Michalkovs Sergejs

Fabulas

S. MICHALKOVS

FABULAS

.

Pērtiķis un Rieksts

Reiz Pērtiķim bij rokā ticis

Tik brīnum liels un dūšīgs Kokosrieksts,

Ka simtus paēdināt no tā nieks,

Ja viņš to būtu galdā licis.

It visiem būtu labums tad un prieks!

Bet Pērtiķim bij baidīt iepaticies —

Viņš draudot sāka skaļi kliegt:

«Lūk, ja šis Rieksts reiz lejup kritīs.

Pa galvu kādam sitīs,

Tad nebūs vis vairs smiekls —

Tas vienam otram galvu drupās trieks.» —

«Patiešām, auglis liels! Kas gan to noliegt spētu?!»

Vecs Kurmis teic, ar Pērtiķi reiz saticies,

«Bet vajag palūrēt caur kaimļņdarza sētu:

Var būt, ka aug tur auglis tikpat liels —

Un, iespējams, tur tāda Biete briest

Vai Ķirbis tāds guļ zālē,

Ka tavam Riekstam tikai jānobālē? .. .»

Tam, kurš man jautās, kas šeit stāstīts tiek

Un kādu domu pateikt vēlos,

Šī īsā atbilde lai saprast liek:

Nav velns tik melns, kā viņu -tēlo.

Lielīgais Gailis

Reiz ļauno Vanagu, kas sādžai pāri slīd

Un cāļiem uzklupt taisās,

Ķer bises šāviens gaisā,

Tas — beigts, kā akmens lejup krīt;

Tik vējā dažas pūkas raisās …

Sāk Gailis piesardzīgs no krūma apraudzīties —

Vairs Vanags nekustas — no tā vairs nav ko bīties!

Bez spēka asais knābis, rimis spārnu spars,

Un Gailī mostas cīņas gars:

Tam asinis kvēl sekstē, vaigos,

Viņš piepūties kā uzvarētājs klaigā:

«Šurp! Visi šurp!» Un atskrien putnu bars,

Redz … Vanagu pie Gaiļa kājām!

«Lūk, plimutroks! Lūk, diplomāta

Vai domāt varēja to kāds?!»

Nu Gailis lepnāk vēl sāk izgāzt krūtis vājās,

Vēl augstāk seksti ceļ…

Te pēkšņi, lūk, kas notiek:

Kāds nosisto uz sāniem veļ

Un spalvās redz … tur vienu skroti,

Tur otru vēl, un — varoņdarbi ieskaidroti…

Tu paskaties uz dažu cilvēku, —

Viņš tieši kā šis gailis kliedz «kukareku!».

Vilks — zālēdājs

Vecs rīkļu rāvējs, rūdīts blēdis —

Vilks, daudzas aitiņas kas ēdis,

Par visu vari cenšas mukt,

Bet ielenkts tiek un tā, ka neizsprukt.

Par visām reizēm nu tam spriedums būs,

Vairs sveikā blēdis neizkļūs,

Jo skaidras liecības

Dod visa tiesas gaita:

Tur nokosts Teļš, tur saplosīta Aita,

Pat nogāzts Kumeļš mazs …

Sen pierādīts, ka noziegumu tam bez skaita,

Bet gaida vēl, ko slepkava pats sacīs:

«Kā zināms mums,» vilks sāk ar dusmām acis,

«No laika gala jauit visi vilkus nīst t _

Un izplata par tiem daudz baumu nepatiesu: J

No ganiem miegainiem ja Aita projām klīst

Vai pazūd govs, tadv vilkus sauc uz tiesu,

Bet vilki faktiski sen jērus neatzīst,

Uz asinīm i paskatītie's nevar

Un pārtiek tik no siena un no-graudiem vieji.

Tiem gaļas vietā sen jau zaļbarības devas.

Bet, ja nu kādreiz notiek brīnums dabā,

Ja kādu jēru saplēšam mēs gan,

Tad tikai pašu aizsardzības labā …

Es ceru, objektivs būs spriedums man

Un tiesas lēmums skan:

Ja vilku suga neēdot vairs gaļu —

Tam izteikt rājienu un palaist vaļā.

Ir pagājuši gadi daudzi,

Kopš spriedums izpildīts,

Bet vilki vēl arvien uz aitām krīt

Un ne uz siena kaudzi.

Polkans un Šavka

Pa meža biezokni mēdz suņi skraidīt bieži —

Gan Polkans tur, gan Šavka jož arvien.

Reiz, zaķi dzenājot, tie abi skrien

Un ieskrien … vilkiem rīklē tieši.

No bailēm Šavka dreb un trīc.

«Kur glābties, Polkaniņ?» šī izmisusi taujā.

«Gals klāt! ko darīt nu!» —

«Ir jāiet kaujā!»

Tai Polkans atbild nebaidīts.

«Ļauj, lai to lielāko es ņemu,

Bet, kas tam blakus, to veic tu!»

Un viņš ar vienu lēcienu

Ir Pelēcim jau klāt, gāž to gar zemi

, Un vilka rīklē zobus cērt —

Kaut pašu saplēš, beigts ir arī zvērs …

Nu Šavkas kārta, bet šī groza galvu,

Tad pēkšņi — buch! uz ceļiem krīt un smilkst

«Ak mīļie, žēlojiet, es taču arī vilks! —

Jūs aplūkojiet manu asti, spalvu!

Nu radu pulkā es — mans sapnis piepildīts!

Uz tikšanos man prieks jums pasniegt balvu,

Tik, draugi, nāciet līdz —

Es parādīšu, ganāmpulks kur glīts …»

Un vilki rindā seko tai

Caur mežu līdz pat upmalai.

Tad visi apsēžas. Jau govju pulku mana,

Ko gani mierīgi pie upes gana.

Bet, šo to apsverot, vēl vilki barā sēž,

Tad — drošs kas drošs — ņem Šavku pirmo plēš ..

Te — gani pagūst vilkus pamanīt,

Un suņi metas laupītājus dzīt,

No ganu šautenēm sāk skrošu krusa līt,

Un zvērs pēc zvēra krīt…

Vai morāli te vajag vēl?

Zēl Polkana, bet Šavkas nav man, žēl!

Zivju lietas

Reiz zivīm mierīgām bij apspriede kaut kur

Pie krasta klusā līcī jānotur,

Jo Līdaka tās visur vajā —

No Aszobainās miera nav vairs it nekur.

«Laiks sodīt ļaundari!» Tāds priekšlikums nāk klajā

«Ja visas stāsimies pret to kā siena, —

Ko gan mums padarīs tad viņa viena?

Tai nākas sods! un sodīt drīzāk vajag.»

Tāds lēmums pieņemts tiek. Aiz Raudas Līņi trauc,

Tad barā sīkie Grundulīši

Un tālāk Karūsas, tad Vimbu daudz,

Vēl Pīkstēs, Mailītes un Ķīši…

Kaut vecai Līdakai daudz, spēka bija,

Šī žaunas vien tik novārstīja …

Pēc uzvaras ir zivju pulciņš priecīgs.

«Vairs jābaidās mums nav no noziedznieces!»

Nu gudrā Rauda paziņo.

«Bet tālā līcī ir mums Līdaka vēl viena,

Būs prātīgi, ja veiksim arī to.»

«Ka Rauda runāt prot, tas skaidrs tā kā diena,»

Zem siekstas gulēdams, rūc īgni vecais Sams,

«Bet, ja šī Līdaka līdz šim bij citā līcī,

Surp viņa nepeldēs, cik domājams,

Un tāpēc mums šeit nav ko trīcēt.»

Vairs Rauda neteica nekā,

Un lieta beidzās tā …

Pa upes atvariem, kur zaļas lapas klājas,

Bez rūpēm Mailītes ar Raudām rotaļājas,

Ka ūdeņi vien cauru dienu jūk.

Nav Pīkstēm jāslēpjas vairs dziļi rājās,

Nekādi plēsoņas tām neuzbrūk.

Bet ne jau pārāk ilgi tas tā gāja:

Reiz divi Grunduļi bez spurām atpeld mājās,

Bet trīs pavisam nepārnāk,

Un desmit Raudiņu drīz pazūd klusi,

Tad pēkšņi Mailītes vēl mazināties sāk.

Ķļūst dzīvot zivtiņām jo dienas bailīgāk, —

Šurp Līdaka no tālā līča atklīduši,

Vēl divas draudzenes tai līdzi nāk.

Man zivju žēl … Bet citiem mācība toties —

Ķert Līdakas un nevis Samos klausīties!

Trakais Suns

Reiz karstā dienā Suns krīt trakumsērgas vara

Un, norāvies no ķēdes, projām jož,

Caur sētu pilnā sparā

Drāž tieši lopu barā.

Pēc vilku parauga vispirms viņš Teļus kož,

Tad saplēsta top vecā Aita

Un Jēri nobeigti bez skaita;

Pats ganiņš savainots viss vienos kodumos …

Ar vārdu teikt, ikkatrs plēsts un kosts —

Nu, nepieredzēts posts!

Ja laupītāju nenotvertu,

Daudz asiņu tad viņš vēl dzertu …

Bet beidzot trakais Suns ir saņemts ciet,

Un … nopratināšana sākas:

Daudz nedēļu un mēnešu jau iet,

Daudz papīru šuj aktu vākos —

Par maz vēl liecinieku šķiet.

Bet bandits cietumā tik briest un briest, —

Valsts maizē labi baroties!

Viņš slinkumā jau izlaidies,

Tā gulēdams un ēzdams,

Un līdz pat astes galam kļuvis tauks,

Jo laiku pavada bez bēdām —

To apciemo gan radinieks, gan draugs,

Tam kalpotāji siksnas maina.

Par aizstāvjiem trīs Šakaļus tam atļauj saukt,

Šie tiesas priekšā smilkstēt sāk un kaukt.

