Neimanis Kārlis

Franks un Irēne

Kārlis Neimanis

Franks un Irēne

№

LIELAJĀ CEĻOJUMĀ

Kad Kurkulīte atvēra acis, Franks un viņa biedri aizturēja •elpu. Viņa ir dzīva!

Pēkšņi, kā drausmīgs trieciens laiviniekiem bija uzbrukusi .nelaime. Vēl tagad viņiem ausīs skanēja Kurkulītes brēcieni. Neviens nespēja tik drīz aizmirst slīkstoša cilvēka palīgā sau•cienus. Tikai pamazām viņi atjauta, ka briesmas ir garām.

Kurkulīte izbrīnītu skatienu vērās gaišajā dienā. «Kur es atrodos?» Viss likās tik dīvaini kluss. Viņa lēnām pieslējās sēdus un dziļi ievilka elpu. «Vai es sapņoju?» Debesīs peldēja dažas mākoņu laivas. Saules tveicē virs pļavām virmoja gaiss., Zilgā upe bija gluda kā spogulis. Apkārt Kurkulītei tupēja draugi. Viņas sejai pārslīdēja smaids. Kurkulīte noklepojās, atglauda no pieres slapjos matus un aizsmakušā balsī jautāja:

—   Vai mēs visi te esam?

Seši ceļabiedri klusēja. Viņu sirdis vēl nomāca bailes. Ja Franks izmisumā nebūtu tik drosmīgi rīkojies, Kurkulīte te nesēdētu. To viņi pa īstam apzinājās tikai tad, kad dzīvespriecīgā pļāpiņa izstaipījās, piecēlās un atkal ietarkšķējās.

—   Ko jūs tik jocīgi lūrat? Viss beidzies laimīgi. Nākamreiz braukšu jums līdzi tikai tad, ja pratīšu kārtīgi peldēt. Frank, vai tu man nometnē iemācīsi peldēt?

Franks tupēja uz ceļiem zālē slābans un bāls. Viņš kunkstēja, rīstījās un novērsies izspļāva upes ūdeni. Tad pavērās uz Kurikulīti, it kā vēl aizvien nespētu noticēt, ka meitene ir sveika un vesela.

Laivinieki ilgi nevarēja atgūties. Tikai kad bija izžauta telts, pirmītējais izbīlis pagaisa. Viņi bija neizsakāmi priecīgi. Tomēr •sarunājās čukstus, jo aiz telts gulēja Franks un Kurkulīte, kuriem ibija klājies visgrūtāk.

Irēne aizskrēja aiz telts un ieklausījās abu elpas vilcienos.

—   Franks miegā smaida, — viņa sacīja, — un Kurkulītei ir sārti vaigi.

—  Vai viņa nekrāc? — Ērce jautāja. — Pagājušonakt viens šausmīgi zāģēja. Manuprāt, tā bija Kurkulīte.

Irēne pielika pirkstu pie lūpām.

—   Tss! Klusāk! Ja viņa krāc, tad ir vesela. Un tas ir galvenais.

Rollers un Pepo bija aizskrējusi lejup gar upi. Viņi gribēja sameklēt aizpeldējušos airus. Ērce un Kārlis Plikais bija izvilkuši laivu krastā. Patlaban viņi šķiroja mantas. Viss bija samircis. Irēne nostiepa laivas virvi starp krastmalas kokiem. Upmalas pļava kļuva par žāvētavu.

Piepeši Ērce iesaucās:

—  Manas sporta kurpes pagalam! Nu gan ir ķeza!

—   Vispirms labi pameklē, — ieteica bocmanis Plikpauris, kas bija atbildīgs par saiņiem un laivas piederumiem.

—   Nav jēgas. Tās bija zem mana sola. Noteikti nogājušas pa burbuli. Un tas viss šīs resnās madāmas dēļ. Iedomājies tikai, viņai katrā ziņā jābrauc ar laivu!

Irēne viņu apsauca:

—   Ērce! Neauro, tu vēl šos uzmodināsi! Kurkulīte nav vainīga!

—  Tās bija pavisam jaunas sporta kurpes. No augstākā labuma vēršādas. Tikai aizvakar pirktas.

—   Es zinu, kas jādara, — bocmanis Plikpauris noteica.

—   Kas tad?

—   Piesiet vajadzēja! Tāda bija noruna! Vēl šorīt atgādināju.

—   Ha, tā kā drusku par vēlu! — Ērce pavērās uz upi. Viņš domāja. — Paklau, Plikpauri, varbūt ir vērts nirt?

—   Man ir labs padoms, — bocmanis noslēpumaini teica.

—   Nu-u?

—   Redzi, upe nes kurpes sev līdzi. Pa straumei vien. Līdz Elbai. L'n Elba ietek Ziemeļjūrā. Tur arī kurpes kādudien piestās krastā.

—   Visīstākās muļķības. Galīgi nezinātniski.

—   Ak! Tu domā, ka sajēdz kaut ko no zinātnes? Straume, tavai zināšanai, rauj līdzi pat oļus. Un akmeņi ir smagāki nekā tavas botes.

Ērce neticīgi paskatījās.

—   Domā, ka tur nekas vairs nav līdzams?

—   Ir! Tev tūlīt jābrauc uz Hamburgu. Un ūdenslīdēja skafandrā jākvern pie Elbas grīvas, kamēr tur atkujas tavas čības.

Savas sporta kurpes Ērce vairs nepieminēja. Tomēr zaudējums viņam sāpēja vēl ilgi. Kurpes tik tiešām bijušas pilnīgi jaunas. Turklāt vēl pievienojās nīgrums, ka Plikpauris viņu velk uz zoba. Ērce arī bija gribējis būt par bocmani. Taču komanda un kapteinis Franks ievēlēja Plikpauri, šo neprofesionāli, tikai tāpēc, ka viņš ir ļoti apzinīgs. Tas Ērci gremza vēl tagad. Viņš tika izraudzīts par otro stūrmani. Tas ir vēl ļaunāk, nekā būt par rezervistu futbola komandā.

Viņš prātoja, kā varētu šim bocmanim atdarīt. Par stulbo joku ar Hamburgu ir jāatriebjas.

Irēne sanesa malku ugunskuram. Viņa izsaiņoja katlus un meklēja sērkociņus.

—   Kas tad būs pusdienās? — Ērce jautāja.

—   Mannas biezputra un piparmētru tēja. Nekā vairāk mums nav. Šorīt izbeidzās pēdējie krājumi. Mums taču sen vajadzēja būt nometnē.

Mannas putraimi bija uzbrieduši jau kulītē. Bet sērkociņi nedega. Galviņas bija izmirkušas.

' — Pagaidiet, es dabūšu uguni, — Kārlis Plikais sacīja. — Ko pirms dažiem gadu tūkstošiem spējuši mednieki un vācēji, varu arī es. — Viņš atlauza no satrunējušas koka saknes praulu. Tad, nogriezis puļķīti, uzlika praulam virsū sausu zāli un sāka berzt.

Ērce smīkņāja. Irēne gaidīja uguni. Viņa sagatavoja ugunskura vietu, izbēra uz sava dvieļa cukuru un kanēli, lai tos izžāvētu, uņ salauzīja žagarus. Ik pa brīdim meitene naski aizskrēja aiz telts, lai palūkotos uz gulētājiem. Kad viss bija sagatavots, Irēne vēroja, kā zēni šķiļ uguni. Uz Plikpauri bija žēl noskatīties. Plaukstas sakarsa. Viņš nemitīgi uz tām pūta un dzesēdams lāgu lāgiem spļāva tām virsū. Taču prauls un zāle negribēja gruzdēt. Plikpauris pūlējās, zobus sakodis.

—   Vai dosi man? — Irēne pajautāja.

Kārlis purināja noskūto galvu. Kā pirmatnējais cilvēks viņš pieturēja praulu ar kāju pirkstiem. Un berza to elsdams.

—   Vecīt, — Ērce sacīja. — Man jau skatoties vien nelabi metas. Mēs taču nedzīvojam akmens laikmetā. Kam tev galva uz pleciem?

Plikpauris notrausa no pieres sviedrus.

—   Varbūt tu vari ieteikt ko labāku?

—   Saprotams. Skaties… — Ērce pabāza viņam pie deguna lēcu. — Vai atceries? Mēs reiz gribējām taisīt teleskopu. Tā ir tā pati lēca. Pavirzies nostāk, ugunsšķīlēj! — Viņš paturēja lēcu virs praula. Stari saplūda, veidojot gaišu apli. Aplis sašaurinājās. Pārvērtās mazā punktiņā. Pēc brīža gaisā pacēlās smalks dūmu pavediens.

—   Uzpūtiet! — Erce sacīja. — Bet pavisam rāmi.

Nometies uz vēdera, Plikpauris pūta. Prauls sāka gruzdēt.

Ērce piebāza zvērojošai vietai sausu zāli. Uzplaiksnījās liesmiņa. Tā kļuva lielāka. Irēne uzlika virsū žagarus. Liesma sprakšķot auga augumā. Nu bija darbs virējai.

—   Plikpauri, atnes ūdeni! Un tu, Ērce, sameklē vēl malku!

Neviens nepamanīja Franku, kas nupat bija piecēlies. Viņš berzēja saules gaismā apžilbušās acis. Turpat līdzās vēl dzijā miegā šņāca Kurkulīte.

Pamostoties Frankam acīs atkal bija pazibējusi laiva, kuras priekšgals uzgrūžas šķērsu gulošam koka stumbram, Kurkulīte, kas ķepurojas ūdenī, pārējo izbiedētās sejas. Tagad saulē šausmu ainas izbālēja. Viņš paraudzījās visapkārt. «Labi vēl, ka tā! Kurkulīte ir glābta!» Tomēr atvieglinājuma sajūtu tūlīt apēnoja domas par tēvu.

Nelielajā mājiņā Mežrozīšu ceļā Franks rūpējās par brāli un māsu. Tēvs pēc mātes nāves strādāja uz būvēm Voltershāgenā, trīssimt kilometru no Eilenbergas. Viņš bija solījis drīz atgriezties. Viņi gaidīja. Rītos, pirms došanās uz skolu, Franks ar Klausu un Katrīnīti rikšoja uz bērnudārzu. Un vakaros viņš gāja tiem paka). Dienu no dienas. Kam nav vairs mātes, taro daudz kas jādara pašam, kaut arī ir draugi, kas sniedz palīdzīgu roku. Māti nespēj aizstāt pat vislabākie draugi.

Franks centās, lai mazuļi nemanītu, kā viņiem trūkst. Palīdzēja arī Irēne Zandere. Vakaros viņš atsacījās braukt ar laivu makšķerēt. Un šad tad netika uz savas komandas futbola spēli. Viņš palika pie mazuļiem katru vakaru. Reizēm istaba izskatījās pēc laupītāju midzeņa, un, kad ieradās Irēne, viņu pārņēma šausmas. Taču viņai tūlīt vajadzēja piedalīties rotaļās. Franks zināja daudz jauku rotaļu. Kad ķipari bija iztrakojušies līdz pagurumam, viņš apsēdās pie gultiņām un stāstīja. Klauss un Katrīnīte bez sava gala varēja klausīties viņa stāstos, kur pieredzētais brīnumaini savijās ar lasīto un izsapņoto. Franka fantāziju iemīļotākais varonis bija viņu tēvs, stiprais mūrnieku brigadieris Simons Brinkmanis. Mazuļi klausījās vai bez elpas, bieži vien līdz vēlai naktij.

Mežrozīšu ceļa mājiņā, kur grožus rokās turēja piecpadsmitgadnieks, nebija īstas kārtības. Protams, šad un tad apraudzīt mazuļus atnāca Zanderes kundze. Viņa bija vecāku padomes priekšsēdētāja un bija uzņēmusies šefību par Brinkmaņa bērniem. Taču Franks nebija no paklausīgajiem. Irēnei vienmēr nācās būt abiem par vidutāju. Viņa bija mājas labais gariņš, uzkopa istabas, iepirkās un gādāja par veļu. Neviens neprata labāk par Irēni noslaucīt Katrīnitei asaras.

Brinkmaņu tētis ilgi nebija devis par sevi nekādu ziņu. Tomēr bērni cerēja, ka viņš drīz pārradīsies. Viņi iztēlojās, ka tēvs kādudien stāvēs pie durvīm. «Ar lielu koferi. Un tad viņš vienmēr būs pie mums.» Viņi cerēja veltīgi.

Aizvakar, kad skolā sākās brīvdienas, pastkastītē bija iemesta skatu kartīte. Ar Rostokas ostas attēlu. Franks pazina tēva rokrakstu. Uzbangoja prieks, taču tūdaļ roka ar kartīti atkal noslīga lejā. Brigadieris Rostokā uzsācis jaunu būvi. Mājās viņš tik drīz vēl neatgriezīsies.

Kartīti Franks bija noglabājis. Tovakar viņš ilgi domāja. Daudzkārt apsvērtais kļuva par lēmumu: «Jāmeklē mācekļa vieta! Lai brigadieris nerādās. Pats pelnīšu. Mēs iztiksim arī bez viņa.»

Otrā rītā Franks bija aizgādājis savu iesniegumu RTS vārtu sargam. Vieglāk nekļuva. Ar rūgtumu sirdī viņš devās šai lielajā ceļojumā. Viņam bija uzticēta laivas komandas vadība. Personiskām nepatikšanām neatlika vietas. Pa brīvdienām Zanderes kundze bija paņēmusi Klausu un Katrīnīti pie sevis. Viņa ar Irēni neko nezināja par vēsti no Rostokas. Franks gribēja tikt galā paša spēkiem.

Tagad viņš stāvēja pie telts un lūkojās uz Irēni. «Parādīšu tēva kartīti. Bet par mācekļa vietu viņai nekas nav jāzina. Pagaidām ne. Tikai tad, kad būšu pieņemts.»

Irēne sadzirdēja viņa soļus.

—   Frank! Vai tev tagad ir labāk?

Viņš klamzāja cauri mantu jūklim.

—  Vai airus jūs atradāt?

—   Vēl ne. Rollers un Pepo aizskrēja meklēt.

—   Kad?

—   Apmēram pirms divām stundām.

—   Vai es tik ilgi gulēju? Kaut nu šiem nebūtu lēcies kas nelāgs. — Franks rakņājās pa savu maizes kuli. Viņš meklēja svilpi. Kulītē atradās viss: aukla, sveces, uzgriežņu atslēga, rakstāmrīki, naglas. Trūka vienīgi svilpes. Viņš apmauca kulīti otrādi. Pie stūra šuves bija pielipusi skatu kartīte. Tā bija samirkusi, bet Rostokas ostu vēl varēja sazīmēt. Franks izlīdzināja kartīti ar delnu. Burti otrā pusē nebija izplūduši. Tēvs bija rakstījis ar zīmuli.

—   Vai saņēmi vēstuli? — Irēne jautāja.

Viņš parādīja skatu kartīti.

—   Aizvakar. No mūrnieku brigadiera. Raksta no Rostokas. Tur viņš tagad strādā.

—   Kad viņš atgriezīsies?

—   Izlasi, — Franks sacīja.

Viņa lasīja: Mīļie bērni! Sūtu daudz sveicienu no Rostokas. Esmu ar savu brigādi tagad norīkots ostas būvē. Nav joka lieta. Jums tas jāsaprot. Ostas celtniecība ir svarīgs pasākums. Būšu mājās varbūt ziemā. Vēlu veselību. Naudu izsūtīju. Pasveiciniet Zanderes kundzi un Trapes jaunkundzi. Jūsu tēvs.

Irēne vērās zēna drūmajā sejā.

—   Frank, vismaz sveicienus tev vajadzētu nodot.

—   Ak, viss nieki! — Viņš atkal bāza krāmus atpakaļ maizes kulē. Uzlicis virsū Rostokas skatu kartīti, Franks iemeta kuli zālē.

—   Pieaugušie dažkārt domā, ka mēs esam dumji. Neticami — arī mūrnieku brigadieris nav labāks. Turklāt viņš devis mums solījumu.

—  Varbūt viņš pašlaik tiešām nevar atgriezties, Frank. Māmuks taču parūpēsies par Klausu un Katrīnīti. Ostas celtniecība ir svarīgs pasākums. Tavs tēvs tur noteikti ir nepieciešams.

—   Nu jā, osta! Brigadieris! Aktīvists!

—   Bet Frank! Tu mums vienmēr esi par viņu stāstījis. Tu lepojies ar viņu.

—   Lepojos. Agrāk. Cik ilgi tā' var turpināties? Sad tad pa kartītei, solījumi, solījumi… Man nospļauties par tiem! Vai saproti?

Irēne viņu saprata. Savu tēvu viņa nekad nebija redzējusi. Bet māte virai bija. Nodūris galvu, Franks ar kāju grūstīja maizes kuli. It kā vainīga būtu maizes kule vai skatu kartīte! «Varbūt ziemā, viņš raksta. Varbūt, varbūt. Tad es nemaz vairs negaidīšu.»

Franks nodūra galvu, Irēne nedrīkstēja redzēt viņa seju. Viņš dusmojās uz sevi, ārēji to neizrādīdams, taču iekšā viņam viss vārījās. «Mīkstčauli! Saņemies! Ko Irēne nodomās par tevi! Tu izvilki no upes Kurkulīti. Tu esi kapteinis.»

Viņš izslējās braši kā kapteinis uniformā. Iebāza mutē divus pirkstus. Atskanēja spalgi svilpieni. Trīs īsi, trīs gari. Kanu laivas komandas signāls.

Atskrēja Plikpauris un Erce.

—   Veco zēn, — Ērce klaigāja, — atkal uz klāja?

Un bocmanis Plikpauris ziņoja:

—   Viss kārtībā, kaptein! Airi tiek meklēti. Citu zaudējumu nav. Vienīgi pāris sporta kurpju nogājušas zivīm par barību. Bet Erce pats vainīgs.

—   Man jāzina, kur kavējas airu meklētāji, — Franks sacīja. — Bez airiem mēs esam sprukās. Es paiešos gar upi. Katru upes līkumu es nevaru pārmeklēt. Ja tikām parādās Rollers un Pepo, signalizējiet ar dūmiem. Plikpauri, vai tu to proti? Iemet liesmās slapju malku. Uzklāj tai kādu lupatu. Tad ātri norauj to nost un klāj virsū no jauna. Un tā vienā laidā.

—   Frank, ņem mani līdzi! — Irēne lūdza. — Četras acis redz vairāk nekā divas.

—   Labi. Bet kas vārīs putru? Iekams stūrējam tālāk, mums mazliet jāiekož. Citādi komanda neizturēs. Erce, vai tev pietiks dūšas ķerties pie putras grāpja?

—   Kas tur sevišķs? — Ērce atrūca. — Mannas biezputra nav nekāds mākslas darbs.

Irēne deva norādījumus:

—   Biezputru vispirms iejauc, lai nav kunkuļu. Un nepārtraukti maisi, vai dzirdi, lai nepiedeg! Nekā vairāk mums nav.

KANU LAIVAS KOMANDA KĻŪST LIELĀKA

Franks un Irēne cilpoja pa upmalas pļavām. Viņi devās pa taisnāko ceļu, garām daudziem upes ieločiem. No airu meklētājiem nebija ne miņas. Ceļu aizšķērsoja priežu jaunaudze. Biežņa stiepās līdz upei. Franks un Irēne ūjināja. Atskanēja vienīgi vārga atbalss. Abi rāpus spraucās jaunaudzē. Mugurā viņiem bija peldkostīmi. Zemie, nokarenie zari skrāpēja rokas un plecus. Franks līda pirmais. Uz priekšu viņš netika. Nācās rāpties atpakaļ un skriet uz krastu.

Upe šalca. Irēne iemeta ūdeni zariņu. Viņa vēroja straumi.

—   Tīri jauks ātrumiņš. Kas zina, kur jau pludinās mūsu airi.

—   Peldēsim garām jaunaudzei, — Franks ierosināja. — Vai tu baidies?

Viņi saskatījās un abi nespēja noslēpt bažas. Prātodami viņi vērās lejup straumes vērpetē. Ja nu Rolleram un Pepo šai kļūmīgajā dienā kaut kas atgadījies?

—   Ikvienam var uznākt bailes, — Franks sacīja. — Tās jāpārvar.

Viņš ieslīdēja ūdenī. Straume nesa zēnu prom. Irēne viņam sekoja. Viņa ātri peldēja uz priekšu. Muļķīgā baiļu sajūta zuda. Franks ienira. Pēc mirkļa viņš sprauslādams parādījās virspusē.

—   Vismaz divus metrus dziļš. Kā būs ar tevi?

Irēne peldēja Frankam blakus un smaidīja. Aiz jaunaudzes viņi izkāpa krastā. Irēnei pār ādu ritēja ūdens pērlītes. Garās bizes bija atrisušas. «Viņa izskatās pēc nāras,» Franks nodomāja.

Pļavā valdīja nomācošs klusums.

Meitene apsēdās. Viņa bija piekususi, Franks to redzēja.

— Paliec tepat! — viņš sacīja. — Es esmu atpūties. Pagaidi mani!

Kad zēna brūnā mugura nozuda aiz krūmiem, viņa sirdījās par savu vājumu. «Man vajadzēja doties Frankam līdzi. Viņš nekad nebaidās no grūtībām. Vienmēr jūtas par visiem atbildīgs.»

Irēne atcerējās to laiku, kad Franks ieradās astotajā klasē. Viņa vēl arvien redzēja zēnu vecajā, nosmulētajā jakā. Trapes jaunkundzei Franks nepatika, un viņš pret jauno skolotāju izturējās ar noraidošu spītu. Irēne sākumā izjuta līdzcietību. Bet līdzcietība Frankam nebija vajadzīga. Viņš bija daudz stiprāks, nekā likās. Drīz viņa manīja, ka zēns meklē īstus biedrus. Pārējie no jaunatnācēja vairījās. Tikai viņa un Pepo turējās Franka pusē. Tad klase nolēma uzbūvēt laivu. Darba gaitā radās grūtības, strīdi, šaubas. Klase saliedējās. Kanu laiva tapa grūtā darbā. Un Franks parādīja, ko spēj. To atzina ne tikai Trapes jaunkundze, bet arī Erce un visi tie, kas sākumā bija noskaņoti pret viņu. Franks kļuva par kanu laivas komandas kapteini. Tādu kapteini, kas, ne mirkli nevilcinājies, dara visu, lai glābtu nelaimē nokļuvušu biedru.

Klasē laikam gan nebija neviena cita, kas viņam sirdī būtu. pieķēries stiprāk par Irēni.

Viņa pina bizēs garos matus un domāja par Franka tēvu. «Es parunāšu ar māmuku un Trapes jaunkundzi. Mums kaut kas jādara. Franks ir rūgti vīlies. Viņš to negrib izrādīt, bet mani jau neapmānīs.»

Te viņa izdzirda dīvainu skaņu. Jaunaudzē kāds vārgi kunkstēja. Tad iestājās klusums. Irēne saspringti klausījās. «Kas tas varētu būt?» No jauna atskanēja stiepts vaids un izdzisa gārdzienā. «Vai tā ir cilvēka balss? Kaut nu Franks būtu tepat. Varbūt pasaukt?»

— Fra-a-a-nk! Fra-a-a-nk!

Atsaucās vienīgi mīklainā kunkstoņa. Tad apklusa, it kā būtu izdvesta pēdējiem spēkiem. «Varbūt stirnu buks? Tie dažreiz tik dīvaini kāre. Nē, tā ir citāda skaņa. Varbūt lapsa, kam piemetusies trakumsērga? Traki dzīvnieki ir bīstami. Bet ja nu kāds nokļuvis nelaimē?»

Vilcinādamās viņa gāja gar priedāju, arvien tālāk prom no krasta. «Seit!» Irēne apstājās. «Šeit, dziļāk biežņā!» Viņa pavērās visapkārt. Bija redzamas tikai pļavas, mākoņu gubas debesīs un tumšā jaunaudze. Soli pa solim Irēne spraucās biežņā. Bija jāpieliecas. Nometusies četrrāpus, viņa līda uz priekšu — ausīdamās un pētīdama. Piepeši meitene palika tupam kā pienaglota. Tur, klajumiņā, gulēja sauss, brūns spalvu kamols. Suns! Viņam vairs nebija spēka pacelt galvu. Vienīgi acis pauda, ka viņš vēl turas pie dzīvības. Tās bija dzintardzeltenas acis, neparasti lielas. Irēne noliecās. «Nedrīkst pieskarties,» viņa nodomāja. «Sunim var būt trakumsērga.»

Suns nekustējās. Viņš tikai smilkstēja, klusi, tik tikko dzirdami. Un gaišās acis sekoja katrai meitenes kustībai. Tad visas šaubas pagaisa. Viņa pamanīja, ka suņa kreisā priekšķepa iespiesta dzelzs slazdā. Slazds bija pieķēdēts.

Irēne rūpīgi izpētīja mehānismu. Atsperes robainā skava bija līdzīga plēsoņas žokļiem, kas negrib atvērties. Ar nūju viņai izdevās atgrūst dzelzs skavu. Aprepējusī suņa ķepa izslīdēja laukā.

«Vai suns izdzīvos?» Irēne saudzīgi noglāstīja viņa spalvu. Bija samanāmas visas ribiņas. «Diezin cik ilgi viņš te jau guļ? Varbūt man laimējas vēl atkopt. Atdošu savu mannas porciju. Un nometnē pagādāšu pienu. Ķepu iešinēsim. Bet vispirms viņam vajag ūdeni.»

— Nāc, mazais, padzerties!

Suns paskatījās uz Irēni, it kā saprastu teikto. Viņa pacēla dzīvnieku no zemes. Suns nekustīgi gulēja meitenei rokās. Ejot caur jaunaudzi, viņa nelikās ne zinis par tiepīgajiem zariem. Tikai aizsedza ar savu ķermeni suni.

Ieraudzījis upi, suns iesmilkstējās. Irēne atkal nolika viņu zemē. Purniņš smagi iekrita ūdenī. Suns nespēja lakt, viņš sūca

ūdeni. Tad, brīdi pierimis, cieši vērās Irēnē. Un dzēra atkal, kamēr iekritušais vēders bija pilns.

—    Nu gan tev pietiks, — Irēne sacīja un nolika suni zālē. Viņš raudzīja nolaizīt meitenes roku. Dzirdot mierinošus vārdus,, suns drusku paluncināja asti. Viņš bija ar nojukušām ausīm. Ar garenu galvu un pašauru purnu.

«Vai ķepa sadzīs?» Irēne prātoja. «Ko teiks māmuks, kad atnesīšu viņu mājās?»

—   Aū, Irēne! — Šurp skrēja Franks. — No telts nāca dūmu signāli. Airu meklētājiem jābūt tur. Kas tad nu? — Viņš ieraudzīja suni. — Tas .jau ir gandrīz vai badā nomiris.

—   Es viņu atbrīvoju. No slazda. Tur, jaunaudzē. Vai mēs viņu dabūsim uz kājām?

—   Var jau gadīties. Suņiem sīksta dzīvība. Bet purniņš viņam ir sauss. Nav laba pazīme.

Irēne paņēma atradeni rokās.

Franks rādīja uz debesīm:

—   Paskat, mums jāpasteidzas.

Tumši mākoņi aizsedza sauli. Upe bija kā melns bezdibenis. Krastmalas kārkli kūpēja. Vējš pieņēmās spēkā. Kad viņi jaunaudzē uzgāja stigu, sāka krist pirmās lāses.

—   Varbūt dosi viņu man? — Franks pajautāja.

—   Nē, nē. Suns ir pavisam viegls. Es vienīgi negribētu tik traki skriet. Citādi nodarīšu viņam sāpes. Tu jau vari jozt pa priekšu.

Franks neskrēja. Viņš palika Irēnei līdzās. Visam pāri klājās pelēks plīvurs. Plakšķēdams gāzās lietus. Saredzēt nevarēja ne pussimts metru uz priekšu. Uzplaiksnījās pirmais zibsnis. Nogranda pērkons, šķita, ka debesis grib saplosīt zemi.

Franks meklēja ceļu uz telti.

—   Err-cee! — viņš sauca. — Plikpauri!

—   Šeit, — no lietus blīvas atskanēja balsis. — šurp!

Turpat arī bija apmetne. Četri stāvi darbojās ap telti. Pēdējā

mirklī viņi bija paglābuši mantību no lietus. Rollers nostiepa telts atsaites.

—   Viss kārtībā, kapteinī — viņš sauca. — Atrasti četri airi. Vairāk nekā nevarējām darīt.

«Četri, tas ir labi,» Franks nodomāja. «Ar tiem mēs tiksim tālāk.» Viņš palīdzēja Ercem stingri iedzīt zemē telts mietiņus. Pepo un Plikpauris raka ūdensnoteku.

Telts tagad bija nodrošināta pret vētru. Izmirkuši viņi ielīda teltī. Un tūlīt apstāja suni.

—   Tas ir seters, — Plikpauris secināja. — īsts. Ar lutausim. Manuprāt, viņam nav vēl pus gada.

Irēne jau bija uzvilkusi treniņtērpu.

—   Vispirms mums jānoslaukās, — viņš sacīja. — Un jāuzģērbj kaut kas mugurā.

Laivinieki slaucījās, tērgāja par saviem piedzīvojumiem. Ērce iebīdīja vidū biezputras katlu.

—   Ļautiņi, tā stunda ir situsi. Nav nemaz tik vienkārši sadalīt septiņās vienādās daļās …

— Pagaidi! — Franks iesaucās. Viņš rādīja uz suni. — Astoņās daļās, Erce. Mēs tagad esam astoņi.

Mannas ķēkša pukojās:

—   Visi ir badaini kā vilki. Kas zina, kad tiksim nometnē. Suni neglābs vairs nekāda putra. Viņš ir pagalam, tas pat aklam redzams.

—   Nē, — Irēne sacīja, — tad viņš dabūs manu tiesu.

Visi protestēja. Ercem vajadzēja pakļauties.

—   Nu labi, var jau. — Viņš paņēma nazi, nomērīja gabalus un sagrieza mannas biezputru astoņās daļās. Putra bija cieta kā apdedzis kēkss.

—   Garšo gan tā dīvaini, — Pepo, nomēģinājis pirmais, rūca. — Pēc… pēc apsvilušām dūņām. Kok, varbūt tev vārot grāpī kas iekritis?

Ērce šmakstināja.

—   Ja nevēlies, atdod man! Es vēl varu locīt iekšā, cik uziet.

—   Ko vēl negribēsi! — Pepo atteica. Viņš ēda, nolaizīdams no rokas putras kriksīšus. — Mans vēders jūtas kā izāzēts no šīs nieka šķipatiņas.

Irēne baroja suni. Viņa bāza tam mutē kumosus pirksta resnumā. Suns izbadis rija. Un viņa acis no jauna ubagoja. Irēne netika pie ēšanas.

Pa telts jumtu bungoja lietus. Kurkulīte lēja traukos piparmētru tēju. Ārā trakoja zibens un pērkons. Kanu laivas komanda dzēra kūpošu tēju un vēroja suni. Atradenis nebija piebarojams. Irēne pēdīgi atdeva viņam arī savu porciju.

Kad visi jutās jau gluži omulīgi, Kurkulīte svinīgi iesāka:

—   Frank, man beidzot tev jāpateicas. Ja nebūtu tevis …

—   Nemels blēņas, Kurkulīt! Viens es neko nebūtu izdarījis. Mēs turējāmies kopā jau toreiz, kad būvējām laivu. Tāpēc arī viss beidzās laimīgi. Mēs varam cits uz citu paļauties. Redz, kā tas ir.

«Jā, tā tas ir,» viņi domāja. Ikviens izjuta, ka viņi cits ar citu saistīti neredzamām saitēm.

—   Es ierosinu, — Franks sacīja, — šo gadījumu nekad vairs nepieminēt. Arī nometnē ne. Tas nevienam nav jāzina. Citādi nepatikšanas vien būs.

Lietus bija apklusis. Tas bija mitējies tikpat pēkšņi, kā sācies. Arā atkal kļuva gaišs. Suns bija iemidzis Irēnei klēpī. Ribas viņam cilājās.

—   Es domāju — seteram ļaunākais aiz muguras, — Plikpauris sprieda. — Deguns jau kļūst mikls. I\ā mēs viņu sauksim, Irēne?

—   Mannas rīma, — Erce ierosināja. — Būtu jauks suņa vārds.

Irēne sagumzīja dvieli un svieda ar to zobgalim.

—   Es tev! Pagaidi tikai! Izdresēšu suni, viņš tev bikses saplēsīs.

Kapteinis Franks mudināja:

—   Celsimies nu, jābrauc tālāk! Kurkulīt, tu iesi kājām. Līdz telšu nometnei vairs nav tālu.

Kad saiņi bija sakrauti laivā, Irēne pieteicās pie kapteiņa:

—   Frank, es gribētu iet kopā ar Kurkulīti. Vienu pašu viņu nevar laist. Suni es paņemšu līdzi.

Franks saprotoši pamāja.

—   Varat nesteigties. Būtu labi, ja nometnē mēs ierastos reizē.

Kārlis Plikais pārbaudīja, vai viss ir piesiets. Šoreiz Erce

vairs nedzēla.

—   Kārtībā! — bocmanis auroja.

Kapteinis Franks deva rīkojumu atstāt krastu.

Meitenes krastmalā māja. Un atradenis luncināja asti.

Airu ritmā laiva lēni īrās pa straumi. Abas meitenes gar krastu gāja tai pa priekšu. Kurkulīte bija priecīga, ka viņai nav jāiet vienai. Pie nelaimīgās vietas, kur bija apgāzusies laiva, meitenes apstājās. Tur gulēja liktenīgais koks. Tas bija šķērsām, iegāzies straumē. Stiprās saknes vēl turējās krastā. No ūdens rēgojās tikai dažas zaru galotnes. Laivām te bija viltīgas lamatas.

Kurkulīte nespēja vairs neko lāgā atcerēties. Tagad viņa gribēja visu uzzināt sīkumos.

—   Gāja traki, — Irēne sacīja. — Tu biji gluži apdullusi. Parāvi Franku zem ūdens. Pusdzīvs viņš iznira. Mēs piestūmām viņam klāt apgāzto laivu. Viņš pieturējās pie tās. Kad tu slīki,, tevi saķēra Ērce un Rollers.

—   Arī Ērce? — Kurkulīte jautāja.

—   Jā. Bet viņi nespēja tev palīdzēt. Tu pēries pa ūdeni kā negudra. Un tad piepeši nozudi.

—   Un pēc tam?

—   Pēc tam Franks atgrūdās no laivas. Viņš ienira, lai gan tik tikko spēja ievilkt elpu. Labu laiku viņš palika zem ūdens. Viņš nevarēja tevi atrast. Tie bija briesmīgi mirkli. Un tad parādījās daži gaisa burbuļi. Ar pēdējiem spēkiem Franks lūkoja nirt vēlreiz. Un viņš izvilka tevi. Aiz matiem. Tu vairs nekustējies. Mēs turējām tevi pie laivas un kūlāmies uz krastu. Frankam spēki bija galā. Es baidījos, ka viņš pēdīgi pats nenoslīkst.

Kurkulīte nenovērsa acis no nelaimes vietas.

—   To es mūžam atcerēšos. Vai tev būtu ienācis prātā, ka viņš ir tik drosmīgs?

—   Ienācis prātā? — Irēne paijāja rokās suni. — Es to zināju. Jau toreiz, kad viņu neviens vēl neievēroja.

17

Kurkulīte apskauda Irēni par viņas nesatricināmo uzticēšanos Frankam. Taču tūlīt meitene aizmirsa šo mazisko skaudībiņu.

2 — 1528

Daudz sliktāk, ka nākamajā mācību gadā viņas vairs nebūs šai klasē. Irēne mēģināja viņu mierināt.

—   Tu taču esi mūsējā. Palīdzēji būvēt laivu. Tu vienmēr varēsi piedalīties mūsu pasākumos. Tikai tev jāiemācās peldēt.

Mierinājums maz ko līdzēja. Kurkulīte nojauta, ka viņa nekad vairs pa īstam nebūs viņu puikā, ja skaitīsies citā klasē. Vai •cilvēks vienlaikus var būt divās klasēs?

—   Ja man būtu veicies pēdējos rakstu darbos, es tiktu pārcelta. Tad es varētu palikt pie jums, — viņa sacīja.

—   Nē, Kurkulīt. Vainojamas nav tavas pēdējās kļūmes vien. Neveiksmes un tamlīdzīgi nieki ir atrunas. Nevajag mānīt pašai sevi.

Kurkulīte nopūtās.

—   Tev taisnība. Es varētu iepļaukāt pati sevi. Gads ir pagājis, un jūs esat visu paveikuši. Tikai es ne. Kādēļ es nestrādāju mazdrusciņ vairāk? — Viņa padomāja. Prātā Kurkulītei iešāvās kāda ideja. — Irēne, vai to var atcelt?

—   Ko?

—   Atstāšanu uz otru gadu. Ja es tagad panāku nokavēto? Tūlīt, sākot no rītdienas. Pa brīvdienām. Lai viņi mani tad noeksaminē. Un arī es tikšu devītajā klasē.

Irēne nolika suni zālē.

—   Ko mēs par to teiksim, atradeni? — Seters izkāra mēli. — Tā ja, parādi viņai savu garo mēli. Kurkulīte runā muļķības. Kas gadā nokavēts, nav atgūstams dažās nedēļās.

—   Atceries! Franks arī panāca citus, kaut gan nebija no labākajiem. Gandrīz tāds pats kā es.

Irēne smaidīja.

—   Tauklodīt, vai tad mēs tev nepalīdzējām tāpat kā citiem? Trapes jaunkundze, Hanna, Rollers, es. Bet tu visu laidi gar ausīm. Tur tā vaina. Tu pamet visu pusratā. Tu gribi mācīties peldēt. Jau sen tu par to runā. Un tagad? Pēkšņi tu gribi sākt zubrīt. Brīvdienās! Kas no tā var iznākt?

—   Nevajag zoboties. Tagad es zinu, ko gribu.

Sunim trīcēja kājas. Viņš laizīja savu slimo ķepu. Tad viņš aizkliboja līdz ūdenim un kāri dzēra. Pār upi aizskanēja saucieni. Meitenes klausījās. Tas bija Franks.

—   Viens, divi! Viens, divi! Spēcīgāk, Pepo! Sa-rauj!

Upes līkumā parādījās laiva. Irēne pielika rokas pie mutes.

—   Uzmanību, koka stumbrs! Sargieties!

—   Redzu jau, — Franks sauca. Viņš apmeta tam lielu līkumu. Zēni īrās ātri. Viņus trenca izsalkums. Ērces ceptā mannas kūka bija pārāk trūcīgs paēdiens. Ūdenssportistam — smieklīgi maza uzkoda. Viņi sapņoja par nometnes virtuvi. Ko bija sacījis pionieru vadītājs Alfrēds? Telšu nometnē būs lielisks uzturs.

Erce domāja par lielisko uzturu.

—   Ļautiņi, saraujiet, saraujiet! Citādi nokavēsim pusdienas. Es aprišu vismaz četras porcijas.

Kārlis Plikais pagriezās atpakaļ.

—   Ja nu arī tur būs tikai mannas putra?

—   Man vienalga. Saderam, ka notiesāšu četras porcijas?

TELŠU NOMETNE

Zilais karogs nokarājās mastā. Pēc negaisa saule spīdēja tikpat silti kā pirmīt. Zēni un meitenes gulēja skābaržu ēnā, kuri iejoza nometni. Skolēni bija krietni pastrādājuši. Bija uzcelta un iekārtota virtuves baraka. Apkārt karoga mastam slējās vienpadsmit lielas teltis. Tagad nometnes dalībnieki varēja atpūsties. Viņi bija paēduši un kļuvuši laiski. Pusdienās tika pasniegta teļa šnicele ar papriku. Par negalu virējai, daudz ēdiena palika pāri. Vai skolēniem vēl nebija īstās brīvdienu ēdelības? Varbūt vainīga bija paprika? Vai arī svelme?

Nometnes vadītājs Alfrēds sēdēja teltī. Viņš gribēja pabūt viens. Bija ļoti daudz darba. Par Franka laivas komandu, kurai viņš rītausmā ar trim izlūkiem bija uzbrucis, Alfrēds tagad nedomāja. Viņš lauzīja galvu par apvidus spēles plānu. Pasākums pionieriem bija apsolīts. «Es nedrīkstu viņus pievilt. Spēlei jābūt saistošai. Bet kā to panākt? Partizāni pret fašistiem? Nē, tas neizdosies. Neviens negribēs būt par fašistu. Neviens, kaut arī es pats tēlotu fašistu ģenerāli.»

2*

Domas pārtrūka. Arā atskanēja troksnis. Viņš palūkojās no telts.

19

Uz nometni maršēja septiņi laivinieki. Pirmie četri nesa pār pleciem airus. Plikpauris un Ērce stiepa telti. Irēnei rokās bija •suns. Zem lielās mugursomas tusnīja Kurkulite. Nometnes dalībnieki skrēja viņiem pretī. Alfrēda balss pagaisa sveicienu kņadā. •«Klusā stunda ir vējā,» viņš nodomāja.

Ērce tēloja, ka ģībst.

—   Ļautiņi, — viņš kunkstēja, — es mirstu badā! Kur ķēķis?

Grīļodamies viņš vilkās cauri pālim. Deguns parādīja ce|u

uz virtuvi. Nokusušie ce|abiedri viņam sekoja.

Laiviniekiem laimējās. Katli un pannas bija vēl silti. Virēja sakrāva uz šķīvjiem milzīgas porcijas. Nu gāja vaļā ēšana! Arī Irēnes seters kāri rija kartupeļu biezputru. Kad bļoda bija tukša, katrs iedeva vēl pa kumosam teļa šniceles. Mazais invalīds bija nepieēdināms. Diedelēdams viņš kliboja no cita pie cita. Irēnei •cienāšanu nācās aizliegt, lai suns beigās nepārsprāgtu.

Ērce turēja vārdu. Viņš pieprasīja trīs papildporcijas. Arī pārējie zēni nepadevās. Viņi negāja prom, kamēr bija notiesāta pēdējā kripatiņa.

Pēc maltītes tika apskatīta nometne. Alfrēds bija izraudzījies skaistāko vietu pļavā. Visi sapulcējās zem dižskābaržiem. Pentermežiņš — tā viņi bija nosaukuši nometnes mežiņu. Te bija vēsi un krēslaini kā velvē. Nometnes dalībnieki sasēdās lielā aplī ap laiviniekiem. Stāstāmā netrūka. Medicīnas studente Marianne bija iešinējusi setera lauzto kāju. Atradenis tika iecelts par nometnes suni. Irēne stāstīja, kā viņa to atradusi.

—   Mums vajadzētu jaunaudzē izliktos slazdus novērot, — kāds ierosināja. — Dienu un nakti. Tie noteikti pieder 'kādam malumedniekam. Ja mēs šo noķertu!

—   Pagaidiet, — Alfrēds sacīja. — Es gribētu vispirms parunāt ar mežsargu. — Viņš pavērās uz Franku. — Varbūt kanu laivinieki zina ko vairāk? Vai pārnakšņojot jums tur nekas neatgadījās?

Franka pirmā doma bija: «Viņš zina par nelaimes gadījumu.» Taču tad Franks pamanīja, ka daži sazvērnieki smīnēdami palūkojas uz Alfrēdu. «Ahā, viņš runā par šārīta uzbrukumu mūsu teltij. Tie bijuši viņi. Es to nojautu. Tagad viņi sevi ir nodevuši.»

Irēne piegrūda Frankam.

Meitene saprata, uz ko Alfrēds mērķē. Visi laivinieki to saprata. Vienīgi Kurkulīte neko nemanīja.

—   Es visu izstāstīšu, — viņa sacīja. — Mūsu laiva apgāzās. 'Un Franks izvilka mani no ūdens.

—   Vai tu jukusi, vai? — Franks nošņācās.

—   Kāpēc mums jāmānās? — Kurkulīte nevainīgi vaicāja. Viņa jutās lepna. Tagad viņa bija degpunktā. Lai visi zina, ka viņa, »mazā Kurkulīte, ar kanu laiviniekiem ir saistīta uz dzīvību un snāvi. Par spīti atstāšanai uz otru gadu. Un viņa stāstīja. Nometnes dalībnieki klausījās. Tam, ko Kurkulīte stāstīja, bija grūti noticēt. Un tomēr izklausījās pēc taisnības. To apstiprināja pārējo sejas.

Alfrēdam pārskrēja šermuļi.

—   Un tad viņi izvilka mani krastā, — Kurkulīte nobeidza. — Mani un laivu. Taču es neko neatceros. To man pastāstīja Irēne. Es biju bezsamaņā.

Saspringtība atslāba. Klausītāji bija sajūsmā par Franka varoņdarbu. Satraukti viņi runāja cits caur citu. Atskanēja saucieni:

—   Frank Brinkmani, urā! Lai dzīvo kapteinis!

Alfrēds piecēlās. Saucēji aprāvās. Iestājās klusums, tāds klusums, ka bija dzirdams, kā dzied žubītes.

—    Padomājiet! — Alfrēds sacīja. — Padomājiet labi, neliedziet. Ja Kurkulīte būtu noslīkusi, tas nepaietu mums secen. Ēna gultos pār visu nometni. Varbūt mums tagad vajadzētu savākt mantiņas. Vasara būtu sabojāta. Es jautāju: kā varēja kaut kas tāds notikt?

Pionieru vadītāju uzlūkoja domīgi acu pāri. Alfrēds runāja par katra pioniera atbildību. Kanu laivas būvētāji bija solījušies neņemt līdzi nevienu peldēt nepratēju. Vai tagad viņiem bija par ko lepoties? Vai Kurkulitei bija iemesls celt snīpi gaisā? Alfrēds viņus — šos dienas varoņus — apklusināja. Arī sevi viņš tirdīja. Viņš bija varējis aizliegt braucienu ar laivu. Bet viņam šķita, ka uz Franka komandu var paļauties. Un tagad tā bija viņu pievīlusi.

Vissmagāk pārmetumi skāra kapteini. Irēne redzēja, kā Franks pārdzīvo. Viņš nepacēla ne acu. Meitene pievirzījās tuvāk.

—   Mēs visi esam vainīgi, Frank. Bet tu novērsi nelaimi. — Viņš paskatījās. Irēne palocīja galvu. — Alfrēds tik [auni nedomā. Tagad taču viss garām.

Frankam nekas vēl nebija garām. Viņam k|uva labāk tikafi tad, kad nometnes vadītājs klusēdams paspieda roku.

— Alfrēdi — kāda meitene sauca. — Man vēl viens jautājums.

—   Un tas būtu?

Visi staipīja kaklus.

—   Manuprāt, Franks Brinkmanis tomēr ir dzīvības glābējs. Varbūt ne?

Alfrēds pamāja.

—   Ir jau tiesa. Un tāpēc mēs viņu apsveicam. — Alfrēda balss kļuva skaļāka. — Mums ir vēl kas paveicams. Jāpieņem nometnes likums. Tātad: neviens peldētnepratējs nedrīkst iet dziļos ūdeņos vai braukāt ar laivu pa upi. Un peldēties atļauts tikai kopā ar vadītāju glābšanas dienesta uzraudzībā. Vai piekrītat?

Viņi bija ar mieru. Nometnes likums tika pieņemts. Alfrēds stādīja priekšā trīs fiziskās kultūras institūta studentus. Tie bija peldēšanas treneri. Studenti gribēja arī noorganizēt kursus glābšanas dienesta peldētāju apmācīšanai. Daudzi tūlīt pieteicās.

Kurkulīte prātoja: «Vai vispirms mācīties peldēt vai arī gatavoties eksāmenam?» Lai atgūtu nokavēto, viņai vajadzēja mācību grāmatas. Brīvdienas vēl bija garas. Viņa izšķīrās par labu peldēšanai.

Tad tika ievēlēta nometnes padomē. Katra telts izvirzīja vienu kandidātu. Franks ieguva visvairāk balsu. Viņš kļuva par nometnes padomes priekšsēdētāju.

—   Nu, dzīvības glābēj, — Ērce uzrunāja savu kapteini, — vispirms parūpējies par proviantu. Galvenais ir virtuve. Tu jau saproti.

—  Vai tad man tagad viss jādara? Vai es kāds šefpavārs? — Franks pikti atšņāca.

—   Tev, vecīt, rokās ir vadības groži. Ēdienam jābūt tādam pašam kā šopusdien. Bagātīgam un labam. Tikai bez paprikas. Par to tev jāgādā! Tas ietilpst tavos priekšnieka pienākumos. No slavenībām tiek prasīts daudz. Skaidrāks par skaidru.

Klātesošie smējās:

—   Tā ja, Ērcēm taisnība.

iFranks atrada izeju:

—   Paklau, Ērce! Iece|u tevi par pilnvaroto virtuves jautājumos. Tur tev ir sava saprašana.

«Nav slikti,» Erce nodomāja. Un nekavējoties devās uz virtuvi, ilai inspicētu vakariņu porcijas. Viņš jau atkal juta izsalkumu.

Virēja Selmeiera kundze nopētīja jauno virtuves inspektoru tno galvas līdz kājām.

—   Ak tā! Nometnes padomes pilnvarotais? Saki, zēn, — vai •tu esi vesels?

Erce nesaprata, ko viņa ar to domā. Viņš nespēja atraut acis mo daudzajām desām uz servējamā galdiņa.

—   Skaidrs, vesels kā rutks, — viņš nomurmināja.

Viņa piestūma Ērci pie maizes griežamās ierīces.

—   Vari griezt kloķi. Piecsimt šķēles iesākumam. Pagaidi! 'Vispirms nomazgā rokas. Un pēc katras ēdienreizes savāc kopā trauku mazgātāju brigādi. Šopusdien tur nekas nesanāca. Tāds spēkavīrs kā tu man noderēs.

«Iekritu,» Erce nodomāja. «Selmeierei pašai spēka gana.» Bet kas cits viņam atlika? Viņš grieza maizes šķēles. «Nāks laiks, nāks padoms. Gan jau daži desu galiņi man atkritīs. Salami desa man ietu pie sirds vislabāk. Pie tās vispār maize nav vajadzīga.»

Pēc neilga laiciņa Erce virtuvē bija k|uvis neaizstājams. Vakarā viņš atjautīgi un ar apdomu izrīkoja savu trauku mazgātāju brigādi. Protams, ari pats viņš nestāvēja malā. Erce slaucīja nažus.

Kad taurētājs spēlēja vakara jundu, nometnes padome un Alifrēds sēdēja Pentermežiņā. Viņi apsprieda vēl vienu nometnes likumu — par pionieru patstāvību. Telšu pilsētiņai bija jākļūst īpar bērnu republiku. Visi pienākumi tika uzticēti jaunajiem pionieriem.

—   Tā ir jūsu nometne, — Alfrēds sacīja. — Jums te jābūt noteicējiem.

Selmeicra kundze, kas arī piedalījās apspriedē, slavēja savu jauno palīgu. Ērce tika paaugstināts par šefpavāru. Un Irēnekļuva par sagādes ministri. Uz viņu varēja droši paļauties. Viņapriekšzīmīgi bija pārvaldījusi kanu laivinieku kasi. Nobeigumā: visi apspriedās par apvidus spēli.

Nakts bija gaiša. No sargtelts tuvojās nometnes dežurants.. Viņš ienāca spriedēju lokā.

—   Cik ilgi jūs vēl te gribat sēdēt? Alfrēd, tu sacīji — vēlakais, pusdesmitos visur jāvaldot klusumam. Tagad ir jauceturksnis pāri desmitiem, un jūs vēl arvien pļāpājat. Vai tad: nometnē nemaz nebūs disciplīnas?

Alfrēds piecēlās.

—  Viņam taisnība. Taisāmies, ka tiekam, citādi nāksies sēdēt karcerī.

Skolēni sagāja pa teltīm. Dežurants turpināja apgaitu. Pentermežiņā kliedza pūce.

Ērce bija pieteicies virtuvē uz rīta dežūru. Uguni viņš prata» iekurt pat grūtos apstākļos. To viņš bija pierādījis. Un, tēju vārot, jau neko nevarēja sabojāt.

Selmeiera kundze dzīvoja tuvējā Rībastas ciemā. Viņai nepienācās no rīta līdz vakaram stāvēt pie katla.

—  Jums nevajag virtuvē strādāt dubultmaiņu, — Alfrēds viņai bija sacījis. — Mūsu pionieri spēj visu ko. Viņiem tikai mazliet jāuzticas.

Piecos dežurants purināja šefpavāru:

—   Celies! Ir laiks.

Ērce miegā murkšķēja. Viņš pagriezās uz otriem sāniem.

—   Augšā, augšā, slinkuma mais, ārā no migas! — Dežurants rāva nost segu.

Ņurdēdams Ērce slējās kājās.

—   Ko-o? Kas mani iedrošinās saukt par slinkuma maisu?' Ak tu, naktssargi Ja gribēšu, trīs dienas nedabūsi ēst. Es esmu šefpavārs. Lasies prom un audzini pats sevi!

Franks, kas gulēja blakus Ērcēm, bija pamodies. Domas viņam kavējās pie pagājušā vakara apspriedes. Viņš prātoja: «Mums vajadzētu pagatavot plostus. Aizaugušajā pietekā ir milzum daudz niedru. Katrai grupai — pa plostam. Varbūt arī pa diviem vai trim. Tad mēs sarīkosim ūdenskauju. lipes pieteka ir sekla. Tur nekas nevar atgadīties. Man tā kārtīgi jāizpēta.»

Uzvilcis peldbiksītes, viņš skrēja uz virtuves baraku. Ērce stāvēja pie spaiņa ar plūmju biezeni un laizīja karoti.

—   Ak šitā tu dežurē virtuvē? — Franks sacīja.

Ērce našķējās vienā mierā.

—   Vai tu tēlo nometnes policistu? Tas tev it nemaz nepiestāv.

Franks bija nikns.

—   Vecīt, tu šeit esi atbildīgais. Ikvienam jābūt atbildīgam. Tā mēs esam nolēmuši. Atbildīgam par sevi. Vai vēl tu nesaproti? Biezenis domāts visiem.

—   Kaptein, nomierinies! Kurš ir šefpavārs? Tu vai es? Nu tad nogaršo, — Erce sniedza viņam biezeņa karoti, — varbūt tas sācis bojāties?

Franks atgrūda karoti.

—   Vai tu šeit esi tikai tādēļ, lai pieliktu vēderu?

—   Pag, pag. Tik dumjš es vis neesmu. Varu tev paskaidrot. Redzi, biezenis ir jānogaršo. Tieši tā. Ja tas būs skābs, visi dabūs skrejamo. Visa nometne. Iztēlojies šo ainu. Tev par to nav sajēgas. Ķīmija tev nekad nav padevusies. Seit atbildīgais esmu es. Virtuves darbus neviens neredz. Jūs tikai lokāt iekšā kā melnstrādnieki. Jūs nejautājat, kur ēdiens radies. Tā, tagad runā tu.

Franks padevās. Sīkumains viņš negribēja būt. Viņš pat nogaršoja biezeni. Nē, ieskābis tas nebija. Garšoja lieliski. Un virtuve bija kārtībā. Pavardā sprakšķēja uguns. Tēja un cukurs jau atradās pa rokai. Šefpavārs savu pienākumu veica apzinīgi.

Pirms pusgada Erce vēl bija pret Franku. Kaut arī viņš piedalījās laivas būvē, tomēr allaž bija piekasīgs un zobgalīgs. Tad kļuva interesanti arī protesta garam Ērcēm. Grupa bija Franka pusē. Viņa plāni bija izdomāti līdz galam. Franks daudz nerunāja, viņš rīkojās. Ērcēm tas patika. Jau sen vecais tiepša bija pilnīgi atzinis savu kapteini, kaut arī dažbrīd abi ecējās.

—   Man vajag dažus palīgus, — Ērce sacīja. — Jāizrok pagrabs, lai produkti nebojātos. Seit mums sviests kūst ārā.

—   Es parūpēšos, vecīt. Atsūtīšu Plikpauri ar viņa būvbrigādi.

—   Bet no paša rīta. Šodien saule atkal cepinās. Un tagadf pastrādā. Šepat, sagriez maizi! Pirmajām brokastīm.

Franks grieza maizi un klāstīja savu ideju par niedru plostiem.

Ērce bija sajūsmā.

—   Klau, kaptein, es gribu uz tava plosta. Būsim Stertebekera[1] pirāti. Gāzīsim bagātos tirgoņus.

Franks izlaida no rokām kloķi. Viņš attēloja lielo jūras kauju.

—   Paņemsim uz mūsu kuģa Plikpauri. Uzbūvēsim tarānplostu. — Galva viņam bija pilna ideju. — Man tūlīt jāizlūko pieteka.

Franks pārlaida vērīgu skatienu lēzenajam upes krastam otrpus nometnes. «Niedres iznāktu kaut simt plostiem,» viņš domāja. «Piedalīties varēs visi. Viena daļa šai krastā, otra — viņējā.»

Franks brida ūdenī. Paliene bija tālu pārplūdusi. Seit bija izveidojies pirmatnējs apvidus. Dubļi sniedzās līdz ceļiem. Zēns jutās kā džungļos. Pēkšņi viņš apstājās. «Kas tas?» Franks pielieca niedres. Zalktis! Galva tam slējās virs ūdens kā krūkas liekums. Franks metās uz priekšu. Viņš peldēja kraulā. Bet mazais zalktis bija žiglāks. Tas aši aizlocījās prom. Džungļu pētnieks meta vajāšanai mieru. Viņš brida uz krastu un skaloja nost dubļus. «Kā lai pagatavo tādu niedru plostu?»

Bija ataususi diena. Caur rīta dūmaku lauzās saule. Taurētājs modināja nometni.

Irēne vadīja rīta rosmi. Viņa atmodināja miegainos stāvus. Nopakaļ meitenei, vēl vārgām kājām, kliboja seters. Viņš nespēja šķirties no savas glābējas. Kur gāja Irēne, tur vajadzēja būt arī viņam.

Telšu laukumā klaudzēja āmuri. Būvbrigāde nagloja nometnes vārtus. Alfrēds bija licis atvest kravu priežu kāršu. Kārtis J)ija nepieciešamas nometnes būvdarbiem.

Franks un Plikpauris izmeklēja piemērotus kokus plosta būvei.

—   Šādam plostam jānotur divi viri, — Franks sacīja. — VarIbūt arī trīs.

Stūrmanis Plikpauris jau skaidri zināja, kas darāms.

—   Es domāju tā, kaptein. — Ar cirvja kātu viņš takas smiltīs uzzīmēja modeli. — Vispirms uztaisīsim kāršu rāmi. Nostiprināsim to ar šķērskokiem. — Viņš iezīmēja nostiprinājumus. — Tiem virsū uzliksim niedres. Trīs biezas kārtas. Vienu gareniski, otru šķērsām, tad vēlreiz gareniski. Augšā — otru rāmi. Tas piespiedīs niedres. Abus rāmjus sasiesim ar stiepli. Var arī ar doņiem vai klūgām. Un izturīgs niedru pakojums gatavs.

—   Laba ideja, Kaža. Un pavisam vienkārša. Katrs var būvēt. Tas ir galvenais. Mums vajag daudz plostu. Nepieciešamas divas flotes.

Viņi mērīja, izmēģināja, pārsprieda savu plānu ar pionieru vadītāju. Alfrēds priecājās.

—   Uzbūvējiet vienu plostu paraugam. Nosakiet precīzus izmērus. Rīt dienaskārtībā būs plostu būve. Taču neaizmirstiet Ērci un virēju. Viņiem vajadzīgs pagrabs.

—   Projekts jau ir, — Plikpauris sacīja. Viņš parādīja Alfrēdam pagraba skici. — Kad būs uzcelti nometnes vārti, ķersimies klāt pagrabam.

Kārlis Plikais bija savā elementā. Ar zīmuli aiz auss un collmēru rokā viņš izskatījās pēc būvdarbu vadītāja. Kad zēni meistaroja plosta pirmo rāmi, viņš pajautāja:

—   Kaptein, kas notiks ar mūsu grupu jaunajā mācību gadā? Mums kādreiz bija lieli plāni. Vai tu vēl atceries?

—  Te daudz kas mainīsies, — Frarrks atrūca. Viņš uzcēla plecos gatavo rāmi. — Tagad man jāiet sagriezt niedres.

Plikpauris domīgs vērās viņam nopakaļ. «Ar mūsu kapteini kaut kas nav kārtībā.»

JAUNĀS MINISTRES RŪPES

Anna Selmeiere ar divriteni stāvēja uz ceļa, kas veda uz Rībastu, un gaidīja. «Kur gan viņi kavējas? Pulkstenis sen pāri deviņiem. Vai pionieru vadītājs viņiem neuzticas par daudz? Beigās man pašai būs vēl jāved šurp produkti.»

Tur jau skrēja viņi, Irēne un Pepo.

—   'meira kundze, atvainojiet! — Irēnei bija slapja piere» — Atradenis rāvās mums līdzi. Man viņu vajadzēja aizvest atpakaļ.

Virēja bija apskaitusies:

—   Tev jābūt tādai, uz ko var paļauties. Un precīzai arī. Citādi virtuves darbi neveiksies. Kāds tad mums labums no sagādes ministres?

Irēne slaucīja pieri. Franks nupat bija pabeidzis pirmo niedru plostu. Viņi vēl noskatījās pirmo izmēģinājuma braucienu. Pēc tam drāza prom.

—   Un kučieris? — Selmeiera kundze jautāja.

—   Sis, — Irēne rādīja uz Pepo. — Tas jau viņš ir. Ar zirgu* brauks Pepo.

Sieviete vērtējoši noskatīja sīko zēnu.

—   Nu labi. — Viņa grieza apkārt divriteni. — Cerams, viņškādreiz ir turējis rokā zirga grožus. Citādi mēs sarķi nedabūsim.

Viņi iegāja pagalmā. Uz soliņa, iespiedis nūju starp ceļiem, sēdēja vecs zemnieks. Selmeiera kundze viņu sveicināja. Vīrs nopētīja abus bērnus no telšu nometnes. Ar nūju viņš rādīja, uz Pepo.

—   Vai tu gribi braukt ar zirgu?

Pepo pamāja.

—   Cik tev gadu?

—     Piecpadsmit.

Andreasa dzīslainās rokas uz spieķa roktura drebēja.

—   Hm. Es jau trīspadsmit gados kļuvu par zirgu puisi. Jūdz iekšā, zēn! Paskatīsimies.

Pepo jutās kā eksāmenā. Nebija tikai eksāmenu drudža. Tas. drīzāk bija Selmeiera kundzei.

Kad viņi iegāja stalli, sarķis pagrieza galvu.

—   Kā viņu sauc? — Pepo jautāja.

—   Par Ivanu. Man viņu uzdāvināja kāds krievs, — Andreassskaidroja. — Mans pirmais zirgs. Mjā. Sen tas bija. — Vecais vīrs rēķināja. — Pirms sešpadsmit gadiem. Ivans būs gandrīz divtik vecs. Taču miesnieks viņu ilgi vēl nedabūs. Tu nedrīksti viņu trenkt, puis! Brauc lēnītēm!

Pepo noklakšķināja mēli.

—   Ivan, šurp! — Viņš uzlika iemauktus un zirglietas. Sarķis juta zinīgu roku. Viņš ļāvās izvest sevi laukā un iejūgt mazajos ratos.

—   Redz ko! — Selmeiera kundze brīnījās. — Tu patiesi esi kučieris. — Viņa paskaidroja Irēnei, kas jāpērk. — Nevaru kavēties. Jāgatavo pusdienas, paši zināt. Uz redzi, Andreas! Ar mūsu kučieri viss kārtībā, vai ne?

—  Hm, — vecais vīrs rūca. Viņš noraudzījās pakaļ ratiem, kas rāmi izlīgoja no pagalma. «Kas to būtu domājis? Šitāds pilsētas zeņķis un tik labi prot apieties ar zirgiem. Mjā.»

Pie patērētāju biedrības veikala Pepo krāva ratos pasūtītās preces. Irēne atzīmēja visu savā produktu uzskaites grāmatā. Viņa parakstījās par saņemšanu.

—   Vai drīkstu piezvanīt? — viņa pajautāja veikala vadītājai. — Eilenberga, divi nulle divi.

Pepo brauca pie maiznieka pakaļ maizei. Irēne piezvanīja mātei.

—   Hallo, māmuk!

—   Irēne! Kāds pārsteigums! Kā tev klājas?

—   Labi. Nometne mums ir jauka. Es esmu sagādes ministre. Mēs patlaban izņemam Rībastā pārtiku. Ko dara mazuļi?

—   Viņi katru dienu taujā pēc Irēnes. Un pēc lielā brāļa Franka. Viņi dikti gribētu tikt pie jums uz nometni.

—   Paklau, māmuk, man ir kas svarīgs. Franks saņēmis ziņu no tēva. Kartīti no Rostokas.

—   No Rostokas?

—   Jā. Mūrnieku brigadieris tagad strādā tur. Viņš sūta tev sveicienu. Un Trapes jaunkundzei arī. Brinkmaņa kungs vēl mājās nebrauks. Franks ir ļoti noskumis. Saki — ko lai dara?

—   Grūti pateikt, mans bērns.

—   Ja nu Franks pārvāktos pie mums, kamēr pārrodas viņa tēvs?

—   Nē, Irēne. Padomā — četri bērni mājās un mans pārdevējas darbs. To es nevaru.

—   Tu vienkārši atsakies. Kas notiks ar viņu? Jau tā slikti, ka viņam nav mātes. Un tagad vēl šitāds tēvs. Tu taču Brinkmaņa bērniem esi krustmāte. Tu un Trapes jaunkundze. Vai parunāsi ar viņu?

—   Protams.

—  Varbūt viņa aizrakstīs Franka tēvam. Tas būtu klases audzinātājas pienākums.

—   Redzēsim, bērniņ. Neprāto tik daudz. Man jāiet, preču •auto taurē. Paliec sveika! Un drīz piezvani atkal!

—   Atā, māmuk! Padomā par to, jā?

Kučieris ārā jau bija kļuvis nepacietīgs. Viņš vēl aizvien •domāja par niedru plostiem.

—   Nū, Ivan! Tagad — aidā — uz nometni!

Kad rati nogriezās uz ceļa, kas veda uz palieni, Irēne satvēra Pepo roku. Kas tur skrēja šurpu klumburu klumburiem? Atradenis! Viņš piekusis elsa. Bet ak tavu prieku! Aste, mēle un ausis vēdīt vēdijās. Straujā skrējienā viņš aizkūleņoja pie savas saimnieces.

—   Bēgli! Klaidoni! Tu… ak tu, Raudij!

Viņš aiz sajūsmas kauca un bakstīja ar purnu viņai roku. Un bez mitas mīļi tvēra pēc pirkstiem, kas viņu glāstīja. Vēlāk viņš mierīgi gulēja augšā uz bukas Irēnei klēpī.

—   Raudijs būtu labs vārds, — Pepo sacīja.

—   Vai tu domā? Raudijs… Raudijs … — Viņa ieklausījās vārda skaņās. Suns pacēla acis. — Rau, Pepo, viņš jau klausās. Labi, sauksim viņu par Raudiju.

Brauciens sagādāja Irēnei prieku. Rati šūpojās. Viņas sapņainais skatiens klīda pār pļavām un laukiem. Ausīs skanēja kādas dziesmas melodija. Atausa atmiņas. Viņa atcerējās pilngadības svētku dienu. Svinīgajā zālē Trapes jaunkundze bija teikusi: Irēne, turpmāk esi dzīvē tikpat nelokāma kā līdz šim. Viņa lepojās ar klases audzinātājas vārdiem. Bet tad meitene bija ieraudzījusi Franka skumjās acis. Viņa tēvs nebija ieradies. Franks stāvēja viens līksmu ļaužu pūlī. Irēne vēlējās, kaut Trapes jaunkundze šos labos vārdus būtu sacījusi viņam. Nomākta viņa sekoja Frankam.

Arā gaidīja KJauss un Katrīnīte. Irēne aizveda visus trīs Brinkmaņus līdzi pusdienās. Sī diena visiem izvērtās nearzmirstami skaista.

Irēne klusi dungoja pazīstamu melodiju. Raudijs pieglauda degunu viņas plaukstai.

—   Tss! — Pepo čukstēja. Viņš rādīja uz zaķi, kas druvas, malā bija saslējies pakaļkājās. Raudijam acīs iedegās medību alkas. Rati noklaudzēja pret akmeni, zaķis iecilpoja labībā.

Zemes ceļš pārgāja šaurā uzbērumā. Abās pusēs tam auga krūmi. Alksnājs apņēma uzbērumu kā tunelis.

«Vai šeit ir dzirdama atbalss?» Irēne prātoja.

—   Aūūū! — Viņa ieklausījās. Sauciens atbalsodamies izskanēja zaļajā tunelī.

Sarķis bija apstājies. Pepo nodeva tam bargus rīkojumus. Ivans nekustēja no vietas. Zirgs gribēja griezt atpakaļ uz ciemu. Stūrgalvīgi tas rāva apkārt dīseli. Cik tur trūka, un būtu notikusi nelaime, jo lejpus uzbērumam pletās staignājs. Pepo nolēca zemē un satvēra apaušus.

—   Nū! — Sarķis pieglauda ausis. Tas nepagāja uz priekšu ne soli. Pepo vedināja un raustīja zirgu veltīgi. — Irēne, atnes rīksti! Varbūt viņam jāredz pātaga.

Irēne negribēja meklēt pātagu. Viņa izņēma no ratiem maizes klaipu un nolauza gabalu. Ivans saausījās. Ošņādams tas pakampa maizes doniņu. Brūnie zobi to samala. Brokastis bija garšīgas. Zirgs notiesāja pusi klaipa. Arī Raudijs pamielojās ar svaigo lauku maizi.

Pepo papliķēja zirgam pa kaklu.

—   Pamēģināsim tagad, Irēne! Kāp žigli ratos! Ņem grožus? Laid tos pavisam brīvi. Ivan, nū! — Pretestība bija salauzta. Ivans vairs nespītējās. Lēnām viņš vilkās iekšā alkšņu tunelī.

Pēc brīža Irēne jautāja:

—   Pepo, vai tu tiešām iesi prom no skolas?

Viņš uzlūkoja meiteni.

—   Kā tu iedomājies par skolu?

—   Interesanti būtu zināt, par ko mēs dienās kļūsim.

—   Tu taču zini, kā ar mani ir. Gribu sapelnīt naudu. Meklēju tikai vietu. Būvlaukumā pieņem mācekļus ar desmit klasēm. Franks arī vēl nezina, vai viņš … — Pepo apklusa.

—   Kas ir ar Franku? Ko viņš vēl nezina?

Pepo raudzīja izlocīties:

—   To es nevaru teikt. Katram ir savi plāni. Un Franks ir mans labākais draugs.

— Un manējais ne? Kurš tad pašā sākumā nostājās viņa pusē? Tu un es, — Irēne neatlaidās.

—  Nu labi. Tik un tā reiz uzzināsi. Viņš meklē mācekļa vietu Remonta un tehniskajā stacijā.

—   Nē! Mums viņš jāatrunā, Pepo. Vai dzirdi! Tev arī!

—   Man? Es taču pats gribu iet prom! Bet Franku tu slikti pazīsti. Viņš neviena pamācības neuzklausīs. Ne manas, ne arī tavas. Tev vajadzētu viņu saprast. Ja nu vecais Brinkmanis vispār neatgriežas?

Irēnei sažņaudzās sirds. Viņa iedomājās par savu tēvu. Tās bija smagas domas. Tēvs bija pametis māti pirms laulībām. Viņš bija pazudis bez vēsts pēckara jukās. Neko vairāk Irēne nezināja. Un šo mazumiņu viņa uzzināja tikai savā četrpadsmitajā dzimšanas dienā. Līdz pat šai dienai viņa tēva rīcību nespēja saprast. Kā baismīgs murgs tas viss atkal nostājās acu priekšā.

—   Tā taču notiek, — Pepo sacīja. — Tu laikam domā, ka Franks nezina? Lai viņš dara, kā grib, Irēne.

—   Nē. Viņa tēvs ir jāatved mājās.

—   Ko?

—   Jā, — Irēne apņēmīgi sacīja. — Es viņu atvedīšu.

—   Tas nav iespējams. Vai tu nopietni?

—   Nopietni, Pepo. — Irēne lūkojās uz gaišajiem saules vārtiem tur tālumā, kur beidzās alkšņu tunelis. Viņai drusku smeldza, ka Franks savam draugam Pepo bija vairāk uzticējies nekā viņai. Bet viņa nojauta, kāpēc. Zēns zināja viņas bēdas, kaut arī abi par to nekad nebija runājuši. Tās zināja visa klase. Sad tad uz kāda skolotāja jautājumu viņai bija nācies atbildēt: «Man nav tēva.»

Klusēdami viņi brauca caur zaļo ēnu'velvi. Sarķis stipri oda pēc sviedriem un staļļa. Viņu aplidoja mušu bars. Raudijs saritinājies gulēja Irēnei klēpi. Viņš bija apsedzis degunu ar kuplo

asti.

«Šodien pat man jārunā ar Franku,» viņa domāja. «Pavisam atklāti. Un tad es braukšu uz Rostoku pie Brinkmaņa kunga.»

AK, ŠIS STŪRGALVIS FRANKS!

Nometnes dalībnieki bija atgriezušies no ekspedīcijas izsalkuši. Viņi gaidīja pusdienas. Virtuvē pie plīts svīda Selmeiera kundze. Viņu kaitināja bungu koncerts ārā — daudzo karošu rībināšana pa galdu un šķīvjiem. Bet zirņiem vēl stundas ceturksni bija jāvārās.

Pepo un Irēne krāva no ratiem laukā produktus. Erce salika tos jaunuzceltajā pagrabā.

Karošu šķindoņa piepeši apklusa. Pa nometnes vārtiem iebrauca škoda. Jaunais vīrietis pie stūres bija dakteris Suharts.

—   Frank, nāc līdzi! — Alfrēds sacīja. — Tu, kā jau priekšsēdētājs, esi arī medicīniskajā komisijā.

Viņi sasveicinājās ar nometnes ārstu.

—   Vai visi sveiki un veseli? — dakteris Suharts jautāja.

—   Visi kā viens — veseli un izsalkuši, — Marianne apliecināja. — Man nākas tikai lipināt plāksterus un ārstēt apdegumus.

Viņi apstaigāja nometni. Ārsts ļoti rūpīgi pārbaudīja virtuvi.

—   Šefpavāram Ercem vajag apsiet priekšautu, — viņš norīkoja. Pie sanitārās telts Franks izdzirda, ka viņu kāds klusi sauc.

Aizmugurē ar seteru rokās stāvēja Irēne.

—   Pajautā — vai viņš nevarētu izmeklēt Raudiju? — viņa čukstēja.

Dakteris Suharts pagriezās atpakaļ.

—   Kas tad kait?

—   Ak, tas… tas… — Franks stomījās, — daktera kungs, tikai lauzta ķepa.

33

—   Tikai? Un jūs sakāt, ka viss esot kārtībā?

3 — 1528

—   Tā jau ir suņa ķepa. Raudija. Tas ir mūsu nometnes suns. Irēne viņu atbrīvoja no slazda.

—   A! Tu esi Irēne? Un šis tātad ir vienīgais pacients?

—   Jā, daktera kungs. Vai jūs varētu viņu apskatīt?

Dakteris Šuharts atsaitēja sunim ķepu. Māsiņa atnesa instrumentus.

Irēne turēja Raudiju. Viņš neraustījās. Mēli izkāris, suns luncināja savu kuplo asti.

—  Jauks zellis, — ārsts sacīja. — To mēs izārstēsim. Cīpsla ir vesela. Māsiņ Marianne, vai te ir ģipša apsēji? — Marianne atnesa cinka ziedi un ģipša apsējus. Suņa kāja tika iztaisnota un apsaitēta. Tikmēr pusdienas bija galdā.

Dakteris Suharts pieņēma Alfrēda ielūgumu palikt uz pusdienām. Viņš sēdēja bērnu vidū un tagad it nemaz vairs neizskatījās pēc ārsta.

—   Pirms divpadsmit gadiem arī es biju pionieris, — viņš sacīja. — Bet toreiz mums nebija iespēju pavadīt savas brīvdienas šādās telšu nometnēs. Par to mēs varējām tikai sapņot. Šodien ir jau piepildījušies daudzi mūsu sapņi.

—  Vai jums ļoti grūti bija studēt? — Rollers vaicāja. — Es arī gribētu kļūt par ārstu.

—   Bioloģijā viņam ir nags, — Kurkulīte ieteicās.

Vīrietis pasmaidīja. Viņš atcerējās savus studiju gadus.

