orākulu», 14). Kāda vēlāka, Strabona un. Ailiāna saglabāta leģenda vēstī, ka reiz, Rodopīdai peldoties, ērglis viņai nolaupījis sandali un aiznesis to Ēģiptes valdniekam. Tag iemīlējies sandales īpašniecē, pašu neredzējis, un meklējis viņu visā Ēģiptē. Atradis Rodopīdu, viņš to padarījis par valdnieci, bet vēlāk apglabājis savā piramīdā (folklorā izplatītā pelnrušķītes sižeta grieķu-ēģiptiešu variants).

Taču mūs interesē ne jau Rodopīda, bet Ēzops. Mēs redzam, ka Hērodots uzskata «fabulnieku Ezopu» par lasītājiem labi zināmu personu, par kuru min trīs faktus: pirmkārt, Ezops dzīvojis 6. gadsimta pirmajā trešdaļā (faraons Amasīds valdījis no 570. gada p. m. ē., dzejniece Sapfo mirusi ap 568. gadu p. m. ē.); otrkārt, viņš dzīvojis Samas salā un bijis kāda Iadmona vergs; treškārt, kaut kāda iemesla dēļ viņš ticis Delfos nogalināts, un delfiešiem nācies par viņu maksāt izpirkuma naudu.

Lūk, skopās ziņas, ko var uzskatīt par Ezopa dzīves faktiem. Ar to fakti beidzas un sākas leģenda. Tajā katrs Hērodota minētais motīvs sīki jo sīki izstrādāts.

Vispirms tiek aizpildīts būtisks robs Hērodota sniegtajos datos: vēsturnieks nav minējis Ezopa dzimteni, tāpēc leģenda to izdomā. Tā kā līdzās Ezopam minētā Rodopīda cēlusies no Trāķijas, visvienkāršāk bija Ezopu padarīt par viņas novadnieku. Un patiešām — mēs atrodam ziņas, ka 4. gadsimtā Aristotelis un viņa skolnieks Hērakleids Pontietis Ezopu nosaukuši par trāķieti. Taču šāda zinātnieku hipotēze leģendu neapmierināja. Trāķieši_ bija stipra, kareivīga tauta, kas necieta verdzību, bet Ezops bija jāattēlo kā iespējami tipiskāks vergs. Tāpēc leģenda Ezopu pasludina nevis par trāķieti, bet par frīģieti. Frīģija bija Mazāzijas novads, kas izsenis Grieķiju apgādāja ar vergiem. Frīģiešus uzskatīja par sliņķiem un mīkstčauļiem, kas nederēja nekam citam kā verdzībai. Par frīģiešu vergiem radās pat sakāmvārdi, piemēram: «Izpērts frīģietis kļūst labāks un pakalpīgāks». Priekšstats par Ēzopu kā frīģieti bija plaši izplatīts_ vismaz jau kopš m. ē. 1. gadsimta. To sastopam gan «Ezopa dzīvē» (ko vēl aplūkosim), gan_ Faidra, gan vēlāku autoru sacerējumos, kur pieminēts Ezops. Precizitātes cienītāju labad tika nosaukts pat Frīģijas nostūris, kur Ezops dzimis, — Kotijas pilsētiņa.

Tiek aizpildīts arī vēl cits robs Hērodota sniegtajās ziņās. Vēstures personāžam pietiek ar vārdu vien, leģendas personāžs jāapveltī ar konkrētu ārieni. Bet ar kādu? Brīvam grieķim no dzimšanas jābūt skaistam, tātad vergam barbaram no dzimšanas jābūt neglītam. Un tā rodas priekšstats par Ezopa neiedomājamo neglītumu. Attiecīgu viņa ārienes aprakstu vispirms atkal atrodam 1. gadsimtā sacerētajā «Ezopa dzīvē» («resnu vēderu, lielu galvu, saplacinātu degunu…» utt.), taču šis priekšstats radies daudz senāk. Jau 5. gadsimtā p. m. ē. uz kādas Atikā atrastās vāzes redzams bārdainis ar lielu galvu un lieliem vaigu kauliem, resnu vēderu un tievām kājām. Viņš sēž — kā Oidips Sfinksas priekšā — pietupies mazas lapsiņas priekšā, kas, pamācoši žestikulēdama, viņam kaut ko stāsta. Diez vai jāšaubās, ka ar to domāts Ezops.

Tiek izvērsti arī Hērodota skopie norādījumi par Ezopa dzīves laiku. Lietišķie Aleksandrijas filologi 3. gadsimtā p. m. ē. «precizējuši» (uz kāda pamata, nav zināms) viņa dzīves un nāves datus: viņa darbības ziedu laiks, izrādās, iekrīt 52. olimpiādē (572.—569. g.), bet viņa nāve Del- fos — 54. olimpiādes pirmajā gadā (564. gadā p. m. ē.). Šo gadu ar apbrīnojamu vienprātību min vairāki vēlākie avoti.

Taču jau pirms aleksandriešiem ar Ezopa dzīves hronoloģiju nodarbojusies tautas iztēle, tiesa, savā veidā. Tā aplēsusi, kuri no slavenajiem senatnes cilvēkiem varējuši būt Ezopa laikabiedri: slavenākie, izrādās, bijuši 7. gs. beigu — 6. gs. sākuma «septiņi gudrie» — Talēts, Biants, Pitaks, Kleobūls, Periandrs, Hilons un Solons. Leģenda Ezopu padara par «septiņu gudro» sarunu biedru: jau 4._ gadsimtā dzejnieks Aleksīds saraksta komēdiju «Ezops», kurā Ezops tērzē ar Solonu par to, kā dzīrēs jādzer vīns (fragmentu citē Atēnajs, X, 431d). Vēlāka hellē- nisma un Romas laikmetā, kad sacerējumi par tematu «septiņu gudro dzīres» bija iemantojuši popularitāti, Ezops tajos tiek attēlots kā šo dzīru dalībnieks. Viņš sēž «uz zema krēsla līdzās Solonam, kas atgūlies augstā zvilnī», un bārsta jautras replikas (Plūtarhs, «Septiņu gudro dzīres», 4).

Septiņu gudro leģendārais patrons bijis Līdijas labsirdīgais un_ pasakaini bagātais valdnieks Krēzs. Leģenda nu pārceļ Ezopu uz Krēza galmu, kur viņš valdnieku apveltī ar izsmalcinātiem komplimentiem («Krēzs ir tikreiz laimīgāks par visiem, cikreiz jūrā vairāk ūdens nekā upēs» — Zēnobijs, V, 16) un attaisnojumam paskaidro: «Ar valdniekiem jārunā vai 11u pēc iespējas mazāk, vai pēc iespējas glaimīgāk!» Taču Solons iebilst: «Nē — lai Zevs man liecinieks!, vai nu pēc iespējas mazāk, vai pēc iespējas cienīgāk!» (Plūtarhs, «Solons», 28). Ezopu sastopam Krēza galmā arī «Ezopa dzīvē», bet jau bez salīdzinājuma ar septiņiem gudrajiem: «Ezopa dzīves» autors acīm redzami nav vēlējies, lai viņa varonis glaimotu Krēzam un lai Solons būtu par viņu pārāks.

Tālāk pavisam negaidītu pavērsienu gūst motīvs par Ezopa uzturēšanos Samas salā, kur viņš esot bijis Iadmona vergs. Vispirms — Aristotelis (357) attēlo Ezopu kā brīvu cilvēku, kas Samā uzstājas tiesā; Hērakleids Pon- tietis par viņu raksta: «Fabulnieks Ezops, pēc izcelsmes trāķietis, saņēma brīvību no kurlā Idmona, bet pirms tam bija kalpojis Ksantam par vergu.» Citiem vārdiem, abi zinātnieki uzsver nevis to, ka Ēzops bijis vergs, bet gan to, ka viņš kļuvis par brīvu cilvēku.

Tautas iztēle arī šai gadījumā darbojas pretējā virzienā: tā iedomājas Ezopu tieši kā vergu, kā aprobežota kunga gudru vergu, un parāda abu nemitīgās sadursmes, kurās Ēzops aizvien gūst virsroku. Ap šiem abiem personāžiem koncentrējas virkne klīstošo folkloras motīvu, un rezultātā rodas rinda anekdošu, kas veido gandrīz pusi, turklāt amizantāko, no «Ezopa dzīves» (22—91).

Interesanti, ka mainās saimnieka vārds. Hērodotam, kā redzējām, Ezopa un Jlodopīdas saimnieks saucas Iadmons, bet Rodopīdu uz Ēģipti aizved nevis viņš, bet kāds Ksants. Lai to izskaidrotu, Hērakleids izsaka minējumu, ka Ksants bijis Ēzopa (un Rodopīdas) pirmais saimnieks, bet no tā Ēzops pārgājis Idmona (Iadmona) īpašumā. Šim piešķirts raksturīgais epitets «kopiios», kas nozīmē gail «kurls», gan «stulbs»._ Beidzot «Ēzopa dzīvē» Iadmons vairs vispār nefigurē. Ezopa kungs šeit ir Ksants, kuram epitets «kophos», kaut ari tas nekur nav minēts, būtu ļoti piemērots. Kāpēc Ksanta vārds izspiedis Iadmona vārdu, V.rūti pateikt: varbūt tikai tāpēc, ka tas pēc nozīmes (xānthos — «rudais») labāk piestāvēja komiskam personāžam. Jāatzīmē, ka daudzo Ezopa vārda pieminējumu vidū vēlāko rakstnieku — m. ē. 2.—4. gs. filozofu un rē- loru — darbos neviens nesaistās ar «Ksanta» cikla anekdotēm: filozofiem un rētoriem acīm redzami nav bijis pa prātam, kā veiklais vergs licis kaunā viņu amata brāli.

Beidzot, leģenda pārvērtusi spilgtā epizodē Ezopa mūža galu — viņa bojā eju Delfos. Zinātnieks Hērodots neko nestāsta par viņa nogalināšanas iemesliem. Bet jau nākamajā paaudzē Aristofans, mazāk rūpēdamies par vēsturisko patiesību, komēdijas «Lapsenes» personāžiem liek mutē šādu dialogu:

—    Kad Ēzops kādreiz Delfos …

— Kāda daļa man?

—    Bij apsūdzēts, ka dievam kausu nospēris, Viņš ņēmās stāstīt delfiešiem, kā vabole .,.

—    Lai tevi jupis rauj ar visām vabolēm!

(1446—1449)

Un vēl pēc simt gadiem jau minētais Hērakleids Pontietis atkārto Aristofana teikto kā vēstures faktu: «Ēzopu … nogalināja par svētuma apgānīšanu, jo viņa mantās atrada nozagtu zelta kausu.» Tā klīstošais folkloras motīvs par cita mantās provokatoriski noslēpto kausu (sal. bībe- les stāstu par Jāzepu un viņa brāļiem) stabili ieviesies leģendā par Ezopu.

Vēl atlika motivēt delfiešu naidu pret Ezopu. Taču šeit. motivējums nebija tālu jāmeklē: Ēzops delfiešiem pārmetis, ka viņi ne sēj, ne pļauj, bet dzīvo kā liekēži, pārtiekot no ziedojumiem, ko Apollons saņēma no visas Grieķijas (pārmetums, kas grieķu klasiskajā literatūrā sastopams vairākkārt), un par to viņu ienīduši Delfu priesteri. Šādu motivējumu atrodam trijos avotos (sholijās Aristofana «Lapsenēm»; sholijās Kallimaha darbiem; īso biogrāfiju krājumā kādā m. ē. 2. gs. beigu papirusā). Nav pretrunā ar to arī ceturtais avots (Plūtarhs, «Par dievu novēlotu atmaksu», 12), kas ievieš papildmotīvus no «Krēza» cikla. Slepkavībai seko dievu sods (neauglība, epidēmija) un izpirkums par to. Bet tautas iztēle ar to vēl neapmierinās: 4.—3. gs. p. m. ē. rakstnieku darbu fragmentos vairākkārt pavīd ziņa, ka Ezops pēc nāves augšām cēlies un viņa dvēsele iemiesojusies citos ķermeņos, taču šis motīvs nav iemantojis popularitāti.

Hellēnisma laikmetā (3.—1. gs. p. m. ē.), kad grieķu kultūra ciešāk saskārās ar Austrumu kultūrām, šis raibais motīvu komplekss, kas veido Ezopa leģendu, papildinājās ar jaunu elementu: ar Ezopa vārdu saistīja sīriešu slavenā «Stāsta par gudro Ahikaru» sižetu. Šis stāsts vēstī paī asīriešu valdnieku Ahikaru — par to, kā viņu apmelodams gandrīz pazudinājis paša audžudēls Nadans un kā viņš glābis savu valdnieku, tam palīdzēdams atminēt cita valdnieka uzdotās mīklas. Šī epizode, kas veido plašu «Ezopa dzīves» posmu (101—123), tajā visvairāk izjūtama kā svešķermenis: pārāk krasa ir atšķirība starp pazemotā grieķu verga un lepnā asīriešu galminieka tēlu. Taču taukas iztēle, kas it visur meklēja vielu sava varoņa — Ezopa — cildināšanai, nevilcinājās izmantot arī šo sižetu.

Visus šos daudzveidīgos Ezopa leģendas elementus beidzot apvienoja vienā literārā tekstā — tika radīta «Ezopa dzīve» («Stāsts par filozofu Ksantu un viņa vergu Ezopu jeb Ezopa piedzīvojumi»), viena no nedaudzajām līdz mums nonākušajām grieķu literatūras «tautas grāmatām». Tā acīmredzot radusies hellēnistiskajos Austrumos 2.—-1. gadsimtā p. m. ē. (laikā, kad arī «lielajā literatūrā» rodas pirmie romāni_ un noveļu krājumi). Vecākais mūsdienas sasniegušais «Ezopa dzīves» teksts radies mazliet vēlāk — m. ē. 1.—2. gadsimtā, romiešu virskundzības laikā (tas ari ietekmējis sacerējuma_ valodu, kur sastopami latīnismi). Anonīmais autors par Ezopa dzīves apraksta galveno daļu padarījis «Ksanta» epizožu ciklu (no šejienes sacerējuma nosaukums). Tam seko «Krēza», tad «Ahikara» un kā beidzamā — «Delfu» epizode. Taču autors nav aprobežojies ar vienkārša pārstāstītāja lomu. Viņš centies materiālam piešķirt vienotu idejisku koncepciju, un tas viņa darbā ir pats interesantākais.

Mēs redzējām, ka galvenais motīvs Ēzopa leģendas Delfu epizodē (pēc visiem pārējiem avotiem) ir Ezopa un priesteru savstarpējā naida motīvs, t. i., ja drīkstētu tā izteikties, antiklerikāls motīvs. «Ezopa dzīves» autors to papildina ar cēlāku motīvu — Ezopa un Apollona naida motīvu, t. i., ja atļauts tā teikt, ar antireliģisku motīvu, Vistiešāk tas pasacīts 100. paragrāfā: «Bet Ezops ziedoja mūzām un veltīja tām svētnīcu, kur novietoja mūzu tēlus, bet pašā vidū Mnēmosini, nevis Apollonu. Par to Apollons uz Ezopu turēja ļaunu prātu kā senāk reiz uz Marsiju.»

Kādā «Ezopa dzīves» papirusa fragmentā, kas pamatojas uz tekstu, kurš vecāks par mūsējo, atrodam tiešu norādījumu, ka Apollons delfiešiem palīdzējis pret Ezopu (127). Bet arī mūsu tekstā par to ir daudz liecību. Ezops, bēgdams no delfiešiem, patveras nevis Apollona, bet mūzu svētnīcā (134) un lūdz viņas nevis Apollona, bet Zeva Viesu aizstāvja vārdā (139); par Ezopa nogalināšanu soda nevis Apollons, bet gan Zevs (142); «Ezopa dzīves» sākumā mūzu, Ezopa labvēļu vadonis ir nevis Apollons, bet Isīda (7). Varētu atzīmēt arī Ezopa līdzību par maldinātājiem sapņiem (33), kur Apollons visai nelabvēlīgā apgaismojumā nostatīts pretim Zevam.

Visi šie «antiapolloniskie» motīvi raksturīgi tikai «Ezopa dzīvei», tikai Ezopa leģendas tautas versijai (filozofu un rētoru sacerējumos Apollons, gluži otrādi, parādās pat kā Ezopa aizstāvis. Sk. Libanijs, «Sokrātā apolo- ģija», 181;_ Himerijs, XIII, 5—6). Un tā nav nejaušība. Leģendas Ezopa tēls ir tautas izaicinājums visam aristokrātiskajam, «apolloniskajam» priekšstatam par cilvēka ideālu. Būdams barbars, viņš ir cēlāks par grieķiem; būdams neglīts — pārāks par skaistuļiem; būdams neizglītots — gudrāks par zinātniekiem; būdams vergs — liek kaunā brīvos. Ezopa tēlā iemiesotas atmiņas par 8.-6. gadsimta sabiedrisko cīņu — šķiru cīņas, ideoloģiju cīņas — dramatisko laikmetu. Mēs redzam, ka tauta šīs atmiņas glabā ilgi, gandrīz līdz antīkās pasaules galam. Tikai uz viduslaiku sliekšņa, m. ē. 4.—5. gadsimtā, radās jauns «Ezopa dzīves» pārstrādājums, kurā antiapolloniskie motīvi ir zuduši vai notušēti.

Bet fabulas? Kāds tām sakars ar šo Ezopa tēlu — ar gudro, kas nācis no tautas dzīlēm? Un, lūk, tiklīdz skaram šo jautājumu, mūs gaida vislielākais pārsteigums.

Tautas radītā Ezopa leģenda par Ezopa fabulām vispār neinteresējas. Tās varonis ir Ezops gudrinieks, Ezops jokdaris, tikai ne Ezops fabulnieks. Tiesa, «Ezopa dzīves» «Krēza» epizodes beigās sacīts: «Ezops uzrakstīja valdniekam savas līdzības un fabulas, .kas līdz pat šobaltdien nes viņa vārdu, un atstāja tās turienes grāmatu glabātavā» (100). Bet tas pateikts garāmejot un izklausās, it kā autors gandrīz vai negribīgi pildītu kādu formālu pienākumu. Tiesa, «Ezopa dzīvē» Ezops ne vienreiz vien uzstājas ar līdzībām un fabulām (33, 37, 67, 94, 97, 99, 129, 131, 133, 135, 140, 141). Bet te atzīmējami divi interesanti momenti: pirmkārt, gandrīz visas šīs fabulas koncentrējas divās («Krēza» un «Delfu») epizodēs, kur Ezops vairs nefigurē kā vergs, bet kā brīvs cilvēks; otrkārt, gandrīz neviena no tām nav sastopama Ezopa fabulu pamatkrājumā; turklāt daudzas no tām vairāk atgādina anekdotes nekā fabulas (67, 129, 131, 141), citiem vārdiem sakot, Ezops arī šeit ir vispirms jokdaris. «Ezopa dzīves» anonīmo autoru_saistījusi Ēzopa personība, nevis viņa fabulas. Tāpēc «Ezopa dzīve» mums nesniedz ne mazāko norādījumu, kas ļautu spriest par Ezopa lomu fabulas vēsturē. Šai ziņā neko vairāk nedod arī vēlākie autori. Tie gan neskopojas ar vispārīgām frāzēm («Bet fabulā tās Homērs, Tukidīds vai Platons bijis Ēzops Samietis…», piemēram, saka Juliāns, VII, 207c), bet acīm redzami tajās neietver nekādu konkrētu saturu.

«Ezopa dzīves» beletristiskais spilgtums uzvedinājis daudzus pētniekus uz domām, ka Ezopa tēls ir vienīgi tautas iztēles radīts un ka fabulu autors ar tādu vārdu vispār nekad nav dzīvojis. Tā ir pārlieku krasa galējība: teipat kā ir vēsturiski eksistējuši prototipi Faustam un Ulenšpīgelam, arī leģendārajam Ezopam par prototipu varējis būt vēsturiskais Ezops, kas — atgriezīsimies pie Hērodota skopajām ziņām — 6. gadsimtā p. m. ē. dzīvojis Samas salā un gājis bojā Delfos. Neko vairāk mēs diemžēl par viņu pateikt nevaram. Un vēl jo mazāk varam spriest par to, ko viņš devis fabulas attīstībai. Iespējams, ka viņš agrāk nekā citi vai labāk par citiem izmantojis fabulas savās runās (tāds bijis jau antīko rētoru pieņēmums); iespējams, ka viņš agrāk vai prasmīgāk par citiem pārstādījis grieķu augsnē austrumtautu — šumeru un babiloniešu — fabulas pieredzi ar šīs fabulas dzīvnieku personāžiem (tāds ir dažu mūsdienu zinātnieku ieskats). Lai kādi būtu mūsu minējumi šai jautājumā, tie ir un paliek tikai minējumi. Tāpēc pie tiem ilgāk nekavēsimies.

Bet kādēļ leģenda, kuras varonis ir Ēzops, palikusi vienaldzīga pret Ezopa fabulām? Tam ir savs pamats: Ēzopa personība masu atmiņā saglabājusi to patosu, kas piemita tautas pirmajām cīņām pret aristokrātiju, bet fabulas šo patosu bija pazaudējušas. Kā tas noticis, to tūdaļ redzēsim.

Aristofana Filokleons («Lapsenēs») aizkustināts atceras, kā runātāji tiesā priecējuši viņa ausis ar Ezopa fabulām un jokiem. Par viņa vārdu patiesīgumu mums nebūtu jāšaubās, taču pārbaudīt tos nevaram: 5. gadsimtā p. m. ē.f Atēnu demokrātijas ziedu laikos, vēl nemēdza pierakstīt, ko sacīja runātāji. Ar atisko daiļrunu iepazīstamies tikai kopš 4. gadsimta — Līsija, Isokrata un Dēmostena laikā. No šā perioda saglabājies visai daudz runu, taču nevienā no tām nav fabulu. Mēs redzam, ka 5. un 4. gadsimtā tautas attieksmē pret fabulu iestājies krass lūzums. Visa turpmākā antīkās fabulas vēsture uzskatāma par šā lūzuma sekām.

Kad tauta bija uzvarējusi cīņā pret aristokrātiju, fabula pārstāja būt par cīņas ieroci. Fabulas morāles kaujnie- ciskais patoss zaudēja savu spilgtumu, polemiskās argumentācijas alegoriskums kļuva lieks. Sofisms atnesa jaunus idejiskus meklējumus, jaunus ētiskus ideālus; fabulas morāles ikdienišķais prakticisms vairs nevienu nespēja apmierināt. Fabulu joprojām mīl, taču pret to vairs neizturas nopietni. Tā ir tikai nopietna runātāja necienīgs pūļa izklaidēšanas līdzeklis. Raksturīga ir anekdote par Dēmadu, asprātīgāko 4. gs. runātāju (63). Viņš teicis runu tautas sapulcē, bet viņu neklausījušies. Tad Dēmads sācis stāstīt: «Dēmetra, bezdelīga un zutis gāja pa ceļu. Viņi nonāca pie kādas upes, un šeit bezdelīga pacēlās gaisā, bet zutis ienira ūdenī.» Te Dēmads apklusa, un klausītāji vaicāja: — Un Dēmetra? — Viņa dusmojas uz jums, —* Dēmads atbildēja, — ka, aizmirsdami valsts intereses, klausāties Ezopa fabulas.

Sakarā ar šīm pārmaiņām sabiedriskajās interesēs notiek pārmaiņas arī fabulas apgrozības formās. Fabula nebeidz pastāvēt, bet mainās tās auditorija. No «augstās» literatūras pieaugušajiem tā nolaižas lejup līdz bērniem domātajai mācību literatūrai. Tas notiek klasiskā un hel- lēnisma laikmeta mijā, kad tieši veidojas skolas tips, kas dominē līdz antīkās pasaules beigām (trīs apmācību pakāpes: a) pie pirmapmācības skolotāja, b) pie gramatiķa, c) pie rētora), un kad tas sāk radīt savu mācību litera-. tūru. Tādā skolā fabula bija maksimāli piemērota: jaunākie no tās smēlās tautas gudrību, vecākie to izmantoja par vielu retoriskiem vingrinājumiem. Un tā skola ilgu laiku paliek galvenais fabulas patvērums kā Grieķijā un hellēnistiskajās valstīs, tā arī Romā.

Kad fabulu izmantoja dzejnieks vai orators, viņš vērsās pie pieaugušajiem, kam populārie fabulu sižeti jau sen bija zināmi, un tāpēc varēja aprobežoties ar skopiem norādījumiem, kuri bija cieši saistīti ar argumentācijas gaitu. Skolotājiem turpretim vajadzēja savus skolniekus ar fabulu, ar tajā ietverto gudrību iepazīstināt pirmoreiz, tāpēc pati fabula bija jāizstāsta sīkāk un tās jēga jāizskaidro tiešāk. Tādējādi fabula skolā pirmoreiz zaudēja sakaru ar konkrētu īstenības faktu, atraisījās no konteksta un kļuva neatkarīga. Bet tas deva iespēju stāties pie fabulu sižetu vākšanas un pierakstīšanas «visādam gadījumam», mācību vajadzībām. Tā ap klasiskā un hellēnisma laikmeta miju rodas pirmie fabulu krājumi. Vecāko no šādiem krājumiem, par kuru mums ir precīzas ziņas, ap 300. g. p. m. ē. sastādījis Falēras Dēmetrijs, Aristoteļa skolas filozofs, ievērojams orators un daiļrunas teorētiķis. Šis krājums acīmredzot noderējis par pamatu un paraugu visiem vēlākajiem fabulu pierakstiem. Nepieciešamība pēc tiem bija liela, un fabulu krājumus pārrakstīja daudzos eksemplāros skolas vajadzībām. Sākumā tie bija domāti tikai skolām kā vingrinājumu viela, bet drīz vien pārstāja būt vienīgi par skolas piederumu: tos sāka lasīt un pārrakstīt kā īstas «tautas grāmatas». Tādu krājumu vēlīni rokraksti nonākuši līdz mūsdienām ļoti lielā skaitā. Tos salīdzinot, zinātnieki varējuši aptuveni rekonstruēt lielā fabulu kopojuma sastāvu un pat tekstu, kurš ap m. ē. 2. gadsimtu bijis apgrozībā kā šāda «tautas grāmata». Šo kopojumu turpmāk sauksim par «Ezopa fabulu pamatkrājumu».