Lai mazinātu noziedznieka vainu,

Gan prasa vēlreiz asins ainu,

Gan analizēt siekalas …

«Ko tiesa gaida vēl? Sen jāpakar bij tas!»

It visur balsis dzirdamas:

«Reiz izdzimtenim sods, kā nākas, jāpiešķir!»

Jā, tādas tiesas zināmas mums ir!

Tālredzīgā Žagata

Jo smagi nācās Mežakuilim ciest —

Viņš atkal laupīja pa svešu apgabalu,

Bet dabūja turpat vai galu —

Tā tika pārmācīts, ka tikko spēja pavilkties,

Kad līda atpakaļ uz savu purva malu …

Tai laikā Žagatai bij pagadījies

Pār kaujas lauku pārlidot.

Un —it kā nepieciešams būtu bijis —

Šī, sēžot egles galā, tarkšķ, cik skaļi prot:

«Tā, tā — to Mežakuili sitiet!

Viņš tālu netiks vairs, kā šķiet.

No egles saredzams daudz labāk man kā citiem.

Es palīdzēšu jums — no sāniem sadodiet!»

«Hm, brīnums gan — tu tikko atskrējusi,»

Kāds Zvirbulis teic Žagatai,

«Bet tava pļāpība — ai, ai,

Jau visiem apnikusi!»

«Klau, Zvirbulīt,»

Tam atbild Žagata tūlīt,

«Kāds labums gan, ja sēdētu es klusi? —

Drīz karam beigas pienākt var.

Lūk, atcerēsies mani ar

Un kaut kur teiks: es arī karojusi!»

Un, tiešām, laime Žagatai —

Nu medaļa ir tai!

Divas draudzenes

«Cik jauki dzīvo tu!»

Teic Žurkai Pele reiz ar skaudību,

«No kā tu dzer un ēd,

Uz kā tu sēd —

Viss, mīļo draudzenīt, tev glīts —

No ārzemēm, šķiet, iesūtīts!»

«Ach mīlīt, — tev jau stāstīt drīkst,»

Tā Žurka nopūzdamās pīkst,

«Es vienmēr meklēju pa visām malām,

Man iznāk cauru dienu apkārt skriet —

Viss mūsējais man pārāk parasts šķiet.

Tik ārzemniecisko es velku alā.

Lūk, mats, kas bijis turku dīvānā,

No peršu paklāja šī lupatiņa,

Bet maigā pūciņa, lūk, tā, —

No Pelikana, kas mīt Āfrikā . ..»

«Bet ko tu ēd?» tad jautā Pele viņai,

«Ko ēdam mēs, to taču laikam ne!»

«Nu, mīļā,» teic tai Žurka atbilde,

«Ir man pa prātam šinī ziņā,

Lūk, tikai maizīte un tauki vien! . ..»

Vēl dažas ģimenes pēc visa skrien,

Kas ražots citā pasaulsdaļā,

Kas svešs, to cenšas cildināt,

Bet mūsu preces peļ un paļā,

Kaut mūsu maizi … ēd labprāt!

\

Lauva un Muša

Reiz Mušai gadījās tāds nepieredzēts gods

No viena kumosa ar Lauvu brokastot.

Bij viņa padzērusi

Un paēdusi,

Jau taisījās kur citur laisties,

Bet Lauvas ausī bij tik silti un tik skaisti,

Ka viņa palika … tur pusdienas vēl ēst..

Drīz mežu aplidoja vēsts

(Tās pašas mušas

Bij tādu baumu palaidušas):

Šai izdevies par Lauvas padomnieci sēst,

Un vairs

Zvērs briesmīgais

Pat iztikt nevarot bez Mušas.

Ja nākoties uz brīdi prom to laist,

Tad Lauvu redzot noskumušu, —

Viņš nedzerot un neēdot nemaz.

Bez tam vēl turoties pie tādas ieražas:

Uz medībām ja ejot tas,

Tad ņemot līdz to ausī noļukušā.

Un, ja jau tur nu viņa sēd,

Tad, ko vien grib, var viņam iečukstēt.

Nu kā lai nebaidās no Mušas!

Bet Lauvam prātā nenāk pat, cik stipra tā

Ir viņa uzgaidāmā istabā —

Tur Mušas priekšā vai no ādas visi lien,

Un viņa vien

Par Lauvas lietām nosaka arvien.

Mēs šinī fabulā pret ļaunu cīnāmies,

Un tikai tad no tās būs labums,

Ja mana morāle līdz pašiem Lauvām ies

Un dažas Mušiņas … pa spārniem dabūs.

Piesardzīgie putni

Uz kakla Pekainim reiz augonis bij audzis:

Vairs nevar elst, ne pūst, ne gult, ne sēst,

Ne arī ēst.

Pie sevis Dzeni viņš bij steigšus saucis,

Lai pārdur augoni un sāk to dziedināt.

Nav ilgi jāgaida. Ir Dzenis drīz vien klāt:

Gan šā, gan tā

Viņš apkārt iet un groza aci,

Bet pārdurt augoni i nedomā.

Un promejot vēl nobrīdina Lāci:

«Ja augonis pats netaisās līdz rītam trūkt

Un pārdurt prasās,

Tad ārstu padomi vēl nāksies kopā lūgt.

Bez tam, kā zinām mēs, ir Ūpim knābis asāks.»

Pēc Ūpja un pēc Gaiļa dodas …

Bet slimnieks nakti vairs i plakstus neaizver…

Kad ausma svīst, tad ārsti kopā rodas —

Tie sanāk, sēž un lemj, kam kādus soļus spert,

Un beidzot visi spriež:

«Vēl augonis nav jāpārgriež! —

Bet, ja uz vakaru būs tāds pats skats, ,

Lai Dzērvi aicina vēl ārstu barā,

Jo tai redz labāk acs

Un ari knābis garāks!» • , ' ,

Bet tikmēr Pekainis tā pagrozījies stūrī,

Ka netīšām bij Bitei piespiedies,

Bet Bite drosmīgā to nevarēja ciest

Un pinkās dzeloni tam džinkstēdama dūra.

Kļūst ņiprs Pekainis, no mokām izglābies,

Un visi uzelpo. Top vieglāk ārstiem veciem,

Ne tāpēc, ka, lūk, tā bij īstā vietā dzēlusi,

Bet tāpēc gan, ka Bite šiem no pleciem

Nost atbildību vēlusi.

To rakstu tādēļ, piesardzīgie citi,

Lai nepaļautos arī jūs uz kādu biti!

Dzeguze un Strazds

«Kam dziedi tu tik agri jau šorīt?»

Teic Strazdam Dzeguze, no meža kūkodama.

«Ai dzeguzīt, ir prieki manā namā —

Es kļuvu tēvs! Man patīk dziesmu vīt

No agra rīta līdz pat naktij vēlai,»

Strazds atbild šai. «Čiepst ligzdā mani dēli,

Es varu lepoties — aug Strazdu pulciņš glīts.»

«Ko lielies tu! Vai tas kas nepiedzīvots!»

Tā Dzeguze no meža atkūko.

«Vai pasauli tu pārsteidzi ar to?

Man šķiet, daudz labāk būt gan putnam brīvam,»

«Bet kur tad varēsi tu dēt?»

«Pa svešiem perēkļiem … kaut kur.»

«Bet kur tev cāļus izperēs?»

«Es nezinu … gan šur, gan tur…»

«Un izaudzināt kas tos spēs?»

«Gan citi izaudzinās. —

Es neatrodu jēgu darbā šinī:

Kam ģimeni! — Būt viena vēlos es —

Kurp iegribas, turp spārni mani nes,

Un pakūkoju tad, ja prieku jūtu, —

Lūk, Strazdiņ, kaut tev tāda dzīve būtu!»

Strazds atbild: «Nē! Jo tēvu piemērs liek

Man gādāt Strazdēnus, kad nokūst ziemas sniegs

Un, lūk, kas kādu dienu notiek:

Grib laupītājs un vecais zaglis — Vanags

Ar Strazdu gaļu pamieloties

Un atlaižas pie Strazdu saimes manas,

Bet Strazdi bargi ar to apietas:

Tam spalvās metas visi — liels vai mazs.

Un laupītājam jālaižas, bet, projām skrienot,

Viņš satiek Dzeguzi, kas viena,

Un galu galā pabrokasto tas!

Te skaidra morāle un lieki strīdi —

Ir ģimene par balstu grūtā brīdī.

Skrūvīte

Reiz bija kaut kur Spararats,

Kas mēdza lielīties jo bieži:

«Tik varens esmu es viens pats!

Lūk, griežos es — un visi griežas.

Es strādāju tik viens!»

Te kādu dien

Sīksīka Skrūve bojā gāja,

Un Spararats gan vilkās vēl,

Bet atpakaļ, tad — čīkstiens žēls,

Un Rats pavisam kustēt stāja …

Šai fabulā ir ļoti vienkāršs domu grauds

Pat sīkai skrūvītei ir svarīguma daudz.

Lāča solījums

Bij kādreiz Bites sadzēlušas Lāci:

Kā ķēms viņš piepampa — ne nogulties, ne sēst —

Būs tagad kārumnieks uz laiku laikiem mācīts!

Un tūliņ prieka vēsts

Par to, ka Lācis vairs nav spējīgs medu ēst,

Līdz Bišu stropam trauca.

Tur dūca vienās gavilēs —

Gan žužinot, gan džinkstot sauca:

«Būt mierīgas nu varam mēs —

Glābts mūsu medutiņš! Glābts mūsu medutiņš!»

Un Bites, priekā dūkdamas,

Pie Lāča steidza, lūgdamas,

Lai kaut uz brīdi atnāk viņš

Tik paskatīties vien uz medu Bišu krāto!

Uz medu labāko! Uz medu cildināto!