—   Viegli tas nebija. Vajadzīga skaidra galva un stipra griba. Mans tēvs ir ķieģeļu dedzinātājs. Pacietību esmu mantojis no viņa. Viņš brīžiem šaubījās, vai es sasniegšu mērķi. Ķieģeļu dedzinātāja dēls — dakteris! To viņš ilgi nespēja saprast. Un, kad man gāja ļoti smagi, es noliku grāmatas pie malas un aizsapņojos par savu mērķi. Jūs neticēsiet, cik daudz spēj paveikt cilvēks, ja grib ko pa īstam un saņem visus savus spēkus. Cilvēks spēj kalnus gāzt.

Ģipškājainā setera pavadībā ar bļodu rokās nāca Irēne.

—   Vai nevēlaties vēl ko, daktera kungs?

—   Lūdzu, Irēne. Seit ārā pie jums viss ir ļoti garšīgs.

Garā galda viņā galā atskanēja smiekli. Lepnā gaitā šurp

nāca Erce. Viņam galvā bija stāva pavāra cepure. Selmeiera kundze bija to uz ātru roku sadiegusi no lakata. Žilbinoši baltā priekšautā viņš piesoļoja pie daktera, nostājās miera stājā un nob|āva:

—   Iepazīsimies — šefpavārs! Un vēlu jums labu apetīti, daktera kungs!

Kad ārsts grasījās braukt prom, ap mašīnu sastāja daudz bērnu. Franks ļoti labi pazina škodu «Oktāvija».

—  Cetrtaktu dzinējs. Četrdesmit zirgspēku. Maksimālais ātrums simt divdesmit.

—   Pareizi, — dakteris Suharts sacīja. — Tu daudz zini.

—  Franks prot arī braukt! — Pepo sauca. Viņš piebikstīja savam kapteinim un ļoti skaļi nočukstēja: — Varbūt viņš palaidīs tevi pie stūres.

—  Vai tu proti braukt? — dakteris jautāja.

Franks pamāja. Visi viņam ticēja. Viņš nebija balamute. Šaubījās vienīgi jaunais ārsts.

—   Kur tu iemācījies?

—  Visur pa druskai. Vispirms — ar traktoru. Tad — auto apkopes būdā pie tirgus. Tur es šad tad piepalīdzu. Man gadījies arī mazgāt un eļļot autiņus. Stūrēt tos uz rampas un dzīt no jauna atpakaļ.

—   Vai škodu tu pazīsti?

—   Protams. Pavisam labi. To es esmu palīdzējis izjaukt. Motors, ātrumkārba, stūres iekārta. Arī bremzes es pazīstu.

Vīrietis vēl arvien šaubījās.

—   Es vēlētos redzēt. Vai gribi braukt? — Franks gribēja — un kā vēl! Viņi iekāpa mašīnā. Kapteinis sēdēja pie stūres, dakteris Suharts viņam blakus. — Rādi nu, ko proti. Bet lēnām. Tikai ar pirmo ātrumu.

Franks iedarbināja motoru, ieslēdza ātrumu un piedeva gāzi. Mašīna sāka braukt — vienmērīgi, līgani. Apbraucis trīsreiz apkārt karoga mastam, Franks nobremzēja Irēnei pie pašiem pirkstgaliem.

—   Vai drīkstu jūs aizvest līdz ciemam, daktera kungs? Pa zemes ceļu vispār nav nekādas satiksmes.

—    Tu man patīc, puis! Brauc! Bet ne ātrāk par četrdesmit. — Franks trīsreiz notaurēja un izstūrēja kopā ar dakteri pa nometnes vārtiem.

3« 35

Domās iegrimusi, Irēne soļoja uz ciemu. Viņai bija nācies piesiet ieģipsēto seteru pie nometnes vārtiem, citādi tas būtu klibojis līdzi. Priekšā bija alksnājs. Frankam vajadzēja nākt cauri lapu tunelim. Seit viņš nevarēja izvairīties.

Viņa domāja par savu ceļojumu uz Rostoku. Ar mūrnieku brigadieri Brinkmani viņabija iepazinusies pavasarī, kad viņš šeit ciemojās. Atmiņā viņai bija palicis nosvērts, laipns cilvēks. Franks bija lepojies ar mūrnieku brigadieri, un toreiz Irēnei mazliet skauda, ka viņam ir tāds tēvs. Tagad viņai radās šaubas. «Kas tas ir par cilvēku? Vai viņš mani maz uzklausīs? Līdz turienei ir trīssimt kilometru. Izdevumi diezgan lieli. Uzturu jau es varu paņemt līdzi. Bet kur lai pārnakšņoju? Ak tā, pārgulēt varu vilcienā. Kaut tikai māmuks būtu ar mieru!»

Tur nāca Franks — vēl prieka pārpilns par autobraucienu. Tu esi dzimis autovadītājs — bija sacījis dakteris Suharts. Un tagad Franka apņemšanās kļūt par traktoristu bija negrozāma. Viņš palēnināja soli. Ceļmalā norūpējusies sēdēja Irēne.

—   Kas noticis?

—   Apsēdies, Frank! — Viņa virpināja pirkstos āboliņa lapu. — Vai tu gribi kļūt par mācekli? Nepabeidzis skolu? Vienīgi tāpēc, ka esi vīlies savā tēvā?

—   Ak, tā ir mana darīšana.

—  Vai tu man vairs neuzticies? — Viņa plucināja āboliņa lapu. — Tavs tēvs noteikti atgriezīsies.

— Ha! Tad jau viņš sen būtu šeit. Viņš neieradās pat uz maniem pilngadības svētkiem. Tu jau zini to nožēlojamo kartīti. «Ziemā,» viņš raksta. «Varbūt.»

—   Tāpēc jau tev nav jāpamet skola. Ja paliksim kopā, būs vieglāk. Trapes jaunkundze atkal audzinās mūsu klasi. Pacieties. Neatstāj visu pusratā. Apdomā!

Franks bija domājis, bet tikai vienā virzienā. Un tagad domas savērpās juku jukām un sirdī iegūla sarūgtinājums.

—   Es nevaru gaidīt, — viņš izgrūda. — Un negribu. Vai lai mūžīgi ņemu naudu no tavas mātes? Ja nu kādudien nauda vairs nepienāk? Tad mēs ar Klausu un Katrīnīti esam tintē. Bez profesijas. Es pats varu pelnīt. Mums viņa nauda nav vajadzīga.

—  Pašlaik tu uz viņu dusmojies, — Irēne sacīja. — Bet tēvs ir vajadzīgs, to es zinu, Frank.

Kapteinis gulēja zālē, atbalstījis galvu abās rokās.

Viņi ilgi klusēja. Taču domas viņus vienoja kā tilts. «Cilvēkam nevajadzētu noklusēt savas labās domas,» viņai iešāvās prātā.

Franks pagriezās sāņus un nopūta no līganā stiebra sienāzi.

—   Saki…

—   Nu?

—   Vai jūsu… vai tavs tēvs toreiz apprecēja citu sievieti?

—   Es nezinu. Māmuks neko nestāsta. Mums viņš ir miris, viņa saka. Vēstules un fotogrāfijas viņa ir sadedzinājusi. Man nav pat nevienas ģīmetnes. Varbūt viņš tiešām ir miris.

—   Klau, Irēne, vai tev arī ir tāpat? Jo cilvēks k]ūst vecāks, jo viss ir sarežģītāk.

—   Dažreiz jā. Tad, kad māte šķendējas uz mani. Vai arī — kad neesmu spējusi sasniegt to, ko gribēju. Tad es esmu kā negaisa mākonis. Skolā bieži tā gadās. Es vienmēr gribu vairāk nekā varu.

—   Es domāju, ka tev patīk skolā?

—   Tā arī ir. Es gribētu kļūt par skolotāju. Ja vien spētu. Par tādu skolotāju, kāda ir Trapes jaunkundze.

Franks iekoda skābenē, kas auga turpat deguna priekšā.

—   Tu to spēsi. — Skābā lapa kņudināja mēli. Irēni nebija grūti iztēloties par skolotāju. Viņa tiktu galā ar pavisam lieliem zēniem. Franks noplūca vēl vienu lapu, jo bija kaut kas jadara, un iebāza to mutē. — Noteikti spēsi. — Viņš košļāja skābeni. — Nav šaubu.

Irēne uzlūkoja viņu smaidošām acim.

—   Un tu? Vai tu neko negribi sasniegt?

Spridzošās dzirkstis acīs izdzisa. Tagad viņai acis bija pavisam nopietnas.

—   Frank, saki man godīgi! Tu taču gribi bēgt prom no skolas?

—   Skola! Skola! Ar to ir cauri. Es gribu strādāt un pelnīt.

—   Neizvairies! Tu aizbildinies ar naudu. Vai tiešām naudas dēļ?

Viņš pielēca kājās. Skābene zobos nošņirkstēja. Irēnes jautājumi kapteini atmaskoja. Meitene lasīja viņa domas. «Bet kāpēc viņa ir tik paštaisna?» Franku pārņēma dusmas.

—   Tu jau runā kā skolotāja.

—   Frank! — Sažņaugusi rokas, viņa lūkojās zēnā. — Es taču Kribu tev palīdzēt.

—   Ne jau šādi, — viņš spītīgi atcirta.

—   Un ja nu es atvedu tavu tēvu? Paklau, es braukšu uz Rostoku un pārvedīšu viņu.

—   Nē! — Pierē Frankam iegūla stāva rieva. — Lai viņš paliek tur! Vai dzirdi? Lai paliek. Iztiksim arī bez viņa. Es to pierādīšu.

—   Frank!

Zēns skrēja prom. Visas vātis bija uzplēstas. Viņam atlika tikai spīts un cerība uz mācekļa vietu.

Irēne skrēja pakaļ, taču nepanāca viņu.

Vakarā meitene nolēma parunāt ar Alfrēdu, jo Franks no viņas vairījās. Ieraugot Irēni, Frankam pierē ievilkās rieva — un viņš skatījās meitenei garām. Sī spīta rieva Irēni sāpināja. «Tu jau runā kā skolotāja,» viņš bija sacījis. «Kā tad mēs iesākām runāt par to skolotāju? Viņš ir šausmīgs stūrgalvis.»

Teltī klusi sīca lampiņa. Alfrēds klausījās. Viņš nepārtrauca Irēni. Reizēm viņš pamāja, un meitenei šķita, ka viņš visu saprot.

—   Neaizmirsti grupu, — Alfrēds sacīja, kad viņa jautājoši paskatījās. — Lai biedri ar Franku aprunājas, gan viņš nāks pie prāta. Viņš taču ir pieķēries grupai. Viņš ir jūsu kapteinis.

—   Viņš ir pieķēries arī savam brālītim, māsiņai un tēvam. Tas nav tik vienkārši, Alfrēd.

—    Būs jānoskaidro. Viņš nesaprot, ka skola un vilšanās tēvā nav viens un tas pats. Es parunāšu ar Franku.

—    Lūdzu, tagad ne. Viņš tūlīt sapratīs, ka tas ir mans pirksts. Tad būs vēl sliktāk. Tu Franku nepazīsti. Man ir cita ideja. Kā būtu, ja es tagad brauktu uz Rostoku un atvestu viņa tēvu?

«Viņa to izdarīs,» Alfrēds nodomaja. Un viņš sācīja:

—   Tas nebūs tik viegli izdarāms. Vai tev pietiks dūšas?

Irēne pamāja.

—   Tikai Franks tam nepiekrīt. Un ko teiks mana māte?

—   Pagaidi līdz ritam, Irēne. Ideja ir laba.

Otrā rītā Irēni vēl arvien mocīja šaubas. Stingrs lēmums nebija pieņemts.

Dienaskārtībā bija plostu būve, peldēšanās, lasīšana un slinkuma lāpīšana. Ap vienpadsmitiem termometrs ēnā rādīja trīsdesmit divus grādus. Nometne bija kā izmirusi. Tikai sauljumā pie ieejas sēdēja divi dežuranti. Un virtuvē saimniekoja Irēne un Ērce. Viņi atvietoja Selmeiera kundzi. Virējai bija brīvdiena.

Raudijs steberēja ap baraku. Arī sunim bija par karstu. Mēli izkāris, viņš kasīja sānus, vārtījās un ošņājās gar virtuves durvīm. Iekšā iet viņš nedrīkstēja. To nepieļāva nometnes higiēna. Šefpavārs Ērce bija nepielūdzams. Raudijs bija dabūjis no viņa labu mācību. Nesmaržoja jau arī tik kārdinoši kā citkārt. Suns nīgri grauza ieģipsēto ķepu. Viņu vilināja peldētavas kņada. Bet pieķeršanās savai saimniecei uzveica šo pretrunu suņa dvēselē. Viņš palika un gaidīja.

—  Vai pietiks? — Irēne virtuvē jautāja.

—   Protams, — Ērce atteica. — Sai elles svelmē paliks pat pāri. Tagad ļautiņus moka vienīgi slāpes. — Viņš ieņēma malku tējas. — Ja tas tā turpināsies, es pārsviedīšos uz peldēšanas treneriem. Te vēl var saķert tropu lēkmi.

Viņi gatavoja pusdienas no aukstiem augļiem. Virtuvē bija kā somu pirtī. Ērce bija izvārījis vaniļas mērci. Irēne sadalīja augļu konservus pa divpadsmit lielām bļodām. Šefpavārs pielēja tas ar mērci un stiepa prom uz pagrabu.

—   Ātrāk! — viņš komandēja. — Vienreiz taču jātiek ūdenī!

Irēne bija domājusi visu priekšpusdienu.

—   Ērce, — beržot katliņu, viņa iesāka, — man tev kas jāsaka.

Viņš aizlūzušā balsī dziedāja:

—   Brauksim mēs tad jūrām pāri, jūrām pāri…

—   Ei, klausies taču! Tas ir svarīgi.

—   Ha, ha, sameklē peldbiksītes… stāsti, nekutini nervus!

«Mūžīgais muldoņa,» Irēne nodomāja. Viņa sirdīgi skaloja suku. «Nav nekādas jēgas ar viņu runāt.»

—   Nu, laid vaļā,'— Ērce teica. — Kas tev tik svarīgs?

—   Tad nu tā, mēs paliksim bez kapteiņa — ja tevi tas var interesēt. Franks grib pamest skolu.

—   Vai tik tu nemurgo?

—   Nē. Viņš meklē traktorista vietu Remonta un tehniskajā stacijā.

—   Ko-o? — Balamutīgais šefpavārs pēkšņi kļuva pagalam nopietns. — Franks — un traktorists? Tad viņš tā dabūs pa mizu, ka nevarēs nevienā traktorā nosēdēt!

—   Netrako!

—   Es? Ko tu! Nemuldi niekus! Mūsu kapteinis nepametīs komandu likteņa varā. To es zinu.

—   It neko tu nezini. Viņš pats man to sacīja.

—   Tad jau viņš pateiks arī mums.

—   Kāpēc gan? — viņa pavaicāja un izstāstīja viņam visu — arī to, ka taisās braukt uz Rostoku.

Lupata noplakšķēja uz galda.

—   Velns un elle! Liec mieru tai vaniļas putrai! Skaidrs — tu brauksi pie mūrnieku brigadiera. Tev jābrauc. Grandioza ideja. Pasaki mātei, ka tu brauc grupas uzdevumā. Un es informēšu komandu. Šodien pat mēs apspriedīsimies. Franks dabūs teterkāpostus. Kad tu laidīsies ceļā?

—   Vislabāk tūlīt pat. Alfrēds visu zina.

—   Nu labi. Ko tu vēl gaidi? Aun kājas, meit! Sadod piparus tam vecajam Brinkmanim!

—   Pļāpa tāds, pieturi labāk Raudiju, citādi viņš steberēs man pakaļ līdz pašai Rostokai. Vai tu par viņu parūpēsies?

—    Nebēdā. Badā viņš nenomirs. — Erce aizslēdza virtuvi un pieliekamo. Atvadoties viņš novēlēja Irēnei laimīgu ceļu. — Nepakļūsti zem riteņiem. Tu mums vēl noderēsi. — Aši satvēris Raudiju, viņš iespieda to kā portfeli padusē. Seters smilkstēja. Viņš negribēja šķirties no savas saimnieces. So rupjo Ērci viņš nevarēja ciest.

—   Nelaid viņu ūdenī! — Irēne sauca. — Ģipsis izmirks. — Viņa pasvieda Ērcēm suņa saiti. — Piesien krastmalā!

Pēc desmit minūtēm, kad Irēne pārģērbās, Raudijs ieskrēja telti. Viņa sajuta pie kājām suņa slapjo spalvu un izbijās. Ciemiņš luncināja asti. Seit nu es atkal esmu! Arī ģipsis bija slapjš. Ko Irēne varēja darīt? Ilgi neprātojot, viņa paņēma suni līdzi uz ciemu. «Mazuļi priecāsies,» viņa nosprieda. «Atstāšu pie māmuka, kamēr atgriežos no Rostokas. Varbūt man aprunāties ar Trapes jaunkundzi? Jā, man viņa jāsatiek.»

SIEVIEŠU VID Ū

Kārina Trape aptaustīja pēdas locītavu. Uztūkums bija krities. Viņa uzvilka gumijas zeķi un, iekāpusi kurpēs, soļoja šurpu turpu. Šodien viņa jau varēja staigāt bez sāpēm.

Jaunā skolotāja bija gribējusi braukt ar astoto klasi uz telšu nometni. Dienu iepriekš viņa sastiepa kāju. Mežģījums — ārsts bija konstatējis. Te līdzēja tikai miers un kompreses. Viņai bija radies daudz laika. Laiks pārdomām, mierīgai sevis apcerei. Aiz muguras bija pirmais gads skolotājas amatā. Darbiem bagāts gads. Grūts gads. Franks, Pepo, Ērce un viss zēnu bars sagādāja viņai daudz rūpju. Dažbrīd viņa bija izmisusi. Kamēr uzzināja, ko nozīmē būt par skolotāju. Asas domstarpības ar klasi gandrīz izpostīja visus viņas pūliņus. Runa bija par «smuli» Franku, par kopējo grupas uzdevumu, par uzticēšanos. Bez uzticēšanās skolotājs ir bezcerīgā stāvoklī. To Kārina Trape bija sajutusi. Viņa iepazina savus skolēnus arī ārpus skolas sienām. Franks Brinkmanis nebija smulis, Pepo — dulburis, un Ērce nebija tikai mutes bajārs vien. Viņa pamazām ieguva savu audzēkņu sirdis. Grūtais gads izvērtās par labu gadu. Divdesmit trīs skolēni un viņu jaunā skolotāja kļuva draugi. Šai mierīgajā apcerē Kārinu nomāca vienīgi tas, ka Kurkulīte bija atpalikusi no klases.

Ārā svilpa pēcpusdienas vilciens.

Piegājusi pie spoguļa, viņa sakārtoja matus. «Rīt es braukšu uz telšu nometni,» viņa nolēma. «Un tagad jāaiziet paka] Klausām un Katrīnītei. Viņi mani gaida.»

Pa ce|am Karina nopirka turzu ar ķiršiem. Viņa nespēja ātri paiet. Pēdas locītavu atkal durstīja sāpes.

Bērnudārzā viņa ieradās vēlu. Katrīnīte un Klauss bija pēdējie. Klauss rūgti raudāja. Viņu nespēja nomierināt ne bērnudārza audzinātāja, ne Trapes tante ar ķiršiem. Katrīnīte nekavējoties ķērās pie ķiršiem. Bet Klauss tiepās. Viņš nemitīgi raustījās elsās. Kārina Trape mierināja viņu, kā vien prata. Viss velti. Uz mārīti Trapes tantes rokā viņš neskatījās. Arī paredzamā «skatlogu pētīšana», kam Katrīnīte gavilēdama piekrita, puišeli neiespaidoja. Kā viņam trūka?

—  Man liekas, — Kārina Trape teica, — ka mēs nemaz nevarēsim mūsu Klausu ņemt līdzi. Viņam uznācis lielais untums.

—   Nav uznācis, — viņš šņukstēja.

Viņa paņēma Klausu uz rokām.

—  Vai tu gribi šeit palikt viens? — Viņš neatbildēja. — Tu taču vēlējies drīz iet skolā? Bet, kas neprot runāt, tam skolā nav ko meklēt.

Tad viņš uzlūkoja Kārinu saraudātām acīm un stomījās:

—   Tāpēc… tāpēc, ka mums nav māmiņas. Mums vieniem nav. — Asaru straume tecēja viņam pār seju.

—   Bet, Klaus, es taču esmu šeit. Un mēs tūlīt iesim uz veikalu pakaļ Zanderes tantei. Viņai tikai šis tas vēl jāpārdod. Maize, milti un cukurs. Tad veikalu slēgs, un mēs visi četri dosimies mājās.

Klauss purināja galvu. Par veikalu viņš šodien neko negribēja dzirdēt.

—   Irēne vairs nenāk, — viņš bēdīgi sacīja. — Franks vairsnenāk. Es arī gribu uz telti pie Franka un Irēnes.

—   Labi. — Kārina noslaucīja viņam degunu. — Kad būsi liels, tiksi uz telšu nometni. Bet tur neviens nedrīkst raudāt.

—   Es jau esmu liels, — viņš apgalvoja, un asaras izsīka. Viņš kāri pieklupa atlikušajiem ķiršiem. Kārina Trape redzēja, ka bēdas viņam vēl spiež sirdi. Bet viņš gāja līdzi. Un «skatlogu pētīšana» izvērtās par ļoti jauku pastaigu.

Tā beidzās pie Zanderes tantes patērētāju biedrības veikalā. Abi bērni bija pēdējie pircēji. Kārina Trape bija iedevusi katram desmit feniņus. Katrīnīte lepni pacēla gaisā savu monētu. Viņa nopirka kārbiņu ar krāsainiem cukurzirnīšiem. Klauss ilgi gudroja. Beigās izšķīrās par konfekti uz kociņa. Viņa sirds šķita remdēta. Iegrimis sevī, puišelis sūkāja konfekti.

Pēc vakariņām, kad bērni bija nomazgāti un apguldīti, Klauss pēkšņi sacīja:

—   Zanderes tant, vai mēs vienmēr paliksim pie tevis?

—   To jūs nevarēsiet, Kļaus.

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka drīz atgriezīsies jūsu tētis. Un tagad jums

jāčuč!

—   Pasaciņu! — Katrīnīte lūdzās. — Zanderes tant, jā?

—   Bērni, es domāju, ka tagad kārta ir mūsu ciemiņam.

Kārina Trape apsēdās uz gultas malas un sāka stāstīt. Bērni

klausījās pasaku par Sniegbaltīti un septiņiem rūķīšiem, kas mīt aiz trejdeviņiem kalniem. Katrīnīte pa pusei jau sapņoja, tomēr neparko negribēja vēl iemigt.

—   Zanderes tant, tagad stāsti tu, — viņa sacīja.

—   Nē, nu acis jāver ciet.

Katrīnīte pieslējās sēdus un, apvijusi rociņas Zanderes kundzei ap kaklu, čukstēja:

—   Man joti, ļoti patīk klausīties. Franks vienmēr mums stāstīja. Vai tu arī tagad vienmēr stāstīsi?

Kas Luīzei Zanderei cits atlika? Bija jāapsola! Klauss tupēja gultas galvgalī. Viņam uz sirds bija vēl kas ļoti svarīgs.

—   Zanderes tant, kāpēc tu neesi mūsu māmiņa?

Viņa nezināja, ko sacīt. Zēns bija ieķēries spilvenā abām rokām un gaidīja atbildi. Sievietes neziņā saskatījās. Te ārā atskanēja troksnis. Durvis atsprāga. Istabā iedrāzās Irēne.

—   Māmuk! Trapes jaunkundze! Tas ir vareni!

Klauss un Katrīnīte no prieka spiedza. Nekas labāks šovakar viņiem nevarēja atgadīties! Irēne uz rokām izšūpoja Katrīnīti no gultas.

—   Sveiki, sveiki, mazo marcipāna lellīt!

—   Vai tu esi Sniegbaltīte? — Katrīne jautāja.

Irēne svinīgi pamāja. ^

—  Un rūķīši ir telšu nometnē. Tu jau viņus pazīsti. Pepo, Kārli, Erci un pārējos.

Klauss bija izkāpis no gultas. Viņš raustīja Irēni aiz piedurknes.

—   Vai Franks arī atnāks?

—   Nē, Klausiņ.

—   Kāpēc ne?

—   Viņš ir priekšsēdētājs, un viņam par visu ir jāgādā.

Klausu šis paskaidrojums neapmierināja.

—   Tu taču proti jau skaitīt, — Irēne teica. — Skaiti līdz trīs, tad parādīsies Franka sūtnis. — Viņa izdrāzās gaitenī un ieveda pārsteigumu — seteru. Tas bija kā uguns pakulās! Bērni par gulēšanu vairs nedomāja. Raudijs ošņāja gaisu un luncināja asti. Viņš atkal bija uzmanības centrā. Tas viņam patika. Irēnei vajadzēja pastāstīt par viņa izglābšanu. Kad beidzot guļamistabā iestājās klusums, Trapes jaunkundze un Irēne apsēdās viena otrai iepretī.

—   Vai sailgojies pēc mājām? — skolotāja jautāja. — Aizbēgi?

—   Kur nu! Vai jums nekas nav zināms?

—   Nē, Irēne, es neko nezinu.

Ar paplāti rokās ienāca Zanderes kundze.

—   Bērns, kas īsti ir noticis? Tu iedrāzies kā viesulis. Vai nometnē kas atgadījies?

—   Bet māmuk! Es taču pa telefonu tev visu paskaidroju. Runa ir par Franka tēvu. Mums kaut kas jādara. Vai tu nesaproti? Tev vajadzēja parunāt ar Trapes jaunkundzi.

Zanderes kundze ar blīkšķi nolika tējkannu uz galda.

—   Kādā tonī tu ar mani runā! Ko skolotāja par tevi nodomās! Es neesmu vēl atguvusies. Šodien ir sestdiena. Tu zini, kāda tad ir burzma. Veikals pastāvīgi pilns. Pusdienas pārtraukuma nav. Nedēļas norēķins. Un mazuļi piedevām. Bet es esmu tikai cilvēks ar divām rokām.

Luīze atkrita krēslā. «Nekļūsti nervoza!» viņa sev pieteica. Taču Zanderes kundze bija nervoza, to nebija iespējams noslēpt.

Irēne satvēra mātes roku.

—   Atvaino, lūdzu! Es biju netaisna. Tu esi vislabākais māmuks. Tikai saproti arī mani, Frankam vajadzīga palīdzība. Zini ko? Man ir kāda liela vēlēšanās. Ja tu to izpildīsi, es nometnē vairs neatgriezīšos. Esmu tev vajadzīga šeit pie mazuļiem.

«Tas būtu jauki,» māte domāja. «Mums klātos vieglāk.»

—   Vai tu neesi sagādniece vai kas tamlīdzīgs? — viņa pajautāja.

—  Jā, sagādes ministre. Bet šos pienākumus var pildīt Ērce. Viņš ir šefpavārs. Virēja par viņu ir labās domās.

—   Bērns, vai tev šķiet, ka es priecātos, ja tu pamestu nometni? Tev vajag atpūsties. Un tu noteikti esi tur saviem draugiem vajadzīga.

Irēne iedomājās par draugiem nometnē. «Ko viņi sacītu? Viņi nesaprastu, kaut arī man izdotos atvest mājās Brinkmaņa kungu. Un Franks?» Viņa domīgi glāstīja seteru. Raudijs piespiedās savai saimniecei. «Nē, to es nevaru. Man ir jāatgriežas.»

Zanderes kundze ielēja tēju. Kārina Trape redzēja, kā Luīzei trīc roka. «Ar bērniem nav viegli. Zanderes kundzes solījums ir arī manējais. Sefību mēs uzņēmāmies kopīgi. Man vajadzētu Klausu un Katrīnīti uz dažām dienām paņemt pie sevis. Bet kur viņi gulēs? Un mana klase arī mani gaida.»

—   Irēne, — Zanderes kundze sacīja, — nometnē tev jāpaliek. Un tagad aprunāsimies mierīgi. Esmu drusku nomocījusies. Bet nekas, rīt ir svētdiena, izgulēšos. Tātad — runāsim prātīgi!

—   Labi, māmuk, pavisam prātīgi. Es, redz, gribētu braukt uz Rostoku.

—   Uz kurieni?

—   Uz Rostoku. Man jāatved Brinkmaņa kungs. Franks ir galīgi izsists no sliedēm. Kādam-taču ar tēvu ir nopietni jāaprunājas.

—   Bērns, bērns! Ko tu esi sadomājusi!

—   Māmuk, lūdzu! <

—   Nē, nekādā ziņā. To tu met laukā no galvas. Vai ne, Trapes jaunkundz, tā tik vēl trūka.

«Labi, izstāstīšu visu,» Irēne nolēma. Un viņa pastāstīja, kā Franks izglābis slīkstošo Kurkulīti.

—   Tas skan gluži neticami, — Zanderes kundze murmināja.

—   Kas tik viss nevarēja notikt! — viņa nopūtās. — Es jau no paša sākuma biju pret braukšanu laivā kopā ar zēniem. Irēne, tu sagādā man arvien jaunus rūpestus.

—  Vai tev labāk patiktu, ja es būtu to noklusējusi? Tev vairs nevajag baiļoties. Tagad mēs liekam eksāmenu peldēšanā — glābšanas dienesta kursos. Labākais līdzeklis pret nelaimes gadījumiem. Vai nu tu redzi, cik labs biedrs ir Franks? Viņš nekad nepametīs cilvēku nelaimē. Un arī grupa nedrīkst viņu pamest. Viņš ļoti pārdzīvo tēva rīcību. Tāpēc sadomājis visādas muļķības. Viņš grib iet prom no skolas. Un mēs lai mierīgi noskatāmies? Māmuk, ļauj man braukt uz Rostoku.

—   Kā tu to iedomājies? Viena pati tādā lielā, svešā pilsētā? Un Brinkmaņa kungs! Vai tev šķiet, ka viņš tevi uzklausīs, — ja vien tu vispār viņu atradīsi!

—   Viņam mani jāuzklausa, — Irēne sacīja. — Franks domā, ka tēvs vispār negrib atgriezties. — Viņa atlocīja treniņblūzes piedurkni un sadabūja no Rostokas sūtīto kartīti.

Zanderes kundze to izlasīja.

—   Nesaprotu, Trapes jaunkundz, ko jūs par to teiksiet?

Kārina Trape grozīja rokās saburzīto kartīti.

—   Ir gan cilvēks! Vēl sūta mums sveicienus! Kāda nekaunība! Turklāt viņš atstāja tik labu iespaidu, kad šeit ciemojās.

—   Varbūt viņš nemaz nezina, ka mazuļi tagad dzīvo pie mums, — Irēne ieteicās.

Skolotāja bija satraukta.

—   Un kaut arī tā būtu. Vai puika spēj mēnešiem ilgi aprūpēt divus mazus bērnus? Bezsirdis, nevis tēvs.

—   Vai jūs viņam aizrakstīsiet? — Zanderes kundze jautāja.

—   Kā klases audzinātāja! Ja es… zināt, tas izskatītos komiski.

Trapes jaunkundze negribēja rakstīt.

—   Tādiem celtniekiem ir bieza āda. — Viņa norādīja uz skatu kartīti. — Tur jau tas redzams. Ostas būve esot svarīga. Protams, tā ir svarīga. Un bērni? Nē, rakstīšana te neko nedos.

Irēne savā skolotājā bija vīlusies. «Vai viņa tik ātri padodas? Lai mānuiks viens pats nes visu smagumu?» Viņa apņēmīgi pielēca kājās.

—   Ja jau man neļauj braukt, es uzrakstīšu! Labi piparotu vēstuli. Šodien pat. Aizsūtīšu ar aviopastu.

—   Apsēdies! — Trapes jaunkundze sacīja. — Es tur būšu ātļrāk par tavu steidzamo vēstuli.

—   Ko? Vai jūs domājat? …

—   Jā. Ar nakts ātrvilcienu. Tur Gēlsdorfā dzīvo viena mana tante. Es jau sen gribēju viņu apciemot.

Irēne to nespēja uzreiz aptvert.

—   Ak tā … es … gribētu braukt jums līdzi.

Raudijs grūda viņai ar purnu pie kājām. Viņam skauda, ka saimniece apkampusi šo jaunkundzi un neliekas par viņu ne zinis.

—   Redzi, — Kārina Trape sacīja. — Raudijs nelaiž tevi prom. Bet vienu gan es no tevis gribētu paņemt ceļam līdzi.

—   Ko tad? — Irēne satraukti vaicāja.

—   Tavu drosmi, meitēn. Bez tās man nekas neizdosies.

Mirdzošām acīm Irēne uzlūkoja skolotāju.

—   Jūs Brinkmaņa kungu noteikti pierunāsiet. Tikai vediet viņu tūlīt šurp!

—   Jā, ar sasietām rokām un kājām. Vai tev ir stipra virve?

Viņas smējās. Un nu bija jāsteidzas. Irēne katrā ziņā gribēja pavadīt skolotāju līdz vilcienam. Vēlāk, stumjot divriteni ar Trapes jaunkundzes koferi pa naksnīgajām ielām, viņa stāstīja par nometni. Irēne iedrošināja savu skolotāju, cik vien spēja. Uz perona viņa pacēla gaisā abas dūrītes un turēja īkšķus. Tad Irēne laimīga brauca uz mājām pakaļ Raudijam. Meitene izbijās, dzirdēdama māti sakām, ka seters jāatdod. Atraduma piesavināšanās esot zādzība.

—   Suns taču bija pusdzīvs. Slazdā viņš nebūtu izturējis vairs nevienu dienu. Un kam viņš vispār pieder? Suņa žetona sunim nebija, tikai ādas kaklasiksna. Tātad — viņš pieder man.

—   Tu maldies, Irēne. Kādam citam dzīvnieks ir tikpat mīļš kā tev. Mums par atradumu jāziņo. Vai tad tu gribi būt negodīga?

—   Bet ja neviens nepieteiksies? Tad es varēšu viņu paturēt, vai ne?

—   Varbūt, — māte sacīja. — Nogaidīsim.

Atceļā uz nometni Raudijs tupēja uz bagāžnieka. «Kāpēc māintiks ir tik sīkumains?» Irēne prātoja. «Cerams, ka neviens nepieteiksies.» Viņa pasniedzās atpakaļ. Seters, piespiedis ieģipM'to kāju pie vēdera, pastiepa kaklu un ļāvās saimnieces glāstiem.

Nometnē visi jau gulēja. Plikpauris, sardzes priekšnieks, izbrīnījies jautāja:

—   Irēne, tu taču gribēji braukt uz Rostoku?

—  Iedomājies, turp aizbrauca Trapes jaunkundze. Viņa noteikti panāks vairāk nekā es. Vai ar Franku jūs runājāt?

—  Nav vērts. Nedomā, ka viņš piekāpsies. Abi ar Erci gandrīz vai saplūcās. Un jaunāko tu vel nemaz nezini. Rollers salauza roku.

—   Ko-o-o? Ak vai! Kā tad tas gadījās?

—  Spēlēdams futbolu, viņš pēkšņi nogāzās un saka vaimanāt. Apakšdelma lūzums. Viņu aizveda ar ātrās palīdzības māsiņu. Alfrēds gribēja jau atcelt mūsu apvidus spēli. Nācās viņu krietni apvārdot. Rīt no rīta spēle sāksies. O, tas būs vareni!

Irēne gāja uz telti. Domas viņai kavējās pie Trapes jaunkundzes, kas ātrvilcienā brauca uz Rostoku.

CIEMIŅŠ KĀ NO ZILA GAISA

Pār Rostokas jumtiem virmoja jūlija tveice. Pie debesīm nebija neviena mākonīša. Vecajā osta valdīja svētdienas miers. Klaigāja vienīgi kaijas. Tās tupēja uz pāļiem un akmeņiem. Lidinājās virs moliem un celiņiem, allaž trokšņainas un rijīgas. Lielajam Breitlingas būvlaukumam baltie putni meta līkumu. Te nebija nekā ēdama.

49

Būvvietas malā atradās mūrnieku dzīvojamā baraka. Simons. Brinkmanis atgriezās no dušas telpas. Šodien viņam bija pirmā atpūtas diena Rostokā. Tā viņam bija nepieciešama. Jaunais darbs tika uzsākts raiti. Milzīgais projekts ietvēra kuģu piestātnes un halles, ceļamiekārtas, sliežu ceļa būves un noliktavas. Jaunās tāljūras ostas būvē strādāja daudz celtnieku. Mūrnieku brigadieris un viņa brigāde bija tikai sīks zobratiņš lielaja me-

-1 — 1528

hānismā. Brinkmanis to saprata. Taču viņš saprata arī to, ka ikviens zobratiņš spēj gan apstādināt, gan darbināt visu mehānismu.

Simons Brinkmanis pēdējās nedēļās no darba nespēja vien atgūties. Rūpnīcas halles pabeigšana Voltershāgenā un darbu sākšana Rostokā bija prasījusi no mūrnieku brigadiera visus spēkus. Šodien viņam beidzot vajadzēja sakārtot savas personiskās mantas. Brinkmanis ņēma no kofera ārā veļu un lika skapītī. Rokās viņam nonāca Franka pēdējā vēstule. «Cik ilgi neesmu bijis mājās? Vēstuli Franks rakstījis tūliņ pēc mana apciemojuma. Un kopš tā laika vairs nav pienākusi neviena rindiņa.»

Brinkmanis izvilka no aploksnes līniju burtnīcas lapas. Viņš izlasīja vēstuli vēlreiz, ļoti pamatīgi — kā bija radis veikt ikvienu darbu. Mūrnieku brigadieris ilgi pētīja stāvo rokrakstu. Acu priekšā atausa mājiņa Eilenbergas nomalē. Viņš redzēja savus bērnus. Nemierīgo Katrīnīti. Kluso, domīgo Klausu. Un Franku, kurš bija tik ļoti līdzīgs savai mātei.

Laiks nebija spējis remdēt Brinkmaņa sāpi par mirušo sievu. Viņš vairījās no visa, kas viņam par to atgādināja. Taču šīs domas no viņa neatkāpās nekad un nekur. Brinkmanis pabāza vēstuli zem veļas, it kā šādi spētu noslēpt atmiņas.

—   Ervīn, — viņš sacīja jaunajam mūrniekam pie galda, — nāc, ierausim pa kausam alus.

Mūrnieka palīgs Ervīns Foglers lasīja kādu mācību grāmatu. Arī viņš nedēļas beigās nevarēja braukt uz mājām. Bet viņš par to neskuma. Rostokā Ervīns jutās labi. Seit viņš gribēja nokārtot eksāmenu mūrnieku brigadiera specialitātē un tam gatavojās.

—   Nav patikas, Simon! — viņš atteica. — Šodien gribu izurbties cauri «Materiālu pretestībai».

Atraidījums samaitāja brigadierim omu. Izvilcis no plaukta "tīrās apakšbikses, viņš apsēdās uz gultas.

Ervīns vairs nelasīja. Pa barakas logu varēja redzēt Varnovu. Garām aizslīdēja tvaikonis. Pukšķēja dīzeļmotors. «Brīvdiena Simonu nomāc,» Ervīns prātoja. «Tiklīdz brigadierim nav pamatīga darba, viņš nokaujas ar visvisādām domām. Neviens nespēj viņam palīdzēt, šim noslēgtajam īgņām.» Pēkšņi viņš pielēca kājās un metās pie loga.

—   Simon, paskaties! Kāds glīts bērns. Ko viņa šeit meklē?

Simonu Brinkmani «glītais bērns» tur ārā neinteresēja. Viņš

pārlūkoja savas zeķes un pa pāriem meta koferī. «Divi pāri, trīs pāri, četri pāri. Visas cauras,» viņš sevī lādējās.

—   Hallo! — Ervīns sauca pa logu.

Būtne zilajā linu kostīmā nāca šurp.

—   Lūdzu, kur ir septītais numurs?

—  Tieši šeit, jaunkundz. Diemžēl nelaimīgs skaitlis. Bet jūsnoteikti atnesīsiet mūsu vīriešu villai laimi.

—  Vai šeit dzīvo Brinkmaņa kungs? Mūrnieku brigadieris, Simons Brinkmanis?

Ervīns sparīgi pamāja. Viņš pagriezās atpakaļ.

—   Simon, vecīt, šī prasa pēc tevis.

—   Lai viņa iet bekot! — Brinkmanis norūca.

Viņš patlaban bija uzgājis divas veselas zeķes. Tobrīd pie loga parādījās blonda galva. Simonām zeķes izkrita no rokām. Tā taču ir? … Jā, Trapes jaunkundze!

Blondā galva jau atkal bija nozudusi. Ervīns smīnēja. Simons apakšbiksēs piedrāzās pie loga.

—   Vai kas noticis, Trapes jaunkundz?

—   Labdien, Brinkmaņa kungs, man ar jums jārunā.

—   Aotimirkli. Tūlīt nākšu.

Simons bija briesmīgi ātri saģērbies. Ervīns brīnījās. Viņš. redzēja, kā brigadieris ārā sasveicinās ar ciemiņu. Viņi pagāja garām logam. Simonām pierē bija rūpju rieva.

—   Tas ir mans kolēģis Foglers, — viņš sacīja, jo Ervīns vēl arvien stāvēja pie loga. — Trapes jaunkundze ir ieradusies no Eilenbergas. Viņa ir mana puikas skolotāja. Tu jau pazīsti Franku.

4*

Ervīns noraudzījās abiem pakaļ. Viņš daudz ko nojauta. Toreiz, kad Franks pēkšņi ieradās Voltershāgenas būvlaukumā, Brinkmanis bija stāstījis par savām raizēm. Pirmo reizi. Pēc tam nekad vairs. Ervīns mēģināja iedomāties, kā tagad mūrnieku brigadieris jūtas. «Varbūt Franks ir pastrādājis kādu nedarbu? Vai gan citādi viņa būtu apciemojusi šo rūgumpodu? Ņēmusi un atbraukusi. Brinkmaņa kungs, man ar jums jārunā. Glīta gan viņa ir, sasodīti glīta. Un es, muļķis, gvelžu tādas dumjības.»

51

Ervins vairs nespēja koncentrēties. «Materiālu pretestību» viņš pastūma pie malas un uzvilka gaišo uzvalku. Steidzīgi viņš sēja mezglā jauno, zilsvītroto kaklasaiti. Un svilpodams, bez kavēšanās atstāja mūrnieku dzīvojamo baraku.

Ejot līdzās jaunajai skolotājai, Siinons Brinkmanis jutās kā sasiets. Krekla apkaklīte un žakete iegrožoja kustības. Ak šī svelme! Bet daudz vairāk par apkaklīti un svelmi viņu mocīja nepatīkamā sajūta.

Kārinai Trapei bija nācies apgalvot, ka viņa bērniem nekas nav noticis.

—   Līdz šim katrā ziņā ne, — viņa skopi bija piebildusi.

—   Līdz šim? — viņš atkārtoja. — Un tagad? Runājiet, Trapes jaunkundzi Kas tad ir lēcies?

Kārinu izbiedēja viņa skarbā balss. «Kā man iesākt? It kā viņš nezinātu, kāpēc es šeit esmu. Ja nu viņš aizliedz man iejaukties?» *

Kārina nevairījās viņa pētošo acu. Viņa raudzīja uztvert iedegušajā sejā šī vīrieša dziļāko būtību. Skolotāja gan bija Simonu iepazinusi, kad viņš neilgu laiku ciemojās Eilenbergā, taču šeit mūrnieku brigadieris Brinkmanis bija pavisam citāds — drūms, pilnīgi svešs. «Es nedrīkstu kļūdīties,» viņa domāja. «Man jāapsver katrs vārds.»

—   Vai mēs varētu kaut kur apsēsties un iedzert tasi kafijas? Es visu nakti pavadīju ceļā, — skolotāja klusi sacīja.

Tikai tagad Simons pamanīja, ka viņa ir nogurusi. Viņš domāja par ilgo braucienu ar vilcienu. «Divsimt deviņdesmit kilometru. Ar trīsreizēju pārsēšanos. Viņa tikpat kā nav gulējusi.» Simons palēninaja soli. Tepat jau arī bija «Varnovhofa».

Alus bārs bija piedūmots. Pie letes valdīja jautrība. Kārina Trape neievēroja trokšņaino vīriešu baru. Viņa atlaidās krēslā un aizvēra acis. Brinkmanis redzēja, cik ļoti viņa ir nogurusi. Taču skolotājas domas kavējās pie vakardienas sarunas Zanderu dzīvoklī. «Man ir jāsāk. Jāsāk tūlīt. Varbūt tā: Brinkmaņa kungs, jūs izturaties bezatbildīgi pret saviem bērniem. Nē, tā nevar runāt ar šo vīru.»

Viņa iztrūkās no savām domām. Pienāca oficiante.

—   Lūdzu, tasi kafijas! Un kausu alus.

Kārina dzēra maziem malkiem. Kafija bija ļoti karsta. Tā •dedzināja mēli. Bet dzēriens viņu uzmundrināja. Vērdamās pāri lāses malai, viņa pajautāja:

—   Vai jums patīk jaunais darbs Rostokā?

Brinkmanis neatbildēja. Viņš drūmi blenza savā alus kausā. Kārina redzēja, ka viņam neklājas vieglāk.

—  Klauss un Katrīnīte tagad dzīvo pie Zanderes kundzes, — viņa atsāka. — Jau divas nedēļas.

Viņš pacēla acis.

—   Pie Zanderes kundzes?

—  Jā. Ko citu ar mazuļiem lai iesāk? Franks nevar brālim un māsai aizstāt māti. Tas nav iespējams. Vai jūs par to neesat padomājis?

Nē, par to Brinkmanis nebija domājis. Viņa pirksti sažņaudza kausu.

Savu kolēģi Ervīnu Fogleru Simons neievēroja. Bārā bija daudz vīriešu. Ervīns ienākot tūlīt bija pamanījis jauno skoloitāju. Mūrnieks ātri apsēdās pie blakus galdiņa. Viņš negribēja jaukties sarunā un nomaskējās aiz mākslīgajām tulpēm.

Arī Kārina Trape neskatījās apkārt. Viņa redzēja tikai Brink•maņa stingo seju. «Kāpēc viņš neko nesaka? Vai nu viņam āda ir kā zilonim, vai arī viņš tikai izliekas? Varbūt viņš tūlīt pacels balsi? Bet man vienalga. Viņam ir jādzird patiesība. Lai triec vai dūri galdā.» Viņa dziļi ievilka elpu.

—   Jūs esat vajadzīgs saviem bērniem, Brinkmaņa kungs. Tāpēc es esmu ieradusies. Tā tas vairs nevar turpināties.

Brinkmanis netrieca dūri galdā. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts, kad viņš atteica:

—   Franks vairs nav mazais bērns. Viņa vecumā man bija jāstrādā no rīta līdz vakaram. Viņš bija ar mieru rūpēties par Klausu un Katrīnīti. To viņš man apsolīja.

—   Un jūs apsolījāt drīz atgriezties. Bez tam ir pagājuši pāris gadu desmiti, kopš jūs bijāt Franka vecumā. Vai to jūs esat aizmirsis?

Brinkmanis meklēja vārdus.

—   Tas ir … saprotiet jel mani. Manam zēnam jākļūst patstāvīgam. Viņam jāatrod sava vieta dzīvē.

—   Franks ir patstāvīgs, Brinkmaņa kungs. Bet nevajag no zēna prasīt par daudz. Tas nemaz nav viegli — aprūpēt brāļuku un māsiņu. Piecpadsmitgadīgs zēns to ilgu laiku nespēj. Tāpēc Zanderi paņēma mazuļus pie sevis.

—   Zanderes kundze taču strādā, — viņš sacīja. — Frankam1 mazuļus vajadzēja vest uz bērnudārzu.

—   Tur viņi arī ir, dienā. Taču bērnus vajag apkopt, kārtīgi paēdināt. Apmazgāt, aplāpīt un izgludināt viņiem veļu. Darāmā netrūkst.

—   Vai to visu dara Zanderes kundze?

—   Jā. Un viņas meita. Patlaban Irēne un Franks dzīvo brīvdienu nometnē un Zanderes kundze ir viena.

Brinkmani pārņēma arvien lielāks īgnums. Viņš nelabprāt ļāva kādam jaukties savā dzīvē. Kam viņš ķērās klāt, to padarīja līdz galam. Par to Simons galvoja ar savu mūrnieka brigadiera vārdu. Un nu ierodas šī jaunā skolotāja un bāž viņam degunā ģimenes padarīšanas. Viņš blenza uz balti noberzto galda virsmu. Dusmas cīnījās ar saprātu. «Svešiem ļaudīm ir jānoņemas ar maniem bērniem. Svešiem ļaudīm? Trapes jaunkundze un Zanderes kundze nav svešinieces.» Viņš aizbāza divus pirkstus aiz krekla apkaklītes.

—   Tīrais posts, — viņš ņurdēja. — Es nevaru pēkšņi ņemt un pacelt te cepuri.

—   Jums ir jādodas mājās, Brinkmaņa kungs. Pie bērniem..

Viņš aizsvilās:

—   Nekas nesanāks. It nekas. Man šeit ir brigāde. Jūs nezināt, ko tas nozīmē.

—   Nē taču, es to zinu. Mans tēvs ir meistars kādā ķīmijas rūpnīcā. Pēc kara tā tika uzcelta no jauna. Mēs bijām ģimenē pieci bērni. Tēvu redzējām reti. Bet mums bija māte. Vēlāk, pirms sāku studēt, pati strādāju pie tēva ķīmijas rūpnīcā. Es biju tur gadu praksē. No tā laika es zinu, ko nozīmē darbs. Un Eilenbergā ar savu astoto klasi es to uzzināju vēlreiz. Tas man bija smags

gads. Franks laikam gan bija man viscietākais rieksts. Varbūt šis pārbaudījums vēl nav galā. Arī tāpēc es esmu šeit.

Stāvās rievas Brinkmaņa pierē mazliet izlīdzinājās. Viņš vērtējoši uzlūkoja skolotāju. «Cik gadu viņai varētu būt? Divdesmit pieci vēl nebūs. Ko viņa zina par dzīvi?»

Kārina Trape domāja, ka tagad ir uzvarējusi. Bet vīrieša seja atkal sadrūma.

—   Un Eilenbergā lai es mūrēju kazām staljus, vai? — viņš jautāja. — Seit tiek celta osta. Tas ir galvenais.

—   Ne jau pats galvenais. Jums ir jāizšķiras, ko darīt.

—   Jāizšķiras, jāizšķiras! Tā ir tīrā mēles kulstīšana! Mana brigāde nodeva Voltershāgenā lielo rūpnīcas halli desmit dienas pirms termiņa. Tagad mēs esam pārcelti uz šejieni. Es nevaru pamest brigādi.

Kārina Trape vairs necentās apsvērt katru vārdu.

—   Vai tad tas ir svarīgāk par bērniem? Par trim cilvēciņiem, kuriem vajadzīgs tēvs? Brinkmaņa kungs, es ticu, ka jūs veicat savu darbu apzinīgi. Taču tikpat apzinīgi jums ir jārūpējas par saviem bērniem. Citādi arī labākais darbs paliks tikai pusratā.

—  Ak tā, pusratā! — Dusmas ņēma virsroku. — Es visu padaru līdz galam … visu …

—   Simon, neklaigā! — kāda balss no blakusgaldiņa sauca. — Tu šeit neesi viens.

Brinkmanis apstulbis pagriezās atpakaļ. Kas tur sēdēja? Kolēģis Foglers ar zilsvītroto kaklasaiti!

Smaidīdams Ervīns cēlās kājās.

—   Vai drīkstu piesēsties?

Brinkmanis, vai zils aiz dusmām, gribēja uzbrēkt un viņu patriekt.

Bet Kārina cerēja rast sabiedroto.

—   Laipni lūdzu, — viņa aši sacīja. — Priecājos ar jums iepazīties. Mēs nupat runājām par jūsu brigādi.

Simonām Brinkmanim bija jāpiekāpjas.

—   Cik ilgi tu jau noklausies? — viņš nikni vaicāja.

Ervīns uzsita Brinkmanim uz pleca.

—   Brigadier, noskaiti vispirms līdz desmit. Tas parasti lidz. Kad tu šeit klaigā tāpat kā uz būvēm, tad, gribi vai negribi, visiem jāklausās.

«Skaiti līdz desmit,» Brinkmanis domāja. «Skaitiet līdz desmit, zēni, vienā mierā,» — tā viņš bija mācījis savu brigādi. Tas līdzēja, kad būvlaukumā kāds apskaitās, ja kas negāja, kā vajag.

—   Negveizīsim tukšu, — Ervīns sacīja. — Es visu zinu. Simona raizes man nav vairs jaunums. No tā brīža, kad Franks bija aizlaidies un ieradās būvvietā. Brigādē visi sen ir pamanījuši, ka mūsu brigadieri kaut kas nomāc.

—   Liecies mierā, Ervīn! Tas attiecas uz mani.

—   Maldies, brigadier! Tas attiecas uz mums. Es pārstāvu brigādi. Trapes jaunkundze runā pareizi. Bet tu putro. Jā gan, nepārtrauc mani, tu putro. Man ir priekšlikums: pēc četrām nedēļām tu būsi mājās pie saviem bērniem. Es tikmēr nolikšu eksāmenu un pārņemšu brigādi.

—   Tad būtu līdzēts visiem, — Kārina Trape atviegloti noteica. Un viņa stāstīja par Eilenbergu. Tur esot vajadzīgi mūrnieki. Jaunas skolas celtniecībai. Tikšot būvēta liela skola, pavisam moderna un plaša. — Vai jūs zināt kur, Brinkmaņa kungs?

Šķita, ka mūrnieku brigadierim ausīs būtu vate. Viņa domas bija tālu prom no «Varnovhofas», kur skolotāja jūsmoja par jauno skolu.

—   Mēs celsim to pie Pfafenbergas. Ārā zaļumos. Šogad liksim pamatus. Visi palīdzēs — skolotāji, skolēni un iedzīvotāji. Tur jums ir darbs, brigadieri Brinkmani. Eilenbergā jūs būsiet noderīgs.

Kārina cerību pilna raudzījās domīgajā vīrietī. «Vai cietpauris beidzot sapratīs, ka galvenais nav tas, kur cilvēks strādā?»

Brinkmanis klusēja. Kad brigadieris pieņēma kādu lēmumu, tas bija labi apdomāts. Pēc tam atkāpšanās ceļa vairs nebija.

Taču šeit bija kāda pretruna. To Kārina Trape bija viņam skaidri parādījusi. Viņš juta šo pretrunu un bija pārāk godīgs, lai pats sev to noliegtu. Bet, lai mainītu savus nodomus, visu vajadzēja vēl un vēlreiz pārbaudīt, izanalizēt, apsvērt. Arvien dziļāk viņš grima pārdomās.

DŽUNGĻU KAUJA UN CŪKU MEDĪBAS

Kamēr Karina Trape apciemoja mūrnieku brigadieri Brinkmani, upmalas niedrājā risinājās satraucoši notikumi. Spēkiem mērojās divas nometnes komandas. Džungļu kauja plosījās kopš agra rīta. Driskas griezās pa gaisu. Kaut arī tās bija tikai plostu paliekas, kaujinieku prāti bija iekarsuši. Kas ievēlās ūdenī, tam no spēles bija jāizstājas. Bez apkalpes palikušie plosti skaitījās nogremdēti. Liktenis bija jau pārsteidzis daudzus cīnītājus. Tie stāvēja malā un skaļi uzmundrināja savus cīņasbiedrus. Uzvarēja tā komanda, kurai pirmajai izdevās pretinieka krastā izcelt desmit vīrus. Proti, tiem bija jāpiestāj malā ar plostu. Spēli tiesāja studenti.

Franks, džungļu partizānu komandieris, deva pavēli pēdējiem plostiem doties triecienuzbrukumā. Astoņi vīri no Franka komandas jau bija sturmējuši pretējo krastu, kur atradās Alfrēda koloniālais karaspēks. Kad Franka plosts uzbruka, viņi bļāva līdz aizsmakumam. Koloniālais karaspēks bija izcēlis krastā piecus vīrus, taču tam vēl bija krietni vairāk plostu nekā partizāniem. Lai uzveiktu pārspēku, Franks redzēja tikai vienu iespēju — izlauzties, nedomājot par sava krasta aizsardzību.

Franka plostam bija stipra apkalpe. Franks, Ērce un Pcpo īrās no visa spēka. Plosta priekšgals kūla vilni. Atlikušie partizānu plosti blakus bija izveidojuši ķīli. Vienīgi Irēne un Kurkulīte palika rezervē. Viņu plosts peldēja uzbrucēju smailes ķīļūdenī. Meitenēm bija uzdots vairīties no jebkuras kaujas.

Alfrēds, pretinieku admirālis, pamanīja briesmas. Viņš tūlīt sūtīja kaujā savu karaspēku. Septiņi kolonizatoru plosti stūrēja pretī. Saduroties pretinieku plostiem, krakšķēja niedres. Uzbrukums bija pēkšņs. Franks un viņa biedri necentās atvairīt plostus. Kā tīģeri viņi metās virsū ienaidnieka apkalpēm. Pretinieki tika ierauti līdzi ūdenī — pa diviem trim vīriem ņēmienā.

Franka komandētā apkalpe bija upurējusi sevi, bet Irēnei un Kurkulītei ceļš bija brīvs. Meitenes strauji īrās uz priekšu uzbrucēju plostu aizsegā. Uzbangoja gaviles. Meitenes sasniedza ienaidnieka krastu. Uzvara, partizānu uzvara!

Un nu sekoja džungļu kaujā neparedzētais. Aci pret aci cīnītāji stāvēja dūksnā un zvetējās ar dubļiem. Tā bija varena muklāja kauja. Alfrēds un tiesneši nokļuva tādās dubļu krustugunīs, ka viņi mēģināja bēgt. Taču tālu vis netika. No visām pusēm, plakšķēdamas triecās dubļu pikas.

Beidzot tika noslēgts miers, un dubļiem nošķiestais bars klaigādams vilkās uz peldvietu.

Šurp brauca kāds vīrs ar motociklu. Tas bija Rībastas lauksaimniecības kooperatīva priekšsēdētājs. Nobremzējis viņš steigšus nokāpa zemē.

—   Es meklēju jūsu nometnes vadītāju.

—   Seit es esmu, Vilhelm. Kas noticis?

Priekšsēdētājs Vilhelms Hannemanis brīnījās. Viņš Alfrēdi» ļoti labi pazina. Aizvakar viņš bija tam pārdevis tonnu kartupeļu telšu nometnes virtuvei. «Vai šis dubļiem nošķiestais zēns bija Alfrēds?» Hannemanis šaubījās.

—   Tu esi nometnes vadītājs?

—  Nu paklau! — Alfrēds notrausa no sejas dubļus. — Vai tagad mani pazīsti?

—  Tiešām. Redzi, jums jānāk palīgā. Cūkas izmukušas. Divdesmit sešas. Izlauzušas žogu. Nozudušas kaut kur purvainajā alksnājā. Man trūkst cilvēku.

—  Aiziet! — dubļainie kaujinieki auroja. Cūku medībām bija īstais noskaņojums.

Nometnē stāvēja traktors ar divām piekabēm. Traktorists Henners Mertens smējās, redzot drāžamies šurp dubļaino ordu. Franks pasveicināja Henneru. Viņi bija iepazinušies Eilenbergā. Toreiz, kad pilsētas nomalē traktoram pārsprāga riepa, Franks bija jozis uz RTS. Viņš bija atripinājis priekšējā riteņa riepu un palīdzējis to nomainīt. No tā laika ar traktoristu viņi bija draugos.

—   Vai palaidīsi mani pie stūres, Henner?

—   Nerunā niekus! Re, kur stāv priekšsēdētājs. Tagad turi muti!

—   Un pēcāk?

—   Kad ļaudis redz, nevar. Iedzīvošos vēl nepatikšanās. Tu sen būtu varējis dabūt braukšanas apliecību. Tev taču ir sajēga par mašīnām. Kāp ātri piekabē!

Raudijs lēkāja pie nometnes vārtiem. Irēne viņu šorīt bija piesējusi. Sunim vajadzēja saudzēt ieģipsēto kāju. Taču viņš to nedarīja. Smilkstēdams suns lēkāja apkārt, cēlās pakaļkājās un plosīja saiti, kas turēja viņu ciet. Raudijs gribēja tikt līdzi medībās. «Vauuu-u-vauuu! Ņem mani līdzi, ņem mani līdzi!» Taču Irēne bija nepielūdzama, kaut arī vaimanas ķērās pie sirds.

Alfrēds ielēca piekabē. Priekšsēdētājs pacēla roku startam. Skolēni dziedāja senu mednieku dziesmu:

Iet mednieks cūkas pamedit Nakti, spožs kad mēness spid …

Pie virtuves barakas stāvēja Selmeiera kundze. Viņa plātīja rokas.

—   Pagaidiet! Ko lai iesāk? Makaroni gatavi.

—   Lai lēnām sautējas, — Ērce nobrēcās. — Mēs vispirms atvedīsim cūkas cepeti.

Tagad ēst nevienam negribējās. «Mednieki» dziedāja kā tūkstoš balsu koris:

Brien purvus, norā soļus sper, Pēkšņi priekšā lazdu cers … Aiz tā blonds skukēns parādās, Mediniekam smaida tas …

Pie purvainā alksnāja viņi izkāpa ārā. Henners izdalīja saites. Priekšsēdētājs uzlocīja bikses. Plašā ķēdē viņi virzījās uz priekšu — pāri saknēm un celmiem, pa žļurkstošiem dubļiem un smirdošiem grīvas ūdeņiem. Arī meitenes neklīrējās. Džungļu kauja bija viņas sadūšojusi.

Plikpauris dziedāja solo:

Ak, medniek, jauks ir medījums, Bet dārgums tāds vēl jaukāks mums ..

1 Dziesmas rindas atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

Tvarstītāji izdzirda kviekšanu. Tepat krūmājā šķendējās cūkkopis Hūberts. Viņš turēja virvē pirmo saraini. Tas briesmīgi kvieca.

—   Surp! — Hūberts kliedza. — Ielenkt! Uzmanību, nāk!

Visas aškājes bija ielenkumā. Bet ne jau visas tur palika.

Kad viens brangs veprēns lēkšoja uz Kurkulītes pusi, viņa iespiedzās, kāpās atpakaļ, paklupa un atmuguriski nogāzās pār kādu zaru. Trīs aškājes izšāvās pa spraugu laukā. Pēdējā vēl uzmina Kurkulītei uz stilbiem.

Tikai tagad trakās medības sākās pa īstam. Ducis dubļiem nošķiestu mednieku dzinās pakaļ bēglēm. Trīs cūkas apliecināja, ka ir nadzīgas skrējējas. Metot līkumu līkumus, tās cūku galopā joņoja šurpu turpu. No alksnāja tās aizdrāzās uz kukurūzaslauku, pēc tam nesās pāri bietēm uz ciema kartupeļiem. Mednieki aurodami dieba nopakaļ. Divas cūkas viņi notvēra kartupeļu lakstos. Trešā tika vajāta līdz pašam ciemam.

Četri tvarstītāji iespraucās caur dzīvžogu viesnīcas dārzā, kur bija nolīdusi pēdējā bēgle. Cūka vairs negrasījās bēgt. Erce apmeta tai ap vēderu striķi.

—   Ļautiņi, re, kur seglu josta! Es jāšu uz kūti. Frank, piesien cūku aiz kājas! Un, ja tā grib diegt prom, piebremzē.

Ērce uzkāpa cūkai mugurā. Jaunais vepris mirkli stāvēja kā sastindzis. Tad ierukšķējās, noskurinājās un joza prom pa ciema ceļu. Vajadzēja ķerties pie avārijas bremzes. Franks maigi pavilka pavadu, kas bija piesieta pie cūkas pakaļkājas. Vepris lēkāja viņam apkārt kā cirka zirgs manēžā. Jātnieks Ērce stipri salīgojās, tomēr noturējās.

Pukšķinādams tuvojās Hennera Mertena traktors. Pirmajā piekabē, cieši saspiedušies, sēdēja cūku mednieki. Viņi auroja, redzot Ērci jājam uz cūkas. Sagūstītās aškājes otrajā piekabē kviekdamas pievienojās rēkoņai. Tas bija elles troksnis. Nav brīnums, ka jājamcūkai neizturēja nervi. Kā aizkauta tā drāzās prom pa priekšu traktoram. Frankam nācās izlaist no rokām bremzes saiti. Dzīvnieks nebija valdāms. Erce vairs nejāja, viņš bija pielipis cūkai pie muguras kā dadzis. Ar kājām cieši aptvēris vepra ķermeni, viņš abām rokām turējās pie vēdera striķa. Abi nesās uz cūku aploku. Arī vārtu līkumā jātnieks ar lielām mokām vēl noturējās. Tad notika nenovēršamais. Piespiedu nosēšanās vircas pe|ķē.

Kad Erce izmircis un smirdošs rausās kājās, traktors iegriezās pagalmā. Mednieku bars sacēla neaprakstāmu troksni.

KARINA TRAPE NEPADODAS

Alus bārā «Varnovhofa» Kārina bažīgi vērās mūrnieku brigadierī. Ervīns redzēja, ka viņa nejūtas labi šai piesmēķētajā krodziņā. Puisis vaicāja, vai viešņa kaut ko nevēlētos. Viņi varētu aizbraukt uz Varnemindi, pie jūras, un paēst kādā no jūrmalas restorāniern.

—   Foglera kungs, — viņa klusi sacīja, — man patlaban ir tikai viena vēlēšanās. — Ar rokassomiņu viņa norādīja uz Brinkmani, kas šķita neko neredzam un nedzirdam.

Ervīns saprata.

—   Manuprāt, tas nokārtosies. — Un čukstus piebilda: — Nesteidziniet viņu.

«Es varu gaidīt,» viņa domāja. «Visu dienu. Arī veselu nedēļu. Galvenais, lai mans brauciens nebūtu veltīgs.»

Ervīns piegrūda brigadierim.

—   Simon, neaizmirsti, ka mums ir ciemiņš!

—   Mjā. — Brinkmanis nodzēsa cigāra galu. — Ar brigādi tas tā nesanāks, kā tu domā.

—   Kāpēc tad ne?

—   Tāpēc, ka ir vajadzīga pieredze. Tu tak esi par jaunu.

Ervīns saskaitās.

—   Vai arī tu kādreiz nesāki? Kā jauns mūrnieks? Bez tās lielās pieredzes? Kļūdās pat vispieredzējušākie ļaudis. Arī mūrnieku brigadieris Brinkmanis.

—   Ak tā. Un tieši tu man to saki.

—   Nu, paklau! Varbūt tu pret saviem bērniem izturies, kā nākas?

Brinkmanis spēji pielēca kājās. Acis viņam iegailējās. Viņš ieķērās galdā tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti.

—   Es labāk iešu. — Ar pūlēm viņš savaldījās. — Trapes jaunīkundz, būs labāk, ja tagad iešu.

—   Vēl vienu vārdu, — Kārina sacīja.

Paraustījis plecus, viņš novērsās.

Kārina piegāja viņam tuvāk.

—   Jūsu dēls var izdarīt lielu muļķību.

Vīrietis lēnām pagriezās atpakaļ.

—   Franks grib pamest skolu. Un iet strādāt. Vai jūs būtu priecīgs, ja viņš kādu dienu atraidītu jūsu naudu un negribētu par jums vairs neko dzirdēt? Franks domā, ka viņa tēvs nekad vairs neatgriezīsies. Tāpat kā tas bija ar Irēnes Zanderes tēvu.

Iestenēdamies brigadieris atkrita krēslā.

—   Vai tā viņš domā par mani?

—  Jūs viņu nepazīstat. Kopā ar draugiem viņš uzbūvēja laivu. To jums vajadzētu redzēt! Ceļā uz nometni viņu laiva apgāzās. Kāda meitene neprata peldēt. Franks slīkstošo glāba, nedomādams par savu dzīvību. No jums ir atkarīgs, vai zēns saglabās ticību tēvam.

Brinkinanis klusēdams sēdēja pie galda. Pēc brīža viņš piecēlās un gāja prom, neatsveicinājies, neuzmetis skolotājai un Ervīnam ne skatiena. Viņš aizmirsa samaksāt par alu.

Kārina noraudzījās viņam pakaļ. «Kas ar šo vīru notiek? Vai viss bijis veltīgi?»

—   Beidzot Simonām pielēca, — Ervīns sacīja. — Tas bija tiešs trāpījums. Jūs esat uzvarējusi.

Bet Kārina vēl šaubījās.

—  Noteikti. Es viņu pazīstu. Jūs redzēsiet. Un tagad pazūdam no šī bāriņa.

Arā viņi pavērās pāri ielai. Mūrnieku brigadieris bija prom. Ervīns redzēja, ka skolotāja klibo. Lēnām viņi gāja uz Varnovu. Saulē zaigoja ūdeņi. Klaigāja kaijas. Viņā pusē bija vecā osta. Krastmalā kā milzīgi zvēri dusēja kuģu korpusi. Celtņi, daudzkrāsaini dūmeņi, dažas sporta laivas. Pie apvāršņa ar savām ķieģeļu celtnēm pret debesīm sliecās pilsēta.

Ervins stāstīja par tāljūras ostu. Bet Kārina domāja par Franka tēvu.

—   Foglera kungs, vai jūs sen pazīstat mūrnieku brigadieri?

—   Nu, savus astoņus mēnešus.

—   Kā jūs izskaidrojat viņa rīcību?

—   Hm, tas nav viegli izdarāms. Zināt, sievas nāve… viņš vēl arvien nespēj samierināties. Kaut arī par to nerunā. Pat ar mani ne. Un, ja kads ieminas, viņš kļūst kā sālsstabs. Brigadieris smagi pārdzīvo. Labi, ka jūs atbraucāt.

Abi ēda pusdienas restorānā «Pie Baltijas jūras». Kārina Trape bija Ervīna viesis. Viņa jutās briesmīgi izsalkusi. Ervīns brīnījās, cik daudz spēj notiesāt tāds šmaugs meitēns.

Pēc maltītes viņš pasūtīja vīnu un stāstīja par bīstamiem braucieniem ar burulaivu. Viņa mīļākā laiva klubā bija «Delfīns»,, elegants pūķu klases sacīkšu zirgs. Ervīns bija aizrautīgs ūdenssportists. Acīs viņam staroja mīlestība pret Baltijas jūru.

—   Laimīgi! — viņš sacīja un pacēla glāzi. — Vēlu izdošanos!

Kārina bija nogurusi no brauciena pa nakti, un viņai sāpēja kāja. Skolotājai bija krietni jāsaņemas.

—   Uz jūsu veselību, Foglera kungs!

—    Ko nu, mani sauc par Ervinu. Un kā jūs, neatlaidīgo meitēn?

—   Kārina.

—   Visu labu, Kārin! Es taču drīkstu tā sacīt?

Vīns viņu atdzīvināja:

—   Ervīn, pirmīt jūs man vaicājāt, ko es vēlētos. Man ir trīs vēlēšanās. Kā pasakā. Arī tur cilvēks drīkst vēlēties trīs lietas.

Ervīns dega ziņkārē.

—   Tātad, — viņa pacēla īkšķi, — pirmkārt, mūrnieku brigadierim Brinkmanim pavisam drīz jāatgriežas mājās.

—   Tiks izpildīts, — Ervīns sacīja. — Pirmdien no rīta ir brigādes sapulce. Tur mēs to nokārtosim. Vai derēsim, ka viņš pārradīsies?

Kārina negribēja derēt. Bet tagad arī viņa tam mazliet ticēja.

—   Otrkārt, vai es drīkstu kādreiz kopā ar jums paburāt pa Baltijas jūru?

—   Telepātija! — viņš sauca. — Arī es to vēlējos. Tas jau ir izlemts. Cerams, jūras slimība jums nepiemetīsies. «Delfīns» lēkā pa viļņiem kā jājamzirgs. Nākamsvētdien — aiziet jūrā. Un trešā vēlēšanās?

— Es vēlētos apciemot jūsu brigādi būvlaukumā. Vai to varēs?

Viņš prātoja:

—   Nebūs viegli, nebūs. Osta ir slēgta no visām pusēm. Bez atļaujas neviens nedrīkst ieiet tās teritorijā. Bet vai tad jūs neesat šeit dienesta darīšanās? Jāpadomā. Jūs taču esat Eilenbergas pionieru pulciņa uzdevumā. Kad jūs ieradīsieties?

—   Man vienu dienu jāatpūtina izmežģītā kāja. Domāju — parīt.

—   Lai notiek. Es atstāšu pie vārtiem jums caurlaidi. Pajautāsiet sargam. Jūs esat mūsējā. No Breitlingas celtniecības iecirkņa, ja kāds interesējas.

Kārina šaubījās.

—   Tas taču nav tiesa.

Ervīns smējās.

—   Sākumā bijāt tik drosmīga un nu sabijāties pati no savas drosmes. Drusku brašāk uzstājiet, tas ir viss. Un vēl kas. — Viņš paskatījās zem galda uz viņas kurpēm. — Augsti papēži tur nav modē.

—   Vai man jāvelk gumijas zābaki? — viņa vaicāja. — Vai arī pavēlēsiet ierasties mūrnieka tupelēs?

Tā bija jauka pēcpusdiena. Ar taksometru viņi krustām šķērsām braukāja pa ielām. Kārina šeit pēdējoreiz bija ciemojusies pie Olgas tantes, kad gāja vēl skolā. Kopš tā laika Rostoka bija pacēlusies no drupām. Viņa iepazinās ar jaunu, gaišu pilsētu. Ervīns tēloja gidu. Viņš nožēloja tikai to, ka viņi šodien nevar aiziet uz dejām.

Pie Olgas tantes mājas Ervīns saņēma viņas roku. Kārina bija ļoti nogurusi un ļoti priecīga.

Kad saule bija norietējusi, Simons Brinkmanis atgriezās mūrnieku barakā. Ervīns sēdēja pie galda un rakstīja, nolicis blakām «Materiālu pretestību». Galva viņam bija pilna skaitļiem un

likumiem. Svētdienas atlikušo daļu viņš bija pavadījis pie savām ui amatām.

—   Nu, kandidāti — Simons sacīja. — Vai jaukā skolotāja tevi Ircēla par brigadieri?

Ervīns izbrīnījies atgriezās. «Vai Simons ir pilnā? Nē, tad viņš kļūst grūtsirdīgs. Viņš ir pavisam skaidrā. Būs nācis pie prāta.»

Brinkmanis nolika uz galda piecas markas.

—   Ver ciet grāmatas! Aizskrien pēc alus!

—   Man tavs alus bijis nebijis. Vispirms tu uzvedies kā āpsis un nu tēlo labo tēvoci.

Simons atsēdās uz galda.

—   Ko gan tu, zaļknābi, zini par mani?

—   Itin neko, — Ervīns zobgalīgi sacīja. — Ne tik, cik melns ;iiz naga, mūžīgi gudro vecmeistar.

—   Nemāžojies. Kur ir Trapes jaunkundze?

—   Nezinu.

Simons nolēca no galda.

—   Varbūt aizbraukusi?

—   Kāds tur brīnums, tu biji tik rupjš.

—   Nejoko! — Simons sagrāba savu kolēģi aiz apkakles un uzrāva kājās. — Kur viņa ir, es prasu!

Ervīns kampa gaisu.

—   Ja tu mani nobeigsi, vispār neko vairs neuzzināsi, un Kārina Trape staigās sēru drānās.

—   Tad stāsti! Kur?

—   Domājams, ka gultā. Pēc tikšanās ar tādu bifeli kā tu viņai nepieciešams miers.

Ervīns neko neizpauda. Viņš priecājās, iedomājoties, kādu seju rādīs Simons, kad Kārina pēkšņi uzradīsies būvlaukumā. Taču Ervīns, pārsteigumu piedzīvoja pirmais. Viņš neticēja savām ausīm. Pēc nedēļas viņam esot jāpārņem brigāde.

65

Brinkmanis tagad gribēja visu nokārtot, cik ātri vien iespējams. Staigādams gar jūras malu, kur piekrastes mežiņā nemanīja neviena cilvēka, viņš bija daudz domājis. Skolotājas vārdi dūrās kā dzeloņi. Tēvam ir sāpīgi uzzināt, ka paša dēls ar viņu vairs nerēķinās. Simonām Brinkmanim tas sāpēja, gauži sāpēja.

