Nosovs Nikolajs

Fantazētāji

NIKOLAJS NOSOVS

.

FANTAZĒTĀJI

Miša un Stasis sēdēja dārzā uz soliņa un sarunājās. Taču viņi nesarunājās tā, kā parasti to dara visi bērni, bet, cenzdamies viens otru pārspēt, stāstīja dažādus neticamus notikumus.

—    Cjk tev gadu? — Miša vaicā.

—    Deviņdesmit pieci. Bet cik tev?

—    Man simt četrdesmit. Vai zini, — Miša saka, — agrāk es biju ļoti liels, tikpat liels kā tēvocis Boriss, tad pēkšņi k]uvu mazs.

—    Bet es, — Stasis iebilst, — vispirms biju maziņš, pēc tam izaugu, tad atkal kļuvu mazs, nu jau drīz atkal būšu liels.

—    Toties es biju liels, varēju pārpeldēt upi, — nosaka Miša.

—    Bet es varēju pārpeldēt jūru!

—         Atradis, ar ko lielīties, — šis pārpeldējis jūru! Es pārpeldēju okeānu!

—    Bet es protu lidot!

—    Palido, ja vari!

—   Vairs nevaru, esmu aizmirsis.

—          Reiz, kad peldējos jūrā, man uzbruka haizivs. Es viņai, bāc, ar dūri, bet viņa man, caps, nokoda galvu.

—   Melo!

—    Nemaz!

—    Kā tu paliki dzīvs?

—         Kāpēc lai es mirtu? Es izpeldēju malā un gāju mājās.

—    Bez galvas?!

—         Protams, bez galvas. Ko man ar galvu iesākt?

—    Kā tu bez galvas varēji iet?

—         Tāpat vien gāju. It kā bez galvas staigāt nevarētu!

—    Kāpēc tagad tev ir galva?

—    Cita izauga.

«Veikli izdomājis!» ar skaudību nodomāja Stasis. Viņam gribējās samelot vēl labāk.

—   Tas vēl nav nekas! — viņš teica. — Bet es reiz biju Āfrikā, un mani norija krokodils!

—    Nu gan melo! — Miša pat iesmējās.

—    Nemaz ne.

—    Kāpēc tad tu esi dzīvs?

—   Viņš taču mani atkal izspļāva.

Miša kļuva domīgs. Arī viņam gribējās pārspēt Stāsi melošanā. Viņš domāja, domāja un izdomāja.

—    Reiz es gāju pa ielu. Visapkārt tramvaji, trolejbusi, kravas mašīnas…

—   Zinu, zinu! — Stasis iesaucās. — Tūlīt pastāstīsi, kā tevi tramvajs sabrauca.Tu jau vienreiz to stāstīji.

—    Nekā tamlīdzīga. Ne jau par to gribēju teikt.

—    Nu labi. Melo tālāk.

—   Tātad es eju pa ielu, nevienu neaiztieku. Te pēkšņi priekšā autobuss. Es to nepamanīju, uzkāpu ar kāju — bah! — un saspiedu plakanu.

—    Ha-ha-ha! Nu tu gan lej!

—   Nemaz neleju!

—    Kā tad tu varēji saspiest autobusu?

—      Tas taču bija pavisam maziņš, spēļu autobusiņš. Puišelis to vilka aiz aukliņas.

—       Par to nav ko brīnīties, — Stasis noteica. — Es gan reiz uz Mēnesi lidoju.

—      Melo, melo, bet apdomā! — Miša iesmējās.

—    Netici? Goda vārds!

—   Ar ko tu lidoji?

Ar raķeti. Ar ko citu lai lido uz Mēnesi? Jautā, it kā pats nezinātu!

—    Ko tu uz Mēness redzēji?

—       Ko redzēju… — Stasis sastomījās. — Ko es tur redzēju? Neko neredzēju.

—      ITa-ha-ha! — Miša smējās. — Un vēl saki, ka esi lidojis uz Mēnesi!

—    Protams, lidoju!

—    Kāpēc tad neko neredzēji?

—       Bija tumšs. Es taču lidoju naktī. Sapnī. Iesēdos raķetē un lidoju kosmosā. Ū-ū-ū! Un pēc tam lidoju atpakaļ… Lidoju, lidoju un tad, bāc, atsitos pret zemi… un pamodos…

—       Ā, — novilka Miša. — Uzreiz tā būtu teicis. Es taču nezināju, ka tu pa sapņiem lido.

Te pienāca Igors no kaimiņdzīvokļa un apsēdās zēniem blakām uz soliņa. Kādu brīdi klausījies zēnu sarunā, viņš teica:

—         Nu gan melojat! Kā jums nav kauna!

—         Kādēļ mums jākaunas? Mēs taču nevienu nemānām, — atbildēja Stasis. — Mēs vienkārši izdomājam neticamus notikumus, kuri līdzinās pasakām.

—         Pasakām! — Igors nicīgi nosprauslojās. — Atraduši, ar ko nodarboties!

—    Tu domā, ka tik viegli izdomāt?

—    Kas var būt vienkāršāks!

—   Tad izdomā kaut ko.

—   Tūlīt… — Igors noteica. — Lūdzu.

Miša un Stasis nopriecājās un sagatavojās klausīties.

—         Tūlīt, — Igors atkārtoja. — Nu… hm… nu …

—         Kāpēc tu visu laiku saki «nu» un «nu»?

—    Tūlīt! Ļaujiet taču padomāt.

—    Domā, domā!

—         Nu… — Igors no jauna sāka un palūkojās debesīs. — Tūlīt, tūlīt… Ē…

—    Kāpēc tu neesi izdomājis? Pats teici, ka tas tik vienkārši!

—    Tūlīt… Ā! Es reiz kaitināju suni, un viņš mani sakampa aiz kājas un iekoda kājā. Redziet, pat rēta palikusi.

—    Ko tu šeit izdomāji? — apvaicājās Stasis.

—    Neko. Izstāstīju visu, kā īstenībā notika.

—    Bet tu teici, ka protot izdomāt.

—    Un protu arī, bet ne tā kā jūs. Jūs visu laiku melojat un bez kādas jēgas, bet es vakar sameloju un sev par labu.

—    Kā — sev par labu?

—    Lūk, tā. Vakarvakarā mamma ar tēti aizgāja ciemos, bet mēs ar Iru palikām mājās. Ira likās gulēt,bet es pielīdupie plaukta un izēdu pusburciņu ievārījuma. Pēc tam iedomājos: ka tikai nedabūju pa ādu. Ņēmu un nosmērēju Irai lūpas ar ievārījumu. Mamma pārnāca mājās un vaicā: «Kas izēda ievārījumu?» Es atbildu: «Ira.» Mamma paskatījās, bet Irai visa mute ar ievārījumu. Šorīt mamma viņu rāja, bet mani pacienāja ar ievārījumu. Rau, kur man tas labums tika.

