Dinere Cecīlija

Gliemežnīca

CECĪLIJA DINERE

GLIEMEŽNĪCA

Gandrīz fantastisks stāsts

.

1. MANDEĻU EZERA BRĪNUMI

Patēvs nosēdās ar muguru pret televizoru, aizsedzot ekrānu, un turpināja rāties. Kad mātes nav mājās, šādas man veltītas pārraides notiek neskaitāmās sērijās.

—   Tu tik vien zini kā palaidnības darīt, laiks saprast…

Es parasti tādās reizēs izslēdzu skaņu, un tas man arī

šoreiz izdodas. Ja viņpus ekrāna ir svešs, neinteresants runātājs, es arī mēdzu izslēgt skaņu. Runātājs kādu laiku mēmi plāta muti, un es varu netraucēti gaidīt filmu vai kinoceļojumu klubu. Šoreiz runātājs ir mans patēvs šaipus ekrāna un nav nevienas pogas, ar kuru varētu skaņu nogriezt. Tā izzūd pati, ja sāku domāt ko interesantu. Man tikai jāstāv kājās un laiku pa laikam jāmāj, ka klausos. Arī tagad izslēdzu skaņu, un pēc brīža patēvs plāta muti kā zivs un es atceros, ka mans draugs Ansis, pie kura Latgalē ciemojos vasaras brīvlaikā, stāstīja, ka Mandeļu ezerā varot izzvejot zivi mana patēva augumā. Protams, Ansis tādu lomu nevarētu dabūt krastā, bet vectēvs Krišs Geirāns viņam stāstījis par sava vectēva brāli, greizo Jāzepu, kurš tādu esot noķēris.

—    Ko tu darītu, — Ansis man jautāja, — ja izvilktu zivi, lielu kā patēvs?

Es iedomājos zivi līdzīgu patēvam, kas plāta muti un neļauj man līdz hokeja sākumam iemācīties stundas.

—    Es zivi iemestu atpakaļ ezerā.

—   Tad tev skaidrs, ko no tevis prasa? — patēvs pacēla balsi tā, ka skaņa uz mirkli ieslēdzās.

—    Skaidrs, — es pamāju.

Man ir skaidrs, ka patēvam līdzīgu zivi notvert es nevēlētos, bet biju bēdīgs, kad mums ar Ansi izdevās pa visu rīta cēlienu izzvejot tikai dažas raudiņas, tik strupas kā patēva pirksts, kuru kratot viņš pašlaik draud man, lai ēs pielūkojot. Es pamāju, ka pielūkošu, tikai nezinu, ko pielūkošu, un atkal atceros, kā mēs ar Ansi klusēdami nesām mājās savu nožēlojamo guvumu un vecaistēvs Krišs Geirāns, kurš zināja stāstīt par sava vectēva brāļa — greizā Jāzepa pasakaino lomu, ieskatījies mūsu spainīša dibenā, bez brillēm nevarēja nekā saredzēt, bet glaimoja: «Vareni jūs esat, vareni makšķernieki!» Mēs sapratām, ka tiekam izzoboti, bet klusējām, un drīz Anša runcis, notiesājis mūsu zivteles, laizīdamies lēnā gaitā devās uz krūmiem.

Bet Anša vecmāmiņa zināja stāstīt, ka pirms diviem pasaules kariem, kad viņa bijusi vēl ļoti, ļoti maziņa, viņas vecmāmiņa Adele Mandeļu ezera krastā redzējusi nāras, īstas nāras. Mēnesnīcas naktīs tās kāpušas laukā no ezera un dejojušas. Bet pirms ausmas devušās atpakaļ dzelmē, kur nogrimušā teiksmu pilī dienu gulējušas aļģu spilvenos. Nāras esot ļoti daiļas, tikai kāju vietā tām zvīņainas astes un spuras. Es nāru iztēlojos kā Baibiņu, kas sēž manā klasē blakus solā. Iedomājos Baibiņu Mandeļu ezera krastā mēnesnīcas naktī dejojam. Vēl pirms pāris gadiem pielaidu tādu domu, ka Baiba ziemu mācās skolā, saņem savus piecniekus un dejo uz ledus, bet vasarā iekāpj Mandeļu ezerā un pārvēršas par nāru. Nārām esot zaļas acis, un Baibai arī ir zaļas acis.

Es Baibai reiz klasē pavaicāju, kur viņa pavadījusi vasaru. Baiba manī paskatījās ar savām platajām, zaļajām acīm tā, ka es tur saredzēju Mandeļu ezera dzīles, aļģu pārklātas zemūdens pilis, mēnesnīcas gaismu, mirdzošām zvīņām zvīguļojošas astes un sevi ar stāvu matu cekulu virs galvas, muļķīgi blenžam šajos brīnumos.

—    Kas tev par daļu! — viņa atcirta un novērsās.

—   Kāpēc tu negribi teikt? — es viņai diezgan muļķīgi pārjautāju.

—    Tāpēc, ka tas uz tevi neattiecas, — viņa noņurdēja un sāka krāmēties pa savu portfeli. Izvilkusi aritmētikas grāmatu, atšķīra uzdevumu, piebikstīja Guntaram un noprasīja iznākumu — par cik tonnām ābolu kolhozs ievācis vairāk nekā kaimiņu kolhozs.

—    Par astoņdesmit piecām tonnām, — Guntars atbildēja un pavirši ieskatījās Baibai acīs.

—    Ko tu redzēji Baibas acīs? — es klusi pajautāju Guntaram.

—    Neko īpašu, acis kā jau acis, — viņš attrauca. Tātad viņam nav ne jausmas par Mandeļu ezera brīnumu, par zaļacainajām nārām. Toreiz es iedomājos, ka nāras rudenī kļūst teicamas skolnieces, jo ziemā Anša vecvecvecmāmiņa nāras neesot redzējusi. Ezermalā tās manītas tikai siltās vasaras naktīs.

Kad skolotāja mums uzdeva rakstīt sacerējumu «Manas vasaras atmiņas», es ļoti interesējos, ko Baiba uzrakstījusi.

—    Dod man izlasīt savu sacerējumu, — es sadūšojies palūdzu. Bet viņa man parādīja mēli un aizgriezās. Es mēģināju viņai vēlreiz ieskatīties acīs, lai pārliecinātos, vai toreiz nebiju kļūdījies, redzēdams tajās zaļu aļģu dūmakā tītu bezdibeni ar visādiem brīnumiem. Acis šoreiz bija nenoteiktā krāsā, tajās nozibēja auksti tērauda toņi.

Es tajās nespoguļojos. Un man bija žēl, ka nespoguļojos. Papētīju zem sola, vai Baibai patiesi kāju vietā brīžiem nepavīd zvīņaina aste, bet sadzirdēju savu vārdu un kā dzelts uzlēcu augšā.

—   Andri, ko es nupat skaidroju?

Kā no mēness nokritis, es stulbi blenzu sienā. Nolaidis skatienu zemāk, redzēju Pētera Pīkstuļa pakausi, ilgi pētīju sarkanās ausu ļipiņas, it kā būtu ieraudzījis nez kādu brīnumu.

Skolotāja noskaldīja:

—   Tupele, nes šurp dienasgrāmatu!

Tupele ir mans tagadējais uzvārds, kuru patēvs, atnākdams mūsu mājā, man uzdāvināja. Viņš mani žēlsirdīgi adoptējis, un tagad es esmu Andris Tupele. Es ar šo patēva žēlsirdību neesmu pārāk apmierināts. Diezgan daudz jau esmu šī uzvārda dēļ izcietis. Pirmklasnieks to uzzina un sāk mēdīt: tupele, tupele, tupele! Tagad kā nekā pie tā jau pieraduši. Bet skolotāja Kūdiņa dusmās mēdz visus saukt uzvārdā, un tas man ļoti nepatīk.

—   Tupele, nes šurp dienasgrāmatu! — viņa atkārtoja.

Skolotāja dienasgrāmatā ielika divnieku. Tas tur visu

mūžu rēgosies, vēderu izgāzis. Nesot dienasgrāmatu atpakaļ, paklupu, jo Pēteris bija izlicis priekšā kāju, zinādams, ka nevaru viņam gāzt pa ausi, ne arī sūdzēties skolotājai, jo to es vispār nemēdzu darīt. Par laimi, atskanēja zvans, un šis pats Pēteris, kurš bija aizlicis priekšā kāju, itin draudzīgi pagriezās pret mani.

—   Paklau, Andri, tas man netīšām iznāca, gribējās tev uzlabot garastāvokli, goda vārds. Piedod, lūdzu, jā?

Man izgaisa visas bēdas; divnieks, vēderu izgāzis, no manis atmuguriski atkāpies, sašļucis ielīda kaktā, un Pēteris sāka stāstīt, ka viņam vakar uzdāvinātas piecas ārzemju markas un tagad viņš vēlētos dažas markas no Āfrikas. Vai gadījumā man nepienākot vēstules no Senegalas vai Alžīrijas. Varbūt man tur esot kāds draugs, kas raksta vēstules, tad lai no aploksnēm izgriežot markas un viņam uzdāvinot.

—         Ko tu, Pēter, — es atbildēju, — man ir tikai krustmāte Preiļos un raksta vēstules divreiz gadā.

Sarunā iejaucās Guntars.

—         Tev ir radi ari Āfrikā, jo tupeles mētājās visās pasaules malās.

Pēteris nenocietās, gribēja šim gāzt. Guntars galvas tiesu garāks, plecos plats, Pēteris ar viņu netiktu galā. Es ari sarosījos kautiņam, bet Guntars šoreiz miermīlīgi izrieza krūtis un sabāza rokas kabatās.

—         Redziet, — viņš sacīja, — Tupele ir pētījis Baibas kājas zem sola, kaklu mežģījis tur, kur nevajag.

Es atkal sarosījos, bet Pēteris gribēja uzklausīt visu līdz galam.

—         Tālāk, — viņš mudināja, pacēlies pirkstgalos un kaklu izstiepis, lai izskatītos varenāks.

—   Tālāk Tupele nezināja atbildēt skolotājai.

—   Vai tu zinātu atbildēt? — Pēteris jautāja.

—   Zinātu, — Guntars noskaldīja.

—    Kāpēc necēli roku?

—    Slinkums.

—   Nepūt pīlītes, nezināji.

—   Zināju.

—   Nu tad saki!

—         Ne jums, knēveļiem, man jāatbild, bet skolotājai. Un par Tupeles uzvedību mēs runāsim pionieru sapulcē.

—         Se tev uzvedība! — Pēteris palēcās un, atdarinādams bokseri ringā, sāniski iezvēla Guntaram pa ausi. Guntars sita pretī. Mēs sākām kauties. Bija garais starpbrīdis, visi bērni uzturējās gaitenī. Bet tieši tajā brīdī, kad es zvēlu Guntaram, aizstāvēdams Pēteri, kurš savukārt bija sitis Guntaram, aizstāvot mani, atskanēja skolotājas Kūdiņas balss:

—         Atkal Tupele! Kaujas kā negudrs. Vai vecāki jāizsauc uz skolu?