«Tik paskatīties vien …» tā Lācis prāto,

«Nu kāpēc gan man neaiziet! …»

Lūk, lielo viesi apsveic Bišu spiets

Un cieņā galviņas tā priekšā liec.

Tam simtiem šūnu ver, kur smaržo pļavu zieds

Un dārzu saldums dzirkstī vien —

Tik paskaties, un siekalas jau skrien!

Šķiet kameņmedus rūgts, bet šis pats mutē saiet.

Jau pats uz mēles lien! …

Viens mirklis vēl tik paiet,

Un Pekainis jau stropa vāku slien,

Lai medū mērktu ķepu,

Tad rīkli rijīgo vairs neaizver —

Kamēr vien tek, viņš dzer un dzer.

Lai kāda pilīte vēl nepaliktu slēpu,

Pat grib ar mēli stropu izmazgāt…

Ja būtu man tur vara,

Es, zinādams, kā lāči dara,

Tos nelaistu pie medus klāt…

Arbūzs

Kāds Arbūzs, kas no zemes labprāt sūca sulas

Un mīlēja par citiem vairāk saulē gulēt,

Bij izaudzis līdz tādam lielumam,

Kāds nav nevienam dārzājam,

Un citi likās sīki tam.

Viņš saviem biedriem skaļi izlielījās:

«Par visiem smagāks es, un kāda garša man!

Ikkatrs teic: «Tas tik ir Arbūzs gan.»»

Viņš tikmēr dižojās un varens bija,

Līdz saimniece to sagraizīja —

Un labums izrādījās mazs,

Jo biezu mizu bija tas.

Ko lielums līdz, ja vidū nav nekas! —

Pēc krāsas, jāsaka, nav balts, nav sarkans arī,

Pēc garšas — tīrais ūdens šķiet…

Še viegli domu atrast varēs.

Dažs pratīs spoži runāt, cēli iet,

Ar cieņu vēderu nest zinās,

Bet dziļāk viņu paskatiet —

Vai Arbūzam viņš nelīdzinās?

Resnais un Tievais

«Es nogulšos — tu noberzt muguru man vari,»

Teic Resnais Tievajam. «Vēl uzmet garu

Un nekautrējies tā pa krietnam pērt,

Lai nedaudz zaudēju es lieko svaru.

Tik, draudziņ, pārāk karstu neuzcērt!»

Un Tievais Resno berž. Šis tikai tusnīt jaudā:

«Tā, tā . . . Nu sāc vēl reiz! Tāds pēriens tiešām jauks!

Nu vēlreiz! Drošāk — nedomāju raudāt!

Nu, vēl mazliet!» — «Ir darīts, celies, draugs,

Bet tagad savu māku rādi

Un muguru man ziepēt sāc!»

«Nē, brālīt, neberžu es cita ādu —

Tas neklājas pēc mana grada.

Kas citiem mazgā, sev var mazgāt tāds!»

Un smējās ļaužu bars kā kutināts —

Šiem abiem blakus ģērbties pagadījās,

Un izrādījās,

Ka Tievajam ir augstāks grāds.

Piedzērušais Zaķis

Reiz Ezis kādā goda dienā

Ar vīnu meža zvērus cienā.

Pie glāzes kaimiņi un draugi tiekas,

Un zvērs ar zvēru sadzer priekā.

Tur ari Zaķis met un met bez stājas,

Līdz kamēr ģenģerot sāk kājas —

Nu pilns kā mārks. Tik tikko šļupst vēl tas:

«Laiks mmājupp iett!» — «Bet vai tu māju zini maz?»

Tam jautā Ezis un sāk smiet:

«Man, mīļo Garausīt, tā šķiet, —

Ej labāk pagulies, līdz paliec skaidrāks! »

Tev mežā bēdīgi var vienam iet —

Tā dzird, ka apkārt Lauva skraidot.»

Bet dūšā Garausis. Kurš gan to turēt spēs!

«Kas Lauva man!» viņš kliedz. «Ne prātā nenāk bīties!

Tur man pat nav tā kārtīgi ko ēst!

Lai mēģina viņš man tik parādīties'—

Kad ņemšu ādu tam pār acīm maukt,

Uz Āfriku viņš pliks tad varēs šmaukt!»

Iet mājup Garausis: gan klūp, gan klanās,

No kokiem izvairīties manās

Un kliedz, ka mežs vien skan:

«Ir bijusi ar lielākiem vēl darīšana —

Tāds Lauva — tikai knislis man!»

Most Lauva, dzirdēdams, kā apskurbušais dzied.

Pār pļavu pašlaik velkas dzērājs,

Un Lauva — caps! — aiz apkakles to ciet!

«Tu paskat, kāds man kumoss ķērās!

Nu, trokšņotāj, tev plāni ies!

Pag, pag, tu taču piesūcies —

Kaut kādu draņķi sadzēries bez mēra!»

Viss dzērums Garausim uz vietas gaist,

Sāk citu runu viņš nu vaļā laist:

«Jā, es … jā, jūs … jā, mēs … Jel apžēlojiet, kaimiņ!

Kaut uzklausiet… Man viesībās bij ielūgums.

Tur dzērām daudz. Es tik — uz veselībām Jums!

Uz Jūsu Lauvēnu un Lauvenītes laimi!

Vai tas kāds pārkāpums?!»

Un, nagus ievilcis, to Lauva mierā liek.

Glābts mūsu lielībnieks!

Kaut Lauva nedzērājs un žūpu nīdējs,

Tam tomēr mīļš bij, lūk, tāds — līdējs.

Zaķis un Bruņurupucis

Reiz Zaķis, drudža veikts, gar zemi krīt

Un paliek guļam apakš krūma.

Ir slimība, kā zināms, lieta drūma:

Tā drebēt liek un aukstiem sviedriem līt.

Sauc Zaķis: «Palīgā!» Tam murgos griežas viss .

Te — gadījies, kur ne — klāt Bruņurupucis.

Lūdz slimnieks tam: «Ai draudziņ … dzert

Džinkst galva man … Kaut piecelties vēl spētu .

Lūk, dīķis — kaut ar roku tvert!»

Iet Bruņurupucis, lai slimam palīdzētu.

Jau stunda garām, otra projām slīd,

Pēc trešās vakars gluži tuvu,

Bet Bruņurupuci vēl nevar sagaidīt.

Kā nav, tā nav. Ir slimnieks dusmīgs kļuvis:

«Tu velnā pauris, kaulu kambaris!

Kāds jods bij tevi atdzinis!

Kur tagad aizķcries tik ilgi —

Vai dienu iet pēc ūdens lāsītes …»

«Ko tu te lamājies?!» čaukst zālē klusi smilgas.

«Nu klāt!» teic slimais, vieglāk elpu vilkdams.

«Nē, Garausīt, vēl turpu eju es …»

Mums tādu Bruņurupuču vēl daudz.

Kad palīdzību vajaga uz vietas,

Tad taisni trakas lietas,

Ja Bruņurupučiem to gādāt ļauts!

Vajadzīgais Ēzelis

Pie Vērša sarīkots liels rauts.

Ir kūtī viesu daudz.

Pilns galds ar ēdamiem tur krauts,

Bet viesus nelūdz vēl pie galda sēst —

Uz mielastu vēl Ēzelis, lūk, nākšot.

Kad viņu apsveikšot, tad tikai sākšot

Kā dzert, tā ēst.

Kad ilgi gaidītais ir beidzot klāt,

Pie sugas Govs ved viņu sēdināt

Un Aitām liek ar gardām lietām ēdināt.

Lej glāzēs namatēvs: «Lai iet uz veselību!

Vārds Ēzelim! Es lūdzu uzmanību!»

Un apklust balsis priecīgās un skaļās —

Par auzām Ēzelis laiž runu vaļā:

Cik auzas nāk un kur tās glabā,

Kāpēc par kviešiem auzas garšo labāk.

Tiek stundu tādā garā turpināts.

Jau noreibis jauns Auniņš kāds,

Jau vecā Aita saldi krāc,

Bet viss par auzām nav vēl izrunāts,

Un Ēzelis i nedomā vēl beigt.

Ne smiekli vairs, ne dziesmas viesiem raisās

Tie viens pēc otra mājup taisās …

Ir beigta balle — kā mēdz teikt.

Vēl Ēzelī tik Vērsis noklausās.

Kā ticis Ēzelis šais viesībās?

Vai tiešām draudzība tos abus sietu? —

Nē — Ēzelis ir vajadzīgs. Lūk, kas par lietu'

To tāpēc Vērsis lūdz pie svētku galda,

Ka Ēzelis pār lopbarības bazi valda.

Bez vainas cietušie

Uz putnu koncertu reiz tika Lauva ielūgts.

(Viņš vispār bij ar varu lielu —

Tā priekšā, elpu aizturot,

Uz pakaļkājām daudzi gāja.)

Nu Lauvas priekšā dziedātāji stāja:

Strazds, Lakstīgala un vēl dažs, kas dziedāt prot.

Bet, Lauvas drūmo seju ieraugot,

Gandrīz vai dziesmu aizmirsis bij Strazds.

Pie otrās arijas

Tā īsti iejusties tik sāka tas:

Te nāca iedvesma tam spēja,

Ka kritiķi pat uzslavēja:

īsts mākslinieks!

Te klakšķina, te svilpēm dūdot liek,

Te sauc kā vālodze, kā strautiņš lejas,

Kā vista kladzina, kā cilvēks smejas.

Un klausītāji nopriecājās ļoti.

Bet daži vēroja, ka, Strazdā noklausoties,

Bij Lauvam seja sadrūmusi

Un brīžiem griezās tas uz otru pusi.

Lūk, Lakstīgalas kārta. — Lauva saviebies.

Ko tas lai nozīmē? Vai koncerts apriebies?

No savas vietas Lauva ceļas.

Jau projām ies!

Tik Lauvene vēl aiziet neļauj …

Un Lakstīgala? — Tā tik saldi dziedāt māk!