«Ezopa fabulu pamatkrājums» sniedz mums priekšstatu par materiālu, kas bijis rētoru skolas rīcībā. Vēlīnie retorikas mācību līdzekļi mums savukārt dod ieskatu par paņēmieniem, ar kādiem šis materiāls ticis apstrādāts. Fabula skolā ietilpa «progimnasmos», sagatavošanas vingrinājumos, ar kuriem sākās rētora apmācība (fabula, stāsts, aforisms, sentence, uzslava un nopēlums, salīdzinājums, apraksts utt.). Mūsu dienas sasniegušas četras progimnas- matiskā kursa mācību grāmatas: Teona (m. ē. 1. gs. beigas), Hermogena (m. ē. 2. gs.), Aftonija (4. gs.) un Niko- lāja (5. gs.), kā arī plaši, jau Bizantijas laikā sakompilēti komentāri tām. Pēc būtības tā ir pirmā fabulas teorija

Eiropas zinātniskajā literatūrā. Sais grāmatās sniegtie norādījumi ir vienveidīgi, papildina cits citu un gandrīz nekur nav cits ar citu pretrunā. Mēs tos citēsim, norādot H. Valča izdevuma «Rhetores Graeci» (1832.—1835. g.) attiecīgo sējumu un lappusi.

Visu progimnasmatiķu vienprātīgi pieņemtais vispārīgais fabulas definējums skan šādi: «Fabula ir izdomāts stāsts, kas atspoguļo īstenību» (I, 172; sal. I, 59 u. c.). Komentētājs paskaidro: «'Izdomāts' piebilstam tādēļ, ka, pēc vispārējā uzskata, fabula sastāv no izdomātiem elementiem; bet, ka tā atspoguļo īstenību, rāda tas, ka fabula nesasniegtu savu mērķi, ja tai nebūtu līdzības ar īstenību. Bet līdzība ar īstenību izriet no izdomājuma pārliecināšanas spējas (I, 258; II, 572).» Tādējādi fabulas definīcija būtībā sastāv no diviem galvenajiem pamatjēdzieniem — «izdomājums» un «pārliecināšanas spēja». Katrs no šiem jēdzieniem tika vēl precizēts.

«Izdomājuma» jēdzienā izšķīra izdomājumu «attieksmē pret būtību», t. i., to, kā nebija un kas arī nevarēja būt, un izdomājumu «attieksmē pret patiesīgumu», t. i., to, kā nebija, bet kas būtu varējis būt (II, 157, 158). Fabula ar runājošajiem dzīvniekiem u. tml., protams, piederēja pie pirmās kategorijas; atsevišķas fabulas par notikumiem, kas «būtu varējuši būt» (piemēram, «Suns ar gaļas gabalu», 133, «Bagātnieks un ādminis», 204) uzskatīja par izņēmumiem (II, 159; II, 12).

Jēdzienā «Pārliecinošais» izšķīra dažādus ticamības avotus. «Fabulas pārliecināšanas spējai jāveidojas no daudziem elementiem: no priekšmetiem, ar kādiem dzīvnieki parasti saskaras; no apstākļiem, kādos tie parasti sastopami (piemēram, par lakstīgalu mēs sakām, ka tā parādās pavasarī); no ikviena iedabai atbilstošām runām (piemēram, aitas jāapveltī ar muļķīgām runām, lapsas — ar viltīgām utt.); no rīcības, kas nepārsniedz dzīvnieku spējas (mēs nedrīkstam, piemēram, teikt, ka pele sadomājusi kļūt par dzīvnieku valdnieci)» (II, 10—12). Ta ka «pārliecināšanas spēja» ir bijusi viens no visas antīkas retorikas pamatjēdzieniem, progimnasmatiķi šo fabulas aspektu pamato sevišķi rūpīgi.

«Tiek izvirzīts arī jautājums: kā fabula var rotāt pārliecinošu runu? Atzīstot, ka izdomājums ir pretstats tica- ņilbai un ka pārliecināt spēj tikai ticamība, fabula ietvertais izdomājums 'attieksmē pret būtību' taču ir pretrunā

26 i

ar pārliecināšanas spēju, kas no tās rodas. Patiešām, kuru gan var pārliecināt… ka zirgs vai lapsa spējīgi runāt? Bet uz to daži atbild šādi: tāpat kā hipotētiskā spriedumā pieļaujam nepatiesu premisu, arī fabulā kā premisu pieņemam, ka dzīvnieki spējīgi runāt un rīkoties. Ja tas nav pieļaujams, tad fabula jau no sākta gala nav iespējama; ja turpretim tas ir pieļaujams, tad citādā ziņā mēs visnotaļ tiecamies pēc ticamības, t. i., pēc tā, lai izdomājums atbilstu personāžu īpašībām un apstākļi būtu saskaņoti ar personāžiem» (II, 160). «Tātad tāpēc vien, ka fabulā ietverts izdomājums, kas, pēc vispārējā ieskata, nedod labumu, nedrīkst atstāt bez ievērības tās pārējās vērtīgās īpašības» (II, 161).

Ievērojot šāda veida precizējumus, fabulas sākotnējais definējums jau šķita nepietiekams. Kaut gan tas uz visiem laikiem palicis par vispārpieņemtu pamatdefinē- jumu, tomēr bijuši mēģinājumi dot jaunas, detalizētākas definīcijas. Piemēram, Aftonija sacerējuma komentārā (sk. 306. lpp.) sastopam šādu izvērstu definējumu: «Mūsuprāt, rētoru fabulas ideālā definīcija būtu šāda: fabula ir retorisks stāsts, kas būtībā ir izdomāts, bet pēc pārliecināšanas spējas atspoguļo īstenību un ir sacerēts, lai pamācītu, dotu labumu. Šeit 'stāsts' būtu veids, 'būtībā' — atšķirīga pazīme, kas atdala fabulu no stāstiem, kuri, būdami izdomāti nevis attieksmē pret būtību, bet attieksmē pret patiesīgumu — 'tāpēc, ka tā nebija', — nav fabulas (piemēram, ja kāds sacītu, ka Hektors nogalinājis Aga- memnonu, tas būtu izdomāts izteikums, bet attieksmē pret patiesīgumu, nevis attieksmē pret būtību, jo nav neiespējami, ka Hektors patiešām būtu pieveicis Agamem- nonu). 'Pēc pārliecināšanas spējas atspoguļo īstenību' tāpat ir atšķirīga pazīme, kas atdala retorisko fabulu no stāstiem, kuri, kaut gan ir izdomāti attieksmē pret būtību, tomēr nav fabulas, jo nav īstenības atspoguļojums (piemēram, 'vakar saule norietēja, bet uz zemes bija diena'). 'Sacerēts, lai pamācītu, dotu labumu' arī ir atšķirīga pazīme, kas atdala retorisko fabulu no poētiskās, jo poētisko fabulu sacer nevis, lai pamācītu, bet gan lai izraisītu dvēseles saviļņojumu» (II, 158).

Pēc fabulas definējuma progimnasmatiķi uzskaitīja tās paveidus. Satura ziņā izšķīra fabulas, kurās darbojas vai nu cilvēki, vai dzīvnieki, vai kā vieni, tā otri (I, 59, 60). Pēc izcelsmes izšķīra Ezopa, lībiešu, sibarītu, frīģiešu, ki- likiešu, kariešu, ēģiptiešu, kipriešu fabulas (I, 172). So divu dalījuma principu attiecība palika neskaidra. Tikai dažkārt centās identificēt fabulas par cilvēkiem ar siba- rītu fabulām, fabulas par dzīvniekiem — ar kilikiešu, ar kipriešu vai lībiešu, līdiešu un frīģiešu fabulām, bet fabulas par cilvēkiem un dzīvniekiem reizē — ar Ezopa fabulām (II, 574, 575; II, 162—164). Taču parasti par Ezopa fabulām sauca visas fabulas kopumā, kaut gan precizitātes dēļ piebilda, ka Ezops tās nav izgudrojis, bet vienīgi izmantojis prasmīgāk nekā citi (I, 173, 174; I, 59, 5, 6; II, 165).

Fabulas morāli definēja šādi: «Tā ir sentence, kas pievienota fabulai un izskaidro tajā ietverto pozitīvo jēgu. To atvasina trejādi: skaidrojot, piemēram: 'šī fabula mums māca, ka jaunībai, kura vairās darba, seko bēdu pilns vecums'; secinot, piemēram: 'kas tā nerīkojas, pelna nosodījumu'; pamācot, piemēram: 'arī tu, mans bērns, vairies no tā un tā' (II, 576; I, 259, 260).

Morāli, kas atrodas fabulas sākumā, sauc par «promī- tiju», morāli fabulas beigās — par «epimītiju». Epimīti- jam salīdzinājumā ar promītiju dodama priekšroka, «jo jaunieši, uzskatīdami sevi par pieaugušiem, mēdz vairīties no tiešām pamācībām; un vispār skaidrs, ka fabulas pozitīvā jēga kļūs uzskatāmāka, ja to pateiks pēc fabulas; ja pirms fabulas dotā morāle jau iedarbojas uz jauniešu dvēselēm, tad pati fabula izrādās lieka» (II, 12; sal. II, 173, 174).

Par fabulas stilu teorētiķi runa maz, bet saskanīgi. «Fabulas stilam jābūt pēc iespējas vienkāršākam un nemākslotam …, lai doma būtu skaidra, bet vārdi nepārsniegtu to personāžu spējas, kuri tos saka, it īpaši tad, ja fabulā darbojas dzīvnieki. Tāpēc stilam jābūt vienkāršam un tikai mazliet jāpaceļas augstāk par ikdienas valodu» (II, 454; sal. II, 176, 177).

Mūsu rīcībā ir arī ļoti sīki norādījumi par vingrinājumiem, kuriem par vielu noderēja fabulas. «Fabulu mēs pārstāstām, pārveidojam, iespraužam stāstījumā, paplašinām, saīsinām. Iespējams fabulas beigās pievienot morāli, bet var rīkoties arī otrādi — morāli dot sākumā un tad sacerēt tai piemērotu fabulu. Bez tam mēs fabulām sastādām atspēkojumus un apstiprinājumus.

Kas ir pārstāstījums, mēs jau paskaidrojām… Fabulas izklāstam jābūt sevišķi vienkāršam, dabiskam un pēc iespējas neizpušķotam un skaidram… Fabulas pārveido … galvenokārt pārceļot stāstījumu netiešajā runā; senos laikos fabulas pārstāstīja lielākoties tieši tādā veidā — un tas, kā saka Aristotelis, ir gluži pareizi, jo fabulu nestāsta savā vārdā, bet attiecina uz senatni, lai mīkstinātu neticamības iespaidu …

Stāstījumā fabulu iespraužam šādi: izklāstījuši fabulu, to turpinām ar stāstu vai otrādi: stāsts sākumā, pēc tam — papildus sacerētā fabula. Piemēram: kamielis gribējis iegūt ragus — un zaudējis ausis; pateikuši to sākumā, mēs pievienojam stāstu šādā veidā: 'Šķiet, kaut kas šā kamieļa liktenim līdzīgs noticis arī ar Līdijas valdnieku Krēzu ..utt.

Fabulas paplašināšanai mēs izvēršam tās personāžu runas un dodam kādas upes vai kaut kā tamlīdzīga aprakstu; saīsinot rīkojamies otrādi.

Izsecināt morāli — tas nozīmē fabulai pēc tās izstāstīšanas pievienot piemērotu pamācošu sentenci. Vienai un tai pašai fabulai var būt vairākas morāles, ja balstīsimies uz dažādiem tās motīviem; un otrādi, vienu un to pašu morāli var paust daudzas fabulas. Noskaidrojuši morāles tiešo nozīmi, aicinām skolniekus sacerēt kādu fabulu, kas atbilstu norādītajam motīvam: viņi to izdarīs bez grūtībām un savāks daudz fabulu — dažas aizgūstot no seniem sacerējumiem, citas — vienkārši noklausoties, vēl citas — sacerot patstāvīgi.

Beidzot, atspēkojumu un apstiprinājumu fabulai veidojam šādi: ja pats fabulu rakstnieks vienlaikus ir sacerējis ko izdomātu un neiespējamu, bet pārliecinošu un noderīgu, tad jāsastāda atspēkojums, parādot, ka viņa vārdi nav pārliecinoši, nesasniedz mērķi, bet, sastādot apstiprinājumu, jāparāda pretējais» (I, 175—179).

Visu šo vingrinājumu uzdevums bija iemācīt skolniekam izmantot fabulu par argumentācijas līdzekli publiskā runā. Fabulas vietu citu argumentācijas formu vidū atzīmējis jau Aristotelis «Retorikā» (II, 20). Viņš retorikā izšķir divus pārliecināšanas veidus — piemēru un enti- mēmu, kas attiecīgi ir analogi indukcijai un dedukcijai loģikā.

Piemērs var būt vēsturisks vai izdomāts; izdomātais, savukārt, dalās parabolā (t. i., nosacīts piemērs) un fabulā (t. i., konkrēts piemērs).

Pēc pārliecināšanas spējas entimēma ir stiprāka par piemēru, tāpēc piemēram runā jāseko aiz entimēmas un jākalpo tai par apstiprinājumu. No piemēriem priekšroka dodama vēsturiskajam piemēram, jo vieglāk sacerēt attiecīgajam gadījumam atbilstošu fabulu nekā sameklēt analogu faktu.

j Šo vietu argumentācijas sistēmā fabula saglabā ari vēlākajā retorikā (Kvintiliāns, V, 11, 19, 20), kaut gan lielākoties tikai nomināli: tas, ka fabulu praktiski izmanto reti, noved pie tā, ka rētori tai veltī ļoti maz uzmanības. No trim daiļrunas veidiem — apspriežu, svinīgā un tiesas daiļruna — fabulu uzskatīja par visraksturīgāko pirmajam, «jo mēs ar fabulas palīdzību klausītāju vai nu pierunājam uz kaut ko, vai no kaut kā atrunājam» (II, 568). Saprotams, ka šādā izmantojumā galvenais fabulā bija tās morāle: «Vispirms runātājs izdala pamācību un, pamatojoties uz to, izdomā tai atbilstošu fabulu, tā ka pēc secības pamācība izrādās pēdējā vietā, bet pēc savas dabas un nozīmīguma — pirmajā» (II, 152).

Taču tik rūpīgi izstrādātais fabulas izmantojums publiskā runā praksē palika nomināls. Runātāji, īpaši politiskie, pret fabulu izturējās nevērīgi. Kopš 2. gadsimta p. m. ē. par Vidusjūras zemju politisko centru kļuva Roma. Tur plosījās pilsoņu kari un daiļruna bija nežēlīgas politiskās cīņas ierocis, bet naivā fabula tādai daiļru- nai bija gaužām nederīga. Cicerons 1. gadsimtā p. m. ē. savās runās fabulas neizmanto un arī neaplūko tās savos retoriskajos traktātos. Viņa sacerētā «Retorika Herenni- jam» fabulā saskata vienīgi izklaidēšanas, nevis pierādīšanas līdzekli: «Ja klausītāji būs noguruši, tad sāksim ar kādu paņēmienu izraisīt smieklus — ar kādu līdzību, fabulu, zobgalīgu sagrozījumu, ironiju…» (I, 6, 10). Pat Kvintiliāns, kas rakstījis pusotra gadsimta vēlāk mierīgajos rētoru skolas apstākļos, izsakās par fabulu augstprātīgi: «Fabulas… spēj aizraut lielākoties rupju un nemācītu cilvēku sirdis, kuri klausās izdomājumos ar lielāku naivumu un, ļaudamies to sagādātajai baudai, viegli piekrīt tam, kas viņiem rada prieku» (V, 11, 19).

Tādējādi fabula, kādreizējais sabiedriskās cīņas kaujas ierocis, sabiedrības attīstības jaunā posmā izrādījās lieka, bija vairs tikai retorisks vingrinājums vai amizanta lasāmviela vaļasbrīžiem, un tai bija jāpielāgojas skolas bērnu vai «mietpilsoņu» uztverei. Paskatīsimies, kā šāds stāvoklis ietekmējis vecākā mums pieejamā fabulu kopojuma — «Ezopa fabulu pamatkrājuma» — saturu un struktūru.

4

«Fabula ir izdomāts stāsts, kas atspoguļo īstenību.» Kā zināms, fabulas žanra galvenā īpatnība ir tā, ka šī «īstenība», kas veido fabulas idejisko saturu, nepaliek apslēpta tēlos un motīvos, bet tiek deklaratīvi formulēta morālē. Tas atvieglo mūsu darbu. Centīsimies sniegt pārskatu pai fabulu idejisko repertuāru pēc tām morālēm, kuras izsecinājuši no tām Ezopa krājuma sastādītāji (lai mūs nemulsina tas, ka reizēm, mūsuprāt, šīs morāles ir darinātas visai patvaļīgi). Tad redzēsim, ka šīs sentences pēc jēgas skaidri iedalās vairākās grupās.

—    Pasaulē valda ļaunums, — saka pirmā morāļu grupa (ap 30 fabulu). Tās uzmanības centrā ir «nekrietnais cilvēks» (96).ļ/ Viņš dara ļaunu un darīs to, lai notiek kas notikdams (16, 122, 155, 156). Viņu labot nav iespējams (69, 166, 192) var mainīt savu izskatu, bet ne tikumu (50, 107).' No viņa var vienīgi baidīties un vairīties (19, 52, 64, 93, 209, 221 ).v Nekrietns cilvēks nekad nekļūs krietns, bet krietns ik uz soļa kļūst nekrietns (152).

—    Liktenis ir nepastāvīgs, — saka cita morāļu grupa (ap 20 fabulu), — un parasti mainās tikai uz ļaunu (179). No likteņa izbēgt tik un tā nav iespējams (162, 185, 218). Tāpēc cilvēkam jāprot piemēroties apstākļiem un vienmēr jāatceras, ka tie jebkurā mirklī var mainīties (39, 112, 172, 224). Nav vērts par veiksmēm priecāties, tāpat kā nav vērts skumt par neveiksmēm: viss ir pārejošs, un it nekas nav atkarīgs no cilvēka (13, 21, 78).

—    Šķietamība maldina, — saka trešā morāļu grupa (kādas 35 fabulas). Aiz skaistiem vārdiem bieži slēpjas nekrietni vai necienīgi darbi (22, 33, 34, 90), aiz cildenas ārienes — sīka dvēsele (27, 108, 111, 177, 188); cilvēki lielās, ka var darīt brīnumus, bet īstenībā netiek galā ar visvienkāršākajiem uzdevumiem (40, 56, 161); tie, uz kuriem liekam cerības, var mūs pazudināt, bet tie, kurus atstājam novārtā, — glābt (74, 75, 150). Tāpēc jāprot saskatīt arī maskētu nekrietnību (9, 37, 38, 142, 190), jāvairās no liekuļiem (35, 158, 160), jātiecas nevis pēc ārišķībām, bet pēc iekšējām vērtībām (12, 229).

^ Kaislības pazudina cilvēku, jo dara to aklu un neļauj tam aiz šķietamā saskatīt būtību, — tā ir ceturtā morāļu grupa (vairāk par 35 fabulām). Vispostīgākā kaislība ir alkatība (126, 128, 133, 178); tā dara cilvēku nesaprātīgu un neapdomīgu (9, 43, 48, 49, 57, 81, 135, 201), liek viņam pamest drošo un tiekties pēc nedrošā (4, 6, 18, 58, 87, 94, 117, 129, 148). Aiz alkatības seko godkāre, kas cilvēku mudina uz muļķīgu lielīšanos un liekulību (14, 15, 20, 151, 165); tad — bailes, kas cilvēkam liek «no vilka bēgot, uz lāci krist» (131, 217); tad — baudkāre (80, 86), nenovīdība (83) un citas kaislības.

.-^Atbrīvojies no kaislībām, cilvēks beidzot sapratīs, ka dzīvē labāk apmierināties ar to, kas viņam ir, un neiekārot neko vairāk, — tāda ir piektā morāļu grupa (kādas 25 fabulas). Nav jātiecas pēc tā, kas nav dabas dots (184); nav prātīgi sacensties ar tiem, kas ir labāki vai stiprāki par tevi (2, 8, 70, 83, 104, 125, 132, 144); ikvienam cilvēkam dots savs darbs, katram darbam ir savs laiks (11, 54, 63, 97, 114, 169, 212).

No šiem dzīves pamatlikumiem izriet vesela virkne tiem pakļautu atsevišķu likumu. Dzīvē iespējams paļauties tikai pašam uz sevi (30, 106) un uz savu darbu (42, 226). Draugi palīgos jāizraugās ar lielu piesardzību (25, 65, 72, 84, 145); tiem jāizrāda pateicība (61, 77), bet pašam ne no viena pateicība nav jāgaida (120, 175, 176). Dzīves grūtajos brīžos jāapbruņojas ar pacietību, atceroties, ka ieradums spēj samierināt ar visu (10, 195, 204); jāmācās no paša un citu kļūdām (79, 134, 149, 171, 207); ja kādu tomēr piemeklē nelaime, jārod mierinājums faktā, ka tā piemeklējusi arī citus (23, 68, 113, 138, 216). Taču par spīti visam dzīvot galu galā tomēr vienmēr ir labāk nekā mirt (60, 118).

Tādas ir krājumā galvenas morāļu grupas, kuram lielākā vai mazākā mērā ir kopīgs saturs. Bez tam vēl ir vairākas šaurākas nozīmes morāles. Ģimenes dzīves jautājumus skar 92. un 119. fabula (vecāki un bērni, māte un pamāte). Par profesionāliem jautājumiem runā divas fabulas, kas piemin rētoru (121. — nopeļot, 222. — cildinot). Saimnieciskie jautājumi aplūkoti fabulu ciklā, kas vēršas pret parādniekiem — pret tiem, kas pretēji fabulu pamācībām necenšas paļauties tikai uz sevi vien (5, 47, 101, 102). Vairākas fabulas veltītas vergu dzīvei (164: vergs arī brīvībā paliek vergs; 179: vergs nespēj tikt pie

labakas dzīves; 202: ja vergam ir bērni, viņam klājas grūtāk nekā tam, kam bērnu nav).

Politika skarta 10 fabulu morālēs: politika ir bīstams darbalauks, no kura labāk vairīties (197); tā izdevīga vienīgi slaistiem un nekauņām (26, 62, 213), bet godīgus cilvēkus pazudina (153); no nekrietniem valdniekiem jābēg projām trimdā (193); nabadzīgi ļaudis var tikai priecāties par to, ka viņiem ar politiku darīšanu mazāk nekā bagātniekiem (228). Beidzot, uz reliģijas jautājumiem attiecas tās morāles, kurās izteikta cerība, ka dievi palīdzēs krietnajiem un atmaksās ļaunajiem (1, 32, 36, 66, 173).

Tāda ir Ezopa fabulas idejiskā koncepcija. Pasaulē valda ļaunums; liktenis ir nepastāvīgs, bet šķietamība viļ; ikvienam jāsamierinās ar to, kas viņam lemts, nav jātiecas pēc kā labāka; katram cilvēkam jāpaļaujas tikai uz saviem spēkiem un pašam jācenšas gūt sev labumu, — lūk, četri principi, kas ir šās koncepcijas pamatā. Prakticisms, individuālisms, skepticisms, pesimisms ir fabulas ideoloģijas pamatelementi. Tas ir vēsturē labi pazīstamais sīkīpašnieka ideoloģijas tips. Šis sīkīpašnieks ir strādīgs, bet nav spējīgs uz apvienošanos; viņš ir brīvs, bet ekonomiski apspiests; viņš lemts bojāejai, cīņā bezspēcīgs. Šī ideoloģija pirmo izpausmi Eiropas literatūrā rod Hēsioda eposā, un jau šeit tā sastopas ar fabulas literāro formu. Fabula ir šās ideoloģijas klasisks iemiesojums. Un, ja no visiem literatūras žanriem fabulas mūžs ir gandrīz vai garākais un ja fabula mainījusies tik ļoti maz, tad cēlonis tam meklējams sīkīpašnieciskās ideoloģijas dzīvīgumā un noturībā.

Viegli saprotams, ka tādai pasaulē valdošās kārtības apoteozei nav nekā kopīga ar revolucionāro patosu, kas reiz bija iedvesmojis šo pašu sīkīpašnieku masu cīņā pret aristokrātiju. Dumpīgais gars jau sen piederēja pagātnei, bet sīkīpašnieciskā ideoloģija bija saglabājusies. Pareizāk sakot, — dumpīgums bija radis tālīnu atbalsi leģendārajā Ēzopa figūrā, šajā izaicinājumā ikvienam vispāratzītam aristokrātisma, skaistuma un izglītības ideālam, bet sīkīpašnieciskā ideoloģija guvusi atspulgu skolas rūpīgii izfiltrētajā Ezopa fabulu morāles kodeksā. Tāpēc ari Ēzopa tēls bija tik grūti apvienojams ar viņam piedēvēto fabulu idejisko pasauli, un tāpēc «Ezopa dzīve» un fabulu kopojumi nekādi nebija saskaņojami līdz pašam antīkās pasaules galam.

Taču atgriezīsimies pie Ēzopa fabulu poētikas.

Vēlēšanās parādīt pasaulē valdošās kārtības nesatricināmību noteica vispirms fabulas sižeta struktūru, kas savu galīgo izpausmi atrada vienkāršā shēmā: «Kāds gribēja grozīt esošos apstākļus, lai viņam no tā kļūtu labāk; bet, kad viņš to izdarīja, izrādījās, ka viņam no tā bija kļuvis nevis labāk, bet ļaunāk.» Šai shēmāar nelielām variācijām iekļaujas trīs piektdaļas visu Ezopa pamatkrā- juma fabulu.

Daži piemēri.

Ērglis nolaupīja ganāmpulkam jēru; kovārnis aiz skaudības gribēja darīt to pašu; viņš metās virsū aunam; bet sapinās tā vilnā un tika sagūstīts (2).

Kāda zoss cilvēkam dēja zelta olas; viņam ar to nepietika; viņš zosi nokāva; bet zelta vietā tajā atrada tikai parastās iekšas (87).

Kamielis redzēja vērsi dižojamies ar saviem ragiem; viņš kļuva skaudīgs un arī lūdza Zevam ragus; bet par sodu zaudēja savas ausis (117).

Zivju dzenis gribēja savu ligzdu pasargāt no cilvēkiem; viņš to novija piekrastes klintīs; bet viļņi ligzdu aizskaloja (25).

Zvejnieki vilka vadu; viņi priecājas, ka tas bija smags; izvilka vadu; bet tas izrādījās pilns ar smiltīm un akmeņiem (13).

Kāds zemnieks atrada salā sastingušu čūsku; viņam kļuva tās žēl; viņš to sasildīja; bet tā šim iekoda (176a).

Kāds vilks dzirdēja, kā aukle draud bērniņam, ka izsviedīšot to laukā; vilks šai noticēja; viņš ilgi gaidīja, ka draudi īstenosies; bet palika tukšā (158).