—   Tātad tevis dēļ sodīja citu, bet tu priecājies! — brīnījās Miša.

—    Kāda tev daļa?

—   Nekāda. Bet tu gan esi… tas, kā viņu sauca? Melkulis. Tā, lūk!

—    Paši jūs esat melkuļi!

—   Ej projām! Mēs negribam sēdēt ar tevi uz viena soliņa.

—   Es pats nesēdēšu pie jums.

Igors piecēlās un aizgāja. Miša un Stasis arī gāja uz mājām. Ceļā viņiem patrāpījās saldējuma kiosks. Viņi apsēdās, sāka meklēt pa kabatām un skaitīt, cik viņiem naudas. Par abiem sanāca tikai vienam saldējumam.

—   Nopirksim vienu saldējumu un sadalīsim uz pusēm, — Stasis ierosināja.

Pārdevēja iedeva viņiem saldējumu.

—   Iesim mājās, — Miša teica, — un pārgriezīsim saldējumu ar nazi uz pusēm, lai būtu divas vienādas daļas.

—   Iesim.

Kāpņu telpā viņi satika Iru. Viņai bija saraudātas acis.

—          Kāpēc tu pinkšķi? — Miša apvaicājās.

—   Man neļāva iet pastaigāties.

—    Kādēļ?

—          Ievārījuma dēļ. Bet es to nemaz neēdu. Mani nosūdzēja Igors. Droši vien pats izēda un sameloja, ka vainīga esmu es.

—         Protams, Igors izēda. Viņš pats mums lielījās. Iesim, es tev atdošu savu saldējuma daļu, — teica Miša.

—         Es arī tev atdošu savu porciju, tikai nedaudz pagaršošu un atdošu, — arī Stasis piesolīja.

—   Vai tad jūs paši negribat?

—         Negribam. Mēs jau šodien katrs desmit saldējumus apēdām, — Stasis teica.

—         Labāk sadalīsim saldējumu trijās daļās, — Ira teica.

—         Pareizi, — Stasis nopriecājās. — Ja tu viena pati apēdīsi visu porciju, tev sāks sāpēt kakls.

Viņi aizgāja uz mājām un sadalīja saldējumu trijās daļās.

—    Garšīgs gan! — Miša noteica. —Man ļoti garšo saldējums. Reiz es izēdu veselu spaini saldējuma.

—    Tu nu gan izdomā! — Ira iesmējās. — Kurš var noticēt, ka tu izēdi veselu saldējuma spaini.

—    Tas taču bija pavisam mazītiņš spainītis! Papīra spainītis, ne lielāks par glāzi…

TELEFONS

Reiz mēs ar Mišu aizgājām uz rotaļlietu veikalu un ieraudzījām tur brīnišķīgu rotaļlietu — telefonu. Lielā koka kastē bija ielikti divi telefona aparāti, divas klausules, pa kurām varēja sarunāties un visu dzirdēt, un vēl vesela spole ar vadiem. Pārdevēja mums paskaidroja: ja vienu telefonu novietos vienā dzīvoklī, bet otru blakus dzīvoklī un abus aparātus savienos ar vadu, tad varēs sarunāties.

—   Tādu aparātu mums gan derētu nopirkt. Tā nebūtu parasta manta, ko var salauzt un izsviest. Būtu derīga lieta.

—   Jā, — es teicu, — ļoti derīga lieta! Ja gribēsi parunāties, ņem klausuli un runā, nekur nav jāiet.

—   Tādas ērtības! — Miša bija sajūsmā. — Sēdi mājās un tikai runā. Kolosāli!

Nolēmām sakrāt naudu, lai nopirktu telefonu. Divas nedēļas neēdām saldējumu un negājām uz kino — krājām naudu. Beidzot savācām vajadzīgo summu un nopirkām telefonu.

Ar nopirkto kasti pārskrējām mājās no veikala. Vienu telefonu novietojām pie manis, otru pie Mišas un izvilkām vadu no manā telefona caur vēdlodziņu uz leju, tieši pie Mišas aparāta.

—   Nu, — Miša teica, — pamēģināsim sarunāties. Skrien augšā un klausies.

Eš aizdrāzos uz saVu dzīvokli, paņēmu klāUsuli un pieliku to pie auss, bet klausulē jaii kliedza Mišas balss.

—   Hallo! Hallo!

Es arī iekliedzos:

Hallo!

—   Vai kaut ko var dzirdēt? — Miša sauca.

—   Var. Bet vai tu dzirdi?

—   Dzirdu. Tas tik ir vareni! Vai tu labi dzirdi?

—    Labi. Un tu?

—         Es ari labi! Ha-ha-ha! Vai tu dzirdi, kā es smejos?

—   Dzirdu. Ha-ha-ha! Bet vai tu dzirdi?

—    Dzirdu! Paklau, es tūlīt aiziešu pie tevis.

Miša atskrēja pie manis, un mēs pat apkampāmies aiz prieka.

—    Labi gan, ka nopirkām telefonu! Vai nav tiesa? — jautā Miša.

—    Protams, labi.

—    Klausies, es tūdaļ iešu atpakaļ un tev piezvanīšu.

Viņš aizskrēja uz savu dzīvokli un piezvanīja.

Es paņēmu klausuli.

—    Hallo!

—    Hallo!

—   Vai dzirdi?

—   Dzirdu!

—   Vai labi?

—    Labi.

—    Es arī labi. Parunāsimies.

—    Labs ir, — es atbildu. — Bet par ko runāsim?

—         Par ko… vienalga, par ko… Labi, ka mēs nopirkām telefonu, vai nav tiesa?

—   Tiesa gan.

—         Bet, ja nebūtu nopirkuši, tad gan būtu slikti. Vai ne?

—   Jā.

—    Nu?

—    Ko «nu»?

—    Kādēļ tu nerunā?

—    Bet kādēļ tu pats nerunā?

—    Es taču nezinu, par ko runāt, — Miša saka. — Tā vienmēr sanāk: kad runā, tad nezini, par ko runāt, bet, kad nevajadzētu sarunāties, tad tikai runā un runā …

Es ieteicos:

—    Zini ko — padomāsim un, tiklīdz izdomāsim, tūlīt zvanīsim.

—    Lai notiek, — Miša piekrita.

Es noliku klausuli un sāku domāt. Pēkšņi atskan zvans. Paceļu klausuli.

—    Vai izdomāji? — Miša vaicā.

—    Nē, vēl neesmu izdomājis.

—    Kādēļ tad zvani, ja neesi izdomājis?

—   Man likās, ka tu jau esi izdomājis.