Mēs, protams, rāmi kā jēri izlavījāmies gaitenī.

—         Nevajadzēja Baibas kājas skatīt, nebūtu tevi skolotāja izsaukusi, — Pēteris pārmeta.

—    Ne jau kājas es skatīju, bet asti.

—    Ko-o-o?

—         Asti, — es atkārtoju. Man Pēteris šķita tik labs zēns, ka gribējās visu izstāstīt, bet apjautu, ka viņš nekā nesapratīs, ja nesākšu no sākuma. Tādēļ mēģināju paskaidrot, kā nākas.

—    Vai tu esi redzējis Mandeļu ezeru?

—   Neesmu.

—         Tas uz kartes nav atzīmēts, bet Latgalē mana drauga Anša mājas tuvumā ir tāds Mandeļu ezers.

—    Kādēļ to sauc par Mandeļu ezeru? — viņš jautāja.

Te nu es apjuku.

—         Nekad neesmu pūlējies uzzināt, kādēļ tas iesaukts par Mandeļu ezeru. Nekādi mandeļu koki tur neaug. Mandeļu ezers, un cauri. Kādēļ manam patēvam uzvārds Tupele?

—    Kādēļ? — Pēteris pārjautāja.

—   To es nezinu. Tupele, un cauri.

Bija zvans uz stundu, un es nepaguvu Pēterim izstāstīt par Mandeļu ezera brīnumiem. Man pamatīgi kņudēja divnieks, kas tomēr nekur nebija atkāpies, bet turpat dienasgrāmatā kā tāds briesmonis tupēja un nebija izkustināms. Pamatīgi man skolotāja iegrieza, turpmāk jāuzmanās.

—         Uzmanies, Andri! — izdzirdu šaipus televizora ekrāna patēva balsi.

Es pamāju un atkal domās aizceļoju uz Mandeļu ezeru.

Jautājums, vai Baiba, pioniere un teicamniece, ir vasarās arī nāra, mani nodarbināja ilgu laiku.

Es ļoti gribēju, lai tā būtu.

Mēģināju bieži ieskatīties viņas acīs. Tās bija mainīgas. Kad brīvstundā es, dežurants būdams, lūdzu atstāt klasi, viņas acīs ieraudzīju tikai sevi ar atļukušām ausīm un stāvo matu cekulu. Mans attēls ar milzīgu, apaļu degunu aizņēma gandrīz visas acu zīlītes un ļodzījās kā greizā spogulī. Jā, esmu pārvērties viņas acīs par ķēmu. Skaidrs.

Skolas sarīkojumā Baiba uzstājās kā mākslas vingrotāja, un skatītāji zālē sačukstējās: «īsta burve!» Viņa patiesi bija visus apbūrusi. Pat nārām būtu ko pamācīties. Kaut es prastu dziji nirt, nokļūt līdz pašām Mandeļu ezera dzīlēm un skaidri uzzināt, kas tur notiek!

2. KARNEVĀLS

Skolā ir karnevāls, un es nolemju pārģērbties par akvalangistu. Māmiņa man uzšuj ko līdzīgu akvalangista maskai, izgriež tajā trīs caurumus: divus — acīm, vienu — degunam. Es uzmaucu kājās pleznas. Neviens mani nepazīst. Es pirmo reizi piedalos šādā jampadracī. «Piķis un zēvele!» es iesaucos. Šos vārdus es nejauši esmu pārņēmis no sava patēva. Arī tagad viņš paceļ balsi, skaņa automātiski ieslēdzas un es dzirdu:

—   Piķis un zēvele! Kādēļ man jāpacieš šitas zeņķis, šitas rakaris? — Viņš parausta plecus, un es arī neviļus paraustu plecus, jo tiešām nezinu, kādēļ viņam mani jāpacieš, ja viņš var iet turp, no kurienes nācis. Es to, protams, skaļi nesaku, bet atkārtoju sevī gluži kā tajā masku ballē: piķis un zēvele! kas par jampadraci! Man rokā liels gliemežvāks, un es to lieku šad tad kādam pie auss. Neviens tajā nevar sadzirdēt jūras šalkoņu, jo zālē pārāk liels troksnis. Es pielieku gliemežvāku pie auss sivēnam ar rozā šņukuru. Sivēns ieklausās un, lai gan apkārt ir tāds troksnis, ka nebūtu saklausāms pat Niagāras ūdenskritums, tomēr brīdi sastingst ar gliemežnīcu pie auss un ierunājas Māras balsī:

—   Vai, cienījamo akvalangist, jums gadījumā nav arī kādas no jūras dzelmes izzvejotas pērles?

—   No kura laika cūkām pērles ievajadzējies? — es jautāju un izliekos nepazīstam Māras balsi.

—    Neesmu cūka, bet sivēntiņš, kam patīk pērles, — Māra atbild pārliecībā, ka es viņu nepazīstu. Es savu balsi esmu pārveidojis dobju, ka patēvam, un cenšos tadu arī saglabāt. Un ja nu šis sivēns nav Māra?

Viņš nemaz netaisās man gliemežnīcu atdot, bet aizlec uz vienas kājas, šņukuri uz visām pusēm grozīdams, ar sivēna actiņu spraugām šķielēdams. Drāžos pakaļ, ar akvalangista pleznām neveikli spraukdamies cauri raganu, zvēru, indiāņu, skursteņslauķu, karaļu, princešu, klaunu jūklim, un atņemu sivēnam gliemežnīcu. Bet sivēns-Māra tikai piesola:

—    Gan es uzzināšu, ķas tu tāds esi. Gan jau.

—    Cūkām pērles nav vajadzīgas, — es kaitinu.

Aizmirstu pārvērst balsi, un sivēns saka:

—   Pazinu tevi, goda vārds, ka pazinu! Tu esi Pēteris vai Andris, vai Agris, vai…

Bet es jau esmu projām zāles viņā galā ar gliemežnīcu rokās. Gliemežnīca man vēl no tēva, kas atveda to no tāla brauciena, bet patēvam tā ir pelnu trauka vietā. Māte man piekodināja vai desmit reizes, lai tikai es nepazaudējot gliemežvāku — tēva dāvanu. Es arī neizlaižu gliemežnīcu no rokām, laiku pa laikam tikai uz mirkli pielikdams to kādai maskai pie auss.

Zālē ieplūda aizvien jaunas maskas, dejotāju rindas kļuva ciešākas. Pionieru vadītāja Pelnrušķītes tērpā sasarkusi spraucās cauri šai drūzmai un šoreiz pat nemēģināja ievest kārtību. Visi bija iejutušies lomās. Gailis ik pa mirklim laida negantu «kikirigū!», vista skaļi klukstēja, indiāņi ar izrakstītām sejām jaucās pa vidu ar kaujas saucieniem.

Pēkšņi ieraugu zālē ienākam Baibu nāras tērpā. Viņai ir gari, zaļi mati un spožs apģērbs ar zvīņainu asti. Galvā mirguļo zelta kronītis. Melnā maska traucē ieskatīties viņai acīs, lai redzētu, kas tajās pašlaik notiek. Es viņu pazīstu pēc vieglās gaitas. Šķiet, viņa peld pa zāli, un visi pašķiras, lai dotu viņai ceļu.

Stāvu sastindzis, viena plezna nokritusi un nez kur pazudusi. Baiba-nāra tuvojas tieši man un svinīgi saka:

—   Akvalangist, vai neesam tikušies ezera dzelmē? Es jūs ielūdzu uz nāru pili. Vai atpeldēsiet pie mums?

Es mēmi pamāju, jo baidos, ka nevarēšu runāt patēva dobjajā balsī.

—    Cik lieliska gliemežnīca! — viņa iesaucas. — Tādas ezeru dzelmēs nemēdz būt. Tādas ir tikai okeānos. Vai jūs, akvalangist, esat bijis arī okeāna dzelmēs?

Es atkal pamāju. Nekad vēl neesmu niris jūras līcī ilgāk par pusminūti, bet šobrīd cieši nolemju kļūt par īstu akvalangistu, sameklēt okeāna dziļumā spožākās pērles un uzdāvināt Baibai pērļu kroni, nevis tādu papes krāmu, kāds viņai šobrīd galvā.

Es gribu ko jautāt, lai viņa vēl pakavētos manā tuvumā, bet apraujos, jo nezinu, vai varēšu pienācīgi mainīt balsi. Pārāk bieži viņa kopš pirmās klases to dzirdējusi. Redzu, ka gliemežnīca viņai patīk.

—    Ņem gliemežnīcu, — es čukstu.

Viņa paņem dāvanu un sāk lēkāt aiz prieka. Nekad viņu tik līksmu neesmu redzējis.

Tagad gliemežnīca pieder Baibai. Viņa pieliek to pie auss un ilgi klausās. Ap mums ir čalojošie mošķi. Melna vārna, spārnus vicinādama, man ieķērc ausī «krā-krā-krā». Pie otras auss muzikanti sāk rībināt bungas, un es ar vienu pleznu un bez gliemežnīcas dodos mājup.

Novelku ģērbtuvē vingrošanas tērpu, norauju masku, ielieku portfelī, izslīdu pa durvīm un eju pa agri satumsušo ielu. Smidzina lietus.

Priekšnamā dzirdu patēva balsi:

—   Kur rakars licis pelnu trauku, gliemežnīcu? Viņš būs paņēmis, kas cits!

Dzirdu, ka māte cenšas mani aizstāvēt. Negribas līst zvēram rīklē, un es nemanīts izlavos pa durvīm ārā un eju atpakaļ uz skolu. Skola nav tālu, divi kvartāli, un apgaismotos logos vēl ņirb skolēnu stāvi.

Ieeju zālē un atkal ieraugu Baibu. Viņa tur rokās gliemežnīcu. Nāras astei viena šuve atirusi.

—    Pazaudēsi asti, — es brīdinu.

—    Kas tev par daļu? — viņa dusmīgi atcērt. — Te bija akvalangists un man uzdāvināja īstu okeāna gliemežnīcu. — Baiba pagriežas un aiziet, viņai ne prātā nenāk ar mani runāt.

Nokāpju ģērbtuvē, atkal uzvelku savu akvalangista tērpu un masku, kas nosedz seju. Gaiteņa kaktā atrodu pazaudēto pleznu, un, kad ietuntuļoju zālē, Baiba skrien man līksma pretī.

—    Kur jūs bijāt nozudis?

Es mēmi noplātu rokas un ar savu klusēšanu šķietu ļoti noslēpumains.

—    Kur jūs pavadāt vasaru? — viņa jautā.

Es dobjā balsī atbildu, ka jūras dzelmē, kur gan citur.

—    Bet es vasaras pavadu ezera dzelmē, — viņa saka. — Un ielūdzu jūs nākošvasar ciemos.

Esmu mazrunīgs, jo balss man tik jocīga, ka viņa izbrīnā sastingst, bet laikam nospriedusi, ka visiem akvalangistiem tādas balsis, atkal atdzīvojas. Tad viņa uzlūdz mani uz valsi. Es ar savām pleznām neveikli dīdos, nomīdu viņai kājas, uzgrūžos kādam tikpat neveiklam dejotājam. Tas man iesper, parauj masku, un es bailēs, ka varu tikt pazīts, pēc dejas izmanos pa durvīm laukā.