Kāds kovārnis dzīvoja nebrīvē; tas viņu nomāca; viņš aizlaidās uz savu koku; bet aukla sapinās zaros un kovārnis aizgāja bojā (131).

Shēma gandrīz vienmēr tā pati — četrdaļīga: ekspozīcija, nodoms, darbība, negaidīts iznākums. Mainās vienīgi «nodoma» motivējums: kovārnim un cilvēkam tā ir alkatība, kamielim — godkāre, zivju dzenim — pašaizsardzība, zvejniekiem — prieks, zemniekam — līdzcietība, vilkam — lētticība, kovārnim 2. fabulā — brīvības mīlestība. Visbiežāk sastopamie motīvi ir alkatība un godkāre (t. i., personāža vēlēšanās savā labā grozīt materiālo un garīgo vērtību sadali), tad pašaizsardzība (bailes); pārējie motīvi sastopami tikai vienreiz. Varētu domāt, ka līdzīgi tam, kā tiek motivēta darbība, tiks motivēts ari tās negaidītais iznākums. Taču tā nenotiek, jo gandrīz visās fabulās motīvs ir viens un tas pats: alkatības (godkāres, līdzcietības utt.) pārņemtais personāžs vairs nedomā par savu drošību un par to dārgi samaksā. Lūk, kāpēc fabulas vēstījuma shēma ir četrdaļīga, nevis simetriskāka — piecda- ļīga (ekspozīcija — darbības motivējums — darbība — iznākuma motivējums — iznākums).

Protams, šī shēma variējas. Vispirms — darbības iznākums var būt tikai minēts, nevis parādīts. 126. fabulā mēs lasām: kovārnis apsēdies vīģes kokā; nolēma gaidīt, kamēr vīģes ienāksies; gaidīja un nelaidās projām. Mēs jau gaidām iznākumu: «un nobeidzās badā», bet autors aprobežojas vienīgi ar norādījumu uz šādu iznākumu, proti, lapsa kovārnim sacīja: — Tu, draudziņ, veltīgi ceri. Cerību lolot jau var, bet no tās pārtikt nav iespējams.

Tādas beigas raksturīgas «fabulām par uzminēto viltību» (piemēram, 79: kaķim bija grūti noķert peles; viņš nolēma likt lietā viltību; uzrāpās uz naglas un, no tās lejup nokarādamies, izlikās beigts; bet pele sacīja: -— Pārvērties kaut vai par maisu, tomēr tev klāt neiešu).

Tālāk — fabulā interese var pārslēgties no vājākā personāža (t. i., no tā, kas beigās piedzīvo neveiksmi) uz stiprāko: piemēram, fabulā par vilku un gārni (156) uzmanības centrā vajadzētu būt gārnim, kas pretēji pasaulē pastāvošajai kārtībai palīdz vilkam un tāpēc paliek tukšā; taču no fabulas pirmajiem vārdiem («vilks aizrijies ar kaulu …») līdz pēdējai replikai centrā ir vilks.

Fabulā var būt izlaisti tādi tās struktūras posmi kā nodoms un darbība: tādā gadījumā mūsu priekšā ir vienkāršota fabula, kas sastāv vienīgi no situācijas apraksta un komentējošās replikas. Piemēram, 98. fabulā kazlēns, stāvēdams uz jumta, pulgo vilku; tas atbild: — Ne jau tu mani zākā, bet tava vieta. — Vai, vēl īsāk: 27. fabulā lapsa ierauga traģisku masku un saka: — Kāda galva, bet smadzeņu tajā nav!

Un otrādi, fabulā var parādīties jauni struktūras posmi: vienam ciklam «ekspozīcija — nodoms — darbība — iznākums» beidzoties, var sākties otrs: «jauna darbība — jauns iznākums». Šai gadījumā mūsu priekšā ir sarežģītāka, divdaļu fabula. Piemēram, 129. fabulā četru posmu vietā ir seši: kovārnis redzēja, ka baložiem laba dzīve; nolēma dzīvot kopā ar tiem; izkrāsojās un aizgāja pie ba-?

ložiem; bet savas balss dēļ tika noraidīts; atgriezās pie kovārņiem; bet tika atstumts sava izskata dēļ. īpaši sarežģīta divdaļu struktūra ir Ēzopa krājuma sākuma fabulām :_1. — «Ērglis un lapsa» (to izmantojis Arhilohs) un 3. — «Ērglis un mēslu vabole» (ko komēdijā «Miers» pieminējis Aristofans).

Kā jau teikts, pēc pamatshēmas veidotās fabulas neizsmeļ visu Ezopa krājuma saturu. Tajā pietiekami daudz arī tādu fabulu, kuru saturs nav saistīts ar obligātu pasaulē valdošās kārtības nesatricināmības apstiprinājumu. Ir fabulas, kurās gandrīz pilnīgi trūkst darbības un kuras ir tikai cilvēka skopuma (71, 225), ļaunuma (68, 113, 216), nepateicības (175) utt. atspoguļojums. Citās fabulās visa interese koncentrējas uz veiklu viltību (36 — «Nekriet- nelis», 66 — «Jaunieši un miesnieks», 89 — «Hermejs un Teiresijs», 178 — «Ceļinieks un Hermejs») vai uz asprātīgu joku (5 — «Parādnieks», 34 — «Cilvēks, kas sola neiespējamo»). Ir arī tādas fabulas, kur morāles vietā stājas etioloģija — skaidrojums, «no kurienes cēlusies» tā vai cita parādība; fabulās šāds skaidrojums gandrīz vienmēr ir dots kā joks (8, 103, 108, 185 u. c.).

Bet katra tāda veida fabulu skaits nav liels, tās nav iekļaujamas stabilās shēmās un ar savu daudzveidību tikai vēl vairāk izcel fabulu sižetu pamattipu vienveidību: «Kāds gribēja grozīt esošos apstākļus, lai viņam no tā kļūtu labāk, bet viņam kļuva tikai ļaunāk.»

Jo pastāvīgāka un skaidrāka ir darbības shēma, jo mazāka nozīme ir darbības īstenotāju individuālajām iezīmēm. Tāpēc nav jābrīnās, ka fabulu personāži — dzīvnieki un cilvēki — tajās raksturoti ļoti virspusēji un bāli: tie fabulu autoru neinteresē paši par sevi, bet vienīgi kā sižeta funkciju nesēji. Šīs funkcijas ar vienādiem panākumiem var uzticēt jebkuram dzīvniekam. Piemēram, vienā un tai pašā (turklāt diezgan sarežģītā) sižetā 155. fabulā parādās labi pazīstamie vilks un jērs, bet 16. fabulā — kaķis un gailis. Tādi paši fabulu dvīņi, t. i., fabulas ar vienādu sižetu, bet atšķirīgiem personāžiem, ir arī, piemēram, 25 — «Zivju dzenis» un 75 — «Briedis»; 80 — «Mušas» un 86 — «Strazds»; 116 — «Krabis un lapsa» un 139 — «Kaija un klija»; 10 — «Lapsa un lauva» un 195 — «Kamielis». Ja ievērotu ne vien identiskus, bet arī līdzīgus sižetus, tad šādu pāru skaits vēl stipri pālie linātos. Varētu pat domāt, ka dažas no šīm fabulām sacerētas pēc citu parauga kā retoriski vingrinājumi un tikai pēc tam iekļuvušas krājumos.

Tādas vieglas savstarpējas apmainības dēļ Ezopa fabulu personāžu loks, dabiski, izrādās plašs un raibs. Tajā sastopam vairāk nekā 80 dažādu dzīvnieku un augu, ap 30 arodu (mednieks, ādminis, miesnieks, atlēts u. c.), ap 20 dievu un citu mitoloģijas tēlu. Vispār, varētu teikt, ka vidēji katrā otrā fabulā parādās kāds jauns personāžs. Protams, šajā personāžu virknē ir tādi varoņi, kas sastopami sevišķi bieži un ceļo no fabulas uz fabulu: lapsa, lauva, čūska, suns, vilks, ēzelis, zemnieks, Zevs. Taču nav jādomā, ka, pārejot no kādas fabulas citā, tie saglabā savus raksturus un ka dažādas fabulas ir it kā vienas un tās pašas lapsas vai viena un tā paša vilka dzīves epizodes (kā tas vēlāk būs dzīvnieku eposā). Piemēram, bruņurupucis vienā fabulā var būt gudrs, bet citā — muļķis (sk. 226 un 230; sal. īpaši skudras tēlu 112. un 166. fabulā). Personāži katrā fabulā veidoti tikai atbilstoši tās situācijai un sižeta funkcijai neatkarīgi no visām pārējām fabulām. Šo katras atsevišķās fabulas, katras atsevišķās situācijas, atsevišķās morāles noslēgtību uzsver arī ārējs paņēmiens: fabulu izvietojums Ezopa krājumā ir alfabētisks, t. i., tīri mehānisks, un līdz ar to izslēdz jebkuru domu par to kompozicionālu sasaukšanos (tulkojumā fabulu nosaukumu alfabētiskā kārtība, dabiski, izjaukta).

Tādējādi fabulu personāži ir pilnīgi nosacīti tēli. Tāpēc arī viegli saprotams, ka fabula nerūpējas, lai to raksturojums atbilstu zooloģijas faktiem (nevērojot rētoru priekšstatus par «pārliecināšanas spēju»): tā nebrīnās par to, ka lauva dodas kopā ar ēzeli medībās un dalās ar to medījumā (149, 151), bet brīnās, kādēļ kaija lido virs jūras un pārtiek no zivīm (139). Tiesa, kad zooloģijas fakts nosaka personāža vietu sižetā (t. i., tā relatīvo spēku vai vājumu), tad fabula šo faktu ievēro un atsaucas uz to (82). Taču, no otras puses, uz dzīvniekiem netiek pārnestas tīri cilvēciskas attiecības (kā tas būs Lafontēna un viņa sekotāju fabulās). Lauva reti figurē kā zvēru valdnieks — parasti tas ir tikai stiprākais no zvēriem; dzīvnieki retumis rīko sanāksmes vai pulcējas karam, un vienīgi atsevišķos gadījumos zebiekste pārģērbjas par ārstu, vilks pūš stabuli, sikspārnis un viņa draugi nodarbojas ar tirdzniecību. Fabula vairās no visiem tamlīdzīgiem motīviem — kā zooloģiskiem, tā cilvēciskiem, jo tie lasītājam liek pievērsties vispārīgām likumsakarībām un kārtībai, kas valda fabulas personāžu pasaulē, un līdz ar to novirza viņa uzmanību aiz fabulas kadra ietvariem, bet vienīgi šis kadrs ir svarīgs iecerētajai morāles mācībai.

Tikpat shematisks kā fabulu struktūra un personāži ir arī stāstījums. Tas vienmēr ir secīgs — neaizsteidzas notikumiem priekšā, lai radītu dramatisku spriegumu, nedz atgriežas atpakaļ, lai sniegtu papildziņas. Tas pakavējas tikai pie galvenajiem momentiem, nepievēršoties detaļām vai aprakstiem, un tāpēc fabula aizvien šķiet esam īsa, lai arī cik sīki būtu izklāstīta tās galvenā darbība. Stāstījumā ir daudz darbības vārdu un maz īpašības vārdu, jo tas ir stāsts par darbību, nevis par personām vai apstākļiem. Dialoga tikpat kā nemaz nav, vienīgi atrisinājumā beigu replika dota tiešajā runā. Gandrīz pilnīgi trūkst emociju: pat īsi pirms bojā ejas personāžs loģiski skaidrā, lietišķā formā lūdz to pasaudzēt. Visbiežāk sastopamos izklāsta momentus pavada stabilas formulas. Beigu replikas parasti ievada vārdi: «Ak, tāds un tāds…» vai: «Tā man vajadzēja …», vai: «Es, nelaimīgais …». Morāle sākas ar vārdiem: «Fabula rāda, ka…» (retāk: «Fabula attiecas uz^..»),

Ezopa krājuma fabulas sarakstītas m. ē. 1.-—-2. gadsimta parastajā grieķu sarunvalodā. Tas īpaši jāuzsver tāpēc, ka tā laika literārā valoda stipri atšķīrās no sarunvalodas un ikviens, kas vēlējās spīdēt ar savu literāro meistarību, centās rakstīt nevis sava laika valodā, bet senlaicīgajā atiskajā dialektā. Taču Ezopa krājuma sastādītājs nav raizējies par literāro meistarību, bet domājis tikai par vienkāršību, skaidrību, saprotamību.

Ezopa krājuma fabulu stils ir sauss kā librets. Pašos pamatos tas arī bija librets — audekls, kas rētoru skolu audzēkņiem bija jāizraksta, liekot lietā visu savu prasmi. Ar ko tas varēja beigties, rāda 71. fabula — «Gļēvulīgais zelta lauvas atradējs» —, kas ar savu uzbāzīgo patosu ir retoriskā vingrinājuma paraugs, kurš nejauši (savdabīgā temata dēļ)_ iekļuvis krājumā. Bet šis paraugs te arī ir vienīgais: Ezopa fabulu ierindas lasītāju tajās neinteresēja stila fineses, bet dzīves gudrība. Un tāpēc šim lasītājam domātais fabulu krājums tika sastādīts pēc retorisko vingrinājumu shematiskajiem libretiem, nevis pēc pašiem vingrinājumiem (kaut gan arī šeit materiāla bija atliku likām).

Tas, ka visa uzmanība bija veltīta saturam, atstājot novārtā formu, noteica fabulas turpmāko likteni literatūrā. Literārās modes untumi, kas uz mūžīgiem laikiem nodevuši aizmirstībai neskaitāmus lieliskus mākslas darbus, nav skāruši fabulu. Tā, nepretodamās un neciezdama nekādus zaudējumus, pielāgoja savas nedaudzās, bet stabilās idejas jebkuram valodas modes virzienam, pārstāstīja tās aizvien no jauna un atkarībā no laika un publikas prasībām piešķīra tām gan sprediķa, gan aizraujošas pasakas formu. Tas fabulai deva iespēju pārdzīvot antīkās pasaules kultūras bojā eju, pārdzīvot viduslaikus un nonākt pie mūsdienu lasītāja. Aplūkosim vēl šā ceļa galvenos posmus.

5

Kā jau sacīts, mūsu dienas sasniegušais Ēzopa fabulu pamatkrājums sastādīts m. ē. 1.—2. gadsimtā. Šis laikposms nav nejaušs, jo tieši tad fabula, kas, šķiet, rētoru skolas sienās jau bija pilnīgi pierimusi, pēkšņi atkal atdzīvojās un pēdējo reizi antīkajā literatūrā devās triumfa gājienā.

Antīkajai pasaulei bija pienākusi tās garīgās attīstības pēdējā fāze. Tas bija sasniegumu apkopošanas un kultūras stagnācijas sākumposms. Romā bija nostiprinājusies ķeizara vara. Politiskā daiļruna apklusa, tās vietā stājās cita — reprezentatīvā, svinīgā daiļruna, kura bija krāšņa un spoža un kuras mērķis bija klausītāju nevis pārliecināt, bet izklaidēt un izraisīt apbrīnu. Filozofiskie meklējumi aprima, tos nomainīja sasniegtā popularizē]umi — īsas, viegli saprotamas pamācības un traktāti, kas pielāgojās plašās — gan izglītotās, gan neizglītotās — publikas idejām un gaumei. No spraigās politiskās un filozofiskās domas, kas kādreiz, 4. gadsimtā p. m. ē., bija fabulu izspiedusi no «augstās literatūras», vairs nebija ne vēsts. Fabula varēja atkal atgriezties cilvēku prātos un runās. Runātāji savus spriedelējumus labprāt izpušķoja ar interesantiem stāstiem, bet filozofi moralizējošās pamācības labprāt ilustrēja ar dzīvām ainiņām. Un tā fabulu savos darbos vienlīdz viesmīlīgi uzņem kā vieni, tā otri.

Jau 1. gadsimta beigās p. m. ē. sastopam virkni fabulu piemēru Horācija «Satīrās» un «Vēstulēs» (sal. mūsu izdevuma 24., 101., 142., 319. fabulu), kur dzejnieks šai ziņā

seko hellēnisma laikmeta tautas filozofu tradīcijām (šo filozofu darbi līdz mums nav nonākuši). Bet simt—divsimt gadu vēlāk fabulas ik uz soļa sastopamas visu kaut cik ievērojamu tā saucamās grieķu renesanses (m. ē. 2.— 3. gs.) rakstnieku darbos. Plūtarhs savos populārfilozofis- kajos sacerējumos izmanto vismaz 20 fabulu (7, 12, 46, 47, 53, 135, 142, 180, 181, 229, 361—370). Daži viņa sacerējumi īstenībā ir «piemēru» virknējums, kas ilustrē kādu ētikas tēzi, un šādu piemēru vidū goda vieta pieder fabulai. Plūtarha laikabiedrs Dīons Hrīsostoms fabulai pievēršas retāk, bet savus ar fabulu izteiktos ilustrējumus veido rūpīgāk: viņa sižeti ir oriģināli, izklāsts detalizēts un elegants (309, 359, 360). Viņš, piemēram, divreiz atstāsta fabulu par pūci un putniem: vienu reizi — to sarežģījot ar pasakām raksturīgu trijposmu darbību, otrreiz — vienkāršoti, ar vienposma darbību.

Kamēr Plūtarhs izmanto fabulas pamācīšanas, bet Dīons — izklaidēšanas nolūkā, trešais ievērojamais tā- laika rakstnieks, Lukiāns, pievēršas fabulām galvenokārt kritiskā, satīriskā nolūkā (3, 100, 188, 372—374). Viņam seko arī citi, mazāk nozīmīgi literāti: fabulas savos sacerējumos sniedz Maksims Tirietis (22, 375), vēsturnieki Jo- sefs Flāvijs (357), Apiāns (377), interesantu stāstu krājumu autors Ailiāns (85, 180), romāna autors Ahillejs Ta- tijs (258, 267). Rētora Filostrata varonis — gudrinieks brīnumdaris Tiānas Apollonijs daiļrunīgi cildina Ezopa fabulu, to vērtēdams augstāk par dzejnieku sacerētajiem mītiem, bet otrs Filostrats sīki apraksta gleznu, kas parāda Ezopu savu fabulu varoņu vidū («Gleznas», I, 3); šis apraksts, jādomā, sacerēts pēc Homēra apoteozes attēlojumu parauga.

Taču svarīgākais notikums fabulas vēsturē šajos gados bija Faidra un Babrija daiļrade. Romiešu dzejnieks Faidrs m. ē. 1. gs. pirmajā pusē un grieķis Babrijs m. ē. 1. gs. beigās—2. gs. sākumā pirmoreiz pārveidoja «Ezopa fabulas» dzejā un šos pārveidojumus izdeva atsevišķās grāmatās. Tas nozīmēja, ka fabula pilnīgi atdalījās no konteksta, atbrīvojās no «piemēra» palīgfunkcijas argumentācijā un kļuva par patstāvīgu, neatkarīgu literatūras žanru, kas bija līdzvērtīgs visiem «augstās literatūras» žanriem.

Faidrs savā pieejā fabulām par paraugu izvēlas filozofus, Babrijs — rētorus; Faidram galvenais fabulā ir morālā pamācība, Babrijam — dzīva, interesanta aina; Faidrs tiecas pēc īsuma un vienkāršības, Babrijs — pēc elegances un gleznuma. Šie dzejnieki gan ļoti atšķirīgi, bet viņu veikums ir līdzīgs: abi likuši pamatus saistītā valodā sarakstītai fabulai kā žanram, Faidrs — latīņu, Babrijs — grieķu valodā. Un, ja pirmais mums zināmais grieķu prozas fabulu kopojums ārpusskolas lasīšanai, masu lasītājam, proti, «Ēzopa fabulu pamatkrājums», tāpat radies m. ē. 1.—2. gadsimtā, tad par to var pateikties Faidra un Bab* rija sacerējumu izraisītajai augošajai cieņai pret fabulu.

Pēc «grieķu renesanses», pēc m. ē. 3. gadsimta politiskās un garīgās krīzes, antīkās pasaules kultūra strauji tuvojas pagrimumam. Atslābst saites starp valsts latīnisko rietumu pusi un grieķisko austrumu daļu. Kopš šā laika latīņu un grieķu fabula attīstās neatkarīgi viena no otras, katra iet savu ceļu. Kā latīņu, tā grieķu fabulā var izšķirt divus virzienus — «augstāko», retorisko, un «zemāko», masām domāto.

Šā laika latīņu fabulā «augstāko», retorisko virzienu pārstāv Aviāns, m. ē. 4. gadsimta dzejnieks, kas izveidojis krājumu ar 42 elēģiskajās divrindēs sarakstītām fabulām, kurās ik uz soļa sastopamas vergiliski augstā stila frāzes. Šīs fabulas ir no Babrija grāmatas atlasītu fabula pārveidojumi, taču ne visai veiksmīgi. Fabulas tomēr guva panākumus un viduslaikos ne vienreiz vien tika pārstāstītas, pārtulkotas un papildinātas kā prozā, tā dzejā.

«Zemāko», populāro virzienu latīņu fabulā pārstāv gandrīz vienlaikus, m. ē. 4.—5. gadsimtā, radies simt prozas fabulu krājums ar nosacītu nosaukumu «Romuls». Šā krājuma pamatu veidoja vairākkārt pārstāstītas un brīžiem līdz nepazīšanai pārveidotas Faidra fabulas; taču Faidra vārds pārstrādāšanas gaitā tika aizmirsts, un krājuma priekšvārdos bija sacīts, ka šo grāmatu grieķu valodā sarakstījis pats Ēzops, bet pēc tam latīņu valodā pārtulkojis kāds Romuls. Šis krājums Ēzopa vārdu padarīja ļoti populāru viduslaiku latīniskajos Rietumos. Arī krājums «Romuls» daudzkārt pārstāstīts, pārtulkots un papildināts. Papildinājumiem dažkārt noderēja «dzīvnieku» pasakas, kristiešu līdzības, fablio un tamlīdzīga specifiska viduslaiku literārā viela, kas dīvaini disharmonē ar nosaukumu «Ezopa fabulas».

Vēlīnajā antīkajā grieķu_ fabulā «augstāko» virzienu pārstāv daudzi tradicionālo Ezopa fabulu retoriski apstrā- dājumi. Tādus pārstāstījumus, kas kļūst aizvien ārišķīgi spožāki un puķaināki, atrodam Libanija, Temistija, Hime- rija un Grēgorija Nazianzieša (m. ē. 4. gs.) sacerējumos. Šis stils iespiežas arī skolu vajadzībām sastādītajos fabulu krājumos. Tāds ir arī Af toni ja, Libanija skolnieka, krājums, taču jāpiebilst, ka Aftonijs gan mazāk rūpējas par stila krāšņumu nekā par literārās valodas atbilstību sensenajām normām. Vēlīnās antīkās pasaules rētoru tradīciju turpinātāji ir arī bizantiešu rakstnieki, taču tikai fabulās, ko izmanto citu literatūras žanru — vēstures, sprediķu u. tml. — ietvaros. Pašos fabulu krājumos šī maniere neiespiežas. Šeit valda «zemākais» virziens, kura pamatā ir «Ezopa pamatkrājums». Taču daudzējādā ziņā mainās pats krājums.

Tā kā ar laiku m. ē. 1.—2. gadsimta valodu sāka izjust kā novecojušu, antīkās pasaules beigu posmā šā krājuma fabulas sāka pārstāstīt «laikmetīgā» valodā. Šādiem pārstāstījumiem sekoja arī pārmaiņas krājuma sastāvā (pazuda etioloģiskās fabulas, fabulas anekdotes, fabulas joki, palika vienīgi tipiskās «dzīvnieku» fabulas) un stilā (izzuda shematiskais sausums, parādījās spilgtas detaļas un izvērsti dialogi utt.). Ap 6. gadsimtu radās Ezopa krājuma jauna, «vidējā» redakcija, kam raksturīga neizkopta, bet sulīga tautas valoda. Šai redakcijai rokrakstos tagad mēdza pievienot arī pārstrādāto «Ēzopa dzīvi», jo, laikam ritot, vairs nebija izjūtama Ezopa tēla un Ēzopa fabulu neatbilstība.

Par jaunu avotu fabulu vielai šai laikā kļūst Babrija fabulu pārstrādājumi prozā. Tāpat kā Faidra fabulu pārstāstījumi «Romulā», arī tie zaudē autora vārdu, ienāk «Ēzopa fabulu» kopīgajā plūsmā un pat ietekmē tradicionālās vielas jauno pārstrādājumu stilu. Taču ar to īstenībā arī aprobežojas Bizantijas laikmeta papildinājumi Ēzopa krājumam. Neko «Romula» pasakām un fablio līdzīgu šeit neatrodam (ja neskaitām dažas fabulas noveles, sal. 389, 390, kādā rokrakstā). Te saudzīgi glabāja ēzopisko tradīciju tīrību, un pat tad, kad Bizantijā pārtulkoja austrumnieku slaveno fabulu un pasaku krājumu «Kalila un Dimna» (ar nosaukumu «Stefanits un Ihni- lats»), kas iemantoja plašu popularitāti, neviena pati šā krājuma fabula neiespiedās Ezopa cikla rokrakstos. Bet, kad grieķu valodā pārtulkoja austrumnieku «Stāstu par septiņiem gudrajiem» (ar nosaukumu «Filozofa Sintipas vēsture»), no Ēzopa fabulām tam sastādīja pielikumu ar nosaukumu «Filozofa Sintipas fabulas». Tātad Ezopa krājums šeit nebija ņēmēja, bet devēja lomā.

Protams, izglītotie bizantiešu literāti nevarēja samierināties ar to, ka tik slavena grāmata kā Ezopa krājums eksistē tikai vienkāršajai tautai domātā neizkoptā valodā. Tāpēc jau visai drīz pēc «vidējās redakcijas» rašanās sākās mēģinājumi krājumu vēlreiz pārstrādāt, atjaunojot tajā «pareizo» literāro valodu, kas atbilstu izglītoto lasītāju gaumei. Pēc vairākiem šādiem mēģinājumiem mērķis tika sasniegts — radās Ezopa krājuma un vienlaikus arī «Ezopa dzīves» «jaunākā redakcija». Kad tas noticis, joprojām ir strīdīgs jautājums. Daži zinātnieki šo pārstrādājumu attiecina uz tā saukto Bizantijas pirmo renesansi 9. gadsimtā, citi — uz Bizantijas otro renesansi 14. gadsimtā.