Tik dzidras skaņas nāk!

Bet Lauva nopurina krēpes, ņurdēt sāk

Un, dziesmu nenoklausoties līdz beigām,

Ar dzīvesbiedri aiziet steigā …

Bet Lapsa tūliņ saukt: «Kas tie par dziedoņiem?

Kas dēvē tos par meža solistiem?

Ne dikcijas, ne balsu tiem.

Uz Lauvu skatījos no savas vietas:

Viņš — sašutis, tur, lūk, tās lietas!

Kāds skandals! Kas par kaunu!»

Un pavēle: «Uz kori dziedoņus tūlīt! —

Lai mācās tie no jauna! …»

Kas varēja to sagaidīt,

Jo gaume Lauvam vāja nebij vis.

(Viņš pats šad tad ar dziedājis

Un diezgan mīlīgi, kā stāsta ļaudis!)

Tam dzirdēt meistarus bij īsta bauda.

Ko viebās viņš? — Par daudz bij mājās ieēdis,

Un uznāca tam vēdergraizes skaudras! …

Tā dziedoņi, ko lemts bij korī nodot,

Ja Ērgļa nebūtu, tur dziedātu vēl šodien.

Te gribu mācību dot tādiem ļaudīm,

Ap priekšniekiem kas tikai tīties prot

Un gatavi ikvienu žestu iztulkot:

Tik vajag priekšniecībai šķaudīt —

Tiem šķiet, ka pavēli jau dod.

Lapsa un Bebrs

Reiz Lapsa Bebrā ieskatās:

Pat kažokā tam sudrabs 1ās.

Starp citiem meža zvēriem rets'

Tāds slavens meistars — gudrs un vecs.

Un Lapsai ačteles vien zib —

Tā Bebram patikt grib.

Pat naktīs neguļ vairs: «Man diezgan gudrs prāts,

Es — iznesīga, slaids man augums.

Ja katrai draudzenei — pa draugam,

Kāpēc gan nevar man būt tāds,

Kam Bebrs vārds?»

Un Lapsa Bebram pakaļ skraidīt prot:

Ar kuplo asti vēcinot,

Čukst maigus vārdus austiņā

Gan šā, gan tā,

Un Bebram sirmā galva sagrozīta tiek:

Vairs naktīs viņam nenāk miegs,

Viņš dienās mierīgs nepaliek.

No Bebrienes viņš projām iet,

Tā veca un par muļķu šķiet.

… Reiz Bebrs grauž pie strauta apsi,

Te Ezis, paziņa, to sveic:

«Nu, Bebri, kā tev iet, jel teic,

Ar to … kā viņu sauc … to Lapsu?»

Un Bebra vārdi skumji skan:

«Ak Ezīt, dzīves nav vairs man —

Pie visiem pusdienās mums jātiek,

Šai vistas vien un pīles prātā,

Melns kažoks, ne vairs iesarkans;

Šī skraidīt grib un izrotāties —

Es — mājās, blēde projām cērt…

To saku tev kā zvēram zvērs …

Ir pilns mans mērs —

Es iešu kaut vai slīcināties!…

Bet, ja tā apsver, jāatzīstas,

Būs jālien atpakaļ pie sievas īstās:

Gan piedos man — tai mīlīgs prāts —

Es taču — Bebrs, nevis šāds vai tāds …»

«Draugs, ej gan mājās!» Ezis teic,

«Lai nav tev dzīve jāizbeidz …»

Uz māju Bebrs diedz tūlīt:

«Jel atver durvis, Bebrenīt!»

«I nedomāju vērt!» tā šī,

«Ej vien pie Lapsas midzenī!»

Ko nu? — Lien viņš pie Lapsas pikts,

Bet tai jau alā — Bebrs cits.

šī fabula var derēt Lapsām visupirms,

Bet vairāk Bebriem, cekuls kam jau

sirms.

Tekošais remonts

«Ivan Tarasovič, pie tevis lūgums sīks!»

«Nu, kas uz sirds?» — «Mums nedaudz krīta vajadzīgs,

Jo, kamēr pastāv sausas dienas,

Mums kantorī ir jābalsina sienas.

Krīts nepieciešams tur mazliet.»

«Tu pārāk ātrs man! — Bez lēmuma tas nevar iet!»

«Bet mums tak deg!» … — «Tu pacieties, tev nav kur

skriet —

Ar lēmumiem tā nevar steigt

Un lietu tūliņ beigt. —

Ir svarīgi, ko Stepans Kuzmičs teiks,

Kļims Fomičs izskatīs, varbūt vēl arī

Matvejam Savičam tad zināmu to darīs,

Tas rezoluciju liks virsū rīt vai parīt,

Cels priekšā padomē,

Bet padome tad lems: jums balsināt vai ne! …»

«Nu trakas lietas gan! …» — «Redz, neslinkojam mēs,

Bet caurām dienām sēžam sanāksmēs,

Pat naktis dažreiz norunājam.

Ir kļuvis kabinets man jau par mājām,

Te iznāk pusdienas, te vakariņas ēst! …»

Es tīšām šeit par krītu rakstīt sāku,

Lai neskartu — ko svarīgāku.

Nešpetnais Zilonis

Reiz Ķengurienei prātā nāk,

Ka migā remonts jāuzsāk.

ŠI steidzas garā rindā stāt

Un kvern, līdz Zilonim tiek klāt.

Ir viņam varen cienīgs skats,

Jo mītnes pārzin viņš viens pats.

Tam, protams, smalki zināms viss,

Kāds Ķengurienes dzīvoklis, —

Tur nožēlojams caurums vien,

Pēc remonta kas brēc, nudien,

Bet Ķengurienei atbild: «Nav!

Pie manis bija Pūce jau.»

Lūk, arī viņai nav kur līst,

Bez mājas Caune apkārt klīst,

Strazds prasa man, kur ligzdu vīt,

Sāk Kurmim ūdens alā līt…

Pašlaik ko solīt grūti būs —

Uz maiju … atcerēšos jūs!»

Iet Ķenguriene prom un kunkst,

Iet, iet un izsaucas: «Ak kungs!»

Nāks ziemā sniegs, nāks bargais sals,

Tad puteņos man pienāks gals!»

Te Kaza viņai pretim skrien:

«Nav tur ko raudāt, Ķengurien!

Bez mitekļa tāpat kā tu

Pie Ziloņa reiz staigāju,

Bet viņš man atbildēja «Nav»

Un vienmēr — «Nav» un tikai — «Nav».

Tā laiku velti nositu,

Līdz reiz no Seska uzodu,

Ka Zilonis tik palīdz tiem.

Kas skopi nav — ar kukuļiem,

Un dzīvokļus vien tādiem dod,

Kas mēdz ar viņu iešņabot;

Kaut alkohols gan riebās man,»

Tā tālāk Kazas vārdi skan,

«Bet atteikt nevarēju vis,

Un tagad — man ir dzīvoklis!»

Ja Zilonis ir kaut kur tāds,

Tas prokuroram jāpievāc!

Gigants un citāti

Kāds Gigants, rajonmērogā kurš spīd,

Ir slavens visai tālu

Ar to, ka viņš par katru temu aktualu

Kaut piecās minūtēs var referātu nolasīt,

Bet, ja vien grib, var piecām stundām runu <

Jo citēt prot…

No tribines reiz runājot,

Gandrīz jau varētu viņš runu beigt,

Bet piemēru no vēstures vēl vajadzēja teikt.

Un te viņš sapinās. Kaut tūliņ so|us spēra

Un ūdens glāzi tvēra,

Bet tika līdz tai vietai — … faraons,

Kam vārds bij Tanchamon …

Vēl vienu zilbi teikt viņš spēja,

Tad kaut ko klusi izšļupstēja

Un daždažādas skaņas jauca,

Bet faraonu — tā i nenosauca …

Ja vainot var te kādu,

Tad tikai aparatu

Un to, kas, taisot sarežģīto referātu,

Jau slepus kala cerības,

Ka parādīs, cik priekšniecībai jēgas maz.

Ja, gatavodams referātu, gribi viņā

Tu svešas domas, svešus vārdus vīt,

Tad ieteicams ir katrā ziņā

Vismaz tos prast pa zilbēm izlasīt.

Ivans Ivaničs saslimis

Ivans Ivaničs saslimis, —

Ne tādēļ, ka viņš kaut ko sliktu ieēdis

Vai caurvējš izpūtis to būtu, —

Bet piecelties no krēsla tam jau ir par grūtu.

Gandrīz vairs nespēj roku draugiem dot,

Bet daudzus neliekas vairs pazīstot.

Ja kāds ko jautā, atņurd nelabprāt

Vai, vilcis pierē dziļu rievu,

Rēc: «Esmu aizņemts! Manis nav! Vai sapratāt? …»

Viņš bērnus pametis un arī savu sievu . ..

Ko gan tam neieteica paziņas! —

Viens labu kurortu,

Cits sportu,

Cits — dietu lai ievērojot tas,

Ivaničam viss velti — nelīdz it nekas!

Bet tad

Ar gudru ziņu

Sāk pati tauta ārstēt viņu

Un kādā dienā nabadziņu,

Skat,—

No visa atbrīvo,

Kas dienas gaitā

Tam dzīvi maitā,

Tai skaita

Pat

No vieglās mašīnas,

Kas nedeva tam miera it nemaz.

Un nepaliek ne vēsts no līdzšinējās ainas:

Ivans Ivaničs — cits! Tam pazūd visas vainas

Ko nepazina vairs — to atkal pazīt sāk,

Ko nepieņēma reiz — to lūdz, lai viesos nāk,

Ar ļaudīm runā vienkārši, arvien, labprāt,

Un arī ģimenē vairs it nekas ne brūk, ne jūk

Nu sapratāt?

Tā, lūk!

Jūras Tītars

Uz zosīm Tītars noraugās

Un skauž, ka peldēt var pa dīķi tās.

