Rasputins Valentīns

Franču valodas stundas.

Valentīns Rasputins

Franču valodas stundas

LABESTĪBAS STUNDAS

Šis stāsts, kad tas pirmoreiz parādījās grāmatā, man palīdzēja atrast savu skolotāju Lidiju Mihailovnu. Viņa nopirka manu grāmatiņu un izlasījusi apjauta, ka autors esmu es, bet stāsta varone — viņa pati, un atrakstīja man.

Dīvaini, bet Lidija Mihailovna, izrādās, neatceras, ka viņa — līdzīgā veidā kā stāstā — man sūtījusi paciņu ar makaroniem. Es to ļoti skaidri atceros un nevaru kļūdīties: tā bija. Sākumā tas mani pārsteidza: kā tad tā — neatminas?! Kā var ko tādu aizmirst? Bet, labi padomājis, es sapratu, ka būtībā tur nekā pārsteidzoša nav: patiesu labsirdību cilvēks, kas to rada, atceras mazāk nekā tas, kas to izjūt. Tā tam arī jābūt. Tāpēc jau arī labais ir labais, lai negaidītu tiešu atdevi (sak, es palīdzēju tev — arī tu man palīdzi), bet ir nesavtīgs un pārliecināts par savu kluso brīnumdarītāja spēku. Un, ja cilvēka darītais labais atgriežas pie viņa pēc daudziem gadiem pavisam citādā veidā, tātad vēl jo vairāk cilvēku tas skāris un vēl jo plašāks bijis tā darbības loks.

Jūs jau acīmredzot esat nojautuši, ka šis stāsts ir lielā mērā autobiogrāfisks, tas ir, tāds stāsts, kurā autors apraksta savas dzīves notikumus. Kāpēc viņš to dara? Nepavisam iztēles trūkuma dēļ, kā varētu likties, un ne aiz godkārīgas vēlēšanās, izmantojot savu rakstnieka vārdu, noteikti pastāstīt par visu, ko viņš pārdzīvojis. Ir tādi jēdzieni: cilvēka garīgā atmiņa un garīgā pieredze, kurām jābūt ikvienā no mums neatkarīgi no mūsu vecuma. Tas ir tas galvenais un it kā augstākais, kas noteic uz visu mūžu mūsu tikumisko stāju, tas, ko mēs saglabājam neskartu starp daudzajiem savas dzīves notikumiem un kas interesē ne tikai mūs pašus vien. Kad norisinās kaut kas līdzīgs un ārējo notikumu morālā atklāsme šķietas mums svarīga, mēs — dabiski — gribam dalīties tajā ar citiem cilvēkiem.

Lūk, tā arī notika, ka pēc vairāk nekā divdesmit gadiem es sēdos pie rakstāmgalda un sāku atminēties, kas kādreiz noticis ar mani, piektklasnieku, puišeli no nomaļas Sibīrijas sādžas. Pareizāk sakot, sāku pierakstīt to, ko nekad arī netiku aizmirsis, ko es nepārtraukti klusībā vēlējos atklāt cilvēkiem. Es uzrakstīju šo stāstu cerībā, ka savulaik man pasniegtās stundas iegulsies gan mazu, gan pieaugušu lasītāju dvēselēs.

Valentīns Rasputins

Anastasijai Prokopjevnai Kopilovai

;.

Savādi — kāpēc mēs aizvien jūtamies vainīgi skolotāju, tāpat kā vecāku, priekšā? Un nepavisam par to, kas bijis skolā, — nē, bet par to, kas ar mums noticis vēlāk.

Es sāku iet piektajā klasē četrdesmit astotajā gadā. Pareizāk būtu teikt — aizbraucu: pie mums sādžā bija tikai pamatskola, tālab, lai turpinātu mācības, man vajadzēja posties uz piecdesmit kilometru attālo rajona centru. Nedēļu pirms tam uz turieni aizbrauca māte, vienojās ar savu paziņu, ka es mitināšos pie viņas, bet augusta pēdējā dienā tēvocis Vaņa, vienīgās kolhoza pustonnīgās mašīnas šoferis, izkravāja manu mantību pie mājas Podkamennajas ielā, kur nu man turpmāk bija jādzīvo, palīdzēja ienest saini ar gultas veļu, atvadām uzmundrinoši paplikšķināja pa plecu un aizrullēja. Tā nu vienpadsmit gadu vecumā sākās mana patstāvīgā dzīve.

Bads togad vēl neatkāpās, bet mēs mātei bijām veseli trīs, es — visvecākais. Pavasarī, kad klājās sevišķi grūti, es riju pats un liku māšelei rīt sadīgušo kartupeļu asnus un auzu un rudzu graudus, lai tie vēderā augtu, — tad nevajadzēs nepārtraukti domāt par ēdamo. Visu vasaru mēs centīgi laistījām pašu iesētās sēklas ar tīru Angāras ūdentiņu, bet raža nezin kāpēc neienācās vai arī tā bija tik niecīga, ka mēs to nesajūtām. Kaut gan, es domāju, šis pasākums nebija gluži veltīgs un cilvēkiem kādreiz vēl noderēs, bet mēs pieredzes trūkuma dēļ kaut ko darījām aplam.

Grūti pateikt, kā māte izšķīrās atlaist mani uz rajonu (pie mums rajona centru sauca par rajonu). Dzīvojām mēs bez tēva, dzīvojām gaužām slikti, un viņa acīmredzot nosprieda, ka sliktāk vairs nevar būt — nav iespējams. Mācījos es labi, uz skolu gāju ar prieku un sādžā tiku uzskatīts par grāmatnieku: večiņu vietā rakstīju un lasīju vēstules, izēdos cauri visām grāmatām, kuras atradās mūsu nabadzīgajā bibliotēkā, un pa vakariem stāstīju puikām tajās izlasītos daždažādus notikumus, pat vēl vairāk — daudz ko piecerēdams klāt. Bet īpaši uz mani paļāvās, kad bija darīšana ar obligācijām. Pa kara laiku to cilvēkiem bija sakrājies pulka, laimestu tabulas parādījās bieži, un tad obligācijas nesa man. Tika uzskatīts, ka man ir laimīga acs. Laimesti patiešām arī gadījās, visbiežāk gan niecīgi, bet kolhoznieks tajos gados bija priecīgs par katru kapeiku, un te pēkšņi no manām rokām krita pavisam negaidīts laimests. Gribot negribot prieks par to skāra arī mani. Mani īpaši ievēroja starp sādžas puikām, pat reizēm ar šo to pacienāja; reiz tēvocis Iļja, visumā skops un sīkstulīgs vecis, laimējis četrsimt rubļus, sajūsmināts piegrāba man spaini ar kartupeļiem — pavasara pusē tā bija vesela bagātība.

Un tālab vien, ka es pratu salīdzināt obligāciju numurus, visi mātei teica:

— Tev aug puisis ar galvu. Tu, redz . . . skolo viņu. Zinības noderēs, nezudīs.

Un māte, par spīti visām nedienām, saposa mani braucienam, kaut gan līdz tam neviens no mūsu sādžas nebija mācījies rajonā. Es biju pirmais. Un es jau arī pienācīgi

nesapratu, kas man stāv priekšā, kādi pārbaudījumi mani, balodīti, gaida jaunajā vietā.

Arī te es mācījos labi. Kas man atlika? Tāpēc taču uz šejieni atbraucu, citu darīšanu man šeit nebija, bet paveikt pa roku galam to, kas man tika uzdots, toreiz vēl nemācēju. Diezin vai es iedrošinātos iet uz skolu, nesagatavojis kaut vienu stundu, tāpēc visos priekšmetos, izņemot franču valodu, vienmēr pelnīju piecniekus.

Ar franču valodu man neveicās sliktās izrunas dēļ. Viegli iegaumēju vārdus un izteicienus, veikli tulkoju, lieliski tiku galā ar pareizrakstības grūtībām, bet izruna nodeva manu angārisko izcelsmi līdz pat pēdējai paaudzei, kurā no pašas dzimšanas neviens netika izrunājis svešvārdus, ja vispār nojauta par to eksistēšanu. Es pucēju vaļā franciski mūsu sādžas ātrrunas manierē, pusi skaņu nevajadzīgi norīdams, bet otru pusi izgrūzdams īsām, rejošām kārtām. Lidija Mihailovna, franču valodas skolotāja, klausoties mani, bezspēcīgi rauca pieri un pievēra acis. Neko tamlīdzīgu viņa, protams, nebija dzirdējusi. Vēl un vēlreiz viņa demonstrēja, kā jāizrunā nāseņi, patskaņu savienojumi, lūdza atkārtot — es apjuku, mēle man kļuva kokaina un neklausīja. Viss bija gluži veltīgi. Bet pats briesmīgākais sākās tad, kad es pārnācu no skolas. Tur es neviļus biju aizmirsies, tur visu laiku biju spiests kaut ko darīt, tur man nedeva mieru citi bērni, kopā ar viņiem — gribi vai negribi — nācās skraidīt, spēlēties, bet' stundās — strādāt. Taču, tiklīdz es paliku viens, tūlīt mani apsēda skumjas — ilgas pēc mājām, pēc sādžas. Nekad agrāk pat uz dienu netiku šķīries no ģimenes un, protams, nebiju sagatavojies tam, lai dzīvotu starp svešiem ļaudīm. Es jutos slikti, es biju tik sarūgtināts, un viss man bija apriebies — ļaunāk par jebkuru slimību. Vēlējos tikai vienu, sapņoju tikai par vienu — uz mājām, prom uz mājām. Es stipri vien novājēju; māte, septembra beigās atbraukusi ciemos, izbijās. Viņas klātbūtnē es valdījos, nežēlojos un neraudāju, bet, kad viņa brauca projām, neizturēju un brēkdams džinos pakaļ mašīnai. Māte no kravas kastes māja man ar roku, lai apstājos, lai neapkaunoju sevi un viņu, bet es neko nesapratu. Tad viņa izlēma un apturēja mašīnu.

— Savāc mantas, — viņa pavēlēja, kad pieskrēju klāt. — Pietiks, diezgan esi mācījies, brauksim mājās.

Es atjēdzos un aizskrēju atpakaļ.