5 — 1528

—   Brigadier, — Ervins sacīja, — līdz šim tu uz mājām nesteidzies. Tagad dažas dienas neko neizšķirs. Vispirms es gribu nolikt eksāmenu. Un man ir jāiestrādājas. Pēc četrām nedējām, es sacīju. Un pie tā es palieku. — Viņiem bija daudz kas pārrunājams. Pēdīgi abi vienojās par trim nedējām.

Brinkmanis vēl ilgi gulēja nomodā. Viņš domāja par Franku. Un arvien no jauna mēģināja atcerēties, kāda izskatās Zanderes kundze. Taču viņš nespēja skaidri iztēloties sievieti, kura viņa bērniem bija mātes vietā. Viņš vaidēja, mētājās pa gultu un nerada mieru līdz pusnaktij.

EDE GRIB SEVI PARĀDĪT

Mopēds bija dzirdams jau iztālēm. Tas gaudoja pa pļavu kā sirēna. Dežurants metās pie nometnes vārtiem. Platām kājām, ar paceltu roku, viņš nostājās uz ceļa. Iekaucās bremzes. Braucējs dežurantu gandrīz notrieca gar zemi.

—   Griez ceju! — trakulis ar tranzistoru kaklā kliedza.

—  Vai tad nepazīsti mani?

—   Ūja, Senkpīl!

Pienāca otrs dežurants.

—   Ede! Traks var palikt. Kur tu dabūji šito vellaratu?

—   Neprasi tik dumji, — Ede Senkpīls sacīja. Viņš piedeva gāzi. — Esmu instruktors. Kur ir Alfrēds? Man ar viņu steidzami jārunā.

Abi nometnes dežuranti jutās melni un maziņi.

—   Viņš sēž tur, mežiņā, — viens sacīja.

—   Noslāpē motoru, tu viņus traucē! — sacīja otrs.

Ede neveltīja abiem vairs ne skatiena. Viņš piedeva pilnu gāzi.

Nometnes dežurantus apņēma zilu dūmu mākonis.

Edgars Senkpīls savā klasē bija gados vecākais skolēns. Astotajā «b» viņam bija jānosēd divi gadi, slimības dēļ, kā viņš pats, plecus raustīdams, sacīja. Taču desmit klases vajadzēja pabeigt, to prasīja tēvs. Ede bija metru septiņdesmit trīs garš. Viņam bija sešpadsmit gadu, viņš zināja jaunākos šlāgerus un

jau skuvās. Šodien viņam bija liela diena. Viņš pirmoreiz drīkstēja rādīties ļaudīs ar mopēdu. Tas bija jāredz visiem. Sevišķi Irēnei Zanderei.

Mopēds tarkšķēdams iegriezās klusajā Pentermežiņā.

Ērce patlaban pamatoja nometnes padomei savu priekšlikumu. Viņš gribēja, lai būtu kāds cilvēks, kas viņu nomainītu virtuvē. Tas bija saprotams.

—   Tu, cilvēks, raujies vaiga sviedros, — Ērce sacīja. — Bet pārējie pa to laiku iet peldēties. Viņi iedeg kā… — Vārds viņam sastinga uz lūpām. Spurkš! No dižskābaržu galotnēm izspurdza žubītes. Surp joņoja varonis uz mopēda. Tad viņš strauji nobremzēja. Srrr! Motors apklusa, un Ede Senkpīls lepni ienāca ielokā. Taču tikpat ātri, kā nācis, viņš arī kāpās atpakaļ. Viņam uzbruka Raudijs. Invalīds ar ieģipsēto kāju ņurdēdams metās virsū nelūgtajam viesim. Neviens seteru vēl nebija redzējis tik niknu. Irēne metās sunim pakaļ. Raudijs atņirdza zobus. Visa nometnes padome priecājās par suņa drosmi. Irēnei vajadzēja viņu turēt ciet, lai novērstu nelaimi.

—   Ede, vecais nejēga, vai tu neko nemani? — Ērce jautāja. — Tu šeit traucē apspriedi.

Par Ērces zobgalībām Senkpīls nelikās ne zinis. Viņš nāca tuvāk. Ede redzēja, ka visi uz viņu skatās. Ar plašu žestu novēzējis no pleca somu, Ede devās pie Alfrēda un bramanīgi sacīja:

—   Es esmu kurjers. Nāku tieši no Brīvās vācu jaunatnes savienības rajona komitejas.

Zēni neticīgi skatījās uz šmirģeli. «Mopēds ir viņa kārtējais triks,» viņi nodomāja. «Braucamais droši vien dabūts rajona komitejā. Diez kā tas viņam izdevies?»

—   Parādi savu braukšanas apliecību! — Alfrēds sacīja.

Ede parādīja apliecību. Aizvakar viņš bija nolicis eksāmenu.

Un tagad puisis pašapmierināti vērās visapkārt. «Kā viņi brīnās, šie mazie cīsiņi! Un Irēne ir apstulbusi. Jā, galva Senkpīlam strādā!»

—   Kāpēc tu nepiedalījies nometnes celtniecībā? — Alfrēds jautāja. — Tu taču biji pieteicies, Edgar. Pirmais no savas klases.

5*

—   Ak tā … man nesanāca.

67

—   Kāpēc tad ne?

Ede norādīja uz savu ādas somu.

—  Tāpēc, ka man vajadzēja nokārtot šo te lietu. Visu laiku biju rajona komitejā. Pie tam vēl — eksāmens mopēda vadīšanā. Un pa starpām vēl šis tas.

—  Viņš mūs pameta likteņa varā, — kāds sauca. — Nekad nerēķinās ar mums. Un tagad piepūties kā pāvs.

Lokā stāvošie nicīgi kurnēja.

Ede protestēja:

—   Nē, draugi. Gluži otrādi. Es par jums labu vārdu aizliku. — Viņš svarīgi uzsita pa somu. — Man izdevās …

Raudijs nikni ņurdēja. Viņš traucēja runātāju.

—   Klusu! — Irēne čukstēja. — Sēdi mierā!

—  Tātad, — Ede sparīgi atsāka, — man, redz, izdevās jums dabūt Brīvās vācu jaunatnes savienības apliecības. Tieši tā, šeit tās ir. Vai teiksiet, ka tas ir nieks? Ir uzņemta visa astotā «a» un astotā «b» klase.

Nometnes dalībnieki apstāja Edi. Bira jautājumi. Ede tēloja lielu vīru. «Ja nebūtu viņa, iesniegumi vēl šodien pelētu kādā no atvilktnēm,» — tā viņš sacīja. Un piebilda vēl šo to, kas viņa labo darbu tā pa īstam izgaismoja.

Skolēni nolēma vakarā ievēlēt nākamās devītās klases Brīvās vācu jaunatnes savienības vadību. Ede nojauta, ka viņam paveras lielas izredzes. Viņš jau gadu bija jaunatnes savienībā. Kurš cits derēja par sekretāru, ja ne viņš? Viņš bija sagādājis apliecības. Viņš uzturēja sakarus ar rajona vadību.

—   Vai tu paliksi nometnē? — Franks jautāja.

—   Protams, palikšu.

—  Vai tu pa īstam piedalīsies, nometnes dzīvē?

—   Kā tad citādi!

—   Labi, Ede. Mums ir padomā tev kāds svarīgs amats.

—   Aha! Kas tad tas būtu?

—   Tev jānomaina virtuvē Erce.

Visu sejām pārslīdēja smīniņš. Ede samulsa.

—  Virtuvē? — viņš aizdomīgi jautāja. Piedāvājums šķita dīvains. Tas oda pēc šķīvju mazgāšanas. Ede vairāk bija cerējis uz kādu vadošu amatu.

—  Tas ir priekšnieka postenis, — Ērce ātri skaidroja. — Kā šefpavāram tev būs liela teikšana. Tavās rokās būs visas nometnes labklājība.

«Izklausās tīri labi,» Ede domāja. Viņš bija dzirdējis, ka Irēne ir sagādes ministre, un piekrita. Erce ierādīja viņam jauno amatu. Arī augsto pavāra cepuri viņš novēlēja savam pēctecim.

Selmeiera kundze sākumā nebija sajūsmināta par pašpārliecināto jauno cilvēku. Taču mazā dzeltenā uztvērēja mūzika viņu samierināja. Ede grieza maizi. Piecsimt šķēles. Erce tikmēr kopā ar citiem gāja peldēties.

Pievakarē, kad Selmeiera kundze bija prom, Ede uzmetās virtuvē par komandieri. Viņš saimniekoja ar bravūru un bija dzirdams no tālienes. Virtuves brigāde dabūja trūkties. Senkpīls bija stingrs šefs.

Galdā tika uzliktas vakariņas. Visi ēda, un Ede kā inspektors staigāja ap galdu. Augstā pavāra cepure bija nošķiebta pār kreiso ausi.

Ķiķināšanās sākās pie pirmā galda. Cits nespēja vairs ne kumosa norīt. Cits aizrijās. Skolēni smējās, auroja un aplipināja visus ar savu jautrību.

Ede papriekš ņirdza līdzi. Taču redzot, ka pārējo smiekli negrib rimties, Edēm pacietība bija galā. Noņēmis augsto cepuri, viņš aplūkoja to no visām pusēm. Nekas sevišķs. «Varbūt man deguns netīrs?» Viņš pārbrauca ar roku pār seju.

Smiekli pieņēmās spēkā kā orkāns. Seters kliboja Edēm nopakaļ un — šņāksi — kampa pēcpusē.

—   Taisies, ka tiec, gaudenais kranci! — Senkpīls uzbrēca.

Bet Raudijs nemitīgi raidīja kārus skatienus uz jaunā šefpavāra pēcpusi. Nu joks bija atminēts. Ede sataustīja aizmugurē pie biksēm cūkas asti. Tā bija lieliska aste — sārti rozā ar melnu galiņu, sagriezta brīnišķā gredzenā. Ede norāva sev rotājumu un svieda Raudijam. Irēne asti satvēra. Viņa izvilka saspraužamo adatu. Nu Raudijs drīkstēja asti notiesāt. Grauzdams to, viņš labpatikā valbīja acis.

Ede bija pazudis. Neviens nezināja, kur viņš palicis. Irēne atrada viņu saīgušu sēdam Pentermežiņā.

—   Edgar! No kura laika tu uzmet lūpu? Vai jokus nemaz vairs nesaproti? Ar šitādu cūkas astīti mēs parasti iesvētām šefpavārus.

—   Izbeidz! Tu ar Brinkmani esi uz vienu roku. Jūs tikai gribējāt mani izāzēt.

—   Nav tiesa. Liec Frankam mieru. Kāds pajokoja — un viss.

«Es taču neesmu tik stulbs,» Ede domāja. Irēni viņš vērtēja

augstāk, nekā meitenei tas šķita. Meitene viņam patika, pa prātam nebija vienīgi viņas grietiņbizes. Ilgi viņš bija pūlējies iegūt Irēnes draudzību. Taču meitene vienmēr izvairījās. Ne reizi viņa nebija piekritusi aiziet ar viņu uz kino vai piena bāru. Tagad viņa bija pieķērusies šim Brinkmanim. Tas šeit valdīja pār visu nometni. Un Ede, izrādās, ir tas, ko var vazāt aiz deguna. Par spīti mopēdam. Par spīti atvestajām apliecībām.

—   Edgar, esi prātīgs! — viņa lūdza. — Tu ierodies un tūlīt gribi spēlēt pirmo vijoli. Vai tad tev katru izdevīgu brīdi jāplātās? Vai saproti, ka tas ir smieklīgi?

«Oho, smieklīgi!» Ede, kam parasti āda bija kā zilonim, aizvainojās. ..Un to sacīja Irēne! Sai nometnē viņš būs nulle. Zēns ļāva dusmām vaļu:

—   Atraduši virtuves antiņu! Vai tā ir atmaksa par manu labo sirdi? Es atsakos no jūsu sulu bodītes. — Viņš ieklausījās. Nometnē tarkšķēja viņa mopēds. — Vēl viena cūcība! — viņš iesaucās un metās prom.

Franks pie nometnes izmēģināja mopēdu. Viņš joņoja ar Edes braucamo pa pļavu. Divi duči motosporta cienītāju stāvēja pie nometnes vārtiem un apmainījās lietpratīgām piezīmēm. Šņākdams pieskrēja Senkpīls.

—  Jūs esat jukuši! Tas ir instruktora braucamais. Ko jūs darāt? Brinkmani, apturi!

Franks neapturēja. Bez mitas viņš drāzās Edēm gar degunu.

Ede joza uz nometnes vadītāja telti. Un skaļi žēlojās. Pēc brīža abi parādījās pie vārtiem. Mopēds patlaban bija nonācis Pepo rokās. Alfrēds viņu pasauca.

—   Apstādini! — Srrr! Pffr-pffr-pffr!

Alfrēds mēģināja būt bargs:

—  Vīri, tā nevarēs, Ede sūdzas — jūs izniekojat instruktoram degvielu. Izbeidziet! Tas nav nekāds mācību mopēds. Starp citu, mūsu draugs Senkpīls grib mūs pamest. Viņam esot svarīgāki uzdevumi — tā viņš katrā ziņā domā.

Motosportisti smīkņāja. Senkpīla skatiens bija nīgrs. Erce iegrūda viņam ar elkoni.

—   Nekrietnais nodevēji

—   Erce! — Alfrēds brīdināja. — Pats pirmais nometnes likums — saglabāt mieru! Neaizmirsti to. Mēs ar Edi aprunājāmies. Viņš šodien pat brauks prom. Tas jau bija tīri labi, ka viņš mums atveda apliecības.

—  Un ko iesākt ar virtuvi? — Erce sauca. — Lai Ede vispirms nodod man saimniecību, iekams laižas lapās!

—  Vari pieņemt, — Ede ņurdēja. — Tur viss ir kārtībā. — Viņš ieslēdza dzelteno tranzistoru. Grāvēja pavadībā Ede sekoja vecajam šefpavāram.

Irēne redzēja abus ejam uz virtuvi. Viņa bija dzirdējusi strīdu, un prātā viņai iešāvās kāda doma. «Pagaidi vien, Senkpīl! Tik vienkārši tu neaizbrauksi. Ko šis iedomājas! Ja mūsu nometni viņš sauc par sulu bodi, lai stumj instruktora mopēdu stumšus uz mājām. Par to es parūpēšos.»

Viņa izņēma no Plikpaura instrumentu somas knaibles un aizzagās līdz vītolam, kur stāvēja mopēds.

Zēni spēlēja volejbolu.

Irēni neviens neievēroja. Viņa aši noņēma vadu, izskrūvēja sveci un atlieca elektrodus. Tikai dažas sekundes — un viss atkal bija pa vecam. Viņa ievīstīja knaibles peldcepurē un skatījās, kā zēni spēlē bumbu. «Vai Ede vainu atradīs?»

Drīz pēc tam Senkpīls bezpalīdzīgi kratīja savu mopēdu. «Degvielas vēl pietiek, nolādēts!» Virtuvē Erce viņam bija asi uzbrēcis: «Taisies prom, ūdensgalva! Te nav zooloģiskais dārzs, te ir pionieru nometne. Mērkaķoties tu vari citur.» Un tagad Ede mocījās ap patapināto mopēdu. Trīsreiz viņš bija raudzījis to iestumt. N ekas nelīdzēja Lamādamies zēns izslēdza tranzistoru.

Skatītāju saradās arvien vairāk. Viņi neskopojās ar dzēlīgām piezīmēm.

Ede svīda. Viņš pārbaudīja degvielas pievadu, darbojās ap karburatoru. Pārbaudot sveci, viņš redzēja, ka nepārlec dzirkstele. Tomēr pārāk lielo attālumu starp elektrodiem nepamanīja. «Varbūt svece pagalam?» Otras sveces instrumentu somiņā nebija. Ko nu? Viņš bija gribējis ar pilnu jaudu drāzties cauri nometnei, lai visi dzird. Tagad neveiksmei sekoja ari kaunpilna aiziešana. Skatītāju bars zobojās.

—   Ceļu! — Ede uzkliedza. Viņš stūma mopēdu taisni cauri pūlim.

Franks nostājās ceļā.

—   Pagaidi! Ja tu ļausi mums katram aplaist vienu apli, es tavu braucamo iedarbināšu. Saderam? Tu neko nesajēdz, Ede!

Senkpīls bija vai zils aiz dusmām.

—   Nagus nost! Redzēt jūs negribu!

Zobgalību pavadīts, viņš smagi stūma mopēdu prom pa pļavu.

IT NEMAZ NEVEICAS

Krēsloja. Maigs vējiņš glāstīja pļavu un pūta šurp no upes smalkus miglas vālus. Tie lidinājās starp teltīm kā plīvuri.

Nometnes pļavā tika pabeigts pēdējais volejbola mačs. Divi makšķerēšanas entuziasti izrādīja savus lomus. Tur bija arī pusmārciņu smags asaris. Makšķernieki labprāt būtu to izcepuši, taču virtuve bija aizslēgta.

No peldvietas šurp skrēja Kurkulīte. Viņa satraukumā elsa.

—   Irēne! Irēne! — Telts bija tukša. «Sanāksme!» Kurkulītei iešāvās prātā. «Vēlēšanu sanāksme.» Viņa uzvilka treniņblūzi un joza uz Pentermežiņu.

Nākamās devītās klases audzēkņi ielokā stāvēja zem dižskābaržiem. Telts laterna plaiksnījās. Bija iestājies svinīgs klusums. Alfrēds izdalīja apliecības.

—  Jums jau sen vajadzēja būt savienības biedriem, — viņš sacīja un paspieda katram roku.

Kurkulīte iespraucās lokā. Viņa bija pēdējā. Kad meitenei tika pasniegta apliecība, viņas apaļā seja laternas gaismā spīdēja.

Visi apsēdas.

—   Irēne! — Kurkulīte čukstēja. — Vai zini jaunāko?

—   Tss! Vēlāk, Kurkulīt!

—   Klau, tas ir ļoti svarīgi. Es šodien nopeldēju distanci. Divdesmit piecus metrus, Irēne! Ar drošības jostu vien.

—   Labi, labi. Tu progresē.

—   Saki — kā tev patīk tas tumšmatis students Benno? Lielisks, vai ne? Es vēl līdz nometnes beigām varēšot nokārtot peldēšanu. Pēc trim dienām — Benno teica. Viņu mums vajadzētu dabūt par fizkultūras skolotāju!

Alfrēds nolika laternu uz celma un vaicāja:

—   Kurš vadīs vēlēšanu sapulci?

Neviens nepieteicās. Bija dzirdams vienīgi vējš, kas nesa neskaidras balsis no nometnes.

—   Negaidiet pavēli no augšas, — pionieru vadītājs sacīja. — Rīkojieties paši. Viss ir atkarīgs no jums.

Laternas gaismā bija redzamas nedrošas sejas. Viens otrs domāja: «Franks! Kāpēc Franks nesāk? Viņš taču ir nometnes padomes priekšsēdētājs.»

Kapteinis sēdēja tumsā, aiz citu mugurām, atspiedies pret koka stumbru. Viņu nomāca strīds ar Irēni. Viņš nespēja aizmirst Irēnes teikto, ka viņš bēgot no skolas. «It kā darbnīcās būtu vieglāk. Ko gan viņa par to zināja? It neko. Viņa bija gribējusi braukt uz Rostoku. Un tagad? Arī Trapes jaunkundze neko nepanāks.» Franks skatījās uz zvaigžņu punktiņiem, kas spīdēja caur zariem. Kāda balss iztraucēja viņu no pārdomām.

—   Es piesakos, — balss čiepstēja, — ja neviens cits neuzdrošinās. — Ielokā blakus laternai stāvēja Kurkulīte. Viņa šodien jutās stipra. Bija nopeldēti divdesmit pieci metri. Tumšmatis Benno bija viņu uzslavējis. Un ārī Brīvās vācu jaunatnes savienības biedre viņa tagad bija, tāpat kā pārējie. — Tātad, — viņa sacīja, — vispirms jāievēl sekretārs. Es domāju, ka tas varētu būt Franks.

Bija dzirdami piekrītoši saucieni.

—   Nē, — no tumsas atskanēja Franka balss. — Es nevaru, fcs domāju — Irene būtu īsti piemērota sekretāres amatam! Vēliet Irēni!

—   Un tu? — Plikpauris jautāja. — Kāpēc tu nevari?

Dižskābarži šalca. Franks klusēja.

—   Ei, kapteini, mēs gribam to zināt. Kas tev noticis? Kāpēc tu sēdi tur tumsā un spītējies?

—   Pirmkārt, es nespītējos. Un, otrkārt, es iešu prom no skolas. Tu taču to zini.

«Viņš iesaka mani?» Irēne nodomāja. «Un es lai stāvu klusu, ka viņš mūs domā pamest? Te nu Franks maldās.» Irēne piecēlās kājās.

—   Es Frankam nepiekritu …

Kurkulīte viņu pārtrauca:

—  Mums ir vēlēšanu sapulce, Irēne. Personiskos jautājumus kārtosiet pēc tam.

—   Personiskos? Muļķības! Tas attiecas uz visiem. Franks ir mūsējais. Viņam skola vajadzīga tāpat kā mums. Par to ir runa.

—   Tieši tā! — Erce sacīja. — Mēs visi mācīsimies desmit gadus. Un kapteinis arī. Citādi būtu vai jāsmejas! — Viņš paņēma no celma laternu un, piegājis pie Franka, iespīdināja tam sejā. — Tu gribi aizšmaukt? Tas ir kas nedzirdēts!

—   Pazūdi ar savu kvēpekli! — Frankam sejā jaudās vecais spīts. Tur nekas nebija darāms. Neviens to nezināja tik labi kā Erce.

Sākās balsošana. Pagāja labs brīdis. Kurkulīte, rosīga un satraukta, šaudījās apkārt ar laternu. 'Viņa skaitīja balsis. Irēne tika ievēlēta par sekretāri.

—   Vienbalsīgi, — Kurkulīte paziņoja.

—   Te nu bija! — Ērce ņurdēja. — Vai tev acu nav pierē?

—   Kas tad ir? Varam pārbaudīt. Kas ir pret? — Kurkulīte skatījās visapkārt. — Laipni lūdzu, neviens nav pret, — viņa nočiepstēja.

Ērce mēģināja Kurkulīti atdarināt:

—   Laipni lūdzu, atturēties laikam gan nedrīkst?

—   Ak tu! Piesieties nav liela māksla. Kas atturas?

Pnkn Huri Ргрр nn Pnnn ЛЛ'гн rrriboio r*o1tl/f n*7fJ..

. . i >OJI ~ -

cīgi savam kapteinim. Kurkulīte bija mazliet apmulsusi. Citād? šais vēlēšanās, ko viņa vadīja, viss bija kārtībā.

Mēness stāvēja virs dižskābaržiem. Caur zariem krita blāva gaisma. Taurētājs aicināja pie miera. Kad taures skaņas apklusa, Irēne uzrunāja jauno grupu:

—   Pats svarīgākais — turēties kopā. Tikpat cieši kā vecās astotās «a» klases kanu laivas būvētāji. Atcerieties to! Tagad mēs esam kļuvuši vecāki.

—   Ļautiņi, nu tik sāksies lielā dzīve, — Erce čiepstēja.

Irēne neapmulsa:

—  Varbūt tu gribi iet pensijā, vecotēv Erce? Vai arī vēlies ko paveikt?

—  Zinu jau, — zobgalis sacīja. — Vienas un tās pašas runas. Sis jāizdara, un tas jāizdara. Tas taču baigi garlaicīgi.

—   Vai tev liekas, ka mūsu telšu nometnē ir baigi garlaicīgi?

—   To neviens nesaka.

—   Redzi nu! Tāpēc, ka mēs paši cenšamies, lai būtu interesanti. Piemēram, tu kā šefpavārs. Franks un nometnes padome. Un mūsu studenti, kuri iemācījuši jau kādam ducim mūsu biedru peldēt. Un Plikpaura celtniecības brigāde. Pajautā Alfrēdam, cik grūti bija sākumā. Viss atkarīgs no pašu darba. Arī mūsu grupā.

«Viņai ir iekšā,» Plikpauris nodomāja. «Franks nepateiktu labāk.»

—   Izbeidz nu gvelzt muļķības! — viņš uzšņāca Ercem.

Taču Erce nemitējās, kaut arī Plikpauris dunkāja tam pa

sāniem.

—   Ai! Palīgā! Man uzbrūk. Pie darba, Irēne! Brīvās vācu jaunatnes savienības biedram Kārlim šēnbrodam jāizsaka brīdinājums. Oficiāls brīdinājums. Bet es savas domas tomēr pateikšu. Vai zināt, kas mums ir vajadzīgs? Labs plāns. Tā jā, mums nepieciešams īsts darbs. Saturīgs. Kā toreiz kopā ar Franku.

Irēne nopriecājās:

—   Piekrītu, Ērce! Vai tev ir kāds priekšlikums.

Franks skaitās par Ērces izdarībām. «Irēnei nebūs viegli ar šo tiepšu. Viņš grib būt gudrāks par visiem. Taču, kad viņu pievalda, puika uz goda.» Franks ieklausījās. «Kas tur? Vai mopēds? Atkal šis Senkpīls?»

Motora rūkoņa tuvojās. Starmešu gaisma plaiksnījās starp koku stumbriem. Raudijs rēja. Mopēds iejoņoja Pentermežiņā.

—   Ugunsgrēks! — kāda balss aurēja. — Rībasta deg!

Nelaimes vēstnesis bija Ede Senkplls. Viņš savu mopēdu bija

aizstūmis līdz ciemam. Kad Ede Rībastā iegādājās jaunu aizdedzes sveci, bija atskanējusi ugunsgrēka trauksme. No šķūņa aiz aitu kūts gaisā uzšāvās liesmas. Ugunsdzēsēju taurei pievienojās sirēna. Kā par nelaimi, šodien bija teātra vakars. Lielais autobuss bija aizvedis daudz zemnieku uz Eilenbergu. Ede tūlīt saprata, ka šeit vajadzīgi palīgi. Ugunsdzēsēji vēl nebija paguvuši dabūt mašīnu laukā no ugunsdzēsēju depo, kad viņa mopēds jau bija gabalā.

Ziņa par ugunsgrēku izplatījās pa nometni vēja ātrumā.

—   Deg, deg!

Pār laukumu noskanēja Alfrēda pavēles. Nemiers rimās. Nometnes dalībnieki ierastajā kārtībā nostājās pie karoga masta.

—   Brīvprātīgie, pa labi — uz priekšu! Stop, tikai vecāki par trīspadsmit gadiem.

Brīvprātīgo kolonna labajā spārnā auga. Līdzi iespraucās arī viens otrs gados jaunāks.

—   Plikpauri, skaitīties!

«Kā tā?» Franks domāja. «Viņš nodod komandu Plikpaurim. Kāpēc ne man?»

—   Irēne, tu paliksi nometnē! — Alfrēda balss necieta iebildumus. — Manas prombūtnes laikā būsi nometnes vadītāja.

Sākumā Irēne neatbildēja itin neko. Vislabāk viņa būtu skrējusi kopā ar brīvprātīgajiem uz ciemu. Bet to gribēja visi, arī gados jaunākie.

—   Sapratu! — Irēne sacīja, tā uzņemdamās atbildību.

—   Neviens nedrīkst atstāt nometni bez Irēnes atļaujas, — Alfrēds vēl nokliedza. Tad viņš skrēja prom uz kolonnas priekšgalu. — Visiem turēties kopā! Studenti noslēgs kolonnu.

Brīvprātīgo vads kā ēna nozuda tumsā.

Ede Senkpīls iedarbināja mopēdu. Viņš atkal bija bezgala lepns uz sevi. Negods ar cūkas asti bija izpirkts. «Ko šie būtu iesākuši bez manis? Gulētu, kamēr kaimiņos viss ciems nodegtu!»

Ede ar pilnu gāzi apdzina kolonnu. Signāls kauca. Pēkšņi kāds uzlēca uz bagāžnieka. Mopēds salīgojās. Ede nenojauta, ka viņa pasažieris ir Franks Brinkmanis. Viņš pūlējās izbraukt pa savandītajām smiltīm. Franks aizmugurē pat neiepīkstējās. Viņš tikai sita braucējam pa plecu. Tas nozīmēja: «Braši! Braši! Piespied!»

Ede piedeva gāzi. Mopēds kauca, slīdēja pa smiltīm un joņoja tālāk, pretī degošajam ciemam.

PALĪDZĪBA NODER

Garā ķēdē brīvprātīgo kolonna drāzās caur alksnāju. Mēness meta uz ce]a spokainas ēnas. Nometnes dalībnieki bija satraukti. Viņi skrēja, it kā uz spēles būtu liktas viņu dzīvības. Varbūt tiešām šai ugunsgrēkā bija apdraudētas cilvēku dzīvības? Uguns atblāzma pie debesīm deva jaunus spēkus.

Rībasta atradās trīs kilometrus no telšu nometnes. Pēc stundas ceturkšņa palīgi sasniedza ciemu. Viņi palika stāvam kā sastinguši. No mutuļojošās versmes ielas viņā pusē sūrstēja acis.

Šķūņa krāsmatas bija vienās liesmās. Vējš dzina tās uz ciemu. Gaiss baismi šņāca un sprakšķēja. Naksnīgajās debesīs virpuļoja dzirksteļu jūra. Motorsūknis dūca. Spalgi skanēja saucieni.

Pa pļavu skraidīja tumši stāvi. Viņi mīdīja kājām liesmu mēles. Sausā zāle bija kā degauklas paklājs.

—   Uz turieni! — Alfrēds rādīja uz gailošo mauriņu. — Mums nepieciešami maisi dzēšanai. Slapji maisi…

Šņākoņu pāršķēla sauciens:

—   Izlaidiet aitas ārā!

Tikai tagad visi saprata, no kurienes cēlās dobjā, draudošā murdoņa!

Nepilnus piecpadsmit metrus no ugunsgrēka rīkles atradās aitu kūts. Ganāmpulks juta uguni. Pa niedru jumtu lēkāja dzirksteles. Jumta kore gruzdēja.

—   Aitas paliks kūtī! — kāda balss kliedza. — Mēs tās nedabūsim prom. Skries iekšā ugunī. Nesiet šurp šļūteni!

Ugunsdzēsēji skrēja uz kūti. Pēkšņi motora dūkoņa apklusa.

Kūts niedru jumts bija gaišs kā dienā.

Erce rādīja uz jumtu. Augšup uz kori rāpās divi zēni.

—   Tas ir Franks! Un Ede. Ātri, Alfrēd, uz jumta!

Alfrēds vilcinājās.

—   Sargieties! Tas ir bīstami!

—   Ei nu, vai mēs te skatīties atnākuši?

Ērce, Plikpauris un pārējie zēni nebija noturami. Pieskrējuši pie kūts, viņi meklēja kāpnes. Pie jumta notekas stāvēja tikai bomis. Franks un Ede droši vien bija uzrāpušies pa to.

Abi augšā balansēja pa jumta slīpni. Franks bija norāvis kreklu. Ar to zēns dzēsa gruzdošās vietas.

—   Uzmanies, — Franks uzsauca Edēm, — tev aiz muguras liesmas!

Ede spieda virsū dzirksteļu perēkļiem savu motociklista jaku. Kā kaķi viņi ložņāja pa niedru jumtu un slāpēja plaiksnošās liesmas. Pamazām sāka gruzdēt viss jumts. Ugunsmēles kā rijīgi kukaiņi saradās baru bariem, vēl un vēl, arvien vairāk. Cīņa šķita veltīga. Jumts bija garš. Zēniem slīdēja kājas un, ieķērušies niedru segumā, viņi meklēja, kur sūnām apaugušajā virsmā spert nākamo soli. Steidzīgi viņi slāpēja un dzēsa.

Franks ar krekla skrandām notrausa no skausta dzirkstis.

—   Ūdeni! — viņš kliedza. — Kur ir šļūtene?

Lejā dobji blēja ganāmpulks. Ede ar nagiem ieķērās trauslajās niedrēs. Viņam noreiba galva. Zēns aizvēra acis. «Mums jātiek zemē!» Ede domāja. «Ja liesmas apņem jumtu, mēs esam pagalam. Izkritīsim cauri, un auni mūs sabradās.» Viņš paskatījās uz Franku.

—   Klau, Brinkmani, nav vairs jēgas.

Franks brīdi klusēja.

—   Kāpēc tu vispār rāpies man pakaļ? — viņš kliedza. — Vācies taču prom. Uz mājām, bebīti!

Vai Ede tagad varēja aiziet? Sagrābis savu mākslīgās ādas jaku, viņš bez mitas dzēsa un dzēsa liesmas. «Redzēsim, kurš pirmais aizvāksies, šis vai es!»

Tad ar kreklu dūrē parādījās Erce.

—   Frank, papildspēki klāt!

Surp līda Alfrēds, un cits pēc cita viņam sekoja zēni. Tie rāpās augšā kā vāveres.

—   Vīri, turieties! Tūlīt būs ūdens.

Viņi izturēja, kamēr sāka darboties rokas šļūtene. Dzirksteļu mednieki uz jumta pakļuva zem pamatīgas dušas. Steigšus viņi šļūca pa bomi lejā. ,

Šurp joņoja Eilenbergas ugunsdzēsēji. Visi klausījās, visi priecājās. Pie ugunsgrēka vietas piestāja trīs mašīnas. Skriešus tika savienotas šļūtenes. Pirmā ugunsdzēsēju brigāde laida ūdeni uz apdraudēto kūti, līdz niedru segums mirka vienā ūdenī. Pārējās šļūtenes slāpēja šķūņa spelti un dzēsa aitu kūti.

Gaisā šņākdami cēlās dūmi, milzīgi, biezi mākoņi. Ugunsgrēka atblāzma nobālēja.

Ciems palika neskarts. Un trīssimt aitas bija glābtas.

Pusnaktī Ede ar mopēdu atgriezās nometnē. Irēne izskrēja pretī. Seja viņam bija apkvēpusi un mākslīgās ādas jakā caurumi dūres lielumā.

—   Edgar, kāds tu izskaties!

Viņš uzlūkoja Irēni ar varoņa pārākumu. Tagad Edēm šeit atkal būs teikšana. Neviens par viņu vairs neņirgs.

—   Visādi gāja, — viņš nevērīgi sacīja.

—   Pastāsti taču.

—   Ugunsgrēks nav bērnu spēle. Ciemā apdraudētas bija trīssimt aitas. Varēja nodegt visa Rībasta. Mūs sveica priekšsēdētājs. Viņš atbrauca ar teātra autobusu. Bet tad jau lielākās briesmas bija garām. Sadegušo kreklu un apavu vietā izsniegs jaunus. Kāds tēvocis no apdrošināšanas biedrības visu pierakstīja. Es dabūšu jaunu jaku. Es tak biju uzrāpies uz aitu kūts jumta. Niedres bija sausas kā pakulas. Sajūta baismīga. Dzirksteles nāca kā bišu spiets.

—   Kur ir pārējie? — Irēne jautāja.

Ede ar īkšķi pameta pār plecu.

—  Tūlīt ieradīsies. Iedod ko padzerties! Beidzos vai nost aiz slāpēm. Sitas elles karstums! Un dūmi — tu iedomāties nevari!

81

—   Kā tad ugunsgrēks izcēlies?

6 — 1528

—   Kādi palaidņi esot smēķējuši. Pipi. šķūnī zem panta šiem bijusi ala. No turienes arī ugunsgrēks sācies. Zaudējumi esot vismaz piecdesmit tūkstoš marku vērtībā — zemnieki saka.

Tikmēr palīgi soļoja uz nometni. Viņi bija noguruši, izslāpuši, saskrambāti. Franks bija apsvilinājis muguru. Toties uzvara pār uguni bija arī viņu uzvara. Viens otrs bija izvilcis no liesmu varas tikai dažus darbarīkus, pienesis dzēsējiem slapjus maisus vai arī midījis sausajā zālē liesmas. Taču visos kūsāja aplaimojošs prieks, kādu cilvēks izjūt pēc laba darba.

Kad kolonna pārradās nometnē, Irēne un EdeSenkpīls patlaban nesa no virtuves tējas katlu. Franks redzēja abus līdzās. «Ātri pieluncinājies, līdējs tāds. Tagad ceļ degunu gaisā.»

Irēne lēja tēju. Senkpīls tinās apkārt. Edēm patika spēlēt varoni. Viņš rādīja visiem jaku ar izsvilušajiem caurumiem. Taču Irēne drīz uzzināja, ka ir vēl viens varonis. Franks pirmais bija uzrāpies uz apdraudētā niedru jumta. Viņš bija norāvis sev kreklu, lai dzēstu dzirksteles.

Alfrēds pieprasīja klusumu.

—   Izbeidziet trokšņot! Uzmodināsiet visu nometni! Marš, pa teltīm! Celšu divas stundas vēlāk nekā parasti.

Neviens negāja. Pēc smagās kaujas ar uguni briesmīgi gribējās ēst. Ar rūcošu vēderu cilvēks nevar gulēt. Alfrēds to sapr.ata. Viņš arī bija izsalcis. Ērcēm vajadzēja atnest maizi. Un tai virsū šefpavārs uzgrieza cieto desu. Viņš bija uznesis lielāko līkumu no pagraba.

Mēness gaismā, satupuši pie virtuves barakas, skolēni ēda sausu maizi ar žāvētu desu. Asti luncinādams, bija ieradies Raudijs. Dzīve nometnē viņam šausmīgi patika, jo te reizēm pat naktīs bija dabūjams kas ēdams.

—   Es domāju, rīt mēs palīdzēsim novākt .'Rībastā ražu, — Plikpauris sacīja. — Zemniekiem tagad milzum daudz darba. Dārga katra roka.

Priekšlikums rada atbalsi. Paveiktais palīgus iedvesmoja. Kāpēc gan viņi nevarēja dažas dienas iet talkā ražas novācējiem? Šī ideja tūlīt tika pieņemta. Irēne ierosināja balsot. Galvenā proiokoliste Kurkulīte skaitīja paceltās rokas.

—   Divdesmit četras! — viņa sauca. — Visa grupa ir «par».

Meitene mazliet kļūdījās. Neviens to nepamanīja. Divdesmit četri viņi bija grupas sekretāra vēlēšanās. Ede pirmajā sapulcēnebija piedalījies. Taču tagad viņa balss tika pieskaitīta. Sapulcē trūka Franka. Viņš gulēja teltī uz vēdera. Mugura viņam dega.

Laukā visi sparīgi apsprieda darba plānu. «Brīvprātīgo kolonna» — tāds bija grupas nosaukums. Kāds sacīja, ka grupaslocekļiem esot jābūt pirmajās rindās visur, kur vien tas vajadzīgs. Tāpat kā šonakt. Tas palīgiem patika. Viņi strīdējās par grupas nosaukumu: «Pirmā rinda» vai «Brīvprātīgo kolonna».

Franks blakus telti dzirdēja strīdu kā no lielas tālienes. Ausīsdžinkstēja. Zēnam šķita, ka viņš vēl arvien stāv uz niedru jumta. Viņš dzirdēja uguns sprakšķus, un viņam virsū gāzās dzirksteles. Tomēr Franks bija sapratis, kas ārā notiek. «It kā viss būtu atkarīgs no nosaukuma,» viņš sevī pukojās un taustījās pēc dvieļa. To neatradis, kapteinis paņēma segas stūri un slaucīja no sejas sviedrus. Katra kustība savilka muguras ādu. Tā kņudēja un sāpēja. Franks vaidēdams gulēja un centās mazāk kustēties. «Pirmā rinda?» viņš prātoja. «Nav slikti. Bet «Partizāni» būtu labāk. Esieteiktu «Partizānus». Nē, es neko neieteikšu. Pēc nedēļas nometne tiks slēgta. Tad es viņu rindās vairs nebūšu. O, mugura mani padarīs traku! Dzert. Man jāpadzeras.» Lūpas viņam kalta. Viņš gribēja piecelties. Tas neizdevās. Sāpes un nogurums bija stiprāki par gribu. Pusmiegā Franks klausījās balsīs, kas nāca no āra, un pa galvu viņam jaucās juceklīgas domas.

Pentermežiņā žēli kliedza pūce. Runāja Ede. Pūces kliedziens atskanējā tuvāk.

—   Jaunatnes savienības biedri, — Senkpīls sauca, — drosmīgi uz priekšu! Šonakt mūsu kolektīvs ir izaudzis. Liels kolektīvs … — «Mērkaķis!» Plikpauris nodomāja. «Cūkas aste un klizma ar mopēdu šim nav bijusi pietiekama mācība. Un apdegusi jaka? Ja es nebūtu redzējis viņu uz jumta, es neticētu.»

—   Pie miera! — Alfrēds sacīja. — Drīz lēks saule. Marš, migā! Ja vēl kādam vajadzīgs plāksteris, piesakieties pie Irēnes.

Aiz noguruma locekļi bija kā svina pielieti. Vislabprātāk dzēsēji būtu palikuši tupam pie virtuves barakas. Alfrēds cēla viņus augšā.

—   Paklausies, Plikpauri! Tas attiecas arī uz jums.

—   Cilvēk, kā gan tu runā ar slimnieku? — Erce sacīja. — Es saspiedu īkšķi. Paskat, nags jau kļūst zils.

—   Liec, lai kaut ko uzsmērē.

Irēne sanitārajā teltī aizstāja atvaļinājumā palaisto medicīnas studenti Marianni. Viņa bija lipinājusi uz skrambām plāksterus un pārsējusi vienu grieztu brūci. Tagad viņa vilka Kurkulītei no rokas skabargu. Erce pabāza viņai zem deguna īkšķi.

—   Paod — vai nav jau sastrutojis?

—  Netraucē, operācija! — Irēne sacīja. Skabarga bija ierauta dziļi. Irēne satvēra to ar pinceti. Kurkulīte vaimanāja.

Kad Irēne pārsēja Ercem īkšķi, viņš jautāja:

—   Kā klājas Frankam?

—   Frankam? Kas viņam noticis?

—   Te nu bija! Esi gan tu medmāsa! Viņam mugura vienos apdegumos. Laikam guļ teltī. Nāc!

Frankam bija drudzis.

— Prom! — viņš sacīja Irēnei, kas gribēja skaitīt pulsu. Viņš meiteni atgrūda.

Irēne stāvēja kā ar ūdeni aplieta. Lēnām viņa izgāja no telts. Erce skrēja viņai pakaļ.

—   Irēne, viņš taču nezina, ko muld. Iedod viņam kaut ko tpret drudzi.

Irēne iemaisīja pulveri.

—   Lai izdzer. Pēc tam izmēri viņam temperatūru.

Erce ar glāzi un termometru aizsteidzās pie Franka. Pēc brīža •viņš atgriezās.

—   Trīsdesmit astoņi un divas. Nav slikti, vai ne?

Viņa iedeva ziedi pret apdegumiem.

—   Uzmanīgi iezied visu muguru. Ar marles tamponu. Un te .būs tablete pret sāpēm. Cerams-, ka gulēt viņš var. Vai Senkpīls ir aizbraucis?

—   Par braukšanu viņš pat nedomā. Iekārtojies dežūrteltī.

—   Paklau, Erce …

—   Nu?

—   Kāpēc jūs vēlēšanās balsojāt pret mani, tu un Plikpauris?

—   Ak! Vai apvainojies? Mēs neesam pret tevi. Mēs tikai grifoam paturēt kapteini. Taktika, vai skaidrs?

—   Viņš taču negrib. Tu jau dzirdēji.

—   Tikai mieru. Viņš piekāpsies.

—   Erce, es nevēlos būt par sekretāri. Rīt pat es atteikšos.

—   Tā-ā? Parādi nu pulsu. Tev laikam arī ir drudzis? Būs pielipis, hm? Gudrā īrēne tūlīt zaudē galvu. Un kas notiks ar mūsu grupu? Un taisni tagad, kad tai ir tāds noskaņojums! Nekādas runas. Tu paliksi mūsu sekretāre, tu esi ievēlēta. Un ar Franku atkal viss būs kārtībā, vari man ticēt. Rīt mēs piespiedīsim viņu pie sienas. Gan mēs savu panāksim.

—   Bet paklau, ja viņam kļūst sliktāk, tad pamodiniet mani, jā?

Irēne savāca marles pārsējus. Viņa sēdēja uz ķeblīša prātodama un ieklausīdamās. Nometnē bija iestājies klusums. Raudijs glaudās meitenei pie kājām. Suns grūda ar purnu un smilkstēja, kamēr tika klēpī. Tad Irēne izdzirda soļus, sanitārajā teltī ielūkojās Alfrēds.

—   Vai tu neliksies gulēt, Irēne?

—   Jā, jā. Tikai Frankam ir drudzis. Vai tu biji pie viņa?

—   Neraizējies. Viņš guļ. Un arī tu tagad guli. Nodzēs gaismu. Ar labu nakti!

JĒRA CEPETIS UZ IESMA

Bija pusdienlaiks. Ērzelis Ivans stīvām kājām klidzināja ārā no nometnes. Ratos bija divi toveri ar pusdienām brīvprātīgo vienībai, kas no rīta bija devusies uz Rībastu.

—   Nu, Ivan! — Pepo sauca. — Velc, veco zēn! — Viņš noklakšķināja mēli. — Nū-ū!

Uz bukas blakus Pepo sēdēja Franks. Viņš bija pamodies tikai desmitos. Pēc miega zēns jutās atspirdzis. Drudzis bija mitējies. Mugura vairs nedega. Vienīgi vēl kņudēja. Tā vien gribējās to pakasīt. Bet viņš cietās.

Pepo ar produktu vezumu satraukts bija ieradies nometnē.

—   Kapteini, — viņš sauca, — mēs dabūsim no Rībastas jēru! Kā balvu. Vai dzirdat, Selmeiera kundze, treknu jēru! To viņi ācaušot mums. Šovakar es atvedīšu.

—   Esat arī godam nopelnījuši, — virēia sacīja.

Raudijs smilkstēdams diedza pie ratiem ar pārkostās siksnas

gaiu ap kaklu. Viņš nedeva mieru, kamēr Franks paņēma viņu uz bukas.

Zēni brauca caur zaļo alkšņu tuneli. Franks dusmojās, ka nebija pamodies agrāk un kopā ar kolonnu devies uz ciemu.

—   Kas tad Rībastā notika? — viņš jautāja Pepo.

—   Es tev saku — kaut kas vienreizējs. Tevis tur trūka, kapteini. Tev vajadzēja redzēt, kā Ede dižojās, kad birģermeistars mums pateicās. Viņš — pirmais uz jumta! īstenībā jau tu biji pirmais. To visi zina. Nu jā, tu esi cietis. Tev neveicās. Ede piesavinājās arī tavu slavu.

—   Man taču vienalga, — Franks sacīja.

—   Tā ir! Un dedzinātāji arī jau rokā. Bija atbraukuši divi vīri no rajona. Mums visiem spieda roku.

—   Kādi vīri? Stāsti visu pēc kārtas!

—   Nu, mēs ieradāmies diezgan agri. Pie ugunsgrēka vietas stāvēja auto. Bija atbraucis žurnālists. Viņš tincināja mūs līdz apnikumam. Gribēja zināt pēdējo sīkumu. Klau, un Irēne nodeva birģermeistaram ziņojumu. Mūsu brīvprātīgo kolonna tagad ies talkā katru dienu — tā viņa sacīja. Tas bija vareni. Reportieris Kīkebušs mūs nofotografēja. Es arī esmu uz bildes. Un Ede apsvilinātajā jakā stāvēja pašā priekšā. Mūs likšot avīzē.

Franks berzēja muguru gar bukas atzveltni. Viņš nejutās labi. «Ko es tur ciemā darīšu, kur plātās šis Senkpīls? Apstrīdēšu viņa slavu, vai? Pēc tā izskatās.»

«Trīs dienas tev jābūt ar muguru ļoti piesardzīgam,» medicīnas studente Marianne, atgriezusies no atvaļinājuma, bija norīkojusi. «Vai saprati, Frank, vismaz trīs dienas! Tas nozīmē trīs dienas nav atļauts peldēties. Jāsargās no netīrumiem. Un pirmām kārtām — nekasies, citādi apdegumi sastrutos!»

«Piedalīties talkā es nevaru,» Franks prātoja. «Pūžņainu muguru negribu dabūt. Ko tad es darīšu — noskatīšos, kā pārējie strādā?» Viņš domāja par Edi, šo starojošo varoni ar cirtaino cekulu un lišķīgo mēli. Viņš atcerējās, kā Ede bija luncinājies ap Irēni. Un pēkšņi Franks vairs nesaprata, kāpēc viņš brauc līdzi.

—   E-ei, apturi! — viņš noņurdēja. — Es kāpšu laukā.

Pepo izbrīnījies skatījās sava kapteiņa īgnajā sejā. Viņš nesaprata Franku. Bet Ivans apstājās kā pēc pavēles. Viņiem pretī brauca zaļa volga.

—   Tie ir vīri no rajona, — Pepo paskaidroja.

Uzbērums alksnājā bija šaurs. Braucēji netika viens otram Kārām. Auto vajadzēja braukt atpakaļgaitā, kamēr izbeidzās purvainais krūmājs. Alfrēds un divi vīri izkāpa ārā. Viens no viņiem igatavojās fotografēt zēnus, kuri sēdēja uz bukas.

—  Tas ir Franks, — Alfrēds sacīja. — Mūsu nometnes priekšsēdētājs. Pirmais bija uz aitu kūts jumta. Apsvilināja tur muguru. īstenībā man būtu jārājas, jo viņš jau atkal ir ceļā. Reportieri Kīkebuš, atzīmējiet: šo drosmīgo zēnu sauc par Franku Brinkinani. Kučieri blakus viņam jūs jau pazīstat. Viņa rumaks Ivans ir ļoti vecs ērzelis, ar kuru tiek galā vienīgi lieliskais ormanis Pepo. Pinkainais kamols tur apakšā ir Raudijs. Mūsu nometnes •.suns ar oriģinālu ģipša kāju. Slimīgs rīma. Bet viņš jau atveseļojas. Un ratos jūs redzat toveri ar zaļajām pupām brīvprātīgo vienībai. Protams, bez jēra gaļas, jo jēru kaus tikai šodien.

Viņi smējās. Reportieris Kīkebušs noknipsēja. Franks nokāpa no bukas. Plecīgais vīrietis viņu apsveica. Tas bija rajona padomes priekšsēdētājs.

—   Mēs tātad esam kolēģi, — vīrietis sacīja. — Jā, jā, priekšsēdētājiem nav viegla dzīve. Arī man mugura dažbrīd svilusi. Vieni dedzina, tas sabojā omu, citi glābj postījumus, tas atkal pacilā. Jūs man patīkat, tu un tavi draugi. Brauciet mums līdzi, mēs gribētu apskatīt jūsu nometni.

Frankam uzaicinājums nāca īstā laikā. Bet Raudijs negribēja pārsēsties automašīnā. Viņš izspruka Pepo no rokām un palīda zem bukas.

—   Lai viņš brauc uz Rībastu, — Alfrēds sacīja. — Viņš saož jēra gaļu.

Pepo paņēma grožus.

—   Uz redzi! Vienība gaida pusdienas. Nu, Ivan!

—   Atved iesmu! — Alfrēds nosauca pakaļ. — No smēdes, Pepo!

Volgas spēcīgais motors dūca. Franks vērīgi skatījās, kā šoferis pārslēdz ātrumus. «Šitādam autiņam gan derētu pasēdēt pie stūres,» viņš domāja. Drīz vien Franks aizmirsa sarūgtinājumu, jo rajona priekšsēdētājs un reportieris Kīkebušs gribēja daudz ko zināt.

Vakarā telšu nometnei pāri vēlās satraukuma vilnis. Dziedādama tuvojās brīvprātīgo kolonna. Priekšgalā soļoja Ērce. Viņš nesa pār plecu dzelzs stieni. Tas bija iesms. Kolonnu noslēdza Pepo, kas veda nokauto jēru un piecas kastes ķiršu. Ivanam aiz ādas iemauktiem par godu šai dienai bija saspraustas rudzupuķes.

Atnācējus sagaidīja gaviļu saucieni. Iesms ceļoja no rokas rokā. Atnācēji nedeva Alfrēdam mieru. Tas nevarēja glābties no pretendentiem, kas tīkoja pēcāk grozīt virs uguns jēra cepeti. Citi jau vingrinājās. Iesms bija pārlikts pār diviem soliem. Ērce tēloja jēru. Viņš kā vabole pieķērās stienim, un zēni pārmaiņus to grieza, kamēr «dullajai maijvabolei» noreiba galva. Nu bija izgudrota jauna veiklības spēle. Iesms kļuva par universālu priekšmetu. Spēle tika nosaukta par «jēra karuseli».

Irēne skraidīja pa malu malām, meklēdama Franku. Bija saņemta ziņa no Rostokas. Zēna nekur nebija. Pie sanitārās telts stāvēja Marianne.

—   Kur ir Franks?

—   Nav ne jausmas. Neesmu redzējusi viņu visu pēcpusdienu. Pēc brokastīm viņam bija jāatpūšas. Bet viņš jau ir sliktāks par tavu Raudiju. Vienmēr tik dauzīties apkārt. Droši vien aizgājis peldēties, kaut arī es viņam to aizliedzu.

Franks bija pie upes. Viņš nepeldējās. Ar Berndu un Detlefu viņi gatavoja vietu ugunskuram. Kad ciemiņu volga bija aizbraukusi, trīs ugunskūrēji sanesa malku. Krastmalā kā tornis pacēlās milzīgs zaru kalns. Tā pietiktu diviem brangu vēršu cepešiem.

Zēni dzirdēja kolonnu dziedam un tad — troksni nometnē. «Aha,» viņi nodomāja, «tagad šie nes šurp jēru.»

—   Frank, vai tu kādreiz jau esi ēdis gaļu, kas cepta uz iesma? — Detlefs jautāja.

—   Protams, daudzreiz.

—   Ko? Varbūt arī jēra gaļu?

Franks aizkūra uguni.

—   Nē-ē, tie bija kāmji. Mēs tos izrakām.

—   Ui! Kāmi es nespētu norīt.

—   Tev jau nav nekādas sajēgas. Vai zini, ko tie ēd? Tikai nraudus. Labākos kviešu graudus. Ga(a tiem kā jauniem balodīšiem.

—   Vai jērs uz iesma labi izcepsies?

—   Un kā vēl! Jāprot tikai grozīt. Pirmie kāmji arī mums nokvēpa un apdega. Kamēr mēs iemanījāmies. Atnesiet resnākus zarus! Ugunskurā jābūt oglēm. Tās dod īsto karstumu.

Zēni krāva zarus liesmās. Franks pie paša ugunskura sparīgi dzina zemē divus mietus. Tie stāvēja ieslīpi viens pret otru. Mietu augšējie gali krustojās un veidoja stakli. Franks sasaistīja to ar klūgām.

—   Kas tas būs? — Bernds jautāja.

—   Padomā pats, gudriniek!

—   Zinu jau. Bet, ja tu pārliksi pāri stieni, tas aizdegsies!

—   Es ceru, ka tev neizdosies to aizdedzināt. Vai vispār esi kaut ko dzirdējis par iesmu? Nestāvi ar vaļā muti! Iesms ir no tērauda. Tas jāgriež kā startera kloķis, skaidrs?

«Kapteinis daudz ko ir pieredzējis,» abi zēni nodomāja. Kad atskanēja signāls doties vakariņās, Franks sūtīja savus palīgus uz nometni.

—   Pasakiet Alfrēdam, ka viss ir kārtībā. Es uzraudzīšu uguni.

Tad viņš sameklēja mietus otrai staklei un dzina tos zemē.

Piepeši aiz muguras kāds nosprauslojās. Tur stāvēja Ivans un, nāsis piepūtis, bailīgi pētīja uguni. Zirgam mugurā sēdēja Pepo.

—   Tu-tū-ta-tā, pasts ir klāt! — Viņš vicināja vēstuli. — Zirgu pasts, vecais! Frankam Brinkmaņa kungam, Eilenberga ir pārsvītrota. Mežrozīšu ceļš arī. Virsū uzrakstīts: Telšu nometnē Rībastā. Manas mātes rokraksts. Vēstuli pārsūtījusi viņa.

—   Kas raksta? — Franks jautāja un skrēja pie Pepo. — Dod šurp! — Viņš ieraudzīja nosūtītāja adresi. — Eilenbergas RTS. Pepo, viss iet, kā plānots. — Atplēsis aploksni, viņš lasīja.

Pepo nokāpa no zirga.

—   Kas tad ir? Vai tiksi par mācekli?

—   Nezinu.

—   Parādi! — Pepo paņēma vēstuli. — Aha, — viņš murmināja — «…jūsu dokumenti ir nepilnīgi. Nav vecāku un skolas at ļaujas. Lūdzam tās iesniegt un 24.07. ierasties RTS uz pārrunām.»

—   Kāds šodien datums, Pepo?

—   Divdesmit otrais. Par tiem papīriem tev sen vajadzēja parūpēties.

—   Tēvs taču neraksta.

Pepo prātoja:

—   Sie grib tevi pieņemt. Tas redzams pēc vēstules. Mūrnieku brigadierim jāatraksta. Tūlīt, vai saproti!

—   Jāatraksta, jāatraksta! Kādas muļķības! Kā tad lai to panāk?

—   Aizsūti viņam telegrammu. Apmaksā par atbildi. Tad viņš telegrafēs.

Franka vasarraibumainajā sejā atplauka smaids.

—   Vecīt, tā ir ideja! Man tūlīt jābrauc uz Rībastu.

Franks iedomājās par Edes mopēdu. «Ede to nedos. Bet tarkšķis man ir vajadzīgs.»

—   Kur Edēm stāv mopēds? Vai tikšu klāt nemanīts? — Franks jautāja Pepo.

—   Nebaidies! Sis tevi nemaz nevar pamanīt.

—   Kā tā?

—   Tāpēc, ka viņš aizlaidies. Pusdienā, kad mēs ēdām zaļās pupiņas, ieradās ciema sekretāre. Jautāja pēc Senkpīla. Zvanīts no Brīvās vācu jaunatnes savienības komitejas. Kur palicis mopēds? Tad Ede ātri vien noziedēja. Par to instruktoru viņš būs samuldējis.

Frankam tagad bija jāsteidzas. Viņš negribēja nokavēt cepeti.

—   Paliec pie ugunskura, — viņš sacīja Pepo un aizskrēja prom.

Nometnē viņu neviens neievēroja. Visi skatījās, kā jērs tiek likts uz iesma. Franks iesteidzās teltī. Aši izņēma no maizes kules naudu un Rostokas skatu kartīti. Izlasīja tēva jauno adresi. Ārā Franks saskrējās ar Irēni. Meitene bija gaidījusi pie telts ieejas. Iztrūcies viņš pavaicāja:

—   Vai, laikam sāpēja?

—   Ak nē. — Irēne sniedza viņam kartīti. — Paskat, es sat,iēmu ziņu no Rostokas.

Franks pārsteigti un neticīgi paskatījās. Tāda pati kartīte ar ostas skatu bija viņam bikšu kabatā.

—   Kas tev atrakstījis?

—   Trapes jaunkundze. Tavs tēvs, Frank, atgriezīsies. Pēc 1iim nedēļām viņš būs mājās. Vari tam ticēt. Ja Trapes jaunkundze tā raksta, viņš noteikti atgriezīsies. Lasi!

Franks nelasīja. «Pēc trim nedēļām,» viņš prātoja. «Ko var zināt. Man viņu vajadzētu tagad.»

—   Es domāju — tas ir lieliski no Trapes jaunkundzes puses, — Irēne sacīja. — Vai tu nepriecājies?

—   Bet man viņš ir vajadzīgs tūlīt, nevis pēc trim nedēļām. Dabūju paziņojumu par mācekļa vietu. Jāsūta viņam telegramma. Iedod man savu divriteni.

Brīdis, kad viņi ar ķiplokiem ierīvēto jēru lika uz stakles, bija tikpat svinīgs kā rīta pārbaude pie nometnes karoga. Skolēni aizturēja elpu.

Selmeiera kundze bija atnākusi viņiem lidzi pie upes. Viņas bažas, ka labā gaļa varētu sadegt, bija veltas. Kloķa mehānisms darbojās, un uguns bija pašā labumā. Maigi čurkstēdams, jērs cepās savos taukos. Viscaur apbrūnējis, tas izplatīja kairinošu smaržu. Cepeša stiprais aromāts visiem gāja pie sirds. Priecīgā gaidu noskaņa tuvojās kulminācijai. Raudijs aiz savas pārmērīgās rijības bija gluži kā bez prāta. Seters pat Irēni vairs neredzēja. Viņš neredzēja neko citu uz pasaules kā tikai šo zeltainbrūno gaļu, ko «griešanas meistari» lēnām grieza kopā ar iesmu.

Beidzot jērs bija izcepts. Ērce gatavojās pirmajam griezienam. Viņš trina milzīgo gaļas tuteni. Skolēnu pacietība tika pārbaudīta pēdējo reizi. Šefpavārs novilka asmeni gar zāles stiebru. Tad viņš pielika tuteni pie cepeša tikpat uzmanīgi kā frizieris nazi pie bārdas Raudijs saslējās uz pakaļkājām. Ērce no ciskas augšdaļas nogrieza šķēli gaļas, iecirta tajā zobus un tīksmīgi šmakstināja.

Pie upes sākās varena vakariņošana.

Drīz ari Franks atgriezās no ciema. Pasta priekšniece bija apgalvojusi, ka tēvs viņa telegrammu saņemšot rīt no rīta. Franks bija palicis pastā, kamēr tika pārraidīts teksts. Tagad zēns sēdēja līdzās saviem biedriem. Irēne sagatavoja viņam vakariņu porciju. Uz nomizotas kārkla nūjiņas tika uzdurtas pannā sautētas sīpolšķēles un milzīgs cepeša gabals.

Cdenī zibēja nometnes ugunskura atblāzma. Krastmalas dūņās kurkstēja vardes. No Pentermežiņa atskanēja pūces kliedziens. Ap ugunskuru, lielā lokā sasēduši, mielojās nometnes dalībnieki. Raudijs jutās kā leiputrijā. Kumosi krita no visām pusēm.

Irēne pievirzījās tuvāk Ercem. Viņa slepus tam piegrūda. Erce ēda ar pilnu muti. Meitene piegrūda vēlreiz. Iesviedis kārkla nūjiņu upē, viņš noslaucīja taukainās lūpas un sāka «lielo izskaidrošanos».

—   Ļautiņi, pagājušogad mēs bijām niecīgs pulciņš. Atceraties? Tad Franks uzstādīja rekordu skriešanā pāri dambim. Toreiz bija grūti. Kamēr mēs ievērojām, ko tu spēj, veco zēn!

Franks pēkšņi sajuta muguru. Visu pēcpusdienu tā nebija likusi sevi manīt. Tagad apdegumi atkal niezēja.

Vārdu ņēma stūrmanis Plikpauris. Viss bija iepriekš izplānots. Kārlis runāja par tiem laikiem, kad viņi būvējuši kanu laivu. Laiva tapusi kopīgiem spēkiem. Viņi redzējuši, ko spēj paveikt kolektīvs. Vai tagad visam būšot beigas? «Tad redz, no kuras puses vējš pūš,» Franks nodomāja. Pārējie nodevīgi klusēja. Skatieni bija pievērsti Frankam. Tikai Pepo vienaldzīgi turpināja ēšanu.

Franks izturējās kā īsts kapteinis, kas tuvojošās briesmas uzņem mierīgi un nosvērti.

—   Irēne, nenāktu par jaunu vēl viena porcija, — viņš sacīja un pasniedza meitenei kārkla nūjiņu.

Ko Irēne varēja darīt? Tagad, kad «lielā izskaidrošanās» bija uzsākta, viņa nedrīkstēja aiziet. Irēne griezās pie Kurkulītes.

—  Vai tu neapkalpotu Franku?

Arī Kurkulīte negribēja neko palaist garām.

—   E-es? Kāpēc taisni es un taisni tagad?

Franks piecēlās. 9

—   Es pats dabūšu.

Viņš devās pie ugunskura. Satrauktie čuksti aiz muguras apstiprināja viņa nojautu: viņi grib mani piespiest pie sienas. Bet es neļaušos.

Nākdams atpakaļ, viņš sacīja:

—   Nespēlējiet teātri. Man ir jāatvadās, tur nekas nav grozāms. Mēs taču nevaram mūžīgi palikt kopā. Es saņēmu paziņojumu. Jābrauc uz pārrunām. Rīt es atstāšu nometni.

Viņš iecirta zobus sulīgajā ciskas gabalā. Tagad bija Irēnes kārta.

—   Frank, tavs lēmums ir pārsteidzīgs. Padomā par nākotni! Bez desmit klasēm tu nekur uz priekšu netiksi.

Kapteinis košļāja gaļu un klusēja.

—   Viņai taisnība, — Kurkulīte ieteicās. — Mācīties nekad nav par daudz. Tas… tas ir pareizi.

—   Oho! — Franks nozibsnīja ar acīm. — Tu, resnulīt, droši vien to zini. Tev jau ir pieredze.

Pepo nespēja valdīt smieklus. Kurkulīte izskatījās pārāk komiska. «Vai viņa tagad pinkšķēs vai smiesies?» «Lielā izskaidrošanās» draudēja izgāzties. Erce gribēja glābt, kas vēl glābjams.

—   Ļautiņi, uzklausiet mani! Vai kapteinis drīkst pamest savu komandu? Nekad. Tā, rau, ir nodevība. Es tev jautāju, kaptein,— vai tu gribi mūs nodot?

Bargā nopratināšana tomēr laupīja Frankam kapteiņa mieru. «Nodevība?» Kumoss viņam iestrēga kaklā. Viņš rija un rija, nikni lūkodamies uz Erci.

—   Kādas muļķības! Tad jau Rollers arī ir nodevējs, jo aiziet no skolas, ko?

—   Galīgi aplam! — Plikpauris iesaucās. — Rollers iet uz paplašināto vidusskolu. Tas ir solis uz priekšu. Bet tu gribi spert soli atpakaļ. Gribi padoties, nebeidzis skolu. Gļēvie padodas. Bailīgie un gļēvie. To tu pats reiz sacīji.

Frankam briesmīgi kņudēja. Ne jau tikai mugura vien. Viņš kliedza:

—   Es esot gļēvulis? Kurš to var apgalvot? Jūs visi, vai?

Irēne piegāja viņam kl|^.

—   Nomierinies, stūrgalvi!

Kapteinis pat nedomāja nomierināties.

—   Nodevējs, ha! — viņš kliedza. — Stūrgalvis, gļēvulis! Kas tad vēl? — Franks nometa zemē atlikušo cepeša gabalu un skrēja prom uz nometni.

Raudijs ošņāja zāli. Vēders sunim bija pilns. Taču sulīgo kumosu viņš vēl pieveica.

Kad skolēni atgriezās no ugunskura, Franks gulēja teltī.

—   Kaptein, celies! Visi uz klāja! — Ērce bļaustījās.

Franks nekustējās.

—   Viņš spītējas, — Plikpauris sacīja. — Mēs pārāk slīpēti iesākām. Kas nu tagad būs?

Erce ietinās segā. Tad nožāvājās.

—   Ļautiņi, bez panikas! Rīt arī ir diena. Vispirms izgulēsim piebāztos vēderus.

Teltī iestājās klusums. Franks negulēja. Viņš klausījās, kā elpo pārējie. Neviens nevarēja iemigt. Pepo klusi vaicāja:

—   Plikpauri, vai tu vēl neguli?

—   Visādas domas pa galvu jaucas, — Kārlis Plikais atrūca.

—   Ja nu viņš tiešām aiziet, — Pepo sacīja, — laba tāda atvadīšanās nebija.

Ērce pieslējās sēdus.

—   Nogaidīsim, es saku. Tas ir viss. Un tagad — miers uz klāja!

ĪSAS ATVADAS

Franks pagriezās uz muguras un, atvēris plakstiņus, mirkšķināja acis. Caur telts brezentu spīdēja rīta gaisma.

Blakus viņam, saritinājies kā ezis, gulēja Ērce. Aizmugurē kāds krāca. Tas varēja būt vienīgi Plikpauris. Franks klausījās. Tālumā viņš dzirdēja citas skaņas. Žubītes! Kā parasti atmostoties, prātā atausa iepriekšējā diena. «Vai šodien pienāks atbilde no tēva?» Viņš gribēja domāt tikai par to. Taču domās uzpeldēja daudz kas cits: nometnes apgaita kopā ar viesiem no rajona, Irēnes kartīte no Rostokas, telefoniste pastā, ugunskurs ar čurkstošo jēra cepeti un, pēdīgi, — strīds.

«Es esot nodevējs? Ak šie muldoņas! Viņi tēloja. Tas bija gaužām nožēlojams teātris.»

Domas galvā mudžēja. Frankam miegs vairs nenāca. Uzmanīgi pārkāpis pāri Ercem, viņš izlīda no telts. Pie ieejas zēns brīdi palika nekustīgi stāvam, tad griezās atpakaļ un uzmanīgi savāca savas mantas.

Pie telts pienāca nometnes sargi. Tie bija Bernds un Detlefs.

—   Kas tad ir, Frank? Vai tu tiešām gribi doties prom?

—   Uz pārrunām. Jūs taču zināt.

—   Tik agri?

—   Sešos atiet autobuss.

Detlefs norādīja uz sainīti.

—   Vai tu šeit vairs neatgriezīsies?

—   Liekas, ka ne, — Franks atrūca. Viņš paņēma savus tualetes piederumus un skrēja uz upi. Aizslēpusies aiz meža, caur dižskābaržu galotnēm spīdēja saule. No niedrēm izspurdza mežapīju pāris. Spalvas nospīdēja vien. — Pēk, pēk, pēk, — pīļtēviņš rājās. Pīles lidoja zemu virs ūdens un nosēdās otrā krastā. Upē atspulgu meta liesmojošā rītausma.

«Nopeldēšu vienu celiņu,» Franks izlēma. Odens vilināja. Zēns pārbrauca ar roku pār muguru. Nelielie apdegumi bija sadzijuši.

Franks uzskrēja uz baļķu tiltiņa peldceliņa malā. Dziļi ievilcis gaisu, viņš lēca. Zēns peldēja kraulā, irdamies ar rokām kā airiem. «Ātrāk!» viņš mudināja sevi. «Ko Benno bija teicis? Ar rokām tu strādā tīri labi, bet kājas tev vēl neklausa.» Franks pacēla galvu. «Pēdējie metri!» Kājas kūla ūdeni. Rokas rāvās uz priekšu — kreiso, labo, kreiso, labo. Viņš ierija ūdeni un elsdams pieķērās pie tiltiņa.

«Finišs par strauju,» viņš nodomāja. «Jāpeld ātri, taču nedrīkst steigties. Nopeldēt divdesmit piecus metrus kraulā ir nieks. Šovasar man jāpieveic piecdesmit metri. Nākamvasar — simt.»

Franks izbrida krastā un noslaucījās. Te viņš izdzirda smilkstoņu. Palēkdamies šurp skrēja Raudijs.

—   Sveiks, mazais rīma! Atkal esi pārgrauzis saiti?

Viņi plosījās pa rasaino zāli. Raudijs centās iekampt Frankam kāju pirkstos, rokās, ikros. Viņš grūda un grūda ar purnu kā bokseris ar dūri. Suns pa īstam nekoda. Tiklīdz Raudija zobi sajuta miesu, suns tūlīt likās mierā. Franks stūma viņu prom. Satvēra aiz noļukušajām ausīm un raustīja aiz kuplās astes. Kūleņodami pa zāli, abi cīņas karstumā elsa.

Tagad Franks bija dabūjis rokā ieģipsēto kāju.

—   Pagaidi, cīkstoni! Pietiek! Te nu bija, tavs ģipsis kustas. Tu par daudz skraidelē. Nu beidz plosīties! — Zēns paņēma seteru rokās.

—   O! Pēc vakardienas dzīrēm tu esi kļuvis krietni smagāks.

Raudijs uzlika galvu Frankam uz rokas. Savā suņa sirdī viņš

zēnu bija ieslēdzis blakus Irēnei.

Niedrēs pie kanu laivas Franks apstājās. Toreiz tika kalti diži plāni. Bija jātop veselai laivu flotei. Un viņš gribēja kļūt par kuģu būvētāju. Bet tas viss saistījās ar mācīšanos. Tagad ar mācīšanos ir cauri. Drīz viņš būs traktorists, spēkratu vadītājs. Kamēr pārējie deldēs skolas solu, viņš jau stūrēs pa ceļiem un laukiem. Franks gribēja pelnīt, sakrāt naudu mopēdam.

Apņēmības pilns Franks novērsās no kanu laivas. «Savus airiĻs paņemšu līdzi,» viņš vēl nodomāja. «Airēt es varu ari citur. Man ir pilnas tiesības. Kaut tikai pienāktu telegramma no tēva. Atpakaļadresē es norādīju Eilenbergu. Kad ieradīšos, varbūt atbilde būs jau priekšā.»

Franks no jauna piesēja Raudiju pie meiteņu telts, kur bēglis bija norāvies. Seters smilkstēja.

—   Es tevi labprāt ņemtu līdzi, — Franks čukstēja. — Bet nevaru. Ko teiks Irēne? Tev jāpaliek tepat.

Viņš apģērbās, sameklēja maizes kulē rakstāmo un kaut ko uzrakstīja. Salocīto zīmīti Franks aptina Raudijam ap kaklasiksnu un piesēja šo Irēnei domāto vēsti.

«Tagad man jāpaziņo, ka aizeju,» viņš nodomāja. Lēniem soļiem kapteinis devās pāri laukumam uz Alfrēda telti. Ap dūšu bija pavisam nelāgi. Bet iet vajadzēja. «Nu tikai nepiekāpties!»

Pionieru vadītājs sēdēja pie telts galdiņa un rakstīja. Kamēr -skolēni gulēja, Alfrēds ik rītus divas stundas veltīja neklātienes Mudijām. Viņš gribēja kļūt par skolotāju. Ienāca Franks.

—   Esmu ieradies pateikt, ka dodos prom. Alfrēds noņēma no ķeblīša grāmatu kaudzi.

—   Sēdies!

Franks palika stāvam.

—   Vai tev vācu valoda labi padodas? — Alfrēds jautāja.

—  Es pašlaik nopūlos ar teikumu analīzi. — Viņš pastūma kladi.

—  Seit jānosaka palīgteikumi. Palīdzi man drusciņ!

Vācu valodā Franks bija vājš. Tikai interese par literatūru bija paglābusi kapteini no divnieka. Viņš nemaz neskatījās uz Alfrēda teikumiem.

—   Esmu ieradies pateikt, ka dodos prom! — viņš strupi atkārtoja. — Drīz ies autobuss. Rīt man jābūt RTS.

—   Esi prātīgs! — Alfrēds sacīja. — Paskaties taču uz mani. Man atkal jātup pie grāmatām, jo agrāk nebija tādu iespēju kā jums tagad. Tu neredzi tālāk par savu degungalu. Varbūt tev bail no skolas?

Franka sejā jaudās spīts.

—   Es nebaidos. Es gribu kļūt par traktoristu. Tu vari sacīt, ko gribi.

«Viņam nav iespējams palīdzēt,» Alfrēds nodomāja. Viņš sniedza Frankam roku.

—   Apdomā labi! Bet draugi tomēr mēs paliksim, kaptein. Franks brīdi vilcinājās, tad sita saujā. Viņš ātri apsviedās

un izskrēja no telts. Alfrēds nolūkojās, kā zēns ar airiem un sainīti pār plecu aizsoļo pa pļavu. «Man vajadzēja viņu noturēt. Bet kā? Viņš nav noturams.»

Raudijs laikam gan nojauta, kāpēc Frankam pār plecu ir sainītis. Izstiepis purnu, viņš gaudoja.

Meitenes teltī sarosījās. Kurkulīte pabāza laukā savu matu ērkuli.

—   Vai tad jau jāceļas? — viņa pajautāja un nožāvājās.

97

Pa ceļu aizrūcināja autobuss. Franks sēdēja priekšgalā — ar airiem un sainīti starp ceļiem. Viņš skatījās uz ātrumu sviru un

7 — 1528

domās darbojās līdzi. Zēnam šķita, ka pats sēž pie spēcīgās stūres. Tagad vajadzēja piedot ātrumu. Šofera roka satvēra ātrumu sviru. Viens, divi, svira klusi nostrādāja. Motora skaņa kļuva spalgāka. Spidometra bultiņa pavirzījās līdz septiņdesmit. Tā svārstījās un trīcēdama kāpa augstāk — iedaļu pēc iedaļas.

«Vai Irēne zīmīti atradīs?» Franks prātoja.

Kāda roka pieskārās viņa plecam.

—   Nu, jaunais cilvēk? — Viņam līdzās stāvēja konduktore.