Ar vārdu sakot,

To arī ūdens sauc —

Uz upēm, jūrām — tur, kur vēji kauc

Un dažkārt viļņi trako …

Visvairāk tomēr viņu doma sien —

Par jūrniekiem nav skaistāk ģērbts neviens! …

Ir laime Tītaram — tiek flotē viņš, kā cer.

Nu Tītars gan pa jūrniekmodei ēd, gan dzer,

Gan nēsā jūrniekcepuri ar lentu garu.

Tik ūdenī to neiestumt — pat ne ar varu ..

No ūdens tālāk, mīt viņš sausumā,

Un, ja kādreiz redz vilni tālumā,

Tas kliedz: «Es slīkstu. Palīgā!»

… Reiz Tītars iegriežas pie putnu saimes mājās

Un visus saceļ kājās.

Tam vistas apkārt stājas:

«Cik jūrnieks brašs! Ach! Ach!» tiek kladzināts.

«Un žargons viņam kāds!

Nav redzēts tetovējums tāds!

Pie Gaiļiem dzīvot — kur mums prāts!»

Un Tītars piepūšas, reiz tādā godā ticis,

Gan asti griež, un, kā nu māk

(Kaut nav neviens ne lūdzis to, ne licis),

Viņš runu sāk:

«Nu, draugi!

Par piemēru ņemt mani raugiet! —

Pa putekļiem ko peldat, cālīši?

Es — ūdensputns īstens, brālīši —

Bez kuģa dzīve man ir sods!

Avral! Svilpt komandu! Uz klāja!»

Viss putnu bars ar spārniem plaukšķināja:

Mūs Tītars uzrunā — cik liels mums gods!

Pat Gailis dziedāja «Kukareku!»,

Lai sveiktu Jūras Tītaru.

Starp nejēgām un nekauņām ir viena daļa,

Kas sevi slēpj zem koša tērpa, vārda skaļa.

„Moskvičs" un ,,Pobeda"

Reiz tikušies bij divi vieglie auto.

«Kā klājas tev?» — «Moskvičs» «Pobedai» jautā,

«No kādas elles tu šurp dodies,

Kur tevi tā ar dūņām zieda?»

«No zvejas atgriezāmies šodien.

Es biju zivis ķert,» teic tam «Pobeda»,

«Ne mazums degvielu tur šķiedu.

ir spārns un bufers beigts, — nav viegli klājies.

Nu atkal remontā būs jāiet. . .»

«Cik jocīgi! Mēs kalpojam tak vienam

Un savu saimnieku, kā liekas, cienām, —

Viņš ļoti gādīgs ir, cik zināms man.»

«Moskviča» vārdos tā kā izbrīns skan.

«Nu skaidrs, brāl. Par tevi jau viņš gādā,»

«Pobeda» smīnot noteic «Moskvičam»,

«Lūk, likteņos mums līdzība vien tāda,

Ka abi kalpojam mēs Gļebam Kuzmičam,

Bet, tiklīdz medības vai zvejošana,

Viņš mani dzen, vai puteņo vai līst,

Jo valstij piederu. Nav žēl tam manis.

Tu personīgs. Kā tevi viņš gan netaupīs?!»

Nav mašīnās te lietas kodols vīts!

Uz tādiem vērību es gribu griezt,

Kam tautas kapeiku tīk šķiest,

Bet, lūk, par savējo kas dreb un trīc.

Daudzums un labums

«Nu apsveic mani, biedri Petuškov!»

«Ar ko?» — «Ar prēmiju!» — «Par ko?»

«Tu nezini? — Virs plāna izgatavots

Simttūkstoš matu suku. Lūk, par to.

Šis daudzums ielaists jūsu tirgotavās.

Bet, liekas, tev daudz rūpestu,

Ka palicis bez matiem tu.»

«Nē, brālīt, nē! Lūk, tāpēc man vairs matu nava,

Ka galvu sukāju ar suku tavu.»

Liec, braķa ražotaj, aiz auss šo fabulu,

Pirms prokurors nav teicis vārdu savu.

Lāča medus

Reiz Persona, kas bija amatā —

Mēs nepētīsim, kur un kā, —

Uz domām nāca,

Ka priekšniecībai «piebrauks», uzdāvinot Lāci!

Tiek pieņemts Pinkainītis dāvanā, —

Dzīvs Lācis jau nav kukulis. Nav prece tā

Vai bērniem rotaļlieta …

Lūk, atved Lāci nozīmētā vietā,

Pie vārtiem dārzā nosēdina …

Vai nedēļa bij pagājusi, kas lai zina,

Jau Lācim muciņa ar medu pienāk.

Tai pavadzīme līdz:

«Ar šo tiek Lācim medus nosūtīts!»

Nav notiesāta viena,

Jau cita nāk.

Kad otru sāk,

Jau trešo gaida.

Drīz seko ceturtā pēc skaita! …

Bet Lācim saldi nav, kaut medu sūta, —

Tam iekrīt vaigi, drūms kļūst skats.

Tur nav ko slēpt — ir viņam dzīve grūta,

Un labi, ka nav pilnīgs bads,

Jo bērni pasviež pāri sētai viņam

Pa sēnītei, pa zaļam tomatiņam.

Vai tā ir dzīve, tikko kājas velk vēl pats?!

Bet tad, kad gaisā saldais aromats,

Viņš zin, ka dārzā galds ir klāts.

Pie galda priekšniecība sēd

Un, tēju dzesējot, ar baudu medu ēd,

Turklāt pie sevis domājot —

Cik veikli kukuļus dažs maskēt prot.

Ir kukuļņēmējiem un blēžiem grūti —

Tos tautas tiesa nesaudzē nemaz.

Bet, sev un draugiem labumu lai gūtu,

Tie cenšas jaunus paņēmienus rast.

Lācis — slinkumlāpītājs

Reiz biezā mežā, patālāk no stigām,

Bij Lācis ieracies pa ziemu migā.

Kas zin, ko sapņo sliņķis tāds,

Bet, alā atlaidies uz sāniem,

Tas nedomā par termiņiem un plāniem.

Prom ziema. Pavasaris klāt!

Tek lāstekas. Ik pumpurs sulām piebriest.

Un, skaties, lapas ver ik stiebriņš.

Skan jautri mežs. Sāk saule cepināt —

Ikviens to mežā dabū just —

Pat pēdējs sniegs steidz gravu ēnā kust,

Bet Lācis guļ — i nepakust…

Visapkārt strādā jau no rīta:

Te zarus velk, lai ligzdu vītu,

Tur kaļ ap dobumu, ka klaudz …

Ne Strazds, ne Zaķis, pat ne Vāverīte

Šai laikā neslinko ne brīdi,

Jo darba daudz …

Bet Lācis guļ — i nepakust…

Jo skaļāks mežs, jo patīkamāk sust.

Sen citi lāči jau pa mežu ganās,

Gan taukus krāj, gan medīt manās,

Bet Slinkumlāpītājs tik gulēt zina.

Ko darīt? — Būs vai jāmodina!

Par lāčiem un par mežu rakstu es,

Bet domāju par dažiem MTS,

Kur darbinieki guļ kā lāči alā —

Tik sust un sust… Bet sēja — degungal

Nenovīdīgais slimnieks

«Sveiks, draugs! — Tu slimnīcā? Nu kā?»

«Bobrov, ak labāk nejautā! —

Ar mani apietas šeit tā,

Ka taisni dusmas sirdi pilda.

Kā gan lai nesūdzos par ārstiem es? —

Tie dažiem vēderu ar termoforiem silda,

Uz galvas ledu liek un kompreses

Un citiem mikstūras un pulverīšus dala,

Turklāt vēl dieta tiem speciālā —

Bez cukura un sāls,

Vēl viņiem injekcijas taisa,

Bet man ir parakstīts, lūk, «vispārīgais galds»

Un — vairāk kustēties pa svaigu gaisu,

Turklāt vēl nesmēķēt — vai patvaļa nav tā?»

Jā, jā — dažs neiztur un mocās skaudībā,

Kad citus adatām un zondēm apstrādā.

Pegazs un Dzejnieks

Reiz pusnakts stundā vēlā

Kāds Dzejnieks Pegazu pie sevis ciemos sauc,

Un Pegazs, ieklausījies balsī žēlā,

No Parnasa pie viņa trauc.

«Jel klausies, labais zirgs, ko līdz man tava slava,

Kaut gan tu kalpo man jau gadu daudz,»

Teic Dzejnieks tam, «bet labuma kā nav, tā nava.

Par ko vien nerakstu, nāk kritika man asa,

Ne manas dziesmas dzied, ne stāstus lasa.

Kur noslēpums? Kas tā par lietu gan?»

«Draugs, redzi,» Pegazs teic, «straujš lidojums tīk man

Un domu skrējiens nevaldīts!

Bij Puškins pazīstams. Lūk, jātnieks īsts!

To atceroties, taisni jānotrīc!

Bet tu aiz bezmiega tik savus pantus radi

Un, lūk, jau kur tie gadi,

Kopš lēnos solīšos vien mani vadi,

Bet pats sēd, pagriezies uz manas astes pusi.

Nu sāksim tipināt. Jau saule uzlēkusi…»

Es lasu dzejoļus, kas vien tik priekšā nenāk,

Bet redzu: Dzejnieks sēž arvien tāpat kā senāk.

Lakstīgala un vārna

Reiz Kurskas Lakstīgala dzimumdienu svin.

Viens ceturksnis no gadu simta

Ikkatrā mūžā jāpiemin —

Un kur vēl sīka putna dzimtā!

Ik meža dziedonis ir pārņemts prieka jūtām,

Kad jubilārei nes

No tāliem siliem adreses;

Pat Ērglis apsveikumu sūta.