Bet novājēju es ne tikai aiz ilgām pēc mājām. Piedevām es arī pastāvīgi dzīvoju pusbadā. Rudēnī, kamēr tēvocis Vaņa savā pustonnīgajā mašīnā veda graudus uz labības nodošanas punktu, kas atradās netālu no rajona centra, ēdamo man sūtīja diezgan bieži, apmēram reizi nedēļā. Taču nelaime tā, ka man ar to nepietika. Nekā jau tur nebija, viena vienīga maize un kartupeļi, šad tad māte burciņā iespieda biezpienu, kuru iemainīja no kāda: govi viņa neturēja. Kad atveda — likās daudz, bet pēc pāris dienām attapos — tukšs. Ļoti drīz sāku ievērot, ka lielākā daļa manas maizes visnoslēpumainākā veidā pazūd. Pārbaudīju — patiesi: bija — un nav. Tas pats notika ar kartupeļiem. Kurš čiepa — vai nu Nadjas tante, bļaustīga, pārpūlējusies sieviete, kura viena pati noņēmās ar trim bērneļiem, vai kāda no viņas vecākajām meitenēm, vai jaunākais dēls Fedjka —, es nezināju, es pat baidījos domāt par to, kur nu vēl izsekot kādu. Tikai sāpīgi bija tas, ka māte manis dēļ atrauj pēdējo kumosu savējiem — māšelei un brāļukam, tomēr tas vienalga netiek man. Bet es piespiedu sevi samierināties arī ar to. Mātei jau nekļūs vieglāk, ja viņa uzzinās patiesību.

Bads šeit nepavisam nelīdzinājās badam sādžā. Tur vienmēr — un sevišķi rudenī — varēja kaut ko noķert, noplūkt, izrakt, izvilkt, Angārā peldēja zivis, mežā lidoja putni. Te man visapkārt bija tukšums: sveši ļaudis, sveši dārzi, sveša zeme. Nelielā upīte desmitām reižu bija izkāsta ar brideņiem. Reiz kādā svētdienā nosēdēju ar makšķeri visu dienu un noķēru trīs mazus tējkarotes lieluma grundulēnus — no tāda loma arī nepieņemsies miesās. Vairs negāju makšķerēt — nav ko veltīgi laiku nosist! Pa vakariem grozījos pie tējnīcas, tirgū, iegaumēdams, ko un par cik pārdod, riju siekalas un tukšā atgriezos mājās. Nadjas tantei uz plīts stāvēja karsta tējkanna; iestrēbis pliku vārītu ūdeni un sasildījis vēderu, likos gulēt. No rīta — atkal uz skolu. Tā arī novilku laiku līdz tai laimīgajai stundai, kad pie vārtiem piebrauca pustonnīgā mašīna un pie durvīm klauvēja tēvocis Vaņa. Izsalkuma dzīts un zinādams, ka mans uzturs tik un tā ilgi nesaglabāsies, lai nu kā es to ekonomētu, pieēdos līdz acīm, līdz vēdergraizēm, bet vēlāk, pēc dienas vai divām, atkal kāru zobus vadzī.

Reiz — tas bija vēl septembrī — Fedjka man noprasīja:

—    Tu pentakus nebaidies spēlēt?

—     Kādus pentakus? — es nesapratu.

—    Ir tāda spēle. Uz naudu. Ja tev ir nauda, iesim uzspēlēt.

—    Nav.

—    Arī man nav. Iesim tāpat, kaut vai paskatīsimies. Redzēsi, cik vareni!

Fedjka veda mani gar sakņu dārziem. Mēs gājām pa iegarena, dobei līdzīga pakalna malu, viscaur aizau

gušu ar nātrēm, jau nomelnējušām, samudžinātām, ar noļukušiem indīgu sēklu čemuriem, šķērsojām, lēkdami pāri kaudzēm, vecu izgāztuvi un ielejā — tīrā un nelielā līdzenā norā — ieraudzījām puikas. Mēs tuvojāmies. Zēni kļuva tramīgi. Viņi visi bija apmēram vienos gados ar mani, izņemot vienu — labi noaugušu un stipru, sava spēka un varas ziņā iespaidīgu puisi ar garu, rudu cekulu uz pieres. Es atcerējos: viņš mācījās septītajā klasē.

—    Kāpēc tu vēl šito atvedi? — viņš neapmierināti sacīja Fedjkam.

—    Viņš ir savējais, Vadik, savējais, — Fedjka sāka taisnoties. — Viņš pie mums dzīvo.

—    Spēlēsi? — Vadiks man noprasīja.

—     Naudas nav.

—    Skaties, neizmurkšķi kādam, ko mēs šeit darām.

—    Ko vēl ne! — es apvainojos.

Vairāk man nepievērsa uzmanību, es atgāju maliņā un sāku vērot. Ne visi spēlēja — te seši, te septiņi, pārējie tikai blenza, galvenokārt līdzi juzdami Vadikam. Viņš še saimniekoja, to es saprātu uzreiz.

Orientēties spēlē bija tīrais sīkums. Katrs lika bankā desmit kapeikas, monētu kaudzīti ar ģerboni uz augšu novietoja uz laukumiņa, ko norobežoja trekna svītra metrus divus no kases, bet no otras puses, no laukakmens, kas bija ieaudzis zemē un kalpoja par atbalstu priekšējai kājai, meta apaļu akmens ripu. Mest vajadzēja ar tādu aprēķinu, lai tā cik iespējams tuvāk pieripotu pie svītras, bet nenokļūtu aiz tās, — tad tu ieguvi tiesības pirmais bombardēt kasi. Bombardēja ar to pašu ripu, cenšoties apvelt monētas ar ērgli uz augšu. Ja esi apvēlis — monēta tava, turpini bombardēt, ja ne — atdod šīs tiesības nākamajam. Bet augstākais sasniegums bija uzmest ripu uz monētām, un, ja kaut viena no tām apvēlās ar ērgli uz augšu, bez kādām ierunām visa kase pārceļoja tavā kabatā, un spēle sākās no jauna.

Vadiks blēdījās. Viņš gāja pie laukakmens pēdējais, kad metienu kārtība bija pilnīgi skaidra, un viņš redzēja, kur mest, lai izvirzītos priekšā. Nauda tika pirmajiem, pēdējie to dabūja reti. Droši vien visi saprata, ka Vadiks krāpjas, bet pateikt viņam neviens to neuzdrošinājās. Tiesa, viņš arī spēlēja labi. Pieiedams pie akmens, mazlietiņ pietupās, piemiedzis acis, notēmēja ripu un nesteidzīgi, veikli iztaisnojās — ripa izslīdēja no viņa rokas un lidoja tur, kur viņš mērķēja. Ar ašu galvas kustību viņš atsvieda pār pieri noslīgušo matu sprogu, nevērīgi nospļāvās, nodemonstrēdams, ka darbiņš ir padarīts, un slinkiem, tīšprāt lēnākiem soļiem slāja pēc monētām. Ja tās atradās kaudzē, viņš sita asi, šķindinādams, taču vientuļās monētas ar ripu aizskāra uzmanīgi, viegli vieglītēm apvēla otrādi, lai monēta nedancotu un nemētātos gaisā, bet, augstu neuzlidojusi, tikai apsviestos uz otru pusi. Neviens cits tā neprata. Puikas sita uz labu laimi un meklēja kabatās jaunas monētas, bet, kam vairāk nebija ko sagrabināt, kļuva par skatītājiem.

Man likās —ja vien būtu nauda, es varētu spēlēt. Sādžā mēs noņēmāmies ar kauliņu spēli, taču arī tur vajadzīga precīza acs. Bet man vēl bez tam patika sagudrot rotaļas ar mērķī mešanu: savācu sauju akmeņu, sameklēju grūtāku mērķi un sviedu tajā tik ilgi, līdz sasniedzu augstāko rezultātu — desmit no desmit. Sviedu gan no augšas, gan pār plecu, gan no apakšas, piešaudams akmeni mērķim. Tā ka zināmas iemaņas bija. Nebija naudas.

Tālab jau māte man sūtīja maizi, ka nauda mums neturējās, citādi es to būtu nopircis arī šeit. No kurienes tā varēja rasties kolhozā? Tomēr reizes divas viņa ielika vēstulē pa piecniekam — piena pirkšanai. Tagadējā naudā tas ir piecdesmit kapeikas, nekļūsi bagāts — un tomēr nauda, par kuru tirgū varēja nopirkt piecas puslitra burciņas piena, maksājot rubli par burciņu. Pienu man bija pieteikts dzert mazasinības dēļ, jo bieži ne no šā, ne no tā piepeši sāka reibt galva.

• Taču, saņēmis piecrubļu zīmi trešoreiz, es neskrēju vis pēc piena, bet samainīju to sīknaudā un devos pāri izgāztuvei. Vieta šeit bija izraudzīta ar gudru ziņu, neko teikt: pakalnu ieskautā noriņa ne no kurienes nebija pārredzama. Ciemā, pieaugušo acu priekšā, par tādām spēlēm dabūja brāzienu, tika draudēts ar direktoru un miliciju. Te mūs neviens netraucēja. Un nebija tālu — desmit minūšu skrējiens.

Pirmajā reizē es palaidu vējā deviņdesmit kapeikas, otrajā — sešdesmit. Naudas, protams, bija žēl, bet es jutu, ka piemērojos spēlei, roka pamazām pierada pie ripas, mācījās izlietot taisni tik daudz spēka, cik nepieciešams, lai ripa lidotu precīzi, acis arī mācījās iepriekš paredzēt, kur tā nokritīs un cik vēl tālu noripos pa zemi. Pa vakariem, kad visi izklīda, es atkal atgriezos atpakaļ, izvilku zem akmens Vadika paslēpto ripu, izraušu no kabatām savu sīknaudu un metu, kamēr satumsa. Es panācu, ka no desmit metieniem trīs vai četri trāpīja naudas kaudzītei.

Un beidzot pienāca diena, kad es vinnēju.

Rudens turējās silts un sauss. Arī oktobrī vēl sildīja tā, ka varēja staigāt kreklā, lieti lija reti un likās nejauši, it kā netīšām tos būtu no lietus joslām atpūtis viegls ceļa vējš. Debesis zilgoja gluži vasarīgi, bet kļuva it kā šaurākas, un saule rietēja agri. Virs pakalniem skaidrā laikā kūpēja gaiss, izplatīdams rūgtenu, skurbinošu sausu vērmeļu smaržu, atbalsojās tālīnas balsis, klaigāja aizlidojošie putni. Mūsu noriņā zāle, nodzeltējusi un nogurusi, tomēr saglabājās dzīva un mīksta, tajā ķepurojās no spēles brīvie, pareizāk teikt, paspēlējušie puikas.