Arvien vēl smidzina lietus, un es domāju, kaut šodien patēvs būtu kārtīgi sameties. Tad viņš mēdz cieši gulēt un krākt, ka istaba skan.

Gaitenī viss šķita mierīgs un kluss, bet, kad ienācu istabā, patēvs satraukts staigāja šurp un turp.

—    Tātad tu smēķē! Skaisti, skaisti, — viņš sacīja. Nosēdās un, aizkūpinājis cigareti, pārlika vienu kāju pār otru.

—    Nesmēķēju, — es atbildēju.

Es savā mūžā tikai vienu vienīgu reizi biju mēģinājis ievilkt dūmu. Ilgi rīstījos, nespēju parunāt un, aizmetis pirmo un pēdējo cigareti projām, nolēmu nemūžam neņemt šo draņķi mutē.

—   Ja tu nesmēķē, tad kādēļ pievāci pelnu trauku, gliemežnīcu? — viņš pratināja.

—    Es neesmu pievācis pelnu trauku, — atbildēju. Un tā bija patiesība, jo gliemežnīcu biju atdevis Baibai, nevis paturējis sev. Bet es nemūžam nebūtu viņam stāstījis, kur gliemežnīca atrodas.

—    Šorīt, kad gāju uz darbu, pelnu trauks palika uz galda. Tātad tu melo — skaisti, skaisti, — piemiedzis acis, viņš gari stiepa vārdus, berzēja rokas un pēkšņi iekliedzās:

—    Piķis un zēvēle! Tev vieta ir grūti audzināmo kolonijā! Kur tu liki pelnu trauku? Pārdevi par cigarešu paciņu kādam sev līdzīgam rakarim?

—    Nē, neesmu pārdevis par cigarešu paciņu sev līdzīgam rakarim.

—    Tev līdzīgu grūti atrast, tu esi pārāk slīpēts. Ja tu būtu man īstais dēls, gan es tevi ar siksnu pārmācītu, bet svešam palaidnim nelikšu ne pirksta klāt.

Kad es otrā rītā pēc masku balles ierados skolā, Baiba sēdēja skHmja, galvu rokās atspiedusi. Viena bize atirusi.

—    Kas tev kaiš, Baiba? — es jautāju Joti klusi un ļoti maigi pie pašas auss, pār kuru nokarājās atirušās bizes matu šķipsna.

Es pats brīnījos, ka varu tik maigi pajautāt, gluži kā mana māte, kad viņa domā mani saslimušu. Baiba neatbildēja. Tikai matu šķipsniņa iedrebējās.

Biju ļoti labi iemācījies stundu, zināju, ka skolotāja mani izsauks. Saņemšu piecnieku, lai Baiba redz, kas es par vīru, tā es domāju vakar un šorīt.

Bet tagad atzīmes man kļuva vienaldzīgas. Bija tikai žēl Baibas, un es gribēju palīdzēt.

Māra, kas ballē bija pārģērbusies par sivēntiņu ar rozā šņukuru, steidzās visu izstāstīt:

—    Karnevālā kāds akvalangists uzdāvināja Baibai lielu gliemežnīcu. Ja to lika pie auss, varēja dzirdēt jūras dziesmu. Guntars viņai to atņēma, solīja atnest uz skolu, bet šorīt sacīja, ka pazaudējis, un parādīja Baibai mēli.

Es neklausījos, ko Mārīte tālāk čivina, priecādamās, ka klasē atgadījies kas neparasts. Viņas stāstījumu pārtrauca zvans uz -stundu.

Skolotāja Kūdiņa mani izsauca pie tāfeles. Visas pilsētas uz kartes sajuka vienā mudžekli, un es ar rādāmo kociņu meklēju Tbilisi Tallinas tuvumā. Taustījos kā pa miglu un, saņēmis žēlastības trijnieku, gāju atpakaļ uz savu vietu. Manīju, ka Baibai vienalga, kādu atzīmi man liek. Viņa vispār nesekoja tam, kas notiek klasē, bet bēdājās par gliemežnīcu.

—    Baiba, lūdzu pie tāfeles! — skolotāja negaidīti sacīja.

Baiba nostājās pie tāfeles, paņēma rādāmo kociņu, pagriezās pret karti un pēkšņi sāka šņukstēt. Klase kļuva nemierīga. Māra dīdījās solā, cēla roku un beidzot izstāstīja, kas noticis.

—    Guntar, atdod Baibai gliemežnīcu! — skolotāja pavēlēja.

—    Es gliemežnīcu pazaudēju, — viņš atbildēja, skolotājai acīs skatīdamies.

—    Sēdies, Baiba, — skolotāja sacīja. — Bet no tevis, Guntar, es to negaidīju.

Tālāk viņa runāja par uzvedības likumiem, par to, ka meitenes esot jāaizstāv, un jautāja klasei, vai tā nosodot Guntara rīcību. Visi pacēla rokas. Vienīgi mazais Ģirts, iesaukts par Sprīdīti, tik nedroši sarāvās, ka nevarēja saprast, vai roka ceļas, lai balsotu, vai tikai lai pakasītu ausi. Viņam no Guntara bija bail.

Vārdu sakot, notikums ar gliemežnīcu visu klasi dziļi satrauca, bet nevienam neienāca prātā, ka visvairāk biju uztraucies es. Ja tēva dāvana kļūst Baibas īpašums, tā ir pavisam cita lieta, bet, lai Guntars to pievāc, es nepieļaušu.

3. GUNTARS — KLASES VARONIS

17

Uz Guntara jauno dzīvokli es dodos pirmo reizi. Piezvanu. Durvis atver māte. Eju cauri plašai istabai, kur piecas sievietes sēž ap galdu, dzer kafiju un smēķē. Tās

2-306

iegrimušas sarunā un man nepievērš uzmanību. Labi, ka tā. Būtu daudz sliktāk, ja tās pēkšņi sāktu mani iztaujāt.

Guntara istabā es uzreiz pamanu gliemežnīcu. Tā aizslēpusies aiz grāmatu kaudzītes. Es novēršos, pētu sienas un griestus. Kad atkal uzmetu acis galda stūrim, gliemežnīcas vairs nav. Varbūt pirmīt kļūdījos, bet jautāt neuzdrošinos. Guntara istaba ir liela un skaista. Grāmatu plaukts. Magnetofons. Pie sienām dziedoņu un kinoaktieru attēli.

—   Piķis un zēvele! — es iesaucos. — Tev jau tik glauns kabinets kā ministram.

—   Vai tu bieži ciemojies pie ministriem? — viņš zobgalīgi jautā.

—    Nē. Pie ministriem nekad neesmu bijis, bet māte mēdz kādreiz tā izsaukties, ja runā par glauniem dzīvokļiem, lai gan viņa pati arī nekad nav pie ministriem ciemojusies.

Guntars raugās manī ar pārākumu, izslēdzis magnetofonu tieši tajā brīdī, kad es parādījos durvīs, it kā mana klātbūtne ar mūziku nebūtu apvienojama.

Kādu brīdi valda klusums, un šajā klusumā no blakus istabas skan sieviešu ķiķināšana un skaņi smiekli.

— Tā ir krustmāte, — Guntars man skaidro. — Viņa nupat atgriezusies no ārzemju ceļojuma un stāsta savus iespaidus. Man viņa atveda, lūk, šito.

Viņš parāda dažas košļeņu paciņas. Vienu košļeni viņš pasniedz man un beidzot norāda uz klubkrēslu.

—    Sēdies!

Es jūtos neveikli, košļeni iebāžu kabatā un iesēstos klubkrēslā. Tas ir tik dziļš, ka pazūdu tajā un jūtos vēl mazāks un neveiklāks.

—    Vai tu atnāci aprunāties par makulatūru? — viņš

pēkšņi jautā.

—   Jā, — es atbildu, lai gan nekāda makulatūra mani

neinteresē.

Makulatūras vākšanā pirmais ne vien klasē, bet visā skolā ir Guntars. Viņš par to saņem uzslavas. Man neērti staigāt pa dzīvokļiem, papīrus lūdzot, jo daži nevaļīgi, īgni

cilvēki paver durvis un aizcērt ar tādu brīkšķi, it kā būtu ieraudzījuši pašu nelabo. Guntars pērn savāca veselus divus maisus.

«Cik ilgi vāci? Kā tu to panāci?» Jautājumi toreiz klasē bira no visām pusēm, bet viņš lepni, galvu pacēlis, klusēja.

Guntars stāv pie grāmatu plaukta un mani ilgi pētī.

Viņš tērpies džīnsu biksēs un zajā adītā džemperī. Uz krūtīm izadīti divi ragaini brieži. Briežu ragi ir žuburaini kā koku zari. Un pats Guntars šajā adījumā izskatās stalts un ražens.

—   Tu esi galīgi atpalicis makulatūras vākšanā, — viņš pārmet. — Es tev kā klases vecākais ieteiktu nekavējoties ķerties pie darba. Šodien pat. Nekvernēt šeit un nedauzīties pa ielām, bet rosīties.

—   Pa ielām es nedauzos un šeit arī netaisos kvernēt, — es jūtos apvainots. Grasos iet projām.

—    Sēdi, sēdi! — viņš pavēloši saka, un es paklausu.

—   Atzīmes tev būtu ciešamas, — viņš turpina, — bet makulatūras vākšanā tu esi nulle, un man kā klases vecākajam tas ir ļoti svarīgi.

Viņš runā ilgi. Un es beidzot saprotu, ka viņam taisnība. Es negribu, lai klases gods manis dēļ ciestu. Es vairs nedomāju par gliemežnīcu. Jūtu sevī gribu darboties.

—   Tev taisnība, Guntar, — es stingri nosaku, un viņam tas patīk. — Es tūlīt sākšu vākt makulatūru, lai gan dzīvokļos ne labprāt laiž mani iekšā.

—   Jāprot pārliecināt, — Guntars atbild. — Pienāc otru trešu reizi. Apniks biežie apmeklējumi un, lai tiktu no tevis vaļā, atdos katru lieko papīru. Galvenais ir sasniegt mērķi. Jāmeklē apzinīgi pilsoņi.

—    Kur tādi ir? — es jautāju.

—   Tur tas āķis, ka pašam jāuzmeklē. Ja es zinātu, pats ietu pie viņiem un divu maisu vietā būtu nodevis četrus.

Es pirmo reizi aptvēru visu stāvokļa nopietnību. Manī radās apņēmība. Es strauji piecēlos, atvadījos un, kā man šķita, stingriem soļiem izgāju cauri lielajai istabai, kur

piecas sievietes arvien vel dzēra kafiju, smēķēja cigaretes un smējās.

Atcerējos, ka pie Anša Latgalē bija pilni bēniņi ar vecām avīzēm un grāmatām. Bet Anša bēniņi šobrīd bija pārāk tālu, un es nolēmu apstaigāt dažus dzīvokļus. Var jau būt, ka paveicas.