Tiek rīkots bankets. Koncerts! Bagāts galds tiek

klāts

Ir pašai dziedātājai priecīgs prāts —

Nav velti mežā pogots, trallināts …

Trīc līksmos svētkos mežs un krūms.

Tur visās mēlēs dzied, lai sveiktu jubilāri,

Tik vārnai ķērciens drūms:

«Nu padomā — jau sen man piecdesmit ir pāri —

Vai tas nav brīnums gan!

Balss man vēl skaļāka un skaidrāk skan —

Pat Pūce slavē to bezgala …

Bet, pavei, jubilāre — Lakstīgala! …»

Dažs dziedonis tā dzied vēl tagad —

Kāpēc gan neesot, lūk, «nopelniem viņš bagāts»?

Dzejnieks un Burtlicis

Kāds dziesminieks,

Kas klusē gadu jau pēc gada,

Pie tēmas vienreiz tiek,

Pa divām naktīm dzeju ciklu rada

Un tūliņ iespiest liek.

«Jā gan,» tā domā viņš, «man diezgan klusēt!»

Kad pienāk trešā nakts un Dzejnieks aiziet dusēt,

Svešs vīrs nāk viņam sapnī klāt.

«Kas tev gan vajadzīgs?» tam Dzejnieks prasa.

Skan atbilde: «Tu pats! Es gribu parunāt,

Jo tam, kurš tavu darbu lasa,

Nav skaidrības, kas tur par domu vīta.

Es nepiekrītu

Šiem taviem varoņiem, kas māksloti un stīvi

Ar tukšām frāzēm vien pa dzīvi apkārt iet.

Kur tādus atradi? Tie nav vis dzīvi,

Bet kaut kur izrakti. Tā drīzāk šķiet,

Ka cilvēks apvainots ir rindās tavās —

Tu dzīviem varoņiem tik neslavu vien sniedz.»

«Ko spried par to, par ko tev jēgas nava!

Ja dzejas nepatīk,» tā Dzejnieks kliedz,

«Tad nelasi, un tas ir viss!»

«Man jālasa — es esmu Burtlicis.»

Pie šādiem burtličiem, to domām, padomiem

Der dažreiz pakavēties dzejniekiem.

Talanti un komersanti

Reiz divi Dzejnieki viens otru sūdz

Un jautājumu tautas tiesā izšķirt lūdz.

«Par autortiesībām uz sižetu mums strīdi,»

Viens dzejnieks teic, «šis jautājums ir grūts,

Jo mani domu graudi viņa rindās vīti.»

«Jā gan,» teic otrs, «viņš iedeva man temu savu

Bet tautas tiesa lai nu izšķirt liek,

Par poēmu kā naudu sadalīt, kā slavu.

Es trešo daļu dodu — viņam nepietiek!»

Lūk, devis Puškins Gogolim ir temu

Reiz darbam nemirstīgam,

Bet vai viņš no tā naudu ņēma

Un vai par slavas dalīšanu līga?

Cik talanti ir bagātīgi,

Bet komersanti sīki!

Zvirbulis — nedzērājs

Tas kādās putnu dzīrēs bijis:

Pats Dzenis pamanījis —

(Kā namatēvs te jāmin viņš)

Kad viesi kausus lūpām pieliek,

Ka Zvirbulītim kausā ieliets —

Tīrs ūdentiņš.

Un viesi uztraucas, ceļ troksni lielu —

Liek «soda sitienu» dzert Zvirbulītim nu,

Bet šis tik čiepst: «Es nedzeru! Es nedzeru!»

«Ar draugiem nesadzert! Man tik daudz kaišu,»

Tā Pūce vaid, «bet vai es kausu garām laižu!»

«Kur redzēts tas, ka meža laimei neuzdzer!»

Daudz balsu Zvirbuli no visām pusēm ķer.

Ko darīt? — Viņš līdz pusei izdzer kausu …

«Nē! Nē!» tam kliedz. «Tas neiet! Sausu! Sausu! —

Ja iesāki, tad dzer līdz dibenam,

Bet nu vēl pieliet kausu vīna tam!»

Un mūsu nedzērājs drīz guļ jau miegā saldā;

Kad viesi projām klīst, viņš paliek viens zem galda .

… Pa gadiem būts daudz citās viesībās,

Bet Zvirbulim nav glābiņa kopš dienas tās,

Un, kur viņš tikai soli spēra,

It visur viņam čukstot pakaļ raudzījās:

«Ach, kā viņš dzer! Ach, izlaidies bez mēra!

Vai dzirdējāt? Jau vakar atkal dzēra.

Vai dzirdējāt? Jau šķiroties no sievas nu!»

Un velti Zvirbulis čiepst: «Ne-dze-ru!

Es ne-dze-ru!»

Tā dažam kādreiz iziet greizi

(Pats nepriecājas par to nabadziņš!)

Un vairāk mūžā nepaklūp ne reizi —

Var simtkārt godīgāks kļūt viņš,

Bet, ja kaut kur par nieku

To kāda runa skar,

Ir ļaudis, kas ar prieku

Par vecām lietām pārmest var:

Kaut atcerēties tieši grūti,

Kad bij un kur tās viesības …

Bet tā kā, liekas, būtu

Zem galda kaut kur redzēts tas! …

Okeāns un Profans

Kāds Profans jūras lietās — nevis specs

No krastmalas reiz Okeānu redz,

Kad laiks ir saulains un bez vēja,

Un, raugot ūdeni, teic izbrīnējies:

«Kas gan var tādas blēņas paust,

Ka spēj tāds ūdens kuģus lauzt! —

Jūs paskatiet, kāds miers virs selgas!

Kur baigais vilnis gan?

Ko stāsta nelgas —

Tur nav nekādu briesmu man!»

Un tūliņ laiviņu viņš vaļā sien.

(To nespēj atturēt neviens.)

Jau atrodas viņš ceļā …

Bet pāri selgai vējiņš skrien,

Sāk kustēt Okeāns, un bangas ceļas.

Aug vilnis augumā, bet vēji auro vien,

Un jūra mierīgā un jaukā

Šņāc neganti un trako aukā,

Bet mūsu nelaimīgais sāk jau gurt —

Ar airu laivu netiek it nekur.

Uz mūžu ūdeņi šo sauli viņam liegtu,

Ja palīdzību te kāds kuģis nepasniegtu,

Kas gadījās netālu tur.

Vai mazums profanu mums tādu!

Tu skaties — dažam gals jau klātu,

To viļņi dzelmē nogādātu,

Bet, lūk, no kuģa tauvu dod,

Un atkal smejas viņš un joko,

Par visu spriež ar vieglu roku,

Kaut gan neko pats nesaprot!

Zilonis — gleznotājs

Kāds Zilonis reiz gleznu uzglezno,

Bet, pirms uz izstādi viņš sūta to,

Sauc draugus paraudzīties ainavā,

Lai teic, kā izdevusies tā,

Un prāto mūsu mākslinieks,

Ko kritikā tam draugi sniegs:

Cik stingrs zvēru spriedums būs?

Vai pels? Vai uzslavu viņš gūs?

Ir vērtētāji klāt. Viņš gleznu vaļā klāj.

Dažs tālāk iet, dažs tuvāk stāj.

Kā pirmajam — vārds Krokodilam.

Tas teic: «Ir glezna laba! Bet kur Nila? …»

Te Ronis sauc: «Ka Nilas nav, tas sīkums mazs!

Bet kur ir ledus, sniega kupenas?»

«Jel atļaujiet,» sāk Kurmis skaļi kliegt,

«Ir vēl kas svarīgāks kā ledus, sniegs! —

Kur licis dārzu mākslinieks?!»

«Hrjū, hrjū,» vēl Cūka grib ko teikt,

«Darbs, draugi, labi veikts!

No Cūku viedokļa tik šķiet,

Bez zīlēm šāda lieta nevar iet.»

Un Zilonis to visu vērā liek.

No jauna glezna pārstrādāta tiek.

Pa prātam visiem lai to uzgleznotu,

Viņš tagad citas krāsas triepj ar otu

Gan sniegs tiek attēlots, gan ledus,

Ir Nila, dārzs un ozols redzams —

Un turklāt — medus!

(Drošs paliek drošs, ja Lācis

Būs gleznu skatīt nācis.)

Ar darbu Zilonis ir galā,

Un skatītāji nāk no malu malām,

Bet gleznu neuzslavē vis,

Ikkatrs saka: «Tas ir juceklis!»

Mans draugs! Jel neesi kā Zilonis;

Ar prātu jāuzklausa viss!

Ja katram iztapt centīsies,

Tev pašam tikai slikti ies.

Pakalpīgā Kaza

No Kazas Ļācim Ēzelis

Reiz lielu vezumu bij atvedis

Un migā sagāzis ar kaudzi —

Bij produkti tur daudzi:

Te Lācim ēdamais uz gadiem sagādāts!

«No kurienes gan gods man tāds?

Par ko šie labumi tiek doti? —

Kā redzams, Kaza mani cieni ļoti! …»

Kad otrā dienā Kazu satiek tas,

No visas sirds tai pateicas.

«Par ko gan?» iepleš acis tā.

«Nu tak par to, kas tanī vezumā!»

Bet kaza ragus purina: «Es nezinu nekā!

Par ko tu runā gan?» Šī jautā vēlreiz tam,

Bet pārnākusi Ēzelītim vilnā krita:

Tas visu aizvedis, bet tik ne īstajam —

Šis vezums bijis domāts citam .. .

Kas to lai zina — kur, par ko un kam? .. .

Kā radās oda

Tāds grāmatvedis bij, kas brīžiem dzejo arī.

Reiz priekšniekpalīgs liek pie sevis ienākt šim:

«Jūs pantus tīri veikli taisīt varat —

Lūk, sienas avīzi drīz izdosim,

Mums uzrakstiet pa fabulai — ne pārāk gari —

Tāpat kā neliešiem reiz sadot Krilovs prata,

Tā īstos zvēru tēlus rodiet jūs:

Lūk, kurjere, pēc manām domām, Govs uz mata,

Bet inspektors labs Bebrs būs.