Tagad katru dienu pēc skolas es skrēju uz šejieni. Zēni mainījās, parādījās iesācēji, un tikai Vadiks neizlaida nevienu spēli. Tā bez viņa arī nemaz nesākās. Vadikam kā ēna pa pēdām sekoja plecīgs puisis ar lielu galvu, uz nullīti nocirptiem matiem, iesaukts par Ptahu. Skolā līdz tam Ptahu es nebiju manījis, bet, aizsteidzoties notikumiem priekšā, teikšu, ka trešā ceturksnī viņš pēkšņi kā sniegs uz galvas uzkrita mūsu klasei. Izrādījās, viņš palicis piektajā klasē uz otru gadu un nez ar kādu ieganstu izkārtojis sev līdz janvārim brīvdienas. Arī Ptaha parasti vinnēja, kaut gan ne tik daudz kā Vadiks, tomēr zaudējumus necieta. Un tālab droši vien arī necieta, ka bija uz vienu roku ar Vadiku, un tas viņam paslepus palīdzēja.

No mūsu klases uz.noriņu reizēm atskrēja Tiškins, pārmēru knosīgs puika, kas vienmēr mirkšķināja ačteles un stundās cēla roku. Zina vai nezina — stiepj roku. Izsauc — klusē.

—    Ko tad tu roku cēli? — jautā Tiškinam.

Viņš tikai plikšķina savas ačteles.

—    Es zināju, kamēr piecēlos, aizmirsu.

Es ar viņu nedraudzējos. Aiz bikluma, nerunīguma, pārliekās laucinieka noslēgtības, bet galvenais — aiz mežonīgām ilgām pēc mājām, kuras neatstāja manī nekādas citas vēlēšanās; ne ar vienu no puikām tad vēl nedraudzējos. Arī viņi pēc manis netiecās, es paliku viens, nesaprazdams un neizdarīdams secinājumus no sava rūgtā vientulības stāvokļa; viens, tāpēc ka šeit, nevis mājās, nevis laukos — tur man draugu daudz.

Tiškins, liekas, mani nemaz arī neievēroja noriņā. Ātri paspēlējis, viņš pazuda un parādījās ne tik drīz.

Bet es vinnēju. Es sāku vinnēt pastāvīgi, katru dienu. Man bija savs aprēķins: nevajag ripināt ripu pa laukumiņu, cenšoties iegūt tiesības uz pirmo metienu, — kad daudz spēlētāju, tas nav vienkārši: jo tuvāk tēmē svītrai, jo vairāk iespēju pārmest tai pāri un palikt pēdējam. Jātrāpa metienā kasei. Tā es arī darīju. Protams, es riskēju, bet, ņemot vērā manu izveicību, tas bija attaisnots risks. Es varēju paspēlēt trīs četras reizes pēc kārtas, toties piektajā, pievācis kasi, atguvu savu zaudēto trīskārt. Atkal zaudēju un atkal atguvu. Man reti kad nācās dauzīt ar ripu monētas, bet arī tad es izmantoju savu paņēmienu: ja Vadiks sita, veldams monētu uz savu pusi, es, gluži otrādi, vēlu projām no sevis — tā bija neparasti, toties ripa bremzēja monētu, neļāva tai virpināties un, atraujoties no tās, apgrieza otrādi. Nu man parādījās nauda. Es neatļāvu sev pārlieku aizrauties ar spēli un nīkt noriņā līdz vakaram, man bija vajadzīgs viens vienīgs rublis, katru dienu pa rublim. To dabūjis, es aizskrēju, nopirku tirgū burciņu piena (tantiņas gan rūca, skatoties uz manām salocītajām, apdauzītajām, nodilušajām monētām, bet pienu lēja), pusdienoju un sēdos gatavot stundas. Pilns vēders gan netika, bet jau doma vien, ka dzeru pienu, deva man spēkus un remdēja izsalkumu. Man sāka likties, ka arī galva reibst krietni mazāk.

Sākumā Vadiks mierīgi izturējās pret maniem vinnestiem. Arī viņš pats necieta zaudējumus, un no viņa kabatām diezin vai atlēca kaut kas man. Reizēm viņš pat uzslavēja mani: sak, mācieties, pūdelētāji, kā vajag mest. Tomēr Vadiks drīz vien pamanīja, ka es pārāk ātri izstājos no spēles, un vienreiz apturēja mani:

—     Ko tad tu — sagrābi kasi un laidies lapās? Re, kur manīgs! Spēlē!

—    Man, Vadik, stundas jāgatavo, — es sāku atrunāties.

—     Kam jāgatavo stundas, tas uz šejieni nenāk.

Bet Ptaha piebalsoja:

—     Kurš tev teica, ka tā spēlē uz naudu? Par šito, ja gribi zināt, maķenīt iedauza. Saprati?

Vadiks vairs man nedeva ripu pirms sevis un ļāva iet pie akmens tikai pēdējam. Viņš labi meta, un nereti es bāzu roku kabatā pēc jaunas monētas, nemaz nepieskāries ripai. Taču es metu labāk, un, ja nu man radās iespēja mest, ripa kā magnetizēta lidoja taisni tur, kur atradās naudas kaudzīte. Arī es pats brīnījos par savu trāpīgumu, man vajadzēja būt attapīgākam, spēlēt nemanāmāk, bet es atklāti un nesavaldīgi turpināju bombardēt kasi. Kā es varēju zināt, ka nekad un nevienam vēl nav ticis piedots, ja viņš savā prasmē izraujas citiem priekšā? Tad lai viņš negaida žēlastību, lai nemeklē aizstāvību, citiem viņš ir izlecējs, un vairāk par visiem viņu neieredz tas, kurš seko viņam cieši pa pēdām. Šo mācību man nācās tajā rudenī izbaudīt pašam uz savas ādas.

Es tikko atkal biju trāpījis naudas kaudzītei un gāju to savākt, kad ievēroju, ka Vadiks uzkāpa ar kāju uz kādas no izkaisītajām monētām. Visas pārējās gulēja ar ģerboņiem uz augšu. Šādos gadījumos metot parasti kliedz: «banka!», lai — ja nebūs cipars — savāktu sitienam naudu vienā kaudzē, bet es, kā vienmēr, paļāvos uz veiksmi un nekliedzu.

—     Nav banka! — paziņoja Vadiks.

Es piegāju pie viņa un mēģināju nostumt viņa kāju no monētas, bet viņš atgrūda mani, ātri to pacēla no

zemes un parādīja man ģerboni. Es paspēju ievērot, ka monēta rādīja ciparu, — citādi viņš nebūtu to aizsedzis.

—    Tu apgriezi to otrādi, — es teicu. — Tā bija ar ciparu uz leju, es redzēju.

Viņš pabāza man zem deguna dūri.

—    Bet vai šito tu neesi redzējis? Paosti, pēc kā ož.

Man nācās samierināties. Palikt pie sava bija bezjēdzīgi: ja sāktos kautiņš, neviens, neviena dzīva dvēsele neaizstāvētu mani, pat Tiškins, kurš grozījās turpat.

Ļaunās, piemiegtās Vadika acis skatījās tieši manī. Es pieliecos, mierīgi uzsitu tuvākajai monētai, tā apvēlās, un piestūmu otru. «Meliem īsas kājas,» es nolēmu. «Vienalga, tūliņ tās visas pievākšu.» Atkal sagatavoju ripu sitienam, bet izlaist no rokām to vairs nepaspēju: kāds pēkšņi spēcīgi no aizmugures iespēra ar ceļgalu, un es neveikli, lejup noliektu galvu, atdūros pret zemi. Visapkārt sāka smieties.

Aiz manis, nogaidoši smaidīdams, stāvēja Ptaha. Es apstulbu:

—    Ko-o tu?

—     Kurš tev teica, ka tas esmu es? — viņš liedzās. — Nosapņoji, vai?

—     Dod šurp!—Vadiks izstiepa roku pēc ripas, bet es to neatdevu. Apvainojums manī pārmāca bailes, ne no kā uz pasaules es vairs nebaidījos. Kāpēc? Kāpēc viņi tā izturas pret mani? Ko es viņiem esmu nodarījis?

—    Dod šurp! — Vadiks pavēlēja.

—    Tu apgriezi monētu! — es kliedzu viņam. — Es redzēju, ka apgriezi. Redzēju.

—     Nu, atkārto, — man tuvodamies, viņš draudēja.

—    Tu apgriezi to, — jau klusāk es teicu, labi zinādams, kas pēc tā sekos.

Pirmais — atkal no mugurpuses — man iesita Ptaha. Es tenteriski uzgrūdos Vadikam, viņš ātri un veikli, nemērķēdams, ar galvu iebrauca man sejā, un es nokritu, no deguna man pašķīda asinis. Kolīdz es uzlēcu kājās, atkal man metās virsū Ptaha. Vēl varēju izrauties un aizbēgt, bet es nezin kāpēc par to neiedomājos. Es mētājos starp Vadiku un Ptahu, gandrīz vai neaizsargādamies, aizspiedis ar plaukstu degunu, no kura šļācās asinis, un izmisumā, uzkurinādams viņu niknumu, ietiepīgi izkliedzu vienu un to pašu:

—     Apgriezi! Apgriezi! Apgriezi!

Viņi sita mani pēc kārtas, te viens, te otrs, te viens, te otrs. Kāds trešais, maziņš un ļauns, spēra man pa kājām, pēc tam tās gandrīz viscaur pārklājās ar zilumiem. Es pūlējos tikai nenokrist, nekādā ziņā otrreiz nenokrist, pat tajās minūtēs man likās tas apkaunojoši. Taču beigu beigās viņi mani nogāza zemē un tad lika mieru.

—     Lasies projām no šejienes, kamēr esi dzīvs! — Vadiks nokomandēja. — Ātri!

Es piecēlos un šņukstēdams, šņaukādams nejūtīgo degunu, sāku vilkties kalnā.

—    Tikai pamuldi kādam — nositīsim! — Vadiks man piedraudēja.