Franks bija padomājis par visu iespējamo, tikai ne par naudu

biļetei. «Varbūt maizes kulē? Nē, vakar es izņēmu. Telegrammai. Pāri palika divas markas un četrdesmit feniņi.» Viņš pārmeklēja bikšu kabatas. «Tukšas. Varbūt tomēr maizes kulē!» Viņš atraisīja segu. Airis gāzās. Kāds vīrietis to satvēra. Franks rakņājās pa sainīti. Viņš izvilka ārā maisiņu. Ziepju trauciņš nokrita zemē. Franks noliecās. Tūlīt arī sainītis novēlās uz grīdas.

Notupies uz ceļiem, Franks visu pārkravāja. Naudas nebija. «Aizmirsis? Noteikti būšu aizmirsis teltī.»

Konduktore nepacietīgi jautāja:

—  Kas ir? Vai nu tu maksāsi, vai arī vajadzēs apturēt autobusu?

Franks bija sarkans kā vēzis. Viņš vēlreiz pārmeklēja kabatas.

—  Te būs, meitenīt, — vīrietis, kas sēdēja blakus Frankam, sacīja, — es samaksāšu par šo ūdenstūristu. — Viņš pasniedza vienu marku.

—   Līdz kurienei? — konduktore jautāja.

Franks pacēla acis.

—   Līdz Eilenbergai.

Izkrāsojusies konduktore vīzdegunīgi atdeva vīrietim trīsdesmit feniņus. Tad viņa sacīja:

—   Tā iznāk lēta ceļošana.

Sai rīta autobusā daudzi braucēji, tāpat kā vīrietis blakus Frankam, bija strādnieki ar mēneškartēm. Viņi bija raduši pa ceļam vēl mazlietiņ pasnaust. Bet tagad visi skatījās uz zēnu, kas ar izjukušo sainīti stāvēja līdzās konduktorei.

—   Ko jūs! Es neesmu tāds. Es naudu atdošu.

—  Nāc, — vīrietis blakus Frankam sacīja un iespieda rokā airi, — apsēdies! Viņa ir jauna. Gan jau kļūs gudrāka.

Franks apsēdās.

—  Vai tev nenoveicās ar laivu?

Zem nospodrinātā cepures naga Franks redzēja vērīgu acu pāri.

—   Nē, nē. Es dzīvoju nometnē pie upes. Tur arī aizmirsu naudu. Es jums atdošu.

—   Viss kārtībā, puis! Ja tu esi no šīs nometnes, tad esam norēķinājušies. Aizvakar, kad dega ciems, nometnes pionieri mums palīdzēja. Varbūt tu arī?

—   Protams. — Franks pameta uz savu muguru. — Savu tiesu tur dabūju. Bet tas nekas. Būs jau sadzijusi. Tikai drusciņ vēl niez.

Abi tagad bija kā veci paziņas un runāja par ugunsgrēka nakti. Parādījās Eilenbergas baznīcas tornis. Kad autobuss iebrauca pilsētā, Frankam likās, ka viņš ir bijis prom mēnešiem ilgi. «Vispirms jāiet uz mājām,» viņš nosprieda. «Varbūt tēva telegramma ir jau klāt. Pēc tam — pie Klausa un Katrīnītes.»

Izkāpdams pie tirgus laukuma, Franks vīrietim pavaicāja:

—   Kur jūs strādājat?

—   Remonta un tehniskajā stacijā.

—   Ko-o?

—   Jā, jā. Man jāiet, puis.

Pagāja labs brīdis, kamēr Franks ar savu sainīti izkļuva ārā. Uz darbu devās daudz vīru. Dažam labam no viņiem galvā bija naģene. Vīru no Rībastas viņš vairs neredzēja.

Franks, domās iegrimis, gāja uz pilsētas nomali. Viņš vēl arvien bija noskaities par atgadījumu ar naudu. «Protams, viņš bija vainīgs, bet vai konduktorei vajadzēja tā izturēties? Kā gan viņas vietā būtu rīkojusies Irēne?» Viņš mēģināja atcerēties visas pazīstamās meitenes. Un visas salīdzināja ar Irēni.

Klāt bija arī Mežrozīšu ceļš. Svilpoja strazdi. Franks skrēja. Pār plecu pārmestais sainītis lēkāja. Pēc upmalā pavadītajām dienām viss likās dīvaini šaurs.

Atslēga atradās malkas šķūnītī uz sijas. Viņš atslēdza ārdurvis. Pastkastītē bija aploksne. Vīlies viņš to izlaida no rokam. Uz aploksnes bija rakstīts: «Saksijas loterija. Tavs ceļš uz laimi.»

«Telegramma jau vēl nemaz nevar būt pienākusi.» Franks sevi mierināja. «Klauss un Katrīnīte skatīsies uz mani kārām acīm. Ko lai viņiem aiznesu?» Viņš izdzirda mēbeļu fabrikas sirēnu. «Septiņi. Visi veikali vēl slēgti. Un naudas arī man nav. Bet iepriecināt viņus vajag.»

Franks izkrāmēja savu maizes kuli un izgāja dārzā. Renetes šķirnes āboli bija vēl cieti. Un olu plūmes izskatījās stipri zaļas. Pagaršojis viņš izspļāva tās zālē un noskurinājās. «Skābas kā rabarberi.»

Caur žogu viņš ielūkojās kaimiņu dārzā. Zaros spīdēja agrie āboli — dzelteni, kārdinoši. Un te drāšu žogā bija caurums. Viņam ienāca prātā Pepo tēvs. Kaimiņa dārzā neviens nezog — viņš reiz bija sacījis. Sī gudrība Pepo bija iedzīta ar siksnu — toreiz, kad viņš tika pieķerts. Tas bija drausmīgs teātris — dažu agro ābolu dēļ.

«No kaimiņa labāk ne.» Tad Franks ieraudzīja pākstis. Maijā viņš bija iesējis zirņus. «Pirmklasīgi cukurzirnīši. Mazajiem pelēniem kā radīti. Lai skrubina!»

Franks piebāza ar pākstīm pilnu maisiņu un palēkdamies skrēja uz Zanderu dzīvokli.

APJUKUMS

Raudijs staigāja ar zīmīti pie kaklasiksnas līdz pašam vakaram. Ne jau viņam vien tā bija skumīga dieņa.

Irēne tūlīt pēc rīta rosmes bija izjautājusi nometnes dežurantus. Ap viņiem sapulcējās zēni no Franka telts. Tad Alfrēds visu izstāstīja. Franks bija prom.

Ērce nejutās vainīgs.

— Es? Pārāk radikāls? Zirgam jāsmejas! Jēradvēseles kapteini nevar pārveidot. Mums vajadzēja rīkoties pavisam citādi. Bet tagad es neteikšu vairs itin neko.

Veltīgi Raudijs torīt gaidīja, ka saimniece ar to, kā parasti, rotaļāsies. Irēnci nebija laika. Viņa atnesa sunim ēdienu un atkal aizsteidzās. Smilkstēšanā viņa neklausījās. No vārtu puses atskanēja skaļas balsis. Vajadzēja izšķirt strīdu starp Ērci un Plikpauri. Labi, ka zēniem bija kārtīgs darbs. Citādi viņi savā apjukumā būtu sagājuši matos. Ērce bija īgns un dzēlīgs. Arī Kurkulītei nācās šo to dzirdēt, un viņa izskatījās pavisam aizvainota. Taču visļaunāk klājās Irēnei. Viņa bija tā, kas ierosinājusi «lielo izskaidrošanos». Neveiksme viņu ļoti sāpināja.

Drūmā noskaņojumā skolēni bija devušies uz ciemu.

Agronoms brīvprātīgo kolonnu aizsūtīja uz miežu lauku. Tā kā kombains bija salūzis, traktoriem nācās strādāt kopā ar kūlīšu sējējiem. Palīdzība no telšu nometnes jauniešiem bija ļoti gaidīta. Vēlu pievakarē visi kūlīši stāvēja uz lauka.

Palīgi bija noguruši. Henners Mertens ar piekabi aizveda tos atpakaļ uz nometni. Franku neviens vairs nepieminēja.

Nometnē Irēne atklāja, ka pazudis seters.

—   Kur Raudijs? — Viņa taujādama staigāja apkārt. — Vai neesat redzējuši Raudiju? — Suns bija pazudis. Irēne skrēja uz peldvietu. — Raudij! Rau-audi-ij! — Niedres čabēja. Seters iznira, līdz ausīm nošķiedies ar dubļiem. Paceltu galvu viņš tecēja pie Irēnes. Kas viņam ilkņos? Laucis! Cienīgi, kā dārgu dāvanu suns nolika medījumu saimniecei pie kājām. Tad viņš nopurinājās. Ūdens pilieni sprāga uz visām pusēm. Luncinādams asti, viņš skatījās uz saimnieci.

—   Raudij! — viņa apjukusi čukstēja.

Suns piegrūda purnu beigtajam laucim un priecīgi smilkstēja.

—   Kā tev kauna nav, putnu bende!

Nē, viņš nekaunējās. Viņš bija ārkārtīgi lepns par pirmo medījumu savā mūžā.

—   Laupītājs! Bēglis! Noslānīt tevi vajadzētu, ak tu sušķi! — viņa bārās.

Soda sprediķis sunim patika. Tas lēkāja Irēnei apkārt, un viņai šķita, ka tā gaišās acis smejas. Viņa kļuva pavisam barga.

—   Sēdi! Tā vairs nevar turpināties. Seit tu galīgi izlaidīsies.

Suns nolaizīja Irēnei roku.

—  Fu! Vietā! Ak vai, kāda izskatās tava ģipša kāja! Viena dubļu pika! Nu parādi!

Ģipsis bija atmiekšķējies. Pārsējs noskrandis. Tad viņa pamanīja pie kaklasiksnas papīra strēmelīti. Zīmīte bija izmirkuši un netīra.

—  Sēdi, Raudijl — Irēne atraisīja aukliņu, atlocīja zīmīti un pazina Franka ķeburaino rokrakstu. «Ģipša pārsējs kustas! Jāuzliek jauns. Uz redzi, Irēne!»

Irēni pārņēma prieks. «Par to stūrgalvi viņš nav apvainojies. Uz redzi! — viņš raksta.» Meitene rūpīgi salocīja zīmīti.

Raudijs vēlreiz aši apostīja lauci. Tas brīnumjauki smaržoja pēc dubļiem un medījuma. Irēne smaidīja. Suns noskatījās, kā saimniece pabāž zīmīti zem bižu saspraudes. Tad viņa pietupās un noglāstīja Raudiju.

—   To tu labi izdarīji, pastnieciņ! Tikai ar lauci nav lāgā.

«Varbūt lauči ir aizsargājami putni,» viņa iedomājās. «Lai

Raudija medības paliek noslēpums. Bet ja nu tās nav pēdējās? Nometnē katrs ar viņu spēlējas. Katrs atlaiž no saites. Viņš vispār neiemācīsies uzvesties. Piesiet ķēdē? Par to nevar būt ne runas. Viņš nav ķēdes suns. Taču par rotaļu sunīti viņu arī nedrīkst pārvērst.»

Irēne ar rokām izkasīja smiltīs bedri un ieraka putnu. Ošņādams un meklēdams Raudijs riņķoja tai apkārt. Viņš bija apmierināts ar savas saimnieces rīcību. Irēne vēl nezināja, ka arī suņiem piemīt glabāšanas instinkts. Tā dzīti, viņi slepus iekašņā laupījumu nebaltām dienām.

Krastmalā Irēne izmazgāja sunim dubļaino spalvu. Viņš labsajūtā staipījās. Paņēmusi suni uz rokām, viņa skrēja pie Mariannes uz sanitāro telti.

—  Paveries uz šo klaidoni! Ģipša pārsējs pagalam. Vai apskatīsi ķepu?

Marianne pārgrieza ģipsi.

—   Varbūt lūzums jau sadzijis? — Irēne jautāja.

—   Iespējams. Jaunam dzīvniekam dzīst ātri.

Irēne aptaustīja kaulu.

—   Stingrs. Jūtams tikai izcilnītis.

Raudijs purināja savu ķepu, kas pēkšņi bija kļuvusi tik viegla. Viņš pielika to pie zemes. Un jau nākamajā mirklī nolēca no ķeblīša. Neviens nevarēja viņu novaldīt. Suns izmēģināja, kā sokas skriešana un lēkāšana bez ģipša pārsēja. Riedams viņš virpuļoja pa nometni, lai visiem pavēstītu par savu prieku.

«Viņš ir jāaudzina,» Irēne domāja. «Bet kā? Seit viņu visi tikai lutina.»

Kad nometnes dalībnieki sēdēja pie vakariņu galda, no Rībastas ieradās pastniece.

Viņa notrinkšķināja divriteņa zvaniņu.

—   Telegramma! Frankam Brinkmanim. Labu apetīti! Irēne pieskrēja pie pastnieces.

—   Paldies! Mēs to nodosim Frankam. Viņa šeit nav. «Viss ātri nokārtojies,» Pepo nodomāja. Un laivas būvētāji

ziņkārīgi skatījās uz aploksni. Viņi zināja, par ko ir runa. Viņus ārkārtīgi interesēja Franka tēva lēmums.

—   Vajadzētu drusciņ palūrēt, — Ērce sacīja. Aploksne bija aizlīmēta. Alfrēds paņēma to pie sevis.

—   Vai jums patiktu, ja jūsu vēstulēs kāds bāztu degunu? Kurkulīte pielēca kājās.

—   Re! — viņa sauca. — Paskat, ko Raudijs nes!

Ar melnu putnu zobos lepni tuvojās seters. Irēne nobālēja. «Vēl viens?» Viņa nespēja iedomāties, ka tas ir noraktais medījums. Raudijs stiepa saplosīto lauci savai saimniecei. Suņa instinkts bija darbojies teicami. Bija vakariņu laiks, un iekašņāto putnu vajadzēja gādāt šurp.

Irēne noturēja seteru par īstu malumednieku.

—   Fu, klaidoni tāds! Cik putnus tu jau esi nobeidzis? Roka, kas līdz šim viņu bija tikai glāstījusi, stingri ieķērās

skaustā. Tā purināja suni kā pelavmaisu.

—   Nu, nu! — Raudijam skanēja ausīs. — Nedrīkst! Lai šī būtu pēdējā reize.

Vai tā maz bija Irēne? Viņš gulēja zemē sarāvies, ar dziļām skumjām acīs. Zēni un meitenes visapkārt protestēja pret šādu. apiešanos ar dzīvnieku. Taču Irēne bija satraukta. Viņa vilka Raudiju pie telts mietiņa. Suns pretojās un šļūca uz vēdera. Viņa to stingri piesēja ar trīskāršu saiti.

—   Paliksi bez vakariņām! — viņa iļargi sacīja.

Pie galda izcēlās dedzīga diskusija. Badināt suni — tā ir mocīšana, kāds apgalvoja. Jau tā nabaga sunim pietiekami ilgi bijis jābadojas.

—   Protams, — Kurkulīte piebalsoja. — Es viņu pabarošu.

Irēne bija dusmīga.

—   It neko tu viņam nedosi! Esat gan jūs dzīvnieku draugi! Vai tad jūs nesaprotat? Viņš jāatradina no laupīšanas. Citādi kādudien nokodīs vēl sazin ko. Varbūt jaunos stārķēnus. Vai gārņus upmalā. Vai arī cāļus ciemā. Un tad viņu noteikti nošaus.

—   Tu pārspīlē, — teica Plikpauris, kas bija suņu pazinējs. — Pirmkārt, Raudijs vēl ir jauns. Otrkārt, medīšanas kāre viņam ir asinīs. Tur viņš nav vainīgs. Seteri ir labākie putnu suņi. Viņi nekad nemedī sev. Viņi medījumu vienmer aiznes savam saimniekam. Tu jau to piedzīvoji. Viņš grib tevi iepriecināt, bet tu baries.

Tagad Irēne kļuva domīga. Viņa palūkojās uz Raudiju, kas elsdams gulēja zemē.

—   Ha, ha! — Erce vēkšķēja. — Zināt ko? Mēs atvērsim putnu veikalu, un Raudijs pienesīs mums preci.

Pepo iegrūda viņam dunku.

—   Tarkšķi tāds! Tev ir dumji joki. Irēne, neņem viņu galvā! Vai zini, kas Raudijam vajadzīgs? Būda. Un pareiza dresūra. Tad viņš iemācīsies paklausīt. Uz vārda. Tu jau pazīsti mūsu Pluto. Tas saprot gandrīz visu. Un Raudijs ir daudz gudrāks.

—   Oho! Brīnumsuns, — Erce zobojās. — Klausieties, klausieties, ļautiņi! Polu firma atver cirku …

Sols apgāzās. Pepo un Erce valstījās pa zāli. Alfrēdam vajadzēja iejaukties. Viņš sauca:

—   Galda dežuranti ir brīvi. Traukus novāks abi gaiļi. Lūdzu, tūlīt pie darba, mani cirka mākslinieku kungi!

«Pepo ir taisnība,» Irēne nodomāja. «Sunim jāmācās paklausīt.» Viņa aiznesa seteram vakariņu tiesu. Raudijs aiz prieka lēkāja, jo viņa Irēne atkal bija laba. Un tad meitenei radās ideja. Viņa runāja ar Alfrēdu.

Pēc vakara jundas meitene devās uz sardzes telti. Viņa lūdza sevi pamodināt piecos no rīta.

Naksnīgajā klusuma zvanīja Eilenbergas ratsnama torņa pulkstenis. Nosita vienpadsmit.

Franks vērās sudrabainajā četrstūrī, ko uz grīdas dēļiem meta mēness gaisma. «Kāpēc vēl gaidīt? Naktī telegrammas netiek iznēsātas. Varbūt rīt. Un ja nu tēvs vispār neatbild?»

Zēns izlēca no gultas. «Ko tad?» Krēslainajā mēness mirgā viņš soļoja pa istabu, domīgs un nemierīgs.

Līdz četrpadsmit gadiem Franks bija dzīvojis uz laukiem. Bieži viņš tika atstāts savā vaļā. Būdams vēl mazs zēns, viņš labprāt sēdēja tumsā un ieklausījās nakts trokšņos vai arī apbrīnoja noslēpumainās zvaigznes. Viņš nebaidījās palikt viens. Taču šodien Franks jutās vientuļš. Viņš domāja par biedriem telšu nometnē. Tu neredzi tālāk par savu degungalu — Alfrēds bija sacījis.

Iemeties gultā, zēns aizvēra acis. «Jāskaita līdz simtam,» viņš sev teica, «tad iemigšu.» Zēns skaitīja; viņš negribēja domāt par pārējiem. Viņš domāja tikai par indiešu faķīriem. Par faķīriem bija lasītļas brīnumu lietas. «Vai nu tas kāds brīnums: nogulties uz adatām vai basām kājām staigāt pa stikla lauskām. Tā ir koncentrēšanās, māka pilnīgi pārvaldīt savu gribu.»

Franka koncentrēšanās vingrinājumi beidzās neveiksmīgi. Pie divsimt septiņdesmit viņš vēl nebija iemidzis. Zēns meta apnicīgajai skaitīšanai mieru. Viņš aizsapņojās par nākamo profesiju. Spēkrati viņam bija sirdslieta. Viņš zināja visas izplatītākās markas. Iztēlē bija vadīti visi traktori — no vecā «Aktīvista» līdz modernajam «Zetor-Super». Arī rajona priekšsēdētāja volgu Franks stūrēja drošu roku. Pēdīgi viņš iztēlojās, ka sēž lielajos rūcējos — kravas automobiļos, pašizgāzējos un autobusos. Viņš pazina katru motoru. Kam vajadzēja padoma un palīdzības, tas nāca pie viņa. Spēkratu eksperts Franks Brikmanis bija pazīstams plašā apkārtnē.

Franks nesapņoja miegā. Pilnīgā nomodā viņš sēdēja uz gultas malas un vēlējās, lai nākotnes ieceres piepildītos. Gribējās paveikt kaut ko lielu. Bet miera viņš nerada, jo sen bija sapratis, ka sapņus un vēlmes no īstenības šķir garš un grūts ceļš. Un šais dienās viņš vēlreiz pārliecinājās, xik sarežģīta ir dzīve. Cilvēks vēl vispār nav sācis iet savu ceļu, bet jau saduras ar grūtībām.

Zēns atkal soļoja šurpu turpu pa naksnīgi pelēko istabu. «Koncentrēšanās vingrinājumi ir muļķības,» viņš domāja. «Interesanti būtu uzzināt, kā faķīri īstenībā dabū to visu gatavu. Siem noteikti ir savi triki. Kurš tad var uzmest gaisā virvi, lai tā nekristu zemē? Tīrā krāpšana!»

Prātošana viņa juceklīgo galvu neapskaidroja. Tā nepalīdzēja pārvarēt iekšējo nemieru. Franku nomāca vientulība.

«Visi ir pret mani,» viņš bija sev iestāstījis. «Irēne, Alfrēds, visa grupa. Vai tas var būt?» Šaubas auga. Viņš gulēja gultā, neapmierināts ar sevi un visu pasauli. «Vai atteikties no ieceres kļūt par traktoristu un atgriezties nometnē?» Nē, to nepieļāva viņa lepnums. Vajadzēja rast izeju. «Varbūt rīt pienāks telegramma no Rostokas.»

Tālumā pulkstenis nosita divpadsmit. Franks to vairs nedzirdēja. Viņš aizmiga ar domām par Klausu un Katrīnīti. Pēcpusdienā viņi kopā bija klejojuši pa upmalas pļavu. No kārklu rīkstēm viņš bija izveidojis dzirnavu ratu. Tas ātri griezās. Ar velēnām tika aizsprostots strauts. Mazais ūdenskritums čaloja. Katrīnīte aiz prieka sita plaukstas. Dzirnavu ratiņš griezās un griezās.

VISĀDI PĀRSTEIGUMI

Rīts bija apmācies. Pilsētu sedza pelēks mākoņu plīvurs.

Irēne izkāpa no autobusa. Beidzot Raudijs atkal drīkstēja skraidīt un lēkāt. Autobusā saimniece bija turējusi viņu klēpī.

Irēnes pirksti aptaustīja blūzi. Zem auduma kaut kas nočaukstēja. Aploksne ar telegrammu bija vēl vietā. Bet nu — aiziet! Raudijs lēkšoja pa priekšu. Sis agrais izbraukums viņam patika. Lai gan mežs un pļava bija interesantāki nekā ielas bruģis, tomēr arī te bija daudz kas meklējams. Liepu alejā viņš ieraudzīja baložu baru. Acis iezvērojās. Viņš šāvās tiem pakaļ kā bulta. Baloži bija žiglāki.

—   Surp! — Irēne uzsauca. Raudijs paklausīgi tecēja atpakaļ. — Uh! Nekaitini mani. Ja šeit medīsi, ņemšu tevi pie saites. — Viņa sapurināja suni. — Tu taču neesi malumednieksl

Raudijs luncināja asti. Lai arī viņš lāgā nesaprata, ko tādu bija nodarījis, tomēr luncināja asti.

—   Pie kājas! — viņa pavēlēja un steidzās tālāk.

So pavēli Raudijs zināja. Un gāja saimniecei blakus. Līdz nākamajai ielai. Tur mājas durvīs tupēja kaķis. Tas iešņācās. Suņa gods bija aizskarts. Galvu un asti pacēlis, viņš stīvā solī devās uzbrukumā.

—   Raudij! Vai nāksi šurp! Pie kājas!

Paklausīt bija briesmīgi grūti, taču viņš pak|āvās.

Aiz stūra viņi iegāja kādā mājā. Smaka Raudijam šķita pazīstama. Ar seteru priekšgalā Irēne uzdrāzās piektajā stāvā. Griezīgi skanēja zvans — vēl un vēl. Irēne zvanīja kā uz trauksmi.

Sākumā iekšā bija klusums. Tad atskanēja bērnu balsis:

—   Franks! Franks ir klāt! — Durvis atsprāga. Uz sliekšņa stāvēja Klauss un Katrīnīte — basām kājām un izbrīnītām acīm. Bērni gaidīja Franku. Tas bija solījies atnākt paka). Tagad viņi gavilēja. Irēne lēkāja ar viņiem pa gaiteni. Tas bija līksms tracis. Zanderes kundze iznāca no guļamistabas. Viņa taisni ģērbās, kad bija atskanējis trauksmes zvans.

—   Irēne, vai kas noticis?

—   Sveiki, māmuk! Frankam nometnē pienākusi telegramma. No tēva. Man viņam tā jāaiznes.

—   Ko tad Franka tēvs raksta?

—   Es nezinu. Aploksne ir aizlīmēta.

Raudijs uzreiz jutās kā mājās. Ošņādams viņš izlodāja visus kaktus. Katrīnīte aizstiepa viņu uz leļļu ratiņiem. Sunim, apsegtam līdz pašam degungalam, vajadzēja tur mierīgi gulēt. Tas viņam nepatika. Seters nav rotaļlācītis. Raudijs ķepurojās laukā. Ratiņi apgāzās. Pa visām istabām gāja vaļā jautras medības.

Pagāja labs laiks, kamēr mazuļi bija nomazgāti un apģērbti. Kad viņi mazgājās, Raudijs nedeva miera. Bērni smējās, šļakstījās ar ūdeni un spiedza. Irēnei nenācās viegli savaldīt šos trīs nemiera garus. Vienlaikus viņai bija smaga saruna ar māti. Irēne gribēja beidzot nogriezt bizes.

—   Tieši tagad? — Zanderes kundze jautāja.

—   Jā! Vienreiz tam jānotiek. Vienmēr tu esi mani pierunājusi pagaidīt. Sākumā līdz manai dzimšanas dienai. Tad līdz astotās klases beigšanai. Taču nu tam vienreiz jānotiek.

—   Tu esi pārāk steidzīga, mans bērns. Es nogaidītu. Tik gari mati tev nekad vairs neataugs. Vai tev nav žēl savu skaisto bižu? Ar tām tu tiešām labi izskaties.

—   Man jau drīz būs piecpadsmit. Neesmu vairs maza meitene.

—   Ak tā. Varbūt tu gribi kļūt par zēnu. Man nepatīk meitenes, kas skraidelē apcirptas kā aitas.

—   Māmuk! īsi mati ir moderni. Un praktiski. Vai gribi, lai es atpalieku no laika? Varbūt tu staigā ar grietiņas frizūru?

Ko Zanderes kundze vēl varēja iebilst? Viņa negribēja, lai meita atpaliek no laika.

—   Dari, kā zini, — viņa sacīja. — Tikai nerādies man acīs ar uzkasītu matu ērkuli. — Viņa paskatījās pulkstenī. — Vai dieniņ, man jāiet! Mēs vēl redzēsimies, pirms tu aizbrauc. Cerams, es pazīšu savu meitu.

—   Acumirkli, māmuk! Ja satiksi Franku, nesaki, ka esmu šeit. Ne vārda, vai dzirdi! Tas viņam būs pārsteigums. Uz redzi. Ar jauno frizūru.

Tagad visi trīs tupēja pie kafijas galda kā sazvērnieki. Pārsteigums! Tas Klausām un Katrīnītei patika. Viņi dega nepacietībā. Šodien ēšana nebija prātā. Klauss dežurēja pie guļamistabas loga, lai ziņotu par Franka parādīšanos. Katrīnīte turēja seteru aiz auss, un Irēne piestiprināja sunim telegrammu pie ādas kaklasiksnas. Tad suns pastnieks tika iesprostots gaitenī. Durvis nebija aizslēgtas, Franks varēja nākt.

—   Kad viņš zvanīs, paslēpsimies, — Irēne sacīja. — Lai pameklē mūs.

Katrīnīte uzstāja, ka slēpšanās esot tūlīt jāizmēģina. Un neatlaidās, kamēr Klauss un Irēne kopā ar viņu palīda zem gultām. Tā bija brīnišķīga rotaļa.

Raudijs gaitenī smilkstēja un skrāpējās. Viņam bija jāgaida. Visi gaidīja. Franks nenāca. Sasprindzinājums atslāba. Vai pārsteiguma prieks k|ūs par vilšanos? Irēne raudzīja mazuļus mierināt:

—  Varbūt Franks ir ļoti noguris un viņam vispirms jāizguļas.

—   Erkšķrozīte arī ilgi gulēja, — Katrīnīte sacīja. — Vai tu mums pastāstīsi par Erkšķrozīti?

Irēne stāstīja. Valoda viņai bija skaista un tēlaina. Viņa zināja daudz pasaku. Laiks gāja. Franks tikām varēja pamatīgi izgulēties. Klauss jau sen vairs neskatījās uz ielu. Viņš klausījās tikpat aizrautīgi kā Katrīnīte.

Pēkšņi visi trīs satrūkās. Spalgi ieskanējās zvans, un gaitenī ierējās Raudijs.

—   Ātri, ātril — Katrīnīte līda zem gultas, un Klauss un Irēne uz vēdera šļūca viņai pakaļ. Zvans atskanēja vēlreiz. Sazvērnieki aizturēja elpu. Ārā aizcirtās durvis. «Viņš atradis telegrammu. Tūlīt nāks iekšā.»

Pagāja mirklis. Vēl viens. Bija dzirdami tikai Raudija priecīgie smilksti. Beidzot Franks ienāca. Sazvērnieki redzēja viņa kājas izmītajās sandalēs. Kājas palika stāvam pie durvīm. Katrīnīte vairs nespēja izturēt. Viņa palūrēja no gultas apakšas. Vai viņam acīs bija asaras? Vai arī Katrīnīte maldījās. Viņš turēja rokā telegrammu. Raudijs ošņādams palīda zem gultas. Irēne piespieda to sev klāt. Istabā valdīja klusums.

—   Frank, — Katrīnīte iesaucās, — meklē taču mūs! Frank, kāpēc tu neko nesaki?

Irēne nojauta, kas bija rakstīts telegrammā. «Tēvs nebūs piekritis,» viņa nodomāja. «Frankam neļauj iet par mācekli, viņš paliks pie mums.» Meitene nopriecājās un izlīda no slēptuves. Franka seja apstiprināja viņas nojautu. Lūpas sakniebis, zēns vērās grīdā. Acīs bija vilšanās. Viņas priecīgais noskaņojums pagaisa. «Labi, ka es atbraucu šurp. Tagad es viņam atdošu Raudiju. Seters piederēs mums abiem.» Atmetusi bizes, viņa paņēma Raudiju uz rokām.

Bet arī otrs pārsteigums draudēja izgāzties.

—   Man jāiet, — Franks izgrūda un metās ārā.

Irēne skrēja viņam pakaļ. Meitene pazina kāpnes labāk. Viņa panāca draugu un satvēra aiz rokas.

—   Frank, paliec!

Viņš pretojās. Abi cīkstējās. Un piepeši Irēne atradās viņam rokās. Pavisam tuvu Franks redzēja lielās, brūnās 5cis. Tajās zibsnīja divi gaismas punktiņi. Meitenes mati skāra viņa vaigu. Nekad vēl Irēnes seja nebija viņam bijusi tik tuvu. Franku pārņēma neizprotama sajūta. Tas bija prieks, bailes un izbrīns reizē. Viņam kjuva viegli kā putnam debesīs.

—   Es taču gribu atdot tev Raudiju, — viņa čukstēja. — Viņš ir pareizi jāaudzina. Tu vismaz nebūsi Mežrozīšu ceļa mājiņā viens.

Pieskrēja Raudijs. Un lēkāja viņiem apkārt. Pienāca arī Klauss un Katrīnīte.

—   Frank! Frank!

Zēna rokas noglauda Irēnes plecus. Tad viņš tās lēnām nolaida gar sāniem. Abi devās augšā.

Brokastis bija lieliskas. Olas ar speķi, apceptas maizītes un tomāti. Bet Franks nemaz nejuta, ko ēd. Acis nenolaizdams, viņš vērās Irēnē.

Mazuļi kāri mielojās. Pārmaiņus viņi baroja Raudiju. Katrīnīte nesaprata, kāpēc seters noniecina viņas dotās tomātu šķēles. Tomāti taču bija tik garšīgi!

Telegramma aizmirsta gulēja uz virtuves sola.

Frizētavā Irēnei bija ilgi jāgaida. Viņa šķirstīja žurnālus. So to arī palasīja. Vienu žurnālu viņa iespieda padusē. To viņai vajadzēs, kad kritīs bizes.

Ventilators dūca. «Varbūt paspēšu divos uz autobusu,» Irēne prātoja un atkal atvēra žurnālu. «Jā, šī frizūra man patīk. Vai tā man piestāvēs? Ko par to teiks Franks?»

Irēne pavirzījās uz krēsla mazliet pa kreisi, lai paskatītos spogulī. Deguns viņai nepatika. Tas bija par garu. Viņai vienmēr bija šķitis, ka deguns ir par garu. Kādreiz meitene bija lasījusi kaut ko par kosmētisko ķirurģiju. Tur bija rakstīts, ka skaistuma defektus iespējams operēt. Pat tauku spilvenus. Arī nepareizu deguna formu. «Kad izaugšu,» viņa toreiz bija domājusi, «un kad

i

pelnīšu, likšu pataisīt degunu īsāku.» Tagad par šīm knīpas domām nāca smiekli.

Beidzot atkal viena kliente bija safrizēta. Irēne to redzēja caur priekškara spraugu. Sieviete kaut ko iebāza frizierei virsvalka kabatā. Jaunkundze virsvalkā kļuva vēl laipnāka.

—   Ļoti pateicos! Ņemiet par labu! Jums ir burvīgi mati!

Glaimotā dāma pamāja ar safrizēto galvu. Garām aizvējoja

vesels smaržu mākulis. «Cerams, ka es pēc tam tik ]oti nesmaržošu,» Irēne gudroja. «Varbūt var no tā atteikties? Būs lētāk.»Pienāca Irēnes kārta. Taču viņa vēl netika klāt.

—   Acumirkli, — friziere sacīja, kad Irēne piecēlās. — Tev vēl jāpagaida. Laipni lūdzu, Kaufolda kundze, vispirms jūs ar ilgviļņiem.

Irēnei gribējās aiziet. Taču viņa bija gaidījusi gandrīz divasstundas. «Vai visas frizieres ir tādas? Kas tad viņām liek tā šķirot klientus? Varbūt tie daži graši virsvalka kabatā? Es gan nekad negribētu būt atkarīga no šādiem grašiem.»

Ienāca pastnieks. Viņš nolika uz marmora galdiņa avīzi. Irēne to paņēma un sāka šķirstīt. Un pēkšņi viņa bija pateicīga šai grašu frizierei. Avīzes ceturtajā lappusē viņa ieraudzīja Franka seju uz nometnes vārtu fona. «Jaunie sociālisti dzēš ugunsgrēku» — tur bija rakstīts lieliem, trekniem burtiem. Apakšā atradās vēl divi attēli. Viņa ar savām garajām bizēm bija iespiesta starp Edi un Pepo. Un turpat blakus tuvplānā — Raudijs. Meitene ar acīm pārskrēja rindām. Rakstā bija stāstīts par ugunsgrēku, nometnes brīvprātīgo kolonnu un tās pārdrošajiem pūliņiem niedru jumta dzēšanā.

«Kīkebušs!» viņa iedomājās. «Atri nostrādājis, šis ziņkārīgais, reportieris no rajona laikraksta. Kaut es spētu tā rakstīt! Nudien interesants raksts. Nopirkšu piecus eksemplārus. Frankam, māmiņai, Alfrēdam. Ak nē, vairāk! Vismaz divdesmit. Tas gan viņiem būs pārsteigums, kad ieradīšos nometnē kā pastniece.»

113

—   Nākamā dāma! — balss aiz priekškara sauca. Tagad neviens vairs nedrīkstēja aizlīst priekšā. Irēnei bija ļoti jāsteidzas. Viņa paņēma žurnālu un parādīja to jaunkundzei baltajā virsvalkā.

8 — 1528

—   Es vēlētos šādu frizūru.

—   Tik īsus?

—  Tieši tādus. Pavisam vienkārši. Bez lakas, smaržām un citiem sīkumiem.

—   Sos skaistos, garos matus? Meitēn, no tiem daudz ko varētu izveidot! Paskaties!

—   Nē, nē. Lūdzu, nogrieziet!

Pēc mirkļa krita Irēnes biezās, spīdīgās bizes. Viņai to nebija nemaz žēl. Meitene tikai ar ziņkāri vēroja, kādas pārmaiņas noris spogulī.

Mežrozīšu ceļa pagalmā valdīja priecīga kņada. Trīs Brinkmaņi cēla Raudijam būdu, sunim dzīvokli — kā mazuļi sacīja.

Laiks bija tveicīgs. Franks svīda, kaut arī mugurā bija tikai peldbiksītes. Viņš nagloja jumtu Raudija mājoklim. Klauss padeva naglas. Katrīnīte nepacietīgi gaidīja, kamēr bija iedzīta pēdējā nagla.

—   Vai dzīvoklis gatavs? — viņa jautāja un iebāza galvu suņa mājoklī. — O, jauka māja! — Un pati ielīda iekšā. — Raudij, nāc!

2viks! un seters bija būdā. Vietas pietika abiem. Klauss griibēja iet ciemos, bet caurums bija par šauru.

Katrīnīte izrausās ārā.

—   Jāieliek paklājs. Raudijam tur ir par cietu. — Aizskrējusi •uz māju, viņa atnesa vecu kokospīteni.

Pēkšņi ieradās Irēne.

—   Sveiki, darbarūķi! Es kaut ko atnesu. — Viņa vicināja cavīžu žūksni.

Frankam sirds sitās straujāk, izdzirdot viņas balsi. Spēji pagriezies, viņš samulsa. Klausam no rokām izkrita naglu bundža. Un Katrīnīte aizmirsa par paklāju suņa dzīvoklim.

Vai tā bija Irēne? Sī jaunā dāma? Jā, tā bija Irēne. Raudijs .aiz prieka lēkāja viņai apkārt.

Kad Irēne pienāca klāt, pie suņa būdas brīdi valdīja klusums. .Meitene izskatījās pavisam svešāda.

—   Kur ir tavas bizes? — Katrīnīte nedroši pavaicāja.

Irēne izpleta divus pirkstus un atdarināja cirpšanu.

—   Sņiks, šņāks! Nost.

Pārējie smējās, bet Katrīnite nespēja noticēt, ka tik biezas bizes būtu tik vienkārši nogrieztas. Tās taču bija daļa no Irēnes. Viņa nomierinājās tikai tad, kad avīzē ieraudzīja Franka fotoattēlu. Ak tavu izbrīnu, ak tavu interesi! Kīkebuša uzņēmumi tika pamatīgi izpētīti. Kas pastniecei cits atlika? Viņai vajadzēja izlasīt rakstu priekšā.

Beidzot viņai bija laiks, lai pamatīgi apskatītu Raudija būdu. Mazu]i devās peldēties. Viņi plunčājās lielajā ūdens toverī pie pumpja. Pret tovera malām sitās augsti viļņi. Raudijs draiskojās ap mājas peldētavu. Klauss viņu aplaistīja no lejkannas.

—   Frank, — Irēne sacīja, — būdu tu esi uzbūvējis kā īsts speciālists.

—   Nu, es taču par tavu Raudiju domāju.

—   Manu Raudiju? Viņš pieder mums abiem. Tev un man. Es teikšu — atliek tev tikai gribēt, un tu esi meistars.

— Ak! — Acīs viņam bija šķelme. — Un es domāju, ka stūrgalvis.

—   Arī tiesa. Diemžēl. Bet tikai dažreiz, un tā ir laime. — Viņa atglauda matus. Tas bija tas pats žests, ar kādu viņa agrāk atmeta bizes. — Vai tev nepatīk mana frizūra?

—   Patīk, patīk.

—   Tu jau neko nesaki. Un pirmīt tik jocīgi skatījies.

—   Nu jā, sākumā tu likies drusku dīvaina. Bet mati nav nosvara. Kaut arī tev būtu ezītis… — Viņš aprāvās un noliecāspēc āmura.

—   Frank, kas tad būtu?

Viņš pacēla acis. Brūnā seja bija kļuvusi vēl tumšāka.

—   Tad, tad nekas nemainītos.

Katrīnīte brēca. Viņa ar pakausi bija atsitusies pret tovera malu. Irēne steidzās turp. Appaijājusi Katrīnīti, līdz sāpes mitējas, viņa paņēma savu avīžu sainīti.

8«

—   Pieskatiet labi Raudiju! Un Katrīnītes punu. Uz redzi. Pēc dažām dienām atgriezīšos.

115

FRANKA LIELĀ APŅEMŠANĀS

Raudijs dīdījās pa būdu. Jaunais dzīvoklis sunim nepatika. Trūka jautrās sabiedrības.

Franks bija aizvedis mazuļus pie Pepo mātes. Pašlaik viņš mazgājās pie pumpja. Raudija smilkstiem viņš nepiegrieza vērību. Zēns bija nodarbināts pats ar sevi. Prātā bija telegramma no Rostokas. «Līgumu par mācībām neslēdz, drīz būšu mājās» — ļēvs bija telegrafējis.

«Drīz,» Franks ar rūgtumu nodomāja. «To jau viņš reiz sacīja. Vai tēvs turēs vārdu? Varbūt raksta tikai tāpēc, ka tur ir Trapes jaunkundze? Tik viegli vis nepiekāpšos. Varbūt vietu tomēr dabūšu.» Sirdīgi uzsūknējis ūdeni, viņš palīda zem aukstās šalts.

Pēc stundas ceturkšņa Franks jau stāvēja pie RTS vārtiem un rādīja dežurantam paziņojumu.

—   Kadrus vāc kolēģis Mēvess, — vecais vīrs pie caurlaides lodziņa norūca. — Ari paziņojumu viņš ir parakstījis. Ja tev laimēsies, atradīsi viņu astotajā istabā.

Franks savu laimi bija iztēlojies savādāk. Viņam bija jāgaida. Vīrs pie rakstāmgalda zvanīja pa telefonu.

—  Nolaidība! — viņš kliedza klausulē. — Gaidi! — Straujā solī viņš izgāja no istabas.

—   Apsēdies taču! — meitene pie rakstāmmašīnas sacīja. — Mēvess tūlīt atgriezīsies.

Franks skatījās, kā viņa raksta. Pirksti tik ātri slīdēja pa .taustiņiem, ka viņš tik tikko spēja tiem sekot. īsie mati un slaidās, veiklās rokas atgādināja Irēni. Durvis spēji atvērās. Iekšā iesteidzās Mēvesa kungs. Viņš diktēja meitenei vēstuli. Un soļoja šurpu turpu Frankam gar degunu-.

—   Kas vēl bija?

—   Tur tas zēns. — Viņa norādīja uz Franku. — Viens no jaunajiem mācekļiem.

Franks piecēlās kājās, turēdams rokās vēstuli un savu liecību. Mēvess purināja galvu.

—   Nav paša svarīgākā. Es taču tev rakstīju. Netaisi peksti•ņus, draudziņ! Mums vajadzīgi dokumenti. Atnāc rit. Ar atļauju «lo skolas. Un rajona padomes piekrišanu. Vislabāk ierodies ar tēvu vai ar māti.

Izgājis gaitenī, Franks neziņā locīja savu liecību. «Ko nu? Vajadzīgi dokumenti? Jāierodas ar tēvu vai māti? Sis kaut ko

nojauš.»

Garām aizsteidzās divi vīri. Franks rija asaras. Aši viņš piegāja pie sienas avīzes. Uz lielā stenda bija rakstīts: «Vēstis no mācību darbnīcām. Apgūstam zinātni un tehniku.» Uz zila pamata bija uzzīmēta balta grāmata. Viņš lasīja ziņojumus, apskatīja rasējumus, rakstus, aprēķinus. «Ko? Vai tad mācību darbnīcās arī tiek liktas atzīmes?»

Vilšanās auga. Sabruka daudzi līdzšinējie priekšstati. «Vai tiešām vēl divi gadi būs jāiet skolā? Un nevarēs braukt ar traktoru?» Franks nespēja ar to samierināties. Nezaudēdams cerības, viņš gribēja visu kārtīgi apskatīt. Varbūt bija vēl kāda iespēja.

Franks apņēmīgi šķērsoja pagalmu. Pie kartupeļu novācamās mašīnas viņš apstājās. Divi mācekļi lika tai jaunu ķēdi. Franks viņus uzrunāja un ņēmās tūliņ palīdzēt. Puiši nojauta, ka viņš ir iesācējs, kurš grib šo to uzzināt.

—   Braukt ar traktoru? — īsais ar sārtajiem vaigiem ņirdza.

—   Izmet no galvas. Pirmajā mācību gadā to vispār nemāca.

—   T-tā t-tas ir, — svepstēja otrs māceklis. Viņš piesita mēli.

—   P-paskaidro viņam, Fēliks! L-lai mācās labāk par maiznieku un cep mums glaunas d-drumstalmaizes.

īsais Fēlikss skaidroja Frankam:

—  Traktorists nav beķeris. Sākumā tev jāvīlē, jāzāģē, jākniedē un jādara vēl šādi tādi vīru darbi. Mazliet jāapsilda deguns. Pēc tam būs mašīnmācība, tehniskās apkopes, remonts. Braukšana nav nekāda māksla. Jābūt rūdītam mehanizatoram.

—   Es zinu, — Franks atteica, — lai mācētu ieeļļot. Fēliksa mehanizatora gods bija aizskarts.

—  Tev jau nav ne jausmas, kas viss jāzina mehanizatoram. Uz pleciem jābūt galvai. — Nāc līdzi, redzēsi brīnumu lietas!

Visi trīs puiši iegāja kādā darbnīcā. Te uz eļļainiem paliktņiem atradās «RS-09» pārnesumkārba. Franks pārsteigts aplūkoja zobratu ņudzekli sadauzītajā korpusā.

—   Kas tas par daiktu? — Fēlikss jautāja. — Modinātājs vai rātsnama pulkstenis?

—   Ha! Katram zīdainim skaidrs, ka tā ir pārnesumkārba.

—   Un cik tai ir pārnesumu? Cik, nu?

Franks klusēja un visu kārtīgi appētīja. «Kā lai to nosaka?» viņš prātoja.

—   R-redzi nu, g-gudriniek! — svepstētājs zobojās.

Fēlikss triumfēja.

—   Astoņi reversējamie pārnesumi, mans dārgais. Un tu saki — jāmāk tikai ieeļļot! Tagad tu esi mēms, ko?

—   Tas nav iespējams, — Franks šaubījās. — Kopā sešpadsmit ātrumi? Tādas ātrumkārbas jau nemaz nav.

—   Saderam? Katram pa pudelei alus. Atri, sit saujā!

Franks vilcinājās. Tomēr abu smīniņi viņu kaitināja.

—   Lai iet!

—    Iekriti! — Fēlikss sauca un izskaidroja pārnesumkārbas darbības principu. — Uzzīmē to — tehniski pareizi, protams! Izjauc un samontē atkal kopā! Ja neviena skrūvīte nepaliks pāri un tā spēlīte griezīsies, tu būsi gandrīz vai inženieris.

—   Vienu mirklīti! — kāda balss aiz muguras sacīja. — Tikai atslēdznieks. Nemelsiet pār mēru!

Franks pazina strādnieku, kas autobusā bija nopircis viņam biļeti. Zēns padeva roku, priecādamies, ka sastapis paziņu.

—   Man nauda par biļeti ir līdzi.

Atslēdznieks smējās:

—   Tu esi akurāts, tiesa kas tiesa. Bāz vien savu naudu kabatā.

>— Vari nu pajautāt, — Fēlikss sacīja, — vai «RS-09» ir sešpadsmit ātrumi. Mahnickes kungs pārzina motorus. Tagad mums jāpazūd. Bet derības tu esi zaudējis.

Oto Mahnicke sarkanvaidža apgalvojumu varēja tikai apstiprināt.

—   Jā, šai pārnesumkārbai kopā ir sešpadsmit pārnesumi. Astoņi uz priekšu un astoņi atpakaļ. — Viņš pakustināja augšējo vārpstu.

—   So te viens ēzelis salauzis. Tādam jāstumj ķerra, nevis jāsēd pie stūres! Trīs zobrati un vārpsta vienās lupatās. Zobratu; ņudzeklis pārspiedis korpusu.

—   Un jūs… jūs to atkal salabosiet? — Franks pajautāja.

—   Nu jā, kādam jau tas jādara. Ja man būtu teikšana, es to liktu nevīžam remontēt pa svētdienām.

—   Vai tāda mašīna ar sešpadsmit ātrumiem ir grūti vadāma>

—   Kas tas ir — grūti! To var iemācīties katrs, kas kaut kosajēdz no motoriem.

Mahnicke juta, ka motori zēnu interesē. Viņš parādīja «RS-09» blakus hallē.

—   Tā ir viena no mūsu labākajām pašgājējām šasijām. Ar gaisu dzesējams dīzeļmotors. Vairāk nekā trīsdesmit darbu veidu.

—   Trīsdesmit? — Franks neticīgi jautāja. — Kā… kā tad to var panākt?

Atslēdznieks izņēma no sava skapīša lietotu grāmatu un parādīja zēnam attēlus.

—   Rau še, ar to varam sēt, ravēt, novākt kartupeļus, pļaut un darīt vēl daudz ko citu. Šasija izmantojama pat par hidraulisko ceļamkrānu. Un par pašizgāzēju.

Franks saprata, ka te ir realizēta lieliska ideja.

—   īsts brīnums, — viņš sacīja un noglāstīja šasijas tērauda sānus. To, ka tai ir sešpadsmit ātrumi, viņš vēl arvien nespēja aptvert.

—   Kas tad tās taisa? Es domāju — kas tādas izgudro?

Zēna sajūsmas pilnās acis noskaņoja vīru uz pārdomām. Viņam nebija bērnu. Viņa sieva bija paralizēta. Mahnicke to bija kopis, kamēr tā atkal sākusi mazliet kustēties. Sis zēns tagad izraisīja dīvainas jūtas. «Tāds varētu būt manējais, ja mums. būtu dēls,» viņš domāja. «Puikam ir ķēriens uz tehniku.»

—   Mjā, — viņš domīgi sacīja, — vienā naktī šādu mašīnu nevar izgudrot. Pie tās strādājis inženieru kolektīvs. Gadiem ilgi. Sākumā bija vienkārši modeļi. Laika gaitā tie tika uzlaboti. Grāmatā aprakstīts viss tapšanas process. Ņem! Man ir vēl' viena.

—   Oto! — kāda balss sauca. — Oto, mēs tevi gaidām. — Saucējs nāca šurp. Tas bija kadru daļas vadītājs Mēvess no astotās istabas. Viņš izbrīnījies paskatījās uz Franku.

—   Ko tad tu šeit meklē?

—   Vai jūs esat pazīstami? — Mahnicke jautāja.

Hinrihs Mēvess sarauca pieri.

—   Ak, šis resgalis grib nākt pie mums par mācekli. Bet nav dabūjis visus papīrus. Neskaidra lieta. Nāc, Oto, mums jāiet!

—   Pagaidi. Kas nav skaidrs? Zēn, runā!

Franks visu izstāstīja. Viņš runāja pavisam atklāti, jo atslēdzniekam uzticējās.

—   Hinrih, Hinrih! — Mahnicke sacīja. — Kā tad viņš var ierasties ar tēvu vai māti? Nevajag tā atstumt cilvēkus. Iedomājies, ka tas būtu tavs vai mans zēns. Tu taču saņem pieklājīgu algu. Ja es sabeidzu kādu mašīnu, man jāatdara naudas maks. Un tev?

—   Netaisi traģēdiju! Padomā par sapulci! Tu taču zini, kas man uzkrauts kaklā. Puikam tūlīt vajadzēja visu izstāstīt. Ej uz mājām, Brinkman! Pie mums tev nekas nesanāks.

Mahnicke apvaldīja dusmas.

—   Mēs vēl parunāsimies, Hinrih. Es tūlīt nākšu. Vari ierakstīt dienaskārtībā vienu strīdīgu jautājumu.

Viņš pameta kadru daļas vadītāju stāvam un, paņēmis Franku pie rokas, devās ārā.

—   Saki — vai tu esi palicis uz otru gadu?

—   Nē jau. — Franks izņēma no kabatas liecību. Virs uzmeta tai ātru skatienu.

—   Hm. Es tevi nesaprotu. Tagad tu gribi uz ātru roku kļūt par traktoristu. Un pēc tam? Es domāju — tu spētu vairāk. Daudz vairāk. Tādam puisim kā tev, kas prāto par traktoru konstrukcijām, būtu jāurbjas grāmatās. Un jātrenē prāts. Jau laikus. Zēn, skolojies! Tu vari kļūt par inženieri. Protams, tev jāsāk ar vienkāršāko. Kārtīgi jāpabeidz skola. Tad nāc atkal šurp. Pēc diviem gadiem tev būs pie mums visas iespējas.

Franks skatījās uz garo mašīnu rindu.

Mahnicke padeva viņam roku.

—   Padomā par to!

Franks atslējās pret lielās halles vārtiem. Aizmugurē skanējai darba duna. Ierūcās kāds motors un nosprauslojies apklusa. Klaudzēja āmuri. Dzelži skanēja. Trīša ķēdes žvadzēja.

«Vai es spēšu?» Franks prātoja. Atslēdznieka teiktais neizgāja no prāta. «Tu vari kļūt par inženieri.» Domas riņķoja ap šo vārdu.

«Kļūt par inženieri! Pazīt visus motorus! Pašam būvēt, uzlabot, izgudrot mašīnas! Tas būtu vareni! Kāpēc gan ne? Jāmācās ir visur. Atslēdznieks man tic. Skolojies! Skaidrs. Inženieris Franks Brinkmanis.» Viņš zināja, ka tas nebūs vienkārši. Zēns redzēja acu priekšā Irēni. Viņam kļuva tikpat viegli kā šorīt uz. kāpnēm, kad bija to apskāvis. Frankā dzima drosme un ticība nākotnei.

Apsēdies uz kannas, viņš šķirstīja Mahnickes grāmatu ar daudziem atslēdznieka pirkstu nospiedumiem. Grāmatas beigāsuz vāka zēns atrada shēmu pārnesumkārbai ar sešpadsmit ātrumiem. Viņš lasīja: «Pastāvīgās sazobes zobrati, starpvārpsta, disku sajūgs.» Zēns maz ko saprata no šiem vārdiem, bet nojauta kopsakarību. Sī nojauta stiprināja gribu visu kārtīgi iepazīt. Viņš vairākkārt pārlasīja apzīmējumus. Un meklēja grāmatā paskaidrojumus. Pirmoreiz viņš apzinājās, ko nozīmē mācību grāmata.

NECEĻI SĀKAS

Pēcpusdienas saule meta garas ēnas pār laukumu, kur stāvēja traktori. Franks joprojām sēdēja uz kannas pie halles vārtiem. Viņš bija iedziļinājies pašgājējas šasijas instrukcijā.

Garām gāja mācekļi. Svepstētājs piegrūda sarkanvaidzim Fēliksam.

—   P-paskat, kas tur! Mūsu g-gūdrelis.

Abi pienāca klāt. Viņi uzstāja, lai Franks izmaksā derības. Frankam bija jādodas līdzi uz bufeti. Viņš nopirka divas pudeles alus un sev pudeli limonādes.

Svepstētājs par limonādi smīkņāja. Un Fēlikss sacīja:

—   Prozit, lai dzīvo bērnu priekūdens! — Viņš sniedza Frankam cigaretes. — Varbūt kādu dūmiņu? Vai labāk knupīti? — Viņi no smiekliem aizrijās. Svepstētājam pār zodu tecēja alus.

Franks redzēja ienakam Edi Senkpilu — jaunā ādas imitācijās jakā, saelļotu cekulu.

—   Ak, lielais kapteinis Brinkmanis. Vai ari tevi viņi izsvilpa no nometnes?

Franks izvilka avīzi un atvēra.

—   Cilvēk! — Ede sauca. — Es tur esmu pašā pirmajā lappusē! Nu forši!

Abi mācekļi vairs neņirdza. Izbrīnījušies viņi aplūkoja avīzē Franka foto.

Ede aizmirsa veco naidu.

—   Lieliski! Nu lieliski! Tie gan bija laiciņi. — Viņš lasīja:

—   «Divi drosmīgi puiši uzrāpās uz gruzdošā niedru jumta. Norāvuši sev kreklus, viņi sāka cīņu pret uguni …»

—   Un ko tu šeit dari? — Franks gribēja zināt.

—   Nejautā tik dumji. To pašu, ko tu. Mācīšos par maiņu traktoristu. Senkpīlam taču ir smalks deguns.

«Maiņu traktorists?» Franks domāja. Viņš par to bija dzirdējis. Bet tuvāk neko nezināja.

Ede savilka blēdīgu seju.

—   Miguci, nu tad klausies! Maiņā tu varēsi nopelnīt vismaz desmit markas. Un vienmēr būsi sabiedriski derīgs.

Peļņa tagad Franku neinteresēja. Galvenais, ka viņš vadīs traktoru. Un zēns aizsapņojās.

Tikmēr ēdnīcā bija sapulcējušies daudzi nākamie traktoristi — vīri un jaunieši. Instruktors tos apsveica. Viņš sacīja, ka ražas novākšanā būšot vajadzīga katra roka. Tehnika tīrumos netiekot pilnīgi izmantota. Trūkstot mehanizatoru.

Franks pieliecās klāt Edēm un pačukstēja:

—   Vai kursi ir bez maksas?

—   Skaidrs. Lētāk braukšanas tiesības vairs nedabūsi, ja viņi tevi pieņems.

Instruktors Šuriks pierakstīja uz lapas uzvārdus un dzimšanas datus. Franks piegāja pie galda. Sirds viņam mežonīgi dauzījās. Pēkšņā apņēmībā viņš uzdevās gadu vecāks. Apsēžoties pie pārējiem, sirdsklauves mitējās. Neviens nebija nojautis, ka Franks krāpjas. Vienīgi Ede smīnēja.

Instruktors vēl atgādināja, lai visi dalībnieki, kain nav astoņpadsmit, atnestu no vecākiem rakstisku atļauju.

Nodarbība sākās.

Tika pārrunāti daži satiksmes noteikumu paragrāfi un izskaidrotas ceļazīmes. Franks visu labi iegaumēja. Reti kad stundās viņš bija klausījies tik uzmanīgi kā šodien.

Atceļā zēns prātoja par satiksmes noteikumiem. Tagad taču piepildījās viņa karstākā vēlēšanās. Vienīgi domas par atļauju nelika mieru. Nedēļas nogalē bija paredzēta nākamā nodarbība.. «Kā lai tikmēr dabū parakstu? No tēva palīdzību nebija ko gaidīt. Varbūt no Zanderes kundzes?»

Otrā rītā, kad Franks ar Raudiju ieradās Zanderu dzīvoklī,, sākās jautra kņada.

— Mēs dosimies ekspedīcijā, — lielais brālis sacīja. — Bērnudārzā par to zina. Tātad gatavojieties ceļam! Iesim uz upmalu!

Klausu un Katrinīti nevarēja vairs ne novaldīt. Franks bija paņēmis līdzi makšķeri un resnu autoriepu. Mugursomā atradās dukurs, tārpi ēsmai, divi mazuļu spainīši, lāpstiņas un turza ar zirņu pākstīm. Klauss tūlīt uzmeta mugursomu plecos. Viņš rikšoja uz virtuvi pie Zanderes kundzes. Viņa iedeva pētniekiem varenu sviestmaižu paku.

Katrīnite atnesa savu mīļāko lelli Berbeli, kura noteikti bija jāņem līdzi. Viņa iebāza lelli mugursomā. Saskrambātā galva ar plakano kartona degunu pa mugursomas augšu lūkojās pasaulē..

Zanderes kundze aizslēdza durvis. Viņa lūdza, lai bērni nomierinās. Franks domāja par atļauju instruktoram. «Vai viņa to parakstīs? Vai viņa nebija tikpat kā aizbildne?» Bet Zanderes kundzei bija jāsteidzas. Smagajam jautājumam neatlika laika..

Mazos ceļotājus sagaidīja spoža rīta saule. Gaisā jaudās piedzīvojumi. Dienu neapēnoja neviens mākonītis. Viņi gāja straujā solī, ar Raudiju priekšgalā. Labprāt viņi būtu skrējuši. Taču Klauss nespēja tikt līdzi Raudijam un Katrīnītei. Viņš smag» elsa. Mugursoma nokarājās līdz pacelēm. Atdot savu nastu Frankam viņš negribēja ne par kādu cenu.

Pie pienotavas viņiem vajadzēja uzgaidīt. Raudijs pienotavas pagalmā plosījās ar kādu svešu suni. Franks svilpa. Nelīdzēja. Viņš devās turp. Uz platformas zēns ieraudzīja stāvam traktolistu Henneru Mertenu. Viņš šodien bija atvedis no Rībastas pienu. Frankam iešāvās prātā kāda ideja.

—  Henner, vai tu nepaķertu mūs līdzi? Mans brālis un māsa grib apskatīt telšu nometni.

Pieskrēja Katrlnīte. Un viņai sekoja Klauss ar lielo mugursomu, no kuras pasaulē vērās lelles Berbeles galva.

Henners smējās.

—   Ātri rāpieties augšā!

Franks pārcēla mazuļus pāri bortam.

—   Acumirkli, Henner, man vēl jādabū Raudijs.

Seters cīniņu bija pārtraucis. Franks viņu sarāja.

—   Braucam! — viņš sauca.

Henners piedeva gāzi. Lielais piedzīvojums sākās.

Kannas šķindēja. Garām traucās koki un tīrumi. Seit augšā smaržoja pēc piena. Raudijs ošņāja gaisu, un mazuļi staroja. Viņi brauca uz telšu nometni!

Ja kāds domā, ka Henners Mertens pieturēja Ribastā, tas maldās. Viņš brauca tālāk. Henners nogriezās no ciema ielas un iedrāzās alkšņu tunelī. Šoferis nobremzēja tikai pie nometnes.

—   Ātri, ātri! — viņš no kabīnes sauca. — Nav laika.

Telšu pilsētiņa bērniem likās kā pasaku pasaule. Tur jau

nāca arī Sniegbaltīte — Irēne baltā vingrošanas tērpā. Viņai skriešus sekoja rūķīši: Pepo, Erce, Plikpauris un daudzi citi. Visi skaļi sveicināja kapteini. Viņi ucināja mazuļus un bužināja spalvu nometnes sunim.

—   Viss kārtībā, — Franks sacīja. — Es mācīšos tālāk devītajā klasē. — Un Irēnei viņš pačukstēja: — Varbūt dienās kļūšu par inženieri. Ja … ja vien spēšu.

Sniegbaltīte smaidīja.

—   Vai jūs te paliksiet kādu laiku?

—   Līdz rītam noteikti.

—   Jauki. Es piezvanīšu māmukam.

Ciemiņi aizbrauca tikai nākamajā vakarā. Pepo aizveda tos ar zirgu uz autobusu. Pavadītājos bija visi kanu laivas būvētāji.

Abas šīs dienas Klausām un Katrīnītei bija šķitušas satraucoši skaistas. Viņi gulēja teltī pie Irēnes. Visu nakti īstā teltī, kur caur telts brezentu spīd mēness. Viņi dzirdēja, kā garām šaudās sikspārņi. Un no meža skan pūces noslēpumainais sauciens. Agri no rīta, stāvot ierindā, Klauss bija drīkstējis uzvilkt nometnes karogu. Kopā ar Franku un Irēni viņi brauca ar plostu pa niedru džungļiem. Cēla smilšu pilis un plunčājās ūdenī.

Tagad viņus uzveica nogurums. Autobuss vēl nebija nogriezies uz šosejas, kad Katrīnīte jau Frankam uz ceļiem iemiga. Izkāpjot meitenīte nepamodās. Franks aiznesa viņu līdz gultai. Un Klauss, kas Zanderes tantei tik daudz ko gribēja pastāstīt, iesnaudās pie vakariņu galda. Ekspedīcija bija prasījusi daudz spēka.

Franks skaļi žāvājās.

—   Vai tu labi paēdi? — Zanderes kundze jautāja. Viņa novāca traukus un iedeva Frankam vēstuli. — Izlasi! No Rostokas.

Vēstule bija no Trapes jaunkundzes. Viņa rakstīja par tikšanos ar mūrnieku brigadieri. Viņš tagad ļoti steidzoties uz mājām. Pārējam Franks ātri pārlaida acis. Bija stāstīts par Rostoku, tāljūras ostu un par ciemošanos Brinkmaņa mūrnieku brigādē. Trapes jaunkundzei tagad vajadzēja gulēt un ārstēt pietūkušo kāju. Nebija zināms, kad viņa atgriezīsies.

—  Vai tu priecājies, Frank?

Viņš neatbildēja.

«Puisim ir smags raksturs,» Zanderes kundze nodomāja. «Kā gan Irēne ar viņu tik labi saprotas? Krekls zēnam arī sen prasās pēc ūdens.»

Franks atdeva vēstuli.

—   Rīt no rīta es atkal atnākšu pakaļ Klausām un Katrīnītei.

—   Pagaidi. — Zanderes kundze ietina papīrā lielu gabalu magoņu rauša, kas viņam tik ļoti garšoja. — Tu maz ēdi. Tavā vecumā cilvēks vienmēr ir izsalcis.

Viņam pēkšņi radās cerības.

—   Zanderes kundze, man vajadzīgs jūsu paraksts. Tikai uz vienas izziņas. Vai jūs parakstīsiet?

Viņa zēnu pētoši uzlūkoja.

—   Par ko man jāparakstās?

—   Par vadītāju kursiem. Motosportā. Man jāaiznes aizbildņa atļauja.

Viņai šķita, ka redz Frankam cauri.

—   Nekrāpies, zēn! To es nedrīkstu. — Viņa atnesa telegrammu, kas bija palikusi uz virtuves sola. — Seit ir rakstīts: «Līgumu par mācībām neslēgt.»

Viņš salocīja telegrammu.

—   Par mācekļa vietu taču nemaz nav runa.

—   Par ko tad?

«Nav nozimes,» Franks nodomāja. «Viņa man netic.»

Kad Franks ar seteru skrēja lejā pa kāpnēm, Zanderes kundze sauca nopakaļ:

—   Rīt atnes savu netīro veļu. Vai dzirdi? Neaizmirsti!

Pēc dienas Frankam veļa nebija prātā. Viņš nopirka mācību grāmatu vadītājiem un lasīja to, kamēr Klauss un Katrīnīte rakņājās strautmalā.

Vakaros viņš vilka ceļazīmes vecā rēķināšanas burtnīcā. Neskatoties grāmatā, kopā sanāca divi duči. Gaismu viņš izslēdza tikai tad, kad varēja bērtin nobērt, ko katra zīme nozīmē.

Ļoti apmierināts Franks atlaidās gultā. Šodien bija daudz kas paveikts. Mācīties nav viegli. Taču ar neatlaidību iespējams izurbties cauri arī grāmatām. Kāpēc tad cilvēkam ir galva! Vienīgi doma par parakstu, ko prasīja instruktors, traucēja viņa labsajūtu. «Rīt,» viņš cerēja, «rīt es kaut ko izdomāšu.»

NECEĻI TURPINĀS

Virs upes bija nogulusi pusdienas tveice. Kanu laiva lēnām slīdēja pa straumi. Erce sēdēja laivas pakaļgalā. Šodien atceļā viņš bija stūrmanis.

Pirms dažām stundām nometnē pēdējoreiz tika nolaists karogs. Pļavā laiks bija pagājis ātri. Upe čaloja. Laiviniekiem saulē bija uznācis laiskums. Tikai stūrmanis Erce uzmanīgi vērās visapkārt.

Kurkulītei brauciens šķita par lēnu. Meitene vakar bija izturējusi pārbaudījumu peldēšanā. Tagad viņa bija pilntiesīga laivas komandas locekle. Uz pēcāku pārcelšanu devītajā klasē viņa vairs necerēja. Gadā nokavētais nebija atgūstams dažās brīvdienu nedēļās. To Kurkulīte pa šo laiku bija sapratusi. Viņa apmierinājās ar dokumentu, kas apliecināja viņas peldētprasmi. Meitene lepojās ar šo nelielo uzvaru un dega nepacietībā atgriezties mājās.

Virs ūdens lidinājās spāres. Gaiss smaržoja pēc mētrām un dūņām. Ērce piestāja laivu upes attekā. Abos krastos zaļoja krūmi. Aiz tiem bija biezs mežs.

—   Re! — Ērce čukstēja. — Gārnis!

Vecais zivju gārnis ar lielu guzu stāvēja krastmalas zālē kā akmenī kalts. Aiz viņa stīvām kājām tikpat nekustīgā pozā bija sastinguši trīs mazuļi. No garām slīdošās laivas tos šķira nepilni pieci metri.

Ērce pagrieza stūri.

—   Nolaist airus ūdenī! — viņš klusu komandēja. — Plikpauri, sagatavo fotoaparātu!

Par vēlu. Vecais gārnis aizlaidās, mazuļi iebrida biezoknī.

Kārlis Plikais jāteniski sēdēja uz laivas priekšgala, ielaidis kājas ūdenī. Domās viņš jau bija Saksijas Šveicē. Tur tēva uzņēmums bija uzcēlis atpūtas namu. Rīt visa ģimene uz trim nedēļām brauks uz Elbzandšteingebirgi. Plikpauris vēl nekad nebija bijis Saksijas Šveicē. Iztēlē viņš jau kāpa kalnos.

—   Mans aparāts ir ūdensdrošā iesaiņojumā, — Plikpauris atteica Ērcēm. — Labāk uzmani, ka neuzskrienam krastam. Tev par to jāatbild.

Ērce uzmanījās. Viņam nebija vajadzīgas pamācības, ko dod šis miegainais stūrmanis, kurš palaiž garām tādu kadru.

Laivā atkal iestājās klusums. Zaļo džungļu lapu sienas kā noslēpumains šķērsis slējās virs krasta. Biezoknī brēca sīlis. Laiva viegli šūpojās.

Irēne domāja par Franku. Meitene bija laimīga, ka viņš turpinās mācīties kopā ar pārējiem. «Franks nolēmis kļūt par inženieri. Jaunajā mācību gadā viņam būs krietni jāpastrādā.» Vakar māte pa telefonu bija pastāstījusi Irēnei par Trapes jaunkundzes vēstuli. Mūrnieku brigadieris Brinkmanis pēc trim nedēļām būšot mājās. Urrā! — Irēne bija saukusi. Ceļojums uz Ros-

»

loku bija Irēnes ideja. Žēl, ka viņai pašai neļāva braukt. Vai mi viņa būtu panākusi to, ko Trapes jaunkundze?

Divas stundas vēlāk kanu laivas komanda stāvēja pie Mež-

■ rozīšu ceļa. Raudijs lēkāja pa būdu.

Franks sēdēja istabā pie savas šoferu mācību grāmatas. Pa((•lis galvu, viņš ieklausījās.

Durvis atsprāga, istabā iedrāzās biedri. Erce uzsita kapteinim uz pleca.

—   Veco zēn! Nu mūsu komanda atkal kopā. Vēl četras brīvas

■ nedēļas!

Viņi kala plānus. Ercem bija varena ideja sakarā ar dzirnavu dambi. Viņš juta kapteiņa atturību. «Kas noticis ar Franku?

; Agrāk dzirnavu dambis bija viņu pievilcis kā magnēts.»

Kurkulīte atvadījās. Franks bija apskatījis dokumentu, kas apliecināja, ka meitene prot peldēt. Tagad to vajadzēja apbrīnot viņas vecākiem. Arī Plikpaurim bija jāiet, jo viņu gaidīja lielais

| ceļojums uz Elbzandšteingebirgi. Un Irēne devās uz bērnudārzu pakaļ mazuļiem. Nesteidzās tikai Erce un Pepo. Seit kuģu būvētavā «Mežrozīte» bija tapusi kanu laiva. Seit viņi jutās mājīgi. Un šodien Frankam bija iesēdusies galvā kāda ideja. Erce jau labu brīdi to bija ievērojis. Šoferu mācību grāmata un kricelējumi rēķināšanas burtnīcā pauda vairāk, nekā Franks gribēja ntzīt.

—  Kaptein, klāj nu beidzot vaļā! — Erce sacīja. — Tev taču kas padomā?

Franks pēkšņi zināja, kurš varētu parakstīt atļauju instruktoram: Pepo tēvs! Kopš ormanis savam dēlam vairs neuzskaitīja ;ir siksnu, Franks bieži tur ciemojās. Viņš līdzēja Pepo pa sestdienām izmēzt zirgu stalli. Pēc tam viņš vienmēr tika lūgts pie galda. Pola kundze kumosus neskaitīja. Franks pie Poliem jutās kā mājās.

Uzdodams ormani par audžutēvu, viņš nekrāptos.

—  Vai nāksiet pulkā? — viņš jautāja abiem draugiem. — Tiks dibināta partizānu brigāde. Varens pasākums! Bet grūts. Partizāniem kā radīts. Jums tikai jātur mēle aiz zobiem.

—   Stāsti vien, — Pepo sacīja. — Tu taču mūs pazīsti.

129

Franks pastāstīja par bezmaksas braukšanas kursiem.

a — 1528

Ērce bija sajūsmā.

—   Ļautiņi, kolosāli! Tu domā — mums tas izdosies, kaptein?

—   Bez šaubām. Mums tikai jāturas kopā. Palīdzēsim cits citam.

Pepo nevarēja izlemt, ko darīt. Viņš gribēja mācīties par mūrnieku. Vai bija vērts ielaisties šai sarežģītajā pasākumā? Tas nebija tikai brīvdienu joks vien.

—  Es nezinu, — viņš sacīja. — No skolas esmu tikpat kā atvadījies. Tev jāsaprot, Frank.

—   It neko es nesaprotu. Paliec pie mums, Pepo! Paskaties uz mani! Es arī palieku. Mācekļa vieta bez gatavības apliecības ir tīrā muļķība. Tur tu būsi kā nejēga. Es par to pārliecinājos. Galva ir vajadzīga! Tev vajadzēs mācīties trīs gadus. Ar desmit klasēm — tikai divus vai pusotra gada. Parēķini. Ko tad tu iegūsti?

—   Un mans tēvs?

—   To mēs pielauzīsim. Uz traktora tu pelnīsi baltu naudu. Maiņā — ap desmit marku. Simt papīriņi tev jau šodien ir kā bankā. Varbūt vēl vairāk. Tas ir atkarīgs no mums.

«Simt markas,» Pepo prātoja. «Kapteinis niekus nerunā. Simt markas ir nauda.»

Franks pamirkšķināja Ercem. Tas nozīmēja: piepalīdzi! Erce iedeva Pepo dunku.

—   Ak tu kāpostgalva! Ko tu vēl prāto? Otrreiz tādas izdevības nebūs. Varbūt tu esi dabūjis mācekļa vietu?

—   Nē-e, pagaidām vēl ne.

—   Tad tu arī neko vairs nedabūsi.

—  Varbūt tomēr. Tēvs grib pamēģināt celtniecības apvienībā Hallē.

Ērces platā seja kļuva vēl platāka.

—   Tu domā, ka Hallē tevi kāds gaida? Ar puķēm un mūziku, jā? Liecībā ducis divnieku, bet galvā fantastiski plāni. Neko teikt, jauki!

—   Kāpēc tad ducis! — Pepo protestēja. — Trīs divnieki un viens pats vieninieks.

—   Ha! Ar tādiem robiem zināšanās tu netiksi pat par palīgstrādnieku. — Erce nosvieda mācību grāmatu uz galda.

—   Kaptein, man pietiek. Viņš nav glābjams. Mums jāmeklē partizānu brigādei cits virs. Vīrs, es saku, nevis nejēga.

Pepo aizsvilās:

—   Kurš tev būs tas vīrs? Varbūt tu, stīvais āzi? Kam tad vingrošanā ir divnieks, ko? — Viņš gāza. Erce bija vājš pretinieks. Viņš atsitās pret kumodi. Frankam bija jāiet palīgā. Viņš satvēra Pepo roku un aizlauza aiz muguras. Pleca locītava no-

knakstēja.

—   Tā ne, vecīt. Mēs esam biedri. Joprojām.

Pepo vaidēja.

Durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Irēne ar Klausu un Katrīnīti.

—   Kas tad te notiek?

—   Ak, nekas, — Franks sacīja. — Vairāk nekas. Mēs trenējamies džudo. — Viņš atlaida Pepo roku. — Beidziet lauzties! Rēķini nokārtoti. Diezgan.

Pepo berzēja savu plecu.

—   Tā jau tas nebija domāts, kaptein. Erci vajadzēja drusciņ pārmācīt. Jūs varat ar mani rēķināties. Es piedalos.

—  Vīrs un vārds? — Franks jautāja.

—  Vīrs un vārds! — Pepo sacīja.