Piezvanīju pie Guntara kaimiņu mājas otrā stāva durvīm.

Tās atvēra sirma, kalsena vecenīte.

—    Labdien! — es sveicināju.

—    Labdien! — viņa vārgā balsī atbildēja, bet tālāk nekādi nevarējām sarunāties, jo viņa bija pakurla. Piecas reizes pārjautājusi, vecenīte nekādi nespēja apjaust manu vajadzību.

Uzkāpu trešajā stāvā un pie kādām durvīm sparīgi zvanīju vai desmit reizes, bet neviena nebija mājās. No kaimiņu dzīvokļa pabāza galvu vīrietis un, ierāvis to atpakaļ, aizcirta durvis ar blīkšķi. Vīrietis bija notašķījies ar krāsām, laikam remontēja istabas. Uzkāpu nākamajā stāvā. Piezvanīju. Tur atskanēja mazas meitenītes balss:

—    Kas tur ir?

Es nenosaucu savu vārdu un uzvārdu, jo noteikti šajā mājā neviens nepazīst Andri Tupeli, bet jautāju pēc makulatūras.

—    Nekāds Makultūrs te nedzīvo, te dzīvo Ābelīte, — knīpa atcirta. — Man aizliegts svešus laist iekšā, jo visādi blandās.

—   Es neesmu visāds, es esmu skolnieks un vācu makulatūru skolai. Vai jums ir vispār makulatūra? Makulatūra ir vecas avīzes un grāmatas, kas nav vajadzīgas.

—    Ir vecas avīzes «Rīgas Balss», bet tās nedrīkst atdot, jo vectēvs tās lasīs vēl vienu reizi.

Gāju projām, lai zvanītu pie citām durvīm.

Tās atvēra vecs, laipns vīrs ar brilli uz deguna.

—   A, tu laikam pie Maigura. Viņa nav mājās. Aizgājis ar māti uz kino. Nez vai sagaidīsi.

•— Nē, man nav vajadzīgs Maigurs, bet makulatūra, vecas avīzes.

Vecais vīrs aizšļūca dziļāk istabā un atnesa krietnu žūksni avīžu. Sirds man priekā uzgavilēja, un es nākamajā stāvā uzskrēju skriešus.

Seit durvis atvēra nosvīdusi sieviete ar slapju lupatu rokās. Viņa droši vien mazgāja grīdu un es viņu iztraucēju. Sieviete diezgan nikni uzbļāva:

—    Ko vajag?

—    Atvainojos, ka traucēju . ..

—    Ko vajag? — viņa nepacietīgi pārtrauca.

—    Makulatūra, — es izdvesu un gaidīju, ka viņa sapratīs manus nodomus, bet sieviete ar blīkšķi aizsita durvis, un es paliku ārpusē.

«Neapzinīga pilsone,» nospriedu.

Bet katrs neapzinīgs var kļūt arī apzinīgs. Es atcerējos Guntara pamācības, ka jāzvana pie durvīm tik ilgi, kamēr vai nu pilsonis kļūst apzinīgs, vai arī es tam apnīku un viņš makulatūru sagādā, lai tiktu no manis vaļā. Es piezvanīju otru reizi. Tā pati sieviete atvēra durvis un, paskatījusies manī tā, it kā es būtu uzmācīgs kukainis, šņāca:

—    Bezkaunīgs puika, makulatūra šim vajadzīga!

—    Jā, jā, — es priecīgs piebalsoju. Viņas nicīgo toni neņēmu vērā. Galvenais, ka viņa saprata.

—    Nu tad gaidi savu makulatūru! — viņa vēl niknāk aizcirta durvis.

Es paliku kāpnēs un gaidīju. Gaidīju ļoti ilgi. Pulksteņa man nebija, bet sava pusstunda droši vien bija pagājusi. Var jau būt, ka viņai ir daudz vecu papīru un viņa ilgi vāc, bet varbūt mani aizmirsusi. Piezvanīju trešo reizi. Durvis atvēra tā pati sieviete, taču nu jau pārģērbusies glītās drēbēs un matus kārtīgi sasukājusi, laikam ciemiņus gaidīdama, plati uzsmaidīja, bet, ieraudzījusi mani, uzbļāva tā, ka visas kāpnes noskanēja.

—   Vācies no šejienes — vai es tevi iekaustīšu!

Protams, man kļuva skaidrs, ka šī sieviete ir neglābjama, nekad nekļūs apzinīga pilsone, un es kāpu lejā.

Man pretī kāpa augšup svētku drānās ģērbušies ļaudis, nesdami papīros ievīstītus ziedus un tortes apaļās kārbās. Viņi zvanīja pie tām pašām durvīm, un tā pati sieviete, kas nupat šņāca dusmās, tagad saldā balstiņā vēlīgi aicināja viņus iekšā, jo tiem nekādas makulatūras nevajadzēja.

Ļoti sarūgtināts un noguris gāju mājās. Negribēju tomēr krist kaunā. Nolēmu pirmām kārtām savākt savā mājā visus papīrus, kādi vien gadīsies pa rokai. Pat grāmatas, ko redzēju veikalu skatlogos, man bija tikai iespējamā makulatūra. Protams, grāmatām es pirkstu nepieduršu, bet patēva papīrus nolēmu paņemt itin visus.

Patēvs raksta visu mūžu romānus, stāstus, dzejoļus. Bet nekur nekad tie nav drukāti. Kad patēvs raksta, mēs ar māmiņu staigājam uz pirkstu galiem un runājam čukstus. Patēvs pie mums ievācās jau ar veselām romānu kaudzēm. Tie ir sarakstīti sīkā rokrakstā un glabājas divās milzu kastēs. Romānu, stāstu un dzejoļu ir pietiekoši, bet viņš vēl raksta klāt. Es nesaprotu, kamdēļ viņam tik daudz vajadzīgs.

Patēvs strādā komunālo pakalpojumu kombinātā. Kādreiz no viņa darba vietas pie mums ieradies cilvēks stāstīja mātei, ka tēvocis darba laikā rakstot nezin kādas blēņas.

Māte centās viņu aizstāvēt — viņš esot rakstnieks.

—   Nekāds rakstnieks viņš nav, bet grafomāns, — svešais paskaidroja.

Vārds «grafomāns» man šķita ļoti skanīgs, un, kad skolā man jautāja par vecāku nodarbošanos, es lepni atbildēju:

—   Mans patēvs ir grafomāns.

Bērni nesaprata, kas tā par nodarbošanos, bet skolotāja iesmējās.

—   Tu kaut ko jauc.

Un tad viņa izskaidroja, ka grafomānija esot savāda kaite. Grafomāni ir tie, kas raksta, lai gan viņiem nav nekāda talanta.

Reiz es gribēju uzzināt, ko patēvs raksta, un tad es atvēru vienu no viņa kastēm. Pašā augšā bija ļoti biezs manuskripts. Uz pirmās lapas bija rakstīts «Pērkondārds»

(patēva pseidonīms) un virsraksts «Slaucējas Hildas varonīgā dzīve». Romāns trijās dajās.

«Pirmrindniece slaucēja Hilda Sīpoliņa priecīga atgriežas no kūts. Viņa nes pilnus piena spaiņus. Piens ir balts. Piens šļakst un vēl ir silts. Viņa padzeras pienu …»

Te es pārtraucu lasīt un pārdomāju, vai vārdā «š|akst» k vietā nav jāraksta g. Vairākas reizes skaļi izrunāju vārdu «šļakst» un nolēmu, ka jāraksta g. Tad izlaboju arī citas kļūdas. Ar krāsainiem zīmuļiem es tukšajā vietā uzzīmēju slaucēju Hildu. Lapas otrā pusē uzzīmēju govi. Tā nebija līdzīga govij, un tādēļ es apakšā parakstīju «govs».

4. NEPARASTĀ MAKULATŪRA

—         Cik tu vari atnest makulatūru, lai mūsu klase būtu pirmajā vietā visā skolā? — Guntars jautāja.

—         Veselu maisu, — es atbildēju un iedomājos patēva manuskriptu krājumus.

Aizstiept projām manuskriptu kastes baidījos. Atnesu no sētas grozu ar smiltīm. Izņēmu no vienas kastes visus papīrus un sabāzu tos maisā.

Kastē sabēru smiltis un pašā augšā uzliku dažas papīra lapas. Maiss bija liels un smags. Ar pūlēm to uzvēlu mugurā un stiepu uz skolu.

Tas tik bija guvums!

—         Dabūsim pirmo vietu! Par mums rakstīs sienas avīzē! — Guntars priecājās.

Jezga sākās pēc pāris dienām. Patēvs, parakņājies kastē, sataustīja papīru vietā smiltis un pārsteigts nodimdināja tā, ka aizkari sašūpojās.

—         Kas nozadzis manus manuskriptus? Kas sabēris smiltis?

Paķēris mēteli, metos uz durvīm un pa kāpnēm lejā. Atvilku elpu tālu no mājām.

Nolēmu iet pie Guntara atprasīt papīrus. Ieskrēju aizelsies.

—   Atdod man makulatūru, tur patēva romāni, kurus viņš rakstījis visu mūžu, — es klāju vaļā. — Tie viņam vajadzīgi. Man būs ziepes mājās, — uzdrošinājos piebilst.

—   Sabiedrības labā ne tādi vien upuri nesti. Brāziens no patēva ir sīkums, par kuru kauns runāt. Cilpo vien uz māju atpakaļ.

Es viņam paklausīju.

Māte staigāja saraudātām acīm.

Patēvs ilgi nebija dzēris, bet šī notikuma dēļ viņš pamatīgi piedzērās un, atmeimurojis mājās, iekrita dīvānā ar visām drēbēm un tūliņ sāka krākt. Tovakar brāziens izpalika, toties nākamajā dienā man tika ne pa jokam.

Par sasniegumiem makulatūras vākšanā Guntars mani slavēja un mudināja turpināt tādā garā.

Cerēju, ka tagad Baibas acīs būšu cēlies, bet viņai jezga ar makulatūru bija vienaldzīga. Viņa sapņoja par akvalangistu un skuma pēc nozaudētās gliemežnīcas.

Guntars klasē skaidroja, cik liela nozīme makulatūrai ir tautas saimniecībā. Vispār Guntars ir ļoti gudrs un prot pārliecināt arī citus. Kas ar Guntaru ilgi draudzētos, droši vien kļūtu ar laiku tikpat gudrs kā viņš. Tikai neviens ar viņu ilgi nav draudzējies un tāpēc neviens nav tik gudrs.

Pēteris arī zina daudz, bet neviens par viņa gudrībām neko nenojauš, jo viņš nav liels runātājs. Guntars ļoti daudz stāsta par sevi, un tādēļ mēs visi zinām, kas viņš par vīru.

Reiz Pēteris man sacīja, ka Guntars bieži pūšot pīlītes, plātoties kur nevajag.