Es neatbildēju. Viss manī sastinga un savilkās apvainojumā, man nebija spēka no sevis izspiest ne vārda.

Un, tikai uzkāpis kalnā, es nenocietos, gluži kā sajucis, iekliedzos, cik vien bija spēka, — tā ka droši vien dzirdēja viss ciems: .

—     Apgrie-iezi-zi!

Ptaha teju metās man pakaļ, bet tūliņ atgriezās — redzams, Vadiks nolēma, ka šoreiz pietiks, un apturēja viņu. Minūtes piecas es stāvēju un šņukstēdams skatījos uz noriņu, kur atkal atsākās spēle, tad nokāpu pa pakalna otro pusi viscaur melnu nātru ieskautā iedobītē, nokritu cietajā, sausajā zālē un, vairs nepūlēdamies savaldīties, rūgti, pilnā balsī ieraudājos.

Tajā dienā nebija un nevarēja būt visā plašajā pasaulē nelaimīgāka cilvēka par mani.

No rīta ar bailēm skatījos uz sevi spogulī: deguns uztūcis un piepūties, zem kreisās acs zilums, bet zemāk, uz vaiga, rēgojās milzīgs asiņains nobrāzums. Es nevarēju iedomāties, kā lai tādā izskatā iet uz skolu, bet vajadzēja iet, kavēt stundas vienalga kādu iemeslu dēļ es neuzdrošinājos. Pieņemsim, deguni cilvēkiem arī no dzimšanas gadās vēl košāki par manējo un, ja tas neatrastos parastajā vietā, neparko nevarētu pateikt, ka tas ir deguns, taču nobrāzumu un zilumu ne ar ko nevar attaisnot: uzreiz redzams, ka ar tiem esmu izgreznojies ne jau aiz savas vēlēšanās.

Piesegdams acis ar roku, es iešmaucu klasē, nosēdos savā pēdējā solā un nodūru galvu. Pirmā stunda, kā par spīti, bija franču valoda. Lidija Mihailovna, kā jau klases audzinātāja, interesējās par mums vairāk nekā pārējie skolotāji un kaut ko noslēpt no viņas bija grūti. Viņa ienāca, sasveicinājās, bet, pirms lika klasei sēsties, pēc paraduma uzmanīgi nopētīja gandrīz vai katru no mums, izsakot it kā pa jokam, bet obligāti izpildāmus aizrādījumus. Un rotājumus manā sejā viņa, protams, ieraudzīja uzreiz, kaut arī es, kā vien prazdams, tos slēpu; man tas kļuva skaidrs tāpēc, ka uz mani sāka atskatīties puikas.

— Nu, re, — atvērdama žurnālu, Lidija Mihailovna teica. — Šodien mūsu vidū ir ievainotie.

Klase sāka smieties, bet Lidija Mihailovna atkal pacēla acis pret mani. Viņa šķielēja un lūkojās it kā garām, bet mēs tajā laikā jau mācējām noteikt, kurp viņa skatījās.

—    Un kas tad atgadījās? — viņa jautāja.

—    Nokritu, — es izgrūdu, nezin kāpēc neattapies iepriekš izdomāt kaut cik necik pieklājīgu paskaidrojumu.

—    Ai, cik neveiksmīgi! Vakar nokriti vai šodien?

—    Šodien. Nē, vakar vakarā, kad bija tumšs.

—    Hi, nokritis! — rīstīdamies aiz prieka, iesaucās Tiškins. —To viņam Vadiks no septītās klases uztaisīja. Viņi uz naudu spēlēja, bet viņš sāka strīdēties un nopelnījās. Es taču redzēju. Bet stāsta, ka nokritis.

Es apstulbu no tik neiedomājamas nodevības. Ko viņš — galīgi nekā nesaprot vai arī tīšām? Par spēli uz naudu pie mums viens un divi varēja padzīt no skolas. Iekūlos gan ķezā! No bailēm man galvā viss sāka griezties un dunēt: pagalam, tagad esmu pagalam. Nu, Tiškin! Jā, Tiškins paliek Tiškins. Iepriecināja gan. Noskaidroja visu — neko teikt.

—    Tev, Tiškin, es gribēju jautāt gluži ko citu, — nebrīnīdamās un nemainot mierīgo, nedaudz vienaldzīgo toni, viņu pārtrauca Lidija Mihailovna. — Ej pie tāfeles, ja jau tu esi sācis runāt un sagatavojies atbildēt. — Viņa pagaidīja, kamēr apjukušais, uzreiz saplakušais Tiškins aizies pie tāfeles, un īsi man teica: — Pēc stundām paliksi.

Par visu vairāk es baidījos, ka Lidija Mihailovna stieps mani pie direktora. Tas nozīmē, ka bez šodienas sarunas rīt mani izsauktu skolas līnijas priekšā un piespiestu stāstīt, kas mani pamudinājis nodarboties ar šo netīro lietu. Direktors Vasilijs Andrejevičs tā arī jautāja grēciniekam, vienalga, ko viņš arī būtu izdarījis, — izsitis logu, sakāvies vai smēķējis atejā: «Kas tevi pamudināja nodarboties ar šo netīro lietu?» Viņš staigāja šurpu turpu gar skolas līniju, salicis rokas aiz muguras, plato soļu taktī izspīlējis uz priekšu plecus, tā ka likās, it kā cieši aizpogātais, nokarenais tumšais frencis kustas patstāvīgi mazlietiņ pa priekšu direktoram, un skubināja: «Atbildi, atbildi. Mēs gaidām. Paskaties, visa skola gaida, ko tu mums teiksi.» Skolnieks sevis attaisnošanai sāka kaut ko murmināt, bet direktors viņu pārtrauca: «Tu man atbildi uz jautājumu, tieši uz jautājumu. Kā tika uzdots jautājums?» — «Kas mani pamudināja?» — «Tieši tā: kas pamudināja? Klausāmies tevi.»

Viss parasti beidzās ar asarām, tikai tad direktors nomierinājās, un mēs izklīdām uz stundām. Grūtāk bija ar vecāko klašu audzēkņiem, kuri negribēja raudāt, bet arī nevarēja atbildēt uz Vasilija Andrejeviča jautājumu.

Reiz pirmā stunda pie mums sākās ar desmit minūšu nokavēšanos, un visu šo laiku direktors pratināja vienu devītās klases skolnieku, bet, tā arī no viņa neizdabājis neko saprotamu, aizveda uz savu kabinetu.

Bet interesanti, ko es teikšu? Labāk uzreiz būtu padzinuši. Uz īsu brīdi, tikai mazlietiņ pieskāries šai domai, es aptvēru, ka tad varēšu atgriezties mājās, un tūlīt pat, gluži kā apdedzinājies, izbijos: nē, ar tādu kaunu nevar arī mājās atgriezties. Pavisam kas cits — ja es būtu pats pametis skolu . . . Bet arī tad par mani var sacīt, ka esmu cilvēks, uz kuru nevar paļauties, ja jau neizturēju to, pēc kā ilgojos, un tad no manis katrs sāks vairīties. Nē, tikai ne tā. Es būtu vēl pacieties šeit, būtu pieradis, bet tā nedrīkst braukt mājās.

Pēc stundām, pamiris aiz bailēm, es gaidīju Lidiju Mihailovnu koridorā. Viņa iznāca no skolotāju istabas un, pamājusi man, ieveda klasē. Kā vienmēr, viņa apsēdās pie galda, es gribēju iekārtoties trešajā solā, tālāk no viņas, bet Lidija Mihailovna norādīja man uz pirmo solu, tieši sev pretī.

—     Vai tas tiesa, ka tu spēlē uz naudu? — viņa iesāka sarunu bez aplinkiem. Viņa pavaicāja pārlieku skaļi, man likās, ka skolā par to vajag runāt vienīgi čukstus, un es nobijos vēl vairāk. Bet liegties nebija nekādas jēgas, Tiškins bija mani pārdevis ar visām ķidām. Es nomurmulēju:

—    Tiesa.

—     Nu, un kā veicas — vinnē vai paspēlē?

Es sastomījos, nezinādams, kā būtu labāk.

—     Labāk izstāsti, kā ir patiesībā. Droši vien paspēlē?

—     Vi . . . vinnu.

—     Labi, ka vēl tā. Tātad vinnē. Un ko tu dari ar.naudu?

Pirmajās skolas dienās es ilgi nevarēju pierast pie Lidijas Mihailovnas balss, tā mani izsita no sliedēm. Pie mums sādžā runāja dziļā krūšu balsī un tālab tā skanēja spēcīgi, taču Lidijai Mihailovnai balss bija kaut kāda sīka un viegla, tā ka tajā nācās ieklausīties, un nepavisam aiz nevarīguma — viņa reizēm varēja runāt cik stipri vēlējās —, bet itin kā aizturētas un nevajadzīgas ekonomijas dēļ. Es biju ar mieru visu novelt uz franču valodu: protams, kamēr mācījās, kamēr pielāgojās svešajai izrunai, balss, nejuzdama brīvību, noplaka, novājinājās kā putniņam būrī, tagad gaidi; kad atkal tā pieņemsies spēkā un plašumā. Lūk, arī patlaban Lidija Mihailovna man jautāja tā, itin kā būtu šajā brīdī aizņemta ar ko citu, daudz, daudz svarīgāku, bet no viņas jautājumiem vienalga nebija iespējams izvairīties.

—     Nu, ko tad tu īsti dari ar iespēlēto naudu? Pērc konfektes? Varbūt grāmatas? Vai arī kaut kam krāj? Tev taču tās droši vien tagad daudz?

—     Ne, nedaudz. Es tikai rubli iespeleju.

—    Un vairāk nespēlē?

—    Nē.

—    Bet rubli? Kāpēc rubli? Ko tu ar to dari?

—    Pērku pienu.

—    Pienu?

Viņa sēdēja manā priekšā viscaur akurāta, gudra un skaista; skaista gan ar savu tērpu, gan ar savu jaunas sievietes pievilcību, kuru es neskaidri nojautu, mani skāra viņas smaržu vilnis, kuru uztvēru kā viņas elpu; turklāt viņa nebija vis kaut kādas aritmētikas vai vēstures, bet noslēpumainās franču valodas skolotāja, no kuras ari vēdīja kaut kas īpašs, pasakains, ne jau kuram katram sasniedzams — kā, piemēram, man. Nespēdams pacelt acis uz viņas pusi, es nespēju arī apmānīt viņu. Un galu galā kāpēc gan man būtu jāmānās?