—   Kāpēc uzreiz neteici? — Erce rūca. — Tev vienmēr tādi neglīti gājieni.

Irēne brīnījās. «Zēni tomēr dažkārt ir gaužām komiski,» viņa nodomāja.

Un Katrīnīte pīkstēja:

—   Redz ko!

Kad ieradās abi zēni, Pepo tēvs izjūdza zirgus. Viņi tūlīt gāja talkā. Pepo bēra barību, Franks nesa ūdeni.

Polu tētis pakāra zirglietas pie šķūņa stenderes. Dimdošā basā viņš sauca:

— Siev! Gatavo ēst! Resgaļi ir klāt. — Tad, pagriezies uz staļļa pusi, viņš nopētīja savu dēlu. Pepo bija kalsnāks un mazāks par Franku. Viņa brūni iedegusī seja spīdēja aiz centības. Pepo naski rosījās starp zirgiem. Baltā Rozalinde berzēja purnu viņam gar kreklu. Sarkanbrūnā ķēve Klāra grūda viņu sāņus, jo gribēja tikt pie barības. Pepo izgāza silē parasto auzu mēru, pielēja ūdeni un papliķēja dzīvniekiem pa kaklu.

Tēvs priecājās par savu čaklo dēlu. «Sai vecumā cilvēkam ir jābūt mudīgam. Taču salīdzinājumā ar Franku viņš ir kā mazais kaņepītis. Turklāt viņam ir daudz labāks uzturs nekā šim Brinkmanim, par kuru neviens īsti nerūpējas.»

—   Tēt, mēs esam kārtībā, — Pepo sacīja. — Dikti gribas ēst.

Vecais Pols virpināja savas kazaka ūsas un apmierināts māja.

—   Tā tam jābūt. Kā pie veciem kavalēristiem. Vispirms zirgi, pēc tam cilvēks. Kārtībai jābūt.

Pepo zināja tēva teicienus no galvas. Viņš aizbultēja satrunējušās staļļdurvis, uzmeta plecā maisiņu.

—   Nāc, kapteini — viņš sacīja un čukstus piebilda: — Sis ir labā omā.

Polu māte sen bija redzējusi dēlu pa virtuves logu. «Kļuvis drusciņ kalsnāks,» viņa domāja un nogrieza gabalu no lielā šķiņķa. «Kas zina, vai viņi vienmēr dabūja paēst tai nometnē.»

Bija ceturtdiena, taču Polu virtuvē šodien bija svētdienas maltīte.

—   Tēt, — Pepo ēzdams sacīja, — Franks būs inženieris.

—   Ko?

—   Franks būs inženieris. Mašīnbūvētājs.

—   Tā, tā. Inženieris. Un ko par to saka mūrnieku brigadieris?

—   Viņš to grib, tēt! Atsūtījis telegrammu. Frankam jāmācoties. Vēl divi gadi.

—   Hm. — Pols atkal salīdzināja savu sīko zēnu ar plecīgo Franku. Abiem bija milzīga apetīte. Māte nogrieza vēl pāris maizes šķēles un uzlika šķiņķi.

—   Desmit klases ir labāk nekā astoņas, — Pepo atsāka. — Ar desmit klasēm ir lielākas izredzes dzīvē ko sasniegt.

Pola tēvs asināja sērkociņu.

—   Par ko tad tu varētu kļūt?

—   Jā… Varbūt par mūrnieku brigadieri. Vai par būvtehniķi. Matemātikā man iet labi. Tikai tad ir vajadzīgas desmit klases.

—   Zinu jau, telšu nometnē jūs būsiet aģitēti.

—   It nemaz, tēt. Tas tikai tāpēc, ka Franks paliek skolā un ka tā ir labāk uz priekšdienām. Vai lai es vienīgais pametu skoiu?

Pols bakstīja ar sērkociņu savus dzeltenos zobus. Tā bija pārdomu pilna urbināšana. «Ko dara Brinkmaņu resgalis, to var arī manējais. Mūrnieku brigadieris nav nekas labāks par ormani.»

—   Vai tu patiešām gribi palikt skolā?

—   Protams, tēt!

—   Paklau, siev, vai sūtīsim viņu vēl mācīties?

Polu māte lēja tasēs vistas buljonu.

—   Domāju, ka jā. Par ļaunu tas nevar nākt. Vai tad mēs esam atkarīgi no tiem nieka izdevumiem … No tām dažām markām, Franc!

—   Nē, neesam gan, — Francis Pols sacīja.

Tas bija nolemts. Viņam tagad vairs nevajadzēja rakstīt vēstuli celtniecības apvienībai Hallē.

Zēni beidzot bija paēduši. Vaigi viņiem sārtot sārtojās. Pola kundze atnesa no virtuves skapīša cigāru. Ormanis omulīgi smēķēja un lika stāstīt par ugunsgrēka nakti Rībastā. Arī viņa dēls bija ielikts avīzē. Uz to varēja iedzert vienu glāzīti.

—   Siev, uzliec vēl divas glāzes. Resgaļi jau drīz būs īsti vīri.

«Resgaļus» vīns nevilināja. Tas viņiem bija par skābu. Bet viņi to neizrādīja. Gadījums bija sevišķi labvēlīgs. Pepo ievirzīja sarunu par traktoristu kursiem.

—   Ko-o? Tu smurguli gribi braukt ar traktoru?

—   Kāpēc ne, tēt! Tiesības vienmēr var noderēt.

—   Man savu mūžu kaut ko tādu nav vajadzējis.

—   Tagad tas ir citādi, tēt. Franks arī mācīsies. Un pasta inspektora dēls arī.

Pola kungs maz ko saprata no tehnikas progresa. Viņam bija brašs zirgu aizjūgs un trīs rati. Ar to viņam pietika. Taču zēnu teikto bija grūti atspēkot. Un, tā kā mācības bija par velti, Polam vairāk nekas nebija iebilstams. Dēls nedrīkstēja atpalikt.

Pepo sniedza tēvam papīra lapu. Viņi ar Franku visu bija sagatavojuši.

—  Tēt, man jāaiznes rakstiska atļauja. No vecākiem. '

Vecais Pols paņēma papīru.

—  Tas jau arī ir pareizāk par pareizu, ka mums tiek prasīta atļauja. Visur jābūt kārtībai. Siev, padod manas brilles!

Brilles nebija savā vietā. Pepo tās pirmīt bija paslēpis bikšu kabatā. Viss gāja kā pa diedziņu. Polu tēvs piemiedza acis. Taču bez brillēm viņš nevarēja salasīt.

—   Tev vajadzētu iemācīties jēdzīgi rakstīt, — viņš rūca. — Izlasi!

Pepo lasīja:

—   «Es piekrītu, ka mans dēls Pēteris Pols apmeklē traktoristu kursus.»

Franks turēja gatavībā lodīšu pildspalvu. Virs parakstīja. Pepo pastūma tam otru atļauju.

—  Vēlreiz, tēt. Tas pats. Viņiem vajag divas. Aktiem.

Francis Pols vientiesīgi parakstīja ari šo atļauju. Seit teksts

bija mazliet pārveidots. Tas skanēja: «Es piekrītu, ka mans audžudēls Franks Brinkmanis apmeklē traktoristu kursus.»

«Tiktāl nu mēs būtu,» Franks nodomāja.

Viņš pacēla savu glāzi ar skābeno ērkšķogu vīnu un pamirkšķināja Pepo.

—   Kur varēja pazust tās nolādētās brilles, — ormanis rūca.

Ērce ilgi prātoja, kā varētu dabūt atļauju braukšanai ar traktoru. Nekas nenāca prātā.

Viņa tēvs, pasta inspektors Fridrihs Vanclēbens, bija noteikts un gudrs vīrs. Agrāk viņam piederēja «EMV» ar blakusvāģi. Tagad vecāki taupīja trabantam. Tēvam ceļu satiksmes noteikumi nebija sveši. Kaut ko iestāstīt likās bezcerīgi. Viņš droši zināja, ka ar traktoru atļauts braukt tikai no sešpadsmit gadiem.

Ērce domāja pie vakariņu galda, domāja pie televizora, domāja vēl gultā. Beidzot viņam iešāvās prātā vecmāmiņa. Taču viņa vecmāmiņu nesauca par Vanclēbeni, bet gan par Sūberti. Viņa jau nu neies krāpties. Ari mātei viņš nedrīkstēja savu nodomu uzticēt. Viņa visu pārrunāja ar tēvu. Kā apburtā lokā! Vai smieklīgā atļauja izjauks šo labo pasākumu?

Tonakt Ērce gulēja slikti.

Otrā rītā viņš joprojām neredzēja izeju. Kad vecāku guļamistabā nozvanīja modinātājs, zēns jau bija nomodā. «Ja es teiktu, ka kursus organizē Brīvās vācu jaunatnes savienība? Vai tēvs man ticētu? Viņš visu grib zināt līdz pēdējam sīkumam un noteikti painteresēsies. Tad mēs esam iekrituši. To tikai nē!» Viņš klausījās. Soļi gaitenī!

Erce aiztaisīja acis un nekustējās. Durvis atvērās. Tā varēja būt vienīgi māte. Brītiņu pakavējusies, viņa uzmanīgi atkal pievēra durvis.

Erce dzirdēja, kā vecāki aiziet. Viņš izņēma grāmatu plauktā noslēpto vēstuli. To viņš bija uzrakstījis vakarvakarā. Pāri visam uzrakstīts vārds «Atļauja». Burti skaidri, labi salasāmi. Trūka tikai viena vārdiņa — tēva paraksta. «Varbūt pusdienlaikā dabūšu,» viņš nodomāja.

Ātri apģērbies, Erce skrēja uz Mežrozīšu ceļu. «Vai Franka un Pepo viltība izdevusies?»

Draugi jau gaidīja. Pepo rādīja Ercem abas atļaujas ar ormaņa parakstiem.

—   Pirmais partizānu numurs, — viņš lepni paziņoja.

—   Un kā tev? Vai paraksts ir?

—   Viss gāja kā pa taukiem, — Erce mānījās.

Zēni kala galvā ceļazīmes. Kapteinis Franks, kas tagad tēloja instruktoru, abus atpalicējus pamatīgi tirdīja. Pēcpusdienā bija paredzēta nākamā nodarbība. Līdz tam laikam viņi gribēja labi samācīties.

Erce un Pepo brīnījās par savu kapteini. Franks bija ārkārtīgi zinošs. Viņš pazina visas ceļazīmes. Turp un atpakaļ, krustām un šķērsām viņš noprasīja šiem visu rindu. Dažas bildītes — viņi sākumā bija domājuši. Bet tik viegli vis nebija. Vajadzēja iegaumēt vairāk nekā sešdesmit zīmju. Franks nepieļāva ne mazāko neprecizitāti.

—   Mums jāiztur, — viņš sacīja. — Partizāni neko neatstāj pusceļā. To mēs nevaram atļauties. Citādi viss noies greizi. Neviens no mums nedrīkst izkrist. Atri, Pepo, vēlreiz! Kāda ir atšķirība starp «apstāties aizliegts» un «stāvēt aizliegts»?

Pepo svīda. Viņam kremta, ka Franks tik ietiepīgi tēlo skolmeistaru. Viņš jautāja un jautāja. Viņš gribēja zināt gan to, gan šito, kamēr Pepo beidzot bija izpratis atšķirību starp «apstāties aizliegts» un «stāvēt aizliegts». Un pamazām viņš arī saprata Franka apsēstību, jo kaut kas no tās šai priekšpusdienā bija pielipis arī viņam.

Kad zēni pusdienlaikā šķīrās, abi atpalicēji bija pārliecināti: cejazīmēs mūs neviens tik viegli neizgāzīs. Par to Franks bija parūpējies.

Pepo tagad bija gatavs iet ar kapteini caur uguni un ūdeni. Franks gribēja viņam palīdzēt nolikt eksāmenu. Ne tikai paraksta dēļ vien. «Tāpēc, ka mēs esam partizāni,» viņš bija sacījis. «Tas ir daudz vairāk nekā draugi un kolēģi. Tev ir jāmācās. Nodarbībās klausies abām ausim.»

Ce]ā uz mājām Ērci mocīja smagas domas. Viņš nožēloja, ka šorīt saviem draugiem nebija teicis taisnību. Nekas negāja kā pa taukiem. Varbūt Franks un Pepo būtu varējuši viņam palīdzēt? Viņu atļaujas bija parakstītas vienā mirklī. Bet viņš lauzīja galvu. Cita ceļa nebija. Partizānu brigāde bija nodibināta. Un viņš bija tās loceklis. Viņš jau tikpat kā mācījās. «Tēva vietā parakstīt es nedrīkstu,» Ērce prātoja. «Tā ir viltošana. Par viltošanu draud cietums vai pārmācības nams. To tikai ne. Neesmu nekāds blēdis. Tēvs kļūtu vai traks.»

Mājās viņš pārnāca par vēlu. Tēvs jau bija apgūlies. Pusdienlaikā pasta inspektors Vanclēbens arvien brītiņu nosnaudās.

—   Ēd lēnām! — vecmāmuļa sacīja, kad Ērce virtuvē rija savas pusdienas. — Un noņem elkoņus no galda! Tavs tēvs bija ļoti dusmīgs. Viņš necieš, ka tu esi neprecīzs.»

«Labi vien ir, ka tēvs guļ,» nodomāja Ērce, kam pēdējā brīdī galvā bija iešāvusies glābiņu nesoša doma. Viņš piecēlās.

—   Vai es varētu dabūt mazliet kabatas naudas? Divas markas, vecmāmīt, lūdzu!

—   Puis, tava nabaga pensionētā vecmāmuļa paliks bez krekla. — Nopūzdamās viņa iedeva vienu marku.

—   Ļoti pateicos, kundze! Nekad neaizmirsīšu. Tu esi un būsi labākais cilvēks mūsu ģimenē! Es nomazgāšu traukus. Nesaplēsīšu. Goda vārds. Ej vien!

Vecmāmuļa aizgāja.

Ērce basām kājām iezagās ēdamistabā, kur šņākuļoja Vanclēbena kungs: hš-špš-š. Avīze uz pasta inspektora vēdera cilājās augšā, lejā. Tēva jaka karājās uz drēbju pakaramā. Pēkšņi klusumā kaut kas nožvadzēja. Ērce bija izvilcis no jakas kabatas atslēgu saišķi. Viņš klausījās. Hš-špš-š. Piesardzīgi pievēris durvis, zēns ielavījās darbistabā un pagrieza rakstāmgalda atslēgu. Tur, koka kastītē! Ak tavu laimi, uzvārda zīmogs bija iekšā! Taču zīmoga spilvens nekur nebija atrodams. «Ko nu? Kabatas lakatiņu rokā, tinti virsū. Uzmanīgi, uzmanīgi.» Ercem trīcēja rokas. «Ātri izmēģināšu. Lieliski! Tagad tas der. Nekustināt!» Zīmogs atstāja uz lapiņas pasta inspektora parakstu. Vanclēbens — tas izskatījās kā ar roku rakstīts.

Kas tur līda pa sarkankoka galdu? Ak vai! Zila jūra. Tā kļuva platāka un platāka. Tintes pudelīte bija apgāzusies. Noziedznieks tik tikko spēja paglābt traktoristu kursiem domāto atļauju.

Erce iesteidzās virtuvē, sadabūja grīdas lupatu, ūdeni, ziepes. Taču sarkankoks palika tintes zilumā.

Citādi viss veicās labi. Erce uzkrāva zilajam kauna traipam avīžu kaudzi. Atslēgu viņš nemanīts varēja ieslidināt atpakaļ jakas kabatā. Pasta inspektors Vanclēbens šņākuļoja tādā pašā mierā.

—  Mēs esam ieradušies uz mācībām, — Franks skaidroja RTS vārtu sargam. — Būsim maiņu traktoristi. — Viņš apņēmīgi devās iekšā. Erce un Pcpo sekoja. Kapteiņa noteiktība deva viņiem drosmi. Visi trīs bija uzvilkuši garās bikses.

—   Viņš sēž tur priekšā, — Franks pačukstēja. — Pa labi, tas plikgalvis. Ejam, jums tūlīt jāpiesakās.

Viņi šķērsoja ēdamzāli. Franks sniedza instruktoram Surikam savu atļauju.

—  Te ir atļauja. Un tie ir mani draugi. Viņi arī grib kļūt par maiņu traktoristiem. Ceļazīmēs nokavēto mēs jau atguvām. Mēs esam viena brigāde.

Suriks smaidīja.

—  Vai tu dzirdēji? — viņš pajautāja vīrietim korda uzvalkā, kurš sēdēja viņam blakus. — Tas tik ir entuziasms!

Vīri ar sajūsmu nopētīja Franka brigādi. Pepo starp abiem draugiem likās mazliet pasīks. Bet viņš drosmīgi skatījās virsū.

Suriks paņēma dalībnieku sarakstu. Abi vēlinie pienācēji nolika uz galda atļaujas ar tēvu parakstiem. Pepo, uzdodamies gadu vecāks, nosarka. Taču instruktoram neradās aizdomas. Ērce braši nosauca savu vārdu un nepareizo dzimšanas gadu.

Suriks pacēla acis.

—   Vanclēbens? Vai tu esi pasta inspektora dēls?

Erce zaudēja balsi. Viņš vārgi pamāja. Ceļi viņam ļodzījās.

—   Tad pasveicini savu tēvu. Pavasarī viņš pie manis kārtoja vieglās automašīnas vadītāja tiesības. Vai jūsu trabants jau mājās?

—   Nē, — Erce izdvesa, — vēl … vēl nav.

Kad viņš vēlāk apsēdās, bikšu dibens svila. «Tieši šis pazīst manu tēvu! Kaut tikai izietu labi. Cerams, ka viņi nesatiksies, cerams … Citādi es esmu pagalam! Tā būtu briesmīga nelaime. Viss nāktu gaismā. Ko tad? Tikai mieru! Man jābūt gatavam uz visu. Es saslimšu. Skaidrs, nopietni saslimšu. Vislabāk, lai mani aizved uz slimnīcu. Varbūt ar apendicītu.»

Neviens nemanīja Ērces vājuma bridi. Pat biedri neko nenojauta par viņa sirdsapziņas mokām. Pepo vēlreiz ātri pārskatīja ceļazīmes mācību grāmatā. Un Franks lūkojās apkārt. Viņš meklēja Edi. Bet Edes Senkpīla zālē nebija. «Varbūt viņš atkal ir kapitulējis, plātīzeris tāds.»

Priekšā pie galda stāvēja vīrietis korda uzvalkā. Tas bija RTS direktors Gūtjārs. Apmācības esot jāpaātrina, viņš sacīja. Katrs, kas šeit sēd, zinot, kāpēc. Sociālismā cits citam palīdz. To sapratuši pat gados jaunākie, tie, kuriem diez vai esot pilni sešpadsmit. Viņš paskatījās uz Franku un uzsmaidīja, it kā viņi būtu veci paziņas. Franku visu vakaru neatstāja nelāga sajūta. «Vai šis vīrietis korda uzvalkā būtu ko manījis?»

Instruktors Suriks sāka ceļazīmju atkārtošanu. Vispirms viņš izjautāja Erci. Pēc tam Pepo. Bija skaidri redzams, ka viņš Franka brigādi grib pamatīgi pārbaudīt. Erce bija saņēmies un atbildēja ātri. Arī Pepo tika galā. Viņam vajadzēja paskaidrot par brīdinājuma zīmi pie dzelzceļa pārbrauktuves. Stostīdamies viņš atbildēja. Izskaidrojums bija pareizs.

—   Cik tālu zīme «Dzelzceļa pārbrauktuve» atrodas no sliedēm? — Surika kungs jautāja.

Pepo iešāvās prātā kāds pantiņš, ko priekšpusdienā viņam bija skaitījis Franks. «Sviestu nepārdod pa metriem, trīsreiz astoņi — divdesmit četri.» Un šoreiz Pepo nestomījās.

—   Divsimt četrdesmit metri, — viņš sacīja. — Pēc tam — simt sešdesmit. Pēdīgi — astoņdesmit metri.

Instruktors Suriks pamāja. Taču viņš gribēja vēl ko uzprasīt:

—   Kāda ir atšķirība starp «apstāties aizliegts» un «stāvēt aizliegts»?

Franks un Ērce sasmaidījās. To Pepo zināja vai miegā.

—   Iepriecinoši, — Suriks sacīja, — ļoti iepriecinoši, ka jūs esat lietas kursā. Es domāju — mūsu jaunākie audzēkņi nav no sliktākajiem. — Un viņš sāka skaidrot braukšanas priekšrocības.

KAM PIEDER RAUDIJS?

Irēne satraukta ieskrēja pa Mežrozīšu vārtiem.

—  Frank! Frank! — Pretī tai lēkšoja Raudijs. — Aū, Frank! Kur tu esi?

Partizāni bija sakāpuši ķiršos. Viņi nogaršoja skābās ogas.

—   Sei-eit! — viņi dārzā auroja. — Te aiz mājas.

Irēne bija bez elpas.

—   Frank, mums jāatdod Raudijs.

Zēns nolēca no koka.

—   Ko tu saki?

—   Jā. Ir pieteicies īpašnieks.

Erce un Pepo nošļūca zemē.

—  Tikai mieru! — Erce sacīja un nolika grozu ar ķiršiem Irēnei pie kājām. — Pamielojies!

Ķirši viņai šobrīd patiesi nekārojās.

—   Pie mums bija reportieris Kīkebušs, — Irēne steidzīgi stāstīja. — Zvanīts no apriņķa laikraksta redakcijas. Viņi gribot zināt, kur ir Raudijs. Kāds vīrs meklējot savu seteru. Viņš to esot redzējis avīzē, kur ielikti mūsu attēli. Sim, braucot ar auto, Raudijs pļavā izmucis.

—   Un tu domā viņu atdot? — Pepo jautāja.

—   Tikai mieru, ļautiņi! — Erce iešāva ķiršu kauliņu ūdensmucā. — Vispirms šim jocīgajam tēvocim jādabū pierādījumi.

Irēne pieturēja setera galvu un atsprādzēja ādas kaklasiksnu.

—   Te tie ir. — Viņa norādīja uz burtiem AK, kas bija iegriezti siksnas iekšpusē. — īpašnieku sauc par Antonu Knāki. Tā tas ir.

—   Ha! — Ērce piemiedza aci. — Pavisam vienkārši. Kaklasiksnu mēs pazaudēsim. Raudijam nekad tādas nav bijis — un viss.

—   Tā būtu krāpšana, — Irēne sacīja.

Ērce paraustīja plecus. Viņš pagrāba ķiršus un, piebāzis pilnu muti, iespļāva mucā kauliņu krusu.

Viņi strīdējās. Vai Irēnei bija tiesības paturēt Raudiju? Viņas māte uzstāja, lai suni atdodot īpašniekam. Rīt pat Irēnei bija jābrauc pie Knākes kunga.

Viņi bezpalīdzīgi stāvēja zem koka. Raudijs luncinājās pie kājām, grūzdams saimniecei ar purnu. Tas nozīmēja: vai priekš manis nevienam nav laika?

—   Ir tikai viena izeja, — Franks sacīja.

—   Kāda?

—  Varbūt mēs viņu varam nopirkt?

Jā, atpirkt! Tā ir vienīgā iespēja nokārtot visu godīgi. Raudijs bija savējais — biedrs, kuru nevar vienkārši atdot. Bet partizāniem trūka naudas, šķirnes suņi bija dārgi. Pepo vērtēja viņu vismaz ap simt markām.

—   Maksāsim visi, — Franks ierosināja. Viņš pamirkšķināja saviem partizāniem. — Zēni, to mēs atpelnīsim!

Viņi rēķināja. Irēnei uz krājkases grāmatiņas bija piecdesmit divas markas. Frankam — vēl četras markas un astoņdesmit feniņi saimniecības naudas. Pepo noskuma — viņš nevarēja piemest ne graša. Visi skatījās uz Ērci. «Vai šis neko nedomā dot?»

—   Kāda runa, — Erce sacīja. — Es ari mazdrusciņ piemetīšu. Kaut vai atkal būtu jāizspiež no vecmāmuļas.

Irēnei radās cerības. Promiedama viņa paņēma seteru līdzi. Franks viņai iedeva grozu ar ķiršiem Klausām un Katrīnītei.

—   Tīrās muļķības, šī godīguma mānija! — Erce lamājās. — Vai viņai suns tūlīt jāstiepj prom? Viņš mums šovakar noteikti būtu drusciņ izmucis. Kas tur vainīgs, ja suns aizbēg?

Agri no rīta, kad Franks bija pabāzis pakausi zem pumpja, ieradās Pepo. Viņš nesa kabatas lakatiņā trīs olas un šķēlīti speķa.

—   Kaptein, brokastis ir sagādātas.

Franks noslaucījās.

—   Lieliski. Vico tik iekšā! Man jāskrien pie Irēnes. Paklau, Erce vakarvakarā tiešām atnesa trīs markas. Varbūt es vēl ko izplēsīšu no Zanderes kundzes. Vilciens atiet pusdeviņos.

Pepo pacēla gaisā dūri.

—   Surum-burum! — Viņš atlaida pirkstus. No dūres izlidoja piecmarku naudas zīme. Pepo seja staroja. — Ko spēj Erce, to varu ari es.

Franks uzkliedza:

—   Nozagi, vai ne?

—   Kas tev nāk prātā! Māte uzdāvināja.

—   Uzdāvināja? Eh, kā tad! Tikai dāvinātāja pati par to nekā nezina. — Franks pacēla naudas zīmi. — Vācies ar to prom! Tāda nauda laimi nenes. Kas tad apzog savu māti!

Pepo bija aizvainots. Naudu viņš atpakaļ neņēma. Franks tagad zināja, ka tā nav zagta. Iebāzis naudu kabatā, viņš uzvilka kreklu un saboksēja Pepo.

—   Neņem ļaunā, vecais olu zagli! Ieskaties traktoristu mācību grāmatā, kamēr es atgriežos.

Franks skrēja pa ielām. Pie tirgus viņš sastapa Zanderes kundzi. Viņš nespēja vairs izvairīties. «Ak dievs, krekls tam jau līp no netīrumiem,» viņa nodomāja. «Un mati arī būtu jāapgriež.»

Viņš pasveicināja Zanderes kundzi.

—   Vai Irēne vēl ir mājās?

—   Nē, Frank. Vai tu mani pavadīsi kādu gabaliņu? — Viņa pētoši uzlūkoja zēnu. Raudijs netika pieminēts.

Franks nojauta Zanderes kundzes aizdomas. Viņa grib mani aizturēt. «Paga, tagad es izspiedīšu naudu. Piecdesmit markas mums vēl būtu kā radītas.»

—   Ienāc iekšā! — viņa pie veikala sacīja. — Tu esi sapinkojies. Tev vajag aiziet pie friziera. Un uzvilkt tīru kreklu. Vai tu jūties labi šai savalkātajā kreklā? Mums būs veļas diena. Atnes savu netīro veļu. Es jau tev reiz sacīju.

Viņi stāvēja noliktavā. Telpā smaržoja pēc svaigas maizes un apelsīniem. Frankam sagribējās ēst. Viņš rija siekalas.

—   Zanderes kundze, — Franks sacīja, — vai jūs varētu iedot naudu? Man šis tas jānopērk. Ziepes, zobu pasta, apavu krēms, peldbikses, vecajām ir liels caurums, drusciņ produkti un jāapgriež mati.

—   Tu vari ēst pie mums, zēn. Tas ir vienkāršāk un lētāk. Kur četri paēduši, pietiks arī piektajam. Tev jāpierod pie kārtības. Līdz šim es esmu ietaupījusi no tava tēva naudas trīssimt markas. Par to es gribu nopirkt jums veļu. Jums visiem kaut kas jāvelk mugurā.

Franks klusēja un skatījās uz apelsīnu kastēm.

—   Kur tu iztērēji pēdējo naudu? Vai tu pieraksti savus izdevumus?

Franks mēģināja atcerēties, ko viņš ir nopircis. Alu abiem RTS mācekļiem. Limonādi. Mācību grāmatu traktoristiem. Dažas bundžas zivju konservu. Maizi un suņu raušus. Vai vēl kaut ko? Nē, pārpalikumu bija dabūjusi Irēne.

—   Saki — varbūt tu smēķē? — Zanderes kundze satvēra viņa rokas un aplūkoja pirkstus.

To viņai nevajadzēja darīt. Franks atrāva rokas un iebāza bikšu kabatās.

—  Atdodiet manu daļu! — viņš skarbi sacīja. — Piecdesmit markas no ietaupītā. Tad es vairāk nerādīšos.

—   Ko tas nozīmē? Man jāatskaitās par jūsu naudu tavam tēvam, nevis tev. Vai tu esi aizmirsis, ka mums ar mazuļiem ir darba pāri galvai? Un tu vēl esi rupjš pret mani?

Franks bija nosarcis. Viņš stāvēja.kā stabs, maizes un apelsīnu smaržas apņemts. Zēns nevarēja rast vārdus, lai atvainotos. Ne jau viņam šī nauda bija vajadzīga. Ar ēdienu kapteini apgādāja Pepo. Franks iztiks arī bez naudas, kamēr pats sāks pelnīt.

Zanderes kundze iedeva Frankam vienu naudaszīmi — desmit markas.

—   No šī brīža tu pierakstīsi visus savus tēriņus. Datums, summa, par ko. Trīs ailes. Tad tu pats zināsi, kur nauda paliek.

Katram saprātīgam cilvēkam ir jāprot saimniekot. Bez norēķina tev vairs neko nevaru dot. Tu vēl nezini, ko nozīmē pelnīt naudu. Un pusdienā atnes veļu! Un nekavējoties iztīri nagus! Neesi taču vairs mazs bērns.

Frankam vēl ārā svila ausis. Viņš iebāza naudu bikšu aizmugures kabatā. Slepus viņš aplūkoja savus melnos aiznadžus. «Vai Zanderes kundzei vajadzēja sacīt, ka viņš vairs nav mazs bērns? Bet par cigaretēm Franks naudu netērēja. Te viņa maldījās. Par to kreklu gan puslīdz taisnība. Jau sen viņam vairs nebija neviena tīra krekla. Un savus izdevumus viņš nekad nepierakstīja. Vai to viņa varēja prasīt? Katram saprātīgam cilvēkam ir jāprot saimniekot — viņa bija sacījusi. Tu nezini, ko nozīmē pelnīt naudu.»

Saniknots Franks skrēja uz staciju. «Man vēl jānotver Irēne.» Sviedri lija. Krekla apkaklīte lipa pie kakla.

Stacijas pulkstenis rādīja ceturksni uz deviņiem. «Varbūt Irēne jau bija aiz barjeras?» Neziņā zēns skatījās apkārt. Tad viņš ieraudzīja Irēni: viļņojoši mati ap šauro seju. Gaišzaļa blūze, sarkanraibi, plīvojoši svārki. Brūnas kājas, slaidas un spēcīgas. Sarkanas sandales. Un sarkans ādas maisiņš. Blakus viņai skrēja Raudijs.

Frankam viņa šķita kā dāma, sveša, eleganta. Tuva bija vienīgi Irēnes šaurā seja. Pie kases lodziņa meitene nopirka biļeti. Franks stāvēja noslēpies aiz kāda staba, kamēr viņu pamanīja Raudijs.

—   Frank! — Irēne sauca. — Labi, ka tu atnāci. Es noņēmu no krājkases grāmatiņas visu savu mantību. Māmuks nezina, ka es gribu pirkt Raudiju. Cerams, ka Knākes kungs to atdos.

Irēne smaržoja pēc labām ziepēm. Un tagad melnumi aiz nagiem Franku tik ļoti traucēja, ka viņš jutās tā, it kā būtu aizrāvis skabargas. Viņš izvilka no bikšu aizmugures kabatas naudu.

—   No manis vēl desmit markas. Un no Pepo piecas. Iedomājies, Ērce arī ir sadabūjis trīs markas. Cik tev tagad būs kopā?

Viņa skaitīja.

—   Septiņdesmit četras markas un astoņdesmit feniņi.

—   Labi. Iedod septiņdesmit markas iemaksai. Varbūt vari drusku nokaulēt. Pārējais būs vēlāk. Teiksim: pēc divām nedējām.

—   Tu domā?

—   Protams. Vari būt droša!

—   Paklau, es tev atkal to atdošu.

—   Ak, tu taču rūpējies par Klausu un Katrlniti. Tas ir daudz vairāk vērts. Turklāt tas ir mūsu Raudijs. Tavējais un manējais. Tu pati to sacīji. Vai atceries?

Irēne uzlūkoja Franku mirdzošām acīm. Tad meitene dziļi ievilka elpu.

—   Pavadi mani, Frank!

Viņi uzkāpa pa kāpnēm. Raudijs ar paceltu galvu lepni tecēja blakus savai saimniecei.

—   Vai tu jau pabrokastoji? — viņa jautāja. — Tu esi izsalcis, es to redzu. — Ātri piegājusi pie kioska, viņa nopirka karstu desiņu.

—   Liec, lai ietin, — viņš sacīja. — Apēdīšu vēlāk. Tavs vilciens tūlīt aties.

—   Aizveriet durvis! — pavadonis sauca. Lokomotīve svilpa. Irēne ar Raudiju rokās uzlēca uz kāpnītēm. Raibie svārki noplīvoja.

Franks palika uz perona, kamēr vilciens pārvērtās melnā punktiņā un izzuda. Tad zēns skrēja uz mājām, lai kopā ar Pepo apēstu desiņu un izberztu savu piesvīdušo kreklu.

Pēcpusdienā partizāni draiskojās pa peldētavu. Viņi trenējās mest salto no metru augsta tiltiņa. Erce kārtējo reizi novēlās uz muguras.

—    Ļautiņi, ir gan tas ūdens ciets, — viņš vaidēja un meta lēkšanai mieru. Partizāni sacentās riiršanā. Franks nopeldēja zem ūdens līdz celiņa otram galam, divdesmit piecus metrus. Sprauslādams viņš iznira.

—   Uz priekšu, Pepo, tagad tu!

—   Rau! — Pepo sauca. Viņš rādīja uz vārtiem, kur stāvēja Irēne.

Zēni māja viņai.

Meitene lēnām nāca šurp, viena, bēdīgu seju. Partizāni tūlīt saprata, kā Irēnei klājies. «Te tev nu bija!» Erce domāja. «Bet mani viņa negribēja klausīt.»

—   Es nesu jūsu naudu atpakaļ, — Irēne drūmi sacīja. — Viss veltīgi. Kaut kas briesmīgs!

Viņi apsēdās mauriņā.

—   Stāsti, — Franks sacīja, — sīki, no paša sākuma.

Klusā balsī viņa stāstīja:

—   Knākes kungs ir miesnieks. Es ieeju veikalā, un viņš tūlīt sāk kliegt: «Re, kur tas bēglis!» Viņš runā tik šausmīgi skaļi. «Pie manis, Hasan!» Tā viņš nosauca suni, par Hasanu. Bet Raudijs izturas, it kā miesnieku nepazītu. Varbūt viņš aizmirsis savu pagātni dzelzs slazdā, kad bija tik tuvu nāvei? Viņš sēd, osta gaisu un skatās manī. Knākes kungs dusmojas. «Hasan!» viņš kliedz. «Neģēli tāds, vai tu klausīsi!» Raudijs paliek pie manis. Tad vīrs iznāk letes šai pusē. Sagrābis Raudiju, viņš sāk to kulstīt. Ak vai!

Irēne apklusa. Viņa atkal jutās tikpat nelāgi kā šopriekšpusdien gaļas bodē.

—   Spīdzinātājs, — Pepo sacīja.

Franks vīstīja dūres.

—   Un tālāk?

—   Nu jā, iekams es atgūstos, Knāke atver sētas durvis un izmet Raudiju gaitenī. «Mazo jaunkundzīt,» viņš auro, «ļoti godīgi no jūsu puses. Ko dosim par atrašanu?» Es saku, ka vēlētos Raudiju pirkt, un nolieku naudu, septiņdesmit markas. Bet viņš smejas. Taukais zods kratās. Miesnieks vēlreiz pieiet pie durvīm un uzsvilpj. «Kastor,» viņš sauc. «Poluks!» Atdrāžas divi dogi* tik lieli, ka galvas tiem redzamas pāri letei. Saimnieks tos papliķē, iemet tiem rīklē gaļu. «Prom, suņa dvēseles!» Suņi paklausa uz vārda. Viņš aizver durvis. «Redziet, jaunkundzīt, es esmu vai traks uz suņiem. Bāziet vien savu naudu kabatā. Varbūt gribat tējas desu? Un kā būs ar šo sulīgo stilba šķiņķīti? Bez maksas, protams. Par pūlēm. Knākes firma neskopojas.» Tad es metos ārā.

Pēc briža Ērce jautāja:

145

—   Irēne, vai tas tips zina, kā tevi sauc?

10 — 1528

—   It neko viņš par mani nezina.

—   Tas ir labi. Bet mums viņa adrese ir.

—   Ko tas dod? — Franks sacīja. — Vai tēlosi kramplauzi? Suņu zagli? Raudijs ir pagalam.

Irēne atceļā bija lolojusi miglainas cerības, ka Franks varētu palīdzēt. Viņš bija stiprs un drosmīgs. Taču nu viņš uzskatīja Raudiju par zudušu. Tā Irēnei šodien bija otra lielā sāpe.

Viņa gāja uz mājām un gribēja domāt par ko citu. Bet domas nemitīgi atgriezās pie Raudija.

Franks pusmiegā ieklausījās. «Vai tur kāds neklauvēja?» Istabā bija krēsla. Sienas pulksteņa rādītājus blakus gultai viņš nevarēja saskatīt. Vakarvakarā zēns bija ilgi lasījis. Tāpēc no rīta jutās saguris.

Arā no jauna atskanēja troksnis. «Varbūt izklausījies? Droši vien vējš!»

Ausīdamies Franks cēlās augšā. Klusums. Telpā tikšķēja vienīgi sienas pulkstenis. Uz galda virsmas vīdēja ar krītu ievilkti ielu krustojumi. Tur bija iekrāsotas trīs vienādas nozīmes ielas. Visas trīs — galvenās. Ar mazā Klausa rotaļu automašīnām viņi vakar bija apguvuši braukšanas kārtību.

«Gan jau tiksim galā,» Franks nodomāja. «Ari Pepo noliks eksāmenu. Kā izbraukt krustojumus, viņš tagad zina. Tad sapelnīsim naudu. Par dažiem simtiem marku var dabūt lietotu mopēdu. Vai tēvs man ko piemetīs? Drīz būs gads, kopš viņš ir prom. Kā ies, kad mēs atkal dzīvosim kopā?»

Franks nemaz vairs nespēja iztēloties dzīvi kopā ar savu tēvu. Un pēkšņi viņam šķita, ka ārā stāv mūrnieku brigadieris. Zēns žigli uzvilka sporta bikses, iebāza tajās kreklu. Arā tiešām kāds bija. Tas grabinājās gar durvīm. «Kas tur varēja būt?» Franks izskrēja gaitenī. Te viņš izdzirda smilkstus. Ārdurvis atsprāga, un iekšā iedrāzās Raudijs. Suns bija sapinkojies, slapjš, pārguris. Franks tupēja uz flīzēm un turēja to rokās.

—   Veco zēn, — viņš murmināja, — veco, uzticīgo zēn!

Raudijs meklēja pie Franka siltumu. Sirds sunim dauzījās kā

veseris. Viņš vairs negribēja šķirties no sava drauga. Frankam

vajadzēja suni turēt ar vienu roku, kamēr ar otru viņš sagraizīja; pēdējo maizes doniņu. Mazais pārnācējs kāri ēda. Drīz maize bija apēsta. «Ko nu?» Raudijs noteikti bija vēl izsalcis. Franks dusmojās, ka viņam mājās nekā nav. «Paga! Vienai konservu bundžai vēl jābūt.» Viņš atrada bundžu. Tagad vajadzēja abas rokas, lai to atvērtu.

—   Nomierinies, — kapteinis sacīja un nolika Raudiju zemē. — Jā, es tev vēl kaut ko iedošu. Tūlīt, tūlīt. — Raudijs šmakstinādams notiesāja zivis. Franks baiļojās, ka Raudijs ar skārdu varētu savainot mēli. Bet suņa mēle bija lokana kā gumija. Bundža tika iztīrīta neticami ātri.

—   Nu-u? — Franks jautāja.

Setera gaišās acis pavērās viņā. Tas bija izsalcis skatiens..

Franks rakņājās pa virtuves skapi. Viņš atrada lauru lapas,, sāli, līkumu zirņudesas. Un turpat — auzu pārslas. Kapteinis maisīja pārslas ūdenī un domāja par Irēni. «Kā viņa priecāsies!» Ap sirdi kļuva karsti. Viņš labprāt būtu tūlīt skrējis pie Irēnes. Taču ārā patlaban ausa rīts.

Raudijs laka auzu putru. Kopš vakarrīta viņš nekā nebija ēdis. Kas tad zina, kā viņš bija maldījies apkārt. Divdesmit kilometri līdz Eilenbergai bija notrulinājuši viņa ožu un prasījuši pēdējos spēkus. Suns gulēja pie Franka kājām un, iesānis pagriezis galvu, uzlūkoja zēnu.

—   Labi, — Franks sacīja, — gulēsim. Man arī vēl jāpaguļ.

Pie savas gultas viņš pagatavoja no spilveniem guļvietu un

ielika tur seteru. Raudijs noskatījās, kā Franks palien zem segas. Pēc dažām minūtēm abi bija aizmiguši.

Kad viņi pamodās, bija gaiša diena. Pie gultas stāvēja Ērce un Pepo. Viņi smējās un trokšņoja. Erce nespēja nekādi nomierināties.

—   Ha, ha, ļautiņi, mūsu mazais krancis ir daudz vērtīgāks par simt markām. Viņš ir zelta vērts, tīra zelta.

10'

Raudijs paskatījās uz Franku. Abi klaigātāji bija seni paziņas. Varēja mierīgi gulēt tālāk. Bet Franks izlēca no gultas. Viņš steigšus saģērbās. Pepo iespieda viņam rokā sviestmaizi ar aknu desu. Kapteinim gandrīz nebija laika paēst.

147

Raudijs staipījas un žavajas. Spilvenu ligzda bija patīkami silts. Franks atdeva pusi maizes Raudijam.

—   Izgulies! Atnāks tava saimniece, tad te ies vajā.

Partizāni kā gargabalnieki rikšoja pie Irēnes.

Pie Zanderu durvīm Franks čukstēja:

—    Ne vārda par Raudiju! Izlikties galīgi dumjiem. Ieradies ciemiņš — un viss.

Viņš piezvanīja. Trīsreiz īsi, trīsreiz gari. Trīsreiz īsi, trīsreiz gari. Un vēlreiz, kamēr Irēne atvēra.

Viņa stāvēja durvīs un nezināja, ko sacīt. Iepriecināta gan viņa nešķita. Šodien bija paredzēta veļas diena. Vienīgi krietns darbs spēja kliedēt viņas drūmās domas. Pirmīt Irēne bija aizvedusi Klausu un Katrīnīti uz bērnudārzu.

Visi trīs zēni izskatījās kā nopērti. Viņi prata tā izlikties, ka Irēne jautāja:

—   Vai kaut kas noticis?

—    Nekas slikts, — Franks murmināja, — man ir ciemiņš. Tev tūlīt jānāk līdzi.

—   Ciemiņš? Vai tavs tēvs?

—   Nē.

—   Trapes jaunkundze?

—   Ari nē.

—   Kas tad?

—   Nāc, mums jāsteidzas.

Viņa noraisīja priekšautu, ātri sasukāja matus un devās ar zēniem lejā. Kaut kas nebija kārtībā. To viņa juta. Taču trijotne klusēja. Steidzīgi viņi soļoja pa ielām.

Pie Mežrozīšu ceļa Franks sacīja:

—          Uzmanīgi, Irēne! Pavisam klusu. — Viņš saņēma meitenes roku un veda viņu cauri dārzam pie loga. — Tss! Paskaties iekšā!

Raudijs no jauna bija iemidzis spilvenos pie Franka gultas. Tobrīd, kad Irēne raudzījās pa logu, suns pacēla galvu. Viņa smalkā instinkta signālsistēma bija viņu pamodinājusi. Uzlēcis uz palodzes, viņš metās pret loga rūtīm.

Irēne ieskreja istaba. Ta tik bija tikšanas! Acīs sariesās prieka asaras.

—   Krāpnieki tādi! Tas nu jums izdevās. Jaukāka ciemiņa nemaz vairs nevar būt. — Viņa glāstīja savu seteru un prātodama raudzījās Frankā.

—   Es esmu egoiste, — viņa sacīja. — Tev, Frank, protams, var būt vēl dārgāks ciemiņš. Kad ieradīsies tavs tēvs, Mežrozīšu ceļā būs visjaukākā diena.

Franks purināja galvu. Irēnes lielākais prieks bija arī viņa lielākais prieks.

—   Ja Raudijs nebūtu pārnācis, — viņš sacīja, — mēs sameklētu citu suni. Taču viņam jau bija jāatgriežas, viņš nemaz citādi nevarēja. Mēs viņu pārāk maz vēl pazinām.

—   Kam tad viņš tagad pieder? — Pepo jautāja.

—   Cilvēk, — Ērce rūca, — nevaicā tik muļķīgi. Viltīgais krančelis to pats ir izlēmis.

Vakarā Zanderes kundze uzzināja, ka Raudijs atkal ir klāt. Zēni Irēnei bija ieteikuši noklusēt tā atgriešanos. Bet viņa nevarēja mātei melot. To partizāni zināja. Un, kamēr Zanderu dzīvoklī ilga ass strīds par godīgumu un īpašuma tiesībām, Raudijam bija uz brīdi steidzīgi «jāpazūd». Viņš tika nogādāts Polu malkas šķūnītī.

Seteru tagad apsargāja partizāni. Viņi gribēja Irēnei aiztaupīt tālākās rūpes. Raudijs pierādīja, ka ir īsts partizānu suns. Viņš pacietīgi panesa noslēpumaino dzīvokļa maiņu, it kā saprastu, ar ko tas saistīts. Polu malkas šķūnī viņš neizdvesa ne skaņas. Franks parunājās ar viņu, Pepo atnesa kaulu, un Erce ielika slēptuvē trauku ar ūdeni. Viņi atstāja tur Franka veco, nosmulēto jaku. Raudijs to apostīja un jutās kā mājās.

Tikmēr pie Zanderiem tik gludi' vis negāja. Arī Klauss un Katrīnīte dedzīgi aizstāvēja Raudiju. Zanderes kundze pūlējās ieskaidrot savu viedokli par godīgumu. Tas bija neiedomājami grūti. Beigās Irēne ar māti nerunāja vairs ne vārda.

Nākamajā dienā Zanderes kundze piezvanīja miesniekam Knākem. Viņa paziņoja par Raudija atgriešanos.

—   Ak tu lops! — Antons Knāke auroja klausulē. — Atkal man izsprucis no nagiem!

—   Knākes kungs, bērni viņam ļoti pieķērušies. Varbūt jūs suni tomēr pārdosiet?

—   Kādas muļķības! — vīrieša balss dārdināja. — Es pārdodu gaļu un desas. Mīļā kundze, jūs esat godīgi ļaudis. Tiesa kas tiesa. Cik tad gadu ir jūsu meitai?

—   Viņai būs piecpadsmit.

—   Labi, labi. Man vajag pārdevēju. Viņa var iesākt pie manis.

—   Bet Knākes kungs! Es zvanu sakarā ar seteru.

—   Manis dēļ lai meitene to patur. Man taču no tā nebūs nekāda prieka. Suns, kas pamet savu saimnieku, nav desas ādiņas vērts. Tātad, kad es varu gaidīt jūsu meitu?

—   Jūs to nevarat. Viņai vēl divi gadi jāiet skolā.

—    Ko nu skolā! Pie manis meitenei būs labāk nekā skolā. Te •viņa iepazīs praktisko dzīvi. Gaļas veikals ir ienesīga vieta.

—   Es runāju par suni, Knākes kungs.

—   Nokārtots, es saku. Es vairs negribu redzēt to pasaules sblandoņu. Mani interesē jūsu meita. Viņa der manam veikalam. .Man vajadzīgi godīgi darbinieki caur un cauri. Padomājiet par to mierīgi, kundze! Rīt es vēlreiz piezvanīšu. Uz sadzirdēšanos!

Zanderes kundze nebija īsti apmierināta ar šo sarunu. Bet 3rēne ar mazuļiem lēkāja pa istabu.

AR NEATLAIDĪBU VAR SASNIEGT MĒRĶI

Partizāni atgriezās no RTS. Tā bija piektā mācību diena. Viņi saīguši klusēja.

Šodien zēni bija trenējušies braukšanā. Sēdēt pie stūres — tā bija viņu karstākā vēlēšanās. Viņi gribēja nolikt eksāmenu vieni no pirmajiem. Taču šoreiz Pepo un Erce bija piedzīvojuši kļūmi. Franks gan rībināja ar traktoru kā vecs traktorists, bet viņa draugiem mašīna bija noslāpusi. Pepo pat nebija ticis galā ar ātrumu pārslēgšanu.

—    Šķiet, ka bezcerīgi, — instruktors Suriks bija sacījis, — tiem nav nekādas sajēgas.

Franks bija devies pie viņa.

—   Surika kungs, zēni ir uztraukušies. Nākamreiz veiksieslabāk. Noteikti, Surika kungs. Mēs taču esam viena brigāde. Mēs vēl pavingrināsimies.

Vīrs šaubīdamies viņus uzlūkoja. «Pavingrināsies? Kā tad; viņi vingrināsies?» Tomēr neko vairs neteica.

Franks atslēdza istabas durvis.

—   Iekšā! Atri, ātri, tūlīt sāksim! Līdz nākamai nodarbībai jums jāiemācās rīkoties ar sajūgu un pārslēgt ātrumus. Citādi jūs. izlidinās laukā.

—   Es taču nespēšu, — Pepo sacīja.

—   Cilvēk! — Franks satvēra viņu aiz pleciem. — Padomā par to, ko esam apņēmušies. Tu spēsi, par to es galvoju. Braukšanaspriekšrocības krustojumā un ceļazīmju jūkli tu arī spēji saprast. Klausies uzmanīgi!

Paņēmis krītu, viņš uzzīmēja uz galda divus taisnstūrus.

—   Seit ir motors, tur — pārnesumkārba. Kas atrodas starpā?'

—   Sajūgs, — Erce sacīja.

—   Labi. Tagad atpūties. — Franks iezīmēja sajūgu ar divām; treknām svītrām. — Tā tas izskatās, Pepo. Padod roku. Es esmu motors, tu — pārnesumkārba. Mēs esam saistīti, savienoti. Mūsir rokas veido sajūgu. Motors darbojas. Bet mēs nebraucam, kaut gan esam savienoti. Kāpēc mēs nebraucam?

Pepo domāja.

—   Motors iet tukšgaitā, — viņš sacīja, — nav ieslēgts ātrums.

—   Pareizi! Tagad mēs sāksim braukt. Kas tev jādara?

—   Jāieslēdz ātrums.

—   Uh! Pārnesumkārba larkšķ. Dampis palecas, un motors noslāpst. Pirmīt taču tev tā iznāca.

•— Zinu jau, jānospiež sajūgs.

—   Labi. Vēlreiz no sākuma. Tātad?

Pepo svīda, pieķēries Frankam pie rokas. Pirksti viņam bija. slapji.

—   Es nospiežu sajūgu.

Franks atlaida dūri. Sādi viņš apzīmēja sajūga nospiešanu.

—   Ko tagad?

—   Tagad jāieslēdz ātrums. Tad — jāatlaiž sajūgs.

Franks tēloja sajūgu. Viņš vilka Pepo aiz rokas.

—   Tu gribi braukt. Traktors ir smags. Kas vajadzīgs motoram?

—   Jāpiedod gāze, — Pepo čukstēja.

—    Pareizi. Tu jau zini. Iegaumē vienu: kad tu atlaid sajūgu >un gribi braukt, motoram jāattīsta jauda. Piedod tad, lūdzams, gāzi. Tas ir viss.

Franks nolika ķeblīti istabas vidū.

—   Vadītāja sēdeklis, skaidrs? Pepo, kāp augšā!

Viņš padeva slotu.

—   Te tev būs stūre. Un mana hokeja nūja ir ātrumu svira. Ērce, turi nūju stingri!

Franks atnesa vēl koka tupeles un nolika vienu pie Pepo kreisās, otru pie labās kājas.

—   Tā, sajūgs un gāzes pedālis arī būtu. Koka tupeļu virsma ir piespiežama kā pedālis. Brauc! Bet pārslēdz uzmanīgi, tāpat kā īstai mašīnai.

Pepo spieda tupeļsajūgu.

—   Pirmais ātrums, — viņš murmināja un atdarināja ātruma

ieslēgšanu.

—    Lēnām atlaid sajūgu! — Franks komandēja. — Un gāzi, cilvēk! Piedod gāzi! Jā, tu brauc! Tagad izslēdz.

Viņi trenējās cītīgi. Kapteinis Franks bija nepielūdzams instruktors. Pepo un Erce atkal atguva drosmi. Pēdigi viņi paņēma ķeblīšus un tēloja sacīkšu braucējus. Ar pilnu gāzi viņi rībināja pa istabu. Gāzes piedošanu zēni bija iemācījušies. Mēbeles līgojās.

—    Ar tupeļgāzi vien nepietiek, — Franks sacīja. — Tā ir "teorija. Braukšana jāizmēģina praksē. Rīt pat. — Viņš izklāstīja savu jauno ideju.

—   Kaptein, — Ērce iesaucās, — ja mēs to varētu, tas būtu vareni!

—   Kāpēc tad ne? — Pepo sacīja. — Ne to vien Franks ir •dabūjis gatavu.

Ar sarkanu lakatiņu galvā Irēne rosījās veļas mazgātavā. Viņa bija cēlusies sešos. Veļas centrifūga dūca.

Ienāca Franks. Viņš atnesa netīro ve|u.

—   Sveika, Irēne!

Noslaucījusi priekšautā rokas, viņa sasveicinājās. Meitenes skatiens nebija visai laipns.

—   Brīnums, ka tu vispār esi parādījies!

—   Kas tad ir?

—   Ak, dod šurp! — Viņa iemeta saini katlā.

—   Klausām un Katrīnītei, šķiet, tev nemaz vairs nav laika? Katru dienu viņi taujā: kur ir Franks? Kāpēc Franks vairs nenāk?

Viņš klusēja. Irēnes sliktā oma viņu nomāca. «Man vajadzīgs velosipēds. Viņa domā, ka es dauzos apkārt. Ja viņa zinātu par mūsu plānu … Bet es neko nedrīkstu stāstīt.»

—  Varbūt tev vismaz tagad ir laiks?

Viņi nesa grozu ar mitro veļu uz žāvētavu. Franks nostiepa veļas auklu. Tad sniedza viņai no groza gabalu pa gabalam. Tā bija bērnu veļa. Irēnes rokas veikli izkāra biksītes, priekšautus, naktskrekliņus. Tie karājās zem jumta sijas kā daudzkrāsaini karodziņi.

—  Vai Klauss un Katrīnīte jums sagādā daudz darba? — Franks jautāja.

Viņa izņēma no mutes veļas knaģi.

—   Par to nav runa. Mazuļi ir mūsējie. Šodien viņi vieni paši aizgāja uz bērnudārzu. Māmuks nebija ar mieru, bet es viņus palaidu.

—   Vai tava māte prot arī būt stingra?

—   Kā tā?

—   Nu tā — dažreiz viņa ir gandrīz tikpat stingra kā tu.

Irēne smējās, un nomācošais saspīlējums pagaisa.

—   Paklau, Frank, Klauss drīz ies skolā. Vai tu esi par to padomājis? Varbūt tavs tēvs Rostokā to ir aizmirsis. Mums jānopērk skolas soma. Saldumu turzu uzdāvinās māmuks.

Franks domāja: «Es drīz pelnīšu.»

—   To somu, — viņš sacīja, — to es nopirkšu.

—   Tik daudz naudas taču tev nav?

—   Pagaidi tik, gan sadabūšu. Vairāk, nekā tu domā, kaut ari nepierakstu, cik izdodu. Tev jau viss ir jāpieraksta.

i

—   Ā, māmuks to prasa ari no tevis. Tāpēc tu domā, ka viņa ur stingra. Vai tad tik grūti pierakstīt dažus skaitļus? Es to daru jau sen.

—   Naudas tev no tā vairāk nekļūst.

—   Varbūt tomēr. Es vienmēr zinu, cik vēl varu tērēt. Nedzīvo (bezrūpīgi kā sienāzis, Frank! Tas attiecas ne tikai uz naudu vien. Tas… tas man tev beidzot jāpasaka.

Viņš sabāza rokas bikšu kabatās.

—   Es dzīvojot bezrūpīgi kā sienāzis? Ha! Un tev, tev nevajadzētu tā runāt. Tā no augšas. Man tas arī tev beidzot jāpasaka. Uzraugs man nav vajadzīgs. — Irēnes seja spēji piesarka.

Paķēris tukšo veļas grozu, viņš skrēja lejā pa kāpnēm. Irēne •sekoja. Sirds viņai stipri dauzījās. Kaut tikai viņš tagad neaizmuktu! Franks stāvēja pie veļas mazgātavas loga ar spītīgo skatienu, no kura viņa mazliet baidījās. Taču Irēne viņu cieši uzlūkoja.

—   Frank, es negribēju tevi sāpināt.

—   Labi jau, labi. Zinu. Tu domā, ka es esmu dienaszaglis. Un tava māte arī tā domā. Kas tad man uzticas? Pat tu ne. "Tikai Pepo. Un Ērce.

—   Es tev uzticos. To tu zini. Bet tu man visu nestāsti.

—   Vienmēr nav iespējams visu izstāstīt. Uzreiz nevar, Irēne.

Viņa noraisīja sarkano lakatu, saglauda matus un pasmaidīja.

—   Kāpēc mēs strīdamies? Pēc stundas būšu kārtībā. Tad aiziesim uz peldētavu. Tu jau sen mani gribēji iemācīt, kā pareizi jāpeld kraulā.

—   Šodien nevaru, — Franks sacīja. — Esmu sarunājis ar Ērci un Pepo. Vai tu iedosi man savu divriteni?

Viņa mēģināja apslēpt vilšanos.

—   Uz kurieni jūs gribat braukt?

Viņš blenza uz veļas mazgājamo mašīnu.

—   Nekas sevišķs. Neliels izbraukums.

—   Vai ņemsiet mani līdzi?

—   To … to mēs nevaram. Šoreiz ne, Irēne.

Irēne saknieba lūpas. Izstūmusi divriteni pa pagraba durvīm, viņa nolika to Frankam priekšā. Un, neteikusi vairāk ne vārda, iegāja veļas mazgātavā.

Franks noraudzījās meitenei pakaļ. Pēkšņi viņam vairs nepatika šī partizānu būšana. «Irēnei vajadzētu būt ar mums,» viņšdomāja. «Bet ar traktoriem brauc vīrieši. Ko viņa tur iesāks?» Uznesis divriteni augšā, viņš brauca prom. Ķēde grabēja. Domās Franks vēl arvien redzēja Irēni stāvam lejā ar sakniebtām lūpām un vilšanos acīs.

Vēlāk, joņodams ar saviem biedriem pa lielceļu, viņš Irēni aizmirsa. Franks gribēja uzvarēt sacīkstēs, kuras zēni bija sarīkojuši ceļā uz Rībastu. Erce jau bija par divdesmit metriem atpalicis. Bet kalsnais Pepo bija izturīgs. Saliecies viņš tupēja uz. tēva vecās grabažas un arvien vairāk tuvojās savam kapteinim. Franks dzirdēja viņu aiz muguras elšam. Neatlaidīgi Franks mina pedāļus. Taču Pepo centimetru pa centimetram viņu iedzina. Līdz ciemam vēl bija nepilni simt soļi. Franks rāvās uz finišu. Viņšnoliecās pāri stūrei. Pepo tiepīgi sekoja. Te Frankam noslīdēja no pedāļa kāja. Zods atsitās pret stūri. Ķēde bija pušu. Pepo> aizdrāzās garām, pēc tam arī Erce.

—   Ei, kaptein, — zobgalis sauca, — kurš tad gribēja būt pirmais?

Zēni sagaidīja Franku pie ciema. Viņš slaucīja piedurknē asiņojošo zodu.

—   Esmu uzveikts. Tehnisks nokauts. Viens priekšzobs kustas.

Lauksaimnieciskās ražošanas kooperatīva darbnīcā viņi salaboja Franka ķēdi. Uzzinājuši, kur strādā Henners ar savu traktoru, zēni aizsūtīja Pepo uz ciema patērētāju biedrības veikalu.

Veikalā stāvēja Selmeiera kundze. Viņa laipni pamāja savam vecajam kučierim no telšu nometnes.

—   Tev laikam gan Rībastā patīk?

Pepo bija samulsis un atrūca kaut ko nesaprotamu.

Anna Selmeiere dzirdēja, ka zēns prasa degvīnu — lielo pudeli. Steidzīgi samaksājis un ātri atsveicinājies, viņš aizgāja. Selmeiera kundze palūkojās ārā. Otrpus ielas viņa ieraudzīja Franku un Erci. «Vai tas ir iespējams? Vai šie slepus dzer degvīnu? Nometnē viņi bija tik kārtīgi puikas. Un pionieru vadītājs bija labās domās par viņiem!»

Henners Mertens apara lauku, kura malā auga irbulenes. Viņš bija pārguris no kratīšanās traktorā. Dienu Henners bija sācis ar saullēktu. Pēdējā labība bija nopļauta. Vīrs pie stūres sēdēja jau otro maiņu. Kopš pusdienām viņa «Famulus» vilka arklu pa rugājiem. Tas bija darbs, pēc kura netīkoja neviens traktorists. Bet kooperatīvam trūka arāju, un lauks steidzīgi bija jāuzar. Henners aplaida vērtējošu skatienu. «Puse būs. Lielākā puse. Vēl nepilni divi hektāri.» Viņš nožāvājās un izstaipījās. Gaiss ņirbēja. Virs arkla griezās putekļi, plandīdami nopakaļ kā nodriskāts karogs.

No Irbuleņu ceļa puses skriešus tuvojās trīs zēni. Trokšņodami viņi uzlēca uz braucošā traktora.

—   Sveiks, Henner! Kā klājas? Velnišķīgs karstumiņš, vai ne?

—   Uzmanīgi! — Henners sauca ar jautājošu skatienu noputējušajā sejā.

—   Kas tad jūs šurpu atdzinis?

—   Tu mums esi vajadzīgs, — Franks sauca motora troksnī.

—   Es?

—   Jā! Tu un tavs traktors.

—   Tur nekas nesanāks, zēni. Jūs taču redzat, cik daudz man vēl jāapar.

Traktors sasniedza ceļu. Henners nobremzēja un spēji pagrūda hidrauliskā pacēlāja roksviru. No zemes pacēlās arkls — trīs spoži lemeši. Lēnām izklīda putekļu mākulis. Henners paņēma savu vēderaino kafijas pudeli. Tur vēl bija pāris malku. Nolēcis zemē, viņš apsēdās zālē. Tūlīt blakus viņam aptupās Franks.

—   Paklau, mēs esam viena brigāde, mēs trīs. Būsim maiņu traktoristi. Mums jau Remonta un tehniskajā stacijā bijušas piecas nodarbības. Kad būsim gatavi, gribam nākt pie jums uz Rībastu.

—   Tā, tā, pie mums. — Henners sameklēja kabatā šķiltavas. — Es zinu. — Viņš aizdedzināja cigareti. Tad ar plato īkšķi nodzēsa šķiltavas liesmu. — Zinu pavisam labi. Jūs gribat pabraukāties. Un taisīt naudu. Bet to, ka būs arī jāstrādā, jūs laikam gan neapjēdzat?

—  Mēs gribam strādāt, — Franks sacīja. — Vari man ticēt, Henner. Tikai, paklau, maniem biedriem ar traktoru vēl ir maz pieredzes. Un mācību stundas ir īsas. Vai tu palaidīsi viņus pie •stūres? — Franks izvilka degvīna pudeli. — Te tev būs draudzības malks.

Henners skatījās uz pudeli Franka rokā.

—   Vai tu esi jucis? Degvīns tādā sutoņā gāž no kājām.

—   Ņem vien! — Franks nolika degvīna pudeli zemē. — Ņem mierīgi! Tu taču mums palīdzēsi?

Henners piecēlās.

—   Dumji jūs esat. Galīgi bērna prātā. — Viņš dusmīgi paspēra pudeli sāņus. Tinkš! Tā atsitās pret akmeni. Degvīns iztecēja zemē.

Mirkli neviens nekustējās. Visi blenza uz tumšo plankumu zem •pudeles lauskām. «Vienpadsmit markas vējā,» Ērce nodomāja. «Tā nu gan kapteinim bija traka iedoma!»

Henners izmīdīja cigaretes galu. Viņš nebija gribējis pudeli sasist. Viņš bija nikns uz sevi un vēl niknāks uz zēniem.

—  Muļķības! — Henners lamājās. — Lasieties pie velna! — Viņš ielēca traktorā un, strauji padevis gāzi, griezās atpakaļ uz lauka. Arkls iegrima zemē.

—   Tikai neatlaisties, — Franks sacīja. — Atri aiz manis! Vērojiet, kā viņš pārslēdz ātrumus. Arī no tā būs kāds labums.

Viņi lēkšoja pa garo lauku līdzās traktoram. Kad Henners atskatījās, lai pārbaudītu arklu, viņš likās zēnus neredzam. Vīrs brauca, cik ātri vien arkls ļāva. Bet zēni turējās līdzi. Putekļus : un svelmi viņi nejuta. Nonācis galā, Henners apgrieza traktoru, it kā zēnu tur nebūtu. Erce un Pepo skatījās viņam uz kājām. Domās viņi pārslēdza ātrumus.

«Šitāds tiepša,» Franks nodomāja. «Vai aizmirsis, ka es šim ari reiz palīdzēju? Un to, ka mēs Rībastā gājām talkā, kad trūka cilvēku?»

Un Henners domāja: «Nolāpītie puikas! Šodien tie man neliks mieru.» Viņš pamatīgi piedeva gāzi. Pie Irbuleņu ceļa, kur gulēja pudeles lauskas, Henners nobremzēja.

—  Vai jums dzīvot apnicis? Pietiek! Kāds vēl pakļūs zem riteņiem. Taisieties uz mājām!

Zēni negāja. Viņi stāvēja un blenza.

Kas cits Henneram atlika? Nevarēja taču tos nopērt un padzīt.

—   Nu labi, pirmais kāpj iekšā! Bet veicīgi! Es šeit negribu rauties līdz pusnaktij.

Franks iegrūda Pepo sānos.

—   Iekšā, vecais! — Un klusi viņš piebilda: — Neaizmirsti piedot gāzi.

—   Te ir nauda, — Henners sacīja Frankam. — Aizbrauc uz ciemu, atved zelteri. Četras pudeles. Un paciņu «Kazino».

Pepo bija iekāpis traktorā. Kad viņš sāka braukt, Franks un Erce aizturēja elpu. «Famulus» palēcās tā, ka arkla lemeši vien nošūpojās, tomēr traktors raustīdamies ripoja uz priekšu.

—   Apturi! — Henners sauca. Traktors apstājās. — Izslēdz ātrumu. Sāc vēlreiz. Bet nelēkā kā auns.

—   Vecīt! — Erce satvēra Franka roku. — Paskat tik, kā ormanis dragā! Tā tomēr nav bijusi traka iedoma, kaut arī degvīns izlijis zālē.

—   Ierakņā lauskas! — Franks sacīja. Un svilpodams brauca uz ciemu. Viņš domāja par Irēni. «Es viņai kaut ko uzdāvināšu no savas traktorista algas. Vispirms nopirkšu skolas somu, pēc tam — dāvanu Irēnei. Viņai drīz būs dzimšanas diena. Dāvanu par desmit markām. Varbūt arī ko dārgāku.»

Irbulenāju laukmalē bija liels notikums. Otrajā reizē Pepo uzņēma gaitu vienmērīgi. Iegriezis traktoru vagā, viņš nolaida arklu, kā bija vērojis darām Henneru. Tad viņš satvēra sviru. «Nospiest,» viņš klusi sacīja, «otro ātrumu, viens, pauze, divi, atlaist sajūgu un piedot gāzi!» Viņa kustības bija lēnas un saspringtas. Iedarbināšana vien sagādāja milzu piepūli. Tomēr viss gāja tā, kā viņš bija vingrinājies uz Franka ķeblīša un pirms iemigšanas reižu reizēm pārdomājis. Traktors vibrēja. Pepo nespēja noticēt, ka ir šī dārdošā spēka pavēlnieks. Zēns laimē notrīsēja. Viņš redzēja tikai ņirbošo vagu. Motora troksnis viesa viņā pārliecību: «Es to spēju! Es to spēju!»

Henners aplūkoja sīko puišeli, kas bija cieši satvēris stūri, it kā no tās būtu atkarīga viņa dzīvība. Viņš atcerējās savu traktorista gaitu sākumu. Dusmas par degvīnu un zēnu uzbāzīgo apsēstību bija pagaisušas. «Varbūt viņi kļūs par labiem arājiem. Būdams māceklis, es jau arī neizskatījos savādāks. Toreiz trak

tori bija liels retums. Un maiņas strādnieku nebija. Bet lai nu viņi pasvīst, šie resga|i, lai norūdās.»

—   Neiemiedz! — viņš uzsauca Pepo. — Brauc ar trešo ātrumu!

Pepo ķērās pie ātrumu sviras. Domās viņš skaitīja savu skaitāmo. Viens, pauze, divi — un gāzi! Nekad viņš neaizmirsīs, atlaižot sajūgu, piedot gāzi. Motors pukšķēja. Traktors vienmērīgi brauca uz priekšu. Zeme šķēlēm vēlās pār arkla lemešiem. Putekļu mākulis piepūtās kā milzīga bura.

Kad Franks atgriezās, Pepo gulēja zālē, atspiedis zodu pret abām dūrēm. Ar visu savu būtību viņš vēl arvien bija brauciena varā. Četras reizes zēns bija drīkstējis aizbraukt ar traktoru turp un atpakaļ. Tagad traktorā sēdēja Ērce.

Notrinkšķēja divriteņa zvaniņš. Taču zālē gulošais šķita neko nedzirdam. Franks piegrūda viņam.

—   Kas tad noticis? Vai neizdevās?

Pepo paskatījās tā, it kā būtu ieradies no citas pasaules. Franks redzēja viņa acīs svētlaimi.

—   Paklau, kaptein, aršana ir ko vērts! Par to es visu atdotu.

IRĒNE ATKLĀJ ZĒNU NODOMUS

«Darīts!» Irēne nodomāja. Viņa iebāza pēdējos veļas gabalus skapī. Viss bija saritināts un nolikts vietā. Rokas noglauda baltās veļas kaudzes. No skapja nāca patīkama smarža. Dīvaini, ka tīrībai ir smarža.

Mitrinot Franka sporta kreklus, apmierinājuma sajūta zuda. Atgriezās drūmās domas. Viņš nebija rādījies veselu nedēļu. Vairākas reizes viņa bija devusies uz mājiņu Mežrozīšu ceļā. Taču Franks nebija sastopams. Šķita, ka viņš no Irēnes izvairās. Diez ko viņš varēja darīt? Viņš neieradās ēdienreizēs, neapvaicājās vairs par Klausu un Katrīniti.

Irēne iegludināja Franka kreklos visas savas raizes. Kad darbs bija galā, viņa stingri bija apņēmusies: «Šodien viņš man būs spiests pateikt, kas notiek. Gaidīšu viņu kaut vai līdz vakaram.»

161

Ar veļas saini rokās Irēne ieskrēja pa Mežrozīšu vārtiņiem.

11 — 1528

Raudijs aiz prieka plosījās pa suņu būdu.

—   Tūlīt, tūlit, — viņa sacīja un iegāja istabā.

Trīs zēni pie galda dega nepacietībā. Šodien viss izšķīrās. Vakar viņi bija nolikuši eksāmena pirmo daļu. Bija rakstiski jāatbild uz divdesmit jautājumiem. Kurš būs izturējis? Vai visus trīs pielaidīs pie praktiskā eksāmena? Četros viņi to uzzinās.

Un tagad vēl pa starpu ieradās Irēne.

Istabā valdīja klusums. Pepo aizcirta mācību grāmatu un nolika sev aiz muguras uz kumodes.

—   Es laikam traucēju? — Irēne jautāja.

Klusums.

Viņa nolika veļas saini uz galda, kas bija apkrāsots ar kritu..

—   Kāpēc jums no manis ir noslēpumi?

Klusums.

—   Kas jums noticis, Frank?

Erce atbildēja kapteiņa vietā. Viņš izlikās par muļķi.

—   Kam tad jānotiek? Mēs prātojam par tehniskām problēmām. Tu jau redzi. — Viņš norādīja uz krīta zīmējumiem. — Tas ir motors. Bet tevi taču mašīnas maz interesē. Vai ne?

—   Vai ne! Vai ne! Beidz krāpties. Par tehniskām problēmām, tu vari sastāstīt savai vecaimātei. Es gribu zināt, vai mēs esam īsti draugi. Vai esmu jūsējā vai ne?

Zēni skatījās garām viņas apņēmīgajai sejai. «Tagad ir kapteiņa kārta,» Erce nodomāja un piegrūda tam ar celi. Franks noņēma veļas saini no krīta zīmējuma.

—   Paldies, Irēne. Nevajag uztraukties. Te ir vīru darīšanas. Citādi tu noteikti būtu mūsu pulkā. Tiešām, tīri tehniska lieta. Tā nav domāta meitenēm.

Viņa stāvēja tieši pretī, ar paceltu galvu, tikai plaukstas tiesu mazāka par Franku.

—   Kopš kura laika jums vieniem pieder tehnika? Vai es deru tikai veļai?

—   Saproti taču! Grūts pasākums. Un bīstams, Irēne. Bet ļoti svarīgs. Vēlāk tu visu uzzināsi.

—   Ak tā, ļoti svarīgs? — Viņa atmeta matus, it kā vēl arvien nēsātu garās bizes. — Un jums tas jāslēpj? Arī no manis? Kas notiks ar mūsu grupu, ja jūs tā nošķirsieties. Mēs taču apņēmā

mies turēties kopā. Un nu? Esat gan jūs labiņi! — Viņa pagriezās un gāja uz durvīm.

Franks gribēja skriet meitenei paka], lai visu izskaidrotu. Erce to nelaida.

—   Tā ir labāk, — viņš čukstēja. — Viņa to nespētu saprast, jo vēl nekad nav sēdējusi pie stūres.

Zēni skatījās pa logu, kā Irēne aiziet uz kūti. Viņa sadabūja savu divriteni. Tad atsēja no būdas Raudiju un brauca prom.

—   Ak tu piķis! — Pepo sodījās. — Sī ir noskaitusies!

Ērce paņēma no kumodes mācību grāmatu.

—    Ļautiņi, skaidru galvu! Turpinām. Mēs palikām pie bremzēm. Pepo, tava kārta!

Partizāni turpināja atkārtošanu. Franks uzreiz nespēja atgūties. Bet tad viņu atkal sagrāba eksāmenu drudzis, un viņš Irēni aizmirsa.

Raudijs raustīja saiti, ko viņa saimniece biia apmetuši ap velosipēda ragiem. Temps viņam bija par lēnu.

Irēne nikni mina pedāļus. Pie tirgus kafejnīcas viņa ieraudzīja izkārtni: «Zemeņu saldējums». Meitene nokāpa no riteņa. Mēnešiem ilgi Irēne bija skopojusies ar savu kabatas naudu. Bet šodien viņa vienreiz gribēja iegriezties kafejnīcā un notiesāt milzīgu porciju zemeņu saldējuma.

— Sargā! — viņa sacīja Raudijam un piesēja to pie divriteņu statņa. — Sargā labi, kamēr atgriezīšos!

Kafejnīcas garderobē bija liela spoguļsiena. Irēne pagrozījās, aizmugurē iebāza svārkos zaļo blūzi, sasukāja matus. Tad vērtējoši nopētīja sevi spogulī. «Laime, ka esmu labi saģērbusies. Zēniem tas ir vienalga. Diez vai Franks vispār ko tādu ievēro? Siem galvā ir tikai viņu uzpūstās idejas. Par ko viņi varētu prātot? Kāpēc tāda noslēpumainība? Tikai vīriešiem! Taisni jāsmejas!»

11

Smiekli viņai nenāca; ieejot pa lielajām divviru durvīm, aiz grīdceliņa aizķērās kāja. Vislabāk viņa tagad gribētu būt Mežrozīšu ceļā.