Jaunais pārstrādājums fabulu krājumā izskauda daudzos 6. gadsimta vulgārismus, atjaunoja tīro un gludo literāro valodu, kas, atdarinot sengrieķu valodu, bija nedaudz stilizēta tai laikā modē esošā atikisma garā. Reizē vienveidoja daudzu gadsimtu gaitā rokrakstos uzkrājušos neskaitāmos lasījuma variantus. Jaunās redakcijas veidotāji acīm redzami centās radīt Ezopa fabulu precizētu, kanonizētu tekstu. Šis pārstrādājums guva panākumus. «Jaunākā redakcija» izplatījās daudzos rokrakstos, izspiežot no apgrozības gan «vidējo», gan vēl jo vairāk pusaiz- mirsto «vecāko» redakciju. Šie rokraksti nokļuva arī Rietumos, Itālijā, kur renesanses laikmetā bija radusies milzīga interese par grieķu valodu un literatūru. Un, kad ap 1479. gadu itāliešu humānists Bons Akursijs Milānā pirmo reizi iespieda Ezopa fabulas (tā bija viena no pirmajām grieķu burtiem iespiestajām grāmatām Eiropā), tad šā izdevuma pamatā bija Ezopa krājuma «jaunākās redakcijas» rokraksti.

Tā pēc ilgas atšķirtības Rietumeiropas latīniskā fabuiu tradīcija atkal sastapās ar savu pirmavotu — grieķu fabulu tradīciju. Ar šo sastapšanos sākas jaunās Eiropas literārās fabulas vēsture, tā žanra vēsture, kuram bija lemts nākotnē greznoties ar Lafontēna, Lesinga un Kri- lova dižo vārdu.

___ M. Gasparovs

paskaidrojumi [2]

EZOPA FABULU PAMATKRĀJUMS

Ezopa fabulas gadsimtiem ilgi bija tautā iemīļota lasāmviela un tāpēc saglabājušās daudzos rokrakstos. E. Šambrī savam izdevumam izmantojis 46 rokrakstus un papildus izskatījis vēl 20; A. Hausrāts izmantojis 84 rokrakstus un papildus savācis ziņas vēl par 22. Visi šie rokraksti, atskaitot divus, nav vecāki par 13. gadsimtu.

Ezopa fabulu manuskriptu raksturīga iezīme ir to āikārtīgā ne- vienveidība. Tā kā neeksistēja nekāds kanonisks Ezopa fabulu teksts, ikviens pārrakstītājs uzskatīja sevi kaut kādā mērā arī par teksta rediģētāju un brīvi aizstāja vārdus un izteicienus, kas viņam nepatika, ar citiem. Tāpēc atsevišķām fabulām ir pieci vai pat astoņi varianti, neskaitot sīkas lasījuma atšķirības. Sevišķi uzskatāmi tas redzams Šambrī izdevumā, kur katrs variants iespiests atsevišķi.

Ilgu laiku zinātnieki šai variantu dažādībai nepievērsa uzmanību. Sākumā (16.—17. gadsimtā) likās, ka tās ir parastās sīkās lasījuma atšķirības, kādas sastopamas ikviena autora rokrakstos, un ka aiz tām slēpjas teksts, ko kādreiz sarakstījis pats Ezops. Taču atklāja aizvien vairāk lasījuma atšķirību, kas izrādījās visai nopietnas, un, kad R. Bentlijs 1697. gadā darbā «Par Ezopa fabulām» parādīja, ka mums zināmās fabulas nekādi nevar būt 6. gadsimtā p. m. ē. paša Ezopa sarakstītas, bet radušās daudz vēlāk, 18. un 19. gadsimtā virsroku guva cits priekšstats: radās uzskats, ka visas šīs fabulas sacerētas tikai Bizantijas laikmetā un ir kāda nesaglabājušās sengrieķu fabulu krājuma vāji pārstrādājumi; fabulas šajā krājumā laikam bijušas saistītā valodā, bet pats krājums, jādomā, Babrija sastādīts. Taču 19. gadsimta vidū atrada un publicēja īstās Babrija fabulas, un nu kļuva redzams, ka tās ne pēc sižetiem, ne pēc stila nekādi nevarēja būt visu eksistējošo prozas fabulu avots. Tikai tad, 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā, prozas fabulu varianti kļuva par zinātniskās izpētes objektu. Tās ierosinātājs bijis O. Krūziuss, bet aktīvākais dalībnieks — A. Haus- rāts.

A. Hausrāta pētījumi parādīja, ka visi fabulu varianti dalās trijās grupās un vairākās apakšgrupās. Sākumā (savos pagājušā gadsimta 90. gadu rakstos) zinātnieks vēl pieļāva domu, ka šīs trīs tekstu grupas ir cita no citas neatkarīgas un tām pamatā ir kopīgs antīks arhetips — spilgtu un krāsainu fabulu (folkloras, nevis skolas tipa) krājums. 1913. gadā izdodot plašām lasītāju aprindām paredzēto kopojumu «Griechische Marchen», Hausrāts mēģināja savā tulkojumā šo arhetipu hipotētiski rekonstruēt. Taču turpmākie Hausrāta pētījumi (viņa galvenais darbs «Aesopus» kara gados diemžēl gājis bojā rokrakstā), kuru secinājumus apstiprināja arī citu zinātnieku, vispirms B. E. Perrija («Studies in the text history of the Life and the Fables of Aesop». Haverford, 1936) un F. Rodrigesa Adradosa («Estudios sobre el lēxico de 1as fabulas es6picas». Salamanca, 1948) darbi, pārliecinoši parādīja, ka šīs trīs redakcijas nav radušās neatkarīgi cita no citas, bet gan ir cita citu pārveidojušas: otrā — pirmo, bet trešā — otro. Tas mums arī dod tiesības tās dēvēt par vecāko (I), vidējo (II) un jaunāko (III) redakciju. Visticamākais to rašanās laiks: vecākajai redakcijai — m. ē. 1. gadsimts; vidējai — 5.—6. gadsimts (Perrijs sākumā pieļāva 12. gadsimtu, bet savā 1965. gada izdevumā, XVII Ipp., no šā datējuma atteicies); jaunākajai — 9. gadsimts (Hausrāts, Adradoss) vai 14. gadsimta sākums (Perrijs). So pārstrādājumu motīvi un stilistiskās tendences iztirzātas šā izdevuma pēcvārdā.

Vecāko redakciju (I) nereti sauc arī par «collectio Augustana» — pēc kāda tās rokraksta nosaukuma (Augustanus Monacensis 564, 13.—14. gadsimts). Citi svarīgākie šās redakcijas rokraksti: Parisinus supp. gr. 690, 12. gadsimts, un visvecākais un pilnīgākais — Novoeboracensis Morgani 397, 10. gadsimts — 18. gadsimtā Grotaferatā (Itālijā) atrastais rokraksts, kas bez pēdām bija pazudis Napoleona rekvizīciju laikā, bet mūsu gadsimta 20. gados negaidot atkal uziets amerikāņu miljardiera Morgana kolekcijā. Hausrāts uz vecāko redakciju attiecina 17 rokrakstus, to vidū izšķirot trīs savā starpā tuvas «dzimtas» un raibu grupu (1b grupa) dažnedažādu retorisku pārveidojumu. īpašu stāvokli ieņem arī par «Ezopa fabulu izlasi» nosaukto 11 rokrakstu grupa (Ia grupa): tas ir saīsināts vēlīnā antīkā laikmeta (Perrijs) vai Bizantijas laikmeta (Hausrāts) vecākās redakcijas izdevums, kas papildināts ar virkni fabulu, kuru nav pamatkrājumā. Mūsu izdevumā tās dotas nodalījumā «Fabulas no pamatkrājuma atkārtota izdevuma».

Vidējo redakciju (II) sauc arī par «collectio Vindobonensis» — pēc tās galvenā rokraksta nosaukuma; Vindobonensis gr. hist. 130, 14. gadsimts. Hausrāts šai redakcijai pieskaita 16 rokrakstus, no kuriem viņš 7 uzskata par pamatrokrakstiem, bet pārējos par dažāda veida retoriskiem pārveidojumiem (IlS). Bez vecākās redakcijas vidējai redakcijai vielu devušas Babrija fabulas un to parafrāzes prozā (sk. pēcvārdu, 277. lpp.). Daudzos rokrakstos parastie fabulu prozas teksti mijas ar Bizantijas laikmeta pārfrāzē jumiem saistītā valodā — divpadsmitzilbju sillabiskās vārsmās.

Jaunāko redakciju (III) dēvē arī par «collectio Accursiana», proti, humānista Bona Akursija vārdā. Viņš laidis klajā pirmo iespiesto Ezopa fabulu izdevumu (ap 1479. gadu), kura pamatā ir viens no šās redakcijas rokrakstiem. Hausrāts jaunākajā redakcijā izdala trīs apakšredak- cijas, kas ir cits no cita neatkarīgi mēģinājumi «vidējās redakcijas» vienkāršajam stilam piešķirt literāru eleganci. Pie pirmās no šīm apakšredakcijām (IIlY) Hausrāts pieskaita 19 rokrakstus, kas sadalās divās «dzimtās»; pie otrās (IIIP) — 14 rokrakstus ar «Laurentianus 58, 23», 15. gadsimts, priekšgalā; pie trešās (Illa) — 8 rokrakstus ar «Laurentianus 89 sup. 79», 15. gadsimts, priekšgalā. Sī pēdējā apakšredakcija (Perrijs to piedēvē bizantiešu humānistam Maksimam Planūdam, kas ir arī «Ezopa dzīves» jaunākās redakcijas autors) iemantojusi vislielāko popularitāti. Jāatzīmē, ka lasījuma atšķirību jaunākās redakcijas rokrakstos ir daudz mazāk nekā vecākās un vidējās redakcijas manuskriptos: redaktori un pārrakstītāji acīm redzami centušies (pirmo reizi Ezopa fabulu rokrakstu vēsturē) radīt fabulu kopojuma kanonisku tekstu.

Jāpiebilst, ka veselai virknei rokrakstu ir jaukts sastāvs: tajos pārrakstīti dažādu redakciju varianti. Piemēram, visai svarīgais rokraksts «Casinensis (Laur., convent. suppr. 627», 13. gadsimts) apvieno vecākās un vidējās redakcijas fabulas, bet rokraksts «Salmanticensis» brīvi sajauc apakšredakciju Illa, IIip, IIlY un III6 fabulas.

Pirmo Ēzopa fabulu iespiesto izdevumu, kā jau minēts, ap 1479. gadu laidis klajā Bons Akursijs. Tajā ietilpst 147 jaunākās redakcijas fabulas, un tā bija viena no pirmajām grieķu valodā iespiestajām grāmatām. Turpmāk izdevēji pakāpeniski papildināja šo kopojumu ar jaunatklāto rokrakstu fabulām. Piemēram, Roberts Stefans savā 1546. gada izdevumā palielināja fabulu skaitu līdz 169, izmantojot citus jaunākās redakcijas rokrakstus; Izaks Nevelets 1610. gada izdevumā — līdz 296, papildinājumiem izmantojot Ia, Ib apakšredakcijas un Babrija parafrāzes. Frančesko Furia 1810. gada izdevumā publicēja vidējo redakciju (pēc ««Casinensis» rokraksta), J. G. Šneiders 1812. gada izdevumā — vecāko redakciju (pēc «Augustanus» rokraksta); izdevumos sāka uzņemt fabulas no Aftonija, Sintipas un atsevišķu antīko autoru krājumiem; teksti bija kļuvuši tik atšķirīgi, ka A. Koraiss savā 1810. gada izdevumā pirmo reizi katru fabulu iespieda vairākos variantos.

No šāda haotiska publicējumu klāsta Karls Halms 1852. gadā izveidoja kompilatīvu izdevumu, ņemot no Furias, Koraisa un citiem izdevumiem 426 fabulas un tās sakārtojot virsrakstu alfabētiskā secībā. Rokrakstus Halms neizmantoja, un vienīgais variantu atlases kritērijs bija viņa paša gaume. Lai gan šā izdevuma sagatavošanā trūka zinātniskas pieejas, tas fabulu sastāva relatīvās pilnības dēļ guva panākumus, tika daudzkārt bez jebkādiem grozījumiem no jauna iespiests un vēl mūsdienās noder par citējumu avotu.

Ari vēl pēc Halma joprojām nāca klāt jauni rokrakstu materiāli: 1877. gadā izdeva kā vidējās redakcijas, tā Babrija parafrāžu galveno rokrakstu, 1894. gadā — vecākās redakcijas Parīzes rokrakstu, 1935. gadā — vecākās redakcijas Ņujorkas rokrakstu. Nobrieda vajadzība pēc jauna zinātniska izdevuma. 1925. gadā nāca klajā E. Šambrī izdevums, 1940. gadā — A. Hausrāta izdevuma pirmā daļa, 1956. gadā, pēc zinātnieka nāves, — otrā daļa, 1952. gadā — B. E. Perrija izdevums. Šambrī, sekojot Koraisa piemēram, iespiedis pēc kārtas visus kaut cik atšķirīgus katras fabulas variantus (reizēm līdz pat astoņiem); Hausrāts devis trīs variantus atbilstoši redakciju skaitam. Perrijs aprobežojies ar vecākās redakcijas publicēšanu.

Šajā izdevumā kā «Ēzopa fabulu pamatkrājumu» publicējam vecākās redakcijas labākajos rokrakstos saglabājušos fabulu kopojumu.

1. Ērglis un lapsa. Uz šo fabulu atsaucas Aristofans komēdijā «Putni» (651). Faidram lapsa pati apliek kokam apkārt žagarus un tos aizdedzina. Sintipam dievu atriebe ir citāda: ērglis nolaupa no ziedokļa pārāk karstu gaļas gabalu; putnēni, to norijot, apdedzinās un iet bojā.

Šī ir viena no vecākajām mums zināmajām sengrieķu fabulām. Jau Arhilohs (7. gs. p. m. ē.) to pārlicis vārsmās — jādomā, brīdinādams no līdzīga dievu soda Likambu, kas viņam bija apsolījis dot meitu par sievu, bet solījumu nebija izpildījis.

Uz šās fabulas zooloģisko motivējumu norāda kā Aristotelis («Par dzīvnieku dabu»), tā Plīnijs («Dabas vēsture»): valdīja uzskats, ka ērgļu mātīte perēšanas laikā nedodas tālu projām no savas ligzdas un tāpēc cieš no barības trūkuma.

3.   Ērglis un mēslu vabole. Sal. «Ezopa dzīve», 135—139. Fabula bijusi populāra spilgtā kontrasta dēļ starp dievu valdnieku un mēslu vaboli. Fabulu piemin Aristofans («Miers», 127, «Lapsenes», 1448) un Lukiāns («Ikaromenips», 10). Ar to saistīta arī paruna «Vabole ir ērgļu mātes bērnu pieņēmēja» (Zēnobijs, I, 20). No šās fabulas Aristofans aizguvis sākuma motīvu komēdijai «Miers», kur zemnieks Trigajs aizlido pie dieviem labi nobarotas mēslu vaboles mugurā.

Ērgli uzskatīja par Zevam svētu putnu.

4.   Lakstīgala un vanags. Pirmā sengrieķu literatūrā izmantotā fabula. Sal. Hēsioda «Darbi un dienas», 202—212.

5.   Parādnieks. Fabulā minētie svētki Atikā svinēti šādā laikā: «Lielās» (Eleisīnas) mistērijas — oktobra sākumā, Panatēnaji — augusta vidū, («Lielie») Dionīsiji — marta beigās. Mistērijās kā šķīstīšanās upurus ziedoja sivēnus, Dionīsijos — kazlēnus. Ar to arī ir saistīts aizdevēja joks.

6.  Mežakazas un gans. Babrijam, kā arī variantos, kuru pamatā ir viņa apdare, mājas kazas pat nobeidzas badā.

7.   Kaķis un vistas. Plūtarhs («Par brāļu mīlestību», 19, 490c) iesaka tā atbildēt intrigantam, kas cenšas sanaidot brāļus.

8.   Ezops kuģu būvētavā. Uz šo fabulu atsaucas Aristotelis, «Meteoroloģija», II, 3, 356b 11.

11.  Zvejnieks slabulētājs. Hērodots stāsta (I, 141), ka Persijas valdnieks Kīrs, dodoties karagājienā pret Krēzu, aicinājis tam pakļautās Jo- nijas pilsētas kļūt par savām sabiedrotajām, taču jonieši atteikušies. Kad Kīrs Krēzu sakāvis, jonieši paši piedāvājuši Kīram savienību, bet viņš tiem atbildējis ar šo fabulu.

Senatnē patiešām zvejots ar mūzikas palīdzību. Ailiāns («Stāsti par dzīvniekiem», I, 39) to apraksta šādi: «Zvejnieki sastājušies sāk dejot un liegi dziedāt. Zivis, skaņu un dejas pievilinātas, piepeld tuvāk, bet ļaudis lēnītiņām, soli pa solim, atkāpjas turp, kur nabaga zivis gaida lamatas — izvilktie tīkli…»

12.  Lapsa un leopards. Plūtarhs atsaucas uz šo fabulu apcerējumā par tematu «Kuras ciešanas ļaunākas — dvēseles vai fiziskās?» (2, 500d) un «Septiņu gudro dzīres» (12, 155c — Solona piezīme par Krēza pils spožumu).

* Tulkojums aptuvens, jo oriģinālā ir grūti atdarināma vārdu spēle; īpašības vārds poikilos, ar kuru leopards lielīdamies raksturo savu ādu, bet lapsa — savu dvēseli, nozīmē gan «raibs», gan «veikls, viltīgs».

17. Lapsa bezasle. Uz šo fabulu netieši norāda Tīmokreonts Rodietis (5. gs. p. m. ē.) savās zobgalīgajās pret Temistoklu vērstajās vārsmās. Temistokls bija Tīmokreontu izraidījis no dzimtenes par simpatizēšanu persiešiem, bet vēlāk tapa uz līdzīgas apsūdzības pamata izraidīts pats.

Attiecīgo fragmentu citē Plūtarhs, «Temistokls», 21: Redzams, ne vienīgai astes man trūkst, Citu tādu lapsu vēl daudz.

20.   Lapsa un krokodils. Gimnasiarhs — turīgs pilsonis, kas par saviem līdzekļiem uzturēja un apmācīja jauniešus, kuri valsts svētkos piedalījās sporta sacensībās. Lapsas replika nozīmē: «Pēc rētām uz tavas ādas redzams, ka gimnasijā (vingrotavā, sporta zālē) neesi vis bijis kā brīvs pilsonis, bet gan kā daudzkārt pērts vergs.»

21.  Zvejnieki. Tuncis (jeb tunzivs) — lielākā zvejojamā zivs Vidusjūrā, svarīgākais zrvejas objekts antīkajā pasaulē. Tunča ieradums nevaldāmi spārdīties un lēkāt, iekļūstot tiklā, bija plaši zināms un ii pamatā tunča grieķiskā nosaukuma tautas etimoloģijai: thynein (steig* ties, drāzties, trakot) — thynnos (tuncis).

22.   Lapsa un meža cirtējs. Šās fabulas variantu savās pārdomās mini m. ē. 2. gs. filozofs Maksims Tirietis (III, 1), pārmetot citiem filozofiem, ka tie gan liekulīgi nosoda dzīves baudas, bet īstenībā tām nododas tāpat kā visi citi:

Frīģietis Ezops sacerējis fabulas par dzīvniekiem un to attiecībām. Viņam prot runāt gan koki, gan zivis — kā savā starpā, tā ar cilvēkiem. Te visur ietverta īsa morāle, kas pauž kādu dzīves patiesību. Ezopa fabulu vidū pazīstama ari šāda:

«Lauva reiz dzinies pakaļ briedim, bet šis bēgdams paslēpies meža biezoknī. Lauvam gan ir milzīgs spēks, bet ātrumā briedis par viņu pārāks. Pienācis pie biezokņa, lauva vaicājis ganam, vai tas nav kaut kur redzējis slēpjamies briedi. Gans atbildējis, ka neesot vis, bet vienlaikus pastiepis roku uz brieža pusi. Lauva meties virsū trīcošajam briedim, bet lapsa (Ezopam tā vienmēr ir gudriniece) ganam, raugi, ko sacījusi:

— Tu esi gļēvs un nelietīgs cilvēks, lauvas priekšā gļēvs, pret briedi — nelietīgs!»

Man šķiet, ka šo frīģieša Ezopa līdzību Epikūrs varētu izmantot pret tiem, kas nosoda baudu; vārdos viņi ir nelokāmi, bet sirdī tiecas pēc baudas.

23.   Gaiļi un irbe. Gaiļu cīņas Grieķijā bijušas ļoti populāras un dažās pilsētās rīkotas uz valsts rēķina. Atēnās tās pilsoņu cīņas gara stiprināšanai ieviesa Temistokls (Ailiāns, «Raibie stāsti», II, 28). Ir pat saglabājušies bareljefi ar slavenu gaiļu attēliem (viens no tiem vēl mūsdienās kalpo par izdevniecības emblēmu uz franču filoloģiskā žurnāla «Revue des ētudes anciennes» vāka — acīmredzot kā «gailu gaiļa» simbols). Irbes savukārt pieradināja un audzēja gaļai un laika kavēklim. Tās bija svētas Afrodītei, un ar tām izklaidējās sabiedrības dāmas. «Palatīna antoloģijā» sastopamas pat epitāfijas pieradinātām irbēm.

24.  Lapsa ar lielo vēderu. Horācijs izmanto šo fabulu «Vēstulēs», ], 7, 29—34, aizstāvēdams savu brīvību pret Mecenāta uzmācīgo aizbildnību. Tā paša sižeta variantu (lapsas vietā šeit figurē čūska mucā) min Tūras Grēgorijs (6. gs.) «Franku vēsturē», IV, 9.

25.   Zivju dzenis. Šis putns (gr. alkydn) senatnē bijis ļoti iecienīts. Dabzinātniskos apcerējumos (Plīnijs, Plūtarhs, Ailiāns) cildināta tā uzticība laulībā un ligzdu vīšanas prasme; mitoloģija savukārt vēstī, ka par zivju dzeni pārvērsta Ai ola meita Alkione, kas skumusi pēc sava vētras laikā jūrā bojā gājušā vīra Keīka. Uzskatīja, ka Jonijas un daļēji Egejas jūrā vērojamais divu nedēļu klusums vētrainajā Vidusjūras ziemā (nedēļu pirms un pēc saulgriežiem, tā saucamās «Alkiongs dienas») izskaidrojams ar to, ka Alkione šajā laikā vij ligzdu perēšanai un viņas tēvs Aiols, vēju dievs, neļauj tiem vaļu, lai meitu netraucētu. Istehībā, protams, zivju dzenis dēj nevis ziemā, bet, tāpat kā visi putni, pavasarī.

26.         Zvejnieks. Šis primitīvais zivju ķeršanas paņēmiens minēts, atmaskojot demagogu, arī Aristofana «Jātniekos», 864—867:

Tu rīkojies tāpat kā zvejnieki, kas zušus tīklā

dzen,

Jo, kamēr jūras dzīle mierīga, bez panākumiem pūles

šiem.

Bet, ja no dibena tie dūņas augšup ceļ, ja ūdens

saduļķots,

Tad zveja sekmējas. Tu lomu velc, kad satrauc

pilsētu.

(Atdzejojis A. Ģiezens)

27.         Lapsa un maska. Antīkajā teātri aktieri tēlojuši lielās maskās ar pārspīlētiem vaibstiem. Fabulu krājumu sastādītājiem acīmredzot nebija viegli izdomāt situāciju, kādā lapsa varētu sastapties ar masku. Vidējā redakcijā lapsa iemaldās kitaroida (dziedoņa un kitaras skandinātāja) mājā, jaunākajā redakcijā — aktiera mājā. Lapsas replika uzņemta kā paruna Apostolija krājumā, XVIII, 60.

28.         Krāpnieks. Vidējā redakcijā fabulas stāstījums dzīvāks. Visas replikas dotas tiešajā runā. Dievi sapnī vīram saka:

—          Aizej uz jūras krastu, uz tādu un tādu vietu, un tur tu atradīsi tik un tik talantu zelta.

Bet viņš, kritis laupītāju rokās, lūdzas:

—   Atlaidiet mani, un es jums došu tūkstoš talantu zeltai

Hekatomba ir vislielākais ziedojums dieviem (nomināli — simt vēršu, bet faktiski parasti ziedoja mazāk). Uzskatīja, ka fabulas varoņa viltība grūtos apstākļos ir pieļaujama. Plūtarhs stāsta («Lukulls», 10), ka tad, kad Mitridats bija aplencis Kizikas pilsētu, tās iedzīvotājiem nebija melnas govs, ko ziedot Persefonei. Tad kizikieši izveidoja govi no mīklas un lika to uz ziedokļa.

* Fabulā, minot tās varoņa izveidotos vēršus, figurē grieķu īpašības vārds steātinos, kas nozīmē gan «no kviešu mīklas», gan «no taukiem».

Ar dievu sūtīto sapni sal. nimfu parādīšanos sapnī Dafnidam Longa romānā «Dafnids un Hloja» (III, 27). Arī šeit varonis tiek sūtīts uz jūras krastu, kur atrod nimfu solīto maku ar naudu.

30.         Slīcējs. «Lai Atēna palīdz, bet rokas kustini patsl» ir paruna (Zēnobijs, V, 93).

31.          Vīrietis ar Iesirmiem matiem un viņa mīļākās. Citās versijās morāle savādāka: «Sievietēm uzticēties bīstami.»

33.   Lielīgais pieccīņnieks. Beigu sentence ir paruna (Apostolijs, VIII, 100). Piecclņa senajā Grieķijā bija svarīgākā olimpisko spēļu disciplīna. Tajā ietilpa skriešana, tāllēkšana, diska un šķēpa mešana, laušanās.

34.    Cilvēks, kas sola neiespējamo. Hekatomba — sk. paskaidrojumu 28. fabulai.

35.   Cilvēks un satirs. Jautājums, kāpēc cilvēka dvaša gan dzesē, gan silda, nodarbināja jau Aristoteli («Problēmas», 34, 7). Šī fabula devusi sižetu pazīstamajai Jordānsa gleznai «Satirs ciemos pie zemnieka» (Maskavā, Valsts tēlotājas mākslas muzejā).

36.  Nekrietnelis. O. Krūziuss saskata ilustrāciju šai fabulai kādas Dienviditālijas vāzes gleznojumā, kurā redzams satirs, kas ar putniņu rokā stāv mīklu minētājas Sfinksas priekšā. 1. Mete pieļauj, ka šis motīvs varbūt bijis sastopams Aishila satiru drāmā «Sfinksa», kas līdz mūsdienām nav saglabājusies.

39.  Bezdelīga un putni. Sal. 359. fabulu. No āmuļa gatavoja līmi putnu ķeršanai.

40.  Zvaigžņu tulks. Šo populāro sižetu parasti saistīja ar pirmā grieķu filozofa — milētieša Talēta vārdu (Platons, «Teaitets», 174a; Dio- gens Lāertietis, I, 34).