Viņa brīdi paklusēja, aplūkodama mani, un es ar ādu sajutu, kā pēc viņas šķielējošo, vērīgo acu skatiena visas manas likstas un nejēdzības taisni vai pieauga un pieņēmās spēkā. Bija jau, protams, uz ko paskatīties: viņas priekšā sarāvies sēdēja novājējis, mežonīgi bailīgs puišelis ar sadauzītu seju, mātes neaprūpēts un vientuļš, vecos, izdilušos svārķeļos uz nokarenajiem pleciem, svārķeļos, kuri bija tieši laikā uz krūtīm, bet rokas tiem sen krietni par īsām; no tēva galifē biksēm pāršūtās un nogrieztos velteņos sabāztās, vakardienas kautiņā novazātās gaišzaļās biksēs. Es jau agrāk biju pamanījis, ar kādu ziņkāri Lidija Mihailovna noraugās uz maniem apaviem. Es biju vienīgais visā klasē, kas valkāja nogrieztus velteņus. Tikai nākamajā rudenī, kad es kategoriski atteicos tajos braukt uz skolu, māte pārdeva šujmašīnu, vienīgo mūsu vērtslietu, un nopirka man kirzas zābakus.

—    Un tomēr uz naudu nevajag spēlēt, — Lidija Mihailovna domīgi sacīja. — Būtu kaut kā izticis tāpat. Var taču iztikt?

Nespēdams noticēt savam glābiņam, es viegli apsolīju:

—    Var.

Es to pateicu no sirds, bet ko tu padarīsi, ja mūsu sirdis nav noturamas grožos.

Taisnības labad jāsaka, ka tajās dienās man klājās īpaši slikti. Mūsu kolhozs sausā rudeņa dēļ agri nodeva valstij labību, un tēvocis Vaņa vairs nebrauca. Es zināju, ka mājās māte nekur neatrod mieru, uztraukdamās par mani, bet man no tā nekļuva vieglāk. Kartupeļu maišelis, ko pēdējo reizi atveda tēvocis Vaņa, izkūpēja tik ātri, it kā ar tiem tiktu baroti lopi. Labi vēl, ka attapies es pamanījos dažus kartupeļus noslēpt pagalmā pamestā šķūnītī un, lūk, tagad tikai ar šiem noslēptiem iztiku. Pēc skolas, zagšus kā zaglis, es iešmaucu šķūnītī, iebāzu kabatās dažus tupenīšus un aizdrāzos prom pa ielu, ārpus pilsētas, uz pakalniem, lai tur kādā piemērotā un nomaļā ieplakā iekurinātu ugunskuru. Man nepārtraukti gribējās ēst, pat sapnī es jutu, kā pa manu vēderu veļas drudžaini viļņi.

Cerēdams uzskriet jaunai spēlmaņu kompānijai, es sāku pamazām pārmeklēt kaimiņu ielas, klīdu pa nezālēm apaugušām vietām, sekoju zēniem, kuri pazuda pakalnos. Viss bija gluži veltīgi, sezona beidzās, sāka pūst auksti oktobra vēji. Un tikai mūsu noriņā tāpat kā agrāk turpināja pulcēties puikas. Es riņķoju netālu, redzēju, kā saulē iemirdzas ripa, kā, plātīdamies ar rokām, komandē Vadiks un noliecas pār naudas kasi pazīstami stāvi.

Galu galā es neizturēju un nokāpu lejā pie viņiem.

Es zināju, ka pazemojos, bet ne mazāks pazemojums bija samierināties uz visiem laikiem ar to, ka mani piekāva un padzina. Man tā ir niezēja paskatīties, kā Vadiks un Ptaha reaģēs uz manu parādīšanos un kā es pats spēšu izturēties. Bet par visu vairāk dzina bads. Man bija nepieciešams rublis — ne vairs pienam, bet maizei. Citus ceļus, kā to iegūt, es nezināju.

Es piegāju, un spēle pati no sevis apstājās, visi sāka blenzt uz mani. Ptaha bija cepurē ar uzlocītām ausīm, kura, tāpat kā viss pārējais, viņam piešķīra bezrūpīgu un drošu izskatu, rūtainā virs biksēm izlaistā kreklā ar īsām piedurknēm; Vadiks dižojās skaistā, biezā vējjakā ar rāvējslēdzēju. Blakus, sasviesti vienā kaudzē, atradās vatnieki un mētelīši, uz tiem, no vēja sarāvies čokurā, sēdēja maziņš, gadus piecus sešus vecs puika.

Pirmais mani sagaidīja Ptaha.

—    Kāpēc atnāci? Sen neesi dauzīts?

—    Atnācu spēlēt, — cik vien iespējams mierīgi atbildēju, skatīdamies uz Vadiku.

—    Kurš tev teica, ka ar tevi, — Ptaha nolamājās, — te spēlēs?

—    Neviens.

—    Ko, Vadik, uzreiz dauzīsim vai pagaidīsim mazliet?

—    Ko tu, Ptaha, piesienies cilvēkam? — Vadiks teica, piemiegdams acis. — Saproti, cilvēks atnācis spēlēt. Varbūt viņš no mums desmit rubļus grib iespēlēt?

—    Jums nav desmit rubļu, — es sacīju tāpēc vien, lai pats sev neliktos par gļēvuli.

—    Mums ir vairāk nekā tev sapņos rādījies. Liec naudu, nerunā daudz, kamēr Ptaha nav sadusmojies. Bet viņš ir ātrs cilvēks.

—    Vadik, gāzt viņam?

—    Nevajag, lai spēlē, Vadiks pameta ar acīm zēniem. — Viņš vareni spēlē, mēs viņam ne tuvu nevaram līdzināties.

Nu jau es biju skolots un zināju, ko tas nozīmē — Vadika labsirdība. Viņam, redzams, bija apnikusi garlaicīga, neinteresanta spēle, tāpēc, lai pakutinātu sev nervus un sajustu īstas spēles garšu, viņš arī nolēma atļaut man tajā piedalīties. Bet, tiklīdz es aizskaršu viņa patmīlību, man atkal neklāsies labi. Viņš atradīs, kur piekasīties, blakus viņam — Ptaha.

Es nolēmu spēlēt uzmanīgi un netīkot pēc kases. Tāpat kā visi, lai neizceltos, ripināju ripu, baidīdamies neviļus trāpīt naudai, pēc tam palēnām situ pa monētām un atskatījos, vai aizmugurē nav Ptaha. Pirmajās dienās es neatļāvos sapņot par rubli; kapeikas divdesmit trīsdesmit maizes gabalam, arī tas labi, arī to dod tik šurp.

Bet tas, kam agri vai vēlu bija jānotiek, saprotams, notika. Ceturtajā dienā, kad, vinnējis rubli, es gatavojos aiziet, mani atkal piekāva. Tiesa, šoreiz tiku cauri vieglāk, bet viena zīme palika; man spēcīgi piepampa lūpa. Skolā to nācās nepārtraukti turēt starp zobiem. Bet, lai kā arī es slēpu, Lidija Mihailovna tomēr ieraudzīja. Viņa tīšuprāt izsauca mani pie tāfeles un lika lasīt franču tekstu. Ar desmit nesadauzītām lūpām es to nespētu pareizi izlasīt, kur nu vēl ar vienu.

—    Diezgan, ai, diezgan! — Lidija Mihailovna izbijusies atgaiņājās ar rokām no manis kā no nelabā gara. — Nu, kas tas ir galu galā? Nē, nāksies ar tevi nodarboties atsevišķi. Citas izejas nav.

Tā nu man sākās mokošas un nepatīkamas dienas. No paša rīta ar bailēm gaidīju to stundu, kad man nāksies palikt vienatnē ar Lidiju Mihailovnu un, lauzot mēli pēc viņas parauga, atkārtot izrunas ziņā neērtus, tikai par sodību izdomātus vārdus. Nu, kālab vēl, ja ne ņirgāšanās nolūkos, trīs patskaņi jāsaplūdina vienā gari stieptā skaņā, tajā pašā «o», piemēram, vārdā beaucoup (daudz), ar kuru var aizrīties? Kālab ar kaut kādu stenēšanu skaņas jāizlaiž caur degunu, kad tas no aizlaikiem cilvēkam kalpojis gluži citādām vajadzībām? Kālab? Jāpastāv taču saprāta robežām. Es nosvīdu slapjš, sarku un elsu, bet Lidija Mihailovna bez apstājas un žēlastības lika man mocīt nabaga mēli. Un kālab man vien? Skolā vai cik bija zēnu, kuri nerunāja franciski ne par mata tiesu labāk, tomēr viņi skraidīja savā vaļā, darīja, ko vien gribēja, bet es kā nolādētais mocījos viens pats.

Izrādījās, ka arī tas vēl nav pats briesmīgākais. Lidija Mihailovna pēkšņi nolēma, ka skolā mums līdz otrās maiņas sākumam laika atliek ļoti maz, un teica, lai es pa vakariem eju pie viņas uz dzīvokli. Viņa dzīvoja blakus skolai, skolotāju mājā. Mājas prāvāko daļu apdzīvoja pats direktors.

Es gāju uz turieni kā uz spīdzināšanu. Jau tāpat, būdams pēc dabas bikls un kaunīgs, apjukdams no katra nieka, šajā skolotājas spodrajā, akurātajā dzīvoklī sākumā, burtiski, pārakmeņojos un baidījos elpot. Mani bija jāmudina, lai es noģērbjos, eju istabā, apsēžos, — mani nācās pārvietot gluži kā lietu un gandrīz vai ar varu izspiest no manis katru vārdu. Manas sekmes franču valodā tas nekādi neveicināja. Bet — dīvaini — mēs arī mācījāmies šeit mazāk nekā skolā, kur mums itin kā traucēja otrā maiņa. Vēl vairāk — Lidija Mihailovna, kaut ko kārtodama istabā, iztaujāja mani vai stāstīja par sevi. Man ir aizdomas, ka viņa tīšām manis dēļ izdomāja, itin kā aizgājusi mācīties uz franču valodas fakultāti tikai tāpēc, ka skolā šī valoda arī viņai nepadevusies un viņa nolēmusi pati sev pierādīt, ka var to apgūt ne sliktāk par citiem.