163

Te meitene izdzirda saucam sevi vārdā. Pie loga māja Kurkulīte. Un blakus viņai sēdēja Hanne Srēdere.

—   Beidzot atkal tiekamies, — Kurkulīte sāka tarkšķēt. — Zemeņu saldējums ir lielisks, Irēne. Man vairs nelien. Un tu k|ūsti arvien slaidāka. Gribētu tādu vidukli kā tev. Apsēdies! Kā klājas? Tu esi uzcirtusies! Hanne, kā tev patīk viņas frizūra? Pa pirmo, vai ne? Daudz elegantāk nekā bizes.

Kad Kurkulite sāka runāt, beigas nebija paredzamas.

—   Tss! — Irēne aizspieda viņai muti. — Mēs neesam vienas. — Viņa uzlūkoja Hanni. — Vai TIringā bija skaisti?

Hanne noskurinājās.

—   Briesmīgas brīvdienas.

—   Vai kas noticis?

—   Ak, viena garlaicība! Četras nedēļas pie vecām tantēm. Četras nedēļas kafijošana, pastaigas un glaimi vien. Es labprāt būtu atbēgusi pie jums uz nometni. Kurkulīte man visu izstāstīja. Vai viņa tiešām prot peldēt?

Irēne apstiprināja.

—   Tētis uzdāvināja man piecas markas, — Kurkulīte lielījās. Viņa prātoja, vai spētu notiesāt vēl vienu saldējuma porciju.

Hanne apvaicājās par zēniem. Irēne atmeta ar roku.

Kurkulīte ķiķināja. Viņa skaitīja naudu.

—   Ēdīsim labāk saldējumu. — Viņa bija izšķīrusies par trešo porciju.

Divviru durvis atvērās, ienāca jauns vīrietis. Ede Senkpīls! Viņš sveicināja meitenes.

—   Nu-u, manas dāmas, vai uzdzīvojam? Nekas nav labāks par zemeņu saldējumu! Uff! — Viņš atkrita krēslā. — Kurkulīt, vai tu man vienu izmaksāsi? Nav ne graša pie dvēseles. Bet apetīte kā vilkam. Tu taču vienmēr esi bijusi īsts biedrs.

Kurkulīte jutās glaimota.

—   Bet tikai mazo, par četrdesmit. Vairāk man nav.

Viņa pamāja oficiantei kā liela dāma. Meitenes pasūtīja saldējumu.

Ede grozīja savu dzelteno tranzistoru, kas Kurkulītei tā patika, un vēlīgi smaidīja.

—    Kurkulīt, tu esi nepārspējama. — Un ar tādu pašu smaidiņu viņš pievērsās Irēnei. — Labi izskaties. Tiešām. Esi kolosāli pārmainījusies. Bizes man nekad nav īsti patikušas.

«Vientiesis!» viņa domāja. «Kāda šim daļa gar maniem matiem! Labāk lai nocērp savas angoras pinkas.» Ja saldējums jau nebūtu pasūtīts, viņa dotos prom.

Ede gribēja ar Irēni parunāties.

—   Saki — vai Brinkmanis tiešām kļuvis par maiņu traktoristu? Kad Remonta un tehniskajā stacijā sākās kursi, es viņu tur sastapu. Tas tik bija joks, maziņās! Tas jums jādzird. Brinkmanis par vari gribēja, lai viņam ir sešpadsmit. Un ko viņš izdarīja, šis zeņķis? Pieblēdīja sev vienu gadu.

Irēne izbijās. «Pieblēdīja sev vienu gadu? Ak tā tas ir. Ne jau viņš vien, domājams, ka visi trīs.»

Ede ņirdza par savu joku.

—   Brinkmanis kas Brinkmanis. Vienmēr grib būt pieaudzis. Mani tikai interesē, kas no tā iznācis. Irēne, tu nezini, vai šis triks viņam izdevies?

—   Nieki, — viņa ātri sacīja. — Tās ir baumas. Zēni bieži fantazē.

Oficiante atnesa saldējumu. Irēne domīgi ēda. «Jābrīdina Franks. Senkpīls to izbazūnēs pa visu pasauli.»

—   Kas tad tev? — Kurkulite vaicāja. — Vai tavējais nav garšīgs?

—   Garšīgs, garšīgs.

Ede atkal stāstīja jociņus. Viņš briesmīgi pārspīlēja. Kurkulīte un Hanne smējās. Bet Irēne, kas viņam šodien tik ļoti patika, vispār neklausījās. Un tieši viņai Ede gribēja paspīdēt. Pūles bija veltīgas. Klusēdama iztukšojusi savu saldējuma trauku, meitene samaksāja un gāja laukā. Tur viņa atraisīja seteru.

—   Nāc, Raudij! — Irēne brauca uz Mežrozīšu ceļu.

Mājiņā valdīja klusums. Meitene izskrēja dārzā un sauca. Atbildes nebija. Zēni bija prom.

RTS pagalmā tika nosaukti eksaminējamo uzvārdi. Divi duči gaidpilnu seju skatījās uz satiksmes regulēšanas policistu. Kuri no kursu dalībniekiem bija nolikuši teorētisko daļu?

Pepo uztraukumā stāvēja pavērtu muti. Franks bija sažņaudzis bikšu kabatās dūres. Un Ērce nepārtraukti rija siekalas, jo viņam kalta rīkle.

Uzvārds sekoja uzvārdam. Nosauktie izgāja priekšā pie instruktora Surika. Desmit uzvārdu, divpadsmit uzvārdu, piecpadsmit uzvārdu — un vēl neviens no partizāniem nav nosaukts. Viņi neskatījās cits uz citu, mokošā nepacietībā viņi raudzījās uz uniformas balto cepuri. Tad: Franks Brinkmanis! Jozefs Vanclēbens! Pēteris Pols! Policists salocīja sarakstu.

Visi trīs partizāni uzelpoja. Ērce, aizsmacis no uztraukuma, sacija:

—   Ļautiņi, tagad būs pēdējā kārta.

Uz futbola laukuma stāvēja traktors ar piekabi. Trase bija iezīmēta ar karodziņiem. Vajadzēja izdarīt divus asus pagriezienus. Turklāt izbraukt pa futbola vārtiem. Tie bija sašaurināti ar salmu ķīpām. Bija izliktas vairākas zīmes: «loka ceļš», «braukt aizliegts», «ātrums ierobežots».

Eksaminējamie pētīja maršrutu. Meiteni laukuma malā neviens neievēroja. Viņa ar suni līdzās sēdēja kastaņas ēnā.

—   Sīkums, — Franks sacīja. — Svarīgi ir trīs momenti: nedrīkst noslāpēt motoru, citādi jūs tūlīt esat izgāzusies. Tad jāievēro zīmes. Un pirms vārtiem jāpagriež traktors tā, lai tas ar piekabi neaizķertos. Kad nogriežaties, atcerieties pagrieziena rādītāju.

Policists ieskatījās sarakstā.

—   Sāksim no beigām. Pēteris Pols ir pirmais. Iznākt uz priekšu, Pol! Pārbaudiet piekabi, vai tā atbilst satiksmes noteikumiem!

Pepo stāvēja kā zibens ķerts. Franks iečukstēja viņam ausi: «Ierobežojuma zīme! Spiediens riepās!»

Drebošiem ceļgaliem Pepo piegāja pie braucamā. Sakabe bija nodrošināta atbilstoši prasībām. «Ierobežojuma zīme?» viņš prātoja. «Ko gan kapteinis ar to domā?» Viņš pagriezās pret vīru baltajā cepurē. «Man jāpārbauda spiediens riepās. Piecas atmosfēras.»

—   Labi. Pieņemsim, ka riepas ir kārtībā. Kas vēl?

Pepo drudžaini prātoja. «Kas vēl, kas vēl?» Nekas vairs nenāca prātā.

—   Nu, cik ātri jūs drīkstat braukt ar piekabi?

—   Ak tā! — Tagad Pepo zināja, ko no viņa grib. — Maksimālais ātrums — divdesmit kilometri. Trūkst ierobežojuma zīmes. Pa labi un pa kreisi jābūt zīmei ar uzrakstu.

—   Labi. Kāpiet iekšā! Ceļš ir brīvs.

«Cerams, ka viņš neaizmirsīs atlaist rokas bremzi,» Franks domāja. Pepo neaizmirsa par rokas bremzi. Viņš klusi noskaitīja savu skaitāmo, un traktors aizbrauca, ietinies biezā putekļu mākonī. Pie pirmā pagrieziena viņam vēl laikus iešāvās prātā pagrieziena rādītājs. Pārslēdzot ātrumu, zēns piedeva starpgāzi. Un ar lielu loku izbrauca pa vārtiem. Izkāpis no traktora, viņš būtu varējis apkampt vai visu pasauli.

—   Nolikts, — satiksmes regulēšanas policists sacīja. — Nākamais ir Vanclēbens. Jozefs Vanclēbens.

Bāls, miklām rokām Ērce ierāpās traktorā. Dūša bija saskrējusi papēžos. Tad viņš ieraudzīja kapteini, kas pacēla gaisā dūri. Tas nozīmēja: ķeries klāt, vecais! Ērce satvēra ātrumu sviru un atcerējās pirmo vingrinājumu ar ķebliti Franka istabā. Viņam kļuva vieglāk.

Pēc stundas ceturkšņa partizāni gulēja zālē, izbrīnījušies, ka viss tik ātri ir garām. Viņu domas klida tur augšā pa debesīm. Rīt mēs sēdēsim traktorā un būsim īsti traktoristi! Mēs paveiksim vēl daudz vairāk. Laiks vilkās bezgala lēni, kamēr viņi tika pie braukšanas apliecībām.

—   Darbavieta? — vīrietis korda uzvalkā jautāja.

—   Rlbasta, — Franks atbildēja. — Visiem trim. Rīt no rīta mēs būsim tur.

—   Labi, puiši. Es piezvanīšu priekšsēdētājam, ka jūs ieradīsieties. Laimīgi!

Arā viņi pārsteigti apstājās. Virpuļu virpuļiem šurp brāzās Raudijs.Un tur pie žoga gaidīja Irēne. Viņa laukuma malā bija dzīvojusi līdzi eksāmenam un redzējusi zēnu prieku.

—   Es jūs apsveicu, — viņa sacīja.

Partizāni neuzticīgi skatījās.

Irēne čukstēja:

—   Es visu zinu. Man jūs jābrīdina. Ede Senkpīls zobojās, ka tu, Frank, esot pieblēdījis sev vienu gadu.

—   Senkpīls? Kad?

—   Pirmīt. Viņš plātījās pa tirgus kafejnīcu, jo tur bija klāt Hannc un Kurkulīte.

—   Draņķis tāds! — Ērce kliedza. — Nu viņš dabūs trūkties!

Pepo jau drāzās prom. Franks un Ērce joza nopakaļ. Kavēties

nedrīkstēja. Vajadzēja notvert Edi. Raudijs skrēja gabaliņu līdzās Frankam, tad atgriezās pie savas saimnieces. Suns riedams lēkāja viņai apkārt. Irēne uzkāpa uz riteņa. Raudijs bija vīlies. Viņa nesekoja zēniem, bet brauca uz mājām. Un viņš ar tādu prieku būtu skrējis līdzi saviem trim draugiem.

Aiz kapsētas bija Eilenbergas makšķernieku paradīze. Te dzirnavu grāvītis ietecēja upē. Ūdens guldzēja, un straujā dejā griezās virpuļi.

Ede Senkpīls atbalstījās pret nogāzes margām. Viņš vēroja makšķerniekus. Vizuļi peldēja pa straumei un vilināja asarus. Krasta tuvumā bija raudas, pliči un ruduļi. Dziļi apakš vītoliem zvilnēja plauži.

Gandrīz visi Eilenbergas zēni savus pirmos pličus bija noķēruši šeit. Arī Ede. Viņš zināja, kā jāmakšķerē zivis. Taču tālāk par asaku tiesu nebija ticis. Makšķerēšana prasa pacietību un pūles. Edēm tas nebija pa spēkam. Viņš labāk noskatījās.

Ne tikai ar makšķerēšanu vien tas tā bija. Visur viņš stāvēja malā, baidīdamies katras lielākas piepūles. Bez mērķa, kā zars ūdenī viņš ļāvās straumei.

Tagad Ede snaikstīja kaklu. Vīram tur apakšā bija kaut kas uzkodies. Pludiņš noraustījās — divreiz, trīsreiz — un nozuda. Cirtiens. Sudrabains zibsnis. Ede skrēja lejup pa nogāzi.

—   Vai drīkst palīdzēt?

—   Liecies nu mierā. — Vīrs kreisajā rokā jau turēja dukuru. Viņš iecēla tajā smagu plaudi.

«Man vajadzētu kļūt par makšķernieku,» Ede domāja. «Par īstu sporta makšķernieku.» Lielā zivs vīra tīkliņā viņu iejūsmoja.

—   Varens makāns, — viņš sacīja.

Makšķernieks pamāja.

—   Manuprāt, būs savi divi kilo. — Viņš uzlika jaunu ēsmu.

—   Es te zinu labas vietas, — Ede skaidroja. — Pa labi, zem sēru vītola, tur tie stāv kā kareivji. Vai drīkstu paņemt jūsu otru makšķeri?

Viņu ķēra nievājošs skatiens.

—   Esi gan tu labiņais! Nagus nost no maniem rīkiem!

Edes makšķerēšanas kāre noplaka. Viņš apsēdās uz kabatlakatiņa, lai nenosmērētu gaišās gabardīna bikses. Rūpīgi sarāvis uz augšu bikšu staras, viņš meklēja dzeltenajā kastītē kādu šlāgeri. Tagad viss bija pa vecam: acumirk|a sajūsma bija zudusi. Kapsētas smaka un mūzikas skaņas uzdzina melanholiju. Ede juta sev līdzi. Viņam nebija neviena drauga. Neviens par viņu neinteresējās. Pat meitenes neņēma viņu nopietni — tādu lielu, brašu jaunekli tumšām, sprogainām cirtām.

«Kāpēc Irēne man kafejnīcā neveltīja ne mazāko uzmanību? Hanne Srēdere un resnā Kurkulīte ir zosis. Tarkšķēt un ķiķināt vien viņas prot. Un tūlīt apvainojas, ja kāds kaut ko uzdrīkstas. Bet smukā lrēne ātri vien aizlasījās prom.»

Ede ilgi sevi prātoja. Dzeltenais «skumju kliedētājs» nespēja viņu mierināt.

Viņam aiz muguras pār kapsētas mūri pacēlās trīs galvas.

—   Ļautiņi, — Erce čukstēja, — viņš tur sēž kā uz pasūtījuma. Grūdiens — un štāte būs izmirkuši. Aiziet!

Franks parāva viņu atpakaļ. Aiz kapsētas mūra sākās strīds.

—   Klusāk! — Pepo brīdināja.

Kapteinis bija par diplomātisku pieeju.

—   Spēks rada lielāku respektu. Taču, ja mēs ielidināsim viņu upē, nekāda saruna nesanāks. Turklāt tas būtu gļēvi, tā no muguras. Mums viņš jānopratina.

Erce nepiekrita.

—   Nopratināšana ir nopratināšana. Mums viņš pamatīgi jāsapurina.

—   Neaizmirsti, — Pepo iemeta starpā, — ka mēs, tā sacīt, esam viņa rokās. Ja viņš izpļāpā, ar mums ir cauri. Vai tu gribi riskēt ar braukšanas apliecību?

To Erce negribēja.

Franka vārdi bija izšķirošie:

—   Manis dēļ, purinām. Bez upē gāšanas. Un pēc tam sakursim viņam pamatīgu pirti!

Ede Senkpīls iztrūkās no grūtsirdīgajām domām. Pēkšņi viņam blakus bija notupies Brinkmanis. Un no otras puses pa nogāzi šurp lavījās Erce. Abi piestāja pavisam tuvu. Ede apslēpa savu pārsteigumu. Viņš braši notēloja atkalredzēšanās prieku.

—   Jūs tie esat, ha, ha, jūs vecie kaujinieki. Kā tad jums iet?

—   Izslēdz to sirēnu! — Erce nošņācās un drusku iedunkāja viņu.

Ede aptvēra savu bīstamo stāvokli. Spiedzošais Teksasas vilnis tūlīt apklusa. Ede gribēja piecelties. Pepo no aizmugures grūda viņam ar celi pakausī. Erce vicināja pa gaisu rīksti un šņāca.

—   Čābiski mums iet, tāpēc ka tu smirdi. Pēc neģēlības tu smirdi!

—   Kā … kā tā?

Franks satvēra Edes roku.

—   Paskaties uz mani! Es gribu zināt, kāds izskatās īsts draņķis.

—   Es neesmu draņķis.

—  Varbūt nodevējs skan labāk? Tu nomelno biedru, lai paplātītos meitenēm, un negribi, ka tevi sauc par draņķi.

—   I<ā tā, es nevienu neesmu gribējis nomelnot.

—   Tā-ā. Aiz tīras pārskatīšanās, vai ne?

Ede saduga arvien vairāk. Zēni sakūra viņam pamatīgu pirti, līdz viņš galvoja nekad vairs nerunāt par maiņu traktoristiem. Erce šmīkstināja gaisā rīksti.

—   Vai tu solīsies rakstiski?

—   Tūlīt, ja jūs gribat.

—   Tieši to mēs gribam. Ātri uzraksti!

Viņiem nebija nevienas papīra lapas. Atradās tikai zīmuļa gals un mācību grāmata traktoristiem. Edēm sava apņemšanās bija jāieraksta Franka mācību grāmatā. Ērce diktēja. Edi iedunkāt vairs nevajadzēja.

—  Tagad pilnu parakstu: Edgars Senkpīls, saukts Ede! — Ērce pārbaudīja saistības un aizcirta grāmatu.

Ede noskatījās viņiem paka|. «Vēlreiz izkūlos sveikā,» viņš nodomāja. «Brinkmanis savu panācis. Viņš ir maiņu traktorists. Un abi pārējie noteikti arī. Tikai es nekas neesmu.»

Odens guldzēja. Gaisā nosīca makšķernieku vizuļi un, klusi plīkšķēdami, iegrima upē. Tik vientuļš Ede jutās pirmoreiz.

Kad ieradās partizāni, Irēne jau rosījās Mežrozīšu ceļa mājiņā. Viņa bija sakopusi istabas un uzklājusi galdu. Tas izskatījās kārdinošs: smērētas maizītes, gurķi, siļķu tīteņi, siļķu salāti. Pa starpām stāvēja četras glāzes. Jaunizceptie maiņu traktoristi snaikstīja kaklus.

—   Nosvinēsim braukšanas apliecību saņemšanu, — Irēne sacīja. — Un to, ka Raudijs mums tomēr tika par velti. — Viņa ielēja glāzēs ķiršu boli ar krietni daudz sulas un mazliet vīna. — Uz veselību, noslēpumu vāceles!

Bole garšoja lieliski. Irēne tajā bija ielikusi ledus gabaliņus, īsta veldze pēc dienas uztraukumiem. Viņi lieliski atspirdzinājās. Seters grauza šķiņķa kauliņu.

Franks piesita ar karoti pie glāzes. To viņš bija noskatījies kādā kinofilmā.

Viņa svētku runa bija īsa:

—   Vīri, man ir priekšlikums. Raudijs ir kļuvis par ceturto partizānu. Un Irēnei vajag būt par piekto. Vai piekrītat?

—   Nav divu domu! — Ērce teica.

—   Ir laiks, — Pepo sacīja.

Visi trīs paspieda jaunajai partizānei roku. Irēnes acīs zibsnīja šķelme.

—   Bet ja nu es no tehnikas neko nejēdzu?

—   Nū-ū, tas nav tas ļaunākais, — Erce atteica. — Paskaties uz ormani. Partizāniem viss ir pa spēkam. Vai tu baidies? Mēs tev uzkonstruēsim pavisam maigu traktoriņu.

Viņa smējās un ielēja vēl ķiršu boli.

Franks dziļi ievilka elpu, iekams turpināja savu svētku runu.

—  Tātad, partizāne Irēne, vispirms man vajadzīgs tavs ritenis braucienam uz Rībastu.

—   Tu vari to ņemt. Mans ritenis ir mūsu ritenis.

Ērce un Pepo aplaudēja.

—   Otrkārt, tu mums būsi ļoti nepieciešama skolā. Tāpēc, ka mēs gribam art līdz rudenim. Varbūt arī pa naktīm.

—   Ko tad jūs iesāksiet ar mācībām?

—   Partizānu palīdzība. Vai tu nesaproti?

Raudijs ņurdēja. Izlaidis no mutes kaulu, viņš pielēca pie loga. Aiz rūts vidēja kāda seja. Arā pie stikla dauzīja Ede Senkpīls.

—   Hallo, vai drīkstu ienākt? — Varbūt Ede bija noklausījies? Viņš jau stāvēja uz sliekšņa. — Vai arī es varu kļūt par partizānu?

Edes balsī ieskanējās vēl nedzirdēts tonis. Bravūra bija zudusi. Ar ilgpilnām acīm viņš raudzījās pāri svētku galdam.

«Ja nu viņš nemaz nav tāds, kāds vienmēr izliekas,» Irēne nodomāja. Viņa piegrūda pie galda ķeblīti.

—   Apsēdies!

Ede apsēdās un sakārtoja bikšu staras. Kaklā pakārtais tranzistors bija izslēgts.

Irēne sameklēja skapī glāzi un ielēja boli.

—   Iedzer kādu malku!

Raudijs ošņāja Edes smalkās gabardīna bikses.

—   Se, prom!

Traktoristi rādīja drūmus ģīmjus. Viņiem nepatika, ka Ede te ieplešas. Taču ēdienu un boli bija devusi Irēne, viņa varēja ar to rīkoties, kā grib.

Ede no jauna atguva savu veco bravūru.

—   Uz veselību! — viņš sacīja un, tā kā zēni nekustējās, saskandinaja ar Irēni. — Vai jums vajadzīga mūzika? — Viņš pagrozīja dzeltenā uztvērēja kloķi. — Kad sāksies braukšana? Es būšu ar jums. Braukt es protu ja'u sen.

—  Negrabi, — Franks norūca. — Traktors nav mopēds. Nodevēji mums nav vajadzīgi. Mums vajadzigi biedri.

—   Un es, kas tad esmu es, Frank?

—   Ha, ha, ha! — Ērces blējiens bija pilns izsmiekla. — Nekad tu vēl neesi pa īstam bijis ar mums, tu mutes varoni! Tu …

Irēne pārtrauca viņu:

—   Neķīvējics, Ērce! Mums Edgaram jādod iespēja. Ja nu viņš domā nopietni? Atcerieties ugunsgrēka nakti Rībastā!

—   Labi, — Franks sacīja, — dosim iespēju. Klausies, Ede! Pirmais uzdevums: tev jānoliek maiņu traktorista eksāmens. Spriežot pēc taviem vārdiem, tas nebūs grūti. Tad nāc atkal pie mums. Ar traktorista apliecību. Skaidrs?

Ede raustīja bikšu vīles. Pa radio kāda balss dziedāja: «Mans draudziņš spēlē ar neīstām kārtīm …»

Ērce smīnēja.

Ede nenoteikti pamāja. Vai tā bija piekrišana? Par promiešanu Ede nedomāja. Viņš uzlūdza Irēni uz deju. Viņa negribēja atteikt. «Katram ir tiesības mani uzlūgt,» viņa nodomāja un kopā ar Senkpilu dejas solī virzījās apkārt galdam.

Ērce nekaunīgi skaļi žāvājās.

—   Jāiet uz mājām, ļautiņi.

—   Man arī, — Pepo sacīja.

Vakars bija sabojāts.

CŪKU MESLI UN CITI ŠĶĒRŠĻI

Austošā diena sūtīja pirmos gaismas starus. Debesis virs jumtiem bija violetas un bāli dzeltenas. Rātsnama pulkstenis nosita četri. Kad Franks un Pepo nogriezās pa galveno ieiu, Erce jau gaidija pie pasta.

—   Ātrāk! — viņš sauca. Zēna sauciens rīta klusumā atbalsojās pa visu ielu.

Draugi traucās kā vējš. Uz Pepo bagāžnieka bija liels sainis ar ēdamo.

—   Vai braukšanas apliecības un dokumentus paņēmāt? — Franks vaicāja.

Erce uzsita pa krekla krūšu kabatu.

—   Viss ir te, kapteini!

—   Uz priekšu, partizāni, seglos! Piecos traktori dodas darbā.

Zēni trakā steigā brauca uz Rībastu. Puspiecos viņi nogriezās

uz kooperatīva garāžām. Virs atvērtajiem vārtiem karājās izkārtne: «Lauksaimnieciskās ražošanas kooperatīvs «Sarkanais Karogs»». Vārtu stabs pa labi bija apgāzies.

Viņi nokāpa no divriteņiem. Gaiss smirdēja pēc dīzeļe||as un cūku mēsliem. Plašā laukuma malā atradās cūku kūts. Zēni nopētīja spēkratus. Viņi saskaitīja septiņus traktorus.

—   Mums pietiks, — Erce sacīja. — Atri apskatīsim, iekams ierodas traktoristi.

—     Labāk liecieties mierā! — kāda balss sacīja. Aiz muguras stāvēja Henners Mertens.

Franks salutēja un ziņoja:

—   Trīs maiņu traktoristi ir ieradušies!

—   Ko tu neteiksi!

—   Jā, Henner. Mēs nolikām eksāmenu.

Franks izvilka no kabatas braukšanas apliecibu. Arī Erce un Pepo parādīja savējās. «Paskat tik!» Henners nodomāja. «Sie puikas nav apturami. Vai ari šeit viņi savu panāks?» Henners paraustīja plecus.

—   Es jums nevaru palīdzēt, vedu pienu. Mans «Famulus» ir aizņemts. To pārņēmis skolotājs Ostvalds. Viņš arī ir maiņu traktorists. Parunājiet ar brigadieri Kopi.

Atvēris garāžu, viņš izbrauca ārā kravas automobili.

—   Neceriet, ka tas būs tik viegli, — viņš vēl uzsauca. Zēni gaidīja.

Ieradās pieci traktoristi. Brigadieris Kope bija augumā mazākais. Kad Franks stādījās priekšā, Kope braucīja savus melnos bārdas rugājus. Zēni uzrādīja traktorista apliecības.

—  Ak tu debestiņ! — Kope sacīja. Uz spēcīgajiem pleciem viņam bija plakans pauris. — Mēs taču neesam atbildīgi par bērnudārzu.

«Žultainais punduris!» Erce nodomāja. «Izskatās pēc gorillas.»

Franks bija pusgalvu garāks par Kopi. Zēnam kremta, ka Kope bija pieminējis bērnudārzu. Viņš bija nosarcis. Protams, trīs partizāni neizskatījās visai pieauguši savās īsajās bikšelēs. Par to neviens no viņiem nebija padomājis. Taču Franks neatlaidās. Viņš panāca Kopi un pieskārās tā plecam.

—   Acumirkli! Mēs gribam palīdzēt, jo visur trūkst traktoristu. Tāpēc nolikām eksāmenu braukšanā. Vai tad brigadieris vairs neatbild par darba organizēšanu? Es gribētu to zināt.

Druknais vīrietis ar īkšķi nošņauca degunu.

—   Atšujies, puika! Es jūs neesmu šurp saucis. Mūsu traktorus mēs paši protam salauzt. Tāpēc mums za]knābji no pilsētas nav vajadzīgi. Tur pie vārtiem stāv agronoms. Varbūt tas jums iedos darbu.

Viņi devās pie agronoma un atkal parādīja savas apliecības. Franks sacīja:

—   RTS direktors Gūtjārs par mums ir ziņojis. Pa telefonu.

Agronoms atteica, ka viņš par to neko nezinot. Viņam pietiekot ar lauku darbiem. Par spēkratiem atbildot brigadieris Коре.

—   Tad es runāšu ar priekšsēdētāju!

Priekšsēdētājs esot aizbraucis. Un viņš tik un tā nerīkošoties pret Kopēs gribu. Traktoristiem jāatbildot par savām mašīnām. Divpadsmit un četrpadsmit stundas tie nosēdot pie stūres. Tāpēc vien, ka pēkšņi kāds uzrodas un vēlas dažas dienas pabraukties, nevarot tos kaitināt.

Franks redzēja traktorus izbraucam pa vārtiem.

—  Mēs neesam tikai uz dažām dienām, — viņš sacīja. — Mēs gribam strādāt pa istam.

—  Tad pierādiet to, — sauca Коре, kas bija pienācis klāt ar cūkkopi Jēkabu. — Rau, tur, — viņš rādīja uz kūti, — tur ir diezgan daudz mēslu. Labi cūku mēsli. Tie jāsakrauj kaudzē.

Partizāni skatījās uz izsvaidītajām mēslu čupām pie kūts sienas. Mēsli mēnešiem ilgi bija mesti ārā pa aizmugures lūkām.

Коре zobgalīgi mirkšķināja ačeles.

—   Nu-u? Vai jums ir dūša? Vai ķersieties pie mēsliem? Braukšanas apliecības gan te nav vajadzīgas, bet nav arī nekāda bērnu spēlīte. Parādiet, ko spējat!

—   Kad mēs varēsim braukt? — Franks gribēja zināt.

Brigadieris aizdedzināja cigareti.

—  Mjā, pašlaik neviena brīva traktora nav. Kad jūs būsiet sakrāvuši mēslus, parunāsim par to. — Viņš pievērsās cūkkopim: — Jēkab, cik ilgam laikam te pietiks darba?

Cūkkopis Jēkabs pakšķināja savu tabakas pīpi.

—   Nu ko, savas sešas normas, manuprāt, būs. Siem jaunajiem Jaudīm — trim dienām. Mazākais, trim dienām.

Agronoms devās prom, un Коре ar savu «RT» izsparkšķināja pa vārtiem.

Te nu partizāni stāvēja. Mēslu kraušana! Vai tādēļ viņi bija zubrījuši un kaluši. Lielais sapnis izkūpēja.

Ērce izgāza dusmas uz Kopi:

—   Gorilla tāds! Viņš pret mums izturas kā pret pēdējiem salašņām. Pie tam vēl ņirgājas.

—   Šeit mēs pie traktora netiksim, — Pepo sacīja. Franks berzēja ar papēdi eļļainās smiltis.

—   Nogaidīsim. Kas tad ir trīs dienas! Brigadieri vajadzētu turēt pie vārda. Iesim aprunāsimies ar Ostvalda kungu.

Uz laukuma vēl stāvēja divi traktori: «Famulus», ko Hennera vietā vadīja skolotājs Ostvalds, un «Pionier Тур Harz». Skolotājs bija uzpildījis eļļu. Viņš pazina zēnus no ugunsgrēka nakts.

—   Vai esat satriekti? — viņš jautāja.

—   It kā mēs būtu kādi svešinieki, — Franks sacīja. — Nometnē kooperatīvs mums ziedoja aunu, un tagad šitā.

Ostvalds saprata zēnu sarūgtinājumu. Pirms nedēļas, kad viņš sāka strādāt par maiņu traktoristu, viņam bija klājies līdzīgi.

—   Nomierinieties, traktoristi taču nezina, ka jūs protat braukt. Pavasarī kāds maiņu izpalīgs salauza «Zetoru» gabalu gabalos. Kopš tā laika viņi neuzticas. Un arī drusku aizspriedumaini šie ir. Tas ir mans traktors — tā viņi pieraduši teikt. Ko jūs darīsiet, zēni?

—   Laidīsimies prom, — Erce atteica. — Mēslu kraušana ir tīrā ļaunprātība. Vai ļausim sevi mocīt, kaptein?

—   Apdomāsim, vīri. — Franks norādīja uz netīro «Pionieri».

—   Ostvalda kungs, kas ar to brauc?

—   «Pionieris» nekustas. Bojāts augstspiediena sūknis.

Franks savilka lūpas un iesvilpās.

—   Partizāni, mēs paliekam, — viņa balss bija apņēmīga.

—   Krausim mēslus.

—   Vārds vietā, — Ostvalds sacīja. — Коре arī domā, ka jūs jo ātri pazudīsiet. Ar mēslu kraušanu viņš grib jūs pārbaudīt. Nepadodieties, puiši! Paļaujieties uz mani! Atsūtīšu jums palīgus.

Iesildījis «Famulu», viņš padeva pilnu gāzi. Pāri laukumam nokūpēja zili dūmi.

—   Kaptein, vai tu tiešām gribi ķerties pie mēsliem? — Ērce jautāja.

—   Ko tad citu! Tas ir vienigais ceļš.

Pepo sašķieba muti.

—   Mēslus kraut es varu arī mājās. Zirgiem mēsli tik ļoti nesmird kā cūkām.

—   Tad vācieties prom! — Franks uzkliedza. — Laikam domājat, ka man patīk? Bet es palikšu. Kaut arī astoņas dienas būtu jādakšo melnās miesās. Es traktoru dabūšu.

Erce skatījās uz mēslu čupām. Vesels mēslu kalns — kaudzītepie kaudzītes! Viņš vairs neizprata savu kapteini.

—   Cilvēk, tu joko. Viņi pārsmiesies par mūsu stulbumu — šis Коре un cūku onkulis.

—   Maldies, Erce. Viņi smiesies, ja mēs aizlaidīsimies. Pilsētas baltrocīši, viņi sacīs, no mēslu smakas vien mūk pa gabalu. Bet, ja ķersimies pie dakšām, viņiem vajadzēs dot mums traktoru.

Kapteiņa loģika Erci un Pepo nepārliecināja. Viņi devās piebojātā «Pioniera». Tā būšot viņu mašīna — Franks sacīja. Augstspiediena sūkni jau kaut kā salabošot. Tad varēšot art trīs maiņās, katrs astoņas stundas. Tas bija mērķis! Kopā ar Franku jau šis tas bija paveikts. Tagad zēni to atcerējās un saskatijās. Padoties būtu smieklīgi! Kanu laivas būvētāji un partizāni nepadodas.

Partizāni plecu pie pleca iegāja cūku kūts virtuvē, kur vecais Jēkabs klausījās tvaika katla sīkšanā.

—   Mums vajag divas dakšas un divas ķerras, — prasīja Pepo, kas bija pārņēmis vadību. — Katrs darīs savu. Viens kraus, otrsstums ķerru, un trešais metīs mēslus kaudzē.

Cūku Jēkabs bakstīja pīpi.

—   Nu ko, manis dēļ. Ka tik mēsli vienuviet.

177

—   Meistar, vai jums ir veļas knaģi? — Erce jautāja.

12 — 1528

Jēkabs pielika roku pie auss.

—   Kas?

—   Ve-ļas kna-ģi!

—   Kam tev tie, puisīt?

—   Ar ko aizspiest degunu.

Vecais nospļāvās vircas renē. «Gan jau tā joku dzīšana pāries,» viņš nodomāja.

Partizāni ķērās pie dakšām un ķerrām. Viņi apņēmās divās dienās kaudzi sakraut. Sākumā darbs gāja raiti. Bet, kad mēsli kļuva arvien mitrāki, zēni sāka svīst un vilka nost kreklus. Cūku mēsli bija blīvi un smagi kā slapjš māls.

Jēkabs skatījās pa lūku. «Drīz šie pierims. Pret pusdienu spēki droši vien būs galā. Ja vien zēni vispār tik ilgi izturēs.»

Skolotājs Ostvalds nobremzēja «Famulu» pie sava dzīvokļa. Viņš iegāja iekšā — klusi, lai neuzmodinātu sievu un bērnus. Virtuvē uzrakstīja zirnīti un piesprauda to pie medmāsas somas. Tad brauca uz tīrumu.

Pēc divām stundām, kad Ostvalda kundze bija saģērbusi bērnus, viņa atrada zīmīti: Mi[o Mārit! Aizej tūlit pie Hartmūta Ķrelliha. Lai viņš atnāk uz tīrumu. Pie Lipca ceļa. Tas ir steidzami. Vēlu jums priecīgu dienu! Jūsu tētis.

«Vai atkal nepatikšanas?» sieva prātoja. «Nu kāpēc viņam vajadzēja apkrauties ar to maiņu darbu! Kolēģi vēl atpūšas, bet šis tēlo traktoristu.»

Viņa paņēma savu medmāsas somu, piekodināja bērniem, lai uzvedas rātni, un devās pie Krellihiem.

Ilartmūts Krellihs bija pulciņa padomes priekšsēdētājs sestajā klasē, ko audzināja skolotājs Ostvalds. Noklausījies, ko stāsta •medmāsa, viņš aizsteidzās pie sava drauga Sigija. Abu velosipēdi drīz vien aizripoja uz Lipca ceļu. Viņu klases pulciņš pagājušā mācību gadā bija izcīnījis goda nosaukumu «Sputņiks». Klase bija viena no labākajām rajonā. Brīvdienas sākās ar negaidītu triecienu. Trīs zēni no viņu klases bija izraisījuši ugunsgrēku. Smēķējuši un aizdedzinājuši lielo šķūni. Negods skāra ne tikai slepenos pīpmaņus, bet visu skolotāja Ostvalda pulciņu. Ciemā klīda valodas, ka tie bijuši pionieri no sestās klases.

Sigijs un Hartmūts, atbraukuši uz lauka, aurēja. Skolotājs pamāja ar cepuri. Viņš pierūcināja «Famulu» pie zēniem.

—   Sveiki, puiši! Traktorists Ostvalds cinās par normas izpildi. Bet nu gan vajag iestiprināties. — Nolēcis zemē, viņš iztina sviestmaizes un stāstīja par trim zēniem, kas ieradušies no pilsētas par maiņu traktoristiem.

—   Brigadieris Kopē grib tikt no viņiem va]ā. Bet zēniem ir raksturs. Viņi palikuši un krauj mēslus, jo visādā ziņā grib braukt ar traktoru. Viņu kapteinis bija pirmais uz aitu kūts jumta — toreiz, kad dega šķūnis. Stipri zeļļi. Es tikai baidos, ka mēslu kalni pie cūku kūts viņus nokausēs. Ko lai izdomā?

—   Mēs viņiem palīdzēsim, Ostvalda kungs. Sasauksim visus kopā.

—   Pionieru trauksme, — Sigijs sacīja.

—   Pagaidiet, puiši, vēl kas. Hartmūt, sameklē tos trīs pīpmaņus! Te ir izdevība izpirkt vainu. Un, kad šie atnāks, neko nelieciet manīt. Neviens nedrīkst apsaukāt viņus par dedzinātājiem vai luļķētājiem. Vai dzirdi? Piesaki visiem!

Cūku Jēkaba klusais pareģojums piepildījās. Partizāni drīz vien sāka pagurt.

Vissmagāk klājās Ercem. Viņam bija daudz mazākas spēka rezerves nekā Frankam un Pepo. Ar sakostiem zobiem viņš stūma ķerru pa planku laipu. Divreiz zēns jau bija paslīdējis un iegāzies glumajos mēslos. Klusēdams viņš norija nīgrumu.

—   Brokastīs! — Pepo sauca.

Zēni nomazgājās pie pumpja. Viņi berza rokas ar smiltīm. Taču no mēslu smakas vaļā netika. Partizāni ņēma savas sviestmaizes ar papīru, kā to dara ceļu strādnieki. No kūts iznāca Jēkabs. Viņš bija pabarojis cūkas un ieturēja pīppauzi.

Kūpinādams pīpi, vecais vīrs apskatīja iesākto kaudzi un pienāca pie zēniem.

—   Esat izsalkuši pēc tādas noraušanās, ko?

—   Netēlo svēto, — Erce ņurdēja. — Jums ir nožēlojama apvienība.

12*

Jēkabs, turēdams roku pie auss, pielieca galvu.

179

—  Nožēlojama apvienība — tas jūsu kooperatīvs! — Ērce brēca. — Jums nav pat mēslu krāna. Kur tad modernā tehnika?

Jēkabs izņēma pīpi no zobiem.

—   Tu esi pilsētas resgalis. Par laukiem neko nezini.

—   Ko nu taisnojies, onkul. Katrs taču redz, kas te notiek. Atliek tikai paskatīties uz mēsliem pie tavas kūts. Čupas no vienas vietas. īsts cūku midzenis!

Tas lēnīgajam Jēkabam bija par daudz.

—   Neko tu nesaproti, zēniņ. Man ir sešdesmit trīs gadi. Kūtī man palīdz tikai sieva. Trūkst darītāju. Vesels lērums barok|u prasa ēst. Tu vēl guli, kad es jau vāru cūkām ēdienu. No dienas dienā. Arī svētdienās.

Ērcēm uz mēles bija dzēlīga atbilde, taču Franks viņam piegrūda.

—   Turi muti!

Pīpe Jēkaba dūrē trīcēja. Viņš bija iekarsis.

—   Tu redzi tikai mēslus. Labo tu neredzi. Paskaties apkārt! Jaunas kūtis, mašīnas. Tur ieguldīti simtiem tūkstošu. Kur lai visu tik ātri ņem? Es arī gribētu kūtī vairāk tehnikas. Un labus palīgus. Nevis tādu muļķi kā tevi.

«Muļķis» Ercem iedzēla. Mēslu kraušana viņam bija pretīga.

—   Ha, jūs taisni muļķus meklējat. Lai būtu, kas aizvāc jūsu mēslus. Onkulīt, es redzu jums cauri.

—   Muldoņa tu esi! — Jēkabs dusmīgi sauca. — Drīzāk pūcei aste ziedēs, nekā mēsli būs kaudzē! Tādi kā jūs neko nepadara. Jūsu darbam nebūs svētības. Lai jūs darītu ko darīdami.

Viņš iebāza pīpi mutē un salīcis gāja prom uz kūti.

Pēc brīža Franks sacīja:

—   Stulbenis.

—   Kurš? — Ērce jautāja.

—  Tu! Jēkabs jau tev to iebāza degunā. Vecs vīrs. Ceļi ļogās. Dzīve bijusi viena vienīga plēšanās. To tev vajadzēja saprast. Bet nē, tu lec viņam acīs. Dažreiz tu esi īsts buržujdēliņš.

—   Kaptein, tā nu nerunā. Kurš tad izperināja to ideju par mēslu kraušanu? Sis un Kope. Viņi grib mūs iegāzt. Re, — Ērce rādija Frankam rokas, — man jau ir tulznas.

—  Vārgulis!

—   Neesmu vārgulis. Vecajam ir taisnība. Tas mums nav pa spēkam. Kāpēc lai mēs plēstos citu vietā?

—   Pepo, ejam, — Franks sacīja. — Citādi viņš sāks kaukt un mums būs jāslauka viņam deguns.

Pepo klusēdams sekoja. Viņš bija radis strādāt. Un bija Franka pusē. Bez kapteiņa viņam kabatā nebūtu braukšanas apliecības. Pepo nepameta biedru nelaimē.

Drīz pēc tam pie mēslu kalniem atvilkās arī Ērce.

—   Manis pēc, — viņš norūca un ķērās pie dakšām. Plaukstas Ērcēm dega.

Saule bija pacēlusies virs kūts jumta. Ēnas vairs nekrita. Mēsli briesmīgi smirdēja.

Izdzirduši čalas, krāvēji atskatījās. Pa vārtiem ienāca bars :zēnu ar ķerrām un dakšām. Erce saskaitīja trīspadsmit talcinieku. Seja viņam apskaidrojās kā vasaras debesis pēc negaisa.

Sigijs rādija uz Franku.

—   Tas ir viņš. Viņš izglāba aitu kūti. Viņa foto bija avīzē.

—   Sveiciens no skolotāja Ostvalda! — Hartmūts uzsauca. — Nu tik ies vaļā!

Trīspadsmit palīgi sparīgi ķērās pie darba. Mēslu smaka viņus nebiedēja. Partizāniem auga jauni spēki. Erce vairs negaudās par tulznām. Kurš maiņu traktorists gan ļaus sevi apkaunot divpadsmitgadniekam!

Zēni bija izveidojuši brigādes. Pa trim vīriem katrā. Viņi sacentās mēslu mešanā un ķerru stumšanā. Cūku Jēkabs stāvēja un brīnījās.

—   Nu, Jēkabonkul, — Erce auroja, — vai mums nav svētības? Pūcei aste laikam būs uzziedējusi!

Mēslu krāvēji smējās un saspļāva plaukstās. Ik pēc pusstundas Pepo nosvilpa atelpas brīdi. Viņi atpūtās un, mazliet papļāpājuši, ar svaigiem spēkiem turpināja darbu. Sevišķi izcēlās trīs zēni no ciema. Tie bija «dedzinātāji». Viņi aizveda tikpat ķerru, cik Franka brigāde.

Mēslu kaudze auga.

Partizāni uzzināja par «atmatu apgūšanas akciju». Skolotāja Ostvalda audzēkņi ar mērlenti bija apstaigājuši Rībastas ežas. Izmērījuši visas atmatā pamestās platības.

—    Iedomājieties, septiņi hektāri neapstrādātas zemes, — Hartmūts sacīja. — Tā dotu gadā ap piecpadsmit tonnu rudzu vai simt piecdesmit tonnu kartupeļu. Un kas ir tagad? Vieni strīdiņi. Atmata netiek aparta. Sīki ielāpiņi — traktoristi saka. Neatmaksājas, mirusi zeme. Nekādas peļņas. Un skatās greizi uz mūsu skolotāju.

Franks pacēla dakšas.

—   Klausieties! Ja nu mēs uzplēšam jūsu atmatu? To mēs varam izdarīt, pagaidiet tikai. Bet vispirms jāsakrauj mēsli. Tikmēr mums te nav teikšanas. Kājās, zēni, saraujam!

Mēslu ķerras ripoja. Erce tēloja spēkavīru.

Vājuma mirklis bija pārvarēts. Sasprindzinājis visus muskuļus, Erce ķērās pie ķerras. Grīļodamies viņš skrēja pa plankām un dzina jokus.

—   Hoplā! — zēns auroja, nošļūkdams no laipas. — Kas noveļas, drikst sākt no jauna! — Uzrausies kājās, viņš nopurinājās un stāstīja, kā jājis pa ciema ielu uz vepra.

Mēslu kaudze auga augumā.

Kad palīgi gāja pusdienās, partizāni atlaidās papeļu ēnā. Sāpēja visi kauliņi. Bet smagākais jau bija aiz muguras. Puse darba bija padarīta. Pepo izdalīja katram maizi ar zosu taukiem un mājas aknu desu. Milzīgā maizīšu paka saruka. Vajadzēja uzņemt kalorijas. Mēslu smaku viņi vairs nejuta.

Vecais Jēkabs skatījās pa savas cūku virtuves lūku. Arā bija klusums. «Aizlaidušies, vai? Tiesa kas tiesa, kaudze ir varena.. Grūti noticēt.»

Pagalmā svilināja saule. Papeles čabēja. To lapas tveicē trīsēja. Erce un Pepo bija iesnaudušies. Gaiss nošalca. Garām aizspurdza baložu bars. Franks noraudzījās pakaļ baložiem. Viņšdomāja par atmatu. «Septiņi hektāri neapstrādātas zemes. Mēs to atdzīvināsim. Tas ir kā mūžamežs, kas jāuzplēš. Vienā hektārā ir simtreiz simt metru. Divreiz lielāks par mūsu skolas pagalmu. Un, ja vēl pareizina ar septiņi… Milzums darba. Kaut nu mēs «Pionieri» dabūtu uz strīpas.»

Franks piecēlās. Tas nenācās viegli. Kājas bija stīvas. Viņš izmakšķerēja no Pepo saiņa vēl vienu maizes riku ar zosu taukiem. Ēdot viņš devās pie traktora. «Vecs dampis,» zēns novērtēja. «Briesmīgi netīrs. Vispirms vajadzēs nomazgāt.» Viņš apskatīja augstspiediena sūkni un dusmojās, ka daudz ko nesaprot.

Franks ilgi sēdēja pie stūres, prātoja un sapņoja. «Mums jātiek ar darbu galā. Vai ciema puikas vēl atgriezīsies?»

Saņēmies viņš nolēca zemē. «Partizāni, turpinām! Ērce, Pepo, pretī finišam!»

Rībastas pionieri atgriezās. Pirmie bija klāt trīs «dedzinātāji». Viņi gribēja izpirkt savu vainu. Hartmūts Krellihs atnesa robežkarti — lielu gaismas kopiju. Skolotājs atmatu bija iesvītrojis sarkanā krāsā. Katrā laukumiņā bija ierakstīti izmēri.

—   Kur tie kalni gāžami? — Erce klaigāja un bāza degunu kartē. — Skaidrs, vīri! Dodamies uzbrukumā!

—   2ēl, ka mēs vēl nedrikstam braukt ar traktoru, — Sigijs sacīja. — Frank, kā to dara? Vēlāk parādīsiet, es domāju — kad strādāsiet.

Kapteinis paņēma dakšas. Viņš pamirkšķināja Sigijam.

—   Bez šaubām. Mums arī vienreiz vajadzēja sākt.

PARTIZĀNI UZVAR

Ede Senkpīls piezvanīja pie Zanderu dzīvokļa durvīm. Irēne viņu jautājoši uzlūkoja.

—  Es gribētu aizlaist uz Ribastu, — Ede sacīja. — Jāpaskatās, ko dara mūsu traktoristi. Vai brauksi līdzi? — Viņam atkal kājās bija smalkās gabardīna bikses un uz krūtīm kuļājās pārnēsājamais radio.

Pēc neilgas vilcināšanās Irēne pamāja.

—   Labi, braukšu.

Paņēmusi mātes divriteni, viņa atveda no Mežrozīšu ceļa Raudiju un kopā ar Edi atstāja pilsētu. Seters lēkāja ap priekšējo riteni. Saite bija jāsaņem īsāka.

Uz lielceļa Ede pēc veca paraduma sāka dzīt savus jociņus. Ik pa brīdim viņš piespieda divriteņa zvaniņu. Taču uz Irēni, kā •viņš drīz vien manīja, tas neatstāja nekādu iespaidu.

Rībasta viņiem tika parādīts, kur atrodas kooperatīva garāžas. Pie vārtiem abi palika stāvam. Tur, pie lielas mēslu kaudzes,, strādāja bars zēnu un viņu vidū — partizāni. Raudijs ošņādams pacēla galvu.

—   Tur jau viņi ir, — Irēne sacīja.

Ede savilka seju.

—   Komiska aršana. No kura laika traktoristi stumj mēslu ķerras? Gribētu zināt, kas tur notiek.

—   Tūlīt uzzināsim. Nāc!

—   Nē, nē, — Ede sacīja. — Es domāju — mēs tikai traucēsim. Siem nepatiks, ja iesim klāt. Briesmīga smaka. Nāc atpakaļ,. Irēne! Viņi mūs vēl nav pamanījuši. Pagaidīsim, ko šie mājās muldēs par saviem traktoriem. Klau, paklaiņojam pa pļavu! Pie Grēdicas pārcelsimies ar prāmi. Es ielūdzu tevi pārcēlāja mājā uz tasi kafijas.

—   Vai tu kādreiz negribēji kļūt par partizānu? — Irēne pajautāja.

Viņš apgrieza riteni.

—   Lai es stumju ar ķerru mēslus? Neesmu jau dumjš.

šai brīdī Irēne viņu nicināja. Viņš, vientiesīgi smaidot, skatījās un grozīja tranzistora kloķi. Viņa pagriezās un iegāja garāžu teritorijā. Raudijs raustīja saiti un smilkstēja.

Ede nesaprašanā stāvēja pie vārtu staba. Irēne neatgriezās. Ede brauca prom. Ātri vien viņš savu rīcību attaisnoja. «Tā partizānu spēlīte tāda bērnu niekošanās vien ir. Kas zina, vai trijotnei maz ir braukšanas apliecības. Neticu. Vai citādi šie rakņātos pa mēsliem? Un no tās Irēnes arī diez kas nav.»

Franks izdzirda Raudija smilkstus. Viņš atlieca muguru.

—   Irēne!

Seters lēca viņam klāt.

—   Atelpa! — Pepo nokliedzās.

Partizāne Irēne tika sveikta skaļiem prieka saucieniem. Ērcenoslaucīja labo roku gar biksēm.

—   Mēs kolosāli startējam. — Pacēlis kāju, viņš kustināja mēsliem aplipušos pirkstus. — Kolosāli grūti. Un ķēpīgi. Taču, kas smejas pēdējais, smejas visgardāk. Mums ir vienreizējs plānst

Un Franks izstāstīja Irēnei par viņu nodomu.

—   Cerams, ka jūs traktoru salabosiet, — Irēne sacīja. — Vai; man atradīsies mēslu dakša?

Ciema zēni viņu vērīgi nopētīja. No sejas un puķainās kleitaslīdz sarkanajām sandalēm. «Vai ši domā nākt talkā?»

Irēne gāja talkā. Pepo bija aizskrējis uz kūti pie cūku Jēkaba. Viņš atnesa Irēnei zilu kombinezonu un gumijas zābakus. Aiz garāžas viņa pārģērbās.

—  Nu, tad sargieties, — viņa sacīja, iebāzdama bikšu staraslielo zābaku stulmos un atlocīdama piedurknes, — ja smiesietiespar mani!

Kombinezons plandījās viņai ap augumu. Daudz viņa nepaveica, lai gan pūlējās elsdama. Taču neviens nesmējās. Viņaspalīdzētgriba krāvējus iedvesmoja. Meitenes acīs visi gribēja būt stipri.

Kaudze jau bija plecu augstumā — garš, masīvs blāķis. Par spīti spiedīgajai pusdienas tveicei, darbs veicās. Ērce un Raudijs rūpējās par jautrību. Irēnei mēslu kaudze nemaz nešķita tik briesmīga, kā tas bija licies Edēm Senkpīlam.

Kad saule atradās virs papeļu galotnēm, Hartmūts un Sigijsar saviem draugiem atvadijās. Viņi vairāk nespēja.

—   Vīri, — Franks sacīja. — Tas… tas bija lieliski. — Viņšspieda katram roku. — Vieni mēs būtu pagalam. Paliek, kā norunāts, — jūsu atmatu aparsim. Un, ja mūsu traktoriņš ripos, jūsarī varēsiet pabraukties. Bet tas nevienam nav jāzina. Lai paliek starp mums!

Partizāni apsēdās, lai pēdējoreiz iestiprinātos. No Pepo maizīšu saiņa nepalika pāri ne drupatas. Irēne novilka lielos zābakus, un masēja kājas.

—   īstenībā mēs varētu ari beigt, — Ērce sacīja. — Tas mazumiņš, kas tur palicis, neskaitās.

Franks neatbalstīja Erci. Kapteinis neapmierinājās ar pusdarītu darbu. Pēc stundas viss būs aizmirsts — viņš sacīja.

Ērce izlikās, ka viņa priekšlikums ir bijis tikai joks.

—   Lai dzīvo mēslu kraušanas prieks! Varbūt turpināsim nakts maiņā?

Vaidēdams Erce satvēra ķerru. «Ja tagad nenotiks brīnums,» viņš domāja, «es novelšos kā maiss no šī mēslainā slidkalniņa.»

Viņš pūlējās noturēt līdzsvaru. Trīsreiz vajadzēja apstāties. «Savu vājumu nedrīkst izrādīt. To tik ne. Pārējiem jau arī spēki galā.» Pepo sēca kā slims kleperis. Un kapteinis tik tikko spēja pakustināt dakšas. «Tik stiprs jau viņš nemaz nav. Un Irēnei metas kājas aiz gumijas stulmaiņiem.»

—   Paskat! — Pepo sauca. — Ciemiņi!

Erce nolaida ķerru pie zemes. Tad izpurināja rokas.

—   Maiņa pašā laikā!

Tā nebija maiņa. Tā bija komisija no rajona lauksaimniecības padomes. Agronoms veda to pāri laukumam. Vīri nāca no tīrumiem. Skolotājs Ostvalds bija pastāstījis par muļķīgo atgadījumu ar trim nepieņemtajiem maiņu traktoristiem. Neticamu atgadījumu. Kā tagad, ražas novākšanas laikā, varēja kraut mēslus? Ar brigadieri Kopi bija notikusi asa domu apmaiņa. Un tagad rajona lauksaimniecības padomes vīri gribēja redzēt šos neatlaidīgos maiņu traktoristus.

Franks iedūra dakšu mēslos.

—   Tas pelēkajā korda uzvalkā, — viņš čukstēja, — tas taču ir Gūtjārs. RTS direktors Gūtjārs.

Komisijas vīri ieraudzīja četrus stāvus — līdz potītēm mēslos, pārgurušus, netīrus. Un viņi redzēja arī lielo kaudzi. Vai to bija sakrāvuši zēni? Vienā dienā?

Raudijs ošņādams riņķoja ap ciemiņiem.

—   Labdien, traktoristi! — direktors Gūtjārs sauca. — Grūts sākums Rībastā. Taču, kā redzams, laiku velti jūs neesat šķieduši.

Erce no jauna zaudēja savaldību:

—   Grūts? Ha, tā bija tīrā sabotāža.

Franks pastūma Erci sāņus.

—   Beidz smilkstēt! Atnes robežkarti!

Kapteinis piegāja pie vīriem.

—   Brigadieris Kope mums neuzticas. Un agronoms no viņa baidās. Jā, agronoma kungs. Nemaz nemetiet ar roku. Šorīt agri jūs aizšmaucāt. Neesot brīvu traktoru! Tur stāv «Pionieris». Stāv jau visu dienu. To taču var saremontēt. Mums ir priekšlikums. Dodiet šo traktoru mums.

Ērce atnesa robežkarti. Ar pietūkušo pirkstu viņš rādīja sarkanā krāsā iesvītroto atmatu.

—   Septiņi hektāri, — viņš sacīja. — Visi atmatā. Mēs gribam tos uzart.

Gūtjārs redzēja ko vairāk nekā karti ar iesvītroto atmatu. Strādājot par RTS direktoru un rajona lauksaimnieciskās padomes priekšsēdētāju, bija nācies daudz vilties, jo viņu visu laiku urdīja nepacietība. Viss viņam likās par lēnu. īstu prieku, kas cilvēkam dod spēkus, viņš baudīja reti. Tagad, vērojot nosvīdušos stāvus, Gūtjārs izjuta dziļu gandarījumu. «Zēni grib uzplēst: septiņus hektārus atmatas. Brigadieris viņus atraidījis, un agronoms nevar pateikt ne «jā», ne «nē». Bet puiši nepadodas.»

Gūtjāra nekustīgie vaibsti noslēpa laimīgo satraukumu.

—   Izšķiries! — viņš sacīja agronomam. — Tu aizstāj priekšsēdētāju. Jūsu mehanizatoru brigadieris domā, ka tie ir pilsētas palaidņi. Paskaties labi uz šiem palaidņiem! Uz viņu rokām, sejām un padarīto.

—  Jā, jā, — agronoms murmināja. Es jau redzu, biedri Gūtjār. Tas būtu labi — papildus septiņi hektāri. Ja… ja viņi tos uzartu. Taču mums nav augstspiediena sūkņa. Un atslēdz.nieks ir armijā.

—   Sasodīts! — Gūtjārs dārdināja. — Jūs taču nedrīkstat atraidīt viņu labo gribu. Vai tu to nesaproti? — Viņš pieklusa, apmulsis no sava satraukuma. — Nu labi, — viņa balss kļuva mierīgāka, — es dabūšu sūkni. Rīt pusdienlaikā atslēdznieks būsšeit un to iemontēs.

Direktors padeva trim zēniem roku.

—  Jūs šodien esat uzvarējuši. Es jūs atceros vēl no tā laika,, kad sākāt mācīties pie instruktora Šurika. — Pasmaidījis viņš. piegāja pie Irēnes. — Vai tu viņiem palīdzi?

—   Es esmu viņu pulkā, — Irēne sacīja.

Zēns nomazgājās pie pumpja. Irēne veikalā bija nopirkusi ziepes, divus gabalus «Luksu». Ziepju putas smaržoja. Vai tās noņēma mēslu smaku?

Pumpis bija ieslēpies plūškokos. Zēni vēlreiz bija aizsūtījuši Irēni uz veikalu. Pēc limonādes.

Un viens, divi, trīs viņi bija novilkuši sporta biksītes. Aukstais ūdens bija brīnišķīgs. Labsajūtā viņi ieziepējās un noskalojās. Beidzot partizāni izmazgāja arī biksītes.

Kad atgriezās Irēne, zēni jutās kā no jauna piedzimuši. Dega vienīgi plaukstas. Bet no mēslu smakas viņi bija tikuši vaļā. Zēni stāvēja pie «sava» traktora un dzēra limonādi, kamēr Irēne aiz krūmiem mazgājās. Arī Raudiju vajadzēja pamatīgi nomazgāt.

—   Vai «Pionieri» ir viegli vadīt? — Pepo jautāja. Viņš jau sēdēja traktorā un mēģināja ieslēgt ātrumu.

—   Robusta kaste, — Franks skaidroja. — Tur nevajag daudz prāta. Tikai tā drusciņ klab. Līdzīgi bruņumašīnai.

Sviedru liešana bija aizmirsta.

—   Ļautiņi, — Ērce sacīja, — izstrādātas sešas normas. Cik tad pienākas par normu?

Neviens nezināja.

—   Tas jau vienalga. Sadalīsim brālīgi. Ko tas vīrs no RTS sacīja? Esam uzvarējuši?

Viņi klausījās, rokas ar limonādes pudelēm nolaidās gar sāniem. No ceļa puses ducināja motori. Henners Mertens iegrieza savu kravas automobili garāžā. Aiz viņa ripoja traktori. Skolotājs Ostvalds ar «Famulu» noslēdza kolonnu.

Motori apklusa, braucēji izkāpa.

Vai tāpēc pēkšņi iestājās tāds klusums, ka no plūškokiem puķainā kleitā iznāca Irēne un Henners viņu sveicināja? Vai arī traktoristiem valodu laupīja mēslu kaudze?

Zēnus viņi varēja neievērot, bet ne mēslu kaudzi. Tā bija apmēram divus metrus augsta. Plata un varena kā autovilciens. tā stāvēja pie kūts sienas.

Brigadieris Kope izvilka kabatas piezimju grāmatiņu. Viņš nolūkojās uz partizāniem, kas izprašņāja Henneru Mertenu par augstspiediena sūkni un sprauslām. Prātodams Kope šķirstīja nodriskāto grāmatiņu. Viņš atzīmēja vīru dienas veikumu. Skolotājs Ostvalds šodien pirmoreiz bija pārsniedzis normu.

—   Liela diena, — viņš jautri sacīja, kad pienāca Franks. — Es. zināju, ka jūs izturēsiet. Teicams sākums!

Franks priecīgi mirkšķināja acis.

—   Ostvalda kungs, runa ir par traktoru.

Kapteinis aiznesa brigadierim ziņas par paveikto.

—   Sešas normas par mēsliem! Pols, Vanclēbens, Brinkmanis! Katram divas!

Коре rakstot lēnām pacēla galvu.

—   Tagad pasaki man vienu, Brinkmani, — kā jūs to dabūjāt gatavu?

Franks rādīja savas plaukstas. Tās bija sarkanas un klātas pārplīsušām tulznām. Коре neticīgi skatījās, tikpat neticīgi kā traktoristi blakus viņam.

—   Ļautiņi, tas ir pavisam vienkārši, — Ercem paspruka. — Vai nekad neesat dzirdējuši par solidaritāti?

Brigadierim Kopem bija bieza āda. Strīdiņš uz lauka ar Gūtjāru to maz bija ietekmējis. Bet milzīgā mēslu kaudze lika tam padomāt. Un Ērces vārdi par solidaritāti apmulsināja šo citkārt tik bezjūtīgo vīru.

t

FRANKA SAKĀVE

Partizāni sēdēja pie sarkani lakota galdiņa viesnīcas dārzā. Garām aizklidzināja zirga pajūgs. Ciema viesnīca saucās «Pie zaļās egles». Gobā svilpoja strazdi. Pārītis pie blakusgaldiņa ēda desiņas ar salātiem. Gaisā virmoja kārdinoša smarža.

Pepo un Raudijs ošņāja gaisu. Kur gan aizķērusies Irēne ar desiņām?

Franks vērās pāri ielai. Tālu pamalē saule ar pēdējo iesārto mirdzumu pārklāja mākoņu vālus. Mēness jau bija uzlēcis. Tas izskatījās kā apsvīdis lodziņš.

«Mūsu pūliņi nav bijuši veltīgi,» Franks domāja. «Mēs neaizmukām no netīra darba. Tagad viņi zinās, ka spējam palīdzēt. I\ad mūsu traktoriņš ripos, mēs pierādīsim, ka varam vēl vairāk.»

—   Ļautiņi, kā es esmu noguris, — Ērce sacīja. — Varētu nokrist un nekad vairs necelties. Rīt mums jāizguļas. Ei, kaptein, es jautāju, vai ņemsim brīvdienu?

Franks smējās.

—   Esi gan tu ķīselis. Taču turējies gods godam! Rīt tikai viss pa īstam sāksies. Kamēr ierodas atslēdznieks, mums traktors jānomazgā un viss jānoskaidro. Astoņos pie pasta!

—   Pārāk agri, — Ērce protestēja. — Agrāk par desmitiem nebūšu runājams. Kas zina, vai Gūtjārs maz kādu atsūtīs. Tad mēs būsim bez traktora, un viņi atkal uzkraus kādu elles darbu.

—   Cilvēk, Gūtjārs nekrāpjas. To jau tev vajadzēja pamanīt. Tātad deviņos. Un uzvelciet garās bikses!

Beidzot nāca Irēne ar četriem kartona šķīvjiem. Seters lēca tai klāt. Visi uzklupa desiņām. Raudijs ķēra ādiņas.

—  Tur iekšā sēž trīs traktoristi, — Irēne sacīja. — Viņi gribēja zināt, vai arī es esot maiņu traktoriste.

—   Un ko tu? — Franks jautāja.

—   Ak, es vairāk neklausījos šo runāšanu. — Irēne piecēlās. — Tagad brauksim, vai ne?

Pepo turēja Raudijam pie deguna pēdējo desas galiņu.

Sņaks! — galiņa vairs nebija.

—   E-ei jūs, maiņu traktoristi!

Partizāni pagriezās atpakaļ. Uz kāpnēm stāvēja brigadieris Kope. Viņš turējās pie margām.

—   Paklau, jūs tur! Kas grib pie mums strādāt, tas liek galdā. Tā vienmēr ir bijis. Jūs taču baigi sapelnījāt pirmajā dienā.

«Ko lai dara?» Franks prātoja. «Mums ar viņu jāsadzīvo. Mēs būsim te katru dienu.»

—   Varbūt gribat laisties lapās? — Kope sauca.

Izaicinošais tonis Franku kaitināja.

—   Laisties lapās? Nu nē.

—   Esi prātīgs, — Irēne čukstēja. — Viņš taču ir iedzēris.

—   Liecies mierā. To tu nesaproti. Brauciet vien. Ērce! Pepo! Pavadiet Irēni uz mājām! — Kapteinis kāpa augšā pa kāpnēm.

Istabā pie apaļa galda sēdēja divi traktoristi. Viņi samirkšķinājās, ieraugot Kopi ar zēnu.

Franks centās noslēpt nedrošību. Viesnīcas atmosfēra viņam bija sveša. Pie biljarda galda trokšņoja daži puiši. Tie spēlēja skatu. Vilcinādamies Franks piegāja pie apaļā galda.

—   Apsēdies! — Kāds pasniedza viņam cigarešu paciņu.

—   Paldies, es nesmēķēju.

—   Taču savu tiesu viņš izmaksās, — Коре sacīja.

Uzsitis Frankam uz pleca, viņš pamāja viesmīlim.

—   Zorž, mūsu jaunā arāja kārta!

Franku pārņēma nepatika. Kopēs bramanīgā laipnība modināja aizdomas. Bet aiziet tagad nevarēja. Zēns pasūtīja alu. Domās viņš skaitīja savu naudu. «Kad alus būs izdzerts, pazudišu,» viņš apņēmās.

—   Zorž, atnes četrus šņabīšus, — brigadieris sauca pāri letei. — Mūsu jaunajam draugam dubultporciju. Lai redz, ka Коре nemaz tik slikts nav.

Vai Franks varēja sacīt, ka degvīns viņam negaršo?

Tie izsmietu viņu.

—   Kur ir tavi kolēģi? — kāds jautāja.

—   Viņi pavada uz mājām Irēni.

—   Ā, viņu sauc par Irēni. Vai rit viņa atkal ieradīsies?

Viesmīlis nāca ar paplāti; Franks samaksāja par alu.

—   Nesteidzies, — Коре sacīja un pacēla savu degvīna glāzi. — Prozit, Brinkmani! Uz mūsu sadarbību!

Franks pagaršoja. Šņabja smaka viņam derdzās. Zēns nolika glāzi atpakaļ.

—   Izdzer! — Коре pieprasīja. — Tu šeit esi viru vidū.

Visi paskatījās uz Franku. Apspiedis riebumu, viņš dzēra.

Rīkle dega. Trūka elpas. Degvīns nāca atpakaļ. Cieši sakodis zobus, viņš dziļi elpoja. Коре blisināja acis.

—   Tā jā!

Viņi dzēra alu, sauca urravas mēslu kaudzei. No jauna tika atnests degvīns. Un vēlreiz alus. Pie traktoristu galda valdīja jautrība.

Franks juta sevi augam milzu spēkus. Viņš pļāpāja un smējās. Pirmītējā nepatika bija zudusi. Franks bija aizmirsis, ka gribēja iet. Viņu bija sagrābis dīvains spēks. Ar katru malku tā vara pieauga.

Vai tas bija Franks? Kapteinis Franks Brinkmanis? Uzvarētājs smagā pārbaudījumā?

Kā cirka klauns viņš dīdījās ap galdu. Viņš apkampa traktoristus. Un uzsvieda uz letes savu naudu, visu, cik vien bikšu kabatā bija.

—   Brāļi, — viņš dziedāja, — brā-ļi, dzīve ir skaista… Ienāca jauns apmeklētājs. Tas bija kombainieris Osvins. Viņš

negribēja sēsties pie galda, viņam vajadzēja tikai cigaretes.

Franks bija uzlicis rokas uz galda. Ar pūlēm viņš pavērsa uz augšu plaukstas, jo locekļi vairs lāgā neklausīja.

—   Trak … traktoristi! Vai tās ir vī… vīra rokas? Viņš piestreipuļoja pie Osvina.

—   Tu … rīt nu, tad … tad mēs arī brauksim, tieši tā.

—   Labi jau, labi, — kombainieris ņurdēja. — Tev pietiek. Nevari turēt. Taisies labāk prom.

—   Un kā … un kā vēl varu turēt! Kope pasauca viesmīli.

—  Zorž, vēl pa glāzei ugunsdziras! Un mūsu rakarim divkāršo!

Osvins piespraucās pie apaļā galda.

—   Jūs esat jukuši! Puika taču ir pilnā. Vai jūs neredzat?

—   Lasies prom! — Kope aizsvilās. — Vai tu viņam esi aukle? Zēns mums izmaksā. Sis puisītis mūs smuki aptinis ap pirkstu. Tagad vajag apslacīt.

Viesmīlis no jauna atnesa degvīnu. Kope sniedza Frankam lielo glāzi.

—   Dzer, brālīt!

Starpā iešāvās kāda roka. Osvins pagrūda degvīnu sāņus. Glāze apgāzās.

—   Liec zēnam mieru! Viņš ies mājās. Par to es parūpēšos. Kope pielēca kājās.

—   Ku-urš te ir noteicējs? Ne jau nu tu!

—   Jā gan, brigadier. Tagad noteicējs esmu es. Tāpēc, ka jūs esat pilni kā mārki. Tāpēc, ka vairs nezināt, ko darāt. Pēdējā neģēlība — apdzirdīt zēnu.

Pie galda bija iestājies klusums. Franks turējās pie krēsla atzveltnes. Viņš blenza uz degvīna peļķi. Osvins satvēra zēnu aiz rokas.

—   Nāc, smieklīgais varoni! Uz priekšu!

Vārdi «smieklīgais varonis» neskaidri riņķoja Frankam pa smadzenēm. Viņš pretojās. Bet kombainieris, zēnu stingri satvēris, stūma to laukā pa durvīm.

Laime, ka ārā jau bija krēsla. Citādi ciema bērniem būtu bijis ko pasmieties. Vienīgi mēness redzēja, kā Franks tika vilkts uz aku pie siles. Osvins pacēla ļengano ķermeni kā miltu maisu, apgrieza ar kājām gaisā un iebāza galvu ūdenī. Viņš mērcēja to tik ilgi, kamēr Franks sāka ķepuroties. Tad Osvins nostādīja viņu uz kājām.

—   Nu, vai varēsi paiet?

Franks meklēja, kur pieturēties. Viņš kampa gaisu. Pēkšņais niknums pagaisa. Bija briesmīgi grūti nostāvēt uz kājām. Mēness griezās kā mirdzošs karuselis. Tas virpuļoja ātrāk un ātrāk. Franks nejuta vairs kāju. Mirdzošais mēness karuselis rāva viņu sev līdzi. Vaidēdams Franks nogāzās zemē.

—   Puis, saņemies! — Osvins to piecēla kājās. — Te ir tavs divritenis. Turies pie tā. Ej brašā solī! Tas atžirbina. Uz priekšu!

Franks ieķērās divriteņa ragos. Viņš taustījās pa lielceļu, soli pa solītim, kā mazs bērns, kas mācās staigāt.

Tādu nevarību viņš juta pirmoreiz. Sēzdamies seglos, viņš novēlās ar visu riteni. Piecelšanās prasīja mokošu piepūli. Viņa dūcošajā galvā bija tikai viena doma: «Nedrīksti te palikt guļam. Tālāk prom no šejienes. Tikai nepalikt guļam.»

Irēne ienesa divriteni pagalmā. Viņa vēl arvien dusmojās uz zēniem.

Izbraucot no ciema, bija izcēlies strīds. Ērce un Pepo gribēja griezt apkārt un braukt uz viesnīcu. Uzvaras svinībās ar traktoristiem viņi jutās apieti. Irēnei ilgi nācās viņus pārliecināt. Pietiek, ka Franks bija ļāvies sevi izaicināt. Par uzvaras svinībām tās noteikti nevarot saukt. Erce un Pepo rūkdami piekāpās. Līksms mājupceļš pēc izcīnītas kaujas gan tas nebija.

Tagad Irēne kāpa augšā pa kāpnēm. «Ko es sacīšu māmukam? Tūlīt būs deviņi.» Iegājusi gaitenī, viņa izdzirda vīrieša balsi. «Ciemiņš! īstā laikā! Tad viņa nebārsies.»

13*

Uz pakaramā karājās zila naģene. Klauss un Katrīnīte istabā čaloja. Un no jauna atskanēja vīrieša balss. Pēkšņi Irēne zināja, kas atnācis. Viņa vienmēr bija vēlējusies, lai pārrodas Franka

195

tēvs. Taču tagad meitene satrūkās. Pirmā doma bija: «Man jāatved Franks. Tūlīt jāatved.»

Meitene klusi izgāja arā, nosteidzās lejā un paņēma divriteni.

Netālu no Ribastas viņa mēness gaismā ieraudzīja uz ce|a neskaidru siluetu. «Tas ir Franks!» Viņa nopriecājās un vēl spēcīgāk mina pedāļus.

Ēna bija pazudusi. Vai viņa bija maldījusies? Nē. Tur, grāvī, blakus divritenim gulēja Franks. Viņa noliecās pie zēna un saoda alkohola dvaku. «Ar to tad arī viss beidzies. Nojauta mani nav vīlusi.»

—   Frank! — viņa sauca. — Frank, tavs tēvs ir klāt.

Vaidēdams viņš pacēla galvu. Irēnes vārdus viņš nesaprata,

tikai dzirdēja pazistamu balsi.

—  Vārgulis, — viņš murmināja, — esmu vārgulis. Viņi mani pieveikuši. — Galva noslīga zālē. — Draņķa šņabis…

—   Celies! — Irēne viņu purināja.

—   Prom! — Zēns bija stūrgalvīgs kā nopērts ēzelis. — Liec man mieru. — Viņš trīcēja pie visām miesām. Franks trīcēja no dusmām un kauna. Galva vēl arvien bija dulla. Smadzenes viļņojās un dūca. «Irēne tevi redz šeit guļam. Irēne!» Tas dzēla stiprāk par Kopēs zobgalībām. «Dzer, ja esi vīrs! Kāds te vairs vīrs! Tur stāv Irēne, un tu netiec uz kājām. Prozit, draudziņ! Labs draudziņš. Apmuļķots. Un viņa atrod tevi ceļmalas grāvī.»

Irēne juta, ko viņš pārdzīvo. Viņa apsēdās grāvmalā un glāstīja zēnam matus, līdz viņš gulēja pavisam rāmi.