44. Vaidēs pieprasa valdnieku. Lielo naidu starp vardēm un ūdens- čūsku (hidru) min arī Ailiāns («Stāsti par dzīvniekiem», XII, 15). Vidējā redakcijā darbība noris nevis divos, bet trijos posmos:

«… Viņas nākušas pie Zeva un lūgušas dot citu valdnieku. Zevs viņām iedevis zuti. Taču vardes redzējušas, ka arī šis ir pārāk vientiesīgs, un to neņēmušas. Tad viņas pie Zeva griezušās trešoreiz, lai tas arī šā vietā dod citu. Zevs nu sadusmojies un vardēm uzsūtījis ūdensčūsku, kas tās sākusi gūstīt un pa vienai aprīt.»

46.  Ziemelis un Saule. Plūtarhs («Pamācības laulībai», 12, 139d), balstoties uz šo fabulu, iesaka vīriera atradināt sievas no greznuma nevis varmācīgi, bet ar maigumu. Temistijs (16, 208a) sniedz šās fabulas vispārīgāku iztulkojumu: «Arī fabulniekam Ezopam ir fabula par strīdu starp Pārliecināšanu un Spēku, un tajā Pārliecināšana gūst virsroku pār Spēku: saule ātrāk nekā brāzmainais vējš piespiež cilvēku izģērbties. Kā vēstī dzejnieki, arī giganti cīņā ar dieviem sakāvuši Arēju, bet viņus savukārt pieveicis Hermejs ar savu zizli.»

47.  Zēns, kas vēma visas iekšas ārā. Plūtarhs sniedz šās fabulas variantu apcerējumā «Par to, ka nav jātaisa parādi» (8, 831c), cenzdamies pārliecināt bagātniekus, lai tie atsakās no savas bagātības, — jo viņi atteikšoties nevis no savas, bet gan no citu mantas:

Uzklausi fabulu par klijām;

«Viena no tām, sākot vemt, kliegusi, ka tai nākot laukā zarna. Bet cita iebildusi:

—   Kas tur tik briesmīgs? Tā tak nav tava zarna, bet tā līķa, kuru nupat kā saplosījām.»

Tāpat arī ikviens parādnieks nepārdod vis savu zemes gabalu, savu māju, bet tā aizdevēja zemi un māju, kuru viņš saskaņā ar likumu padarījis par visas mantas īpašnieku.

50. Zebiekste un A/rodīte. O. Kellers atzīmē, ka jaungrieķu valodā zebieksti sauc «līgavas» vārdā (nģmphitza).

52.  Saimnieks un suņi. «Atikā pastāvēja likums… kas aizliedza no kaut darba vērsi — arkla vai arāja ratu vilcēju, jo tas ir zemkopis, kas palīdz cilvēkam viņa darbos» (Ailiāns, «Raibie stāsti», V, 14). Frīģieši, Ezopa tautieši, par aramvērša nogalināšanu sodīja ar nāvi (Ailiāns, «Stāsti par dzīvniekiem», XII, 34); sal.: Varrons, «Par lauksaimniecību», II, 5; Plīnijs, VIII, 180. Tāpēc arī fabulā minēto suņu bažas bijušas visai pamatotas.

53.  Zemnieka dēli. Plūtarhs («Par pļāpīgumu», 17, 511c) attiecina šo līdzību uz skitu valdnieku Skilūru, kam bija 80 dēlu, un cildina viņa mazrunīgumu.

*56. Burve. Fabulai mūsu izdevumā dota jaunākās redakcijas varianta morāle. Vecākās redakcijas varianta morāle, ko A. Hausrāts uzskata par rētoru skolas audzēkņu darinājumu, skan: «Fabula vēršas pret krāpniekiem, kas visu ko sasola, bet tiek pieķerti sīkumu dēļ.»

57. Sirmgalve un dziednieks. Beletristiskāk šī fabula izklāstīta vidējā redakcijā:

«Kādai vecai sievietei bija slimas acis. Tā atsauca dziednieku un liecinieku klātbūtnē apsolīja viņam labi samaksāt, ja lai izārstēšot acis, bet, ja neizdziedināšot, ja nekļūšot labāk, tad viņš nesaņemšot neko. Tā viņi vienojās, un dziednieks ķērās pie darba, bet reizē ar to sāka pamazītiņām stiept no mājām projām vecās mantību. Pēc kāda laika viņš to izārstēja un nu pieprasīja salīgto maksu. Večiņa paskatījās visapkārt — māja kā izslaucīta. Dziednieks uzstājīgi pieprasīja atalgojumu, bet šī atteicās maksāt, un viņš to aizveda pie ar- hontiem. To priekšā vecā teica:

—   Viss, ko šis te saka, ir taisnība. Es viņam apsolīju, ka samaksāšu, ja atkal varēšu labi redzēt, bet, ja man nekļūs labāk, tad nedošu neko. Tagad, raugi, viņš stāsta, ka es esot vesela, bet es saku, ka esmu joprojām slima. Agrāk, kad man sāpēja acis, savās mājās redzēju gan dažādas mantas, gan naudu. Tagad turpretī, kad šis apgalvo, ka man redze jau pavisam laba, vairs neko nespēju ieraudzīt.»

Morāle tā pati, kas vecākajā redakcijā.

60. Sirmgalvis un Nāve. Sī doma sastopama ari Eiripida «Alkestīdā», 669—672, kur Admēts pārmet sirmajam tēvam, ka viņš nav gribējis labprātīgi mirt dēla vietā:

Ak, sirmgalvji! Cik bieži viņi nāvi sauc! Bet, tiklīdz tā šiem tuvojas, tad mirt neviens No viņiem negrib vairs un visai tīkams jau Tiem vecums šķiet.

62.  Delfīni un grundulis. Babrijam grunduļa vietā figurē vēzis. Ailiāns («Stāsti par dzīvniekiem», V, 48) min delfīnus un haizivis līdzās citiem klasiskiem savā starpā naidīgu dzīvnieku piemēriem: kraukļi un pūces, lauvas un buļļi, klijas un ērgļi u. c.

63.   Orators Dēmads. Fabulai, protams, ir parodisks raksturs, un Ēzopa krājumā tā iekļuvusi redaktora naivitātes dēļ. Dēmads (miris 318. gadā p. m. ē.), atēniešu orators, Dēmostena jaunāks laikabiedrs un pretinieks, simpatizēja maķedoniešiem. Viņš bija pazīstams ar savu amorālo dzīves veidu, meistarīgi improvizētām runām un dzēlīgu asprātību. Pseidoplūtarha «Desmit oratoru dzīvē» līdzīgs atgadījums piedēvēts Dēmostenam (sk. 371. fabulu).

65. Ceļinieki un lācis. Ticējums, ka lācis neaiztiekot līķus, senatnē bija visai izplatīts, kaut gan jau Aristotelim bija zināms, ka tas ir nepamatots. Par to, ka lācis bez grūtībām kāpj kokos, fabulas redaktors acīmredzot nav zinājis.

70^. Koki un niedres. Iepriekšējās fabulas vecākās redakcijas cits variants.

70b . Niedre un olīva. 70. fabulas vidējās redakcijas variants.

71. Gļēvulīgais zelta lauvas atradēļs. Paraugs skolas vingrinājumam rakstura tēlojumā. Arī pēc sava stila šī fabula krasi atšķiras no visām pārējām Ezopa krājumā. Vairumā rokrakstu tā izlaista. Sal. Libanija (m. ē. 4. gs.) deklamāciju «Ko sacītu gļēvulīgs tirgotājs, atrazdams zelta zobenu?» (IV, 1043) un epigrammu par šo pašu tematu «Palatīna antoloģijā» (IX, 431):

Vilināt vilina zelts, bet atbaida Arēja asmens.

73.   Delfīns un pērtiķis. Nostāsti par to, ka delfīni glābj slīcējus, senatnē bija ļoti populāri. Sevišķi pazīstams ir stāsts par dzejnieku Arīonu, ko delfīns izglābis no pirātiem (Hērodots, I, 23).

74.   Briedis un lauva. Gandrīz visos fabulas variantos lauvas vietā figurē mednieki.

81. Lapsa un pērtiķis. O. Krūziuss ierosinājis lapsas beigu replikā lasīt nevis psychēn («dvēseli», šeit tulkots ar «galvu»), bet pygēn («dibenu»), tuvinot šo repliku līdzīga satura vārsmai, kas saglabājusies no kādas Arhiloha epodas (fragm. 83 D). Pēc S. Lurjē interpretācijas, jēga tad būtu šāda: «Par valdnieku nevar būt radījums, kam no lamatām uz dibena rētas kā vergaml».

82. Ēzelis, gailis un lauva. Skat. Plīnija liecību: «Lauvu atbaida riteņu griešanās, tukši rati, gaiļu sekstes, pat gaiļa dziedāšana, taču visvairāk — uguns.»

85.  Sivēns un aitas. Šo fabulu īsi pārstāsta Ailiāns («Raibie stāsti», X, 5) ar negaidītu secinājumu: «Tāpat izturas tirāni: viņi mūždien aizdomu pilni un no visa kā baidās, jo zina, ka tiem, tāpat kā šai cūkai, jāatdod dzīvība jebkuram.»

55a. Sivēns un lapsa. Iepriekšējās fabulas vecākās redakcijas cits variants.

86.  Strazds. Sintipam strazda vietā ir zvirbulis.

87.  Zoss, kas dējusi zelta olas. Variantos zoss vietā lielākoties sastopama vista.

*88. Hermejs un tēlnieks. Ziņnesis un peļņas gādnieks: Hermejs ir gan dievu ziņnesis, gan tirgus dievs.

89. Hermejs un Teiresijs. T e i r e s i j s — Tēbu pareģis, daudzu mītu varonis. Tas sastopams arī mītā par Oidipu un viņa pēcnācējiem.

91. Suns un saimnieks. Šās fabulas atšķirīga redakcija sastopama bi- zantiešu fabulu noveļu krājumā (sk. 309. Ipp.) citu izvērsti un dzīvi sarakstītu stāstu vidū:

«Kādam cilvēkam bija ēzelis, ar kuru viņš sev veda pārtiku, un bija arī sunītis, ko nelaida ne soli no mājām laukā. Kad saimnieks pārnāca mājās, sunītis tūdaļ pieskrēja klāt, draiskojās pie viņa kājām, luncinājās un izlikās kožam, Kungu šie joki uzjautrināja, un viņš ar šuneli labprāt rotaļājās. Kad ēzelis visu to redzēja, viņš sāka suni apskaust un nodevās šādām pārdomām: «Es sūri grūti strādāju — uz savas muguras stiepju gan maizi, gan vīnu, gan ūdeni, gan visu ko citu, taču saimnieks ar mani vēl nekad nav parotaļājies un ne reizi nav noglāstījis, bet suns augu dienu tikai ēd un guļ, un tomēr saimnieks viņu mīl. Tas tāpēc, ka esmu vientiesīgs, neko neprotu un neesmu tik apķērīgs kā šis suns. Pamēģināšu uzvesties līdzīgi viņam un tāpat luncināšos ap saimnieku. Arī mani joki tam iepatiksies, jo veiklība un atjautība ikvienam pa prātam.» Tā savā nodabā gudroja ēzelis. Kad vakarā pārnāca saimnieks un sunītis tam draiski pieskrēja klāt, ēzelis skaudību vairs apvaldīt nevarēja. Viņš palēkdamies metās uz priekšu, sāka spārdīties un skaļi brēkt un beigās pat grasījās priekšējās kājas saimniekam uzlikt uz pleciem. Šis nobijās, ka ēzelis tam var iespert ar nagiem, atlēca nost, paķēra rungu un ēzeli bez žēlastības noslānīja.

289

Fabula rāda, ka veiklība ir laba, bet tikai īstā vietā un ja tā nevienam nekaitē.»

10 — 4486

94. Tēvs un meitas. Jaunākajā redakcijā tēva vietā figurē māte, citādi teksts gandrīz pilnīgi tāds pats. Fabula atspoguļo plaši pazīstamu sentenci, kas sastopama jau Teognīda vārsmās (25—26; dzejnieks pieļauj, ka būs arī tādi lasītāji, kuriem viņa dzeja nepatiks): … Zevs arī nespēs

Izdabāt visiem, lai ko — sauli vai lietu — tiem dod.

Kādā Sofokla traģēdijas fragmentā (481) Agamemnons, grieķu karaspēka virspavēlnieks Trojas karā, izšķirot karavadoņu ķildu, brīdina: Tak aplaimot it visus karavadonim Pa spēkam nav, jo nevar katram izdabāt. Kaut arī daudzkārt varenāks par mani Zevs, Viņš, vai nu sauli sūtīdams, vai negaisu, Ne visiem vienlīdz tīkams būs. Ja nāktos reiz Tam ļaužu tiesas priekšā stāt, par vainīgu Viņš atzīts taps.

96. Odze un lapsa. Jaunākajā redakcijā dots plašāks variants (Šambrī izdevumā — Nr. 1166):

«Kādai čūskai midzenis bija ērkšķu krūmu dzīvžogā, kas apņēma vīna dārzu pie upes. Kad, uznākot ilgstošam lietum, upe izgāja no krastiem, tā izskaloja dzīvžogu un aizrāva ar straumi prom. Čūska pieķērās pie ērkšķu krūma un tā aizpeldēja līdz pašam upes vidum. Še to ieraudzīja lapsa un, skaļi smiedamās, sacīja:

— Kāds nelāga kuģis! Bet braucējam tas pašā laikā, un šis savukārt lieliski piestāv kuģim.»

98.   Vilks un kazlēns. Parunu «Tu zobojies no augstas vietas» min Diogeniāns (III, 24).

99.    Statujas pārdevējs. Peļņas glabātājs — sk. paskaidro' jumu 88. fabulai.

100.  Zevs, Prometejs, Atēna un Moms. Moms, Nakts dēls, ir mēlnesības personificējums. Saskaņā ar kādu mītu, viņš plīsis aiz dusmām, kad nespējis atrast trūkumus Afrodītes skaistumā. Šī līdzība bijusi ļoti populāra: Lukiāns vien to piemin veselas septiņas reizes.

101.   Kovārnis un putni. Uz šo fabulu atsaucas Horācijs «Vēstulēs», I, 3, 15, aicinādams savu draugu dzejnieku būt oriģinālam, nevis rotāties ar svešām spalvām. Iespējams, fabulu jau izmantojis kiniķis Dio- gens, kura bojā gājušo sacerējumu vidū bijis arī kāds ar nosaukumu «Kovārnis».

Sniedzam šās fabulas retoriskā paplašinājuma paraugu Teofilakta Si- mokatas (7. gs.) vēstulē:

«Reiz pie Zeva ieradās putnu sūtņi, lūgdami, lai Olimpietis piešķir valdnieku, jo tais laikos viņiem vēl tāda nebija. Nebija arī nekādas stingras varas — lielākā no visiem labumiem, un no šādas nekārtības viņi ļoti cieta. Zevs putnu lūgumu uzklausīja, to vēlēšanās rada piepildījumu, un lūdzēji nu brīnās par brīnišķo velti: tiem dāvā valdnieku! Zevs lika putniem doties uz ezeriem un upēm un tur nomazgāt visus netīrumus: valgmei viņš uzticēja pārbaudīt, kurš cienīgs būt par valdnieku, jo daile Zevam lielā godā.

Putni nomazgājās un atkal laidās atpakaļ pie Zeva, un ikviens no tiem bija savā skaistuma rotā. Tikai kovārnis, bažīdamies par nejauko ārieni, bija izdomājis viltību un savu nepievilcību apslēpis ar aizgūtu spožumu. Taču kovārņa neglītumu atsedza pūce, visiem parādīdama, ka rota šim neīsta: viņa kovārnim ieraudzīja pūces spalvu un kā savējo to izrāva Viņai sekodami, nu arī citi putni ņēmās katrs izraut to, kas tam piederēja. Tā kovārnis kļuva atkal par kovārni.»

— Sī fabula, dārgais Hrīsip, mums uzskatāmi atklāj patiesību un vēstī par veselu saprātu. Arī cilvēkiem nekas, ko tie šeit iegūst, nekļūst par īpašumu: kamēr dzīvojam, mēs dižojamies ar aizgūtu mantu, bet pēc nāves zaudējam it visu, kas nav mūsu pašu. Tāpēc izturies ar nicinājumu pret bagātību un savu miesu un domā tikai par to, kas ir nemirstīgs, — par savu dvēseli…

102. Hermejs un Zeme. Rokrakstos teksts fabulas pirmā teikuma beigās bojāts. Vairāki filologi mēģinājuši to rekonstruēt. Tulkotājs sekojis F. Beltes (Bolte) ieteiktajai rekonstrukcijai.

*105. Zirgs, vērsis, suns un cilvēks. Rokrakstos fabulas pēdējā teikumā (pirms morāles) teksts, jādomā, bojāts. Tulkojums «sūri grūti strādā» pamatojas uz F. Beltes konjektūru. Oriģinālā šeit ir īpašības vārds ar nozīmi «valdonīgs», kas nekādi nesaistās ar tradicionālo vērša raksturojumu.

* 109. Hērojs. Hēroji — mītu varoņi, kas, pēc seno grieķu ticējumiem, pat pēc nāves varēja gan palīdzēt, gan atriebties un darīt ļaunu. Par hērojiem pēc nāves pasludināja arī izcilus cilvēkus — pilsētu dibinātājus, likumdevējus (piemēram, Solonu), ievērojamus dzejniekus (piemēram, Aishilu), karā (piemēram, Maratonas kaujā) kritušos, dzimtu ciltstēvus u. tml. Hēroju kultam senajā Grieķijā bija liela nozīme.

110.   Hērakls un Plūts. Plūts — bagātības dievs, Dēmetras dēls, bieži attēlots akls (simbols tam, ka bagātība cilvēku vidū sadalīta netaisnīgi).

111.  Skudra un mēslu vabole. Vairāku vecākās redakcijas rokrakstu beigās dots cits šās fabulas variants (sk. 112. fabulu), kas kļuvis klasisks un pārņemts kā jaunākajā redakcijā, tā skolu krājumos. Hausrāts

uzskata, ka pirmais variants pamatojas uz fabulas retorisku apdari, otrais — uz dzejisku.

112. Skudra un cikāde. Sk. iepriekšējo paskaidrojumu.

117.  Kamielis un Zevs. Lukiānam («Ikaromenips», 10) Ikaromenips, gatavodamies ar putnu spārniem pacelties debesīs, saka:

—  Cerību šai pasākumā… manī viesis fabulnieks Ezops, kas apgalvo, ka debesis pieejamas ne tikai ērgļiem un mēslu vabolēm, bet reizēm pat kamieļiem.

118.  Bebrs. Erotiskā traktējumā šo ticējumu piemin Apulejs «Meta- morfozās», 1, 9. No bebra pautiem (precīzāk — no dziedzeriem, kas atrodas abpus tūplim) ieguva aromātisku šķidrumu, ko senatnē izmantoja ārstniecībā un smaržu izgatavošanā.

119. Dārznieks. Sal. «Ezopa dzīve», 35—37.

*120. Dārznieks un suns. Jaunākajā redakcijā dārznieka beigu replika skan:

—   Tā man vajadzēja! Kam metos glābt pašnāvnieku?

121. Dziedonis. Oriģinālnosaukums — «Kitaroids». Kitaroidi bija dziedoņi, kas paši sevi pavadīja uz kitaras. Fabulas morāle vērsta pret rētoru no dzīves atrauto izglītību. Sal. Seneka Vecākais, «Kontroversi- jas», III, ievads, 13: slavenais romiešu rētors Porcijs Latrons (Ovīdija skolotājs, miris m. ē. 4. gadā) reiz, uzstādamies kādā prāvā, kas notika laukumā, tik ļoti apjucis, ka pieprasījis tiesas sēdi pārcelt uz slēgtām telpām, kur apstākļi tam vairāk atgādinājuši skolu.

123. Kovārnis un kraukļi. Šo fabulu saīsināti sniedz Fotijs un leksikons «Suda», izskaidrojot pazīstamo grieķu teicienu «Vācies pie kraukļiem!» (atbilst mūsu «pie velna!» vai «pie joda!»).

125. Vārna un krauklis. Ticējums, ka krauklis ir viedīgs putns, radies vispārzināmā fakta dēļ, ka kraukļi pirms negaisa nemierīgi lidinās un ķērc; tāpēc to arī uzskatīja par Apollonam, dievam pareģim, svētu putnu. Starp citu, parasti arī vārnu turēja tādā pašā godā un pat ticēja, ka tā ir nimfa Koronīda, Apollona mīļākā, kas pārvērsta putnā. Šī fabula ir gandrīz vai vienīgā liecība atšķirībai, kādu zīlējot piedēvēja vārnai un krauklim.

*126. Kovārnis un lapsa. Fabulā minētās ziemas vīģes parasti vispār nenogatavojas.

127. Vārna un suns. Kādēļ Atēna neieredz vārnu, uzzinām no Ovīdija «Metamorfozām», II, 548—588: vārna Koronīda (sk. arī paskaidrojumu 125. fabulai) kritusi Atēnas nežēlastībā, kad atnesusi tai ļauno vēsti, ka trīs Atikas valdnieka meitas, par spīti Atēnas aizliegumam, atvērušas lādi, kur gulējis zīdainis Erehtejs, Atēnu nākamais valdnieks.

130. Vēders un kājas. Tā ir slavenā «Menenija Agripas fabula». Kad plebeji, protestējot pret patriciešu patvaļu, atdalījušies no Romas pilsoņu kopienas, senators Menenijs Agripa viņus ar šo fabulu esot pierunājis atgriezties Romā (Tits Līvijs, II, 32; Dionīsijs Halikarnāsietis, VI, 83 un 86; Plūtarhs, «Koriolāns», 6).

133. Suns ar gaļas gabalu. Šo fabulu pirmoreiz piemin Dēmokrits: «Vēlēšanās iegūt vairāk noved pie tā, ka pazaudē arī to, kas pašam ir, līdzīgi tam, kā notiek ar Ezopa suni» (Stobajs, III, 10, 68).

135.  Izsalkušie suņi. Fabulu izmanto Plūtarhs, polemizējot ar stoiķu ētisko programmu «visu vai neko» («Par vispārpieņemtiem jēdzieniem», 19, 1067f). Sintipam suņu vietā ir vilki, kurus no bīstamās ieceres brī dina cilvēks.

136.  Suns un zaķis. Sintipam suņu izturēšanās motivēta;

«Suns dzinies pakaļ zaķim, to noķēris un ņēmies gan kost, gan laizīt asinis, kas tecējušas no brūcēm. Bet zaķis iedomā jies, ka suns viņu tādā veidā skūpsta, un sacījis:

— Vai nu mani skūpsti kā draugs, vai nokod kā ienaid nieks!»

Fabula balstās uz parunu (Zēnobijs, IV, 90), kas pirmoreiz minēta kādā Sofokla fragmentā (800):

Tu reizē kod un luncinies kā viltīgs suns.

138. Zaķi un vardes. Jaunākajā redakcijā ekspozīcija paplašināta: «Zaķi sanākuši kopā un cits citam žēlojušies par savu dzīvi: cik tā nedroša, briesmu pilna. Viņus vajājot gan cilvēki, gan suņi, gan ērgļi, gan vēl daudzi citi. Viņiem būtu labāk reizē nomirt nekā mūždien trīcēt par savu dzīvību…»

140. Lauva un zemnieks. Saskaņā ar Diodoru (XIX, 25), šo fabulu 317. gadā p. m. ē. karavadonis Eimens pastāstījis karaspēkam, to brīdinādams no sava pretinieka Antigona viltībām.

142. Lauva un lapsa. Viens no vispopulārākajiem antīko fabulu sižetiem: jau Platons («Alkibiāds I», 123a) ar šo līdzību liek noprast, ka «viss Grieķijas zelts ienāk Spartā, bet no turienes vairs neaiziet». Ho rācijs («Vēstules», I, 173) šo fabulu min pierādījumam, ka nav atpa kaļceļa tam, kas sācis izdabāt pūlim, Plūtarhs («Par panākumiem tikumībā», 7, 79a) — tam, kas aizrāvies ar filozofiju.

145. Lauva un delfīns. Sal. Ailiāns, «Stāsti par dzīvniekiem», XV, 17: «No dabas starp lauvu un delfīnu pastāv zināma noslēpumaina radniecība un tuvība, un ne tikai tāpēc vien, ka abi ir valdnieki — viens sauszemes dzīvniekiem, otrs — jūras iemītniekiem, bet arī vēl tādēļ, ka, tiem lielā vecumā sākot vārgt, vienam ārstēšanai noder sauszemes pērtiķis un ari otrs sev meklē līdzīgu dziedēkli, jo dzīvnieku vidū ir arī jūras pērtiķis, kas delfīnam tikpat noderīgs kā lauvam sauszemes pērtiķis.»

152. Laupītājs un zīdkoks. Zidkoka tumšsārto krāsu par «asins krāsu» dēvē arī Vergilijs («Bukolikas», 6, 22) un Kolumella (X, 401); Ovīdijs

(«Metamorfozas», IV, 125—127) stāsta, ka zīdkoki kļuvuši tumšsārti no Pirama un Tisbes asinīm, jo abi mīlētāji zem tiem nodūrušies.

153. Vilki un avis. Plūtarhs ziņo, ka šo fabulu Dēmostens atgādināja atēniešiem, kad Maķedonijas Aleksandrs 336. gadā p. m. ē. pieprasīja, lai viņam izdod pret maķedoniešiem naidīgi noskaņotos valstsvīrus ar Dēmostenu priekšgalā: «Viņš sevi un savus biedrus salīdzināja ar suņiem, kas cīnījās par tautu, bet Aleksandru nosauca par nedzirdēti ļaunu vilku.» («Dēmostens», 23).

156. Vilks un gārnis. Teiciens «No vilka rīkles» ir bijusi paruna. Furia ar šo sižetu saista antīkās pasaules rakstnieku stāstus par putniņu, kuram krokodils ļauj sev iztīrīt zobus (piemēram, Hērodots, II, 68, un Ailiāns, «Stāsti par dzīvniekiem», III, 11).

161. Zīlnieks. Sal. Ksenofonts, «Mielasts», 4, 4—5: «Vai tad maz esi redzējis namdaru un mūrnieku, kas citiem ceļ daudz māju, bet paši sev uzcelt mājas nespēj un dzīvo īrētās?… Arī zīlnieki, stāsta, citiem pareģojot nākotni, bet, kas viņus pašus gaida, nevar paredzēt.»