—    Tad jau es pats būtu piezvanījis.

—    Man šķita, ka tev neienāks prātā piezvanīt.

—    Vai tad es, pēc tavām domām, esmu ēzelis?

—         Kāds ēzelis? Tu nepavisam neesi ēzelis. Vai tad es teicu, ka tu esi ēzelis?

—    Ko tad tu saki?

—    Neko. Saku, ka tu neesi ēzelis.

—         Labs ir, pietiks tev runāt par ēzeli. Labāk mācīsimies!

—    Mācīsimies.

Noliku klausuli un sāku mācīties. Te Miša atkal zvana.

—    Klausies, es tūlīt dziedāšu un spēlēšu klavieres pa telefonu.

—    Lai notiek, — es piekritu. Atskanēja kaut kas līdzīgs sēkšanai vai

šņākšanai, un pēkšņi Miša iedziedājās pavisam svešādā balsī:

—    Ak, kur gan laiks jūs projām nesa, Jūs dzīves dienas laimīgā-ā-ās?

«Ko tas varētu nozīmēt?» nodomāju. «Kur viņš tā iemācījies dziedāt?»

Te durvīs parādījās pats Miša. Mute tam līdz ausīm vaļā.

—         Tu domāji, ka es dziedu? Pa telefonu dzied atskaņotājs. Ļauj man paklausīties.

Es iedevu viņam klausuli. Miša klausījās, klausījās, pēkšņi nosvieda klausuli un skriešus metās augšā. Es pacēlu klausuli, bet tajā skan: S-š-š! S-š-š! Dr-r-r! Dr-r-r! Droši vien plate bija beigusies. Es no jauna sāku mācīties. Te atkal zvana. Pacēlu klausuli.

—    Hallo!

Bet no klausules skan:

—   Vau! Vau! Vau!

—    Kāpēc tu rej kā suns? — es jautāju.

—         Tas nemaz neesmu es. Ar tevi sarunājas Draudziņš. Vai dzirdi, kā viņš grauž klausuli?

—    Dzirdu.

—          Es viņam grūžu klausuli pie purna, bet viņš to grauž.

—    Labāk nebūtu bojājis klausuli.

—         Nekas tai nenotiks… Ai! Prom! Es tev rādīšu, kā kost! Še tev! (Vau! Vau! Vau!) Kož, vai saproti!

—    Saprotu,— es atbildu.

Atkal apsēdos pie mācībām. Pēc minūtes atskan zvans. Es pace|u klausuli, bet tajā jau kaut kas dūc: — 2žž!

—    Hallo! — es saucu.

—   2žž! 2žž!

—    Kas tur džinkst?

—   Muša.

—    Kāda muša?

—         Parasta. Es to turu pie klausules, bet tā vicina spārnus un džinkst.

Cauru vakaru mēs ar Mišu zvanījām viens otram un ko tikai neizdomājām: dziedājām, kliedzām, rūcām, maurojām, pat čukstējām — pilnīgi visu varēja dzirdēt. Vēlu vakarā es beidzu mācīties un iedomājos:

«Pirms liekos gulēt, piezvanīšu vēlreiz Mišām.»

Piezvanīju, bet viņš neatbild.

«Ko tas nozīmē?» es domāju. «Vai tiešām telefons sabojājies?»

Piezvanīju vēlreiz — atkal nav atbildes.

«Jāiet uzzināt, kas noticis.»

Aizskrienu pie Mišas… Ak tētīt! Viņš nolicis telefonu uz galda un lauž. Izvilcis bateriju no aparāta, izjaucis zvanu un jau skrūvē nost klausuli.

—      Izbeidz! — es iesaucos. — Kāpēc tu lauz telefonu?

—      Es nelaužu. Es tikai gribu paskatīties, kā tas strādā. Izjaukšu un salikšu atpakaļ.

—   Vai tu varēsi salikt? To jāprot darīt.

—    Es protu. Ko te neprast!

Viņš atskrūvēja klausuli, izņēma no tās kaut kādus dzelzīšus un mēģināja atknubināt apaļu plāksnīti. Plāksnīte izkrita, un no klausules izbira melns pulveris. Miša nobijās, sāka vākt pulveri un bērt atpakaļ klausulē.

—    Nu redzi, — es saku, — ko tu izdarīji!

—   Nekas, tūlīt savākšu visu, kā bijis!

Un turpināja vākt. Knibinājās, knibinājās… Skrūvītes mazas, ieskrūvēt grūti. Beidzot viņš salika klausuli, pāri palika tikai viens dzelzītis un divas skrūvītes.

—      No kurienes tas dzelzītis? — es ievaicājos.

—     Ak, es lempis! — Miša atbild. — Aizmirsu! To vajadzēja pieskrūvēt tur iekšā. Nāksies atkal jaukt klausuli ārā.

—          Labi, — es teicu, — iešu mājās, bet tu, tikko salabosi aparātu, piezvani man.

Aizgāju mājās un sāku gaidīt. Gaidīju, gaidīju, neko nesagaidīju un likos gulēt.

No rīta telefons iezvanījās tā, ka es pielēcu kājās neapģērbies, pakampu klausuli un iekliedzos:

—    Klausos!

Bet klausulē man atbild:

—    Ko tu rukšķi?

—    Kāpēc rukšķu? Es taču nerukšķu.

—          Rukšķi gan! Runā kā cilvēks! — sauc Miša.

—         Es jau runāju kā cilvēks. Kādēļ man jārukšķ?

—         Pietiks niekoties! Tik un tā neticu, ka tu esi ievilcis sivēnu istabā.

—         Nekāda sivēna te nav! — es pat sadusmojos.

Miša apklusa. Nepagāja ne minūte, viņš atnāk pie manis.

—    Kāpēc tu rukšķēji pa telefonu?

—    Es nerukšķēju.

—    Bet es dzirdēju.

—    Kādēļ man jārukšķ?

—         Nezinu, — viņš atbild. — Tikai manā klausulē visu laiku skan: «ruk-ruk» un «ruk-ruk». Ja netici, aizej un paklausies manu telefonu.

Es aizgāju pie viņa un piezvanīju:

—    Hallo!

No sākuma nekas nebija dzirdams, bet tad klusi ieskanējās:

—    Ruk! Ruk! Ruk!

Es saku:

—    Rukšķ.

Un atkal:

—    Ruk! Ruk! Ruk!

—    Rukšķ! — es iekliedzos.

Bet no klausules skan vēl spēcīgāk:

—    Ruk! Ruk! Ruk!

Nu man kļuva skaidrs, kas noticis, un es aizskrēju pie Mišas.

—    Tu sabojāji telefonu!

—    Kāpēc?

—         Tu taču to izjauci un kaut ko sabojāji savā klausulē.