—   Frank, — viņa čukstēja, — ar degvīnu katrs ir pieveicams. Ar degvīnu — tā nav nekāda māksla. Es tev palīdzēšu. Vai tu mani dzirdi, Frank? Tavs tēvs* ir pārnācis. Mūrnieku brigadieris. Viņš gaida pie māmuka.

Franks slējās kājās, lēnām, ar pūlēm.

—   Ko tu saki? Mans tēvs? No Rostokas?

—   Jā. Mums ātri jātiek mājās.

Kapteinis mēģināja izvilkt divriteni no grāvja un pārvēlās tam pāri. Irēne atbalstīja viņu. Viņš negribēja to ļaut. Bet meitene Franku saturēja. Irēnei tagad bija vairāk spēka nekā viņam.

—   Frank, lai stāv ritenis! Es pārvedīšu tevi mājās. Notikušais skar tikai mūs. Nevienu citu.

Tad viņš pārstāja pretoties un nolieca galvu uz meitenespleca.

—   Nāc! Tev jātiek gultā, iekams pārnāk tavs tēvs. — Irēneuzvilka viņu uz bagāžnieka. — Turies pie sēdekļa. — Viņa ātri mina pedāļus. Divritenis līgojās.

—   Turies, Frank!

Līču ločiem viņi brauca pa mēness apspīdēto ceļu. Frankssmagi zvalstījās uz bagāžnieka. Kājas vilkās pa zemi. Irēnei nācās pielikt visus spēkus, lai noturētu līdzsvaru. «Saņemies!» viņai sevi mudināja. «Brauc ātrāk, tad negāzīsimies!»

Līdz Mežrozīšu ceļam viņa aizbrauca, ne reizes neapstājusies. Pagalmā rēja seters.

«Raudijs taču citreiz tā neplosās,» Irēne nodomāja. Viņa aplika Franka roku sev ap kaklu. Zēns nokāra galvu, satriekts,, noguris. Viņam kļuva slikti.

—   Frank, mēs esam galā.

Irēne pārvilka Franku pāri pagalmam un atvēra durvis.

Vīru uz sola neviens nevarēja pamanīt. Viņš sēdēja jasmīnkrūma ēnā. Kad Franks, atbalstoties pret Irēni, bija ienācis pa> vārtiņiem, viņš palika nekustīgi stāvam. Sveiciens pamira uz lūpām. Puika mēness gaismā aizstreipuļoja mūrnieku brigadierim garām, nespējot paiet saviem spēkiem. Tur viņš reibuma nespēkā atslīga pret mājas sienu. Tēvu pārņēma dusmas un sāpes. Sāpes bija stiprākas un noturēja viņu vietā. Irēne iestūma Franku mājā.

Drīz pēc tam viņa steidzīgi aizbrauca. Simons Brinkmanis, galvu nokāris, sēdēja uz sola. Klauss un Katrīnīte bija lēkājuši tam apkārt. Gavilēdami viņi bija" ķērušies tēvam ap kaklu un spiedušies klāt. Viņu kūsājošais prieks un Zanderes kundzes viesmīlība pirmo brīdi Eilenbergā bija vērtuši vieglu. Tagadi mājīgā atgriešanās sajūta pārvērtās rūgtumā.

«Jaunajai skolotājai ir taisnība,» vīrs nodomāja. «Mūrnieku brigadieris ir aizstājams, bet tēvs nav. Visvairāk nepieciešams esmu Frankam. Neaptverami, ka viņš tā nogājis no ceļa. Kāds tad es biju šai vecumā?»

Simons Brinkmanis domās izstaigāja sava mūža gadus.

Irēne steigšus bija braukusi uz mājām. Augšā gaitenī viņa '-brīnījās. «Tāds klusums?» Zilās naģenes uz pakaramā vairs neftija.

Zanderes kundze pētoši uzlūkoja savu meitu. Paskaidrojums par stipro novēlošanos bija pārāk steidzīgs un paviršs.

—   Irēne, jūs taču nestrādājāt līdz tumsai?

—   Māmuk, vai Brinkmaņa kungs jau sen kā aizgāja?

—   Nenovirzies. Kur tu biji nakts vidū?

—   Es jau tev teicu, Rībastā iznāca aizkavēties.

Zanderes kundze juta Irēnes satraukumu. Viņa domāja, ka atgadījies kas sevišķs. Mūžīgās rūpes, ko izjūt visas mātes, viesa viņā nemieru. Viņa domāja par šo lielo, stipro Franku, kurš jau gandrīz bija vīrietis. No rūpēm izauga satraucošas domnas. Viņa sacīja:

—   Tu biji pie viņa, nemānies!

—   Man nav jāmānās. — Irēnei svila vaigi, un viņa dziļi •elpoja. — Ko gan tu iedomājies? Saki taču. Par ko tu viņu turi? Un mani? Tu mūs nemaz necieni.

—    Irēne! — Zanderes kundze bija izbijusies. Tik satraukta .•meitene bija pirmoreiz. Viņai uzmācās šaubas. «Varbūt tā patiešām ir tikai jauniešu draudzība?» Un tūlīt viņa mainīja toni:

—   Tā kā es neko negribu iedomāties, tev man viss jāizstāsta. Lūdzu, pavisam atklāti.

—   Vai tu domā, ka es meloju, māmuk? Tu jautā tā, it kā es mez ko būtu noziegusies? Tik… tik bargi un stingri.

—   Vai es esmu stingra? Un barga?

—   Jā. Ne tikai pret mani vien. Pret Franku arī. Nu galīgi •apskrienas dūša. Tev būtu jābūt draudzenei. To jau es sen vēlos. Man vairs nav nevienas draudzenes, nevienas īstas. Kurku•lite ir kļuvusi tāda paaušīga. Un Hanni es reti satieku. Ar ko tlai es atklāti izrunājos?

—   Bet bērns! — Zanderes kundze pievilka viņu sev klāt.

—   Ar mani.

Irēnei šis apskāviens nepatika.

—   Kāpēc tu vienmēr mani sauc par bērnu? Mazā Katrīnīte ir bērns. Bet man drīz būs piecpadsmit.

Zanderes kundze nolaida rokas gar sāniem — pārsteigta, izbrīnīta. «Tiešām, viņa jau ir gandrīz pieaugusi. Mīļo debestiņ, kur tie gadi palikuši! Vai es esmu kļuvusi veca? Trīsdesmit četros gados? Nē. Es varu lepoties ar savu Irēni. Viņa zina, ko grib. Viņa vienmēr ir spodri ģērbusies. Šoreiz viena pati izmazgāja visu veļu. Un par mazajiem Brinkmaņiem viņa rūpējas kā par savu brāli un māsu.»

Māte apsēdās.

—   Irēnes jaunkundz, kā būtu, ja tnēs iedzertu tasi kafijas. Man nenāktu par ļaunu drusciņ uzmundrināties. Vispirms kā no gaisa nokrīt rnurnieku brigadieris. Tad jātrīc un jādreb, vai nav kas atgadījies. Un tagad mana lielā meita mani bar.

«Vai māmuks man neuzticas?» Irēne prātoja, kamēr dūca kafijas dzirnaviņas. «Kā viņa būtu rīkojusies manā vietā? Man nav jātaisnojas. Kas tur ko slēpt? Franks nekad vairs neiekritīs tādos slazdos. Izstāstīšu viņai visu!»

Dzerot kafiju, Irēne pastāstīja par uzdevumu, ko Franks un viņa draugi bija sev izvirzījuši.

—   Vadītāja apliecība? — Zanderes kundze šaubīdamās jautāja.

—   Protams. Vienreizējs pasākums. Diendienā Franks ar Ērci un Pepo mācījās un trenējās. Mēs domājām — viņš dauzās apkārt. Viņi nolikuši eksāmenu. Māmuk, bet vai tu nevienam par to neteiksi? Mēs, redz, esam partizāni. Tu jau saproti.

—   Es saprotu. Un zvēru tev. Būšu mēmāka par labāko draudzeni.

—   Ak, nevajag zvērēt. — Irēne pastāstīja, ko zēni Ribastā šodien bija paveikuši un kā pēc tam izgājis Frankam. — Tagad es vēlētos zināt, ko tu būtu darījusi?

Zanderes kundze sapņaini smaidīja.

—   Es domāju — to pašu, ko tu. — Viņa tagad saprata Irēnes un Franka draudzību, par ko ne reizi vien klusībā bija raizējusies. — Nāc, meit, aizbrauksim paka] tam divritenim. Maza izkustēšanās man noteikti nāks par labu. Izvēdināsim galvu, un sirds kļūs vieglāka.

Roku rokā viņas devās lejā.

Irēne gribēja, lai māte sēstas uz bagāžnieka. Zanderes kundze smiedamās atgaiņājās. Tik jauna viņa tiešām vairs nebija. Taču tad, kad tilts viņām bija aiz muguras, Luīze Zandere tomēr pablēņojās. Viņa ļāva meitai vizināt sevi pa mēness apspīdēto ceļu. Irēnei nemaz nebija grūti. Ar māti bija daudz vieglāka braukšana nekā pirmīt ar ļengano Franku.

VISUR DOMSTARPĪBAS

Pār ciemu bija nogūlusi rīta migla. Mitrais gaiss smaržoja pēc labības un siena. Garāžā pulcējās traktoristi, lai apspriestos par darbiem. Agronoms Hībners norūpējies vērās pelēkajās debesīs.

Vecais Jēkabs nolika lāpstu un slotu pie kūts sienas. No viņa pīpes galviņas cēlās zili dūmu gredzeni. Viņš apmierināts nopētīja kūts teritoriju. Visapkārt valdīja tīrība un spodrība. Jēkabs bija izlīdis no gultas līdz ar pirmajiem gaiļiem.

—   Vēl ir agrs, — sieva istabā bija teikusi.

—   Nu, brītiņš šur, brītiņš tur. Iešu, lai neviens nerunā, ka kūts ir kā mēslu bedre.

Mēslu kaudze nebija devusi Jēkabam miera. Viņa kūts šodien izskatījās svētdienīgi.

Pakšķinādams pīpi, viņš snāja uz garāžu. Rīta agrumā, kamēr sautējās cūkēdiens, viņš labprāt papļāpāja ar traktoristiem. Tie gāja pasaulē. Tie zināja vairāk nekā tāds, kas augu dienu pavada kūtī.

«Par ko viņi strīdas?» Jēkabs domāja. «A, par to zēnu, par Franku. Ko? Sis Kope viņu piedzirdījis?»

Garāža dārdēja strīdā.

—   Tā ir nelietība! — Osvins kliedza.

Kopem nikni dzalkstīja acis.

—   Ko tu tur runā?

—   Nelietība! Pie tā es palieku. Lai visi dzird!

Pieliecies, galvu plecos ierāvis, Kope tuvojās kombainierim. Kope bija spēka mitriķis, to ikviens ciemā zināja. Henners Mertens un skolotājs Ostvalds stājās ceļā. Kope pagrūda tos nost, satvēra Osvinu un atvēzējās. Pēkšņi Jēkabs metās starpā.

—   Jucis tu esi!

Belziens nogāza Jēkabu gar zemi. Pīpe aizlidoja pa halli. Nošķindēja loga rūts.

Kope iestenējās un nobraucīja ar roku pieri. Vecais vīrs uz grīdas un plīstošā rūts bija aizdzinuši reibumu.

Jēkabs piecēlās, papurināja sirmo galvu un noliecās pēc cepures.

—   Kāda tagad jušana, brigadier Kope? Atceries, kā bija agrāk? Pirms gadiem pieciem sešiem. Kas no tevis bija toreiz? Vai visu esi aizmirsis — ka pa šo laiku kooperatīvs tevi uz ce]a uzvedis?

Kope apjucis sastomījās:

—   Jēkab, tu, to… to es negribēju.

Vecais vīrs uzlika cepuri.

—   Runa nav par mani, bet par piedzirdīto zēnu. Tā ir nelietība. Tur Osvinam ir taisnība, vai tu ārdies vai ne. Sadod pats sev pa purnu, Kope, citādi tava žūpošana labu galu neņems.

Viņš pagriezās pret pārējiem.

—   Par šito te ciemā nestāstiet. Es Kopi pazīstu ilgāk par jums. Viņš saņemsies. Es ticu.

Kope meklēja pa stikla lauskām pīpi. Tā bija salūzusi.

—   Nu tā, — Jēkabs sacīja, — nopirksi man jaunu.

Pa dārza vārtiņiem mūrnieku brigadierim uz pleciem iejāja Katrīnīte. Viņa šodien bija laimīgākā kukuragas jātniece pasaulē. Pie Zanderes tantes viņai paka] ieradās tētis. Ar abām rokām viņa bija satvērusi rotaļlācīti. Tas bija veicis tālu ceļu mūrnieku brigadiera koferī. Lācis, ko vajadzēja mīlēt, — ar spožu vilnu, labsirdīgu, uzrautu deguntiņu, divām jautrām, spīguļojošām actiņām. Sprogainās ausis kutināja Katrīnītei zodu.

—   Tēti, kur ir Franks?

—   Viņš laikam vēl guļ.

—   Kāpēc? Visi ir augšā.

Katrīmte nošļūca no brigadiera muguras. Viņa atvēra suņa būdu. Raudijs rūca uz viņas jauno rotaļlāclti.

—   Nāc, atvedīsim Franku! — Viņi ieskrēja istabā. — Frank! Frank!

Nopakaļ viņai Klauss stūrēja pāri slieksnim savu jauno skrejriteni ar gumijas riepām. — Tū-tū, tū-tū!

Pagāja brīdis, kamēr Franks atjēdzās. Galva bija kā bišu strops — smaga, dunoša. Un rokas durstīja sāpe. Taču visļaunākais bija atmiņas par iepriekšējo vakaru. Tās mocīja, un viņš locījās no dusmām un riebuma. Katrīnīte dancināja pa gultas segu rotaJlācīti.

—   Hoplā, hop! Celies!

Raudijs rēja. Viņš bija greizsirdīgs uz lāci.

Klauss līkumoja pa istabu. — Tu-tū-tū! — Ritenis nobrīkšķēja pret gultas galu.

—   Frank, paklau, tā ir sacīkšu mašīna. No Rostokas. Trūkst signāltaures. Vai tu pieliksi signāltauri?

«Nekad vairs!» — tā bija Franka pirmā skaidrā doma. «Nekad vairs neiešu krogā.» Viņš uzmeta acis sienas pulkstenim. Trīs reizes. «Jau bez ceturkšņa deviņi?» Franks metās ārā trokšņainas karavānas pavadīts. Pagalmā viņš uzsūknēja ūdeni. Tas šļācās zēnam pār galvu. Sprauslojot kā nīlzirgs, Franks nopurinājās. Klauss un Katrīnīte smējās.

Tad Franks ieraudzīja tēvu. Tulznainie pirksti sažņaudza dvieli. «Laime, ka Irēne vakarvakarā pārveda mani mājās.» Simons aplūkoja savu dēlu un nodomāja: «Kā viņš ir iededzis! Un cik spēcīgs. Ko viņš iesāk ar savu spēku? Piedzeras, rakaris tāds!»

Neviens nerada vārdus sveicienam. Vilcinādamies, noslēgtām sejām, viņi sarokojās. Abi jutās vīlušies.

Franks sarāvās. Tulznainie pirksti no rokasspiediena iesāpējās. Tēvs to redzēja.

—   No kā tas?

—   No dakšu kāta, — Franks spītīgi sacīja.

—  Vai tu strādā?

—   Jā.

—   Kur?

Franks klusēja. •

—   Kur tu strādā, es jautāju. — Atbildes nebija.

Siinons Brinkmanis bija gribējis savaldīties. Bet zēna iecirtiba viņu kaitināja.

—   Un naudu? Vai to tu notriec krogā?

Franka seja sastinga.

—   Nu es zinu, kas pie jums te notiek… Tevi pārvilka mājās pilnu kā mārku. Es visu redzēju. Vai gribi sevi pazudināt? Šitādai uzdzīvei jādara gals. Reizi par visām reizēm jādara gals. No šodienas mājā valdīs kārtība.

Franks piemiedza acis.

—   Ko tad tu zini? Tu pārrodies pēc veselas mūžības un bļausties.

Mūrnieku brigadieris satvēra zēnu aiz pleciem un sapurināja.

—  Vai tev savam tēvam nekā cita nav ko teikt? Nu?

Spēcīgs rāviens, un Franks bija brīvībā. Taču zēns neatkāpās ne soli. Viņi stāvēja viens pret otru dusmās zvērojošām acīm.

—   Tēti, tēti! — Mazuļi nespēja saprast pēkšņo strīdiņu. Klauss raustīja mūrnieku brigadieri aiz piedurknes. — Tēti, vai tu Frankam arī ko dāvināsi?

Vīrs smagi elpoja. Viņš atjēdzās, ka blakus stāv mazuļi.

—   Liec mieru, Kļaus! Aizved Katrīnīti uz dārzu!

Klauss palika. Viņu tirdīja ziņkāre. Arī Katrīnīte raustīja tēvu aiz jakas.

—  Vai Franks neko nedabūs?

—   Nu jā. Zināt, es gribēju viņam dāvināt divriteni. Bet vispirms jūsu brālim jālabojas.

Mazuļi paskatījās uz Franku. Viņš bieži tiem bija stāstījis par mūrnieku brigadieri. Un tagad lielajam brālim jāpaliek tukšā?

—   Man tava divriteņa nevajag, — viņš izgrūda un noslaucīja ar dvieli seju. — Es pats to iegādāšos. Par savu naudu. Taču vispirms Klausām vajadzīga skolas soma. Es to nopirkšu. Līdz šim tu arī par mums neesi domājis. Pat manus pilngadības svētkus neatcerējies.

Simons Brinkmanis novaidējās. Kaklā izspiedās ādamābols. Franka vārdi viņu satrieca. Tēvs šorīt agri bija izstaigājis māju un dārzu. Nekārtība viņu nomāca. Tikai Franka darbnīca vecajā vistu kūtī bija priekšzīmīgā kārtībā. Mūrnieku brigadieris bija apsvēris dažādus plānus. «Ja es tagad paņemtu brīvdienas, mēs varētu izbūvēt bēniņus. Dzīvoklis ir par šauru. Iznāktu divas jumtistabas. Viena Frankam. Viņam būtu jāpienes ķieģeļi. Varbūt tad arī izbeigtos tās naktsputna gaitas.»

Brinkmanis bija šurp ieradies ar labiem nodomiem. Bet zēns nu stāvēja viņam pretī — ar spītu acīs. «Man tava divriteņa nevajag. Līdz šim tu arī par mums neesi domājis.»

Visi jutās atviegloti, kad ieradās ciemiņi. Ap mājas stūri šurp skrēja Pepo, Erce un Plikpauris.

—   Kaptein, aiziet! — Ērce sauca. — Mēs nākam ar papildspēkiem. — Viņš izskatījās pēc īsta montiera: kniedisu bikses, zaļa cepure, ādas cimdi.

Pepo pirmais pasveicināja mūrnieku brigadieri.

—   Sveiki, Brinkmaņa kungs! Nu gan ir brīnumi! Vai jūs tagad dzīvosiet te?

Franks nozuda mājā. Trīs ciemiņi manīja, ka te kaut kas nav kārtībā. Viņi aplūkoja skrejriteni un Katrīnītes rotaļlāciti. Mūrnieku brigadiera drūmā seja neatturēja Ērci no jautājumiem par Rostokas tāljūras ostu. Atbildes bija skopas.

Kad Plikpauris stāstīja par Saksijas Sveici, pienāca Franks. Viņš bija uzvilcis tēva darba bikses.

—  Uz redzi, — ciemiņi nomurmināja un kopā ar savu kapteini izskrēja pa vārtiņiem.

—   Frank! — Nodārdēja mūrnieku brigadiera balss. — Frank!

Zēni jau brauca prom. Franks sēdēja uz Pepo divriteņa stangas. Viņš neatskatījās. Raudijs traucās nopakaļ.

Simons Brinkmanis ar mazuļiem klaiņoja pa pļavu. Pirmā diena mājās piederēja bērniem. Bet prieks bija aptumšots. Kaut ari viņam tagad vajadzēja tēlot jājamzirgu — zviegt un lēkāt—, domas neatstājās no Franka.

Katrīnīte ar savu rotaļlācīti lepni sēdēja tētim uz platajiem pleciem. Ar «nū» un «nā» tēvs — zirgs tika dzīts uz strautu.

Savu ūdensratu viņi vairs neatrada. Mūrnieku brigadieris paņēma kabatas nazi un pagatavoja jaunu. Tas izdevās daudz lielāks par Franka dzirnavu ratu.

—   Tēti, Franks ķēra arī vēžus. Vai tu proti vēžot?

Simons mēģināja. Taču roka viņam bija par lielu. Tā nelīda

šaurajās alās zem saknēm. Viņš bija priecīgs, ka noķēra krastmalas zālē kokuvardi un varēja glābt savu autoritāti. Zaļā varde spīdēja kā nolakota. Katrīnīte tai bikli pieskārās.

—   Vai tā ir varžu karaliene?

Atceļā sacentās jātniece ar riteņbraucēju. Auļojošam zirgam pār seju tecēja sviedri.

—   Nū! — Katrīnīte sauca. — Nū, tēti! Ātrāk!

Sacīkstēs uzvarēja Klauss.

Brinkmaņu ģimene bija ielūgta pie Zanderiem uz pusdienām. Irēne klāja galdu. Mazuļi dedzīgi palīdzēja. Katrīnīte lika pie šķīvjiem margrietiņas.

Mūrnieku brigadieris redzēja, ka galds klāts piecām personām.

—   Vai Franks nebūs? — viņš vaicāja.

—   Nē, Brinkmaņa kungs.

—   I\ur tad viņš ir?

Irēne gribēja nozust virtuvē.

—   Cepetis …

Simons nelaida meiteni prom.

—   Kas ir ar Franku?

—   Es, ak… — Uzlūkojot vīru, viņai notrīsēja skropstas. Viņa neprata izlikties. — Pajautājiet labāk viņam pašam.

—   Irēne, pasaki man vienu. Vai bieži gadās tā kā vakarvakarā? Ka viņš tiek pārvests piedzēries.

Tagad meitene paskatījās Brinkmanim cieši acīs.

—   Tā bija pirmā reize, Brinkmaņa kungs. Un tas noteikti nekad vairs neatkārtosies.

Mūrnieku brigadieris vēl arvien turēja viņu aiz priekšauta.

—   Tu esi tik ļoti pārliecināta?

Irēne smaidīja.

—   Ja, esmu. — Un tagad viņai bija aši jāskrien uz virtuvi apraudzīt cepeti.

Simonām Brinkmanim k|uva vieglāk ap sirdi. Kad ienāca Zanderes kundze, viņam kaut kas iešāvās prātā. Visu laiku lēkšodams kā zirgs un domādams par Franku, viņš bija piemirsis galveno. Katrīnītes margrietiņas to atgādināja.

—   Acumirkli, — viņš sacīja un izskrēja ārā.

Turpat netālu atradās puķu veikals. Mūrnieku brigadieris ļoti steidzās. Viņš atgriezās ar diviem puķu pušķiem. Tās bija rozes — dzeltenas, baltas un sarkanas. Divpadsmit rozes Zanderes kundzei un sešas Irēnei.

—  No maniem bērniem, — Brinkmanis sacīja, mēģinot slēpt apmulsumu.

—  Ai! — Katrīnīte izdvesa.

Irēne bija tik pārsteigta, ka pat paldies nepateica. Vēl nekad viņai nebija dāvinātas rozes. Un ēdot meitene domāja: «Māmiņa šodien izskatās tik jauna. Vai tas ir jaunās frizūras vai arī rožu dēj?»

Par laimi, Kārlis Plikais bija atnācis līdzi uz Rībastu. Viņam rokas bija veselas, viņš varēja krietni palīdzēt. Draugu plāns zēnu sajūsmināja. Salīdzinājumā ar to viņa brīvdienu piedzīvojumi Saksijas Šveicē nobālēja. Plikpauris bija nolēmis kļūt par traktoristu — partizāni. Bet tik ātri tas vis negāja. Vispirms vajadzēja sagatavoties eksāmenam braukšanā. Franks bija solījis palīdzēt.

—   Kaža, es tev iedošu savu gudro grāmatu. Tur viss ir iekšā. Zubries! Mēs atprasīsim. Un praktisko pusi apgūsi uz mūsu «Pioniera».

Kārlis strādāja par trim. Viņš berza ar dubļiem apkaltušo traktoru.

—  Ūdeni! — viņš sauca. — Pasteidzieties, sagurušie vectēvi! Man vēl jānoskalo.

Pagalma stūrī Ērce sūknēja no akas ūdeni. Lai gan ādas cimdi pasargāja pārsietos pirkstus, viņš vaidēja pie katra tvēriena. Franks un Pepo nesa ūdeni. Apsaitētajās rokās viņi bija uzmaukuši dūraiņus un stiepa spaiņus ar notītajiem apakšdelmiem.

Raudijs rotaļājās ar Ērci. Suns bija izmircis līdz ādai. Pelde zem pumpja sagādāja īstu suņa prieku.

No kūts nāca Jēkabs.

—   Oho, jūsu traktors izskatās jau krietni labāk. — Vecais vīrs savu pīpi bija «salāpījis» ar izolācijas lenti. Pīpe lāgā nevilka. Jēkabs to pakšķināja un sūca. — Nāciet nu līdzi, jaunie ļaudis! — Viņš atslēdza darbnīcas. — Brigadieris jums kaut ko sagatavojis.

Viņi ieraudzīja darbarīku kasti, eļļas spiedi, benzīnu mazgāšanai un motoreļļu. Tur atradās arī eļļošanas shēma. Ērce piegrūda Plikpaurim.

—   Brīnies, vai ne? Mēs te esam jau pierakstīti. Tas ir izcīnīts, mans dārgais, izcīnīts!

Jēkabs smīnēja.

Partizāni studēja eļļošanas shēmu. Rokas viņi vairs nesaudzēja. Ērce apslaucīja motoru. Franks un Pepo tīrīja filtrus. Plikpauris gulēja apakšā un eļļoja. Neaizmirsti tikai kādu ziežvārstu, Franks bija piekodinājis.

Vēl nekad vecais «Pionieris» nebija kopts ar tādu mīlestību. Traktors spīdēja saulē, un zēni priecājās. Taču tas bija tikai ārējs spožums. Kad Erce gribēja traktoru iedarbināt, motors klusēja. Nesaprašanā viņi pētīja augstspiediena sūkni.

—  Mums trāpījies neglābjams dampis, — Pepo sacīja. — Ja atslēdznieks neatnāks, varam jūgt priekšā zirgus, un es jūs apmācīšu, kā jābrauc.

Franks rāva nost no pirkstiem netīros apsējus.

—   Ar kučiera prātiņu tehniku nekad neapgūsi. Tur vajadzīgas zināšanas un prasme. Mēs zinām pārāk maz.

Zēni ēda savas sviestmaizes. Pusdienlaiks pagāja. Atslēdznieks nenāca. Tad viņi ar ciema zēniem spēlēja futbolu — četri partizāni pret septiņiem rībastiešiem. Rezultāts bija divi pret divi. Raudijs mašīnu parkā izrādījās ātrākais skrējējs.

Tarkšķēdams piebrauca motocikls ar blakusvāģi.

—   Tas ir viņš! — Franks sauca. — Es viņu pazīstu.

Kas tad bija atbraucis? Atslēdznieks Mahnicke! Zēni skrēja turp, viņu vētraini sveikdami. Atslēdznieks zināja par mēslu kraušanu.

—   Nu, atraidītie traktoristi! Kā sviežas?

—   Traktors nekust ne no vietas, — Ērce sacīja.

Mahnicke uzģērba atslēdznieka jaku.

—   Tad jākustas mums pašiem. Ko jūs stāvat dīkā? Izkravājiet blakusvāģi. Bet uzmanīgi ar sūkni. Dodiet šurp instrumentus!

Partizāni gāja kā atspoles. Vīram neatlika daudz, ko darīt. Zēni gandrīz visu paveica paši. Atslēdznieka vadībā tie izjauca bojāto sūkni; zēni gribēja daudz ko zināt. Franks bija neatlaidīgākais taujātājs. Pamazām viņš izprata, kā darbojas eļļošanas sistēma. Mahnicke izskaidroja katru ueta|u. Uzmanīgākus palīgus vairs nevarēja vēlēties. Arī ciema zēni ielenca traktoru. Sūkņa montāža bija interesantāka nekā bumbas dauzīšana.

Sūknis tika montēts divas stundas, pēc tam Ērce drīkstēja iedarbināt motoru. Visi vēroja, kā sūknis sāk darboties.

—   Ieklausieties! — Mahnicke sauca. Tas, ka motors pielēca, viņam likās pats par sevi saprotams. Taču troksnis bija neritmisks. — Vai dzirdat smalko svelpoņu? Stāt! Apturiet!

Viņi apmainīja kādu blīvi, no jauna atgaisoja barošanas sistēmu. Un tagad motors darbojās pareizi. Ērce likumoja pa garāžu pagalmu. Beidzot viņš varēja nodemonstrēt Plikpaurim savu braukšanas māku.

Kārlis Plikais skumīgi noskatījās. «Kāpēc gan mums vajadzēja braukt uz to muļķīgo Saksijas Sveici! Pirmoreiz tālāk aizceļoju, un tūlīt aiziet gar degunu tāds pasākums.» Mahnicke deva Frankam vēl dažus norādījumus.

—   Un, ja jūs netiekat skaidrībā, tad zini, kur es dzīvoju.

Ērce ducināja šurp ar pilnu gāzi. Viņš brauca tieši virsū

Plikpaurim. Sis atlēca sāņus. Traktors apstājās. Ērce smiedamies nolēca zemē.

200

—   Pa pirmo, mūsu traktoriņš! Brauc kā eļļots. Nu ko, Plikpauri, dūša papēžos? Četrdesmit zirgspēki nav nieks. Jāprot savaldīt.

14 — 1528

Kārlis labprat butu sadevis šim lielibniekam pa kaklu — tik nikns viņš bija.

—   Labi, labi, — Ērce sacīja, — gan jau iemācīsies.

Pepo devās izmēģinājuma braucienā. Sākumā viņš jutās nedrošs. Daudzas vērtējošas zēnu acis noskatījās, kā viņš uzņem gaitu. Kad traktors sāka ripot, zēnu sagrāba braukšanas prieks. Piedevis gāzi, viņš aizdrāzās garām mēslu kaudzei. Jēkabs stāvēja kūts durvīs un pacēla sveicienam slotu.

Frankam vajadzēja uzsvilpt, lai Pepo atgriežas. Citādi viņš visu vakaru būtu riņķojis ap cūku kūti. Zēni piekabināja arklu un šķīvju ecēšas. Šodien pat viņi gribēja izdzīt atmatā pirmo vagu. Kapteinis Franks iekāpa traktorā un brauca ārā pa vārtiem. Trokšņainais zēnu bars tam sekoja.

Pēkšņi ar mopēdu ieradās agronoms.

—   Stop! Mums vajadzīgs traktors. Jāsteidzas. Šonakt līs. Jums jāieved kvieši.

TĒVS UN DĒLS

Simons Brinkmanis sēdēja pie rasēšanas dēļa un zīmēja bēniņu skices. Viņš bija vienojies ar Zanderes kundzi, ka mazuļus atstās viņas uzraudzībā, kamēr tiks izbūvētas jumta istabas.

Vīrs paskatījās pulkstenī. Tas rādīja deviņi. Atvēris logu, viņš klausījās, kā pakšķina lietus. «Kur Franks kavējas? Kā Irēne varēja zināt, ka viņš atkal nenokļūs krogā? Neviens to nevarēja zināt.»

Mūrnieku brigadieris pēcpusdienā bija apciemojis Trapes jaunkundzi. Viņš ilgi bija runājies ar savu Rostokas ciemiņu. Uzticēšanās būtu labākā palīdzība jauniem cilvēkiem — Kārina Trape bija sacījusi. Teiktais Brinkmanim neizgāja no prāta. Viņš vēlējās būt ar dēlu tikpat draudzīgās attiecībās kā Zanderes kundze ar Irēni.

Prātodams viņš paņēma jaunu lapu, lai aprēķinātu materiālu patēriņu. Franka soļus ārā viņš nedzirdēja. Lietus aprija trokšņus.

Raudijs izturējās klusu kā dresēts partizānu suns. Franks ar ogļu maisu izberzēja tam slapjo spalvu.

—   Marš, būdā! — viņš čukstēja. — Tūlīt dabūsi ko ēdamu. — Pastūmis Irēnes divriteni šķūnīša nojumē, viņš palika stāvam aiz lietus plīvura un vērās gaišajā istabas logā, kamēr kļuva salti. «Varbūt pārgulēt tepat?» Pie šķūnīša atradās siena kaudze. «Tas laikam būtu gļēvi?»

Kaut gan lija lietus, viņš paņēma no kastes sauju suņa raušu un skrēja pabarot Raudiju. Pie mājas durvīm atkal uzmācās šaubas.

Pirms lietus partizāni bija veduši Rībastā kviešus. Rīt viņi ars rugājus. Atmatai vajadzēja pagaidīt. Ražas novākšana bija kas svarīgāks, to saprata katrs. Brigadieris Kope un agronoms bija izturējušies pret zēniem kā līdztiesīgiem kolēģiem. Vakars krogā netika pieminēts. Partizānu «Pionieris» ar piekabi trīsreiz bija braucis uz ciemu, vispirms to vadīja Franks, pēc tam Ērce un Pepo. Krēslā, kad sārtojās debess, pie «Zetora» stūres drīkstēja sēsties Erce. Un skolotājs Ostvalds iedeva savu «Famulu» Pepo. Zēni pārveda no lauka pēdējo labību. Kapteinis Franks ar veco «Pionieri» aizducināja visiem pa priekšu.

Pa lietu partizāni bija skrējuši uz mājām. Pie Polu mājas vārtiem Franks apstājās.

—   Paklau, Pepo, es gribētu pārgulēt jūsu kūtsaugšā.

Pepo bija atcerējies «saspīlēto atmosfēru» pie Brinkmaņiem.

Taču tāda reizēm bija visur.

—   Ko, kaptein? Cauri slapjš sienā? To labāk nedari. Vai tu tā rausties no brigadiera? Atceries taču — mans ormanis agrāk arī bija neciešams. Viss nokārtosies.

—   Viņš par mani domā sazin ko, — Franks sacīja, — jo vakar pārnācu piedzēries. Šovakar būs briesmīgs tracis.

—   Vecīt, tu taču neesi gļēvulis!

Franks bija braucis uz mājām.

Un tagad zēns šaubu pilns stāvēja pie durvīm. Dziļi, pavisam dziļi ievilcis elpu, viņš iegāja istabā.

—   Labvakar, — Franks klusu sacīja.

14*

Mūrnieku brigadieris pacēla acis no rasēšanas dēļa.

211

—  Neteikšu, ka būtu labs vakars. — Uzmetis zēnam īsu, vērīgu skatienu, viņš turpināja rakstīšanu.

Franks palika stāvam, neatlaizdams roku no durvju roktura. Lietus lāses tam pilēja no bikšu starām un tecēja pa grīdu.

—  Velc nost slapjos kankarus! — Simons sacīja. — Noslaukies! Es pagatavošu groku.

«Ko? Nekādas brēkas?» Sienas pulkstenis rādīja pusdesmit. «Neviena pārmetuma? Pat ne jautājuma?»

Gāzes plītiņa dega ar mazu liesmu. Katlā sīca ūdens. Simons pielēja mazgājamo bļodu.

—   Ņem, pavisam karsts.

Nostiepis gaitenī veļas auklu, viņš izžāva Franka drēbes un uzslaucīja peļķi.

Zēns no karstā ūdens kļuva sarkans kā vēzis. Viņš kūpēja. Simons sniedza dēlam peldmēteli, ko bija nopircis Rostokā. Franka pirksti aptaustīja mīksto frotē drēbi. Bija patīkami silti. Lai tagad notiek kas notikdams. Taču nenotika itin nekas. Simons maisīja groku. Pēcpusdienā viņš bija gājis iepirkties — kopā ar Klausu un Katrīnīti, skrejriteni un rotaļlācīti. Viņi bija iztukšojuši Zanderes tantes veikalu. Tēvs nolika groka glāzi uz galda.

—   Dzer.

Karstā alkohola dvaka Frankam riebās.

—   Negribu.

—   Dzer, ka tev saka. Franks noskurinājās.

—   Es nekad vairs nedzeršu degvīnu. Nekad.

—   Hm. Labi. Tad uzvārīšu tev tēju.

Mūrnieku brigadieris izņēma no skapja tēju un nogrieza maizi. Viņi klusēdami ēda un klausījās lietū. Simons dzēra groku. Franks strēba karsto tēju, mazliet šķielēdams uz tēvu. «Kādas viņam stipras rokas!» Dzīslas bija izspiedušās kā striķi. Arī pie deniņiem bija redzama zila dzīsliņa.

Simons piebīdīja rasēšanas dēli ar skicēm tuvāk Frankam.

—   Paskaties! Iznāks divas istabas. Paņemšu atvaļinājumu. Viena istabiņa tev, otra Klausām un Katrīnītei. Lejas kambarim apmetīsim sienas un ieliksim grīdu. Šeit priekšpusē iekārtosim dzīvojamo istabu. Un veco dūmistabu pārbūvēsim par vannas istabu. Ievilksim mājā ūdensvadu. Mēs pārvērtīsim mūsu būdu par īstu pili!

Franks aplūkoja skices. Astotajā klasē bija ievads rasēšanā. Viņam šis priekšmets patika; liecībā bija piecnieks. Taču tēva rasējums viņu pārsteidza. Skolotājs nebūtu to uzrasējis labāk.

—  Nu? — Simons jautāja. — Vai nāksi talkā? Man vajadzīgs palīgs. Rīt tiks atvesti pirmie ķieģeļi.

Nogludinājis lapas, Franks nolika tās atpakaļ.

—   Es nevaru, tēv. Man jābrauc atkal uz Rībastu. Mūs tur gaida. Mēs apsolījām. Un es esmu kapteinis.

Simons tovakar vairs nesacīja ne vārda. Viņš nepadeva Frankam pat «arlabunakti».

Ledainā noskaņa starp Brinkmaņu tēvu un viņa dēlu pieņēmās no dienas dienā. Viņi pārrunāja tikai pašu nepieciešamāko.

Franks vakaros nāca mājās nosmērējies un pārguris. Ar pēdējiem spēkiem zēns nomazgājās zem pumpja. Tad paēda, dažreiz jau aizsnauzdamies pie galda, un iekrita gultā. Rītos, kamēr mūrnieku brigadieris ribinājās pa bēniņiem, viņš atkal pazuda.

Franks neatlaidīgi gāja savu ceļu. «Kāds tas ir?» Brinkmanis domāja. Sadursme pagalmā pie pumpja bija pierādijusi, ka ar asumu un varu nekas nav panākams. «Man jāļauj viņam pilna vaļa,» Brinkmanis nodomāja. «Labāk, lai pats aplauž sev ragus nekā vēl vairāk atsvešinās no manis. Es nedrīkstu būt tik sīkumains un aizdomu pilns.»

Kādu rītu, kad Brinkmanis ar ķieģeļu kravu kāpa augšā pa kāpnēm, Franks viņam sekoja.

—   Tēv, es šodien varu līdz pusdienām palīdzēt.

Kopš Simons te augšā mūrēja, zēns pirmoreiz uzkāpa bēniņos. Divas sānsienas jau bija uzmūrētas.

—   Oho! Tu daudz esi paveicis.

Brinkmaņu tēvs izgāza ķieģeļus uz sastatnēm.

—   Nekas nav paveikts, — viņš sacīja. — Viss iet pārāk gausi. Ja kāds pienestu ķieģeļus, tava istaba jau sen būtu gatava.

—   Vai tā būs mana?

—   Jā, ja tu gribēsi.

Franks stiepa javu un ķieģeļus. Viņš elsdams kāpa augšā pa kāpnēm.

—   Neņem tik daudz, — mūrnieku brigadieris aizrādīja. — Seši ķieģeļi ir īstais mērs tavam augumam.

«Es tev parādīšu, kāds ir mans mērs,» Franks nodomāja. Viņš uzkrāva uz nestuvēm divpadsmit ķieģeļus. Trešā nesienā viņam trīcēja ceļi. Nākamreiz viņš uzlika tikai desmit. Grīļodamies zēns kāpa pa kāpnēm. Augšā vajadzēja atpūsties. Viņš noskatījās tēvā. Darbs ar ķelli vedās ātri un viegli. Katrs triepiens bija vietā.

—   Javu! — mūrnieku brigadieris sauca. — Un ķieģeļus, ja mans jaunais nesējs vēl var ko panest.

Franks labprāt būtu paņēmis rokās ķelli. Plakš — javas kārta, pakš — ķieģelis virsū. Tā ka nozib vien. Skatoties tēvā, gribējās izmēģināt mūrēšanu arī pašam. «Varbūt palūgt? Labāk tomēr ne.» Viņš palika pie javas spaiņa un nestuvēm.

—   Tavs nesējs vēl var panest, — zēns sacīja un rībināja lejup. Mūrnieku brigadiera acīs viņš negribēja izrādīties vārgulis.

Taču Frankam klājās arvien grūtāk. Kāpnēm bija divpadsmit pakāpienu. Divpadsmit reižu ķieģeļu kravu vajadzēja celt uz augšu. Kājas ļodzījās kā receklis. Treliņi čīkstēdami ieliecās. Javas spainis rāva ārā roku. Un ķieģeļi ar katru reizi kļuva smagāki. Turklāt viņš ņēma vairs tikai astoņus. Uzkāpis augšā, kapteinis apspieda elsas. Tēvs nedrīkstēja redzēt, cik grūti viņam klājas.

Brokastojot Franks domāja: «Kāda atpalicība! Bēniņu logā vajadzētu ierīkot trīsi. Baļķis, skritulis, trose — un darīts.»

—  Tēv, kāpēc tu neietaisi trīsi? — viņš jautāja. — Tā būtu daudz vieglāk.

Mūrnieku brigadieris smējās.

—   Tu domā, ka es nepārzinu būvtehniku? Materiāli atrodas šķūnītī. Lai strādātu ar trīsi ir nepieciešami vismaz divi vīri. Vai saprati? Ja tu paliec tikai līdz pusdienām, nav vērts sākt.

Franks turpināja stiept ķieģeļus.

Simons izlikās neredzam, ka zēns raujas melnās miesās. Svilpodams viņš nostiepa auklu un lika ķieģeli pie ķieģeļa.

Pienesējs netika līdzi. Mūrnieku brigadierim bija jākāpj nost no sastatnēm. Ar koka tupelēm viņš klaudzināja lejā pa kāpnēm. Simons uzkrāva uz nestuvēm divdesmit ķieģeļus un pat nenogrīļojās. Tas Frankam no jauna deva sparu.

Tieši divpadsmitos pēdējā siena bija uzmūrēta.

Franks atsvaidzinājās zem pumpja. Pie pusdienu galda Frankam spēks kājās pamazām atgriezās. «Te vajadzētu parauties Pepo,» viņš nodomāja. «Un Ērcēm, šim ķīselim. Ķieģeļu nešana ir daudz smagāks darbs nekā mēslu kraušana.»

—   Rīt no rīta braukšu uz celtniecības apvienību, — tēvs sacīja. — Tur dabūšu savu līgumu par mūrnieku brigadiera vietu. Man vēl ir astoņas brīvdienas. Bet kas gan ir astoņas dienas bez ķieģeļu pienesēja?

Franks ēda. Iztukšojis trešo zivju konservu bundžu, viņš paņēma savu zaļo bereti, ko bija nopircis no pirmās algas.

—   Man jāiet. Šovakar būšu vēlu. Tavai zināšanai — mēs strādāsim nakts maiņā.

Viņš aizskrēja līdz suņa būdai, pabaroja Raudiju un aizbrauca ar Irēnes divriteni.

«Nakts maiņā?» Simons prātoja. «Ko puikas varētu darīt?» Iedzēris alu, viņš nesa augšā ķieģeļus otrai istabai. Tā bija gara pēcpusdiena. Darbs vientuļajam vīrietim vairs lāgā nevedās. Beidzot darbu, viņš vēl ierīkoja bēniņu logā trīsi. «Varbūt tagad Franks šad tad nāks palīgos,» viņš cerēja. «Jānovirza no tām naktsputna gaitām.»

Pagalmā atskanēja troksnis. Augšā pa kāpnēm steidzās jautrs bariņš:' Raudijs, Katrīnīte, Klauss un Irēne. Viņi gribēja redzēt, ko mūrnieku brigadieris uzmūrējis. Viena istaba bija gandrīz gatava. Trūka vienīgi griestu un apmetuma. Mazuļi visu pamatīgi apskatīja.

Pusdienlaikā Irēne bija atradusi pastkastītē vēstuli. Rīt — lielā talka. Pulksten sepiiņos Mežrozīšu ceļā. Erce ar «Pionieri» strādās rīta maiņā. Visi pārējie partizāni palīdzēs mūrēt. Irēne, vai tu būsi? Tavs Franks.

Klauss pamanīja logā trīsi.

—   Tēt, kas tas ir?

Mūrnieku brigadieris iekarināja āķi tukšu spaini. Trose slīdēja uz leju, skritulis čīkstēja.

—   Vai es arī drīkstu ar to nobraukt lejā?

—   Nē, Kļaus. Ar to var vizināt tikai javu un ķieģeļus. Tas bērniem bija jāizmēģina. Viņi atnesa no šķūņa savus

spainīšus un pielika pilnus ar javu. Irēne ar troksni vilka kravu augšā. Mūrnieku brigadieris lēja javu kastē. Dedzīgos palīgus bija grūti aizsūtīt pie miera.

Brinkmanis bija atvedis no grantsbedrem smilšu kravu. Viņš iebrauca ratus ar gumijas riteņiem Polu pagalmā un izjūdza zirgus.

—   Ienāc nu iekšā, Simon! — Francis Pols aicināja. — Nogaršo manu šāgada brūvējumu!

Viņi sēdēja pie virtuves galda. Mūrnieku brigadierim vajadzēja apēst šķiņķa maizīti. Polu māmiņa atnesa krūku ar ērkšķogu vīnu. Ormanis Pols pielēja glāzes līdz malām.

—   Uz veselībām, Simon!

—   Uz veselībām, Franc!

Viņi iemeta krietnu malku. Pols nobraucīja savu ķīļbārdiņu.

—   Nu, vai ir dzerams?

—   Un kā vēl, Franc!

—   Gribas ticēt. Izdzer visu, pasaules apceļotāji Jau sen mums vajadzēja satikties.

Vīri piedūmoja virtuvi zilu. Viņi runāja par Rostoku un turienes dzīvi. Kad ormanis atkal ielēja, Simons kā starp citu ievaicājās:

—   Vai tavs dēls arī strādā nakts maiņā?

—   Protams. Sis ir kā uzburts uz aršanu. Ne mazāk kā tavējais.

Brinkmanis izbrīnījies paskatījās.

—   Ko-oo? Viņi brauc ar traktoru?

—   Nu, paklau! Neizliecies par antiņu. Puikas taču savu panākuši, dabūjuši braukšanas apliecības.

—  Franci, cilvēk! — Mūrnieku brigadieris sniedzās pēc glāzes. — Tas vispirms jāatpver ar pratu.

—   Vai kaut kas noticis? — Pols jautāja.

Brinkmaņa seja pauda šaubas. Tās bija radījusi neuzticēšanās, ko viņš pēdējā laikā bieži bija centies pārvarēt. «Vai tiešām viņi, šie piecpadsmitgadnieki, kam vēl slapjš aiz ausim, bija nolikuši eksāmenu? Šis ormanis nezināja, ko šoferim eksāmenā prasa. Varbūt puikas sastāstījuši visādas blēņas un palaidņojas uz nebēdu?» Šaubas auga, kad Pols ierunājās par naudu, ko dēls bija pārnesis pirmajā algā:

—   Divdesmit astoņas markas, Simon. Manējais saka — katrs no viņu trijotnes tik daudz nopelnījis. Varen lepns bija. Brālīgi sadalījām, viņš vēl piebilda.

—   Vai tu esi redzējis viņa vadītāja apliecību?

—   Nu protams. Tāda balta kartīte.

—   Vai izlasīji, Franc? Labi apskatīji?

—   Ne-ē, tik pamatīgi gan ne. Vienmēr nav pie rokas brilles. Tu domā — šie mūs krāpj?

Brinkmanis piecēlies pagājās pa virtuvi.

—   Jaunieši tagad ir uz stiķiem. Būvvietā esmu piedzīvojis trakus numurus. Tādas lietiņas strādā, ka tev ne jausmas nav. Ja nu mūsējie brauc nelikumīgi? Bez apliecībām? Viss kas notiek. Tēviem par to jāatbild. Tev un man.

Arī ormanim tagad sametās nelāgi ap dūšu. Agrāk Simons par Franku bija labās domās. Bet tagad? Toreiz viņi bija ieradušies pie viņa — skolas direktors Bertrams, Trapes jaunkundze un mūrnieku brigadieris. Šai virtuvē bija notikusi asa izskaidrošanās. Šie vecie strīdiņi jau sen bija cauri. Pols savu dēlu vairs neslānīja. Un resgalis no tā laika bija pavisam cits puika..

—   Viņu nakts maiņa man liekas aizdomīga, — Brinkmanis sacīja. — Vajadzētu kādreiz paskatīties.

—   Vai gribi braukt uz Rībastu?

—   Jā. Citādi man nav miera.

—   Es piebiedrošos, Simon. Paņemsim manus vieglos ratus.

Vīrieši izmeta savas vīna glāzes, izstūma divričus no rat-

nīcas un aizjūdza sirmo ķēvi.

—   Nu-u! — norūca ormanis. Polu māmiņa aizvēra aiz viņiem vārtus. Cīks, čīks! — tumsā čīkstēja divriču ierūsējušās atsperes. Francis Pols paklakšķināja mēli. Vakara klusumā tas noskanēja kā pistoles šāviens. Ķēve Rozinante salēcās un laidās rikšos. Tādi ratiņi tai bija tīrā rotaļa.

—   Klau, Simon!

—   Jā?

—   Man tev kas jājautā — vai tu gribi palielināt ģimeni?

—   Kāpēc tad tā?

—   Ak, vienīgi tāpēc, ka tu izbūvē bēniņus. Un Luīze Zan•dere tiešām nav smādējama. Varu tevi tikai apsveikt.

Brinkmanis raudzījās taisni uz priekšu. Viņš skatījās uz ķēves drebošajām ausīm. Šovakar bija daudz odu. Vīrietis aizdedzināja cigareti. Franci viņš pazina jau no skolas sola. Ormanis neprašņāja aiz ziņkāres vien, bet priecājās līdz ar viņu, to varēja sajust.

—   Nesteidzies ar apsveikumiem, Franc, kamēr vēl viss nav •nokārtojies. Nekas nedeg! Bet varbūt tu gribi būt par savedēju un kādu grasi nopelnīt?

Pols smējās. Viņš visu saprata. Skaļi klakšķinot, ormanis skubināja Rozinanti.

—   Tik slinka, ka bail! Nav pieradusi pie vakara pastaigām.

Ķēve rikšoja pāri upes tiltam. Ausis tai kustējās. Zirgs kūpēja.

Pilsēta gulēja aiz muguras. Visapkart pletās tinteszils debesjums. To apgaismoja tikai viena zvaigzne — vientuļa, tāla. Šosejas abās malās no zilās tumsas izauga tumšas koku ēnas. Ratiņu atsperes čīkstēja. Rozinante skrēja paceltu galvu un saticētām ausīm — trap, trap, trap.

Iebraucot ciemā, uzzibsnīja kabatas baterija.

—   Stāt! Kārtībnieks.

—   Brr!

—   Kāpēc jums nav gaismas?

Henners Mertens ar lenti uz rokas šovakar veica apgaitu -pa ciemu.

—  Neesi tik bargs, kolēģi, — Brinkmanis sacīja, — citādi zirgs metīsies auļos. Mēs meklējam mūsu puikas. Viņi šeit strādājot nakts maiņā — par traktoristiem. Vai tu to zini? Kārtībniekam tas būtu jāzina.

Rozinante sprauslāja.

Henners Mertens uzspīdināja abiem vīriem ar bateriju.. Gaismas kūlis apstājās pie Brinkmaņa sejas. Līdzība ar Franku bija nepārprotama.

Pols iededzināja vējlukturi. Kārtībnieks iekāpa ratos.

—   Brauciet! Es parādīšu, kur viņi strādā.

—   Nū-ū!

Rozinante metās rikšos.

—   Zēnus es pazīstu jau sen, — Henners sacīja. Viņš izstāstīja par sasisto degvīna pudeli un par mēslu kraušanu. Pie izdegušā šķūņa viņš lika ormanim apturēt. Tālumā rūca traktors. — Vai dzirdat? Apmēram divus kilometrus tālāk atrodas, ieplaka. Tur viņi uzar atmatu. — Henners izlēca no ratiem.

—   Pagaidi, draugs! — mūrnieku brigadieris sauca. — Vai* puikas ir pietiekami prātīgi?

Henners smējās.

—   To jau jūs redzēsiet. — Viņš nozuda tumsā.

Ceļš veda lejup. Polam vajadzēja pievilkt grožus. Traktora starmeši meta pār nogāzi trīsošu gaismu.

—  Apturi, Franc! Piesien zirgu! Lai viņi mūs neierauga. — Brinkmanis izdzēsa vējlukturi.

Klusējot abi vīrieši stāvēja atmatas malā. Traktors kustējās, nakts melnumā kā jāņtārpiņš. Brīžiem tas piestāja un padeva atpakaļgaitā. Atmata bija cieta un apkaltuši. No traktora izlēca kāds stāvs un aizmugures starmešu gaismā darbojās ap arklu. Nošķindēja dzelži. Atskanēja saucieni. Un traktors dārdot, brauca tālāk.

Simons Brinkmanis un Francis Pols redzēja ainu no cilvēces mūžsenās cīņas zemes apgūšanā. Viņi bieži bija vērojuši traktorus, kas apar zemi. Taču šis naksnīgais pārdzīvojums, iespiedās dziļi atmiņā, jo šo traktoru pavēlnieki bija viņu dēli.

Zvanīja modinātājs. Simons Brinkmanis piecēlās. Puika viņam līdzās mirkšķināja acis.

Franks sapni bija vēl sēdējis traktorā. Arkls dziji griezās zemē. Traktors dārdēja, it kā tūliņ sabirs gabalos. Taču dārdoņa nāca no modinātāja. Un pēkšņi iestājās klusums.

Ar pūlēm Franks atvēra acis. «Vēl stunda, tad ieradīsies partizāni.» Viņš cīnījās ar nogurumu. Zēns negribēja no jauna iemigt. «Vai Irēne arī atnāks?»

Brīdi viņš snauduļoja. Durvju klaudzoņa un drošie soļi ārā vēstīja, ka tēvs aiziet uz staciju. Žāvādamies Franks izlīda no gultas.

Zem zaļās beretes atradās sainītis. Kas tas? «Tavas brokastis» — tēvs ar savu plato zīmuli bija uzrakstījis uz papīra lapas. Tur bija biezi apziestas maizes šķēles un divas olas — vēl mazliet siltas. Franks priecājās. Prieks deva spēku darboties. Nostājies kā bokseris viņš lēkāja uz priekšu un atpakaļ, sita pa labi un pa kreisi. Aukstais akas ūdens viņu pilnīgi atžirbināja.

Bēniņu logā zēns ieraudzīja trīsi. «Mans priekšlikums,» viņš atcerējās un atlaida trīša virvi. «Mūrnieku brigadierim ir taisnība, viens tur nekā nevar iesākt.»

Otrai bēniņu istabai sienas jau bija iesāktas, tās pacēlas četru ķieģeļu augstumā. Franks paņēma mūrnieka ķelli. Viņš mēģināja to vicināt, kā bija vērojis darām tēvu. Plakš — javas masa uz mūra. Oplā — aizšauts garām! Vēl viens triepiens. Ķieģeļa virspuse noklāta ar javu. Viegls uzsitiens, viegls piespiediens ar ķelli, un — heijā — pirmais ķieģelis iemūrēts. Darbs vedās daudz lēnāk nekā murnieku brigadierim, tomēr sagādāja prieku. Soļi uz kāpnēm! «Kas tur varētu nākt? Irēne!»

Kopš tā vakara, kad atgriezās tēvs, Franks nebija viņu vairs redzējis. Prātā neskaidri jautās ļaunā nakts uz ceļa. Viņš zināja tikai to, ka šai stulbajā reibumā bijis nevarigs un ietiepīgs. Domājot par Irēni, viņu bija mocījušas šaubas un pārmetumi sev. Un tagad, kad ienāca meitene, viņš jutās pavisam nelāgi.

—   Labdien, Frank. — Viņa izvilka no ādas maisiņa lakatiņu un apsēja. — Tas ir lieliski, ka tu palīdzi tēvam mūrēt.

—   Viņam nav ne jausmas, — Franks sacīja. — Viņš ir aizgājis uz celtniecības apvienību.

—    Ko? Jūs vēl arvien spēlējat paslēpes?

—    Irēne, tā nevajag. Un kaut ari tu mani turi par desmitkārtīgu vārguli, ka es krogā …

Irēne piespieda Frankam pie lūpām rādītājpirkstu.

—   Tss! Par to vairs ne vārda. Tev tikai jāsalabst ar tēvu.— Viņa smaidīja. — Vecais stūrgalvi! O, nekod pirkstā! Tas man vajadzīgs mūrēšanai.

Franks labprāt būtu viņu apskāvis. Bet augšā pa kāpnēm rībināja Plikpauris un Pepo. Pepo atdarināja Ērces lielīgo basu:

—   Ļautiņi, kur te tie kalni gāžami?

Zēniem galvā bija zaļas beretes. «Irēnei arī tāda derētu,» Franks iedomājās. Viņš mācīja savus partizānus rīkoties ar ķelli. Izmēģināja katrs. Viņi salika uz grīdas dēļus — «javas uztvērējus», jo ļoti daudz masas lidoja garām. Mācību laiks ilga tikai stundas ceturksni. Partizānu parole bija: «Sarauj!» Viņi gribēja daudz padarīt, iekams atgriežas mūrnieku brigadieris. Franks atnesa no nojumes rezerves ķelli. Divi partizāni mūrēja, divi veda ķieģeļus un javu. Trīsis čīkstēja, skritulis sakarsa.

Irēne lika ķieģeļus precīzāk nekā Pepo un Plikpauris.

—   Viņai ir iedzimts acumērs, — Franks sacīja.

Brokastīm neatlika laika. Viņi ēda sviestmaizes strādājot.

Katrs skaitīja savus iemūrētos ķieģeļus. Pēc divdesmit ķieģeļiem vajadzēja mainities. Ķelles ceļoja no rokas rokā.

Mūrnieka amats ir pats labākais, apgalvoja Pepo. Kas varot būt derīgāks par dzīvokļu celšanu? Citi protestēja. Viņi pierādīja savu nākotnes profesiju svarīgumu. Kurš tad bija vissvarīgākais darbs? Partizāni nevarēja vienoties, toties izgudroja cits citam varenus titulus.

—   Ei, pasniedzēja Irēne, kur ir java?

—   Būvtehniķi Pepo, pieliec līmeņrādi, tava rinda ir šķība un greiza.

—   Kolēģi Plikpauri, nabaga interjerist, mūris nav sienasglezna. Tā puķīšu mālēšana aizkavē visu darbu.

—   Neaizmiedz, Frank! Galvenajam inženierim taču jāieeļļo skritulis. Cīkstoņa krīt uz nerviem.

Darbā laiks aizritēja jautrās zobgalībās.

Pusdienā lielā sānsiena bija gatava. Irēne ielika pēdējo ķieģeli. Partizāni apmierināti nopētīja savu veikumu. Tas nekas, ka mūris nebija pilnīgi gluds, apmetums izciļņus nolīdzinās. Pepo skaitīja ķieģe|us. Bija iemūrēti trīssimt astoņpadsmit ķieģeļi. Un bēniņos uz grīdas atradās prāvi krājumi. Vai tagad mūrnieku brigadierim neradīsies respekts?

Paņēmuši peldēšanās piederumus, partizāni brauca prom. Pie Hellera cepuru veikala viņi piestāja. Un četratā iegāja iekšā. Franks nopirka Irēnei savu pirmo dāvanu: zaļu bereti.

Cepure labi piestāvēja viņas brūnajiem matiem.

—   Pagriez slīpāk, Irēne, — Pepo sacīja. — Jā, nu tu izskaties lieliski. Un tagad — aiziet!

Peldvietā atskanēja klaigas un auri. Eilenbergas jaunatne baudīja pēdējās brīvlaika dienas.

Partizāni skrēja pie ūdens.

—   Kurš kuru! — Franks sauca. — Mana kārta. — Ienirisviņš satvēra Irēni aiz kājas un vilka dziļumā. Kad viņa, kampdama gaisu, iznira, zēns jau bija baseina malā. Irēne saķēraPlikpauri aiz kāju pirkstiem, kad tas līdaciņā metās ūdenī. Tvarstīšana notika pa visu baseinu. Pēc tam viņi pārguruši satupa uz akmens flīzēm un dziļi elsa. Saule cepināja.

—   Paskat! — Pepo ar īkšķi norādīja uz daiļlēcēju torni. — Vai to tur jūs pazīstat?

Augšā pie treliņiem stāvēja Ede Senkpīls — ar stūrainām saulesbrillēm uz deguna un tranzistoru kaklā. Meitene blakus viņam bija vecāka — viņai varēja būt gadi septiņpadsmit vaj astoņpadsmit. Mati — iesārti, vizoši. Zaļš peldkostīms, ļoti maziņš. Sarkanzaļā meitene šlāgera ritmā šūpoja gurnus. Abi mielojās ar saldējumu uz kociņa.

—   Irēne, — Pepo ierunājās, — vai tu Edi atkal ielūgsi uz: kādu partizānu vakaru? Varbūt kopā ar šo stulbo kaziņu?

Irēne klusēja.

Franks uzskrēja tornī.

—   Nu, Ede? Kā iet ar mācībām? Tu taču gribēji nākt mūsu pulkā.

Senkpīls iztraucēts palūkojās caur stūrainajām saulesbrillēm..

«Taisni tagad vajadzēja uzrasties šim Brinkmanim! Ko nodomās Heidrune, ja dzirdēs, ka šis viņu nopratina kā tādu skolas puišeli?»

—   Neplāties, — viņš nevērīgi sacīja Frankam. — Es redzēju, kā jūs Rībastā stumjat mēslu ķerras. Es šai spēlītē nepiedalos, dārgais. Kas tad jūs tādi esat? Krāpnieki un mēslu mēzēji!

Franks piegāja soli tuvāk.

—   Runā vien, runā …

Ede smējās un pašķielēja uz Heidruni. Šodien viņš jutās stiprs.

—    Brinkmani, mēslu vabolīt, ja es sākšu runāt, jūs būsiet dimbā. Jūsu blēdības nāks …

Vairāk Ede nepaguva pateikt. Viņš jau bija Frankam nagos. Viss norisa zibenīgi. Heidrune atlēca malā. Senkpīls atmuguriski pārvēlās pāri treliņiem un tā, ka noblīkšķēja vien, iegāzās ūdenī kopā ar saulesbrillēm, saldējumu un kaucošo tranzistoru.

Siinons Brinkmanis lieliem soļiem gāja pa Mežrozīšu ceļu. Celtniecības apvienībā bija noslēgts darba līgums. Pēc divām nedēļām mūrnieku brigadieris Eilenbergā uzsāks skolas celtniecību. Lielajās būvēs viņam bija pieredze. Zinoši speciālisti bija vajadzīgi. Taču vispirms Brinkmanis gribēja apdarīt melnākos, mājas darbus.

Pagalmā virs apjuka. Trūka vairāki simti ķieģeļu, to viņš uzreiz pamanīja. Arī javas kaudze bija sarukusi.

Brinkmanim jau radās aizdomas.

Viņš uzskrēja pa bēniņu kāpnēm. Apstulbis vīrietis stāvēja pie lielās sienas. «Ak, šis puika! Nu gan rāda klasi! Teicams iesākums! Tikai viena cilvēka spēkos' tas nav.»

Soļodams uz bērnudārzu, Simons svilpoja kā strazds, kam prāts nesas uz precēšanos. Klauss un Katrīnīte skrēja tēvam pretī. Satvēris bērnus savās stiprajās rokās, viņš tiem kaut ka pačukstēja. Bērni aiz prieka spārdījās.

— Nāc, tēti, skriesim tūlīt!

Velosipēdu veikalā viņi ilgi skatījās. Pārdevējs parādīja septiņus spožus vīriešu divriteņus. Katrinītei vislabāk patika zili

lakotais ritenis. Zilā bija viņas mīļākā krāsa. Simons Brinkmanis nopirka zilo divriteni.

—  Iedodiet groziņu, — viņš sacīja, — mūsu strupdegunītei. Lai arī viņa reizēm var tikt līdzi.

Groziņš tūlīt tika izmēģināts. Katrinīte jutās labi. Viņa trinkšķināja velosipēda zvaniņu. Dzinn-dzirinn! Iela piederēja viņai un tēvam ar Franka jauno divriteni. Klausām ar skrejriteni bija grūti tikt līdzi. Pie patērētāju biedrības veikala viņi nokāpa no riteņiem. Katrinīte ietipināja veikalā un izvilka Zanderes kundzi laukā, kur viņai vajadzēja apbrīnot zilo divriteni ar groziņu.

Zanderes kundze nekad nebija redzējusi mūrnieku brigadieri tik labā omā.

—   Jūsu prieks līp taisni vai klāt. Kas tad Brinkmaņiern lēcies?

Pasmaidīdams Simons atstūma pakausī savu naģeni.

—   Esmu pieņemts darbā. Par būves vaditāju. Un galvenais — man atkal ir dēls. Franks ir uz pareizā ceļa.

Pie Zanderes kundzes viņi ilgi iepirkās. Tēvs uzkarināja divritenim uz ragiem divus tīkliņus — piebāztus ar turzām un bundžām. Trinkšķinādami zvaniņu, viņi ieradās mājiņā pie Mežrozīšu ceļa. Franka vēl nebija.

—   Lai viņš pameklē! — Klauss ierosināja un noslēpa divriteni šķūnītī.

Katrīnīte sita plaukstiņas.

—   O, jā, lai pameklē!

Mūrnieku brigadieris uzvilka darba bikses un ar koka tupelēm klaudzināja augšā pa kāpnēm. «Ja iesācēji pabeiguši vienu sienu,» viņš nodomāja, «man šodien jāuzmūrē otra.»

Drīz pēc tam pārnāca Franks.

—   Meklē, meklē, — Katrīnīte sauca. — Dabūsi ko ļoti skaistu. Nu, mini!

«Vai viņi zobojās? Nē, satraukums bija īsts.» Viņš minēja un meklēja.

—   Auksts, auksts, — Klauss čukstēja. — Tagad kļūst jau siltāks. Vēl siltāks. Deg, deg!

225

Franks pārmeklēja šķūnīti. Viņš pacēla telts brezentu. Tur stāvēja pavisam jauns divritenis. Izlauzās prieka sauciens.

15 — 1528

Brinkmaņu tēvs palūkojās pa bēniņu logu. Franks jau sēdēja seglos. Zēns līkumoja ap pumpi kā sacīkšu braucējs. Dzin-dzirinn-dzinn! Nobremzējis viņš iecēla Katrīnīti groziņā pie stūres. Klauss uzrāpās uz bagāžnieka un ieķērās Frankam bikšu siksnā. Viņi devās lielajā izmēģinājuma braucienā. Jaunais divritenis bija jāredz Irēnei.

Mūrnieku brigadieris nolūkojās pakaļ. Aizdedzinājis smēķi, viņš ķērās pie ķelles. Darbs šodien gāja no rokas.

NEPATIKŠANAS DEVĪTAJĀ KLASĒ

Brīvlaika pēdējā diena tuvojās beigām. Irēne grieza apvākus skolas grāmatām.

—   Māmuk, vai tev patīk Brinkmaņa kungs?

Luīze Zandere pārsteigta paraudzījās savas meitas šķelmīgajā sejā.

—   Kāpēc tu tā jautā?

—   Es domāju, ka jūs varētu apprecēties.

—   Ak! Un ja nu tiešām? Vai manai meitai tas nebūtu pa prātam?

—   Būtu, būtu. Tad mēs sauktos par Brinkmaņiem. Šķiet, neskan slikti.

—   Kas tik tev nenāk prātā! Ir vajadzīgs laiks. Turklāt ne jau no manis vien tas ir atkarīgs. Izbeigsim šo sarunu!

—   Māmuk, es domāju — viņš tevi mīl.

—   Meitēn! — Zanderes kundze bija nosarkusi. — Kur… kur tu to ņēmi?

—   Es to manu. Un viņš man arī patīk. Tu mierīgi varētu par viņu drusciņ vairāk parūpēties. Šie katru dienu ēd zivju konservus. Aizej apskati istabas, ko viņš ceļ. Prasmīgs vīrietis. Pārvērtis veco mājiņu līdz nepazīšanai.

«Liela gudriniece,» Luīze Zandere nodomāja. Zvans pie gaiteņa durvīm atskanēja taisni laikā.

Arā stāvēja Kārina Trape ar Klausu un Katrīnīti. Skolotāja nāca no Brinkmaņa kunga, kur mazuļi katru vakaru drīkstēja vērot būvdarbus un piepalīdzēt ar spaini un lāpstiņu.

—   Zanderes tant, Zanderes tant, — Klauss nobēra, — rīt tētim svētki. Istabas gatavas. Jums visiem jāatnāk. Viņam jau ir vainags.

—   Spāru svētki, — Karina Trape papildināja. — Klauss runā par spāru vainagu. Es arī esmu ielūgta. — Viņa stāstīja par jauno skolu. Mūrnieku brigadieris Brinkmanis visos sīkumos bija izskaidrojis būves rasējumus. Un tad sekoja nepatīkamā vēsts Irēnei. Bija paredzēts, ka devītajai klasei par audzinātāju būs Ebelinga kungs.

—   Nē! — Irēne vīlusies sauca. — Un jūs?

—   Es pārņemšu atkal astoto klasi. Tāds ir skolas vadības Jēmums. Tu domā — man tas patīk? Vācu valodu es pasniegšu jums arī turpmāk. Ebelinga kungs labi pasniedz savu priekšmetu. Esi saprātīga, grupas sekretāre Irēne! Dzīvē ne vienmēr iespējams turēties kopā tikai ar tiem cilvēkiem, kas tev patīk.

Irēne nespēja būt saprātīga. Prieks par mācību sākumu bija vējā.

Ērce vilkās pa Puškina aleju. Rīts bija tveicīgs. Liepās ķīvējās zvirbuļi. Garām aizrūca atkritumu mašīna. Smirdēja notekas. «Būs lietus,» Erce prātoja. «Labi. Tas mums vajadzīgs. Pēc Jietus arkls labāk griež zemi un mēs vairs nenoputēsim kā melderi. Cerams, māte neuzies manas sadriskātās bikses. Jāiedod omītei, lai salāpa.»

—   Nu, Erce, vecais gaiļbiksi! Tu laikam vēl guli? — Pie afišu staba stāvēja Ede Senkpīls.

Ērce ņirdza. Pepo bija izstāstījis, kā Ede lidojis lejā no daiļlēcēju torņa — ar saldējumu uz kociņa, saulesbrillēm un kaucošo tranzistoru.

—  Vecīt, — Erce sacīja, — kad es ieraugu tevi, man tūlīt kļūst šķebīgi. — Viņš bija nostrādājis četras rīta maiņas viens pats uz «Pioniera». Bija aparti gandrīz divi hektāri. Sis Senkpīls, uzcirties un saposies kā āksts, bija mērkaķis viņu acīs. «Jāuzliek šim uz astes pipari!» — Saki, dziļjūru ūdenslīdēj, — vai tava ziņģu kaste kauc arī zem ūdens? Tīri interesants eksperiments.

—   Glupiķis!

—   Ila! Es pazīstu pašu glupiķu karali, kas ubagojās partizānu svētkos, jo gribēja tikt viņu pulkā. Vai esi jau aizmirsis?

Senkpīlā modās vecās dusmas.

—  Mani jūs nepiemuļķosiet ar saviem partizānu kumēdiņiem. Vai jums maz ir braukšanas atļaujas? Ciks jums ir.

—   Varbūt tas ir čiks? — Erce sacīja un izvilka maiņu traktorista apliecību. — Seit! Un naudu mēs jau esam nopelnījuši, veselu kaudzi! Ha, nu tev mute ciet!

Pieskrēja Kurkulīte. Mati uz pieres viņai šūpojās kā pīles, aste. Viņa bija izveidojusi jaunu frizūru.

—   Bērni, — viņa tarkšķēja. — Kā man gribas iet skolāf Nu jā, jums arī, tas ir redzams. Edgar, kā būs ar manām trim markām? Tu devi godavārdu. Pirmajā skolas dienā tev tās jāatdod.

Ede nomurmināja kādu atrunu.

Daudzo skolēnu straumē viņi iegāja pa Dīstervēga skolas vārtiem. Ebelinga kungs dežurēja pagalmā. Viņš nelaida nevienu telpās.

Iekšā spalgi noskanēja zvans — gari stiepta, gandrīz aizmirsta skaņa.

—   Stāties! — Ebelinga kungs sauca. — Kustieties, cienītie! Dārgās brīvdienas ir garām.

Pēc karoga uzvilkšanas direktors Bertrams apsveica skolēnus. Viņš runāja par palīdzību skolas celtniecībā.

—  Visus spēkus veltīsim mācībām, — viņš sacīja. — Un tos, kas paliks pāri, atdosim jaunajai skolai.

Devītās klases telpā bija šauri. Visi aši sasēdās blakus saviem draugiem. Vēl valdīja brīvdienu noskaņa. Bija daudz kas pārrunājams.

—   Ebers nāk! — Elvīra iesaucās un aizsteidzās pie sava sola.

Kņada pierima. Klasē ienāca Ebelinga kungs — garš, kalsns, bargu seju. Viņš sakārtoja kaklasaiti un paskatījās uz skolēniem.

—   Kas ziņos? — viņš jautāja.

Ede Senkpīls izgāja priekšā.

—   Uzmanību! — Viņš pagaidīja, kamēr neviens vairs nekustas, tad uzlūkoja skolotāju. — Devītā klase stundai gatava,

—   Labi, Senkpīl, tu vienmēr esi bijis apzinīgs. Es ceru, ka mana vecā klase arī turpmāk attaisnos cerības. Un astotajai «a» lūdzu ņemt no tās piemēru. Henke, izbeidz pļāpāt! Es visu redzu. Labrīt!

Atbildes sveiciens skanēja vārgi.

—   Sēdieties! — Ebelinga kungs, salicis rokas uz muguras, soļoja šurp un turp. — Droši vien jau ir mēļots, ka es būšu jūsu klases audzinātājs.

—   Neko teikt, jauki! — Ērce norūca.

Skolotājs visu dzirdēja. Viņš apstājās.

—   Kurš to teica?

Daži iespurdzās.

Erce pieslējās kājās.

—   Tā, tā, Vanclēben! Ko tu vēlējies ar to sacīt?

—   Vairāk neko. Man tikai tā paspruka.

Spurdzieni piepildīja telpu. Kad lielais vīrs devās uz Ērces pusi, iestājās klusums.

—   Kāda atzīme tev bija uzvedībā pēdējā liecībā, draudziņ?

—   Trīs, — Ērce sacīja.

—   Hm-hm-hm. Nekas spožs. Pie manis tev klāsies vēl sliktāk, ja tu šādi sāc. Es prasu disciplīnu. Mums astotajā «b» klasē bija laba parole. Tai jābūt spēkā arī šogad. Edgar, pasaki to viņam!

Ede Senkpīls pielēca kājās.

—   Dzelzs disciplīna — tāda ir parole.

—   Jā. Atkārto, Vanclēben!

Erce klusēja.

—   Tu atsakies?

—   Kas tad man jāatkārto?

—   Klases parole, dēliņ!

Erce spītīgā basā atkārtoja Ebelinga kunga vārdus: «Klases pa-ro-le, dēliņ!»

Skaļi smiekli.

Skolotājs, atvēris klases žurnālu, kaut ko ierakstīja.

Smiekli aprāvās.

— Pirmā atzīme jaunajā žurnālā diemžēl ir vieninieks, — Ēbelinga kungs sacīja. — Brinkmani, kāpēc tu ņirdz? Piecelies! Nāc priekšā, Brinkmani, nāc! Raksti uz tāfeles: Dzelzs disciplīna.