*162. Zēns un krauklis. Fabulas pēdējā teikumā (pirms morāles) palīgteikums «kas bijis līdzīgs kraukļa knābim» ir tulkotāja papildinājums. Oriģinālā lietvārds kčraks nozīmē kā «krauklis», tā «āķis».

164. Ķibeles priesteri. Ķibele — Mazāzijas tautu dievība, kuras ekstātiskais kults kopš hellēnisma laika bijis ļoti izplatīts visā antīkajā pasaulē. Tās priesteri saucās «gaili», «koribanti» vai «mēnagirti». Tam- burīns piederēja pie viņu rituāla atribūtiem. Motīvs «ēzelis pie gaiļiem» no fabulas pārnācis Apuleja romānā «Metamorfozas» (VIII, 24—30) un Pseidolukiāna stāstā «Lūkijs jeb Ēzelis». «Romula» versijā par ēzeļa saimnieku priestera vietā figurē tirgotājs.

165°. Peles un zebiekstes. Šis saīsinātais un racionalizētais 165. fabulas variants ir sastopams vairākos vecākās redakcijas rokrakstos.

166. Skudra. Sk. O. Kellera piezīmi: «Kaut gan skudru labās īpašības, vispirms to saprāts un strādīgums, izraisīja apbrīnu, cilvēks skudras tomēr nežēlīgi vajāja. Tās aprija visu, ko izaudzēja zemnieks; ne tīrumā, ne kuļamklonā nekas no tām nebija drošs…» (O. Keller. Die antike Tierwelt, II. Leipzig, 1913, 416. lpp.).

169. Vieglprātis un bezdelīga. Pamatā ir sakāmvārds «Viena bezdelīga pavasari nenes». Zēnobijs (V, 12) paskaidro: «Vienā dienā neko nevar iemācīties.»

172. Sikspārnis un zebiekste. Senajiem zoologiem jau kopš Aristoteļa laikiem bija zināms, ka sikspārnis ir zīdītājs, bet tauta to joprojām uzskatīja par putnu. Sikspārņa īpatnējais starpstāvoklis apspēlēts pazīstamajā grieķu mīklā: «Akls neakls vīrietis, kas nebija vīrietis, svieda akmeni, kas nebija akmens, kokā, kas nebija koks, un trāpīja netrāpīja putnu, kas nebija putns» (greizacis einuhs svieda pumeka gabalu krūmā un aizķēra sikspārni).

1741 *. Zēns un Likteņdieve. Iepriekšējās fabulas vidējās redakcijas variants.

175.  Ceļinieki un platāna. Sal. Plūtarhs, «Temistokls», 18: «Viņš sacīja, ka atēnieši pret viņu izturoties kā pret platānu: kad plosās negaiss, viņi patveras zem tās, bet labā laikā norauj lapas un aplauž.» Šis pats izteikums atrodams Ailiāna «Raibajos stāstos», IX, 18.

176.  Ceļinieks un odze. «Izaudzēt čūsku azotē» kā paruna ir Arseni- jam, 42, 12. Arhilohs, 601—602, «turēt čūsku azotē» lieto ar nozīmi «akmeni azotē nēsāt».

176a . Zemnieks un čūska. 176. fabulas saīsināts variants, kas dots tais pašos vecākās redakcijas rokrakstos. Zemnieka replika sniegta holi- jamba («klibā jamba») formā.

177.  Cejinieki. Sal. «Ezopa dzīve», 125.

179.   Ēzelis un dārznieks. Šis motīvs izmantots Pseidolukiāna stāstā <fLūkijs jeb Ēzelis», 43.

180.  Ēzelis un sāls. Babrijs (7), kā arī Ailiāns («Stāsti par dzīvniekiem», VII, 42) un Plūtarhs («Par dzīvnieku saprātīgumu», 16, 971b) izmanto šo fabulu kā anekdoti par filozofu Talētu Milētieti un viņa ēzeli.

181.  Ēzelis un mūlis. Babrijam līdzīgā sižetā figurē ēzelis un zirgs, Plūtarham («Pamācības par veselību», 27, 137d) — vērsis un kamielis.

182.   Ēzelis un statuja. Pseidolukiāna stāstā (37—40) ēzelim piešķirta ari šāda loma.

184. Ēzelis un cikādes. Priekšstats, ka cikādes pārtiek no rasas, sagla bājies pat Aristotelim («Dzīvnieku vēsture», V, 30) un Plinijam («Dabas vēsture», XI, 92—95). Tas atspoguļojas arī populārajā anakreontiskajā dzejolī (Berka [Bergk] izdevumā — 32. nr.): Cikāde, tev laba dzīve: Tavas mājas koka zaros, Un tavs mielasts — rasas lāse.

186.  Ēzelis un viņa dzinējs. Kā liecina Sudas vārdnīca, uz šo fabulu pamatojas paruna «Ēzelis pieveica dzinēju» («Papildinājumi sakāmvārdiem», IV, 8).

187.  Ēzelis un vilks. Vecākās redakcijas rokrakstos šī fabula sastopama divreiz ļoti līdzīgos variantos.

188.  Ēzelis lauvas ādā. Sākotnēji fabulas darbības vieta bijusi Kīme, grieķu «muļķu pilsēta», un tās komisms izpaudies tādējādi, ka ēzeli lauvas ādā pazīst vienīgi atbraucējs no citas pilsētas. Norādījums uz Kīmi saglabājies Lukiāna «Melī» (3) un parunā «Ēzelis Kīmē» (Aposto- lijs, XII, 84).

188". Ēzelis lauvas ādā. Iepriekšējās fabulas jaunākās redakcijas variants.

190. Ēzelis, krauklis un vilks. Vilka replikas teksts rokrakstos daļēji bojāts. Tulkojums «kaut ari tas uzklūp citam» pamatojas uz hipotētisku rekonstrukciju.

Ēzelis ar kraukli uz muguras bijis populārs attēls monētās (O. Kel- ler, «Die antike Tierwelt», I, 267. lpp.). Krauklis, protams, sēstas ēzelim mugurā nevis aiz asinskāres, bet lai tam no vilnas izlasītu parazītus.

*193. Putnu ķērājs un cīrulis. «… tad tur gan būs daudz iedzīvotāju!» — protams, ironiski.

194. Putnu ķērājs un stārķis. Babrijs aizstāj utilitāro motīvu: «Stārķis labs, jo iznicina čūskas» ar ētisko: «Stārķis labs, jo tur godā tēvu un māti un baro viņus vecumdienās» (ticējums, kas apliecināts Aristofana «Putnos», 1353—1357).

195.  Kamielis. «… šim dzīvniekam dusmas pavisam svešas» — burtiski: «šim dzīvniekam nav žults». Sal. Plīnijs, XI, 191: «Žults nav… zirgiem, mūļiem, auniem, briežiem, kazām, delfīniem». Arābi acīmredzot šim uzskatam nepievienojas, jo tiem pat ir paruna «Atriebīgs kā kamielis».

196.   Čūska un krabis. Fabulas vidū rokrakstos ir teksta bojājums. Tulkojums dots pēc Hausrāta rekonstrukcijas. Sal. Atēnaja minēto seno dzīru dziesmu (XV, 695a):

Bet krabis, satvēris spīlēs Odzi, tai saka: «Re, mīļā, Esi nu taisna uz mūžu Un nestaigā līčloču ceļus!»

G. A. Megass («Some oral Greek parallels to Aesop's fables» grāmatā «Humaniora: Essays… honoring A. Taylor», New York, 1960, 195.—208. lpp.) min jaungrieķu pasakas sižetu, kas papildina fabulas tekstu un to padara sakarīgāku:

Draugi kopā devušies pie miera. Čūska apvijusies ap krabi un sākusi to žņaugt, sacīdama, ka to dara aiz mīlestības. Tad krabis bijis spiests čūsku nogalināt un, redzēdams viņu izstiepušos, teicis pamācošos vārdus.

*Morāles tulkojumam izmantots cita rokraksta teksts, jo rokrakstā, kas ir mūsu tulkojuma pamatā, morāle lāgā nesaskan ar sižetu: «Šo fabulu varētu attiecināt uz cilvēkiem, kas savas dzīves laikā izturas pret draugiem nekrietni, bet pēc nāves tiek cildināti kā labdari.»

199.  Zēns un skorpions. Ne tikai Austrumos, bet ari Grieķijā trūcīgi ļaudis siseņus izmantoja uzturam.

200.   Zaglēns un viņa māte. Ar vasku pārklātas koka plāksnītes grieķu un romiešu skolās noderēja par lētu rakstāmmateriālu.

201.  Izslāpušais balodis. Attēls, kas tik ļoti līdzīgs attēlotajam priekšmetam, ka maldina dzīvniekus, ir parasts motīvs, kas pauž antīko priekšstatu par mākslas pilnību.

202.  Dūja un vārna. Fabula acīmredzot mazākā mērā pauž vergu noskaņojumu (verdzenes, kurām piedzima bērni, saimnieki, dabiski, iere dzēja vairāk nekā tās, kurām bērnu nebija) nekā stoiski kinisko askētismu (cilvēks nevar būt patiesi brīvs, kamēr viņu ar pasauli saista materiālas, radniecības, draudzības un citas saites).

^Tulkotājs uzskata par ticamāku fabulas morāles emocionālo interpretāciju: vergi skumst, iedomājoties, ka ari viņu bērnus gaida sūrais vergu liktenis.

203.  Pērtiķis un zvejnieki. Babrijam pērtiķis cenšas tīklu iemest jūrā, bet sapinas tajā un iet bojā.

*207. Gans un jūra. «… no mocībām gūst mācību» ir tulkotāja mēģinājums atdarināt oriģināla palhēmata (ciešanas) — mathēmata (mācība).

214^. Kurmis. Iepriekšējās fabulas vidējās redakcijas variants.

215. Lapsenes, irbes un zemnieks. Šo fabulu, šķiet, jau izmantojis Arhilohs. No viņa dzejoļu fragmentiem uz to varētu attiekties divi (35 un 38 D): lapseņu replika, ka tās sargājot mājas, un zemnieka atbilde, ka viņam mājās esot spēcīgs, darbā pieredzējis vērsis.

218. Pērtiķa bērni. Vidējā redakcijā motīvu saistība parādās skaid rāk: «Taču liktenis lēmis, ka māte aprūpēto bērnu, aiz maiguma cieši apskaudama, nosmacē, bet novārtā atstātais izdzīvo.» Sal. Plīnijs, VIII, 216: «Pērtiķu suga izceļas ar kaislo mīlestību pret saviem bērniem… tā ka viņi mazuļus ar saviem glāstiem nereti pat nogalina.»

220. Kamielis, zilonis un pērtiķis. Cūkas un peles uzskatīja par dzīvniekiem, kuru izskats un balss zilonim iedveš bailes. Dažkārt cūkas pat laida virsū ienaidnieka kaujas ziloņiem (Ailiāns, «Stāsti par dzīvniekiem», I, 38; XVI, 36).

222. Cūka un suns. Cūka Afrodītei bijusi nīstama kopš tās dienas, kad kuilis nogalināja dieves iemīļoto Adonīdu.

*225. Skopulis. Morāle «… nekam neder nauda, kas nesagādā baudu», ir tulkotāja mēģinājums atdarināt oriģināla ktēsis (īpašums) — chrēsis (izlietošana).

226. Bruņurupucis un zaķis. Fabula ir ne visai veiksmīgs pazīstamās tautas pasakas moralizējošs pārveidojums. Pasakas sižets: bruņurupucis (vai ezis, kā redzams šā sižeta attēlojumā uz kādas vāzes) apmāna zaķi, noliekot ceļa galā citu bruņurupuci (vai ezi). Dažos jaunākās redakcijas rokrakstos stāstījums dzīvāks (sk. 226a ).

231.    Blusa un atlēts. Jaunākās redakcijas variantā ar nosaukumu «Blusa un cilvēks» sākums mazliet atšķirīgs: «Blusa reiz uzlēkusi kādam cilvēkam uz kājas, un šis saucis palīgā Hēraklu. Kad blusa tūdaļ atkal aizlēkusi prom, viņš ievaidējies un sacījis…»

232.   Lapsas pie Maiandras. Maiandra (tagad — Menderesa) — upe Kārijā (Mazāzijā). Tā ietek Egejas jūrā netālu no Milētas. Fabula acīmredzot pieder pie seno teorētiķu pieminētajām tā sauktajām kāriešu fabulām.

233. Gulbis. Priekšstats, ka gulbis spēj brīnumjauki dziedāt, senatnē bijis ļoti izplatīts. Tas sastopams jau Pseidohēsioda «Hērakla vairogā», 316; Platons «Valsts» beigu mītā (X, 620a) liek Orfeja dvēselei pārvēr sties par gulbi; Horācijs odā II, 20, attēlo, kā! viņš pats pārvēršas par gulbi. No šā priekšstata jau visai sen izveidojies fantastiskais ticējums par gulbju pirmsnāves dziesmu. Tas pirmoreiz atspoguļojas Aishila «Agamemnonā» (1445—1446).

Platons «Faidonā» (35, 85a) izsakās, ka gulbji mirdami raud ai2 prieka, jo dodas pie sava patrona Apollona, un ar to salīdzina mirstošā Sokrātā noskaņojumu.

238. Meža baloži un mājas baloži. Ši rokrakstos reti sastopamā fabula pirmoreiz publicēta tikai 1'876. gadā.

240. Prometejs un cilvēki. Uz šo mītu jokodamies atsaucas Horācijs pazīstamajā dzejolī («Odas», I, 16, 13—16), lai attaisnotu savu jaunības gadu dzejoļu «mežonīgumu».

242. Hiēna un lapsa. 243. Hiēnas. Priekšstats par hiēnas periodisko dzimuma maiņu radies tāpēc, ka šo dzīvnieku, kas atrok kapus, uzskatīja par dēmonisku būtni. Ar hiēnām saistījās arī plaši izplatītie ticējumi par vilkačiem. Ovīdijs šādu pārvērtību ietvēris «Metamorfozas» (XV, 410), Ailiāns — «Stāstos par dzīvniekiem» (I, 25). Taču jau Aristotelis zinājis, ka šis priekšstats nav pareizs («Dzīvnieku vēsture», V, 32).,

244. Papagailis un zebiekste. Papagaiļi antīkajā pasaulē bija liels retums. Tie tika ievesti no Indijas, lai, runādami cilvēku valodā, uzjautrinātu savus saimniekus un viņu viesus. Fabula rada īpašu interesi ar to, ka nedaudzo vergiem un verdzībai veltīto fabulu vidū tā ir vienīga, kurā var nojaust vergu diteencēšanos saimniecībā nodarbinātajos un tādos, kas apkalpoja Un reizēm, uzjautrināja kungus.

FABULAS NO ĒZOPA KRĀJUMA ATSEVIŠĶIEM ROKRAKSTIEM

Fabulas no vecākās redakcijas rokrakstiem

245. Diogens ceļā. Diogena Sinopieša (miris ap 324. gadu p. m. 6.) tēls grieķu anekdotēs bija ļoti populārs. Sis klejojošais prātnieks, kas mitinājās mucā, saskatīja nabadzībā brīvību gan no visiem pasaules labumiem, gan nelaimēm. Diogena beigu replikai līdzīgu sentenci piedēvēja arī Platonam (Seneka, «Par labdarībām», VI, 18, 1), Dēmostenam («Vatikāna gnomoloģija», 223, — par cilvēku, kas visiem aizdevis naudu: «Man pret tevi nav nekādu pateicības jūtu, jo tu to nedari labestības, bet vientiesības pēc»), mūziķim Stratonīkam (Ailiāns, «Raibie stāsti», IV, 14 — par viesmīlīgo vīru, kurš savās mājās azņēmis visus, kas pagadījusies: «Iesim prom! Te tak nav mājas, bet iebraucamā vieta»),

248.    Lazda. «Lazdas žēlabu» temats literatūrā bijis populārs kopš hellēnisma laikiem. Pazīstama ir Antipatra Tesalonikieša epigramma («Palatīna antoloģija», IX, 3) un interesantā Ovīdijam piedēvētā elēģija.

249.   Lauvu māte un lapsa. Par šo pašu ticējumu raksta Hērodots (III, 108):

«Lauvu māte, kas pieder pie stiprākajiem un drosmīgākajiem dzīvniekiem, dzemdē tikai vienreiz mūžā vienu mazuli, jo, to dzemdēdama, viņa reizē izmet arī dzemdi. Iemesls ir šāds: tikko mazulis sāk mātes miesās kustēties, tas plosa dzemdi, jo tam no visiem dzīvniekiem ir visasākie nagi, un, augdams lielāks, plosa aizvien vairāk. Tuvojoties radībām, dzemdē vairs nav nevienas veselas vietas;»

Taču jau Aristotelis ,(«Dzīvnieku vēsture»,, VI, .31) atzīmē, ka tas ir izdomājums, lai izskaidrotu, kāpēc šis dzīvnieks samērā reti sastopams.

252.   Putnu ķērājs un iibe. Tā ir divu Babrija tabulu (.124. un 138.) kontaminācija. Sintipas krājumā atrodama versija, kas Babrija 138. fabulai vēl tuvāka:

«Kāds putnu ķērājs notvēra irbi un gribēja to uz vietas nokaut. Lai glābtu dzīvību, irbe ņēmās viņu pierunāt:

— Ja mani no cilpas atbrīvosi, atvilināšu tev daudz citu irbju.

Bet mednieku šie vārdi padarīja vēl jo īgnāku, un viņš putnu tūdaļ nogalināja.

Fabula rāda: kas citam izliefk lamatas, tajās ieskrien pats.»

253.   Divas somas. Antīkajā pasaulē populāra līdzība, kas analoga bībeles līdzībai par skabargu cita un baļķi paša aci. Tā sastopama Katulla (22, 21) un Horācija («Satīras», II, 3, 299) dzejā, kādā Te- mistija runā (XXI, 262b) un citur.

254.  Slieka un čūska. Tulkojums pamatojas uz Krūziusa konjektūru, ko pieņēmuši arī Hausrāts un Perrijs. Rokrakstos sliekas vietā figurē lapsa (gr. skolēx «slieka» — alāpēx «lapsa»).

255.  Mežakuilis, zirgs un mednieks. Sal. versiju, ko sniedz Aristotelis («Retorika», II, 20, 1393b 13), atstāstot' epizodi, kurā figurē Sicīlijas tirāns Falarīds un dzejnieks Stēsihors (ap 580. g. p. m. ē.):

Kad himerieši iecēla Falarīdu par karavadoni ar neierobežotām pilnvarām un gribēja tam piešķirt miesassargus, Stēsi - hors, izvirzot pret to dažādus argumentus, pastāstīja viņiem arī šādu fabulu:

«Reiz zirgam vienam pašam piederējušas ganības. Kad tur ieradies briedis un sācis postīt zālāju, zirgs, gribēdams briedim atriebties, vaicājis kādam vīram, vai viņš nevarētu tam nākt palīgā pārmācīt briedi. Cilvēks atbildējis, ka tas būtu iespējams, ja zirgs ļautu, lai tam uzliek iemauktus un sēstas mugurā ar šķēpu rokā. Taču, kad zirgs bijis ar mieru un cilvēks uzkāpis tam mugurā, zirgam atriebības vietā bijis lemts pašam nokļūt cilvēka verdzībā.»

—   Sargieties arī jūs, — Stēsihors sacīja, — lai, alkdami atriebties ienaidniekiem, nepiedzīvojat to pašu, ko šis zirgs: iemaukti jums jau ir, jo esat ievēlējuši karavadoni ar neierobežotām pilnvarām. Ja viņam vēl piešķirsit miesassargus un ļausit sev uzsēsties uz kakla, jūs kļūsit par Falarīda vergiem.

256. Suns un pavārs. Vecākās redakcijas rokrakstos fabulas beigas nav saglabājušās. Tāpēc tulkojums pamatojas uz jaunāko redakciju.

*Pavāra replika, šķiet, saprotama tādējādi, ka suns, šādi rīkodamies, parādījis savu īsto dabu. Gr. lietvārds māgeiros nozīmē gan «pavārs», gan «miesnieks». Šajā fabulā iespējami abi varianti.

258. Ods un lauva. Šo fabulu pārstāsta Ahillejs Tatijs romānā «Lei- kipe un Kleitofonts» (II, 22), kurā kādas personas vārds ir Konops (Ods).

261. Cilvēks un lauva ceļabiedros. Pseidodositeja versija:

Atbildot uz jautājumu, kāpēc sievietes baidās no vīriešiem un nevis vīrieši no sievietēm, Ezops pastāstīja šādu fabulu:

«Cilvēks un lauva reiz strīdējās par to, kurš stiprāks, un, lai strīdiņu izšķirtu, meklēja pierādījumus. Viņi gājuši garām piemineklim, kurā bija uzgleznots cilvēks, kas nogalina lauvu, un cilvēks norādīja uz to kā uz pierādījumu. Bet lauva atbildēja:

—  Šo gleznojumu darinājis cilvēks. Ja ari lauvas prastu zīmēt, tev nāktos redzēt tādas gleznas, kur lauva nogalina cilvēku. Taču es tev sniegšu neatspēkojamu pierādījumu.

Un lauva cilvēku aizveda uz amfiteātri, viņam tur parā dīja lauvu, kas plosīja cilvēku, un teica:

—   Lūk, pierādījums: nevis krāsas, bet īstenībai

Uz to cilvēks atbildēja:

—  Tev būtu taisnība, ja cilvēks, kuru tu man rādi, nebūtu iekalts važās. Tāpēc tev jāsaprot, ka taisnība, bez šaubām, ir manā pusē, un jāatsakās no saviem vārdiem, atzīstot, ka cilvēki māk savaldīt lauvas, lai tie nebūtu plēsīgi un ļauni.»

Fabulas no vidējās redakcijas rokrakstiem

*264. Suns, lapsa un gailis. Kā aizrāda Hausrāts, jau Koraiss (Ezopa fabulu 1810. gada Parīzes izdevuma sastādītājs) atzīmējis, ka šās fabulas valoda raksturīga vēlākam laikam, turklāt īpaši mūku stilam.

266.    Karavīrs un kraukļi. Fabula, izņemot morāli, aizgūta no Plū- tarha, «Fokions», 9. Taču Plūtarha kontekstā fabula neiederas (Fokions to stāsta atēniešiem, kas vāca ziedojumus sabiedriskām vajadzībām) un tās sakars ar konkrētajiem apstākļiem paliek neskaidrs.

267.  Lauva, Prometejs un zilonis. Šī fabula gandrīz vārds vārdā aizgūta no Ahilleja Tatija romāna «Leikipe un Kleitofonts» (II, 21), kur to stāsta vergs Konops (Ods), aizstāvēdamies pret zobgalībām. Viņam atbild ar citu fabulu — «Ods un lauva» (sk. paskaidrojumu 258. fabulai).

268.    Koki un olīva. Fabula ar bībeles sižetu («Soģu grāmata», 9, 8—15: Iotama runa Sihemas iedzīvotājiem; grieķu literatūrā to pārstāstījis Josefs Flāvijs, «Jūdejas antikvitātes», V, 236—238).

272. Ziema un pavasaris. Babrijam strīdiņā virsroku gūst ziema.

Fabulas no jaunākās redakcijas rokrakstiem

275. Etiopletis. Paruna «Tu mazgā etiopieti» sastopama vairākos krājumos (Makarijs, I, 62; Diogeniāns, I, 45). Sintipas variants ir šāds:

«Kāds cilvēks reiz ieraudzīja Indijas etiopieti mazgājamies upē un viņam teica:

— Neduļķo ūdeni! Tik un tā balts nebūsi.»

277. Gulbis. Par gulbja dziesmu sk. paskaidrojumu 233. fabulai.

NO BABRIJA FABULU PĀRSTĀSTĪJUMIEM

Teksta ziņā šās nodaļas fabulu pamatā ir Babrija (m. ē. 2. gs.) saistītā valodā sacerētās fabulas. Bizantijas laikmetā tās tika pārveidotas prozā un, zaudējušas Babrija vārdu, bija ietvertas atsevišķos krājumos, kā arī nereti tika uzņemtas Ezopa fabulu kopojumos, te izspiezdamas senākās redakcijas. Pirmie Ezopa fabulu izdevēji šīs fabulas sniedza pamīšus ar pārējām. Tikai pēc Babrija oriģinālfabulu atklāšanas (1840. gadā) radās iespēja to parafrāzes atdalīt no Ezopa fabulu pamatkopo- juma. Galvenais Babrija fabulu prozas parafrāžu rokraksts («Bodleja») attiecas uz 13. gadsimtu.

280. Lakstīgala un bezdelīga. Salīdzinājumā ar Babrija tekstu fabula stipri saīsināta. Lakstīgalas replika attiecas uz mītu par to, kā par lakstīgalu pārvērsta Atēnu valdnieka meita Filomēle, par bezdelīgu — viņas māsa Prokne, pēc tam kad Proknes vīrs, trāķiešu valdnieks Tē- rejs, licis negodā Filomēli un, lai slēptu savu kaunadarbu, tai izrāvis mēli. Taču viņa Proknei par notikušo pavēstījusi ar izšuvumu. Māsas atriebušās, nogalinādamas Itiju, Tērēja un Proknes dēlu, un pabarodamas tēvu ar viņa miesu.

283. Ozoli un Zevs. Kā liecina Aristotelis («Retorika», III, 4, 1406a 3). šās fabulas tēlus izmantojis arī Perikls: «Kā ozolus pazudina paši ozoli, tā arī boiotieši karo savā starpā.»

285.   Cilvēks un lapsa. Aftonijam (38) trūkst soda motīva: kāds zemnieks, apskauzdams kaimiņu, tam uzlaiž lapsu, lai tā aizdedzinātu la bību. Sal. Ovīdija stāstu («Fasti», IV, 681—712) par to, kādēļ itāļu zemnieki 18. aprīlī Cereālijos (Cereras svētkos) sārtā sadedzina lapsu. Sal. ar bībeles stāstu par Samsona atriebību filistiešiem («Soģu grāmata», 15).

286.     Atēnietis un tēbielis. Tēsēju godāja kā dievību Atēnās, Hē- raklu — Tēbās. Lai sniegtu priekšstatu par šās fabulas vienkāršotu atstāstījumu, sniedzam Babrija oriģināla atdzejojumu (286.°).

*286«. Atēnietis un tēbtetis. Hēraklam vajadzējis ilgu laiku kalpot Mikēnu valdniekam Eiristejam un viņa uzdevumā veikt divpadsmit grūtus darbus. Tēbieša replika saprotama tādējādi, ka Atēnām, protams klāsies ļaunāk.