Ar vārdu sakot, pats jau redzēsiet!»

Tā Dzejnieks domīgs mājup iet —

Nav viegls uzdevums, kā šķiet,

Jo daudzi nemīl fabulas …

Bet galu galā rakstīt sēžas tas.

Vai priekšniecībai atteikt drīkst?

Bet patiesībā tāda aina

Ir šinī trestā putekļainā,

Ka darba lauks tur fabulistam bezgalīgs:

Pats priekšnieks — īstais birokrāts

Un palīgs — pielīdējs, turklāt vēl blēdis tā-āds …

Bet ko gan Ēzelim, ko Jenotam lai pielīdzinām?

Ko drīkst par Cūku saukt, ja katrs sapratīs

Un iznākums būs zināms, —

Prieks, kā mēdz sacīt, īss —

No darba autoru uz vietas atlaidīs …

Tā, sviedros izmircis, viņš cauru nakti rauj

Un lapas smērē vien un kaudžu kaudzēs krauj.

Ir izvērtēta visa dzīvā daba,

Bet nav neviena zvēru suga laba —

Ko lai gan izgrozīt tur māk?

Kad ataust rīts, viņš strupceļā jau nāk,

Bet vēl no gala sāk un … iedvesma tam rodas

Te iznāk oda — priekšniekiem par godu!

Ko gan lai mēs no fabulista gaidām,

Kas mežā lien, bet vilka baidās?!

Kaķis un Pele

(Joks.)

Reiz Pele netīšām, kā rādās,

No plaukta iekrīt mucā kādā

Un slīkst…

«Es mirstu! Palīgā!» tā pīkst.

«Es slīkstu, slīkstu lētā alū! —

Cik prasta mana nāve ir! —

Labprāt es ņemtu citu galu,

Ar mieru kaķa ķepās mirt!»

«Nu ko,» ņurd logā Runcis ūsains,

«Es varu izvilkt jūs! Bet tā …

Jūs tūliņ vēderā man būsiet…»

«Glāb! Glāb! Jau eju dibenā!

Mirt brīvībā ir simtreiz jaukāk

Kā alkohola traukā slāpt!»

Steidz Kaķis izvilkt viņu laukā

No vienas nāves otrai glābt,

Bet, jūtot Kaķa asos nagus,

Tai astes galiņš trīcēt sāk,

Un, atstājot tik alus smaku,

No Kaķa prom tā šmauc, ko māk.

«Reiz tā kā tā jūs apēdīšu,»

Tā Kaķis, ūsas laizot, teic,

«Bet kāpēc mānījāties tīši? —

Cik neglīts apkrāpšanas veids!

Kur jūsu solījumi gan,

Ka |aušot sevi apēst man?!»

«Ak, ko jūs!» nopīkst Pele klusi,

«To dzērumā es solījusi! …»

Gailis klaigātājs

Bij Gailim jau par ieradumu kļuvis

Aiz bezmiega kā pirmām rītos most

Un sen pirms saullēkta ar gaiļiem tāliem, tuviem

Pa visām sētām uzsākt rāšanos.

Zirgs, cauru dienu nopūlējies,

Vēl neatpūties augšā slējās.

Suns pamodās un paskatījās mākoņos.

Uz kājām Kaza nostājās un Govs …

«Laiks celties, slīmesti! Uz darbu, slaisti!»

Tā Gailis kliedz. «Ir termiņi sen garām laisti!

Uz sāniem diezgan vāļājāties jūs!

Kukarekū! Kukarekū!»

Līdz aizsmakumam viņš kad bija saucis

Un visus — lielus, mazus — kājās traucis,

Ar to, lūk, rādīdams — pats «darbinieks» viņš kāds,

Pa dienu nātrēs tad uz ausi likās …

(Pat vistas viņam nepatikās —

Var buljonam tik derēt tāds!)

Tā ļaužu dzīvē līdzīgi šim faktam

Kā gaiļi daži kliedz no laktām —

Gan trokšņo, pavēl, klaigā — darīts maz!

Pie darba sauc! Bet paši — gurķojas!

Kaķi un peles

Kāds vienkāršs, godīgs kaķis Timotejs

Nes kaķim Vasjkam peli reiz:

Vasilijam ir, proti, dzimumdiena,

Un dāvana ir līdz ikvienam.

Bet, kad Timoška peli pieņemt lūdz,

Rauc deguntiņu namatēvs un rūc:

«Es pateicos! Bet velti pūlies tu!

Tie laiki sen jau projām,

Kad es no pelēm pārtiku.

Tik, draudziņ, neļaunojies!»

Tas mūsu ciemiņam bij brīnums liels pārlieku.

Vairs kaķis peles neēd! Kas par savādnieku!

Vai pārprasts? — Pārjautās, bet… mielasts iesācies:

Ir galdā pastētē un krējums, tauki, sviests

Un desas visādas, turklāt vēl tādas,

Kas pārdošanā neparādās.

Arvien nāk jauni gardumi uz šķīvjiem.

Timoška pieēdies, cik vien var ēst!

Bet Vasjka ņurd: «Lūk, tāda, brālīt, mūsu dzīve —

Kā redzi, iztiekam bez pelēm mēs!»

Ja lasītāji lūgs, lai paskaidrotu,

Šeit kādu domu gribu vīt,

Tiem pateikšu — šis kaķis Vasjka, protams,

Rij to, ko vajadzēja uzraudzīt.

K u-ka-re-ku

Reiz divi Gaiļi — divi nejēgas —

Kaut kā nāk piepeši tik niknā naidā,

Ka nedēļā gandrīz vairs dienu nav nemaz,

Kad neplūktos tie vienā laidā.

Klīst baumas dažādas un visvisādi čuksti:

Dažs min par vainīgo šai naidā skaisto Kluksti,

Kas draugos bijusi no sākuma ar vienu,

Bet aizgājusi prom pie otra kādu dienu… !

Dažs domā tā, ka niknais strīds

Par kādu mieža graudu sācies,

Kas palicis šiem nedalīts.

Ko visu nebij dzirdēt nācies!

Līdz vienreiz Šariks — mierīgs kucentiņš —

No Gaiļiem vienu sāka taujāt

(Pašlaik pie peļķes apmazgājās viņš):

«Kā redzu, tu jau atkal bijis kaujā.

Kam otru sit un ļauj, lai pašam spalvas jauc?»

«Viņš mani apzadzis!» tā Gailis nikni sauc.

«Viņš tevi apzadzis? Vai nolaupījis daudz?»

«No dziesmas tās, ko rītos dziedu te,

Viņš nozadzis man — vienvienīgo «re»!»

Daudz daiļražu gan mūzikas, gan dzejas druvā

Ar Gaiļiem šiem ir radniecībā tuvā.

Uzpūstā autoritate

No zvēriem dzirdēju, ka Lauva kaut kur kāds

Reiz saucis Susliku par otro spēka ziņā.

Pat ļoti bīstams tas, ja tiekot kaitināts,

Un visi kļuva domīgi, kas noklausījās viņā.

Ja būtu ziņojis to Ēzelis —

Var Ēzelītim ienākt prātā viss!

Bet ja pats Lauva teic… Kas drīkst vēl iemaisīties!

No Suslika nu visi iesāk bīties …

Tam Lācis rīko pusdienas,

Vilks viesos sauc, bet Vilkumāte Vilcentiņu

Mēdz, dienā guldinot, pat iebaidīt ar viņu:

«Es teikšu Suslikam, lai atnāk tas! …»

Bet Suslikam tā vienreiz iet:

Šim iznāk Lapsai mežā pretim skriet.

Viņš tikko paspēj pīkstēt —

Aiz apkakles to laupītāja ciet

Un … iemet rīklē!

Bet pati gandrīz nobeidzas,

Kad uzzina, ko norijusi.

Šī domājusi — zaķēns mazs,

Par Lauvas teikto aizmirsusi!

/

Drauga dēļ

«Jel neatteic! Tver glāzi, draugs!

Tāds vīns nav bijis tavā galdā:

Kā dzintars dzirkst, un aromats tik jauks!

Kā medus! Kur nu! Vēl daudz saldāks!»

Ceļ ciemiņš glāzīti un mutē malku kampj,

Tad saviebjas … bet dzer līdz dibenam.

«Nu teic, kāds ir?» — «Man šķiet, tam cukurs trūcis

Vai tas varbūt par ilgu rūdzis!»

«Tu atjēdzies! Diezin kas tavā galviņā —

Kā vari tu man runāt tā!

Der vīnu nogaršot tev sākumā.»

«Jau garšoju!» — «Jā, jā, bet tikai vāji!

Vēl atkārto!» — «I nelūdz — mēģināju.

Labprāt jau dzertu es, bet kaite prieku laupa:

Nesen kā slimoju — ir māga jāpietaupa!»

«Nu ko — dzer, dzer!» Un ciemiņš, kā ar nepūlējās

Vairs atteikt nespēja: tik pilns tas lējās,

Ka slimnīcā drīz atdusējās …

Dzer, dzer! — Bet tik ar prātu dzer!

Nē, nē — šī fabula pavisam citu domu tver:

Mūs dažkārt palūdz draugs, lai štatā liktu

Kaut kādu paziņu — mēs zinām — sliktu:

Pat graša vērtības nav tam .. .

Bet paskat vien — tā stingrāk piespiež — pieņemam

Noziegums bez soda

Reiz, trīcēdams līdz ausu galiem,

Pa tumsu Zaķis Ezim uzduras

Un te uz vietas paliek …

«Kurp skriedams, Garausi?» tā Ezis nobrīnās,

«Ko tu kā apšu lapa drebi?

No kā un kurp tu joz?»

Bet Zaķītis vis nomierināms nebij:

«Par matu tik no nāves izglābos!»