—         Droši vien es kaut ko nepareizi saliku, — Miša taisnojās. — Jāizlabo.

—    Kā tu tagad izlabosi!

—   Paskatīšos, kā darbojas tavs telefons, un savējo salikšu tāpat.

—    Es neļaušu izjaukt savu telefonu!

—   Nebaidies! Es būšu uzmanīgs. Jāsalabo taču ir!

Un sāka labot. Laboja, laboja un salaboja tā, ka pavisam neko nevarēja dzirdēt. Telefons pat vairs nerukšķēja.

—    Ko tagad iesāksim? — es vaicāju.

—    Paklau, — Miša ieteicās, — iesim uz veikalu, varbūt tur salabos.

Aizgājām uz rotaļlietu veikalu, bet tur telefonus nelaboja un pat nevarēja pateikt, kur tos labo. Visu dienu mēs bijām noskumuši. Pēkšņi Miša izdomāja:

—   Mēs nu gan esam jocīgi! Varam taču sarunāties pa telegrāfu.

—    Kā tā — pa telegrāfu?

—    Ļoti vienkārši: punkts, svītra. Zvans taču darbojas! īsais zvans — punkts, bet garais — svītra. Iemācīsimies morzes ābeci un sarunāsimies.

Mēs sagādājām morzes ābeci un sākām mācīties: A — punkts, svītra; B — svītra, trīs punkti; C… Apguvām visu morzes ābeci un sākām sarunāties. No sākuma gāja lēni, bet tad iemanījāmies kā īsti telegrāfisti: «Dzin-dzin-dzin!» — un viss skaidrs. Tas bija pat interesantāk nekā parasts telefons. Tikai šāda sarunāšanās neturpinājās ilgi. Kādu rītu es zvanu Mišām, bet viņš neatbild. «Droši vien vēl guļ,» es nodomāju. Piezvanīju vēlāk — atkal neatbild. Gāju pie viņa un klauvēju pie durvīm, Miša atver un vaicā:

—   Ko tu dauzi durvis? Neredzi, vai? — Un rāda uz pogu pie durvīm.

—    Kas tas? — es vaicāju.

—   Zvana poga.

—    Kāda zvana?

—    Elektriskā. Mums tagad ir elektriskais zvans, tu vari zvanīt pie durvīm.

—    Kur tu to dabūji?

—   Pats uztaisīju.

—    No kā?

—    No telefona.

—    Kā — no telefona?

—    Pavisam vienkārši. No telefona izņēmu zvanu un pogu arī. Un arī bateriju izņēmu. Agrāk telefons bija spēlīte — nu kļuva par derīgu lietu.

—   Ar kādām tiesībām tu izjauci telefonu? — es prasu.

—   Ar kādām tiesībām? Es izjaucu savu telefonu. Tavējo es neaiztiku.

—   Bet telefons taču mums ir kopīgs! Ja es būtu zinājis, ka tu lauzīsi, nebūtu pircis kopā ar tevi. Kamdēļ man vajadzīgs telefons, ja nav ar ko runāt?

—    Kāpēc mums jārunā pa telefonu? Šķiet, nedzīvojam nemaz tālu, tāpat var atnākt parunāties.

—   Pēc visa šī jandāliņa es ar tevi nemaz negribu runāt!

Saskaitos un nerunāju ar viņu trīs dienas. Garlaicības mākts, izjaucu arī savu telefonu un uztaisīju no tā elektrisko zvanu. Tikai citādu nekā Mišām. Es visu nostrādāju kārtīgi. Pie durvīm uz plauktiņa noliku bateriju un no tās pa sienu nostiepu vadiņus līdz zvanam. Bet zvana pogu ar skrūvītēm rūpīgi pieskrūvēju pie durvīm, lai tā nekarātos vienā naglā kā pie Mišas. Pat tētis un mamma uzslavēja mani par

mājās pagatavoto derīgo lietu. Es aizgāju pie Mišas, lai pastāstītu viņam, ka arī man tagad ir elektriskais zvans.

Pieeju pie durvīm, zvanu… Spiežu zvana pogu, spiežu vēlreiz — neviens never vaļā. «Varbūt zvans sabojājies?» domāju. Sāku klauvēt. Miša atvēra. Es jautāju:

— Vai tad zvans nedarbojas?

—    Nedarbojas.

—    Kādēļ?

—    Es izjaucu bateriju.

—    Kādēļ?

—    Gribēju paskatīties, no kā tā uztaisīta.

—      Kā tu tagad iztiksi bez telefona un bez zvana? — es jautāju.

—      Nekas, — viņš nopūtās, — gan jau kaut kā iztikšu!

Aizgāju mājās un domāju: «Kamdēļ gan Miša ir tik nesakarīgs? Kāpēc viņš visu lauž?!» Man viņa pat kļuva žēl.

Vakarā es aizgāju gulēt un ilgi nevarēju aizmigt, visu laiku atcerējos, kāds mums bija telefons un kā no tā tika iztaisīts elektriskais zvans. Pēc tam es sāku domāt par elektrību, no kā tā rodas baterijā. Visi jau

sen gulēja, bet es visu laiku domāju — man nenāca miegs. Tad es piecēlos, iededzu lampu, noņēmu bateriju no plauktiņa un izjaucu to. Baterijā bija kaut kāds šķīdums, kurā atradās melna nūjiņa, ievīstīta drāniņā. Sāku saprast, ka elektrība rodas no šī šķīduma. Tad likos gultā un ātri aizmigu.

BRĪNUMSVECĪTES

Cik daudz rūpju mums ar Mišu bija pirms Jaunā gada! Mēs jau laikus gatavojāmies svētkiem: līmējām papīra vijas eglei, izgriezām karodziņus, meistarojām dažādas eglīšu rotas. Viss būtu bijis labi, bet pēkšņi Miša kaut kur izraka grāmatu «Saistošā ķīmija» un izlasīja, kā pats var izgatavot brīnumsvecītes.

Te nu sākās jūklis! Caurām dienām Miša grūda piestā sēru un cukuru, vīlēja alumīnija skaidiņas un mēģināja dedzināt maisījumu. Pa visu māju plūda dūmi un oda pēc smacīgām gāzēm. Kaimiņi dusmojās, un nekādas brīnumsvecītes nesanāca.

Taču Miša nezaudēja dūšu. Viņš uzaicināja uz eglīti puikas no mūsu klases un

lielījās, ka viņam būšot paštaisītas brīnumsvecītes.

—    Ziniet, kādas tās būs! — viņš plātījās. — Spīdēs kā sudrabs un uz visām pusēm šķiedīs brīnumdzirkstis.

Es teicu Mišām:

—    Ko tu esi izdarījis? Uzaicināji ciemos bērnus, bet nekādu brīnumsvecīšu nebūs.