Ierāvies istabas stūrī, es klausījos, nespēdams sagaidīt, kad mani atlaidīs mājās. Istabā bija pulka grāmatu, uz skapīša pie loga atradās liels, skaists radiouztvērējs ar atskaņotāju — tajos laikos rets, bet man vispār neredzēts brīnums. Lidija Mihailovna uzlika plati, un raita vīrieša balss atkal mācīja franču valodu. Tā vai citādi nekur no tās nevarēja glābties. Lidija Mihailovna vienkāršā mājas tērpā, mīkstās filca kurpēs staigāja pa istabu un tuvodamās lika man nodrebēt un pamirt. Es nekādi nespēju noticēt, ka sēžu viņas mājās, viss šeit bija man pārāk negaidīts un neparasts, pat gaiss, vieglu un nepazīstamu smaržu piesātināts, bija no citas, man nepazīstamas dzīves. Neviļus radās sajūta, itin kā es noraugos uz šo dzīvi no malas, un no kauna un neveiklības ierāvos vēl dziļāk savos īsajos un šaurajos svārķeļos.

Lidijai Mihailovnai toreiz bija, jādomā, gadi divdesmit pieci vai apmēram tik daudz; es labi atceros viņas pareizos un tālab ne sevišķi dzīvos sejas vaibstus ar piemiegtajām, lai noslēptu šķielēšanu, acīm; atturīgu, reti līdz galam atklātu smaidu un gluži melnus, īsi apgrieztus matus. Bet vienalga viņas sejā nebija jaušams asums, kurš, kā es vēlāk pamanīju, ar gadiem kļūst gandrīz vai par skolotāju profesionālo pazīmi, pat pēc dabas vislabsirdīgākajiem un maigākajiem, taču viņā bija kaut kāds piesardzīgs, mazliet šķelmīgs izbrīns, kas vērsts pret sevi pašu un it kā vaicāja: interesanti būtu zināt, kā es šeit esmu nokļuvusi un ko es te daru?

Tagad kauns atcerēties, kā es baidījos un apjuku,

kad Lidija Mihailovna, pabeigusi mūsu stundu, sauca mani vakariņot. Lai es būtu tūkstoškārt izsalcis, man acumirkli pazuda jebkura apetīte. Sēsties pie viena galda ar Lidiju Mihailovnu! Nē, hē! Labāk uz rītdienu no galvas iemācīšos visu franču valodu, lai nekad nebūtu uz šejieni vairs jānāk. Maizes kumoss, jādomā, no tiesas man iesprūstu kaklā. Liekas, līdz tam es nenojautu, ka arī Lidija Mihailovna, tāpat kā visi mēs, ēd pašu parastāko ēdienu, nevis kādu debesu mannu, — tik ļoti neparasta, atšķirīga no visiem man viņa rādījās.

Es pielēcu kājās un murminādams, ka esmu paēdis un negribu, kāpos atpakaļ gar sienu uz izeju. Lidija Mihailovna skatījās uz mani ar izbrīnu un apvainojumu, bet mani nebija iespējams apturēt nekādiem spēkiem. Es aizbēgu. Tā tas atkārtojās vairākas reizes, pēc tam Lidija Mihailovna, zaudējusi cerības, pārstāja aicināt mani pie galda. Es uzelpoju brīvāk.

33

Kādudien man pateica, ka lejā, ģērbtuvē, man esot atstāta paciņa, kuru skolā ienesis kāds vīrs. Protams, tēvocis Vaņa, mūsu šoferis — kāds tur vēl vīrs! Droši vien mūsu māja bija aizslēgta, bet gaidīt mani no stundām tēvocis Vaņa nevarēja — tāpēc arī atstāja ģērbtuvē. Ar pūlēm nocietos līdz stundu beigām un metos lejā. Veras tante, skolas apkopēja, norādīja man uz kaktā nolikto balta finiera kastīti, kādās ieliek sūtījumus pa pastu. Es izbrīnījos: kāpēc kastītē? — māte taču parasti sūtīja ēdamo parastā maisā. Varbūt tas nepavisam nav man? Nē, uz kastītes vāka bija uzrakstīta mana klase un mans uzvārds. Acīmredzot to jau šeit uzrakstījis tēvocis Vaņa — lai nesajauktu, kam tā domāta. Kā gan māte izdomājusi aiznaglot produktus kastītē? Skat, cik inteliģenta kļuvusi!

3—959

Nest sūtījumu mājās, neuzzinot, kas tajā iekšā, es nevarēju — nespēju nociesties. Skaidrs bija tikai viens, ka tur nav kartupeļi. Maizes sūtīšanai tara arī, šķiet, nepiemērota, pārlieku maza. Pie tam maizi nesen atsūtīja, tā man vēl bija. Kas tad tur ir? Turpat, skolā, ielīdu patrepē, kur — es atcerējos — atradās cirvis un, to sameklējis, atplēsu kastīti. Patrepē bija tumšs, es izlīdu ārā un, apkārt skatīdamies, uzliku kastīti uz tuvākās palodzes.

Ielūkojies sūtījumā, es apstulbu: virspusē, akurāti nosegti ar lielu, baltu papīra lapu, gulēja makaroni. Tas tik ir kaut kas! Garenas, dzeltenas caurulītes, saliktas cita pie citas līdzenās rindās, iezaigojās gaismā tādā bagātībā, dārgāka par kuru man nekā nevarēja būt. Nu kļuva saprotams, kāpēc māte sameklējusi kastīti, lai makaroni nesalūztu, nesabirztu, lai es tos saņemtu veselus un labi saglabātus. Es uzmanīgi izvilku vienu caurulīti, aplūkoju, iepūtu tajā un, nespēdams vairs atturēties, sāku kāri grauzt. Pēc tam tādā pašā veidā ķēros pie otras, trešās, gudrodams, kur gan man noslēpt kastīti, lai makaroni netiktu pārlieku rijīgajām pelēm manas saimnieces pieliekamajā kambari. Ne jau tādēļ māte tos pirka, tērēja pēdējās kapeikas. Nē, ar makaroniem es tik vienkārši vis neļaušos. Tie nav kaut kādi tur kartupeļi.

Un pēkšņi es aizrijos. Makaroni . . . Patiešām, kur māte ņēmusi makaronus? Savu mūžu tie nav redzēti mūsu sādžā, ne par kādu naudu tos nevar tur nopirkt. Steidzīgi izmisumā un cerībā izgrābu makaronus un atradu kastītes dibenā prāvus cukura graudus un divas tāfelītes hematogēna. Hematogēns apstiprināja: paciņu nav sūtījusi .māte. Kurš tādā gadījumā to darījis, kurš? Es vēlreiz paraudzījos uz kastītes vāku: mana klase, mans uzvārds — tātad man. Interesanti, ļoti interesanti.

Es iespiedu naglas atpakaļ un, atstājis kastīti uz palodzes, uzkāpu otrajā stāvā, un pieklauvēju pie skolotāju istabas. Lidija Mihailovna bija jau aizgājusi. Nekas, atradīsim, zinām, kur viņa dzīvo. Tad, re, kā: negribi sēsties pie galda — saņem produktus mājās. Tad, re, kā. Neizdosies. Vairāk nav kam sūtīt. Tā nav māte: viņa nebūtu aizmirsusi ielikt zīmīti, būtu pastāstījusi, no kurienes, no kādu dārgumu raktuvēm radusies tāda bagātība.

Kad es sāniski iespraucos ar kastīti durvīs, Lidija Mihailovna izlikās, ka nesaprot nekā. Viņa skatījās uz kastīti, kuru es noliku viņai priekšā uz grīdas, un izbrīnīti vaicāja:

—     Kas tas ir? Ko tu esi atnesis? Kāpēc?

—    To esat jūs izdarījusi,—es teicu drebošā, aizlūstošā balsī.

—     Ko es esmu izdarījusi? Par ko tu runā?

—    Jūs nosūtījāt uz skolu šo paciņu. Es zinu, ka jūs.

Es ievēroju, kā Lidija Mihailovna piesarka un apmulsa. Šis acīmredzot bija tas vienīgais gadījums, kad es nebaidījos skatīties viņai tieši acīs. Man bija viss viens, vai viņa ir skolotāja vai mana tante. Te jautāju es, nevis viņa, un jautāju nevis franciski, bet krievu valodā, bez visvisādiem artikuliem. Lai atbild.

—     Kāpēc tu nolēmi, ka tā esmu es?

—    Tāpēc, ka mums tur nav nekādu makaronu. Arī hematogēna nav.

—    Kā? Nemaz nav!? — viņa izbrīnījās tik vaļsirdīgi, ka pilnīgi nodeva sevi.

—     Nav nemaz. Vajadzēja zināt.

Lidija Mihailovna pēkšņi iesmējās un mēģināja mani apskaut, bet es izvairījos.

—  Patiešām vajadzēja zināt. Kā gan es tā? — viņa uz mirkli kļuva domīga. — Bet to pat uzminēt bija grūti — goda vārds! Es taču esmu pilsētas cilvēks! Nemaz, saki, nav? Kas tad pie jums ir?

—    Ir zirņi. Ir rutki.

—     Zirņi . . . rutki . . . Bet pie mums Kubaņā ir āboli. Ak, cik daudz tur tagad ābolu! Es šogad gribēju braukt uz Kubaņu, bet nezin kāpēc atbraucu uz šejieni. — Lidija Mihailovna nopūtās un pašķielēja uz mani. — Neļaunojies. Es taču gribēju, kā labāk. Kas to zināja, ka var iekrist ar makaroniem? Nekas, tagad būšu gudrāka. Bet šos makaronus tu ņem . . .

—    Neņemšu, — es pārtraucu viņu.

—     Nu, kāpēc tu tā? Es zinu, ka tu badojes. Bet es dzīvoju viena, naudas man daudz. Es varu nopirkt, ko vēlos, bet man taču vienai … Es arī ēdu maz, baidos kļūt resna.

—    Es nemaz nebadojos.