«Kas noticis? Jel stāsti nu no gala!»

«Mēs … zaķi… sanācām, kur mežam … mala

Te dzirdam: šauj! … un redzam vīrus … mašīnās

Bet taisni… pāri sējumiem brauc tās.

Un tanī momentā ar renkuļiem mūs sita …

Es viens tik izmuku . .. Bet citi… krita …

Un Garausītis, galvu liekdams, nopūtās.

«Tā pārkāpt likumu! —

Te jāpabrīnās, taisnību ja stāsti tu,»

Teic Ezis Zaķim, viņu mierinādams,

«Man tēvocis Semjons nāk prātā,

Kā pagājušā gadā nogrēkojās viņš,

Pirms laika šaudams meža pīli, nabadziņš

Par agru atklājis bij sezonu

Un dabūja tad krietnu mācību:

Bij prokurors pat ļoti noskaities —

Par malu medniecību lika sodu ciest.

Bet tas, par ko tu stāsti, zvēriskums ir jau

Tā zaķus iznīdēt! Kā kauna nav!

Dot tiesai — laupītāju banda tāda!»

Bet pamalē rīb tālāk kanonada —

Pats prokurors tur medīšanas māku rāda!

Sim «medniekam» tā liekas savā prātā:

Kas vienam ļauts, tas citam aizliegts ir.

Bet likums — viens! — Tas neatšķir

Vis prokuroru no Semjona tur kaut kāda.

Vienkāršā izziņa

Reiz fabulā man iznāk aizķeršanās:

Par Lauvu jubileju gribu sākt,

Bet cik ir lauvu pasaulē? — Kur ziņas vākt?

Vai lai uz zvērudārzu zvanu?

Tā ari daru es. — «Šo lietu lūdzu noskaidrot.»

Bet atbilde ir ļoti aša:

«Pa telefonu vis šīs ziņas nevar dot —

Jums jāatnāk būs pašam.»

Ko darīt? — Aizeju … «Kā izziņu gūt man?»

«Kas esat jūs?» — «Es — fabulu un dzeju autors.»

«Būs jāgaida!» — «Kā . .. vai jums skaidrs nav,

jautāts:

«Ir skaidrs jautājums, bet jāpagaida gan …»

Tā sēžu .. . gaidu . . . Beidzot slēdziens svarīgs:

«Nav lauvas — suņi. (Vērā ņemams fakts!)

Jums lauvu skaitu paziņot tad varēs,

Ja saņemts tiks no jums kāds oficiāls raksts!»

Viss galu galā beidzās tā —

Es paskatījos Brēma trešā sējumā

Un atradu tur visas vajadzīgās lietas,

Cik lauvu ir un kur to dzīves vietas!

Lūk, daži modrību tā cenšas rādīt…

Lai jāatbild nav it nekur un ne par ko.

Bet dažkārt neaizslēgtā seifā tādi

Mēdz glabāt zīmogu — pat apaļo!

Zaķis, Zilonis un Ēzelis

Cels tiltu Zaķis, Zilonis un Ēzelis,

Bet redz — tik vienkārši nav vis.

«Mums jābūt skaidrībā,» māj Zilonis ar snuķi,

«Uz akmens bluķiem vajag tiltu sliet

Un katrā ziņā dzelzsbetonā liet.»

«Nē, nē!» sauc Garausis. «Kam betons, akmens bluķis

Ir jābūt vieglam tam. Kas viegls, tas ir glīts!»

Ko trešais teiks? — «Man liekas,» prāto Ēzelīts,

«Mums vajaga vispirms to, draugi, izšķirt,

Kā celsim mēs — vai šķērsām jebšu gareniski.»

Daudz laika patērējam mēs

Ar ēzeļiem vēl debatēs.

Dzejnieka noliktava

Arkādijs Ģelovojs — lūk, viņš

Rij kādreiz viens tāds dzejnieciņš —

Ik vārds, ko dzejoli viņš liek,

No noliktavas paņemts tiek,

Kur maiss ar «ausmu zaigumiem»

Un pods ar «nakšu maigumiem»,

Ar «tālēm» divas muciņas,

Ar «pērkondārdiem» groziņš mazs.

Tad sainītī vēl «actiņas»,

«Liegs sniedziņš» — dažas paciņas

Un kaste saucieniem: «Urā!»,

«Uz priekšu!», «Kvēlē dedzīgā!».

No mucām un no maisiem šiem

Viņš grāba vielu pantiņiem,

Gan liekot vārdus šā gan tā —

Tos pašus citā kārtībā.

Daudz gadu bij viņš tribinē,

Bet vienreiz viņam teica: Nē!

Cik ilgi malt var vienu vien —

Viss šodien tā kā aizviņdien!

Ta apnicis, ka nevar ciest —

Pavisam izhalturējies!

Un dzejnieks jaucās tovakar

Pa noliktavu, kā vien var:

Viņš visus maisus kratīja

Un visus saiņus skatīja,

Bet tur bez «ausmu zaigumiem»,

Bez «tālēm», «nakšu maigumiem»

Bez «actiņām» un «sniedziņiem»

Un citiem tādiem nieciņiem

Vairs jaunām dzeju rindām tas

Neko sev nevarēja rast…

(Par noliktavu lai man ļauts

Saukt to, ko cits par galvu sauc.)

Karsta diena

«Vai labāk nav tev dubļu peļķē līst,

Ne laukā tādā tveicē svīst?»

Tā karstā dienā Cūkai jautā Kaza.

«Es sen to darītu, bet vieta peļķē maza

Tur, skat, jau dzērājs guļ.

Pēc dzeršanas

Tur brīvdienās mēdz allaž gulēt tas.»

Lūk, tā ar cūkām daži radojas.

SATURS

Pērtiķis un Rieksts — atdzejojis Jānis Breicis … 3

Lielīgais Gailis — „ „ „ . . . 4

Vilks — zālēdājs — „ „ .. • • • 5

Polkans un Šavka — „ „ „ … 7

Zivju lietas — „ .. „ . . . 9

Trakais Suns — „ ,» „ … 11

Tālredzīgā Žagata — „ „ … 13

Divas draudzenes — „ » …………….. 15

Lauva un Muša — „ „ „ … 17

Piesardzīgie putni — „ „ „ … 19

Dzeguze un Strazds — „ „ … 21

Skrūvīte — „ „ „ … 23

Lāča solījums — „ „ … 24

Arbūzs — „ „ … 26

Resnais un Tievais — „ „ „ • • • 27

Piedzērušais Zaķis — „ „ „ … 28

Zaķis un Bruņurupucis — „ „ … 30

Vajadzīgais Ēzelis — „ ,, „ … 32

Bez vainas cietušie — „ „ … 34

Lapsa un Bebrs — „ „ … 37

Tekošais remonts — „ ,, „ • • • 39

Nešpetnais Zilonis — atdz. Jānis Breicis un Emilija Bērziņa

Gigants un citāti — atdzejojis Jānis Breicis … 42

Lpp.

Ivans Ivaničs saslimis — atdz. J. Breicis un Emiiija Bērziņa 44

Jūras Tītars — atdzejojis Jānis Breicis … 46

«Moskvičs» un «Pobeda» — „ „ „ … 48

Daudzums un labums — „ „ … 50

Lāča medus — „ „ „ … 51

Lācis — slinkumlāpītājs — „ „ „ … 53

Nenovīdīgais slimnieks — „ „ „ … 55

Pegazs un Dzejnieks — „ „ „ … 56

Lakstīgala un Vārna — „ „ … 57

Dzejnieks un Burtlicis — „ „ „ … 58

Talanti un komersanti — „ „ „ … 60

Zvirbulis — nedzērājs — „ „ „ … 61

Okeāns un Profans — „ „ „ . . . 63

Zilonis — gleznotājs — „ „ … 65

Pakalpīgā kaza — „ „ … 67

Kā radās oda — „ „ … 68

Kaķis un Pele — „ „ … 70

Gailis — klaigātājs — „ „ „ … 72

Kaķi un peles — „ „ … 73

Ku-ka-re-ku — „ „ … 75

Uzpūstā autoritate — „ „ „ . . . 76

Drauga dēļ — „ „ „ . . 77

Noziegums bez soda •— „ „ „ … 79

Vienkārša izziņa — „ „ „ … 81

Zaķis, Zilonis un Ēzelis — „ „ „ … 83

Dzejnieka noliktava — „ „ … 84

Karstā dienā — „ „ … 86

Content

Michalkovs Sergejs Fabulas

Pērtiķis un Rieksts

Lielīgais Gailis

Vilks — zālēdājs

Polkans un Šavka

Zivju lietas

Trakais Suns

Tālredzīgā Žagata

Divas draudzenes

Lauva un Muša

Piesardzīgie putni

Dzeguze un Strazds

Skrūvīte

Lāča solījums

Arbūzs

Resnais un Tievais

Piedzērušais Zaķis

Zaķis un Bruņurupucis

Vajadzīgais Ēzelis

Bez vainas cietušie

Lapsa un Bebrs

Tekošais remonts

Gigants un citāti

Ivans Ivaničs saslimis

Jūras Tītars

„Moskvičs" un ,,Pobeda"

Daudzums un labums

Lāča medus

Lācis — slinkumlāpītājs

Nenovīdīgais slimnieks

Pegazs un Dzejnieks

Lakstīgala un vārna

Dzejnieks un Burtlicis

Talanti un komersanti

Zvirbulis — nedzērājs

Okeāns un Profans

Zilonis — gleznotājs

Pakalpīgā Kaza

Kā radās oda

Kaķis un Pele

Gailis klaigātājs

Kaķi un peles

K u-ka-re-ku

Uzpūstā autoritate

Drauga dēļ

Noziegums bez soda

Vienkāršā izziņa

Zaķis, Zilonis un Ēzelis

Dzejnieka noliktava

Karsta diena

SATURS