288.  Lācis un lapsa. Par ticējumu, kas ir šās fabulas pamatā, sk. pa skaidrojumu 65. fabulai.

289.  Vardes un Saule. Vārdus «Saules dievs» iespraudis tulkotājs

*295. Trīs vērši un lauva. Sal. analogo Aftonija krājuma fabulu

(mūsu izdevumā — 349.) ar atšķirīgu morāli.

296.   Hermeja vezums. Arābus kopš seniem laikiem uzskatīja par Hermeja pēctečiem (Strabons, «Ģeogrāfija», I, 2, 34, ar norādi u? Hēsiodu un Stēsihoru).

297.  Zeva muca. Fabula vienkāršoti Izklāsta pazīstamo mītu par Pan- doru (Hēsiods, «Darbi un dienas», 60—105), kas savas ziņkāres dēļ pa zudinājusi cilvēku laimi.

298.  Lakstīgala un vārna. Sk. paskaidrojumu 280. fabulai.

299.  Mūlis. Šās fabulas izklāsts ir dzīvāks Plūtarham («Septiņu gudro dzīres», 4, 150a):

«Lidijas mūlis, ieraudzīdams upē savu spoguļattēlu, kļuva lepns par staltu augumu un skaistumu un, krēpes kratīdams, laidās auļos kā zirgs. Taču, iesācis auļot, viņš manīja, ka cēlies no ēzeļa, un, apvaldīdams savu degsmi un jūsmu, drīz vien apstājās.»

302. Dievu kāzas. Ar šo fabulu Maķedonijas valdnieks Filips 349. gadā p. m. ē. vērsās pie Halkidikes pilsētām, sākdams ar tām karu.

303. Lauva un savvaļas ēzelis. Fabula acīmredzot Ir 149. fabulas neveiksmīgāks variants. Citādi, ja medībās iet divi dzīvnieki, nav saprotama medījuma dalīšana trijās daļās.

*304. Nejēga ārsts. Lēte — «aizmirstības» upe mirušo valstībā; «nomirušais», nepatiesi zvērēdams, aiz kauna nevar acis pacelt.

305.   Klijas. Šo fabulu min ķeizars Juliāns savā pamfletā «Bārdas nīdējs».

Par gulbju dziedāšanu sk. paskaidrojumu 233. fabulai.

306.    Zirgs un karavīrs. Fabulas pamatā ir paruna «No zirga uz ēzeļa» («piemēram, no gramatikas studijām uz kādu arodu vai citu darbu, kas nav cieņā,» paskaidro Zēnobijs, II, 33).

*H o p 1 i t i — smagi bruņoti kājnieki.

307.   Krauklis un Hermejs. Krauklis vēršas vispirms pie Apollona, jo tas bija šā pareģotāja putna patrons.

310. Lauva, lapsa un briedis. «… tam… mūžs ilgs un viņa ragi čūskām iedvešot šausmas.» Pastāvēja ticējums, ka briedim 36 reizes ilgāks mūžs nekā cilvēkam un ka tas ir čūskas mūžsens ienaidnieks. Uzskatīja, ka briedis spēj čūsku izvilināt no midzeņa pat ar savu elpu vien (Ailiāns, «Stāsti par dzīvniekiem»., II, 9). Vārdos «… ar ķetnām saplosīt ausis» ietverts etioloģisks motīvs: brieži ar šķeltām ausīm bija sastopami Hellesponta Frīģijā (Aristotelis, «Dzīvnieku vēsture», VI, 28). «… saņēma aiz auss…»: antīkajā pasaulē bija izplatīts paradums pieskarties sarunas biedra ausij, izlūdzoties īpašu uzmanību.

*«Kad zemē nokrita brieža galva, viņa [lapsa] to slepus paķēra un, sevi atalgodama par pūliņiem, izsūca smadzenes.» Burtiskā tulkojumā teikuma attiecīgā daļa skan šādi: «Sirds izkrita laukā, viņa to slepus paķēra un… aprija.» Tulkotājs vārdu «sirds» aizstājis ar «smadzenes», jo citādi latviešu lasītājam lapsas replika nebūtu saprotama. Grieķim sirds ir gan jūtu, gan saprāta centrs.

315.   Vilki un suņi. Babrija fabulā sīki uzskaitīti grieķu novadi, no kurienes suņi pulcējušies karaspēkā, bet karavadonis ir suns ahajietis. Visas šīs detaļas, kuru pamatā, iespējams, ir kāda 3. gs. p. m. ē. politiskā alegorija, parafrāzē atmestas.

316.  Cilvēks, dzīvnieki un Zevs. Temats aizgūts no populārās filozofiskās literatūras. Tāpēc šeit, pārkāpjot tradicionālo fabulas nosacītību, dzīvnieki atstāti bez valodas.

319. Lauka pele un pilsētas pele. Ši populārā fabula kļuva plaši pa- zistama Horācija apdarē («Satīras», II, 6, 80—117):

Lauka pele, kā stāsta, reiz uzlūdza pilsētas peli Trūcīgā mājoklī savā — tās izsenis draudzenes bija. Tiesa, tai paskarba daba un bažas par aizgādu nomāc, Taču ciemītes dēļ tā ar mieru pat taupību aizmirst.

Īsi: ne auzas tā žēlo, ne rūpīgi glabātos zirņus, Zobos pat rozīnes atstiepj un kriksīti apgrauzta speķa, Cerot, ka lepnajai viešņai, kas tik tikko pieskaras visam, Cienasts tīkamāks kļūs, ja ēdiens, ko pados, būs dažāds. Saimniece pati, kas labākos kumosus ciemiņam atstāj, Pelavu cisās tik airenes kremt un kokaļus graušļā. Beidzot pilsētas pele tai saka: «Kāds prieks gan tev, mīļā, Sūri grūti tā dzīvību vilkt šai nogāzē stāvā? Ja tev ir vēlme šo biezokni mainīt pret pilsētu, ļaudīm, Dosimies ceļā, jel uzticies man, jo viss, kas uz zemes Dzīvo un elpo, ir nīcīgs — nevienam, lai mazs viņš vai dižens, Nāvei izbēgt nav lemts, un tāpēc, draudzene labā, Baudi dzīvi, vēl kamēr tu vari, un nododies priekam! Atceries: mūžs ir tik īss!» Un lauka pele, šīs runas Apreibināta, lec vieglītēm ārā no mājokļa. Abas Dodas, kā iecerēts, ceļā un steidzas, jo pilsētas mūros Grib viņas nokļūt vēl tumsā. Jau pusi debesu velves Mērojusi ir Nakts, kad iešmauc tās bagātā mājā. Zviļņi no ziloņa kaula šeit klāti ar mirdzoši sārtām, Purpurā krāsotām drānām, un malā sakrautos grozos Tiku tikām vēl dažādu gardumu — daudz kas pēc lepnā Mielasta palicis pāri, ko vakardien rīkoja kungi. Noguldījusi viešņu no laukiem uz purpura segas, Otra nu tipina šurpu un turpu, kā saimniecei klājas, Padod ēdienus citu pēc cita un izdara naski Visu, kas pienāktos vergam, pat nobauda atnesto pirmā. Likteņa pavērsiens ielīksmo viešņu, un, gūlusies zvilnī, Tver tā laimīgo mirkli un priecīgu dzīrnieku tēlo. Pēkšņi griezīgi iečīkstas durvis, un abas lec kājās, Izbīlī skraida pa istabu, bet vēl jo lielākas šausmas Pārņem viņas, kad māju jau piepilda molosu rejas. «Tāda dzīve nav domāta man,» tad iesaucas lauķe. «Dzīvo sveika! Es atpakaļ dodos, kur meži un ala Sargās no briesmām, un mierīgu prātu tur grauzīšu vīķus.» *Amalteja — grieķu mitoloģijā: kaza, kas Zevu zīdījusi Krē- tas salā. Kad tai nolūzis rags, kāda no nimfām, kuras audzinājušas mazo Zevu, to piepildījusi ar augļiem un viņam pasniegusi. Vēlāk Zevs aiz pateicības ragu uzdāvinājis savām audzinātājām un apsolījis, ka tajā aizvien būšot viss, ko viņas vēlēšoties. «Amaltejas rags» tātad atbilst mūsu «pārpilnības ragam».

321. Cilvēks, kas sadauzīja dieva tēlu. Hellēnisma laikmeta dzejniekiem pazīstams motīvs («Palatīna antoloģija», Planūda papildinājums, 187).

324. Zevs soģis. Lauskas bija parastais rakstāmmateriāls grieķu tiesā. Parunā, no kuras izveidojusies šī fabula, minēts vēl senāks paradums rakstīt uz ādām (Zēnobijs, IV, 11).

326.    Varde dziedniece. Vairākos jaunākās redakcijas rokrakstos dziednieces lomā ir slieka. P a i ā n s ir kāds no Apollona vārdiem

327.   Čūskas aste un locekļi. Variācija par «Menenija Agripas fabulas» tematu (sk. 130. fabulu). Plūtarhs («Agīds», 2) šo līdzību komentē šādi: «Mēs redzam, ka tādu likteni piedzīvojuši daudzi no tiem, kas savā politikā izdabājuši tautai: nokļūdami atkarībā no dīkdienīgā pūļa, viņi vairs nevarēja atgriezties iepriekšējā stāvoklī, nedz arī bija spējīgi izbeigt jukas.»

329. Roze un amaranls. Rožu īsais mūžs vēlīnajā antīkajā lirikā ir sentimentāls modes temats (sal. Ausonija «Rožu dzimšana»).

331. Āzis un vīnogulājs. Āzis bija Dionīsam svēts dzīvnieks, ko vīna dievam bieži ziedoja. Fabulas sižets vairākkārt sastopams hellēnisma laikmeta epigrammās. īpaši pazīstama bija Tarentas Leonīda sešrinde un Askalonas Eiēna divrinde:

Grauz mani, āzi, cik tīk, jo būs man vēl atliku likām Vīna, ziedam ko liet, kad tevi upurim kausi

Eiēna distihu latīņu valodā atdzejojis Ovīdijs («Fasti», I, 354), bet ķeizara Domiciāna laikā (81.—96. g.) tas cirkulēja kā politiska rakstura epigramma par ķeizara dekrētu, kas bija vērsts pret vīna dārzu papla šināšanu (Svetonijs, «Domiciāns», 14).

334. Ērglis. Šī fabula bija plaši pazīstama. Tās pirmās pēdas atroda mas kādā Aishila traģēdijas fragmentā (231), kur dzejnieks atsaucas uz «Lībijas fabulu» (leģendāro Kibisu?):

Mums fabula, kas sacerēta Lībijā, Par ērgli vēstī, kuru šautra indīga Bij tvērusi. Tās spalvas skatot, bilda viņš: «Ne svešu jau, bet paša spalvu notriekts esi»

*336. Plikgalvis. Kādā 15. gadsimta rokrakstā morālei ir turpinājums: «Mēs visi atnācām kaili un kaili arī aiziesim» — no bībeles patapināts motīvs: «Kails esmu nācis no savas mātes miesām, kails arī aiziešu» (ljaba gr. 1, 21).

338.  Pele un varde. Sižeta pamatā ir pazīstamās poēmas «Batrahomio- mahija» («Varžu un peļu karš») samezglojums.

339.  Podi. Sal. bībelē: «Kas gan kopīgs katlam ar podu? Kad tie sadursies, šis saplīsīs.» (Jēzus, Zīraha dēla gudrības grāmata, 13, 2).

FABULAS NO SKOLU KRĀJUMIEM

Fabulas no Pseidodositeja krājuma (340—343). Tas ir neliels kopojums (16 fabulu), kas saglabājies krājumā, kurā ietilpa tulkojumi no latīņu valodas grieķu valodā un otrādi. Krājums ietvēra atsevišķus vārdus un izteicienus, izteikumus, fabulas, mītus, nostāstu par Trojas karu, kādu juridiska satura fragmentu u. c. Tas (vismaz pamatdaļa) izveidots ap m. ē. 207. gadu. Teksts tajā bija dots divās ailēs — latīniski un grieķiski. Kad 4. gadsimtā kāds «maģistrs Dositejs» sarakstīja nelielu latīņu valodas mācību grāmatu grieķiem, kura tika izplatīta tādā pašā divvalodu izdevumā, rokrakstos 207. gada krājums tai tika pievienots kā pielikums un ilgu laiku uzskatīts par tā paša autora darbu. Tā radies nosacītais nosaukums «Pseidodositeja krājums».

Izslāpusi vārna. Senatnes zoologi šāda veida viltību piedēvēja īpaši Lībijas vārnām. Acīmredzot arī pašas fabulas cilme meklējama tā sauktajās «Lībijas fabulās», par kuru pamatlicēju uzskatīja Kibisu.

Slimais ēzelis un vilks. Sal. 7. fabulu.

Fabulas no Aftonija krājuma (344—354). Aftonijs ir grieķu rētors, slavenā Libanija skolnieks, kas dzīvojis 4. gadsimta beigās. Ir saglabājusies viņa retorikas ievadkursa mācību grāmata «Progimnasmi» un krājums, kurā ietilpst 40 fabulu, kas izklāstītas vienveidīgi īsi un sausi. Iespējams, ka tā ir daļa no deklamāciju paraugu krājuma, kas bijis «Progimnasmu» pielikums un vēl eksistējis 9. gadsimtā. Lai būtu kā būdams, Aftonija «Progimnasmos» minētā fabula piemērs ir pirmā fabula viņa krājumā. Aftonija «Progimnasmi» ar savu koncentrēto un viegli saprotamo izklāstu guva lielus panākumus un Rietumeiropā vēl 17. un 18. gadsimtā kalpoja par mācību grāmatu retorikas pamatos. 1805. gadā tie (kā tulkojums no paplašināta apstrādājuma latīņu valodā) Maskavā izdoti arī krievu valodā.

347.  Ēzelis un vilks. Sal. 187. fabulu.

348.  Vecais zirgs. Sal. ēzeļa ciešanu aprakstu Apuleja «Metamorfo- zās», IX, 11. «Jo zirgs vecāks, jo aplis mazāks» bijis sakāmvārds (Apos tolijs, IX, 8). Sal. arī mūsu izdevuma 290. fabulu.

349.  Trīs vērši un lauva. Sal. analogo 295. fabulu. Temistija izklāstā (XXII runa, 278d) lauva pēc viltības griežas pie lapsas, kas tad viņa labā sanaido vēršus.

351. Olīva un vīģes koks. Sal. 70.b fabulu.

FABULAS NO DAŽĀDU SENGRIEĶU AUTORU DARBIEM

355. Bauda un sāpes. Platons te atstāsta Sokrātā vārdus, kurus viņš teicis, kad īsi pirms nāves soda izpildes ticis atbrīvots no važām. Fragmenta turpinājums:

— Tā tas acīmredzot noticis arī ar mani: pirmīt važas kājai sagādāja sāpes, bet tagad tai ir labi.

356.   Cikādes. Platona dialogā «Faidrs» Sokrāts un Faidrs runā par mīlestību, netālu no Atēnām sēdēdami zem platānas, kurā virs viņu galvām čirkstina cikādes. Sokrāts izsakās šādi:

— Ja mēs, tām čirkstinot, laidīsimies snaudā, cikādes mūs uzlūkos par neizglītotiem vergiem un apsmies Ja turpretim sarunāsimies, neveltījot tām uzmanību, tās cienīs mūsu mīlestību uz zinībām un par to pavēstīs mūzām.

"Sal. arī 184. fabulu.

357.  Lapsa un ezis. Šo piemēru Aristotelis «Retorikā» min nodaļā par fabulu tūlīt aiz Stēsihora fabulas par zirgu un briedi (sk. paskaidrojumu 255. fabulai).

358.  Lauvas un zaķi. Aristotelis cenšas pierādīt domu: «Nosakot likumus, jāievēro gan pēc izcelsmes, gan pēc spējām līdzīgi cilvēki, bet izciliem cilvēkiem likumi nav vajadzīgi, jo viņi paši ir likums.» Aristotelim fabulas replikas nav; tā rekonstruēta, pamatojoties uz Plūtaiba sentenci («Spartiešu izteikumi», 212c, 229c): lielīgam megarietim spar- tietis atbildējis:

— Tavi argumenti tavai pilsētai pārāk spēcīgi.

359.  Pūce un putni. Sal. 39. fabulu («Bezdelīga un putni»). Tā sauktajā Railenda papirusā, kas ir vecākais līdz mūsdienām saglabājušos Ezopa fabulu krājumu teksts, šai fabulā tāpat figurē pūce, nevis bezdelīga. Acīmredzot tas ir senākais variants. Dīons Hrīsostoms savās runās šo fabulu izmanto divas reizes, abos gadījumos cenzdamies pierādīt, ka, tāpat kā putni gudro pūci tur lielākā godā nekā skaisto pāvu vai dziedātāju lakstīgalu, arī cilvēki labprātāk pulcējas ap filozofu, kura tērps trūcīgs un valoda vienkārša, nekā ap grezni ģērbušos rētoru vai daiļrunīgu dzejnieku.

Lūk, šās fabulas otrs variants Dīona Hrīsostoma 72. runā, 14 un sek.;

Ezops par to sacerējis šādu fabulu.

«Pie pūces kādudien ieradās citi putni un lūdza viņu atstāt cilvēku mājokļus un kopā ar pārējiem spārnaiņiem novīt ligzdu koka zaros, kur to dziesmas skanot jo tīkamāk. Kad paaugšoties ozols, kas tai laikā tikko kā bija radies, tad varēšot apmesties arī tur, tā zaļajā lapotnē. Taču pūce deva putniem padomu tā nedarīt un nepriecāties par ozolu, kurā izaugšot āmulis, putnu posts. Bet putni šo padomu neuzklausīja un priecājās, vērodami, kā ozols aug jo dienas, jo lielāks, un, kad tas bija izaudzis, sāka tā zaros savas dziesmas skandināt. Kad parādījās āmulis un cilvēks putnus tagad varēja bez pūlēm gūstīt ar līmi, tie apbrīnoja pūces prātu un rūgti nožē loja, ka nebija uzklausījuši viņas padomu. Tā putni līdz šai dienai pūci tur godā kā gudrinieci un labprāt pulcējas pie tās, cerēdami no tāda kaimipa kādu labumu gūt.»

Taču man šķiet, ka to viņi dara veltīgi, jo tikai senā pūce bijusi gudra un pratusi dot padomus, bet tagadējās pūces tai līdzīgas tikai ar spalvām, acīm un knābi, bet prāta ziņā pārējie putni gandrīz vai pārāki: tās pat neprot par sevi rūpēties, citādi tām nevajadzētu smakt putnu ķērāju gūstā un verdzībā.

360.  Acis un mute. No runas Tarsas iedzīvotājiem, kuri Dīonu bija lūguši viņiem teikt filozofisku runu.

361.  Satirs un uguns. Plūtarhs pierāda, ka viss var būt gan bīstams, gan noderīgs, ja vien pieeja pareiza, — pat ienaidnieks.

362.  Skumju dieves dāvana. Plūtarha mierinājums draugam, kas zaudējis dēlu: «Neļauj vaļu asarām un vaimanām, un skumjas tevi pašas pametīs.»

363.  Izbēgušais vergs. Plūtarham ir turpinājums: «Tā arī sievai, kas aiz greizsirdības, bēdu sagrauzta, iesniedz laulības šķiršanas lūgumu, vispirms jāpadomā: vai tik sāncensei nebūs patīkami mani redzēt tieši tādu — skumstam, strīdamies ar vīru, gatavu pamest māju un laulības gultu?»

Dzirnavas, kur vajadzēja griezt smagos dzirnakmeņus, bija parastā vergu soda vieta.

364.  Vilks un gani. Plūtarha sacerējumā Ezops, piedalīdamies septiņu gudro dzīrēs, stāsta šo fabulu, to attiecinādams uz sevi, kad dzird skilu filozofu Anaharsīdu lielāmies ar savu prasmi dzert.

365.   Mēness un viņa māte. 366. Suņa māja. Fabulas no Kleobūla (viens no grieķu septiņiem gudrajiem) runas par to, ka nesaprātīgs, kaislībām pakļāvies cilvēks nevar zināt mēru savām prasībām.

368.  Sārtgalvītis un ērglis. Plūtarha sacerējumā izteikta doma, ka jaunam cilvēkam, kas vēlas darboties politikā, jāturas pie kāda valsts dzīvē ietekmīga vīra, kas, to ievērodams un atzīdams par spējīgu, palīdzētu tam izvirzīties.

369.   Divas svētku dienas. So fabulu Temistokls stāsta karavadonim, kas lielās ar to, ka viņa panākumi karā pārspējot Temistokla uzvaras.

370.  Dzeguze un putni. Plūtarhs ar dzeguzi salīdzina Megalopoles tirānu Lidiādu, kas gan atteicās no varas un ar savu pilsētu pievienojās Ahajas savienībai, bet visiem tomēr joprojām likās aizdomīgs. Ticējums, ka par dzeguzi uz laiku pārvēršas zvirbuļu vanags, pamatojas uz novērojumu, ka pavasarī, parādoties dzeguzei, šie vanagi pazūd. Šo uzskatu atspēkoja jau Aristotelis («Dzīvnieku vēsture», VI, 7, 41), taču, pēc Kellera datiem, tas pastāv vēl mūsdienās.

371. Ēzeļa ēna. Sal. 63. fabulu.

372.   Cilvēks, kas skaitījis bangas. Ar šo fabula Likīns vēršas pie dialoga varoņa Hermotīma, kas ilgus gadus bija neprasmīgi nodarbojies ar filozofiju un nu žēlojas, ka velti zaudējis laiku.

373.   Jauneklis un zirgs. Fragments no filozofa kiniķa diatrības (populāra morāli filozofiska runa), kas vērsta pret filozofiski neizglītotiem cilvēkiem.

374.  Pērtiķi dejotāji. Fabula vērsta pret pseidofilozofiem, kas Izliekas nepieejami kaislībām, bet īstenībā ir tikpat godkārīgi un mantrausīgi kā visi pārējie cilvēki.

376.   Pērtiķi — pilsētas cēlēji. Fabula, ko Hermogens, slavens m. 8. 2. gs. rētors, «Progimnasmos» min kā žanra paraugu.

377.  Utis un zemnieks. Apiāna sacerējumā šo fabulu romiešiem stāsta diktators Sulla kā atbildi uz viņu kurnēšanu.

BIZANTIEŠU FABULAS

Fabulas no Slntipas krājuma (378—388). Tas ir skolas vajadzībām veidots krājums, kas ietver 62 fabulas un saucas «Filozofa Sintipas fabulas no viņa pamācībām». Sintipa ir literārs personāžs «Stāstā par septiņiem gudrajiem», šā sacerējuma varonis. Stāsta pamatā ir populārais sižets par to, kā baudkārā valdniece apmelojusi tiklo valdnieka dēlu un septiņi gudrie to aizstāvējuši. Šajos ietvaros sniegta gara nove]u virkne, kuras stāsta gan valdniece, gan gudrie. Fabulām ar šo stāstu nav nekāda sakara, un to saistība acīmredzot ir pārrakstītāja izdomājums. Stila ziņā krājums līdzīgs Pseidodositeja, Aftonija un Temis- tija fabulām.

Fabulas noveles (388—389). Tās saglabājušās divos rokrakstos, kur atrodas starp bizantiešu pazīstamo noveļu krājumu «Stefanits un Ihni- lats», no vienas puses, un «Ezopa dzīves», kā arī Ezopa fabulu vidējo redakciju, no otras. Fabulām ir daudz analoģiju viduslaiku folklorā.

*390. Jūrnieks un viņa dēls. Fabula tulkota pēc teksta, ko Perrijs publicējis žurnālā «Byzantinische Zeitschrift», 54, 1961, 5.—7. lpp.

Gramatikas jēdziens senajiem grieķiem aptvēra gan mācību par valodu visai plašā nozīmē, gan arī literatūru.

EZOPA DZĪVE

Ezopa leģendārā dzīves apraksta rašanās vēsture izklāstīta pēcvārdā. Tas saglabājies trijās redakcijās, ko pēc analoģijas ar trim fabulu redakcijām var dēvēt par vecāko, vidējo un jaunāko.

«Ēzopa dzīves» vecākā redakcija saglabājusies vienā vienīgā manuskriptā — G (Novoeboracensis Morgani, 397), kur tā dota pirms fabulu vecākās redakcijas. Rokraksts attiecas uz 10. gadsimta beigām, taču saglabājis daudz «Ezopa dzīves» vecākā varianta pazīmju, pirmām kārtām — antiapollonisko tendenci.

Vidējā redakcija saglabājusies vairākos rokrakstos (kur tā parasti dota pirms fabulu vidējās redakcijas), kas pamatojas uz 11. gadsimta beigu kopīgu arhetipu (W), tātad attiecas aptuveni uz to pašu laiku kā vecākā redakcija. Taču tā atspoguļo jau vēlāku «Ezopa dzīves» versiju, kur antiapolloniskie motīvi izskausti.

Jaunākā redakcija saglabājusies daudzos rokrakstos (kur tā parasti dota pirms fabulu jaunākās redakcijas) un pārstāv vidējās redakcijas stilistisku pārstrādi klasicisma garā, kas bija raksturīgs 13.—14. gadsimta bizantiešu literatūrai. Par šās redakcijas autoru uzskata pazīstamo rakstnieku Maksimu Planūdu (1260.—1310. g,).

Jaunākā redakcija kļuva pazīstama agrāk nekā pārējās, un tāpēc taisni tā ir pamatā neskaitāmajiem «Ezopa dzīves» tulkojumiem un pārstāstījumiem Eiropas (arī krievu) literatūrā. Vidējo redakciju 1845. gadā publicējis A. Vestermans; tās precizētu tekstu ar izsmeļošu pārskatu par variantiem devis B. E. Perrijs savā «Aesopica» (sk. 8. lpp.). Vecākā redakcija pirmoreiz publicēta tai pašā izdevumā 1952. gadā.

Tulkojumam izmantota vecākā redakcija (vietumis ievērojot Penija konjektūras, ko viņš pats pamattekstā nav uzņēmis). Izlaidumi aizpildīti ar vidējās redakcijas tekstu (šie gadījumi atzīmēti paskaidrojumos). No vidējās redakcijas pārņemti arī papildinājumi 50.a , 77.a un 77.t», kas, pēc Perrija domām, ir visai seni iespraudumi.

Teksta dalījums paragrāfos (arābu cipari) pieder Perrijam, dalījums 4 nodaļās (romiešu cipari) — tulkotājam.

Cipari paskaidrojumos apzīmē paragrāfus, uz kuriem šie paskaidrojumi attiecas.

1. Sal. pazīstamo Tersīta raksturojumu «Iliādā», II, 217—219: Kāja šim pakliba bija un acis jo greizas, bet pleci Virzīti vairāk pret krūtīm; tam sarāvās galva uz augšu Šaura, un pakauša vidū bij pareti, pūkaini mati.