—    Kādēļ nebūs? Būs! Vēl laika gana. Visu paspēšu izdarīt.

Pirms paša Jaunā gada viņš atnāca pie manis un teica:

—    Klausies, laiks braukt pēc eglītēm, citādi būsim uz svētkiem bešā.

—    Šodien jau par vēlu. Brauksim rīt, — es atbildēju.

—    Rit eglītei jābūt izgreznotai.

—    Nekas, — es viņu mierināju. — Jāgrezno tikai vakarā, varam braukt pa dienu, tūlīt pēc skolas.

Jau sen bijām nolēmuši pēc eglītēm doties tikai uz Gorelkino, kur pie krustmātes Natašas pa vasaru īrējām istabiņu. Krustmātes Natašas vīrs strādāja par mežzini un jau vasarā aicināja, lai braucam pie

viņa uz mežniecību pēc eglītēm. Es jau laikus izlūdzos mammai atjauju braukt uz mežu.

Nākamajā dienā pēc pusdienām aizgāju pie Mišas, bet viņš sēž un grūž piestā savas brīnumsvecītes.

—    Ko tad tu, — es biju sašutis, — vai ātrāk nevarēji pabeigt? Jābrauc, bet tu vēl ķēpājies!

—   Es arī agrāk taisīju, tikai droši vien liku pārāk maz sēra. Svecītes šņāc un dūmo, bet degt negrib.

—   Met mieru, tikpat nekas nesanāks.

—    Nu nē! Tagad uz galvošanu sanāks. Jāpieliek tikai vairāk sēra. Padod man to alumīnija kastroli, lūk, tur uz palodzes.

—    Kur tas kastrolis ir? Šeit es redzu tikai pannu.

—    Pannu? Ak tu! Tas taču ir bijušais kastrolis. Dod tikai šurp!

Es pasniedzu Mišām pannu, un viņš ņēmās vīlēt tai malas ar vīli.

—   Tātad tu katlu pārvērti pannā? — es vaicāju.

—    Kā tad, — Miša apstiprināja. — Es

to vīlēju, vīlēju, un redzi, kas iznāca — panna. Tas nekas, arī panna nepieciešama saimniecībā.

—    Ko tev mamma par to teica?

—    Neko neteica. Viņa vēl nav redzējusi.

—    Bet kad ieraudzīs?

—          Ko tur daudz… Kad ieraudzīs, tad ieraudzīs. Izaugšu, nopirkšu mammai jaunu kastroli.

—   Vēl ilgi jāgaida, līdz izaugsi.

—    Nekas, pagaidīs.

Miša savāca skaidiņas, izbēra pulveri no piestas, ielēja līmi un samaisīja visu. Sanāca ķitei līdzīga mīkla. No šīs mīklas viņš izveidoja garenas desiņas, uztina uz stieplītēm un izklāja žāvēties uz finiera gabala.

—         Lūk, tā, — viņš saka, — izžūs un būs lietojamas, tikai no Draudziņa jānoslēpj.

—    Kāpēc no viņa jāslēpj?

—    Aprīs.

—         Kā — aprīs? Vai tad suņi ēd brīnumsvecītes?

—         Nezinu. Citi varbūt neēd, bet Draudziņš ēd. Reiz es atstāju tās žāvēties

un izgāju ārā. Ienāku iekšā, bet šis jau grauž. Droši vien domāja, ka tās ir konfektes.

—    Noslēp krāsni. Tur ir silti un Draudziņš klāt netiks.

—    Krāsnī arī nevar. Reiz es noslēpu krāsnī, bet mamma atnāca un iekūra krāsni — tās sadega. Labāk uzlikšu uz skapja, — Miša noteica.

Viņš uzrāpās uz krēsla un uzlika finieri uz skapjaugšas.

—    Tu taču zini, kāds ir Draudziņš, — Miša skaidro. — Viņš vienmēr kampj manas mantas! Atceries, viņš aizvilka manu kreisās kājas zābaku, tā ka mēs nekur nevarējām atrast. Man nācās trīs dienas staigāt velteņos, it kā būtu apsaldējies! Kad nopirkām citus zābakus, mēs izmetām to, kurš bija palicis, jo kam gan vajadzīgs viens zābaks! Kad bijām to izmetuši, atradās pazudušais zābaks. Izrādījās, ka Draudziņš to bija ievilcis virtuvē zem plīts. Mēs arī šo zābaku izmetām, jo, ja nebūtu izmetuši vienu zābaku, protams, nemestu arī otru, bet, tā kā izmetām vienu, bija jāmet arī otrs. Tā abus izsviedām ārā.

Es iesaucos:

—    Pietiks pļāpāt! Ģērbies ātrāk, jābrauc!

Miša apģērbās, mēs paņēmām cirvi un drāzāmies uz staciju, taču vilciens tikko bija aizgājis, un mums nācās gaidīt nākamo. Neko darīt, sagaidījām, aizbraucām. Braucām, braucām, beidzot bijām galā. Izkāpām Gorelkino — un taisnā ceļā pie mežziņa. Viņš mums iedeva kvīti par divām eglītēm, parādīja cirsmu, kurā bija atļauts cirst eglītes, un mēs devāmies uz mežu. Visapkārt bija ļoti daudz eglīšu, tikai Mišām neviena nepatika.

—    Es nu esmu tāds cilvēks, — viņš plātījās, — ja braucu uz mežu pēc eglītes, tad nocirtīšu pašu labāko, citādi nemaz nav vērts braukt.

Iemaldījāmies pašā biezoknī.

—   Vajag cirst ātrāk, — es teicu Mišām. — Drīz būs tumsa.

—    Ko lai cērt, ja nav ko cirst!

—    Re, kur ir skaista eglīte!

Miša apskatīja eglīti no visām pusēm un sacīja:

—          Protams, skaista, tikai ne gluži skaista. Taisnību sakot, pat ļoti neglīta — strupa.

—    Kā to saprast — strupa?

—          Galotnīte par īsu. Man tādu eglīti par velti nevajag.

Atradām citu eglīti.

—    Bet šī ir kliba, — Miša paziņoja.

—    Kliba?

—         Patiesi kliba. Redzi, tai kāja uz leju paliek šķība.

—    Kur tai ir kāja?

—    Nu, stumbrs.

—    Stumbrs! Tā arī būtu teicis!

Apskatījām vēl vienu eglīti.

—    Plikpaure, — Miša novērtēja.

—         Pats tu esi plikpauris! Kā tad eglei var būt pliks pauris?

—         Protams, plikpaure! Redzi, cik tai reti zari, gandrīz visas skujas nobirušas. Gatavā nūja, nevis egle!

Un tā bez apstājas: te plika, te līka, te vēl kāda cita vaina!