—     Nestrīdies, lūdzu, ar mani, es zinu. Runāju ar tavu saimnieci. Kas tur slikts, ja tu tagad paņemsi šos makaronus un izvārīsi sev šodien labas pusdienas. Kāpēc es nevaru tev palīdzēt — vienīgo reizi dzīvē? Apsolu vairs nekādas paciņas neiesmērēt. Bet šo, lūdzu, ņem. Tev katrā ziņā jābūt paēdušam, lai mācītos. Cik daudz mums skolā paēdušu slaistu, kuri neko neapjēdz un nekad droši vien neapjēgs, bet tu esi spējīgs zēns, tu nedrīksti skolu pamest.

Viņas balss sāka iedarboties uz mani nomierinoši; es baidījos, ka viņa mani pierunās, un, dusmodamies uz sevi par to, ka sāku saprast — Lidijai Mihailovnai taisnība, un par to, ka gatavojos viņu tomēr nesaprast, es, purinādams galvu un kaut ko murminādams, izmetos pa durvīm.

Mūsu stundas ar to nebeidzās, es turpināju iet pie Lidijas Mihailovnas. Taču tagad viņa ķērās pie manis pa īstam. Viņa acīmredzot nolēma: nu ko, ja franču valodu, tad — franču valodu. Tiesa, labums no tā bija, pamazām es sāku diezgan ciešami izrunāt franču vārdus, tie vairs nekrita pie manām kājām kā smagi laukakmeņi, bet, šad tad iešķindēdamies, mēģināja kaut kur lidot.

— Labi, — Lidija Mihailovna mani uzmundrināja. — Šajā ceturksnī piecnieks vēl nesanāks, bet nākamajā — noteikti.

Sūtījumu mēs nepieminējām, tomēr katram gadījumam turēju acis vaļā. Vai maz ko Lidija Mihailovna var vēl izdomāt? No savas pieredzes zināju: ja kaut kas neizdodas, tu darīsi visu, lai izdotos, tik vienkārši vis nepadosies. Man likās, ka Lidija Mihailovna visu laiku nogaidoši pēta mani, bet pētīdama klusībā smejas par manu bailīgumu, — es niknojos, taču šis niknums, lai cik tas būtu dīvaini, palīdzēja man izturēties pašapzinīgāk. Es vairs nebiju tas pazemīgais un bezpalīdzīgais puišelis, kurš baidījās šeit paspert soli, pamazām es pieradu pie Lidijas Mihailovnas un viņas dzīvokļa. Vēl aizvien, protams, kautrējos, nolīdu kaktā, slēpu savus velteņus zem galda, tomēr kādreizējā nedrošība un nomāktība atkāpās,

tagad es pats uzdrošinājos uzdot jautājumus Lidijai Mi-

*

hailovnai un pat uzsākt ar viņu strīdu.

Viņa vēlreiz mēģināja nosēdināt pie vakariņu galda. Es biju nelokāms, stūrgalvības manī pietika desmitiem.

Droši vien jau varēja pārtraukt šīs nodarbības mājās, pašu galveno biju ielāgojis, mana mēle kļuva lokanāka un paklausīgāka, pārējais nāktu ar laiku skolas stundās. Priekšā bija gadi un gadi. Ko es vēlāk darīšu, ja no sākuma līdz beigām iemācīšos visu vienā rāvienā? Bet es neuzdrīkstējos to pateikt Lidijai Mihailovnai, un viņa, redzams, nepavisam neuzskatīja mūsu programmu par izpildītu, un es turpināju vilkt savu franču valodas mācīšanās jūgu. Starp citu, vai jūgu? Kaut kā nevilšus un nemanāmi, pats to negaidīdams, es sajutu valodas garšu un brīvajos brīžos bez kāda mudinājuma atšķīru vārdnīciņu, ielūkojos tālākajos mācību grāmatas tekstos. Sods pārvērtās par prieku. Mani vēl paskubināja patmīļa: neizdevās — izdosies, un izdosies — ne sliktāk kā vislabākajiem. No cita māla esmu mīcīts, vai? Ja vēl nevajadzētu iet pie Lidijas Mihailovnas … Es varētu pats, pats . . .

Reiz, nedēļas divas pēc notikuma ar sūtījumu, Lidija Mihailovna smaidīdama jautāja:

—    Nu, bet uz naudu tu vairs nespēlē? Vai arī kaut kur nomaļus sapulcējaties un uzspēlējat?

—    Kāda tagad spēle? — es izbrīnījos, ar skatienu norādīdams uz logu, aiz kura gulēja sniegs.

—    Bet kas tā bija par spēli? Kāda tās būtība?

—    Kam jums tas vajadzīgs? — es saausījos.

—     Interesanti. Mēs kādreiz bērnībā arī spēlējām. Tāpēc gribu zināt, vai tā ir tā pati spēle vai nav. Izstāsti, izstāsti, nebaidies.

—    No kā man baidīties?

Es izstāstīju, noklusējis, protams, par Vadiku, par Ptahu un mazajām blēdībām, kuras izmantoju spēlē.

—     Nē, — Lidija Mihailovna pašūpoja galvu. — Mēs spēlējām pret sienu. Zini, kā tas ir?

—     Nē.

—    Tad skaties. — Viņa veikli pietrūkās no savas vietas pie galda, aiz kura sēdēja, sameklēja somiņā monētas un atstūma no sienas krēslu. — Nāc šurp, skaties.

Es metu kapeiku pret sienu. — Lidija Mihailovna vieglītēm svieda to pret sienu, un monēta iešķindējusies loku lokiem atlēca uz grīdas. — Tagad, — Lidija Mihailovna iespieda man otru monētu rokā, — met tu. Taču ņem vērā: mest vajag tā, lai tava monēta izrādītos cik iespējams tuvāk manai. Lai tās varētu samērīt, aizsniegt ar vienas rokas pirkstiem. Citā vārdā spēle saucas: sprīžošana. Ja aizsniegsi — tas nozīmē, ka esi vinnējis. Met.

Es metu pret sienu — mana monēta, nokritusi uz šķautnes, aizripoja kaktā.

—    O-o, — Lidija Mihailovna atmeta ar roku. — Tālu, Tagad sāc tu. Iegaumē: ja mana monēta aizskars tavējo, kaut vai mazlietiņ, ar pašu maliņu, — es vinnu dubulti. Saproti?

—    Kas tur ko nesaprast?

—    Uzspēlēsim?

Es neticēju savām ausīm.

—    Kā lai es ar jums spēlēju?

—    Bet kas tad ir?

—    Jūs taču esat skolotāja!

—    Nu, un tad? Skolotāja — tātad citāds cilvēks, vai? Reizēm apnīk būt tikai par skolotāju, mācīt un mācīt bez gala. Pastāvīgi sevi saukt pie kārtības: šito nedrīkst, to nedrīkst. — Lidija Mihailovna vairāk nekā parasti piemiedza acis un domīgi, atsvešināti skatījās pa logu. — Reizēm derīgi aizmirst, ka tu esi skolotāja, — citādi kļūsi par tādu ūpi, ka dzīvi cilvēki ar tevi garlaikosies. Skolotājam varbūt pats svarīgākais — neņemt sevi nopietni, saprast, ka viņš var iemācīt pavisam nedaudz. — Viņa kļuva mundrāka un uzreiz priecīgāka. — Bet bērnībā es biju pārgalvīgs skuķis, vecākiem bija ko ciest manis dēļ. Man arī tagad vēl bieži gribas lēkāt uz vienas

kājas, skraidī-t, kaut kur joņot, kaut ko darīt ne pēc programmas, pēc saraksta, bet aiz sirds patikas. Es te — gadās — lēkāju, skraidu. Cilvēks sāk novecot ne tad, kad viņš nodzīvo līdz vecumam, bet kad pārstāj būt līdzīgs bērnam. Es ar lielāko prieku katru dienu lēkātu, bet aiz sienas dzīvo Vasilijs Andrejevičs. Viņš ir ļoti nopietns cilvēks. Nekādā gadījumā viņš nedrīkst uzzināt, ka mēs spēlējam «sprīžošanu».

—    Bet mēs taču nespēlējam nekādu «sprīžošanu». Jūs tikai man parādījāt.

—    Mēs varam uzspēlēt, kā saka, tāpat vien. Bet tu vienalga mani nenodod Vasilijam Andrejevičam.

Ak kungs, kas gan notiek šai dieva pasaulītē! Vai tas bija tik sen, kad līdz nāvei baidījos, ka Lidija Mihailovna par spēli uz naudu aizstieps mani pie direktora, un tagad viņa lūdz, lai es nenododu viņu. Pastarā diena — un vairāk nekas! Es atskatījos, nezin no kā bīdamies, un apjucis blisināju acis.

—    Nu, vai pamēģināsim? Nepatiks — pārtrauksim.

—    Lai notiek, — es nenoteikti piekritu.

—    Sāc.

Mēs ķērāmies pie monētām. Bija redzams, ka Lidija . Mihailovna kādreiz patiešām spēlējusi, bet es tik tikko vēl pielāgojos spēlei, nebiju noskaidrojis, kā sviest monētu pret sienu — sāniski vai plakaniski, kādā augstumā, kad un ar kādu spēku labāk mest. Mani metieni bija uz labu laimi; ja mēs būtu atklājuši rēķinu, es jau pirmajās minūtēs paspēlētu diezgan daudz, kaut arī šajā «sprīžošanā» nekā īpaši sarežģīta nebija. Visvairāk mani, saprotams, traucēja un nomāca, neļāva man iejusties tas, ka es spēlēju ar Lidiju Mihailovnu. Kaut kas tāds nevarēja parādīties pat sapnī, nevienam muļķim ienākt

prātā. Es neatguvos uzreiz un ātri, bet, kad atguvos un sāku pamazām ievingrināties spēlē, Lidija Mihailovna ņēma un pārtrauca to.

—     Nē, tā nav interesanti, — viņa teica, izsliedamās un atglauzdama uz acīm noslīdējušos matus. — Ja spēlēt, tad pa īstam, citādi mēs ar tevi kā trīsgadīgi mazuļi.

—    Bet tad tā būs spēle uz naudu, — es atgādināju.

—    Protams. Bet ko tad mēs ar tevi rokās turam? Spēli uz naudu ne ar ko citu aizstāt nevar. Tajā ziņā tā ir laba un slikta vienlaikus. Mēs varam vienoties par gluži mazu likmi, bet vienalga radīsies interese.

Es klusēju, nezinot, ko darīt un kā būt.