(Atdzejojis A. Ģiezens)

*2. Vecākās redakcijas rokrakstā dažu teikumu trūkst (pēc vārdiem «uz savām lauku mājām» līdz «Kāds vergs»); to vietā tulkojumam izmantots atbilstošais vidējās redakcijas teksts.

*3. A i, H e r m e j … — Hermejs, dievs ar daudzpusīgām funkcijām, ir arī zagļu un krāpnieku patrons.

*4. I s ī d a — sākotnēji ēģiptiešu dievība, dievu māte. Hellēnisnja laikmetā viņas kults ieviesās gandrīz visās Vidusjūras zemēs. Isīda tika identificēta ar Dēmetru, lo un citām dievībām.

*7. H e 1 i k o n s — kalnājs Boiotijā; mitoloģijā: mūzu mājoklis.

15. O b o 1 s — sīka vara monēta.

*16. Nemesīda — atriebības dieve, Nakts meita.

17. Par Āziju Romas laikmetā (anahronisms!) dēvēja Mazāzljas rietumdaļu ar Frīģijas, Lidijas, Kārijas u. c. novadiem.

*Zvēru pie jūsu dzīvības. — Šis zvērests varētu likties dīvains, taču jāatceras, ka zvēresta devējs ir veigu tirgotājs un tāpēc viņam vergu dzīvība patiešām dārga. Arī vēlēšanās atslogot vergu9, pērkot vai nomājot lopus (sk. 12.), izskaidrojama vienīgi ar tirgotāja bažām, ka varētu kristies ceļā izmocīto vergu tirgus vērtība.

23. Bezvārdu filozofija — antīkās pasaules literatūrā bieži sastopams dejas raksturojums. Sal. Filostrats, «Gleznas», 1, 3.

*24. D e n ā r i j s — romiešu naudas vienība (anahronisms!). Tās no saukums vēl saglabājies Dienvidslāvijas, Irānas un Irakas «dināra» ap zīmējumā, kā ari angļu penija saīsinājumā «d».

Pēc vārdiem «Ezops… iesmējās» vecākās redakcijas rokrakstā trūkst veselas lapas. Paragrāfa turpinājuma tulkojumam izmantota vidējā redakcija.

*25. S veik sl — Esmu sveiks, ne jau slims. — Oriģinālā apspēlēts grieķu sveiciens «chaire» (priecājies!). Ēzops atbild; -— Neskums* * t: au!

28. … p rku sev nevis vergu, bet kungu. — Motīvs, kas aizgūts no stāstiem par filozofu kiniķi Diogenu: kad viņu pārdeva verdzībā, viņš ieteica saucējam saaicināt pircējus ar vārdiem: — Kas vēlas sev nopirkt saimnieku?

"29. Ganimēds — Trojas mitiskā dibinātāja Troja dēls; daiļo zēnu nolaupīja Zeva ērglis un aiznesa uz Olimpu, kur viņš kļuva par dievu vīnlēji; Endimions — mēness dieves Selēnes iemīļotais, skaists, jauns gans vai mednieks.

32. Ari Eiripīda un Dēmostena pieminējums ir anahronisms, jo abi dzīvojuši daudz vēlāk nekā «Ezopa dzīves» varonis.

37. Pēc šā paragrāfa rokrakstā trūkst veselas lapas. Tālāk, jādomā, stāstīts par to, kā Ezops dārzeņus pārnes mājās un Ksanta sieva, par kaut ko sadusmojusies, nosviež tos zemē un samīda.

*43. No vārdiem «— Kas tad tas…» līdz «— Draugi, — Ksants nopūšas …» tulkotājs izmantojis vidējās redakcijas variantu. Vecākajā redakcijā dialogs rit šādir

Kad Ksants tās ieraudzīja, viņš nobālēja un vaicāja:

—   Ezop, cik kāju ir vienam sivēnam?'

—   Viss kārtībā! — Ēzops atbild. — Šim te ir piecas, bet tam, kas laukā, — trīs.

*45. Likaina nozīmē «vilcene».

48. Sal. 85. fabulu.

*57. Vecākās redakcijas rokrakstā trūkst posma no 57. § pirmā tei kuma vidus līdz 59. § sākumam. Tas tulkojumā aizstāts ar vidējās redakcijas tekstu.

59. Ass — romiešu vara monēta (kārtējais anahronisms!).

*62. Haribda — grieķu mitoloģijā: jūras nezvērs.

68. Sal. Apulejs, «Florīdas», 20: «Pirmais kauss remdina slāpes, otrais dāvā liksmi, trešais sniedz baudu, ceturtais atņem prātu.»

*69. T ī r v I n s — grieķi un romieši parasti dzēra ar ūdeni sajauktu vīnu.

*74.—76. Tā kā šī epizode vecākās redakcijas rokrakstā saglabājusies tikai fragmentāri, tulkojumam izmantots vidējās redakcijas teksts. Jāpiezīmē, ka izteiksme epizodes tulkojumā salīdzinājumā ar oriģinālu vietumis mīkstināta. Epizodes sākums tulkojumā saīsināts.

*77a.—77b . Šo divu epizožu nav vecākās redakcijas rokrakstā. Tulkojumā tās pārņemtas no vidējās redakcijas.

*97. Sal. 153. fabulu un attiecīgo paskaidrojumu.

100.   Mnēmosine — atmiņas dieve, mūzu māte; Marši js — satirs Frīģijā, kurš gribējis ar Apollonu sacensties flautas spēlē un. dieva pieveikts, ticis nežēlīgi sodīts: Apollons viņam dzīvam novilcis ādu. No viņa asinīm (vai, pēc cita mīta varianta, no asarām, kas par viņu lietas) izveidojusies Marsijas upe, Maiandras pieteka.

101.   Likurgs — grieķu vārds, kas babiloniešu valdniekam šeit piedēvēts patvaļīgi.

*104. Hēlijs, kā izriet no tālākā vēstījuma (108.), ir Ezopa audžudēls.

105. Nektanabons (pareizāk — Nektanebons) — vēsturiska persona: tā saucās kāds no pēdējiem Ēģiptes faraoniem, kas valdīja 4. gadsimtā p. m. ē.

*109. Tā kā vecākās redakcijas rokrakstā šajā un nākamajā paragrāfā daudz bojājumu, Perrijs Ezopa pamācības pārņēmis no fabulu vidējās redakcijas, kur tās dotas savrup ar virsrakstu «Ezopa pamācības viņa skolniekam Līnām». Formu «Līns» (gr. Linos) Perrijs uzskata par manuskripta kļūdu formas «Ains» (gr. Ainos) vietā, kā Ezopa audžudēls dēvēts «Ēzopa dzīves» vidējā redakcijā.

109. un 110. paragrāfā dotās pamācības varētu papildināt ar tā sauktajiem Ēzopa izteicieniem, kas izkaisīti daudzos šā senajā pasaulē populārā žanra krājumos — «gnomoloģijās». Perrijs tos savācis vienkopus darba «Aesopica» īpašā nodaļā.

Daži no šiem izteicieniem sakņojas «Ezopa dzīvē», citi — fabulās, vēl citi — «Ēzopa sakāmvārdos». Pārējos izlases veidā dodam šeit (tie gandrīz visi ar Ēzopa vārdu saistīti tikai nosacīti un gnomoloģijās sastopami arī saistījumā ar Diogena vai citu populāru gudro vārdiem).

Kā saka Ēzops, laimīgiem cilvēkiem nāve nav rūgtāka, pat tikamāka nekā citiem.

Ezops dzīvoja vienā laikā ar septiņiem gudrajiem. Viņš apgalvoja, ka tie neprotot runāt ar valdniekiem: ar šiem esot jārunā vai nu pēc iespējas mazāk, vai pēc iespējas glaimīgāk.

Ezops sacīja:

—   Grūti klāsies visiem cilvēkiem, kad ikviens pieprasīs savu.

Ezopam jautāja, kas cilvēkos ir visstiprākais; viņš atbildēja:

—   Saprāts.

Ezopam jautāja, kuri dzīvnieki visgudrākie; viņš atbildēja:

—   No derīgajiem dzīvniekiem — bite, no kaitīgajiem — zirneklis.

Saimnieks aizsūtīja Ezopu uz dzirnavām. Ezops vaicāja:

—   Kālab tu mani dzen uz turieni? Saimnieks atbildēja:

—   Lai vestu tevi pie prāta.

Kāpēc tu tādā gadījumā nedzen uz dzirnavām savus dēlus? — Ezops tad jautāja.

Ezops reiz sacīja skaistam, bet izvirtušam cilvēkam:

—   Tu, iespējams, glīti ģērbies, toties neglīti izģērbies.

Ezopam reiz kāds teica:

—   Par tevi runā briesmu lietasl —• un viņam visu pārstāstīja. Ezops atbildēja:

—          Nevis tie ir slepkavas, kas darina dunčus, bet gan tie, kas šos ieročus lieto. Tā arī mani apmelo nevis tenkotāji, bet tu, izmantodams viņu tenkas.

Ezopam jautāja, kādās attiecībās jābūt ar valsti; viņš atbildēja:

—   Ne pārāk tuvās — lai nesadegtu; ne pārāk tālās — lai nenosaltu.

Kāds valdnieks jautāja Ezopam:

—   Kāpēc bagātnieki neuzmeklē gudros, bet otrādi? Ezops atbildēja:

—          Tāpēc ka gudrie zina, kas viņiem dzīvē vajadzīgs, bet bagātnieki to nezina. Citādi tie vis nerūpētos par bagātību, bet par gudrību.

Ezops ne vienreiz vien sacīja, ka iemīlējušies nezinot kaunu.

Ezops teica, ka runātāji ir līdzīgi vardēm: šīs kurkstot ap purvu, runātāji — ap ūdenspulksteni.

110. Sīriešu «Stāstā par Ahikaru», no kura pārņemta šī epizode, tēvs nodevīgo audžudēlu soda ar nāvi pats. Grieķiskā versija epizodes beigas mīkstina.

*113. Paragrāfa beigu, sākot ar «Tāpat kā mēness…», un visa 114. § vecākās redakcijas rokrakstā trūkst. Tulkojumā izmantota vidējā redakcija.

*117. Teikums «Viņi noķēra… ar pletni» pārņemts no vidējās redakcijas, jo vecākās redakcijas rokrakstā šai vietā teksts bojāts.

124. Mirstīgo cilvēku … — citāts no «Iliādas» (VI, 146).

129.—141. No sešām fabulām, kuras ietver šie paragrāfi, fabula par ērgli un mēslu vaboli (135.—139.) atbilst «Pamatkrājuma 3. fabulai. Ari dažas no pārējām ietilpa dažādos Ēzopa fabulu kopojumu rokrakstos.

*131. Izteiksme tulkojumā vietumis mīkstināta.

*             140. Fabulas nav vecākās redakcijas rokrakstā. Tulkojumā do's vidējās redakcijas variants.

*142. Mūzu vadonis — Apollons. Ari viegla barība .., — «Ezopa dzīves» autora savdabīgs «vieglā žanra» attaisnojums.

rādītājs

Rādītājā fabulas sakārtotas to nosaukumu alfabētiskā secībā. Cipars apzīmē fabulas kārtas numuru šajā izdevumā. Ja vairākām fabulām nosaukums vienāds, iekavās norādīts uz to atšķirīgo saturu.

Acis un mute 360 Arājs un vilks 38 Ārsts un slimnieks 114 Atēnietis un tēbietis 286, 286 « Azis un vīnogulājs 331 Bagātnieks un ādminis 204 Bagātnieks un raudu sievas 205 Bauda un sāpes 355 Bebrs 118

Bezdelīga un čūska 227 Bezdelīga un putni 39 Bezdelīga un vārna 229 Bites un gans 352 Bites un Zevs 163 Blusa un atlēts 231 Briedēns un briežu māte 344 Briedis 75

Briedis (pie avota) un lauva 74 Briedis (alā) un lauva 76 Briedis un vīnogas 77 Bruņurupucis 106 Bruņurupucis un ērglis 230 Bruņurupucis un zaķis 226, 226 8 Burve 56

Ceļinieki (un cirvis) 67 Cejinieki (pie jūras) 177 Ceļinieki un krauklis 236 Ceļinieki un lācis 65 Ceļinieki un platāna 175 Ceļinieks un Hermejs 178 Ceļinieks un Likteņdieve 174 Ceļinieks un odze 176

Cērpamā aita 212 Cikāde un lapsa 241 Cikādes 356

Cilvēks, dzīvnieki un Zevs 316 Cilvēks, kas sadauzīja dieva tēlu 321

Cilvēks, kas skaitījis bangas 372

Cilvēks, kas sola neiespējamo 34

Cilvēks, kuru sakodis suns 64

Cilvēks, skudra un Hermejs 320

Cilvēks un lapsa 285

Cilvēks un lauva ceļabiedros 261

Cilvēks un satirs 35

Cilvēks un suns 384

Cilvēks, zirgs un kumeļš 387

Cīrulis 265

Cūka un kuce 223

Cūka un suns 222

Čūska, ko mīdīja kājām 198

Čūskas aste un locekļi 327

Čūska un ērglis 353

Čūska un krabis 196

Čūska, zebiekste un peles 197

Dārznieks 119

Dārznieks un suns 120

Delfini un grundulis 62

Delfīns un pērtiķis 73

Dēls, tēvs un zīmētais lauva 332

Dievu kāzas 302

Diogens ceļā 245

Diogens un plikgalvis 246

Divas somas 253

Divas svētku dienas 369

Divas vaboles 84

Divi mīļākie 389

Divi suņi 92

Dravnieks 72

Dūja un vārna 202

Dzeguze un putni 370

Dzērājs un viņa sieva 278

Dziedonis 121

Egle un ērkšķu krūms 260

Eļļas lampiņa 318

Ērglis 334

Ērglis, kovārnis un gans 2 Ērglis un lapsa 1 Ērglis un mēslu vabole 3 Ērglis un viņa saimnieki 328 Etiopietis 275 Ēzelis, gailis un lauva 82 Ēzelis, krauklis un vilks 190 Ēzelis, lapsa un lauva 191 Ēzelis lauvas ādā 188, 188a Ēzelis un cikādes 184 Ēzelis un dārznieks 179 Ēzelis un lapsa 325 Ēzelis un (neatsaucīgais) mūlis 181

Ēzelis (nenovīdīgais) un mūlis 251

Ēzelis un sāls 180

Ēzelis un statuja 182

Ēzelis un suns 270

Ēzelis un vardes 189

Ēzelis (kas izliekas esam ierāvis

skabargu) un vilks 187 Ēzelis (ar skabargu kājā) un vilks 347

Ēzelis un viņa dzinējs 186 Ēzelis un zirgs 323 Ēzeļa ēna 371 Ēzeļa pircējs 237 Ēzeļi pie Zeva 185 Ezops kuģu būvētavā 8 Gaiļi un ērglis 263 Gaiļi un irbe 23 Gans 49

Gans un aitas 208 Gans un jūra 207 Gans un miesnieks 375 Gans un (nelietīgais) suns 206 Gans un suns (brīdinātājs) 317 Gans un vilcēni 209 Gans un vilks 276 Gliemeži 54

Gļēvulis mednieks un meža cirtējs 312

Gļēvulīgais zelta lauvas atradējs 71

Granātkoks, ābele un ērkšķu krūms 213

Gulbis (kas atteicās dziedāt) 233

Gulbis (kas izglābās dziedot) 277

Hērakls un Atēna 294

Hērakls un Plūts 110

Hermeja vezums 296

Hermejs 103

Hermejs un Teiresijs 89

Hermejs un tēlnieks 88

Hermejs un Zeme 102

Hērojs 109

Hiēnas 243

Hiēna un lapsa 242

Ienaidnieki 68

Izbēgušais vergs 363

Izsalkušie suņi 135

Izslāpusi vārna 342

Izslāpušais balodis 201

Jauneklis un zirgs 373

Jaunieši un miesnieks 66

Jokdaris gans 210

Jūrā cietušais 168

Jūras braucēji 78

Jūrnieks un viņa dēls 390

Kaija un klija 139

Kaķis un gailis 16

Kaķis un peles 79

Kaķis (kas pārģērbies par ārstu)

un vistas 7 Kaķis (kas izliekas svinam dzimšanas dienu) un vistas 341 Kamielis (un cilvēki) 195 Kamielis (kuram lika dejot) 247 Kamielis (kas brien pāri upei) 293 Kamielis un Zevs 117 Kamielis, zilonis un pērtiķis 220 Karavīrs un kraukļi 266 Kaza un ēzelis 281 Kaza un gans 282 Kazlēns un vilks 97 Ķibeles priesteri 164 Klijas 305

Koki un niedres 70a Koki un olīva 268 Kovārnis bēglis 131 Kovārnis un baloži 129 Kovārnis un kraukļi 123 Kovārnis un lapsa 126 Kovārnis un putni 101 Krabis un lapsa 116 Krabis un viņa māte 346

Krāpnieks 28

Krauklis un čūska 128

Krauklis un gulbis 354

Krauklis un Hermejs 307

Krauklis un lapsa 124

Kucēns un vardes 274

Kundze un kalpones 55

Kurmis 214, 214a

Kivulis 48

Lācis un lapsa 288

Lakstīgala un bezdelīga 280

Lakstīgala un vanags 4

Lakstīgala un vārna 298

Lapsa ar lielo vēderu 24

Lapsa bezaste 17

Lapsas pie Maiandras 232

Lapsa un āzis 9

Lapsa un dzērve 367

Lapsa un ērkšķu krūms 19

Lapsa un ezis 357

Lapsa un krokodils 20

Lapsa (kas pierod pie lauvas

izskata) un lauva 10 Lapsa (kas gribēja pati medīt) un

lauva 350 Lapsa (kas zobojas) un lauva 381 Lapsa un leopards 12 Lapsa un maska 27 Lapsa un meža cirtējs 22 Lapsa un pērtiķis (kas strīdas par

dižciltību) 14 Lapsa un pērtiķis (kuru ievēlē par

valdnieku) 81 Lapsa un suns 41 Lapsa un vīnogas 15 Lapsenes, irbes un zemnieks 215 Lapsene un čūska 216 Lauka pele un pilsētas pele 319 Laupītājs un zīdkoks 152 Lauva, ēzelis un lapsa 149 Lauva, kas izbijies no peles 146 Lauva, lapsa un briedis 310 Lauva, Prometejs un zilonis 267 Lauvas un zaķi 358 Lauvas valdīšanas laiks 311 Lauva un delfīns 145 Lauva un ēzelis 151 Lauva un lācis 147 Lauva un lapsa 142 Lauva un mežakuilis 301 Lauva un pele 150 Lauva un savvaļas ēzelis 303 Lauva un varde 141 Lauva un vērsis 143

Lauva un zaķis 148 Lauva (precinieks) un zemnieks 140

Lauva (kūti) un zemnieks 144 Lauva, vilks un lapsa 273 Lauvu māte un lapsa 249 Lazda 248

Lielīgais pieccīņnieks 33 Mednieks un jātnieks 388 Mednieks un vilks 379 Mēness un viņa māte 365 Meža baloži un mājas baloži 238 Meža cirtēji un ozols 259 Meža cirtējs un Hermejs 173 Mežakazas un gans 6 Mežakuilis un lapsa 224 Mežakuilis, zirgs un mednieks 255 Mūlis 299 Mūris un ķīlis 271 Muša 167 Mušas 80

Naudas glabātājs un Zvērests 239

Nejēga ārsts 304

Nekrietnelis 36

Neredzīgais 37

Niedre un olīva 70b

Ods un lauva 258

Ods un vērsis 137

Odze un lapsa 96

Odze un ūdensčūska 90

Odze un vīle 93

Oglinieks un vadmalas vēlējs 29

Olīva un vīģes koks 351

Orators Dēmads 63

Ozoli un Zevs 283

Ozols un niedre 70

Papagailis un zebiekste 244

Parādnieks 5

Pāvs un dzērve 300

Pāvs un kovārnis 219

Peldētājs zēns 211

Peles un zebiekstes 165, 165®

Pele un varde 338

Pērtiķa bērni 218

Pērtiķi dejotāji 374

Pērtiķi — pilsētas cēlēji 376

Pērtiķis un kamielis 83

Pērtiķis un zvejnieki 203

Plikgalvis 336

Podi 339

Prometejs un cilvēki 240 Pūce un putni 359 Putnu ķērājs un cikāde 345 Putnu ķērājs un cīrulis 193

Putnu ķērājs un čūska 115 Putnu ķērājs un irbe 252 Putnu ķērājs un stārķis 194 Roze un amarants 329 Saimnieks un jūrnieki 340 Saimnieks un suņi 52 Sārtgalvītis un ērglis 368 Satiis un uguns 361 Savvaļas ēzelis 183 Savvaļas ēzelis un mājas ēzelis 385

Sieviete un vista 58 Sikspārnis, ērkšķu krūms un nira 171

Sikspārnis un zebiekste 172 Sirmgalve un dziednieks 57 Sirmgalvis un Nāve 60 Sivēns un aitas 85 Sivēns un lapsa 85a Skopulis 225 Skudra 166

Skudra un balodis 235 Skudra un cikāde 112 Skudra un mēslu vabole 111 Skumju dieves dāvana 362 Slepkava 32 Slīcējs 30

Slieka un čūska 254 Slimais briedis 383 Slimais ēzelis un vilks 343 Slimais krauklis 308 Slimnieks un ārsts 170 Statujas pārdevējs 99 Strazds 86 Suns 309

Suns ar gaļas gabalu 133

Suns, lapsa un gailis 264

Suns mielastā 279

Suns un gliemezis 262

Suns un kalēji 337

Suns un lapsa 132

Suns un pavārs 256

Suns un saimnieks 91

Suns un vilcene 386

Suns un vilks 134

Suns un zaķis 136

Suņa māja 366

Suņi un lapsa 382

Šāvējs un lauva 287

Taurētājs 330

Teļš un vērsis 292

Tēvs un meitas 94

Tikumi un netikumi 333

Trīs vērši un lauva 295, 349

Tuncis un dellīns 113 Upes un jūra 378 Utis un zemnieks 377 Varde dziedniece 326 Vardes (pie akas) 43 Vardes (purvā un uz ceļa) 69 Vardes pieprasa valdnieku 44 Vardes un Saule 289 Vārna un krauklis 125 Vārna un suns 127 Vecais zirgs (kas atceras sacīkstes) 290

Vecais zirgs (kas atceras kaujas

lauku) 348 Vēders un kājas 130 Vērsis, lauvu māte un mežakuilis 380

Vērsis un mežakazas 217 Vērši un ratu ass 45 Vieglprātis un bezdelīga 169 Vilki un avis 153 Vilki un suņi (karotāji) 315 Vilki un suņi (nodevēji) 322 Vilks un (nobijusies) aita 159 Vilks (ko sakoduši suņi) un aita 160

Vilks un ēzelis 313

Vilks un gani 364

Vilks un gans 234

Vilks un gārnis 156

Vilks un jērs (pie upītes) 155

Vilks un jērs (templī) 250

Vilks un kaza 157

Vilks un kazlēns 98

Vilks un lauva 314

Vilks un suns 269

Vilks un vecīte 158

Vilks un zirgs 154

Vīrietis ar iesirmiem matiem un

viņa mīļākās 31 Vīrs un sieva 95 Vista un bezdelīga 192 Zaglēns un viņa māte 200 Zagļi un gailis 122 Zaķi un lapsas 257 Zaķi un vardes 138 Zebiekste 59

Zebiekste un Afrodīte 50

Zemnieka dēli 53

Zemnieks un čūska (kas nogalina

viņa dēlu) 51 Zemnieks un čūska (kas iedzeļ

savam labdarim) 176a Zemnieks un ērglis 291

Zemnieks un koks 335 Zemnieks un Likteņdieve 61 Zemnieks un viņa bērni 42 Zēns, kas vēma visas iekšas ārā 47

Zēns un krauklis 162 Zēns un Likteņdieve 174a Zēns un skorpions 199 Zeva muca 297

Zevs, Prometejs, Atēna un Moms 100

Zevs soģis 324 Zevs un Apollons 104 Zevs un cilvēki 108 Zevs un čūska 221 Zevs un lapsa 107

Ziema un pavasaris 272

Ziemelis un Saule 46

Zīlnieks 161

Zirgs un karavīrs 306

Zirgs, vērsis, suns un cilvēks 105

Zivju dzenis 25

Zosis un dzērves 228

Zoss, kas dējusi zelta olas 87

Zvaigžņu tulks 40

Zvejnieki (kas pieviļas cerībās) 13

Zvejnieki (kuriem veicas) 21

Zvejnieks (kas duļķo ūdeni) 26

Zvejnieks (kuram mazās zivtiņas

ieslīd atpakaļ jūrā) 284 Zvejnieks stabulētājs 11 Zvejnieks un zivtiņa 18

EZOPA FABULAS

Redaktore S. Cepurniece Mākslinieciskais redaktors G. Krutojs Tehniskā redaktore M. Andersons Korektors V. Markevics

HB JNTs 404

Nodota salikšanai 21. 12. 77. Parakstīta iespiešanai 24. 07. 78. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs Nr. 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedes tehnika. 10,00 fiz. iespiedi.; 16,80 uzsk. iespiedi.; 16,13 Izdevn. 1.

Metiens 50 000 eks. Pašūt. Nr. 4486. Maksā 1 r. 60 k. Izdevniecība «Zinātne», 226018 Rīgā, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» 226424 PDP Rīgā, Blaumaņa ielā 32.

[1] corpus fabularum aesopicarum, vol. 1, fasc. 1—2. edr aug Hausrath. Lipsiae, Teubner, 1956—1957.

[2] m. gasparova pēcvārds un paskaidrojumi pārņemti no izdevuma: EacHH 33ona. M., 1968. 320 c. Tulkotāja papildinājumi paskaidrojumiem apzīmēti ar zvaigznīti.

Content

Feldhūns Ābrams 600 Ezopa Fabulas

EZOPA FABULU PAMATKRĀJUMS

FABULAS NO ĒZOPA KRĀJUMA ATSEVIŠĶIEM ROKRAKSTIEM FABULAS NO VECĀKĀS REDAKCIJAS ROKRAKSTIEM

FABULAS NO JAUNĀKĀS REDAKCIJAS ROKRAKSTIEM

FABULAS NO PSEIDODOSITEJA KRĀJUMA

ĒZOPA DZĪVE Grāmata par filozofu Ksantu un viņa vergu Ēzopu jeb Ēzopa piedzīvojumi

Ēzopa fabulas

paskaidrojumi EZOPA FABULU PAMATKRĀJUMS