—   Tevi klausoties, līdz naktij eglīti nesameklēsi, — es atmetu ar roku.

Atradu piemērotu eglīti, nocirtu to un atdevu cirvi Mišām:

—   Meklē ātrāk, jābrauc mājās!

Bet viņš nemaz nesteidzās — it kā visu mežu būtu nolēmis pārmeklēt. Gan lūdzu viņu, gan rāju — nekas nelīdzēja. Beidzot viņš sameklēja eglīti pa prātam, nocirta — un mēs devāmies atpakaļ uz staciju. Gājām, gājām, bet mežam ne gala, ne malas.

—   Varbūt mēs neejam uz īsto pusi? — Miša ievaicājās.

Pagriezāmies uz pretējo pusi. Gājām,, gājām, bet mežs nemaz nebeidzās. Sāka mesties tumšs. Mēs nogriezāmies te uz vienu pusi, te uz otru pusi. Apmaldījāmies pavisam.

—   Nu redzi, — es Mišām pārmetu, — ko tu esi pastrādājis.

—   Ko es pastrādāju? Neesmu taču vainīgs, ka tik ātri uznāca vakars.

—     Bet cik ilgi tu eglīti izvēlējies? Un cik ilgi pa māju tūļājies? Tagad tevis dēļ būs mežā jānakšņo!

—    Ko tu! — Miša sabijās. — Klasesbiedri šodien nāks ciemos. Jāmeklē ceļš.

Drīz satumsa pavisam. Pie debesīm iemirdzējās mēness. Koku melnie stumbri stāvēja visapkārt kā milži. Šķita, ka aiz katra koka rēgojas vilki. Mēs apstājāmies un baidījāmies iet tālāk.

—    Sauksim palīgā! — Miša ierosināja.

—    U-ū!

—    U-ū! — atskanēja atbalss.

—    U-ū! — mēs atkal no visa spēka iekliedzāmies.

—   U-ū! U-ū! — no jauna atbildēja atbalss.

—    Varbūt labāk nekliegt? — Miša teica.

—    Kādēļ?

—    Izdzirdēs vilki un atskries.

—   Droši vien šeit nav nekādu vilku, — es atbildēju.

—    Bet ja nu ir? Labāk iesim ātrāk.

—    Iesim tikai taisni, citādi mēs nekad netiksim uz ceļa.

Sākām atkal iet. Miša visu laiku atskatījās un vaicāja:

—    Vai tu zini, kas jādara, ja nav bises un uzbrūk vilki?

—   Jāmet vilkiem virsū degošas pagales, — es atbildēju.

—    Kur lai ņem tās pagales?

—   Jāiekur uguns, tad ari būs pagales.

—   Vai tev ir sērkociņi?

—    Nav.

—    Vai vilki kokā var uzrāpties?

—    Kas?

—    Vilki.

—   Vilki? Nē, nevar.

—    Tādā gadījumā, ja mums uzbruks vilki, uzlīdīsim kokā un sēdēsim līdz rītam.

—    Ko tu? Vai tad var nosēdēt kokā visu nakti?

—    Kāpēc nevar?

—    Nosalsim un novelsimies.

—    Kā — nosalsim? Mums taču nav auksti.

—   Mums nesalst tādēļ, ka kustamies, bet pamēģini tikai nosēdēt kokā nekustīgi — uzreiz nosalsi.

—    Nav jāsēž nekustīgi! — Miša teica.

—  Var sēdēt un spārdīties ar kājām.

—         Piekusīsim, ja cauru nakti kokā spārdīsimies!

Mēs spraucāmies cauri biezajiem krūmājiem, klupām pret tiem, grimām līdz pat ceļiem sniegā. Iet kļuva aizvien grūtāk.

Bijām ļoti piekusuši.

—   Atstāsim eglītes mežā! — es ieteicos.

—         2ēl, — Miša nepiekrita. — Pie manis šodien atnāks bērni. Kā es iztikšu bez eglītes?

—         Te jādomā, kā pašiem tikt laukā! Nav īstā reize par eglītēm galvu lauzīt!

—    Pagaidi! — Miša mani apsauca.

—   Vienam jāiet pa priekšu un jāiemin taciņa, tad otram būs vieglāk. Bridīsim pēc kārtas.

Mēs apstājāmies un atpūtāmies. Miša sāka brist pirmais, un es viņam sekoju. Gājām, gājām… Es piestāju, lai pārliktu eglīti uz otru plecu. Gribēju iet tālāk, skatos — Mišas nav! Pazudis, kā zemē iekritis ar visu eglīti!

Sāku saukt.

>— Miša! Viņš neatbild.

—   Miša! U-ū! Kur tu esi palicis? Nekādas atbildes.

Sāku uzmanīgi iet uz priekšu, bet tur — krauja. Tik tikko nenogāžos lejā. Skatos — lejā kūņojas kaut kas tumšs.

—    Ei! Vai tas esi tu, Miša?

—   Es! Laikam esmu novēlies no kalna!

—    Kādēļ tu neatbildi? Es kliedzu, kliedzu…

—    Kā lai atbild, ja esmu sasitis kāju! Nokāpu pie viņa lejā un tūlīt ieraudzīju

ceļu. Miša sēdēja ceļa vidū un berzēja ar rokām ceļgalu.

—    Kas tev kaiš?

—    Sadauzīju celi. Kāja, rau, tur sagriezās.

—   Vai sāp?

—    Ļoti! Es mazliet pasēdēšu.

—    Labi, pasēdēsim, — es piekritu. Nosēdāmies sniegā. Sēdējām, sēdējām,

līdz kļuva vēsi. Es teicu:

—   Tā var nosalt! Varbūt iesim pa ceļu? Ceļš kaut kur izvedīs — vai nu uz staciju,

vai pie mežsarga, vai arī uz kādu ciemu. Nesalsim taču mežā nost!

Miša gribēja piecelties, bet, tiklīdz cēlās, tā ievaidējās un atkal nosēdās sniegā.

—    Nevaru paiet,—viņš saka.

—         Ko lai iesāk? Nesīšu tevi kukaragās, — es piedāvāju.

—   Vai tu vari panest?

—    Pamēģināšu.

Miša piecēlās un mēģināja uzrāpties man mugurā.

Tusnīja, tusnīja, ar pūlēm uzrāpās. Smags gan! Es saliecos trejdeviņos līkumos.

—   Vari nest, — Miša nokomandēja.

Es paspēru tikai dažus soļus, paslīdēju, un nogāzos sniegā.

—         Ai! — Miša iebrēcās. — Man jau tā kāja sāp, bet tu mani vēl met sniegā!

—    Es netīšām!

—   Ja nevari, nenes!