Es jautāju, kā var zināt, kur vajag vai nevajag plātīties. Pēteris atbildēja, ka plātīties nekur un nekad nevajagot. Tas esot muļķīgi. Tā viņam patēvs mācījis, un patēvs, ja ko saka, tad tas ir skaidrs kā diena. Pēterim arī nav īstais tēvs, bet patēvs, tikai ļoti labs patēvs. Izrādās, ka patēvi var būt dažādi.

Var jau būt, ka esmu pats vainīgs, ka neesmu pietiekoši Jabs, un tādēļ tīri mīļi šobrīd uzlūkoju patēvu un pamāju ar galvu nedzirdamajai runai, bet laikam pamāju nevietā, jo viņš atkal paceļ balsi.

—   Tātad tu vēl soli, ka turpmāk arī gādāsi galvas sāpes?

Es paskatījos uz viņa pliko, krēslainās gaismas apmirdzēto pakausi. Kā lai notic, ka šī apaļā, spīdīgā bumba var arī sāpēt.

Mandeļu ezers… Nākamo gadu es braukšu pie Anša uz laukiem, lai patēvam galva nesāp. Līdz vasarai noteikti kļūšu par akvalangistu. Iedomājos, ka peldu dziļi zem ūdens un meklēju nogrimušu pili.

Tur es satieku Baibu, un viņa jautā: «Tu esi tas akvalangists, kas man uzdāvināja neparasto gliemežnīcu?»

—   Jā, tas esmu es, — skaļi saku un atjēdzos. Patēvs nupat ko bija jautājis, kas man būtu jānoliedz, bet es, izniris no Mandeļu ezera dzelmēm, muļķīgi blenžu patēvā un atkārtoju:

—    Esmu.

—    Tātad tu esi to darījis.

Saprotu, ka esmu nošāvis buku, un cenšos labot kļūdu.

—    Nē, neesmu darījis.

Mana atbilde vēl vairāk sanikno patēvu, jo viņš vēl vairāk paceļ balsi.

—    Galīgi sapinies melos! Te esi, te neesi darījis.

Es ļoti gribētu zināt, ko esmu vai neesmu darījis, bet pārjautāt nozīmē rādīt, ka esmu izslēdzis skaņu, tādēļ klusēju un blenžu grīdā, it kā būtu tur ko svarīgu ieraudzījis.

Bija pagājis laiks kopš nepatikšanām ar makulatūru. Likās, patēvs sāk samierināties ar notikušo.

Bet reiz, nākdams mājās, es jau priekšnamā dzirdēju nepazīstamu balsi:

—    Jūs, biedri Tupele, esat ļoti talantīgs. Jūs nupat nolasījāt man priekšā lielisku gabalu. Iesaku nest uz redakciju projām.

Patēva balss:

—    Es jau būtu aiznesis, bet mans rakaris vienu kasti iztukšojis. Makulatūrai! Mani darbi makulatūrai! Ja šodien pat neatnesīs atpakaļ, puikam ļauni klāsies.

Sapratu, ka man šobrīd nav jārādās mājās, un nolēmu iet pie Pētera Pīkstuļa. Par Pīkstuli viņš iesaukts tādēļ, ka pirmajā klasē pīkstēja kā meitene. Pieskaries tikai — un viņš pīkst, ka ausis krīt ciet. Pat Māra netika šajā mākslā līdzi. Tagad viņš vairs nemēdz pīkstēt, bet šad tad viņu vēl saukā par Pīkstuli, un Pēcis par to nedusmojas.

5. CIEMOS PIE PĒČA PĪKSTUĻA

Jau aiz durvīm dzirdu Pētera mazo māšeli plinkšķinām gammas uz klavierēm. Durvis atver Pētera patēvs. Pēcis aicina mani savā istabā.

Pēc brīža viņa patēvs mūs abus lūdz vakariņās. Māšele, pārtraukusi spēlēt gammu, arī piesēstas pie galda. Viņai apaļi vaidziņi, bedrīte zodā, un nezin kādēļ viņa atgādina man Andcrsena pasakas. It kā būtu no tām atnākusi. Atnākusi no Andersena pasakām un tagad, nospēlējusi gammas, ēd sviestmaizi. Viņu sauc Ilona, un viņa mācās pirmajā klasē.

Runājot par klasēm un skolu, pasaku valsts izzūd — it kā pats pasaku milzis ar vienu varenu elpas pūtienu aizpūstu visu projām. Pasaku valstī nav ne skolu, ne klašu, ne divnieku, ne piecnieku. Ir ļaunas pamātes, un nav ļaunu patēvu.

Pīkstuļa un Ilonas patēvs mūs skubina ēst, bet pats sāk runāt par pasakām, ko sacerējuši ļaudis senos laikos par brīnumiem, kuri sen vairs nav brīnumi, par lidojošajiem paklājiem un brīnumspoguļiem, kas tagad ir lidmašīnas un televizori.

Kad Pīkstuļa patēvs runā, man nemaz negribas izslēgt skaņu.

— Vai negribi vēl tēju? — viņš jautā.

Esmu jau atēdies smaržīgās šķiņķa maizītes, bet man šķiet, ka tējas dzeršana var paildzināt manu uzturēšanos šajā jaukajā sabiedrībā, un es pamāju …

Pētera patēvs pielej man pilnu tasīti, piestumj tuvāk trauciņu ar ievārījumu. Tas smaržo pēc zemenēm, un es labprāt ēstu ievārījumu vien, bet tas nebūtu pieklājīgi. Izliekos, ka man ievārījums bijis nebijis, ka galvenais ir tēja. Es tikai vienu karotīti iejaucu tējā, dzeru sīkiem malciņiem, un man gribas, lai tēja glāzē neplaktu, jo, tiklīdz to izdzeršu, būs jāiet projām. Skatos uz pulksteņa rādītājiem un klusi lūdzu tos kustēties lēnāk. Tagad būtu vajadzīgs pasaku burvis, kas apstādina laiku, un es jautāju Pētera patēvam, vai tādi brīnumi tiks izgudroti, ka varēs apstādināt laiku.

Viņš brīdi padomā un stāsta, ka esot galaktikas, kurās laiks ritot lēnāk, un nākotnē zvaigžņu kuģos ļaudis lidošot simtiem gadu un atgriezīšoties uz Zemes tikai par dažiem mēnešiem vecāki.

Kaut es varētu sēsties zvaigžņu kuģī un braukt uz tālām planētām, dzīvot tur kaut vai simtiem gadu un atgriezties mājā, kad jezga ar makulatūru jau norimusi!

Pēkšņi Pēteris iejautājās, kāds iznākums pirmajam aritmētikas uzdevumam. Es atzīstos, ka neesmu vēl uzdevumu rēķinājis. Neesmu vēl vispār gatavojis stundas.

Aiz loga jau tumst, un galaktika, kur stunda ilgst simt gadu, ir neaizsniedzami tāla. Es sēžu tepat Rīgā un negribu iet uz savām mājām, jo te ir mierīgi un labi. Mēs jau esam izskatījuši arī Pēča bagātīgo marku kolekciju, un man būtu jāiet, bet es neceļos un neeju. Esmu pieaudzis pie krēsla. Es vēl uzsāku sarunu par to, ka mums, pionieriem, būtu jāorganizē timuriešu komanda, lai palīdzētu nelaimīgajiem.

Pēteris saka, ka viņš nelaimīgos nemaz nepazīstot. Dabas aizsardzības pulciņš mums ir. Dzīvnieku aizsardzības pulciņa gan nav.

Tad ierunājas Andersena pasaku princesīte Ilona. Viņa saka, ka vajadzētu visus pagraba kaķus savākt un uzcelt tiem kaķu namiņu, īstu kaķu namiņu, un katram būtu jāaudzina vismaz viens kaķis.

—    Ilona būtu priecīga visus kaķus savākt savā mājā, — saka patēvs.

—   Jā, kaķiem klājas grūti pagrabā, — Ilona nopūšas un jau taisās uz raudāšanu. — Viņi tur nakšņo bez sedziņām un spilventiņiem. Ja man būtu vismaz viens kaķītis, es viņam pašūtu sedziņu, klātu paladziņu.

—   Ja pagrabā būtu viens kaķis, to varētu, bet tur ir vesela kaķu kolonija. Tur ir simts kaķu, — saka Pēteris.

—   Mūsu mājā ir simt dzīvokļu, un katrā dzīvoklī varētu dzīvot viens kaķis. Man viens iepaticies, gluži melns … — Ilona sarosās.

—   Pēcis visu mēdz noapaļot uz simtu. Līdz simtam pagrabā trūkst kādi deviņdesmit, — patēvs saka. — Atrisiniet, bērni, aritmētikas uzdevumu: cik kaķu pagrabā, ja līdz simtam trūkst deviņdesmit? Tikai nesakiet skaļi iznākumu, lai vispirms Ilona pagūst izrēķināt.

Mums šis uzdevums smiekla lieta, bet Ilona neizpratnē groza galviņu, lūpu kaktiņi nošļukuši uz leju un sāk raustīties. Andersena pasaku princese pārvēršas meitenē raudulē.

—   Desmit, — mēs čukstam, — desmit.

Bet viņa nerimst raudāt.

—   Nav liela nelaime, ja vēl neproti sarēķināt, — mierina patēvs. Bet Ilona neklausās un turpina šņukstēt.

—   Man žēl to deviņdesmit, kuru trūkst. Kāpēc viņu trūkst, kur viņi pazuduši?

—   Viņi nekur nav pazuduši, jo viņu nav. Beidz pinkšķēt, — patēvs rājas.

Ir gan meitenes jocīgi radījumi, es domāju, un interesanti būtu, ja man mājās pie galda sēdētu tāda māšele un raudātu par deviņdesmit kaķiem, kuru nav.

Jo ilgāk es te sēžu un jo vairāk man te patīk, jo ātrāk skrien laiks, un mājas man šķiet lauvas krātiņš, kurā beidzot būs jālien iekšā.

—    Ar tiem kaķiem pagrabā būtu kas jāuzsāk. Netīri, izvazā slimības. Es tev piekodinu, Ilonīt, kaķus neaiztikt, — patēvs aizrāda.

Un atkal Ilona laiž vaļā raudamo un caur asarām runā:

—    Man … es … es … raudu … jo man ir noslēpums. Par naudiņu, ko man dod saldējumam, es pērku maizi, pienu un nolieku pagrabā. Tur stāv veca tahta un vecs galdiņš. Es ilgu laiku to slēpu un tāpēc raudu.

—    Tas, protams, nebija labi, ka tu slēpi savas gaitas, — patēvs sacīja, — bet labi, ka vismaz tagad atzinies. Izsalkuši kaķi nav. Tiem vispirms jāķer peles. Virs pagraba ir veikals. Kaķi atēdušies, tikai netīri. Soli, ka uz pagrabu vairs neiesi.

—    Solu, — Ilona atbildēja.

Es to vien domāju, kā paildzināt jauko vakaru.

Ilonīte sāka berzēt acis un žāvāties. Pēkšņi viņa iejautājās:

—   Vai kaķi pagrabā pazīst savus brāļus un māsas?

Mēs smējāmies. Smējās arī Ilonīte.