Franks paņēma krītu un rakstīja. Klase rēca. Uz tāfeles bija uzrakstīts: Celles diciplīna.

Kad Ēbelinga kungs ieraudzīja savus iemīļotos vārdus tik izkropļotus, seja tam sastinga.

—   Nodzēst!

Senkpīls teciņiem skrēja pie tāfeles.

—   Es lūdzu mieru! — Skolotājs klaudzināja pa galdu. — No devītās klases es gaidu ko vairāk. Brinkmani un Vanclēben, jums jāuzraksta klases parole. Pagaidām divdesmit reižu. Uz rītdienu. Nāksies to iemācīties! Un sabiedrības mācībā abiem jāsagatavo pa nelielam referātam. Tēma: Svarīgākie politiskie notikumi jūlijā un augustā. Katram jāapskata viens mēnesis. Avīzēs viss ir rakstīts. Sēsties!

Pepo pacēla roku.

—   Ēbelinga kungs, varbūt pareizrakstība patiešām ir Franka vājā puse?

Atkal izcēlās jautrība.

—   Vai tā nav arī tava vājā puse, Pol?

—   Drusciņ ir, — Pepo sacīja, un viņam noraustījās lūpu kaktiņi.

—   Tas ir bēdīgi, draugs. Tad tev jāvingrinās. Dzelzs disciplīna — arī divdesmit reižu — iesākumam! Vai saprati? Un glītā rokrakstā. Darbs dara meistaru. — Skolotājs smaidīja, jo klase tagad bija mēma. Viņš diktēja stundu plānu. Nākamā bija matemātikas stunda, kurā tika atkārtoti likumi un teorēmas. Skolēni bija daudz ko aizmirsuši. Ēbelinga kungs tos pamatīgi tirdīja.

Starpbrīdī partizāni satraukti sarunājās.

—   Kur tas novedīs? — Irēne jautāja. — Jūs taču zināt, ka viņš ir tik bargs un tik… tik… kašķīgs. Kāpēc jūs viņu izaicināt? Galvenais, ka viņa stundās mēs kaut ko iemācīsimies.

—   Ne jau ar varu un soda darbiem, — Franks atteica.

*

—   Vislabāk būs, ja mēs uzreiz noskaidrosim attiecības, — Ērce sacīja. — Citādi viņš mūs spīdzinās visu gadu. Mums jāiet pie Bertija. Šodien pat. Bertijs ir taisnīgs.

—   Tūlīt iet sūdzēties pie direktora? — Irēne bija pretī. — Jūsarī esat vainīgi.

Ērce atdarināja Ēbelinga ironisko toni:

—   Meitiņ, saņemies. Dzelzs disciplīna, vai skaidrs?

—   Ak, nemuldi! Tā būs tikai sliktāk.

—   Varbūt mums jātēlo papagaiļi? Atkārto, atkārto. Tas taču ir leļļu teātris. It kā mēs būtu zīdaiņi.

Atskanēja zvans.

Sākās otrā stunda pie skolotāja Ēbelinga.

—   Sēsties! Ausis vaļā! — viņš sacīja savā lakoniskajā manierē. — Klasei vajadzīgs pārstāvis. Es ieteiktu Edgaru Senkpīlu. Viņš ir vecākais skolnieks. Tā sakot, klases vecākais.

Vai Ēbelinga kungs nedzirdēja īgno ņurdoņu?

—   Edgar, tu tātad rūpēsies, lai te viss būtu kārtībā.

—   Klausos, Ēbelinga kungs.

Te piecēlās Plikpauris.

—   Mēs esam ievēlējuši Brīvās vācu jaunatnes savienības sekretāri, un tā ir Irēne Zandere. Vairums no grupas bija klāt, arī pionieru vadītājs. Irēne ir mūsu pārstāve.

Tie bija drosmīgi vārdi. Visa klase priecājās. Tikai Ede ne. Un skolotājs rauca pieri.

—   Vēlēts ir vēlēts, — Franks sauca. — Par šo līdēju Senkpīlu nevar būt ne runas. Viņu neviens negrib.

—   Nekļūsti rupjš, Brinkman! Tev klātos pacelt roku — kā tas skolā pieņemts.

—   Es lūdzu vārdu, — Franks atteica. — Jau labu laiku. Vai tad šeit visam tikai jāpiekrīt? Trapes jaunkundze mūs vienmēr uzklausīja.

Skolotājs bridi svārstījās. Viņš deva vārdu Irēnei, kas bija pacēlusi roku. Visi lūkojās viņā.

—   Ēbelinga kungs, manuprāt, mūsu grupai vajadzētu ar jums mierīgi izrunāties, šodien tas nebija nekāds labais sākums. Atklāta saruna, kurā ikviens izteiktu savas domas, varētu daudz ko līdzēt.

—   Ko tas nozīmē — izteikt domas! Stundā noteicējs ir skolotājs. Vēl aizvien. Te nav Brīvās vācu jaunatnes savienības apspriede.

—   Varbūt pusdienlaikā, Ēbelinga kungs. Mēs sarīkosim pulciņa sanāksmi, pusvienos. Jūs būsiet?

—   Tad man nav laika. Sēdies, Zandere! Tagad ir mācību stunda. Edgar Senkpīl, tu sagādāsi man visus piederumus — kā vienmēr. Instrumentus matemātikai, ģeogrāfijas kartes un visu pārējo. Tu jau zini, kas vajadzīgs. Siem pienākumiem nav nekāda sakara ar Brīvās vācu jaunatnes savienību.

—   Klausos, Ēbelinga kungs!

Ērce klepoja kā diloņslims sirmgalvis. Briesmīgi bija klausīties. Un kārkdams viņš izgrūda:

—   Dzelzs disciplīna, ļautiņi! Klausos, klausos. Khe-khe-khm.

Ēbelinga kungam mērs bija pilns. Viņš izraidīja zobgali no

klases.

Kad Ērce aizcirta durvis, telpā iestājās nospiedošs klusums. Noslēgtas sejas, īgnas atbildes, nekādas līdzdalības. Pieteicās vienīgi Ede, vairāk neviens. Vai skolotājs to bija gribējis? Pēc brīža viņš izsūtīja Senkpīlu pakaļ Ercem. Ārā neviena nebija. Ede raustīja plecus. Ērce bija aizgājis pie direktora Bertrama.

Brīvās vācu jaunatnes savienības sapulce devītajā klasē bija jāpārceļ. Direktors Bertrams bija licis ierasties pulciņa vadībai. Viņš gaidīja arī Ēbelinga kungu un Alfrēdu.

Viņi ienāca direktora kabinetā: Irēne, Harijs Bēnke no agrākās astotās «b» un Plikpauris.

— Sēdieties! — direktors sacīj-a. — Kāpēc ir radušās domstarpības? Irēne, ziņo! Lūdzu, detalizēti un pavisam lietišķi.

Irēne visu izstāstīja.

—   Ēbelinga kungs, vai jums ir iebildumi pret Irēnes teikto? — Bertrams jautāja.

—   Hm, nu nekas īpašs. Es tikai gribu vērst uzmanību uz to, ka skolniece nav objektīva. Zandere visu izstāstīja, kā viņai tas liekas. Tā bija pilnīga… skolotāja… ignorēšana.

—   Par to vēlāk, — Bertrams sacīja. — Irēne galu galā ir sekretāre. Es vēlētos dzirdēt arī Alfrēdu. Viņš šos skolēnus iepazina telšu nometnē. Es domāju — viņš par tiem zina vairāk nekā mēs.

Alfrēda domas aizceļoja uz upmalas pļavu. Viņš pastāstīja, kā strādājusi nometnes padome, ko vadīja Franks.

—   Paklausīgākus palīgus es nevarēju vēlēties, — viņš nobeidza. Pēc tam piebilda: — Varbūt pati grupas vadība nāktu ar kādiem ierosinājumiem.

—   Labi, Alfrēd. — Direktors Bertrams gribēja dzirdēt priekšlikumus. — Tagad, skolēni, izsakieties jūs, bez aplinkiem!

Plikpauris sāka:

—  Mēs vēlamies taisnīgu skolotāju. Soda darbi nav tas labākais. Ebelinga kungam nevajadzētu tā komandēt. Un izvirzīt Senkpīlu.

Irēne izteicās īsi:

—   Skolotājam jābūt biedriskam. Viņam jāļauj, lai ikviens nesodīts drīkstētu pateikt, ko domā.

Harijs Bēnke, kas gadu bija mācījies Ebelinga kunga klasē, brīdi domāja. Viņam bija grūti atklāti izteikt savas domas.Viņš uzlūkoja Irēni. Meitene pamāja, un viņš saņēma dūšu.

—   Ebelinga kungs ir ļoti stingrs. Mums tas nav nekas jauns. Astotā «a» to nezina. Tur tika būvēta laiva, un Trapes jaunkundze viņus atbalstīja. Mūsu grupā nekas nenotika. Tagad viss būs citādi, taču skolotājam vajadzētu mums palīdzēt.

Bertrams smaidīja.

—   Kaut kas traks, ko tik jūs visu no skolotāja neprasāt. Bet kā ir ar paškritiku? Vai pie visa ir vainīgs tikai skolotājs?

—   Mēs grupā apspriedīsimies, — Irēne atteica.

Direktors Bertrams vēl ilgi sēdēja kopā ar Ebelinga kungu.

233

Uz mazajiem spāru svētkiem Mežrozīšu ceļa mājiņā Simons Brinkmanis bija ielūdzis arī visus partizānus. Bez viņu palīdzības būvdarbi vēl nebūtu pabeigti. Partizānu traktors šodien atpūtās. Zēni nebija izšķīrušies, kā apvienot darbu ar mācībām.

(1528)

Mūrnieku brigadieris teica līksmu runu. Franks brīnījās. Viņš nekad nebija dzirdējis savu tēvu tā runājam.

Vakara saule svinīgi apspīdēja klāto dārza galdiņu. Visi mielojās un dzēra. Trapes jaunkundzes magnetofons spēlēja operešu melodijas. Klauss un Katrīnīte lutināja Raudiju ar visādiem gardumiem.

Kārina Trāpe uzzināja, kas devītajā klasē bija atgadījies.

—   Jūs esat mani iegāzuši, — viņa apbēdināta sacīja.

—   Kāpēc tad jūs? — Ērce jautāja.

—     Tas nāks pār manu galvu. Tie ir jūsu skolēni, viņi sacīs. Jūsu skolēni neklausa.

Zēni bija apjukuši.

—  Mēs tikai gribam izbeigt šo zobgalīgo komandēšanu, — Franks iebilda.

—   Dumpojoties jūs panāksiet pretējo. Vai gribat pastāvīgus nemierus? Cīnīties pret skolotāju, kas jūs māca un izglīto? Parādiet, ko spējat, tad viņš jūs cienīs. Atcerieties mūsu agrāko klasi! Toreiz arī mums bija grūtības. Grūtības nav pārvaramas vienā dienā, jūs nepacietīgie karstgalvji! Vai pildīsiet soda darbus?

—   Nē!

—  Zēl. Vajadzētu gan. Tas neprasīs ne desmit minūšu. Tik daudz brīva laika taču jums atradīsies? Sevi ir jāpārvar. Nekarojiet par sīkumiem.

Pēc spāru svētku dzīrēm, kad sievietes ar mazu]iem bija aizgājušas, Irēne un Plikpauris nokopa galdu. Mūrnieku brigadieris Brinkmanis ar kūpošu cigāru staigāja pa pagalmu. Viņa domas kavējās pie Luīzes Zanderes.

Istabā sēdēja Franks, Ērce un Pepo, katram priekšā bija papīra lapa. Visi trīs skatījās uz sienas pulksteni.

—   Sākam! — Franks sacīja. Viņi rakstīja uz sacensībām: «Dzelzs disciplīna». Pulkstenis tikšķēja, spalvas čirkstēja. Ercem vajadzēja nepilnas četras minūtes.

—   Darīts! — viņš auroja. — Rakstiet ātrāk, ātrāk!

Franks bija kārtībā pēc piecām minūtēm. Pepo vilka burtus visilgāk. Pirmie vārdi bija labi salasāmi, pēdējie vairs ne.

Mūrnieku brigadieris palūkojās viņiem pār plecu.

—    Kads tad no ta labums? — viņš murminaja un purināja galvu.

Nākamajā rītā direktors Bertrams ar Ebelinga kungu ieradās devītajā klasē. Viņš lika Frankam, Ērcēm un Pepo iziet priekšā.

—    Kādēļ jūs nākat uz skolu? Varbūt skolotāja dēļ? Frank, atbildi!

—   Paši sevis dēļ, Bertrama kungs. Savas profesijas dēļ.

—   A! Taisni tur ir būtība. Taču, manuprāt, jūs to esat aizmirsuši. Kas traucē stundu, tas kaitē ne tikai sev, bet ari citiem. Vai varat to saprast?

—   Mēs negribējām traucēt stundu, — Franks sacīja.

—    To jūs turpmāk varēsiet pierādīt. Taču izjokot jauno klases audzinātāju gan jūs gribējāt? Jozef Vanclēben, saki nu godīgi.

—   N'ē, Bertrama kungs. — Erce savilka svētu seju. — Es tikai biju vīlies, jo mēs domājām, ka Trapes jaunkundze paturēs mūsu klasi. Un tad pirmajā stundā tūlīt kā krusa bira soda darbi.

Direktors labi pazina viltīgo Ērci. Un tūlīt saprata, ka tas ir smalks kodiens.

—   Atzīstu, soda darbi nebija labākais atrisinājums. Tur mēs esam vienisprātis. — Bertrams paskatījās uz klases audzinātāju, kas skābu seju stāvēja līdzās. — Bet prasīt disciplīnu — tas ir Ebelinga kunga pienākums. Pirms gada viņš pārņēma astoto <;b» klasi. Tā bija smagākā klase skolā. Un viņa stingrajā vadībā tur viss ir nokārtojies. Tāpēc es viņam iedevu devīto klasi. Tagad šeit ikvienam jāiejūtas. Jums jāatceras, ka skolotājs nevar vienmēr izdarīt pa prātam trīsdesmit skolēniem. Mēs art esam tikai cilvēki.

Direktors paņēma krēslu un, apsēdies pēdējā solā, hospitēja Ebelinga kunga ģeogrāfijas stundā. Skolēni bija kūtri. Trūka degsmes, Ēbelingam vajadzēja katru audzēkni saukt vārdā un vēlamās atbildes vai vilkšus izvilkt. Visi trīs grēcinieki bieži tika cilāti. Taču Franks un Ērce bija pastmarku kolekcionāri un čakli ceļojumu aprakstu iasītāji. Par Āfriku viņi zināja, un skolotāja jautājumi viņus nemulsināja. Vienīgi Pepo palika dažu atbildi parādā.

«Ebelinga stunda ir labi pārdomāta,» Bertrams prātoja. «Viņš tikai neatrod pareizo toni. Kā lai pārkož šo cieto riekstu?» Kad tika uzdoti mājas darbi, Erce pacēla roku.

—   Ebelinga kungs, te ir soda darbs. Dzelzs disciplīna — divdesmit reižu. — Viņš ar savu lapu devās pie skolotāja, klusu smieklu pavadīts.

Arī Franks un Pepo nesa uz priekšu savus soda darbus, Ebelinga kungs drūmi skatījās.

—  Viss kārtībā. Sēdies! — Viņš uzelpoja, jo atskanēja zvans. Nākamā stunda devītajā klasē pēc saraksta bija vācu valoda. Direktors Bertrams Ēbelingam sacīja:

—   Vai jūs ienāksiet kolēģes Trapes stundā? Savu klasi der kādreiz pavērot arī no malas. Es likšu, lai septītajā «b» klasē jūs kāds aizvieto.

Pēc starpbrīža skolēni satrūkās. «Kas tad nu? Arī Ebers sēž beigās pie Bertija. Tagad esam kā zem lupas.» Taču drīz skolēni aizmirsa, ka klasē ir divi vīri, kas vērīgi seko stundai. Ienāca Trapes jaunkundze un smaidot sasveicinājās.

—   Lūdzu, sēdieties.

Pēc dažām minūtēm telpā bija klusums.

—   Mums vajadzīgas piezīmju burtnīcas. Vairāk nekas. Un, protams, ari galvas domāšanai. — Stunda ritēja raiti, noskaņojums bija labs.

Pepo pieliecās tuvāk Frankam, lai kaut ko pačukstētu.

—   Pēteri Pol, ej, lūdzu, pie tāfeles! — Trapes jaunkundze sacīja. — Tev būs uzdevums.

—   Tikai nesavāri ziepes, — Franks nošņācās.

Pepo izgāja priekšā.

—   Parunāsim par sacerējumu. Pieraksti tēmu, Pēter: «Cilvēks, kurš atstājis uz mani lielu iespaidu.»

Pepo rakstīja. Krīts čirkstēja. Dažas meitenes aizspieda ausis. Arī Trapes jaunkundze savieba muti. Cirkstoņa gāja caur kauliem. Pepo uzrakstīja visu pareizi. Tikai jautājuma zīme virsraksta beigās bija lieka. Sīkā kjūda ātri tika noskaidrota.

—   Brīdis pārdomām, — skolotāja sacīja. — Kas jūs visvairāk ir iespaidojis? Kā cilvēks, kā personība, kā paraugs.

Drīz vien atskanēja pirmās atbildes:

—   Ernsts Tēlmanis.

—   Kosmonaute Vaļa.

—   Mans tēvs.

—   Tavs tēvs? — Trapes jaunkundze vaicāja mazajai strupdegunei Gerdai Šūbertei. — Vai tu vari to pamatot?

Kamēr Gerda stāstīja, kāpēc viņa savu tēvu tā ciena, Irēne prātoja. «Ko lai es ņemu! Trapes jaunkundzi? Nē, tas izskatīsies komiski. Varbūt Bertrama kungu?» Viņa nevarēja izlemt.

Skolēni bija pilnīgi nodevušies darbam.

Stunda pagāja pārsteidzoši ātri.

Skolotājs Ēbelings, iegrimis pārdomās, atstāja klasi.

GALS BLĒDĪBĀM

Noskaņojums devītajā klasē pamazām uzlabojās. Ebelinga kungs vairs neuzdeva soda darbus. Lai arī viņš joprojām stingri turēja grožus, tomēr par «dzelzs disciplīnu» vairs nerunāja. Direktors Bertrams, kas vēl vairākkārt hospitēja Ebelinga stundās, nomierinājās.

Frankam vairs nevajadzēja pusdienās tukšot zivju konservu bundžas. Viņam tagad ik dienas skolas virtuvē bija siltas pusdienas. Pepo ēda kopā ar viņu. Pēc tam abi uzlika skolas somas uz bagāžniekiem un brauca uz Rībastu. Sacensībām viņi drīz vien bija metuši mieru, jo kapteinis ar jauno, zili lakoto tērauda kumeļu tehniskā ziņā bija pārāks.

Kopš bija sākusies skola, Ērce vairs nevarēja art. Pasta inspektors kaut ko bija nomanījis. Viņš bārās par «apkārtdauzišanos».

Ērces tēvs kontrolēja dēlu divreiz dienā: pēc pusdienas nomidža un ap pussešiem, kad atgriezās no pasta. Tā Erce kļuva par slepenu aģentu partizānu skolas uzdevumos.

Vakaros, kad ģimene sēdēja pie televizora, Ērce divas stundas tika svaigā gaisā. Viņš drāzās uz Mežrozīšu ceļu un palīdzēja maiņu traktoristiem mācīties. Tie lielākoties iznāca sasteigti darbi, kas neapmierināja nevienu skolotāju.

Sekretārei Irēnei zēnu attieksme pret mācībām sagādāja jaunas raizes. Vai viņa varēja klusuciešot noskatīties, kā Franks un Pepo nošķiras no pārējiem? Viņai vajadzēja abus sapurināt.

—   Partizāns ir goda nosaukums, — viņa sacīja. — Jūs stundās gu|at un blēdāties ar mājas uzdevumiem. Vai partizāni tā dara?

—   Tikai līdz rudens brīvdienām, — kapteinis mierinādams atteica.

—   Jūs atpa liksiet. Tu, Frank, taču gribēji kļūt dienas par inženieri?

Zēns bija noskaņots optimistiski.

—   Gan jau būs labi. Mēs taču neesam nekādi vārguļi. Tu labāk varētu drusciņ palīdzēt ar sacerējumiem.

—   Lai būtu vēl vairāk nepatikšanu? Nē. Vai jūs it nemaz nedomājat par mūsu grupu. Mēs gribam nostrādāt skolas celtniecība piecsimt stundas. Tur visi būs vajadzīgi, ari jus.

—   Rakt var katrs, — Pepo ņurdēja un satvēra sava vecā, grabošā riteņa stūri, — bet braukt ar traktoru gan ne. Nāc, kapteini

Franks sacīja:

—   Mēs palīdzēsim rakt, tas taču skaidrs. Tikai ne šodien. Varbūt svētdien, Irēne; tu aizmirsti, ka esam vajadzīgi Rībastas kooperatīvam. Mēs apmetām sešus hektārus neskartās zemes — dziļā arumā. Bija ko norauties. Seši hektāri! Pavasarī tur augs lopbarība. Vai tas kāds nieks? Un tagad mums traktors jāliek mierā? Mūsu «Pionieris»? To mēs nevaram.

Irēne kļuva nedroša. Sākumā viņa zēnu braukšanas degsmi bija noturējusi par piedzīvojumu alkām. Tagad izrādījās, ka tas ir daudz nopietnāk. Un meitene noskuma, ka nespēj būt kopā ar draugiem.

Abi maiņu traktoristi steidzās prom. Franks pagriezās atpakaļ. Viņš pamāja. Irēne pacēla roku. « Kaut nu būtu viss labi! » viņa nodomāja un devās uz Pfafenbergu.

—   Irēne! — kāda balss sauca nopakaļ: Ede Senkpīls. Viņš priecājās, sastopot meiteni vienu. Viņai grupa uzticējās. Un viņa bija ari skolas celtniecības štābā. Tikai kopā ar Irēni Ede cerēja atgūt autoritāti. Pārējie zēnu vairs neievēroja. Ede visvisādi mēģināja pierādīt, ka nav lišķis, ko daži grupas sanaksme bija viņam pārmetuši.

—   Edgar, — viņa sacīja, — negrabi tik daudz. Labāk dari kaut ko.

—   Es neizlaidīšu būvdarbos nevienu maiņu, — viņš apzvērēja.

Ede redzēja, ka Irēne netic. Bet šoreiz viņš tiešām to gribēja pierādīt.

Skolas būvlaukums pie Pfafenbcrgas bija kails, priežu ieskauts smilšu paugurs. Visapkārt bija sakrautas materiālu kaudzes. Mūrnieku brigadieris Brinkmanis komandēja mašīnas.

Sešdesmit skolēnu un ducis skolotāju sapulcējās ap savu direktoru. Svinīgs klusums. Direktors Bertijs pirmais iedūra lāpstu zemē.

—   Labu veiksmi! — mūrnieku brigadieris līksmi sauca. Visi čakli ķērās pie rakšanas. Transportieris dūca.

Pēc trim stundām celtniecības brigāde bija izrakuši krietni daudz zemes. Taču tā bija tikai niecīga dala no nepieciešamā daudzuma.

—   Mums vajag vairāk tehnikas, — Plikpauris sacīja Irēnei, kad viņi tīrīja lāpstas. — Kas gan ir viens transportieris? Iedomājies, ja mums būtu ekskavators! Te vajadzētu kapteini. Viņš sadabūtu ekskavatoru un pamatus izraktu.

«Tā ir ideja,» Irēne domāja.

—   Paklau, Kaža, ja nu to ekskavatoru mēs paši sagādātu? Man ir kaut kas padomā. Parunāšu ar mūrnieku brigadieri.

Atceļā Irēne pavadīja Simonu Brinkmani.

—  Vai jūsu celtniecības apvienībai nav ekskavatora? — viņa jautāja. — Nu, lai ātrāk varētu izrakt pamatus.

—   Protams, ir, ne jau viens vien. Taču jūsu skola ir apņēmusies veikt zemes darbus pašu spēkiem. Ekskavatora vadītājam es nedrīkstētu ieskaitīt nevienu darba stundu. Visi būvdarbu izdevumi ir precīzi normēti. Ekskavatoru es varētu pieprasīt. Par to mums nebūtu jāmaksā. Bet kurš strādās uz ekskavatora?

—   Vai tas ir grūti?

Simons tūlīt zināja, ko Irēne domā.

—   Pajauta traktoristam Frankam! Man tikai šķiet, ka skolas celtniecība viņam nepatīk. Tad jau viņš šodien būtu atnācis.

—   Viņš noteikti palīdzēs, — meitene sacīja.

Simons šaubījās.

—   Nu? Tu atkal esi viņa pusē. Par mācībām gan viņam maza rūpe. Visu laiku ardams, nedabū miegu izgulēt.

Irēne prātoja. «Vai viņš ko zina par zēnu gaitām? So vīrieti grūti apvest ap stūri. Droši vien viņš zina visu. Mūsu brigādi derētu apmācīt darbam ar ekskavatoru. Tad piedalītos ari Franks un Pepo.» Viņa domāja par RTS direktoru Gūtjāru. «Vai viņš mums palīdzēs? Man jāiet pie Gūtjāra kunga.»

Bija sestdienas pēcpusdiena. Maiga septembra saule apmirdzēja zemi. Gaisā jau dvesa rudens. Šosejas kokos ķērca vārnas. Tās noskatījās pakal traktoram. Tad smagiem spārnu vēzieniem vārnas aizlaidās. Partizānu traktors ripoja uz Eilenbergu. To vadīja Erce. Beidzot viņš atkal varēja braukt. Pasta inspektors bija piešķīris atvaļinājumu, jo sestdienās nebija jāgatavo mājas darbi. Ērce strauji nospieda gāzes pedāli. Viņš brauca «ar pilnām burām». Piekabē sēdēja Franks un Pepo. Viņi bija nometušies uz salmu kūļa. Piekabe lēkāja pa izdangāto ceļu kā satrakots kleperis.

Abiem vajadzēja turēties pie sānu dēļiem.

—   Brauc gan kā idiots, šis Erce, — Pepo kliedza kapteinim ausī.

—   Lai jau. — Franks noslaucīja no sejas tīmekļu plēnes. — Kā lai viņš netrako, ja visu nedēļu pavadījis ieslodzījumā. Mūsu «Pionieri» neviens nevar sabeigt.

—   Bet atceļā ir mana kārta.

—   Skaidrs. Tā taču norunāts.

Piekabe mētāja viņus šurpu turpu. Erce tiešām brauca kā negudrs. Varbūt prieks par naudu viņu tā apmājis? Viņi šodien kantorī bija saņēmuši savu otro algu. Tā tika brālīgi sadalīta. Katram iznāca septiņdesmit viena marka. Neviens no trijotnes līdz šim nebija bāzis kabatā tik daudz paša pelnītas naudas.

Tas vērta šo saulaino dienu vēl gaišāku. Pepo domāja par jaunu divriteni. Kapteinis Franks apsvēra, vai nevajadzētu samest kopā un nopirkt partizānu mopēdu. «Tris viri un viens mopēds. Tas nenāktos viegli pat vislabākajiem draugiem.»

—   Vai sacerējumu jau uzrakstīji? — Pepo jautāja.

—   Nē-ē. — Franks patlaban negribēja domāt par sacerējumu.

Taču Pepo turpināja taujāt:

—   Ko tu ņemsi par paraugu?

—   Korčaginu, — Franks sacīja.

—   Kas viņš tāds ir?

—   Cilvēk, Pāvels Korčagins bija sociālistiskās revolūcijas lielākais varonis. Gandrīz vai lielākais. Tūlīt pēc Ļeņina. Kolosāla grāmata. Tā tev jāizlasa.

—   Ā, grāmata. Nav slikta doma. Atliek tikai norakstīt, vai ne?

—   Muļķības, kurš tad ņemsies pārrakstīt kādas pārsimt lappuses? Tas nav tik vienkārši. Un tu? Par ko tu rakstīsi?

—   Par Fidelu Kastro, — Pepo lepni sacīja. Kapteiņa apstulbusī seja viņam patika.

Franks dusmojās, ka nebija iedomājies par Fidelu Kastro, jo tas revolūciju pret liekēžiem bija sācis kā partizāns. Taču viņa Pāvels nebija sliktāks par drosmīgo partizānu. Par Korčaginu Franks zināja visvairāk. Visu viņa dzīvi. Ostrovska grāmata bija lasīta divas reizes. Franks to bija vai rītin aprijis. Viņš gribēja līdzināties Pāvelam. Piekabe rībēdama nogriezās šosejas līkumā. Erce spieda, cik varēja.

Abu draugu domas kavējās pie savu sacerējumu varoņiem. Parādījās Eilenbergas baznīcas tornis, vēl miglā tīts, taču pamazām tā apveids kļuva skaidri saredzams. Pilsēta slējās sudrabainajās debesīs, atgādinādama pasteļgleznu: pār jumtiem kalnā pacēlās pils, masīvais ķieģeļu tornis un daudzie skursteņi — sarkani, pelēki, violeti, dzelteni un melni.

Partizāni sapņoja par satraucošiem varoņdarbiem. Spožā diena, bezrūpīgais brauciens un alga kabatā viņus iedvesmoja.

241

Pusdienlaikā, kad tika saņemta nauda, kooperatīva kantorī bija ieradies agronoms Hībners. Viņš nāca ar speciālu uzde-

16 — 1528

vumu maiņu traktoristiem. No Eilenbergas preču stacijas bija jaatved astoņas balles kūdras. Ilībners gribēja ietaupīt naudu par tās uzglabāšanu. Un dārzniekiem kūdra bija vajadzīga. Izdarīsim — zēni bija sacījuši. Vēl nekad viņi nebija ar «Pionieri» bijuši Eilenbergā. Braukšanas prieks drusciņ savaldīja uztraukumā drebošas sirdis. Aiziet! Ha, kārtīgs brauciens nedēļas nogalē! Pa īstu ceļu! Nekas ļauns nevar notikt. Pat piesardzīgais agronoms nešaubījās.

Ērce bija braši izgriezis traktoru no garāžām. Viņš vēl arvien brauca «ar pilnām burām», lai gan bija jau sasniegta pilsC-ta.

—   Stāt! — kapteinis sauca. — Apturi!

Ērce negribēja klausīt.

Kad viņš rībināja pāri upes tiltam, Franks pa sakabi balansēja uz priekšu. Viņš iegrūda trakulim sānos.

—   Stop!

Beidzot Erce pieturēja. Franks deva viņam pēdējās instrukcijas.

—   Pilsēta nav treks, vai saprati? Lielākais, ar trešo. Citādi mēs tevi nomainīsim. Un uzliec brilles. Drošs paliek drošs. Pie Torņa ielas pagriezies pa kreisi. Iebrauksim no otras puses.

Erce uzstūma ķēmīgās brilles uz deguna. Klusībā viņš vēlējās, lai ikviens Eilenbergas iedzīvotājs redzētu viņu pie stūres. Taču partizāniem bija ne mazums iemeslu, lai nerādītos cilvēkiem acīs.

Franks un Pepo nozuda aiz piekabes plankas.

Torņa ielā bija klusa satiksme. Erce pie traktora bija pieradis un jutās pavisam droši. Traucēja tikai brilles. Viņš parāva tās uz leju.

Pretī brauca autovilciens. Ērce spēji pagrieza pa labi. «Vai samazināt ātrumu?»

Pēkšņi no mugurpuses viņu apdzina mopēds. Tas nolīgojās un aizgāja līču loču. Vai mopēds bija aizķēris «Pionieri»? Te kaut kas noskanēja uz bruģa. Braucējs parlidoja pāri stūrei. Kliedziens. Ērce pēkšņās šausmās nospieda bremzi. Sakabe nošķindēja. Traktors apstājās. Pie kreisā riteņa locījās mopēdists,

Franks un Pepo nolēca zemē.

—   Kas noticis?

Ērcēm izkalta rīkle. Kājas vēl arvien spieda bremzi un sajūgu. Ērce žagojās. «No kurienes pēkšņi šis ļaužu pūlis? Ko lai dara?» Zēns parāva uz augšu rokas bremzi un izslēdza motoru. Izkāpjot no traktora, viņam drebēja ceļi.

Cietušais vaidēja. «Vēl kāds pusmetrs,» Ērce nodomāja, un viņam vajadzēja atbalstīties.

Parād jās satiksmes policista baltā cepure.

—   Atkāpties! Atbrīvojiet ceļu! — Viņš meklēja lieciniekus.

Atrās palīdzības mašīna aizveda cietušo.

Ērce pa īstam atguvās tikai tad, kad sēdēja operatīvās grupas mašīnā un klāstīja notikuma gaitu. Pirms tam policistu priekšnieks bija uzklausījis tr;s lieciniekus. Viņš lika Ērcēm parādīt vadītāja dokumentus.

Ērces pieri klāja sīkas sviedru lāsītes. «Tagad esmu pagalam.» Ārā Franks un Pepo uztraukumā svīda un juta lidzi. Viņi baiļojās veltīgi. Policists tikai apskatīja pases fotogrāfiju. Dzimšanas dati netika salīdzināti. Smaidot viņš atdeva dokumentus atpakaļ.

—   Lieliska reakcija, traktorist. Neapstrīdama mopēdista vaina. Laimīgu ceļu!

—   Paldies, — Ērce čukstēja, un no pleciem tam novēlās milzu smagums.

Operatīvās grupas mašīna aizbrauca.

Kapteinis Franks uzsita laimes luteklim pa plecu.

—   Mums gan, vecīt, ir cūkas laime.

Ērce izstaipījās. Viņš sajuta pieplūstam jaunus spēkus. Lieliska reakcija, lia! Ceļi vairs nedrebēja. Smiedamies Ērce iekāpa traktorā un iedarbināja motoru. Franks un Pepo ierāpās piekabē.

Pēdējie ziņkārīgie izklīda. Palika tikai kāds vīrs. Viņš visu bija novērojis. Tiklīdz Ērce gribēja ieslēgt ātrumu, vīrs pienāca klāt. Tas bija pasta inspektors Vanclēbens.

«Pionieris» palēcās, un motors noslāpa.

16*

Zēnam uz brīdi apstājās sirds. Tad sekoja mokoša nopratināšana. Inspektors iztīrīja Ērcēm uz ielas kabatas. Viņš pievāca braukšanas apliecibu, pasi un maiņu traktorista algu — sūri pelnīto septiņdesmit vienu marku.

243

—   Žigli uz mājām! — viņš nokomandēja.

Devītā klase bija norunājusi tikties pie Pfafenbergas, lai strādātu svētdienas maiņā.

Franks bija slikti gulējis. Viņš brauca pie Zanderiem. Tur kopā ar visiem bija jāpadzer kafija. Klauss un Katrinīte arī gribēja rakt pamatus.

—   Jūs tur nevarat palīdzēt, — lielais brālis sacīja. Klauss jutās apvainots. Jau trīs dienas viņš lepni gāja uz skolu ar lielu ādas skolas somu plecos, kurā bija grāmatas un burtnīcas. Viņš noskuma, ka nedrīkst palīdzēt skolas celtniecībā.

Zanderes kundze mierināja mazuļus:

—   Jūs taču esat vajadzīgi tētim. Mežrozīšu ceļā šodien ir daudz darba. Mēs iztīrīsim un iekārtosim jumta istabiņas.

Franks iznesa no pagraba Irēnes divriteni. Meitene uzlika plaukstu uz viņa brūnās rokas.

—   Labi, ka tu atnāci. Nākamnedēļ mēs dabūsim ekskavatoru. Varbūt arī instruktoru. Tu taču būsi?

Viņš samocīti pasmaidīja.

—   Kas tev ir, Frank?

—  Mēs esam iekrituši, — viņš sacīja un pastāstīja par nelaimīgo braucienu.

Irēnes acīs pavīdēja satraukums.

—   Vai jūs sodīs?

Franks paraustīja plecus.

—   Tas atkarīgs no Ērces tēva. Var gadīties, ka šis ākstīgais inspektors aizjož uz policiju un nodod savu dēlu. Un mani. Un Pepo.

—   Vai viņš ir tik ļauns?

—   To tu nespēj iedomāties. Viņš-Ērci tūlīt izkratīja. Uz ielas. Kā noziedznieku. Un nodeva sutu. Arī naudu atņēma. Erce būs samalts miltos. Nāc līdzi, noskaidrosim.

Viņi brauca uz Vanclēbenu dzīvokli.

Pie lielā īres nama Franks iesvilpās. Trīsreiz īsi, trīsreiz gari. Viņi skatījās augšup un gaidīja. Klusums. Atkal atskanēja partizānu svilpiens. No liepas atsvilpa vienīgi strazds.

—   Es tikai pajautāšu, vai viņš piedalīsies skolas celtniecībā, — Irēne sacīja. Viņa gāja iekšā. Pēc dažām minūtēm atgriezusies, viņa bēdīgi purināja galvu. — Ercem ne|auj. Pasta vecis arī man sabrēca virsū!

—   Riebeklis, — Franks noteica un uzkāpa uz divriteņa. «Kā lai palīdz Ercem?» viņš prātoja. «Jāparunā ar mūrnieku brigadieri, jāpastāsta, kā viss noticis. Varbūt viņš aizies pie inspektora.»

Augšā, aiz loga rūts, stāvēja Ērce. Viņš gribēja atvērt logu. Franks un Irēne brauca prom.

—   Nost no loga! — tēvs uzkliedza un aizslēdza durvis.

Pratināšana turpinājās. Tā bija sākusies vakar pēcpusdienā.

Vanclēbena kungs vēl neko īsti nezināja. Viņš jautāja un klaušināja, draudēja un lamājās.

Zēnam metās nelabi ap dūšu. Viņš nebija dabūjis ne vakariņas, ne brokastis. Divdesmit stundas bez neviena kumosiņa! Tas Ercem bija bargs sods. Divreiz viņš bija tēlojis, ka ģībst. Pa īstam novēlies no krēsla. Taču inspektors ikreiz uzrāvis zēnu kājās. Tēvu piekrāpt nebija iespējams. Viņš nepielūdzami gribēja izdibināt patiesību.

Pusdienlaikā, kad cepeša smarža izplatījās pa dzīvokli, Erce tika galīgi salauzts. Viņš izstāstīja visu. Tēvs bija sašutis. Viņa dēls — krāpnieks un viltotājs!

Erce apgalvoja, ka tā nekāda viltošana neesot.

—   Tikai tas muļķīgais zīmogs ar uzvārdu …

Nekaunīgais tonis izveda inspektoru no pacietības. Viņš atvēzējās. Erce, izvairoties no sitiena, atlēca atpakaļ.

—   Nāc šurp!

—  Nē! — Erce nedevās rokā. Viņš bija veiklāks par korpulento vīru. Blīkšķēdams apgāzās krēsls.

—   Stāvi, ka es tev saku!

—   Palīgā! — Erce briesmīgi brēca. — Es neļaušu, ka mani sit. Pa-a-līgā!

Brēkšana izrādījās labs ierocis. Atsteidzās māte un vecmāmuļa.

—   Vīrs, attopies! Ko nodomās kaimiņi?

Vanclēbena kungs atcerējās savu inspektora godu. Ar to tagad bija gaužām bēdīgi. Sitas kauns! Tas nāca pār viņa galvu.

Kāpēc viņš nebija zīmogu labāk paglabājis no šā slikti audzinātā dēla garajiem nagiem? Taču tagad bija jārīkojas, par to nevarēja būt nekādu šaubu. Iet uz policiju? Tad viņš apsūdzētu pats sevi. Tēvi ir atbildīgi par saviem nepilngadīgajiem bērniem. Pēkšņi nāca apskaidrība. Vajadzēja aiziet pie klases audzinātāja. Ēbelinga kungs bija kultūras padomes loceklis. Ar viņu varēja parunāt. Ja šo gadījumu izskatīs skolā, policija netiks iejaukta. Skolotājam vajadzēs atrast ierosinātāju. Tas noteikti ir Brinkmanis.

Tēvs pērkoņbalsī pasludināja pagaidu spriedumu:

—   Stingrs mājas arests!

Ērce tika atstāts bez pusdienām. Viņš tupēja savā istabā, ieslēgts, izmisis, rūcošu vēderu. Dzīvoklis atradās ceturtajā stāvā. Nebija aizsniedzama ne jumta noteka, ne zibensnovedējs, ne veļas aukla, pa kuru nolaisties lejā. Nebija ne mazākās bēgšanas iespējas.

Pārējie blakusistabā sadrūmuši sēdās pie pusdienu galda. Neviens nerunāja. Šķindēja tikai šķīvji un bļodas. Sievai bija saraudātas acis. Vecmāmuļu mocīja dusmas un žēlsirdība. Teļa šnicele nevienam negaršoja. Namatēvs šodien izdzēra pavairāk svētdienas sarkanvīna, nekā tas nāca par labu skābes pārsātinātajam kuņģim. Viņš atraugājās, noklepojās salvetē un pieprasīja nātrija bikarbonātu.

—   Kaut kas taču zēnam jāiedod pusdienās, — Vanclēbena kundze pēc kompota sacīja. — Kopš vakardienas viņš nekā nav ēdis. Tas ir necilvēcīgi.

—   Nē! — Inspektora dūre noblīkšķēja uz galda. Trauki nolīgojās. — Stingrība un nelokāmība — tas ir vienīgais, kas te var līdzēt. Jūs vienmēr viņu esat lutinājušas. Tagad, lūdzu, jums, rezultāti.

Iedegās ass strīds. Aiz sienas Ērce pielika ausi pie tapetēm un klausījās. Sievietes uzvarēja. Vismaz šķīvis ēdiena bija izcīnīts.

—  Taču bez gaļas! — Vanclēbena kungs noteica un rūkdams iedeva aresta istabas atslēgu. Vecmāmuļa ienesa ēdamo. Zem kartupeļu kalna viņa bija pabāzusi šniceli.

—   Nabaga zēns, — vecmāmuļa šņukstēja, — še būs, ēd ātri.

Ērce bija ielīdis gultā. Viņš locījās, it kā viņu mocītu sāpes. «Pieteikšu badastreiku,» viņš nolēma. Ērce gribēja izdēdēt kā skelets. Lai tēvs dabū krietni trūkties!

Istabā virmoja ēdiena smarža. Patīkams, kārdinošs aromāts. Tas izsalkušajam lauzās līdz pašai sirdij. Daudz spēka vajadzēja, lai noturētos. Partizāns Erce bija nelokāms.

—   Es nevaru, — viņš dvesa. — Nes prom, vecomāt! Smarža mani padarīs traku. Man nāk vēmiens. — Viņš iespieda degunu spilvenā, lai neko vairs nesaostu.

— Ak mans dievs! Vai tu tik neesi slims, Jozef?

Erce vaidēja.

Vecmāmuļa iznesa šķīvi un uzvārīja piparmētru tēju.

Sopēcpusdien sievietes inspektoram Vanclēbenam daudz ko sarunāja. Drīz vien viņš taisījās prom, lai satiktu skolotāju Ebelingu. Dēla istabas atslēga tika iebāzta kabatā. Vakarā ģimene viņu sagaidīja naidīgā noskaņā.

Erce bija sadzēries piparmētru tēju. Ar pēdējām gribas paliekām viņš atraidīja ari vakariņas. Zēns atteicās pat no olu zupas. Viņš sūdzējās par briesmīgām vēdergraizēm. Vecmāmuļa mocīja zēnu ar karstām kompresēm.

Vanclēbena kundze rakņājās pa mājas aptieciņu. Viņa apspriedās ar vecmāmiņu: «Spēcinošus līdzekļus vai ricineļļu? Varbūt abus?»

Inspektors lamājās:

—   Raujieties vai pušu! Tieši to tas simulants grib. Teātri viņš prot spēlēt tikpat labi kā viltot dokumentus. Un jūs uzķeraties uz viņa makšķeres.

Erce dzirdēja ķildīgās balsis. Viņš bija saguris un grauza nagus. Laiks vilkās. Kad aiz sienas beidzot viss bija norimis, viņš izvandīja istabu. «Vai neatradīsies kas ēdams? Varbūt veca skolas maize?» Viņš uzgāja tikai appelējušus kastaņus. Un kārbu ar košļājamo gumiju, ko sen bija pazaudējis.

Kastaņus varot ēst. Kaut kur viņš to bija lasījis. Pārgriezis ar kabatas nazi apvalku, zēns iecirta zobus savītušajā kodolā. Fui! Kā ziepes. Taču mokošais izsalkums bija jāremdē. Viņš mēģināja zelēt gumijas paliekas. Tas neko nedeva. «Vai modināt māti? Un kas būs rīt? Nē, jāiztur!»

Nakts šķita bezgalīga. Miegs nenāca. Ari lasit Erce nespēja.. Burti lēkāja acu priekšā. Domas lidoja kā sapītas. Košļājamā gumija sen bija notiesāta. Un sagrieztos kastaņus viņš norija,, uzdzerot virsū tēju.

Kad virs jumtiem parādījās rīta blāzma, Ērce iesnaudās. Viņu mocīja nelabi sapņi.

No rīta arestants izskatījās tikpat balts kā saņurcītais palags. Viņš gārdza un spļāva zaļas gļotas.

Vanclēbena kungs zvanīja ārstam.

VISS NĀK GAISMĀ

Irēne satika Franku un Pepo skolas pagalmā.

—   Kā man sāp muskuļil — viņa vaidēja. — Nevaru ne pakustēties. Bet tik daudz skolas būvē vēl nav paveikusi neviena klase. Bertijs gan brīnīsies par mūsu svētdienas maiņu.

Pie durvīm stāvēja Plikpauris. Viņš gaidīja partizānus. Zēns nupat bijis sekretariātā un nejauši noklausījies kādu telefona, sarunu.

—   Erce ir slims, — viņš čukstēja.

Kapteinis, izstiepis lūpas, klusi nosvilpās.

—   Slims? Re, ko!

—   Tas ir nopietni, — Plikpauris sacīja. — Viņam jābrauc uz slimnīcu. Zvanīja māte. Ar vēderu kaut kas neesot kārtībā, pavisam nopietni.

Pepo brīnījās:

—   Kā viņam tas izdodas?

Zēni iegāja klasē. Ērces prasme izlikties viesa optimismu. Neviens neticēja nopietnai saslimšanai. Slimības nevar dabūt uz pasūtījuma.

Pēc pirmās stundas, kad sākās starpbrīdis, Ēbelinga kungs pasauca Franku un Pepo.

Viņi vilcinādamies palika stāvam pie durvīm.

—   Nāciet šurp, zēniņi! Jūs jau nemaz neesat tik bikli. Parādiet nu savas braukšanas apliecības.

Naivās cerības sabruka. Muļķīgi bija iedomāties, ka pasta inspektors klusēs!

—   Neizlokieties! — Ēbelinga kungs sacīja. — Es esmu labi informēts.

Franks satrūkās. «Informēts? Varbūt tas nemaz nav inspektors, ja jau Erce ir nopietni slims.» Viņam krita aizdomas uz Edi Senkpīlu. «Varbūt Ede mūs nodevis? Lai atriebtos par to ūdenspeldi? Būs jānoskaidro.»

—   Kas tad jūs informējis? — viņš pajautāja.

—   Tagad jautāju es, Brinkmani.

—   Zinu jau, Senkpīls. Sakiet vien.

Ēbelinga seja neko neizpauda.

—  Es gribu redzēt braukšanas apliecības. Varbūt jūs vēlaties, lai vēl iejaucas policija? Lūdzu, kā gribat.

Izejas nebija. Viņi izvilka savas maiņu traktorista kartītes. Skolotājs paņēma klases žurnālu un salīdzināja dzimšanas datus.

—  Ahā! Abi esat blēdījušies. Turklāt oficiālā dokumentā? Slikti. Ļoti slikti. Vai jūs eksāmenu tiešām nolikāt?

Franks un Pepo pamāja.

—   Satiksmes policijā?

Atkal mēmais galvas mājiens.

—   Un kurš jūs sakūdīja uz blēdībām?

Telpā iestājās klusums. Sīca vienīgi kāda lapsene. Skolas pagalmā bija dzirdama kņada.

—   Es vēlreiz jautāju: kurš jūs sakūdīja? Brinkmani! Pol! Runājiet!

«Gaidi vien,» Franks nodomāja. Viņš uzlūkoja Pepo. Zēni klusēja.

—   Es jūs piespiedīšu runāt, — Ēbelinga kungs drūmu seju sacīja. — Braukšanas apliecības es konfiscēju. — Viņš soļoja uz durvīm.

Zēni saskatījās. Skatieni bija bezcerīgi. Viss. Braukšanai beigas. Pepo acis it kā jautāja: vai tev ir bail? Un pēc brīža viņš nomurmināja:

—   Vajadzēja tieši šim Ēberam mūs piespiest pie sienas! Kas mums varētu palīdzēt? Vai tev ir kāda ideja, kaptein?

Franks domāja par tēvu. Vakarvakarā mūrnieku brigadieris, bija sacījis, ka jau sen zinot par braukšanu ar traktoru. Viņi esot strādājuši kā vīri, un šī putra kā vīriem arī jāizstrebjot. Franks piegāja pie loga. Ieklausījies pagalma troksnī, viņš lēnām atgriezās.

—   Vai mēs esam kādi noziedznieki?

—    Blēdība paliek blēdība, kaptein. Ebelings noteikti iztaisīs no mušas ziloni.

Skolotājs tikām bija licis sameklēt pagalmā Senkpīlu. Viņš. pārbaudīja ari Edes braukšanas apliecību.

—   Tur viss ir kārtībā, — Ede sacīja.

—   Bet šīs te nav kārtībā, — Ebelinga kungs parādīja Franka un Pepo maiņu traktorista kartītes.

—   Ko tu par to teiksi?

Ede izvairīdamies noglauda sprogaino matu ērkuli un paraustīja savas gabardīna bikses.

—   Senkpīl, godīgi! Tu taču zini par šo gadījumu?

—   Tikai drusciņ, Ebelinga kungs.

—   Nenoliegsi taču? Tā ir krāpšanās.

—   Es nebiju klāt, Ebelinga kungs.

—   Neatrunājies. Vainīgs ir arī tas, kurš par nelikumību zina, bet to slēpj. Kāpēc tu agrāk neko neteici?

Ede skatījās uz savām iegludinātajām bikšu vīlēm.

—   Atbildi! Vai baidījies no Brinkmaņa? Viņš domā, ka tu esi ziņojis.

—   Nē! — Ede iesaucās. Vairāk neko viņš neteica.

Atskanēja zvans.

Ede skrēja pie Franka.

— Paklau, Brinkmani, Ēbers mani izprašņāja. Viņš man bāza degunā jūsu maiņu traktorista kartītes. Tu apgalvojot, ka es p3r jums esot ziņojis? Tu dikti maldies. Es neesmu nodevējs. Tici man!

Franks ticēja.

—   Viss kārtībā, Ede. Varbūt no tevis tomēr būtu iznācis kārtīgs partizāns. Nu labi, pietiek! Kā iet tavai slapjajai ziņģu

kastei? Vai varēsi sataisīt?

—   Protams. Mans tēvocis to salabos. Viņš ir televizoru meistars. Man nebūs jāmaksā ne feniņa.

Ebelinga kungs ienāca klasē.

Pepo sirds dauzījās. «Nu gan būs tracis!»

Abus zēnus solu pēdējā rindā skolotājs vispār neievēroja. Viņš neveltīja Brinkmanim un Polam ne skatiena.

—   Es domāju — diez kas nav, — Pepo čukstēja, acis nolaidis.

Kapteinis iekricelēja kaut ko burtnīcā un pastūma to Pepo. Tur bija rakstīts: Turies, vecais! Mēs uzņemsimies atbildību. Lai notiek kas notikdams.

Franks bija ļoti mierīgs. Sai ģeogrāfijas stundā varēja ļauties pārdomām. Domas ceļoja prom uz Rībastu. Viņš atvadījās no «Pioniera», kam zēni bija pieķērušies ar visu sirdi. «Kas tagad vadis mūsu veco dampi? Mēs vēl gribējām piedalīties kartupeļu vākšanā. Taču seši hektāri atmatas ir uzveikti. Tur neko vairs nevar grozīt ne Ebelings, ne pasta inspektors. Nebijusi tā kūdras vešana, varbūt nekas nebūtu nācis gaismā. Varbūt, varbūt — kādi nieki! Tagad mums krietni jāsaņemas mācībās, citādi Irēne dabūs sirmus matus. Trapes jaunkundze ari kaut ko nomanījusi. Šodien uzrakstīšu sacerējumu. Pāvels Korčagins palika nelokāms pat visgrūtākajos mirkļos. Viņš nebija uzveicams. Ja arī paklupa, tad vienmēr piecēlās.»

Dīstervēga skolas skolotāju istabā notika pedagoģiskās pa-domes sēde. Skolotājs Ebelings klāstīja, ka trīs viņa klases audzēkņi nodarbojušies ar blēdībām. Viņš nosauca Brinkmani, Polu un Vanclēbenu.

Trapes jaunkundze šaubījās par apsūdzību. Viņai ar Ebelingu pēdējā laikā bija saspriegtas attiecības.

—   Jūs gribat teikt, ka viņi ir krāpnieki? — Viņas balsī skanēja smalks izsmiekls.

—   Tieši tā, kolēģe Trape. Diemžēl. Un skolotājam nav tiesību to noklusēt. Vismaz man tā liekas. — Vīrietis uzlika uz galda trīs maiņu traktoristu kartītes. — Si, šī un vēl viena.

Nepareizi dzimšanas dati. Pārbaudiet pati. Cik man zināms, to •sauc par krāpšanos, vai ne?

Skolotāji brīnījās, ka Ebelings ir tik ļoti uztraucies. Viņš taču •citkārt bija aukstasinīgs un pašpārliecināts. Daži viņu pa jokam •sauca par «dresētāju». Sis vārds bija radies toreiz, kad viņš pievilka grožus bēdīgi slavenajā astotajā «b» klasē. Divi skolotāji pirms viņa šai klasē bija cietuši sakāvi. Ebelings uzvarēja. Taču "tagadējā devītā klase sagādāja grūtības. Tikai viņam.

Bertrams aplūkoja braukšanas apliecības. Viņš noglauda savu kailo galvvidu.

—   Kas tik viss nenāk pār mūsu galvām, pateicoties šiem .zēniem! Tātad konkrēti, kolēģi Ebeling. Bez aplinkiem. Kas nolicis?

Ebelings pārsteigts skatījās uz direktoru.

—   Noticis? Viņi melojuši, ka ir vecāki nekā patiesībā — visi "trīs.

—   Es domāju, vai nav noticis kāds nelaimes gadījums?

—   Tas arī. Bet tur skolēni, cik man zināms, nav vainīgi. Pasta inspektors Vanclēbens bija ļoti uztraukts, kad man par :to ziņoja.

—   Lūdzu, skaidrāk. Ar ko viņi braukuši?

—   Ar traktoru. Vanclēbena kungs viņus novērojis un pēc megadījuma aizturējis.

—   Ak šie dēkaiņi! — Bertrams berzēja galvu.

—   Vai viņi traktoru nozaguši?

—   To… to es vēl nezinu. Es uzskatīju, ka mans pienākums vispirms ir informēt jūs un kolēģiju. Brinkmanis un Pols stūrgalvīgi klusē. Vanclēbens ir slims.

—   Tā-a, Vanclēbens slims? Kas tad šim kait?

—   Kaut kas ar vēderu, viņa māte zvanījusi uz skolu. Esot aizvests uz slimnīcu.

Bertrama lūpas notrīsēja smaidā.

—   Kolēģes un kolēģi, izsakieties! Kārina, aizver logu!

Skolotāju istabā sākās diskusija. Kāds ieteica paziņot policijai, taču šāds priekšlikums pārējos izsauca tikai protestu. Arī 'Ebelings bija pretī, ko Kārina Trape augstu novērtēja. Skolotāja drīz vien saprata, kas viņam padomā. Viņš gribēja sarīkot plašu tiesu. Un panāca to. Pedagoģiskā padome nolēma: rūpīgi izmeklēt, ielūgt vecāku padomi, BVJS grupas vadību un apsūdzētovecākus. Pēc sēdes Bertrams pasauca Ebelingu sāņus.

—   Es brīnos par jūsu sirdīgumu. Jums nevajadzētu ietekmēties no starpgadījuma pirmajā skolas dienā. Un vēl kas: mēs neesam tribunāls, mēs esam pedagogi.

—  Mani nevada personisks naids, — Ebelings sacīja mazliet sašutis un arī nedrošs.

Bertijs noglauda savu pliko galvvidu.

—   Es ceru.

Uz tiesas sēdi bija ielūgta sekretāre Irēne ar Plikpauri un Hariju Bēnki. Viņa tūlīt noprata, par ko ir runa. Viņas māte bija saņēmusi no vecāku padomes tādu pašu ielūgumu. Irēne devās uz RTS. Viņa lūdza direktoru Gūtjāru uzstāties par liecinieku. Vīrietis korda uzvalkā ieskatījās savā kalendārā.

—   Tas nebūs iespējams.

—   Bet jūs mums esat loti nepieciešams, — Irēne sacīja. — Jūs taču nevarat pamest maiņu traktoristus nelaimē! Lūdzuf

Viņš pasmaidīja.

—   Nu labi, norunāts. Liecinieks Gūtjārs ieradīsies. Pasaki, saviem draugiem, lai viņi ir godīgi.

Tiesas dienā arī kapteinim kļuva nelāgi ap dūšu.

Pēcpusdienā klases delegācija septiņu cilvēku sastāvā apmeklēja slimnīcā Erci. Pacients starodams pieņēma daudzos laba vēlējumus. Bet bāls gan viņš bija. Kaut kas ar kuņģi nebija kārtībā. Pepo gribēja uzzināt visu sīkumos.

—   Tā ir pēdējā reize, — Erce sacīja. — Jūs laikam domājat, ka esmu gļēvs? Ja jums kādreiz skalos kuņģi, tad zināsiet, kā tas ir. Jānorij gumijas caurule. Tā iet uz leju kā urbis. Sāpes ir gandrīz vai neciešamas. Es vēl šodien uz ēdienu nevaru paskatīties.

Delegātu pulciņš studēja Ērces temperatūras līkni.

Franks apsēdās uz gultas.

—   Starp mums runājot, vecais, kā tev tas izdevās?

Ērce pamirkšķināja. Un čukstus stāstīja:

—    Mans tēvs galīgi izgāja no eņģēm. Bija gatavs mani vai noslānīt. Bet es spurojos pretī. Pieteicu bada streiku, saprotat! Tā ir smaga c:ņas forma. Nemaz neņirdz, kaptein! Gribētu redzēt jūs savā vietā. Divas dienas un naktis kārt zobus vadzī! Ļautiņi, jums nav ne jausmas. Man bija tikai košļājamā gumija un veci kastaņi. Visstiprākais partizāns tiktu salauzts. Temperatūra bija trīsdesmit deviņi. Mans ārsts zina visu. Lielisks vīrs. Nepļāpās. Viņš man to apsolīja. Un inspektora kungs tagad ir pavisam kluss un paklausīgs. Vakar viņš atrikšoja ar firziķiem. Mans mīļais zēns un tamlīdzīgi.

Slimnieka apmeklējums Frankam un Pepo deva spēkus.

Taču vakarā, stāvot skolotāju istabā, viņiem ļodzījās ceļi. Bija sapulcējies daudz cilvēku: vecāki, BVJS grupas vadība un visi skolas skolotāji. Tēvi sēdēja blakus: mūrnieku brigadieris Brinkmanis, ormanis Pols un inspektors Vanclēbens.

—  Labvakar, visapkārt, — Bertrama kungs sacīja. — Šodien dienaskārtībā ir mūsu traktoru speci. — Viņš norādīja uz Franku un Pepo. — Dodu vārdu klases audzinātājam.

Irēne piegrūda mātei.

—  Vai redzi? Bertijam arī šis teātris nepatīk.

—  Tss! — Zanderes kundze nošņāca un savukārt iedunkāja meitu.

Ēbelinga kungs piecēlās kājās.

—  Mīļie vecāki! Cienījamā vecāku padome! Kolēģes un kolēģi! Mūs pulcējis nepatīkams gadījums. — Viņš ieskatījās savā manuskriptā; viss sakāmais bija pierakstīts.

Atskanēja klauvējiens. Durvis atvēra kāds vīrs. Franks un Pepo uzelpoja, ieraudzīdami pazīstamu seju. Irēne sveicināja •viesi un stadija priekšā:

—   RTS direktors Gūtjārs. Viņu ielūgusi grupas vadība.

Ēbelinga kungs apstulbis skatījās. Pieri saraucis, viņš gaidīja, kamēr iestājas miers. Tad atsāka:

—  Cienījamie klātesošie, es jau sacīju, ka nepatīkams gadījums …

Atkal klauvējiens. Iekšā sabruka devītā klase, divdesmit divi skolēni, katram rokā bija krēsls.

—   Stāt! Stāt! — Ēbelinga kungs apjucis sauca.

Pieceļas Plikpauris.

—   Mēs lūdzam ļaut sanāksmē piedalīties ari mūsu draugiem..

—  Iebildumu nav, — Bertrams sacīja. — Kolēģi Ebeling, izsakieties īsi. Pavisam īsi, lūdzu.

Skolotāju istabā tagad bija ļoti šauri. Vajadzēja saspiesties.. Smagu sirdi Ebelings atteicās no garās runas. Taču rindkopas par disciplīnu un atbildības sajūtu viņš gribēja nocitēt. Skolotājs nolasīja tās no papīra. Tad viņš lūdza Vanclēbena kungu pastāstīt par sava dēla atzīšanos.

Pasta inspektors nokrekšķējās. Lielais niknums sen bija pāri. Tas, ka tiesa skolā pieņēma tādus apmērus, viņam nepatika. Viņa balss bija gurdena. Beigās inspektors runāja par kādu varbūtēju barvedi. Sai punktā viņš nebija varējis no Ērces neko izdabūt.

—   Mans dēls ir pavedināts, — viņš apgalvoja. — Es ceru, ka īstais vaininieks tiks atrasts.

Ebelings ļoti uzstājīgi mudināja vainīgos runāt tikai patiesību. Vārds tika dots Frankam. Viņš stāstīja gausi. Nenolaizdams acu no Irēnes, viņš meklēja atbalstu. Kapteinis bija pavisam godīgs. Viņš neko nenoklusēja.

Kad Franks stāstīja, kā viņi Polu virtuvē dabūjuši parakstus, skolēni aizmugurē iesmējās. Ebelinga kungs izteica piezīmi. Pavisam ātri smīniņš pazuda arī no dažu pieaugušo sejām. Bcrtijs pētīja savu lodīšu pildspalvu. Pionieru vadītājs Alfrēds šķirstīja piezīmju grāmatiņu. Kārina Trape raustīja blūzes piedurkni. Pola tēvs domāja: «Ak šie pintiķi! Bet viltīgi gan nostrādājuši, tiesa kas tiesa.» Mūrnieku brigadiera seja blakus viņam nepauda neko. Franks nobeidza ar vārdiem:

—   Tā ir mana ideja. Mēs gribējām braukt ar traktoru un paveikt ko sevišķu. Tāpēc arī samelojām, ka esam vecāki.

Pārpildītajā telpā iestājās klusums. Vai zēnu rīcība bija uzskatāma par krāpšanos? Pat Ebelingam radās šaubas.

RTS direktors Gūtjārs lūdza vārdu.

—   Franks nav pateicis visu. Par īsteno veikumu viņš nepastāstīja. Es gribētu papildināt. Esmu rajona lauksaimniecības padomes priekšsēdētājs, un šis tas man ir zināms.

Viņš stāstīja par zēnu degsmi, mācoties vadītāju kursos, un par pārbaudījumu — mēslu kraušanu. Viņi ar savu «Pionieri» esot palīdzējuši ražas novākšanā un uzaruši arī atmatu — sešus hektārus, dienas un nakts maiņās. Vai tāpēc viņi būtu jāsoda? Gūtjārs izvilka no portfeļa kādu priekšrakstu.

—   Paskatieties! Maijā ir iznācis iekšlietu ministra norādījums. Tur rakstīts, ka mācekļi un skolēni jau no piecpadsmit gadiem var dabūt trešās klases vadītāja apliecību. Mūsu jaunie maiņu traktoristi to nezināja. Vai tāpēc mēs viņiem liksim cilpu kaklā?

Gūtjārs piegāja pie Franka un Pepo un paspieda tiem roku.

Daudzi klausītāji aplaudēja.

Ebelinga kungs tagad bija pavisam apmulsis. Viņš skatījās uz Bertramu. Tas bija viņu iepriekš brīdinājis. Ko Ebelings varēja darīt? Bertijs palīdzēja tam izkļūt no situācijas.

—   Man ir priekšlikums, lai varoņi izsakās, ko viņi domā darīt tālāk. Vārdi ar nepareiziem dzimšanas gadiem ir reģistrēti satiksmes policijā. To nedrīkst tā atstāt. Vai ne, Pēteri Pol?

—   Mēs … mēs aiziesim, — Pepo stomījās, — … uz … policiju un visu izstāstīsim.

—   Kad?

Kapteinis Franks atbildēja Pepo vietā:

—   Tiklīdz Erce būs vesels. Un skolas celtniecībā mēs palīdzēsim pa īstam. Varbūt pat ar ekskavatoru.

Viņš uzlūkoja savu tēvu, kas māja ar galvu.

—   Ar to mēs varētu paveikt trīsreiz vairāk.

—   Lai notiek, — Gūtjārs sacīja. — Irēne jau mani pierunājusi. Mēs nodosim jūsu rīcībā instruktoru. Atslēdznieks Mahnicke vadīs apmācības. Var piedalīties visa jūsu grupa.

—   Bravo! — Ede Senkpīls sauca, un skolēni aplaudēja.

—   Vai tu esi noskumis? — Irēne jautāja.

Franks purināja galvu.

—   Kur nu. Varēja būt sliktāk. Labi, ka atsauci Gūtjāru.

Augstu virs galvas mirdzēja zvaigznes. Jaunieši skrēja uzupi. Irēne uzmanīgi gāja pa krasta akmens apmali, Franks turēja meitenes roku.

—   Kad biju maza meitene, es pa šejieni kāpelēju, — viņa sacīja. — Tikai tad manu roku neviens neturēja.

Kad viņa nolēca zemē, Franks roku neatlaida. «Cik tā ir silta,» viņš nodomāja un apņēmās paturēt roku plaukstā līdz pašai Irēnes mājai. Vēl nekad viņi abi nebija tā gājusi.

—   Nāc, iesim polkas solī! — viņa sauca. — Pa kreisi — divi, trīs, pa labi — divi, trīs. Jā, ātrāk!

Zem kājām čirkstēja oļi. Upē spoguļojās krastmalas laterna. Roku rokā viņi uzkāpa pa kāpnēm un devās pāri tiltam.

—   Saki, Frank, — vai tu vēlētos būt vecāks? Es domāju, daudz vecāks. Uzreiz — dažus gadus.

—   Hm. Varētu jau.

—   Cik vecs?

—   Tā divdesmit, divdesmit vienu gadu. Un tu?

—   Astoņpadsmit.

Viņi smējās.

Garām aizjoņoja auto. Franks redzēja dzirkstis meitenes brūnajās acīs.

—   Vai tu mani vēl pazīsi, kad tev būs astoņpadsmit?

—  Tā tu nedrīksti runāt. — Irēne uzspieda Frankam pirkstu uz lūpām. Pie tilta margām viņa apstājās.

—   Tagad palaidīsim mūsu laimes kuģi. Te tas ir, maisiņā. Atbrīvo nu manu roku.

Meitenes roku viņš vaļā nelaida.. Ar savu kreiso Franks izvilka no sarkanā ādas maisiņa papīra kuģīti. Irēne bija to salocījusi, kamēr notika tiesāšanās skolotāju istabā.

—   Vai ļausi man? — Viņš pastiepa roku pār margām.

—   Jā, tu esi kapteinis.

Baltais kuģītis peldēja lejup pa straumi. Šūpodamies tumšajos viļņos, tas kļuva mazāks un mazāks, kamēr pazuda pavisam.

—   Kurp tas aizpeldēs?

—   Kas zina, — Franks sacīja. — Varbūt līdz nākamajam upes līkumam. Varbūt arī līdz jūrai.

Iegrimuši domās, Franks un Irēne vērās mirdzošajā upē. Raibā, pārsteigumiem pilnā dzīve viņus mētāja kā šie upes viļņi un uzdeva abiem tūkstošiem jautājumu.

—   Frank, vai tu vari iedomāties, ka esam tikai divi puteklīši izplatījumā?

—   Nē.

—   Es arī nē.

Zēns neatlaida viņas šauro, silto plaukstu līdz pašām mājām.

VDR rakstnieks Kārlis Neimanis ir viens no sociālistiskās bērnu literatūras, tradīciju iedibinātājiem. Līdzās VDR bērnu grāmatu autoriem Aleksei Vedingai (1905—1966), Augustei Lacarai (1887—1970), Ervīnam Stritmaterairo (1912) u. c. viņš savā daiļradē īsteno sociālistiskā reālisma principus. Rakstnieks pauž pārliecību, ka bērna un jaunieša dzīve cieši saistīta ar visas sabiedrības likteņiem. «… neviens rakstnieks vai skolotājs nedrīkst nogludināt, konfliktus vai izvairīties no tiem: ja mēs nerunāsim un nerakstīsim par dzīvi atklāti, tad zaudēsim jaunās paaudzes uzticību,» saka rakstnieks.

Kārļa Neimaņa daiļrades galvenā tēma ir godīga darba un patiesu jūtu? nozīme pusaudža dzīvē. Rakstnieks tiecas bērnos jau no mazām dienami attīstīt radošu domu un rīcību.

Kārlis Neimanis dzimis 1916. gadā strādnieka ģimenē; viņš pabeidz tautskolu, apgūst krāsotāja amatu, bet pēc Otrā pasaules kara kļūst par skolotāju. No 1958. gada strādā par internāta vadītāju un estētikas pasniedzēju. Tieši: audzinātāja darbs izraisa vēlēšanos rakstīt bērniem un jaunatnei. Kārlis Neimanis kļūst populārs jau ar savu pirmo grāmatu — romānu «Franks», kurā> attēlo astotās klases skolēnu domas un centienus. Nolikumu centrā ir četrpadsmit gadu vecs zēns Franks, kurš, zaudējis māti, pārceļas no laukiem uz. dzīvi pilsētiņas nomalē. Klasesbiedri zēnu izsmej un iesauc par Smuli, jo viņš allaž staigā nosmulētā jakā. Franka tēvs Simons Brinkmanis, aizbraucot uz tālajām būvēm, uzticējis vadīt saimniecību tēvamāsai Hedvigai, taču viņai neliekas par saviem pienākumiem ne zinis. Frankam vienam jārūpējas arī par savu mazo brālīti un māsiņu. Mācībām vairs neatliek laika.

pēcvārds

Romānam «Franks» piešķirta VDR Kultūras ministrijas prēmija; romāns dramatizēts, tulkots daudzās valodās, ari latviski (1964).

1964. gadā top romāna «Franks» turpinājums «Franks un Irēne» (arī apbalvots ar VDR Kultūras ministrijas prēmiju), kura galvenā lēma ir pusaudža aktīva iekļaušanās pieaugušo pasaulē. Rakstnieks attēlo dzīvi, kādu to izjūt pusaudzis — gan aizraujošu ikdienas realitātē, gan noslēpumaini vilinošu nākotnes gaidās. Atkal mūs savā pulkā aicina Franks, Irēne, Pepo, Ērce, Plikpauris, Kurkulīte, Hanne — tagad jau devītās klases skolēni, kā arī gluži! jauni grāmatas varoņi. Spraigie notikumi norisinās laikā, kad VDR tiek pieņemta jauna Vācijas sociālistiskās vienības partijas programma (1963), kasparedz izvērst plašu sociālisma celtniecību. Autors pievēršas jautājumam par izglītības nepieciešamību, ielūkojas Brīvās vācu jaunatnes savienības biedru ikdienā, risina arī mūžseno tēmu par bērnu un vecāku savstarpējām attiecībām.

Kār|a Neimaņa nozīmīgāko darbu klāstā ir arī stāsts «… meiteni sauca par Gezīni» (1966), kur spilgti tiek paustas sociālistiskā internacionālisma idejas.

Ar romānu «Ulrike» (1974) rakstnieks viens no pirmajiem ienes VDR bērnu literatūrā jaunu tēmu — piecpadsmit un septiņpadsmit gadu vecu jauniešu jūtu pasauli visā tās sarežģītajā problemātikā.

Kārļa Neimaņa daiļrades poētiskā virzība ietverta domā, ka bēdas un laimes sajūta, gandarījums un vilšanās, sakāve un uzvara cilvēka dzīvē iet roku rokā.

Par panākumiem bērnu literatūrā Kārlis Neimanis 1969. gadā apbalvots ar Alekses Vedingas prēmiju (Alex-Wedding-Preis). Prēmija dibināta 1968. gadā un tiek piešķirta gada labākajam bērnu rakstniekam, kurš savā daiļradē spilgti iestājas par reālistisku dzīves atveidi bērnu un jaunatnes literatūrā.

Tulkotāja

SATURS

Lielajā ceļojumā…………………….

Kanu laivas komanda kļūst lielāka .

Telšu nometnē………………………

Jaunas ministres rūpes . Ak, šis stūrgalvis Franks! .

Sieviešu vidu………………………..

Ciemiņš kā no zila gaisa . Džungļu kauja un cūku medības . Karina Trape nepadodas . Ede grib sevi parādīt .

It nemaz neveicas………………….

Palīdzība noder………………….

Jēra cepetis uz iesma .

īsas atvadas ………………………..

Apjukums……………………………

Visādi pārsteigumi…………………

V'ranka lielā apņemšanās .

Neceļi sākas…………………………

Neceli turpinās……………………..

Kam pieder Raudijs? . Ar neatlaidību var sasniegt mērķi Irēne aiklaj zēnu nodomus . Cūku mēsli un citi šķēršļi .

Partizāni uzvar………………….

Franka sakāve ………………….

Visur domstarpības …. Tēvs un dēls . . . ". Nepatikšanas devītajā klasē .

Gals blēdībām…………………..

Viss nāk gaismā ….

Карл Нойман ФРАНК И ИРЕНА Перевела с немецкого Гунта Лея Художник Рута Крейце

Рига «Лиесма» 1984 На латышском языке

HE № 4058 Vidējā skolas vecuma bērniem Kārlis Neimanis FRANKS UN IRENE

Redaktors I. LlniņS Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore I. Soide Korektore L. Smilga Nodota salikšanai 29.08.83. Parakstīta iespiešanai 27.01.81. Formāts 60X84/16. Oiseta papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 15,34 uzsk. iespiedi.; 15.80 uzsk. krāsu nov.; 15,31 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pašūt. № 1528-4. Cena 55 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 52/3I702/B-801. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa iela 38.'40.

Neimanis k.

Ne 242 Franks un Irēne / No vācu vai. tulk. G. Leja; Māksi. R. Kreice. — R.: Liesma, 1984. — 262 lpp., il.

N 4803020000—-52^224 34

M80I( 11)—84 84.4 VDR

[1] stertebekers klauss — jūrasbraucēju pirātu vadonis 14./15. gs. mijā. (Tulk. piez.)

Content

Neimanis Kārlis Franks un Irēne

LIELAJĀ CEĻOJUMĀ

KANU LAIVAS KOMANDA KĻŪST LIELĀKA

TELŠU NOMETNE

JAUNĀS MINISTRES RŪPES

AK, ŠIS STŪRGALVIS FRANKS!

SIEVIEŠU VID Ū

CIEMIŅŠ KĀ NO ZILA GAISA

DŽUNGĻU KAUJA UN CŪKU MEDĪBAS

KARINA TRAPE NEPADODAS

EDE GRIB SEVI PARĀDĪT

IT NEMAZ NEVEICAS

PALĪDZĪBA NODER

JĒRA CEPETIS UZ IESMA

ĪSAS ATVADAS

APJUKUMS

VISĀDI PĀRSTEIGUMI

NECEĻI SĀKAS

NECEĻI TURPINĀS

KAM PIEDER RAUDIJS?

AR NEATLAIDĪBU VAR SASNIEGT MĒRĶI

IRĒNE ATKLĀJ ZĒNU NODOMUS

CŪKU MESLI UN CITI ŠĶĒRŠĻI

PARTIZĀNI UZVAR

FRANKA SAKĀVE

VISUR DOMSTARPĪBAS

TĒVS UN DĒLS

NEPATIKŠANAS DEVĪTAJĀ KLASĒ

GALS BLĒDĪBĀM

VISS NĀK GAISMĀ

pēcvārds

SATURS