—         Posts man ar tevi! — es teicu. — Te tu ņemies ar brīnumsvecītēm, te līdz pat tumsai eglīti nevari izvēlēties, bet tagad vēJ apdauzījies… Ar tevi var dabūt galu.

—    Neviens tev neliek palikt!

—    Ko tad lai dara?

—       Ej viens! Es pats esmu pie visa vainīgs. Pierunāju tevi braukt pēc eglītēm.

—       Pēc tavām domām, man tevi jāpamet vienu pašu?

—       Ko tur daudz, es aiziešu viens pats. Pasēdēšu, kāja pārstās sāpēt, tad arī aiziešu.

—      Nemels niekus! Nekur es bez tevis neiešu. Kopā atbraucām, kopā arī jāatgriežas. Kaut kas jāizdomā.

—    Ko tu vari izdomāt!

—      Varbūt uztaisīsim ragaviņas? Cirvis taču mums ir.

—       Kā no cirvja var uztaisīt ragaviņas?

—       Ne jau no cirvja, cietpauri! Jānocērt, koks un no tā jāuztaisa ragaviņas.

—    Naglu taču nav.

—   Jāpadomā, — es teicu.

Sāku prātot. Bet Miša pa to laiku sēž

sniegā. Es pievilku viņam klāt eglīti un sacīju:

—    Labāk sēdies uz eglītes, citādi saaukstēsies.

Miša apsēdās uz eglītes. Te man iešāvās prātā spīdoša ideja.

—    Miša, ja nu es tevi aizvizinātu ar egli?

—    Kā tas būs — ar egli?

—    Vienkārši: tu sēdi, bet es vilkšu. Turies tikai!

Es satvēru eglīti aiz stumbra un vilku. Redz, kur veikli izdomāju! Ceļu klāja ciets, iebraukts sniegs, eglīte pa to slīdēja viegli, un Miša brauca kā kamanās!

—    Lieliski! — es saucu. — Ņem, paturi cirvi.

Atdevu viņam cirvi, Miša iekārtojās ērtāk, un es aizvilku viņu pa ceļu. Drīz mēs izkļuvām meža malā un uzreiz ieraudzījām ugunis.

—   Miša! — es iekliedzos. — Stacija!

Tālumā bija dzirdama vilciena duna.

—   Ātrāk! — iesaucās Miša. — Nokavēsim vilcienu!

Es sāku rikšot, cik jaudas. Miša mani skubināja:

—    Piespied vēl! Nokavēsim!

Vilciens tuvojās stacijai. Arī mēs jau bijām klāt. Pieskrējām pie vagona. Es palīdzēju Mišām iekāpt. Vilciens sāka kustēties, es uzlēcu uz pakāpiena un ievilku līdzi eglīti. Vagonā esošie pasažieri dusmojās uz mums par to, ka eglīte durstās. Kāds ievaicājās:

—    Kur jūs ņēmāt tik apbružātu egli? Mēs izstāstījām, kas ar mums notika

mežā. Visi mūs žēloja. Kāda sieviete apsēdināja Mišu uz sola, noāva viņam velteni un apskatīja kaju.

—      Nav nekā briesmīga, — viņa teica. — Vienkāršs sasitums.

—     Man šķita, kāja lauzta, tik ļoti tā sāpēja, — Miša sacīja.

Kāds ieteicās:

—    Nav liela bēda, līdz kāzām sadzīs. Visi sāka smieties. Kāda sieviete iedeva

mums pīrādziņus, bet cita — konfektes. Mēs nopriecājāmies, jo bijām ļoti izsalkuši.

—    Ko tagad lai iesāk? — es vaicāju.

—   Uz diviem mums ir tikai viena eglīte.

—    Iedod to šodien man, — Miša teica,

—  un lieta darīta.

—    Kā — darīta? Es to stiepu cauri visam mežam, vēl tevi dabūju vilkt — un tagad lai palieku bešā?

—   Iedod man eglīti tikai šovakaram, rīt es atdošu atpakaļ.

—   Varen jauki! Visi bērni svinēs svētkus, bet man pat eglītes nebūs!

—   Saproti taču, — Miša lūdzās, — pie manis šodien atnāks klasesbiedri. Ko es iesākšu bez eglītes?

—   Parādīsi savas brīnumsvecītes. Ar eglīti viņus nepārsteigsi.

—   Brīnumsvecītes droši vien nedegs. Es tās kādas divdesmit reizes pārtaisīju, un nekas nesanāk. Tikai dūmi, nekas cits!

—   Varbūt tomēr sanāks?

—   Nē, es tās pat nepieminēšu. Varbūt puikas jau būs aizmirsuši.

—   Nebūs vis. Nevajadzēja iepriekš lielīties.

—    Ja man būtu eglīte, — Miša teica, — es par brīnumsvecītēm kaut ko sastāstītu un gan jau izgrozītos, bet tagad nezinu, ko iesākt.

—    Nē, — es teicu, — nevaru tev atdot savu eglīti. Man vienmēr ir bijusi eglīte.

—   Nu, esi draugs, izlīdzi! Tu mani jau daudzreiz izpestīji!

—    Ko tu iedomājies? Vai man tevi vienmēr jāvelk ārā no ķezas?

—    Lūdzu, pēdējo reizīti! Es tev došu visu, ko vien vēlies. Ņem manas slēpes, slidas, burvju lukturi, marku albumu. Tu pats zini, kas man pieder. Izvēlies, ko vien gribi!

—    Labi, — es teicu. — Atdod man savu suni Draudziņu!

Miša kļuva domīgs. Viņš aizgriezās un ilgi klusēja. Tad paskatījās uz mani (acis viņam bija pavisam skumjas) un teica:

—    Nē! Draudziņu es tev nevaru atdot.

—    Nu, lūk! Teici «visu, ko vien vēlies», bet tagad …

—    Par Draudziņu biju piemirsis… Kad piedāvāju izvēlēties, es domāju par lietām.

Bet Draudziņš taču nav lieta, viņš ir dzīvs.

—    Nu un tad? Parasts krancis — un tev žēl. Ja būtu vēl sugas suns.

—    Lai arī nav sugas suns! Vienalga viņš mani mīl. Kad neesmu mājās, viņš par mani domā, bet, kad pārnāku, priecājas un luncina asti… Nē, lai notiek kas notikdams! Lai puikas smejas par mani, bet no Draudziņa es nešķiršos, pat ja tu man dotu zelta kalnus!

—    Labi, ņem eglīti tāpat vien, — es teicu.

—    Tāpat vien? Ja jau es tev solīju visu, ko vēlies, tad ņem, ko vēlies. Vai gribi, es tev atdošu burvju lukturi ar visām bildītēm? Tu vienmēr esi gribējis burvju lukturi.

—    Man nevajag burvju lukturi. Ņem tāpat.