—   Man jāizdomā vārdi visiem pagraba kaķiem, — viņa paziņoja. Par kaķiem runājot, viņai izgaisa miegs un žāvas, bet patēvs viņai lika sacīt ar labu nakti. Ilonīte paķēra lelli, kas gulējusi uz mutes visu sarunas laiku, un, pateikusi «ar labu nakti», devās uz blakus istabu. Nu arī man bija jāiet. Es piecēlos un atvadījos.

—   Varbūt tevi pavadīt? — Pīkstuļa patēvs jautāja.

—   Esmu jau liels, un man nav bailes, — atbildēju, kaut gan vēlējos, lai Pīkstuļa patēvs mani pavadītu ne vien līdz mājām, bet ievestu arī istabā un palūgtu manam patēvam nestrostēt mani.

Bija tumšs, un ielas jau sāka pieklust.

Kas tagad nekaiš Pēterim, es domāju, viņam patēvs uz goda. Ja man tāds būtu, es nekad neizslēgtu skaņu, viņā klausoties.

Stundas rītdienai nebiju sagatavojis, būs divnieks kā likts.

6. PAURIS UN BĻAURIS

Es apsēdos Pētera nama sētā uz soliņa un sēdēju ļoti ilgi. Dzīvokļu logi pamazām satumsa.

Pēkšņi liels kaķis šķērsoja sētu un ielēca pa lodziņu pagrabā. Man ienāca prātā Ilonītes stāsts: kaķu saimei pagrabā atstātais ēdamais, galds, tahta. Piegāju pie pagraba durvīm, pamēģināju tās atvērt. Durvis padevās, un es, sataustījis tumsā kāpnes, nokāpu pagrabā. Tahta! Kur tā varētu būt? Tagad atgulties un iemigt. Neiet uz mājām! Neiet uz skolu! Neviens mani te nemeklēs. Dzīvošu pagrabā. Tumsa bija gluži melna, un es, izstiepis roku uz priekšu, sataustīju mitru sienu. Nezināju, kur virzīties tālāk. Kaut kur taču sienai jābeidzas. Virzījos lēnām, baidījos, ka pēkšņi zem kājām nepagadās pakāpieni vai bedre. Ne kripatiņas gaismas. Pa labi ieraudzīju divas zaļas uguntiņas. Pirms sāku atskārst, ka tās ir kaķa acis, labā roka sataustīja sienā asu stūri un aiz tā izcilni. Uz izciļņa maza kastīte. Tā grabēdama novēlās pie kājām. Sērkociņi!" Divas zaļās uguntiņas pēkšņi nodzisa, silts kamols aizvēlās gar kājām un izgaisa melnajā tumsā.

Es uzmanīgi noliecos, sataustīju zemē kastīti un uzrāvu sērkociņu. Tas pēc mirkļa nodzisa. Sērkociņi bija pamitri. Bet mirklis, kad sērkociņš liesmoja, bija pietiekošs, lai apjaustu, ka varu doties gar sienu uz priekšu. Uzrāvu otru sērkociņu, arī tas drīz nodzisa, bet es paguvu saskatīt pagraba dziļumā atvērtas durvis. Devos turp un iegāju kādā nodalījumā. Tur, uzrāvis trešo sērkociņu, ieraudzīju tahtu un galdu, uz kura stāvēja bļoda.

Ilonītes labi audzinātie kaķi vēl šonakt pie galda nebija paguvuši mieloties. Taupīju sērkociņus, jo kastītē to bija nedaudz. Apgūlos tumsā uz tahtas.

Nāca miegs. Izstaipīju locekļus, tīkami nožāvājos, bailes izgaisa. Briesmas vismaz šonakt bija novērstas. Bet rīt? Rīt es nevaru rādīties skolā, nevaru rādīties mājās. Būs jādzīvo te pagrabā.

Pēkšņi izdzirdu soļus. Pagraba kāpnēs skan smagi divu vīru soļi. Vienā rāvienā miegs pagaist. Sastingstu. Nācēji mīņājas pie kāpnēm ko meklēdami.

—   Velns parāvis! — dzirdu piesmakušu vīrieša balsi. — Šorīt, projām iedams, atstāju šeit sērkociņus. Kur tie nozuduši? Peles vai aizstiepušas uz midzeni? Kaķi slinki, veikala labumus atēdušies, nevīžo peles ķerstīt.

—   Tiesa, tiesa, kaķi slinki, izlaidušies, — dzirdu otru piebalsojam.

—   Mūsu rezidencē spičkām jābūt. Arī sveces krājumā. Stiep šurp mantu. Gan jau kaut kā … Nav jau pirmā reize …

Soļi neglābjami tuvojas.

Nu esmu iekūlies. Klusiņām izslīdu no nodalījuma un pieploku sienai. Pirmīt, aizdedzis sērkociņu, biju pamanījis kaudzē sasviestas tukšas preču kastes. Laimīgā kārtā pagūstu ielīst kādā no tām un, elpu aizturējis, gaidu, kas nu būs. Abi vīri ieiet skabūzī, kuru nupat biju atstājis, brīdi meklē sērkociņus, tad iededz sveci. Tagad izbēgt man nav iespējams.

Sveces gaismā vēroju abus svešos vīrus. Vienam pliks pakausis, ļoti īss kakls, apaļā galva saplūdusi kopā ar kumpo muguru. Seja nosvīdusi, un uzacis virs deguna saaugušas kopā vienā svītrā. Melnas ūsas un bārda. Bārda ir pielīmēta, jo pēc brīža viņš to noņem un nomet uz galda.

—    Kā tu, Bļauri, domā, kas mums te gādā paiku diendienā? Ne jau nu tava vecene rūpējas, — viņu uzrunā otrs — kalsens, izspūrušiem matiem un iekritušiem vaigiem.

—    Ko šī gādās, ja neesmu vēl pēc tuptūža pie viņas rādījies. Bet kāds te mūs lutina. Kas tas, Pauri, varētu būt?

—   Paši miliči mus baro, — par Pauri dēvētais joko un, galvu uz priekšu pastiepis, piesmēķē cigareti no sveces liesmas.

—   Kā tu domā, Pauri, vai nevajadzētu durvis aizbarikadēt, ka neatšļūc kāds.

—   Kas šurp naktī šļūks, tam dunci ribās, — saka Pauris un, izvilcis no kabatas krietnu dunci, noliek sev blakus uz galda.

Man ne vien klabēja zobi, bet arī skudriņas tecēja pa muguru. Tagad mans patēvs salīdzinājumā ar šiem šķita jauks eņģelis, un es domās redzēju savu patēvu ar eņģeļa spārniem lidināmies augstu gaisā — gluži kā spārnotu amora figūriņu kinoteātra «Rīga» zālē. Tādus tipus kā šie es biju skatījis tikai kriminālfilmās, bet te biju no tiem dažu soļu attālumā.

«Dunci ribās, dunci ribās,» man skanēja ausīs, un es sapratu, ka tas man draud, ja tikšu atklāts. Kastes atradās

tumsā, bet, ja viņiem labpatiksies apgaismot visas pagraba telpas, man būs duncis ribās un es nomiršu. Manis nebūs, māmiņa raudās, un varbūt pat patēvam kjūs manis žēl. Izkļūt no šejienes varētu vienīgi tad, ja viņi iemigtu. Bet viņi netaisījās migt.

Bļauris izvilka no kabatas pudeli, ietempa no kakla un sniedza Paurim. Iedzēruši veči ilgi ostīja Ilonītes nolikto maizi un krekšķināja labsajūtā.

Man notirpa roka, jo neuzdrošinājos pakustēties, lai neapgāztos kaste, kurā biju ielīdis. Uznāca šķavas, un es aizspiedu degunu.

Kaut kur pagraba viņā galā sāka žēli ņaudēt kaķis. Dažus stāvus augstāk siltās, mīkstās gultās guļ saldā miegā Pēteris, Ilona un viņu labais patēvs. Ja viņi zinātu, kādā stāvoklī esmu nonācis, steigtos man palīgā kā likts.

—     Saproti, Bļauri, ja viņa tikai iepīkstētos, es šai dunci ribās — un basta. Bet viņa ne vārda, ne skaņas. Dažas atvilktnes palika neapstrādātas …

Atkal tuvojās soļi. Šoreiz ienāca jauns, smalks zeņķis līdz pleciem noaudzētiem matiem, džīnsos, ar ģitāru rokā. Aiz viņa vēl viens vīrs brūnā ādas mētelī, platmali galvā un melnās brillēs.

—     Vai šefs nevēlas ko iedzert? — iztapīgi jautāja Pauris, sniedzot pudeli ādas mētelī tērptajam.

—     Liecies mierā! — šefs atcirta. — Šodien jūs strādājāt bez manas ziņas.

Bļauris un Pauris sastinga vaļējām mutēm.

—     Džim, — šefs griezās pie jaunā, — cikos viņi atvēra durtiņas Suvorova ielā?

—    Pulksten 14. 00, šef, — jaunais atbildēja.

—    Izkrati viņiem kabatas!

Pauris piecēlās, pacēla rokas un lāva jaunajiem iztaustīt kabatas. Džims izvilka kaut kādus mirdzošus krāmus, krelles un krietnu žūksnīti naudas.

—     Jābūt arī trīsprocentīgajām obligācijām, — šefs stingri sacīja.

Džims ķērās pie Bļaura bikšu kabatām un izvilka ari obligācijas. Tas viss tagad gulēja uz galda.

—   Ja gribat paturēt galvas uz pleciem, nekādas pašdarbības lai turpmāk nebūtu! — šefs brīdināja. — Tagad runāsim par rītdienas darbiem. Džim, padod karti!

Puisis zibeņātri šefa priekšā atritināja papīra rulli.

—    Iegaumējiet, aitasgalvas! Mēs ienākam pa šiem, lūk, vārtiņiem. Tie ir pastāvīgi vaļā. Savrupmājai riņķī apkārt, žikt — un Pauris zibenīgi atvērs durvis, lūk, ar šo. Tālāk vītņu kāpnes. Patīrīsim augštāvu un rītnakt uz guļvietu Dzirnavu ielā. Mēs ar Džimu noskatījām citu rezidenci. Katru nakti savā vietā. Skaidrs? Tu, Bļauri, rīt uzlīmē tikai ūsas un uzliec žokeni, paķer līdzi santehniķa instrumentus. Dunci katram gadījumam paņem, bet lieto tikai tad, ja rodas īpaša nepieciešamība. Jūsu nelikumīgās šīsdienas operācijas ienākumus es konfiscēju. Džim, saliec visu manā portfelī…

Džims, salicis laupījumu šefa portfelī, stāvēja nekustīgi, gaidīdams nākamās pavēles.

—   Tagad, Džim, apstaigā, apgaismo visu pagrabu, paskaties, vai nav liecinieku.

—   Vienīgie liecinieki ir kaķi, šef, — Pauris un Bļauris atbildēja.

—   Lieka pārbaude netraucē — uz jums paļauties nevar. Mūsu darbā godīgums, lūk, kas ir galvenais.