—    Vai tiešām baidies? — viņa mani uzkūdīja.

—    Kas vēl nebūs! Ne no kā es nebaidos.

Man bija līdzi daži graši. Es atdevu monētu Lidijai Mihailovnai un izvilku no kabatas savu. Nu ko, Lidija Mihailovnar spēlēsim pa īstam, ja jūs tā vēlaties. Kas man — ne jau es pirmais sāku. Vadiks arī iesākumā man nepievērsa nekādu uzmanību, vēlāk atjēdzās, laida darbā dūres. Tur es iemācījos spēlēt, iemācīšos arī šeit. Tā nav franču valoda, bet arī franču valoda drīz klausīs manai mēlei!

Man nācās pieņemt vienu noteikumu: tā kā Lidijas Mihailovnas roka lielāka un pirksti garāki, viņa samēros ar lielo un vidējo pirkstu, bet es ar lielo un mazo pirkstiņu, kā tam arī jābūt. Tas bija taisnīgi, un es piekritu.

Spēle sākās no jauna. Mēs pārvācāmies no istabas uz priekštelpu, kur bija brīvāk, un sviedām kapeikas pret līdzeno dēļu šķērssienu. Sviedām, metāmies uz ceļiem, rāpojām pa grīdu, aizskardami viens otru, izstiepām pirkstus, samērojot monētas, pēc tam atkal cēlāmies kājās, un Lidija Mihailovna paziņoja rēķinu. Viņa spēlēja trokšņaini: klaigāja, sita plaukstas, ķircināja mani — vārdu sakot, uzvedās kā parasts skuķis, nevis skolotāja, man pat brīžiem gribējās viņu apsaukt. Tomēr vinnēja viņa, un es paspēlēju. Es nepaspēju attapties, kad man sakrājās astoņdesmit kapeiku parāds, ar lielām pūlēm man izdevās to nodzīt līdz trīsdesmit, bet Lidija Mihailovna no tālienes ar savu monētu trāpīja manai, un rēķins acumirklī uzkāpa līdz piecdesmit. Es sāku uztraukties. Mēs vienojāmies norēķināties pēc spēles, bet, ja nu viss tāpat tālāk turpināsies, man naudas jau ļoti drīz pietrūks, man tās tikai nedaudz vairāk par rubli. Tātad rubli pārsniegt nedrīkst — citādi būs kauns, kauns un negods uz visu mūžu."

Un tad es negaidīti ievēroju, ka Lidija Mihailovna nepavisam necenšas no manis iespēlēt. Samērojot viņas pirksti liecās, neizplezdamies visā platumā, — tur, kur viņa it kā nevarēja aizsniegt monētu, es aizsniedzu bez jebkādas piepūles. Tas mani apvainoja, un es piecēlos.

—    Nē, — es paziņoju, — tā nespēlēšu. Kāpēc jūs cenšaties paspēlēt? Tas nav godīgi.

—    Bet es patiešām nevaru tās aizsniegt, — viņa sāka liegties. — Man pirksti kaut kādi kokaini.

—    Varat.

—    Labi, labi, es centīšos.

Nezinu, kā matemātikā, bet dzīvē pats labākais pierādījums— no pretējā. Kad nākamajā dienā es ieraudzīju, ka Lidija Mihailovna, lai pieskartos monētai, paslepus to pagrūž tuvāk pirkstiem, es apstulbu. Skatīdamās uz mani un nezin kāpēc neievērodama, ka lieliski redzu viņas skaidro blēdīšanos, viņa, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja bīdīt monētu.

—    Ko jūs darāt? — es sašutu.

—    Es? Bet ko es daru?

—    Kāpēc jūs to pastūmāt?

—    Tad nē jau, viņa te ari gulēja, — visnekaunīgākā veidā, pat ar manāmu prieku samelojās Lidija Mihailovna, ne par kapeiku sliktāk kā Vadiks vai Ptaha.

Tas nu gan ir kaut kas! Un vēl skolotāja saucas! Pats savām acīm divdesmit centimetru attālumā redzēju, ka viņa pieskārās monētai, bet viņa man apgalvo, ka nav pieskārusies, un vēl smejas par mani. Par aklu viņa uzskata mani, vai? Par maziņu? Franču valodu pasniedz — ko neteiksi. Es acumirklī aizmirsu, ka vēl vakar Lidija Mihailovna centās man paspēlēt, un sekoju tikai, lai viņa mani neapkrāptu. Ir nu gan! Lidija Mihailovna saucas.

Šajā dienā mēs nodarbojāmies ar franču valodu minūtes piecpadsmit, divdesmit, bet pēc tam arī vēl mazāk. Mums radās citas intereses. Lidija Mihailovna lika man izlasīt fragmentu, izteica aizrādījumus, pēc aizrādījumiem noklausījās vēlreiz, un mēs nevilcinoties ķērāmies pie spēles. Pēc divām nelielām paspēlēm es sāku vinnēt. Es ātri pielāgojos spēlei, aptvēru visus tās noslēpumus, zināju, kā un kur sviest, kā rīkoties spēles aizsācēja lomā, lai mana monēta nebūtu sasniedzama.

Un atkal man radās nauda. Atkal es skrēju uz tirgu un pirku pienu — tagad jau sasaldētos gabalos. Es uzmanīgi noskrāpēju ar nazi no aplīša krējuma kārtiņu, iebāzu birstošos ledus gabaliņus mutē un, sajuzdams visā ķermenī to sātīgo saldumu, aiz labsajūtas miedzu acis. Tad aplīti apgriezu otrādi un dobu ar nazi saldenās piena nogulsnes. Pārpalikumam ļāvu izkust un tad izdzēru to, piekozdams klāt gabalu maizes.

Nekas, varēja dzīvot, bet drīzā nākotnē, kolīdz sadziedēsim kara rētas, visiem solīja laimīgus laikus.

Protams, pieņemdams naudu no Lidijas Mihailovnas, es jutos neveikli, bet katrreiz mani nomierināja tas, ka vinnests ir godīgs. Es nekad neuzprasījos spēlēt, Lidija Mihailovna piedāvāja pati. Atteikties es neuzdrošinājos. Man likās, ka spēle viņai sagādā prieku, viņa kļ^uva jautrāka, raustīja mani, smējās.

Būtu mēs zinājuši, ar ko tas beigsies . . .

. . . Stāvēdami viens pret otru uz ceļiem, mēs sastrīdējāmies par rezultātu. Pirms tam arī, liekas, par kaut ko strīdējāmies.

—    Saproti tu, kāpostgalva, — man uzbrukdama un vēcinādama rokām, centās pierādīt Lidija Mihailovna, — kāpēc man tevi krāpt? Es skaitīju, nevis tu, es labāk zinu. Trīsreiz pēc kārtas es paspēlēju, bet pirms tam bija «acīte».

—     «Acīte» neskaitās.

A

—    Kāpēc tā neskaitās?

—    Jums arī bija «acīte».

Mēs klaigājām, viens otru pārtraukdami, kad pēkšņi izdzirdējām pārsteigtu, lai neteiktu — satriektu, bet stingru, skanīgu balsi:

—     Lidija Mihailovna!

Mēs sastingām. Durvīs stāvēja Vasilijs Andrejevičs.

—    Lidija Mihailovna, kas ar jums notiek? Un vispār, kas šeit notiek?

Lidija Mihailovna lēnām, ļoti lēnām piecēlās kājās nosarkusi un izspūrusi un, pieglaudusi matus, teica:

—    Es cerēju, Vasilij Andrejevič, ka jūs pieklauvēsit, pirms ienāksit iekšā.

—    Es klauvēju. Man neviens neatbildēja. Kas šeit notiek? Paskaidrojiet, lūdzu. Man ir tiesības kā direktoram zināt …

—    Spēlējam «sprīžošanu», — Lidija Mihailovna mierīgi atbildēja.

—    Jūs spēlējat uz naudu ar šo te? … — Vasilijs Andrejevičs pabakstīja ar pirkstu uz manu pusi, un es bailēs aizlīdu aiz šķērssienas, lai noslēptos istabā. — Spēlējat ar skolnieku?! Es pareizi jūs sapratu?

—    Pareizi.

—     Nu, ziniet … — Direktors aizrijās, viņam trūka gaisa. — Es esmu apjucis, lai uzreiz īstā vārdā nosauktu jūsu rīcību. Tas ir noziegums. Pagrimums. Pavedināšana. Un vēl, vēl… Es divdesmit gadus strādāju skolā, esmu visu ko redzējis, bet kaut ko tādu . . .

Un viņš izstiepa rokas pret debesīm.

Pēc trim dienām Lidija Mihailovna aizbrauca. Pirms tam viņa sagaidīja mani pēc stundām un pavadīja līdz mājām.

—    Braukšu uz savu Kubaņu, — viņa teica atvadoties. — Bet tu mācies mierīgi, neviens tevi par šo muļķīgo gadījumu neaiztiks. Tur vainīga esmu es. Mācies, — viņa pabužināja manus matus un aizgāja.

Un es nekad vairs viņu netiku redzējis.

Ziemas vidū, jau pēc janvāra brīvdienām, man skolā pa pastu pienāca sūtījums. Kad es to atvēru, atkal sameklējis patrepē cirvi, — tajā akurātās, ciešās rindās gulēja makaronu caurulītes. Bet apakšā biezā vatē ietītus es atradu trīs sarkanus ābolus.

Pirms tam tos biju redzējis vienīgi bildītēs, bet tūliņ apjautu, ka tie ir āboli.

Валентин Распутин УРОКИ ФРАНЦУЗСКОГО

Перевел с русского

Улдис Аусеклис Рига «Лиесма» 1985 На латышском языке Художник Оскар Берзинь ИБ N9 4433

Vidējā skolas vecuma bērniem

VALENTĪNS RASPUTINS Franču valodas stundas

Redaktore S. Naumova Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore M. Jaunzeme Korektore Dz. Voitekūne

Nodota salikšanai 05.07.84. Parakstīta iespiešanai 15.01.85. Formāts 60X84/16. Ofseta papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Ofsetspiedums. 3,25 uzsk. iespiedi.; 6,96 uzsk. krāsu nov.; 2,29 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. № 959. Cena 15 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. No 41/31952/B-842. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081, Balasta dambī 3.

Content

Rasputins Valentīns Franču valodas stundas.