—    Tu tik ļoti nopūlējies eglītes dēļ — kamdēļ tā būtu jāatdod tāpat vien?

—    Ņem! Man neko nevajag.

—    Es tāpat vien negribu ņemt.

—   Tas nav tāpat vien, — es viņu mierināju. — Vienkārši draudzības dēļ. Draudzība taču dārgāka par burvju lukturi. Lai tā ir mūsu abu kopējā eglīte!

Kamēr mēs sarunājāmies, vilciens pienāca stacijā. Pat nepamanījām, kā bijām atbraukuši. Mišām kāja vairs nesāpēja. Kad izkāpām no vilciena, viņš tikai nedaudz piekliboja.

Vispirms es ieskrēju mājās, lai māmiņa neuztrauktos, un tad metos pie Mišas — greznot mūsu kopējo eglīti.

Tā jau stāvēja istabas vidū, un Miša aizlīmēja nobrāztās vietas ar zaļu papīru. Nebijām vēl beiguši greznot eglīti, kad sāka nākt viesi.

—    Kāpēc tu tā darīji — ielūdzi uz eglīti, bet vēl neesi to pat izgreznojis? — viņi jutās aizskarti.

Mēs sākām klāstīt savus piedzīvojumus, bet Miša pat nedaudz samēļoja par vilkiem, kuri mums uzbrukuši mežā un no kuriem mēs paglābušies kokā. Bērni neticēja un sāka smieties. Miša no sākuma centās bērnus pārliecināt, bet tad atmeta ar roku un arī pats iesmējās.

Mišas vecāki Jauno gadu gāja sagaidīt pie kaimiņiem, bet mums mamma bija izcepusi lielu, apaļu torti ar ievārījumu un vēl daudz dažādu gardumu, lai arī mēs varētu godam sagaidīt Jauno gadu.

Mēs palikām dzīvoklī vieni. Zēni jutās brīvi un gāza visu māju apkārt. Nekad es vēl nebiju dzirdējis tādu troksni! Miša trokšņoja vairāk par visiem. Protams, man bija skaidrs, kāpēc viņš tā plosās. Miša draiskojās, lai kāds no zēniem neatcerētos par brīnumsvecītēm, un izdomāja arvien jaunus trikus.

Mēs iededzinājām eglītē raibas elektriskās svecītes, un tad jau pulkstenis sāka sist divpadsmit.

—    Urā! — Miša iesaucās. — Laimīgu Jauno gadu!

—    Urā! — visi pievienojās. — Laimīgu Jauno gadu! Urā!

Miša jau nopriecājās, ka viss beidzies laimīgi, un aicināja:

—         Tagad sēdīsimies pie galda, dzersim tēju un ēdīsim torti!

—         Bet kur ir brīnumsvecītes? — kāds atgādināja.

—    Brīnumsvecītes? — Miša apmulsa.

—  Tās vēl nav gatavas.

—         Kā tad tā, tu taču aicināji uz eglīti, solīji, ka būs brīnumsvecītes… Tu mānies!

—         Goda vārds, nemānos! Brīnumsvecītes ir, tikai tās vēl mitras.

—         Parādi! Varbūt tās jau izžuvušas? Bet varbūt vispār nekādu brīnumsvecīšu nav?

Miša negribīgi uzlīda uz skapjaugšas un gandrīz novēlās no turienes ar visām svecītēm. Tās jau bija izžuvušas un pārvērtušās stingrās nūjiņās.

—         Lūk, lūk! — bērni sauca. — Pavisam sausas! Ko tu mānies?

—    Tā tikai liekas, — Miša taisnojās.

—   Tām vēl ilgi jāžūst. Tās nemaz nedegs.

—         Tūlīt paskatīsimies! — puikas nelikās mierā.

Viņi sagrāba visas svecīšu nūjiņas, salieca stieplītes kā āķus un iekāra svecītes eglītē.

—    Pagaidiet, — Miša sauca, — vispirms jāpārbauda!

Viņā neviens neklausījās.

Puikas paņēma brīnumsvecītes un visas tās aizdedzināja uzreiz. Atskanēja briesmīga šņākoņa, it kā istabā mudžētu ar čūskām. Bērni atlēca malā. Pēkšņi brīnumsvecītes iedegās, iedzirkstījās un sāka mest uz visam pusēm ugunīgas šaltis. Tas atgādināja salūtu. Nē, kur nu salūtu — ziemeļblāzmu! Vulkāna izvirdumu! Eglīte mirdzēja un dzirkstīja sudrabu. Mēs stāvējām kā noburti un nevarējām novērst acis.

Beidzot brīnumsvecītes izdega. Istabu piepildīja kodīgi, smacīgi dūmi. Bērni sāka šķaudīt, kāsēt, berzēt ar rokām acis. Pēc tam visi barā metās uz priekšnamu, bet dūmi no istabas sekoja. Nu bērni ķēra savus mēteļus un cepures un sāka izklīst.

—    Bērni, bet tēja un torte? — Miša izmisīgi sauca.

Taču neviens nepiegrieza viņam vērību.

Miša ieķērās man piedurknē, atņēma cepuri un lūdzās:

— Vismaz tu neaizej projām! Paliec draudzības dēļ! Dzersim tēju ar torti!

Palikām divatā. Dūmi lēnām izklīda, bet istabā vienalga vēl nevarēja ieiet. Miša aizsēja muti ar slapju lakatu, pieskrēja pie tortes, satvēra to un atstiepa uz virtuvi.

Tēja bija uzvārījusies, un mēs dzērām tēju un ēdām torti. Torte bija garšīga, ar ievārījumu, tikai piesūkusies ar brīnumsvecīšu dūmiem. Bet tas netraucēja. Mēs pieveicām pustorti, bet otru pusi notiesāja Draudziņš.

SATURS

Fantazētāji 5

Telefons 17

Brīnumsvecītes 34

Николай Носов ФАНТАЗЁРЫ Рассказы Художник Янис Янсонс Рига «Лиесма» 1988 Ни латышским языке

MB »NS 5054 Jaunūkā skolas vecuma bērniem Nikolajs N o s o v s FANTAZĒTAI!

Redaktore S. Naumova Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters. Tehniskā redaktore I. Barvige.

Korektore V. Duka.

Nodota salikšanai 28.12.87. Parakstīta iespiešanai 07.05.88. Formāts 70X100/32. Dobspiedes papīrs 100 g. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 2,58 uzsk. iespiedi; 2.82 uzsk. krāsu nov.; 1.55 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Pašūt. J« 1716-4. Cena 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ai 131/32895/B-985. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Nosovs Nikolajs Fantazētāji

FANTAZĒTĀJI

TELEFONS

BRĪNUMSVECĪTES