—   Mēs esam godīgi zagļi, šef, — Pauris noņurdēja.

Es pa kastes dēļu šķirbu skatīju pirmo reizi vaigu vaigā

bandītus. Džims, kabatas bateriju mirdzinādams, nāca tieši uz mani pusi. Es saritinājos, pieplaku kastes dibenam un neelpoju. Mana pēdējā stundiņa situsi! Sveika, māmulīt! Nekad nebūšu akvalangists! Nekad neredzēšu Baibu, pat dienas gaismu vairs ne!

šausminošie soļi tuvojās. Un tomēr Džims pagāja garām kastei, mani neievērojis. Sapratu, ka šobrīd esmu ticis cauri ar veselu ādu. Bet tikai pagaidām. Vēl desmit soļu atstatumā ir bandīti.

Šefs ar Džimu, aplaupījuši laupītājus Bļauri un Pauri, devās projām, un es paliku kastes dibenā.

—         Kas šiem nekaiš — dzīvokļi ar vannām un siltu ūdeni. Un padomā labi, Pauri, šefs tik sen tuptūzī nav bijis, — Bļauris pēc brīža skumji sacīja.

—   Nav bijis, nav bijis, — Pauris piebalsoja.

—         Viņam derētu tur pabūt, — Bļauris noburkšķēja un atkal iedzēra.

—• Derētu gan, — Pauris atsaucās.

—   Abiem derētu duncis ribās, — Bļauris sprieda.

—   Mēs godīgi strādājam, šie atņem peļņu.

—    Fakts.

—    Derētu siļķīte un skābs gurķītis, kā domā?

—         Es, kad iedzeru, domāju tāpat kā tu, pareizāk, nemaz nedomāju. Dzersim — un āmen.

—         Bet es daudz domāju, jo galva man gudra. Es domāju, un izdomāju: uzspļausim šefam! Man padomā kāds darbiņš rīt no rīta, lai būtu ar ko paģiras salāpīt.

—    Un kas tev padomā?

—         Virs mums trešajā stāvā noskatīju glaunu dzīvokli. Saimniece komandējumā, saimnieks dakteris un divi knēveļi — viens tāds paaudzies desmitgadīgs puišelis un maza knīpa, laikam pirmklasniece. Tiklīdz tie projām, jāpastrādā ar šito te … — Viņš pažvadzināja milzīgu atslēgu saišķi.

—  Tev tikai jāpavaktē.

—   Tu, Bļauri, labi esi izdomājis.

—   Tāds es esmu, Pauri. Ja es šefam nepatīku, tad …

—    Dunci ribās — tu gribi teikt?

—    Dunci ribās, es gribu teikt.

—    Dzersim!

—    Dzersim!

Un atkal viņi dzēra. Es uzmanīgi vēroju, kā Pauris atslēgu saišķi un vēl dažus dzelzs daiktus saliek portfelī un to novieto pie kājām. Arī dunci ieliek portfelī.

Tātad viņi taisās aplaupīt Pētera dzīvokli! Pēc visa varēja skaidri nojaust, ka tieši drauga ģimenei draud briesmas.

—      Var arī tikt iekšā, ja mazais mājās. Var jau kāds atnākt pārbaudīt gāzi vai elektrību. Kad tiec iekšā, mazo iespundē vannas istabā, — Pauris prātoja.

—      Tas ir vecs paņēmiens, un tomēr labāku neizdomāsi, — atbildēja Bļauris.

—    Labāku neizdomāsi, kā āmen baznīcā.

—    Dzersim?

—    Dzersim!

—   Šefu pārmācīsim?

—    Pārmācīsim!

Viņi dzēra, un mēles kļuva tik stīvas, ka viņi vairs nespēja parunāt, tikai blenza glāžainām acīm sveces liesmā, kas pamazām plaka un drīz pavisam nodzisa.

Man nu bija cerība izglābties no šīs elles. Locekļi bija notirpuši, bet galvā dažādas domas mudžēt mudžēja. Ne vien pašam izglābties, bet izglābt arī Pētera ģimeni no nelaimes un novērst dzīvokļa aplaupīšanu, kuru bija ieplānojis šefs.

Vispirms jāizkļūst laukā no kastes. Protams, bez trokšņa nebūs iespējams, lai arī kā censtos. Kaste bija diezgan smaga. Es pakustējos, un uzreiz Bļauris ar Pauri savādi iesēcās.

—    Kas tur ir?

—     Miau, miau, — es gari stiepu atbildi, — miau. — Un izlīdu no kastes.

—      Tie kaķi vienreiz jāved pie kārtības! — viens noburkšķēja.

—   Jā, pie kārtības, — atbildēja otrs.

Es sastingu.

Labu laiku stāvēju tumsā, elpu aizturējis. Tad sāku virzīties uz izejas pusi.

Gāju, rokas uz priekšu izstiepis, un uzdrāzos galda malai. Atkal sastingu. Tad pieliecos un sataustīju portfeli.

Izeju es biju iegaumējis un gāju uz to pusi, vienu roku izstiepis, lai neuzdurtos sienai, otrā turēdams smago portfeli ar atslēgām, dunci un citiem laupītāju rīkiem. Beidzot nonācu līdz kāpnēm.

Izkļuvis laukā no pagraba, brīdi stāvēju neziņā, kurp iet. Visi namu logi bija tumši. Ielā neviena gājēja. Mājās iet tik vēlā naktī nespēju. Zvanīt pie Pēča durvīm? Brīdināt?

Bet kā es viņiem atzīšos, ka taisījos nakšņot pagrabā?

7. GUNTARS SPĒJ VISU

Bija tumsš, un man pēkšņi šķita, ka aiz stūra kāds glūn, tūliņ noķers, atņems portfeli, iegrūdis dunci ribās. Ātrāk tikt projām no šīs vietas! Varbūt tomēr uz savām mājām? Aizgāju līdz turienei. Visi logi mājā tumši, tikai mūsējos gaisma. Tātad mani gaida, lai strostētu. Tagad es labprāt uz visiem laikiem aizlaistos no mājām. Uz tālām, tālām zemēm, uz Baikālu, uz Vladivostoku, uz Urāliem, Senegalu, Sanfrancisko vai uz Preiļiem pie krustmātes.

Tomēr vispirms jāpaziņo milicijai par bandītiem!

Bailīgi tuvojos iecirknim. Esmu dzirdējis, ka tur esot bērnu istabas, kur iespundēt puikas, kas pavēlāk klimst pa ielām, un tikai vecāki varot tos atpestīt. Kaut arī mani pašu tagad var saņemt ciet, bandīti jāievieto tuptūzī, lai tie nevarētu godīgiem cilvēkiem ļaunu darīt.

—    Puika, marš uz māju, ko vēlā naktī blandies! — kāds pie milicijas durvīm man uzbļāva, un es metos skriet. Smagais portfelis vilka roku ar visu plecu uz leju.

Pēkšņi man prātā pazibēja doma piezvanīt Guntaram. Man bija divkapeiku gabals, un tepat automāta būdā uzgriezu Guntara telefona numuru. Viņš samiegojies kūtri atsaucās. Bet, tiklīdz paziņoju, ka Pētera nama pagrabā mitinās bandīti, kļuva možs un priecīgs.

—   Ja tu nemānies, tad tas ir grandiozs notikums.

—    Bandīti — grandiozs notikums? — biju pārsteigts.

—   Grandiozi ir tas, ka mēs viņus atmaskosim. Vai milicijai ziņoji?

—   Nē. Tur tuvumā kāds tips gadījās. Aiztrieca mani uz māju.

—   Es šo pasākumu veikšu. Gaidi pie manām durvīm. Senči aizbraukuši uz kaut kādu jubileju, un es varu brīvi elpot.

Drīz mēs soļojām kopā uz miliciju. Guntars man izņēma no rokas portfeli ar bandītu instrumentiem.

Pakustināju atmirušo roku. Kustas gan, un es atviegloti uzelpoju.

Guntars nesa milzīgo portfeli kā nieku, un es sapratu, ko nozīmē būt futbolistam un svarcēlājam.

Mēs iegājām kādā kāpņu telpā, un Guntars ieskatījās portfelī. Viņš izlika visas bandītu mantas ārā un krāva pa vienam priekšmetam atkal iekšā. Tur bija dažādi laužņi, skrūvspīles, āmurs, atslēgu saišķi un duncis.

—    Pamatīgi darboņi, — Guntars sacīja ar apbrīnu. — Tie savu amatu māk. Tagad izstāsti, kā tu tur gadījies un ko meklēji.

Es viņam visu izstāstīju. Viņš mani šad tad pārtrauca, lai noskaidrotu kādu sīkumu, kas man pašam nešķita tik svarīgs.

—         Cik ilgu laiku tu tur pavadīji? Cik bija pulkstenis, kad nokāpi pagrabā?

Kad es visu biju izstāstījis, Guntars mani draudzīgi pamācīja, lai milicijā es pats nekā nestāstu, tikai piebalsoju visam, ko viņš saka. Viņš esot ar mieru ņemt visu uz saviem pleciem un stāstīt, it kā pats tur būtu bijis.

Es piekritu.

—         Milicijā teiksim, ka es tevi satiku, kad iznācu laukā no pagraba, — Guntars sacīja.

Es biju visādi ar mieru.

—    Tagad iesim.

Guntars ir tikai gadu vecāks par mani, bet dūša viņam varen liela.

—   Ja mūs abus miliči padzen? — es bažījos.

—    Nebēdā, mani nepadzīs.

Tiešām, Guntars droši vēra milicijas iecirkņa durvis. Viņš gāja iekšā, it kā tur būtu sen gaidīts. Es nedroši vilkos nopakaļ.

Nu tikai dzīs laukā, es domāju. Bet, par brīnumu, milicis ļoti vērīgi skatījās Guntarā, kas, pateicis labvakaru, nolika portfeli viņa priekšā uz galda.

—    Kas ir portfelī? — milicis jautāja.

—    Bandītu piederumi, — Guntars itin mierīgi atbildēja.

—         Kā tu tiki pie tādām mantām? — milicis ieinteresēts jautāja. Pienāca vēl divi uniformēti vīri.

—         Es gāju apciemot savu draugu un redzēju, ka pie viņa pagrabā ielavās aizdomīgi tipi. Es tiem sekoju un, noslēpies kastē, vēroju, ko šie darīs. Vispirms viņi nolika uz galda lieko bārdu un ūsas.

—    Tālāk.

Tālāk Guntars atkārtoja visu, ko es viņam pirmīt kāpņu telpā biju stāstījis. Tikai starpība bija tā, ka manā vietā sēdēja kastē viņš pats.

Es klausījos, muti iepletis, cik veikli viņam viss nāk ārā. Arī miliči uzklausīja viņu gluži kā pieaugušu cilvēku. Viņš stāstīja arī par bandītu gaidāmo operāciju un par to, ka Pauris un Bļauris šodien aplaupījuši vecenīti Suvorova ielā.

Milicijas darbinieki saskatījās.

—    Redz, kā, — dežurants priecājās.

Viņš pierakstīja Guntara vārdu un uzvārdu, adresi un skolu.

—    Un kas tas tev līdz par knēveli? — viņš jautāja.

—     Tas ir mans klases biedrs. Es viņu satiku, iznācis no pagraba. Viņš bija ciemojies pie tā paša Pētera.

—     Es tur dzēru tēju ar zemeņu ievārījumu, — iestarpināju.

Miliči man nepiegrieza nekādas vērības, viņi runāja tikai ar Guntaru.

Pēc īsa brīža mēs abi miliču pavadībā braucām uz vietu, kur biju pavadījis baigus brīžus.

Bļauris un Pauris vēl arvien gulēja pagrabā, kā tos biju atstājis — Bļauris uz tahtas, bet Pauris sakņupis pāri galdam. Kāds no miličiem viņus pazina.

—     Nu būsit atkal pie mums drošās rokās, — viņš teica un, uzlicis tiem roku dzelžus, veda uz milicijas mašīnu.

Galīgi apstulbuši no negaidītā iebrukuma mājīgajā rezidencē, viņi stīvi blenza apkārt un klusēja. Pagraba ejas apgaismoja miliči ar gaišām spuldzēm. Kad atstājām pagrabu, žēli noņaudēja vairāki kaķi.

Guntaru miliči aicināja līdzi uz iecirkni, bet man sacīja, ka varu cilpot mājup.

Biju tik pārguris, ka tikko turējos kājās.

Visā mūsu daudzstāvu namā joprojām bija gaiši tikai mūsu dzīvokļa logi. Tātad mani gaida, un ziepes būs kā likts. Māte dzirdēja manus soļus kāpnēs, un tādēļ nemaz nebija jāzvana pie durvīm, jo tās uzreiz tika atvērtas. Pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa ar roku rādīja uz istabu, no kurienes nāca patēva krācieni.

r-

Padzēris siltu tēju, klusi ielīdu savā guļvietā un iekritu tik dziļā miegā, ka mani ne ar kādām taurēm nevarētu uzmodināt.

No rīta, kad modinātājs mani uzrāva augšā, es ilgi nespēju apjēgt, vai vakardienas notikumi risinājušies sapnī vai īstenībā.

Klases durvis vēru ar smagu sirdi, jo nebiju atrisinājis uzdevumus, nebiju sagatavojis nevienu stundu. Ja izsauc, apaļi divnieki nodrošināti.

Bet klasē mani gaidīja tāds pārsteigums, ka neticēju savām acīm — visi pulcējās ap Guntaru, viņu apsveikdami, it kā viņš būtu nez kāds gaviļnieks. Es sākumā nekā nevarēju saprast, jo kņada bija pārāk liela, bet pamazām noskaidrojās, ka viņš esot pieveicis viens pats veselu noziedznieku bandu, to sagūstījis un nodevis milicijas rokās. Daži stāstīja, ka viņš tos gāzis gar zemi, atņēmis ieročus un gūstekņus vedis naktī cauri visai Rīgai uz miliciju. Pats milicijas priekšnieks esot zvanījis skolas direktorei. Starp citu ticis gatavots uzbrukums arī Pētera ģimenei, un Guntars to novērsis.

Guntaru uzņēma kā kosmonautu, kas, pabijis uz Mēness, atgriezies savā klasē, lai tālāk zubrītu aritmētiku, gramatiku un nez ko vēl.

Klasē ienāca vecāko klašu puiši, kas agrāk par mums mēdza vīpsnāt. Tagad tie bijīgi pētīja Guntaru.

Slava jau bija apskrējusi visu skolu. Zvanu neviens nedzirdēja. Troksnis auga augumā. Mūsu pionieru pulciņš pirmais visos pasākumos, un tagad vēl Guntars paveicis tādu varoņdarbu! Man šie panākumi bija vienaldzīgi. Sēdēju kā uz adatām, gaidīdams divus divniekus: aritmētikā un gramatikā. Dabūju tikai vienu — gramatikā. Guntars saņēma gramatikā piecnieku un tika stādīts par paraugu visai klasei. Lielajā starpbrīdī Guntaru atkal ielenca prāvs puiku bariņš, lai izprašņātu par nakts notikumiem. Meitenes šausminājās. Es jau sāku ticēt, ka viss naktī pārdzīvotais man bijis ļauns murgs, ka īstenībā tumšajā pagrabā ir sēdējis Guntars.

Manījos tuvāk, lai dzirdētu, ko šis pūš.

—         Vienam zveļu — tas gar zemi, — viņš stāsta. — Atņemu dunci, pavēlu: «Stāt! Rokas augšā!»

—         Duncis bija portfelī, — es iestarpināju un aprāvos, jo viņš manī ļauni pablenza.

—         Kā tu zini, kur bija duncis? — Māra mani dusmīgi apsauca.

—    Ko jaucies! — kāds uzbļāva, un es atgāju malā.

Pēteris man uztraukti ziņoja:

—         Mūsu dzīvoklis būtu aplaupīts un Ilonīte ieslēgta vannas istabā! Varbūt viņa nebūtu vairs dzīva. Nezināju, ka Guntars tāds varonis. Ko tu tagad par viņu teiksi?

—         Protams, protams, — es atņurdēju ar stīvu mēli. Biju sapinies melos kā vista pakulās. Nekad neesmu redzējis, kā vistas pinas pakulās, bet tā mēdz sacīt māmiņa.

—         Domāju, ka Guntars iedomīgs. Bet še nu, — Pēcis turpināja, — grib mani apmeklēt kā klases vecākais un, pamanījis aizdomīgus tipus čāpojam uz pagrabu, metas tiem pakaļ. Baigi interesanti! Kā kriminālfilmā.

Viņš vedināja mani tuvāk bariņam, kas ielenca Guntaru.

Knēveļi raudzījās viņā ar vaļējām mutēm, un arī Pēterim mute vaļā. Guntars apklusa un spraucās man klāt.

—    Nāc, aprunāsimies!

Mēs pagājām malā.

—         Tu nejaucies manā stāstā! Ja es tavā vietā būtu tur bijis, nebūtu tupējis kastē kā mierīgs skatītājs!

—    Es nebiju mierīgs, biju uztraucies.

—         Tavs uztraukums nav svarīgs. Ja es būtu bijis pagrabā, es būtu rīkojies tieši tā, kā stāstu. Bet tu biji zaķapastala. Es uzņemos to visu, lai tev nebūtu jāatzīstas, ka esi bailīgs. Un tagad jokus pie malas! Tu nemaisies ar muļķīgiem jautājumiem pa vidu, citādi dabūsi trūkties. Un, starp citu, vai tev gliemežnīca vajadzīga?

—   Jā! — es iesaucos.

—         Es to esmu atradis, bet iedošu tev, lai tev būtu izdevība parunāt ar Baibu, citādi viņa par tevi ņirdz vien. Teiksi, ka tu esi to atradis.

Biju tik priecīgs, dzirdot par gliemežnīcu, ka man viss pārējais kļuva gluži vienaldzīgs. Lai viņš pūš savas pīlītes!

—   Apsoli klusēt, citādi gliemežnīcu dabūsi redzēt ka savas ausis.

—   Apsolos.

—   Nu tad še roka, un esi mēms kā zivs!

Es pamāju. Jā tā labi padomā, kāds ļaunums no viņa izdomātām pasaciņām? Ja viņš nebūtu griezies milicijā, nezin vai man pietiktu dūšas to darīt, un tie ar mani negribēja ielaisties sarunās. Fakts! Labi, ka Guntars palīdzēja. Citādi…

Es iedomājos mazo Ilonīti iespundētu vannas istabā. Viņa droši vien laistu vaļā skaļu raudienu, bandīti bērnu nobeigtu ar dunci ribās. Man auksts metās no šīs domas. Nē, nē, to nedrīkstēja pieļaut. Bez tam tagad man būs gliemežnīca un es to varēšu atdot Baibai.

8. MAN IET GREIZI

Pēc stundām Mārīte, Baiba un Agris strādāja pie jaunās sienas avīzes, kas saucas «Skolēna Gods». Baiba pūlējās pie raksta par Guntara varonību, bet Mārītei bija jāraksta kritisks raksts par skolēnu, kurš velk klasi uz leju, un tas esmu es — Andris Tupele.

Agris uzzīmēja mani ar nošļukušiem pleciem un stāvu matu kušķi pakausī. Acu vietā — divi punkti, deguns un mute — tikai švīkas, un tomēr mani varēja pazīt.

Es turēju rokā apaļu stīpu ar divnieku vidū.

Mārīte manī tik nikni blenza, ka es sarāvos gluži maziņš.

Agrim bija vienalga, vai es par šo rakstu apvainojos vai ne, bet Mārītei patiktu, ja es sāktu raudāt, dusmoties vai draudētu rakstu noplēst. Baiba bija iegrimusi savā darbā, matu šķipsna pārkritusi pār pieri, un es ilgi kavējos tuvumā, lai redzētu, kādas viņai tagad acis. Kad viņa, graužot zīmuļa galu, domīgi raudzījās tālumā, es tajās neredzēju ne vēsts no Mandeļu ezera dzīlēm, bet ieraudzīju Guntaru, ne gluži viņu pašu, bet zaļo vamzi, kurā viņš bieži nāk uz skolu.

Tas mani ļoti sarūgtināja. Neredzēju ne sevi, ne Mandeļu ezeru, bet Guntara vamzi! Gribēju, lai viņa ilgāk domīgi raugās tālumā un lai es pārliecinos, ka esmu kļūdījies, bet viņa nodūra galvu, sarauca pieri un atsāka rakstīt.

Nostājos viņai aiz muguras un izlasīju: «Guntars ir mūsu klases gods. Viņš ne vien ļoti labi mācās, bet ir arī labākais mūsu klases sportists. Bez tam Guntars …» Pagaidām tas bija viss.

Man sāka apnikt šī Guntara slavēšana, sevišķi tad, ja to dara Baiba. Kā būtu, ja es viņai atgādinātu ko citu — akvalangistu, gliemežnīcu? Cerība atgūt gliemežnīcu man ir. Uzvilkšu akvalangista tērpu un pasniegšu gliemežnīcu. Ko viņa sacīs?

Paskatos uz Mārītes pusi.

—   Ko tu blenz? Kā tev nav kauna! — Mārīte man uzsauc. — Nepatīk būt par divnieku brāli, ko? Nepatīk? Bet nekā nevar darīt. Es tev lasīt neatļauju. — Viņa uzliek savai papīra lapai plaukstu. — Izlasīsi, kad avīze būs pie sienas.

—   Vari rakstīt, ko gribi, mani tas neinteresē, — es viņai diezgan īgni atbildu un eju projām.

Būs jāsaņemas, es sevī nolemju. Ja man būtu sava istaba kā Guntaram, lai uz pusi mazāka, arī pietiktu … Bet mums ir vienistabas dzīvoklis. Stundas gatavoju, kā kuro reizi pagadās, sēžu vai nu istabā pie lielā galda, vai virtuvē pie palodzes.

Pēteris tagad strīdas ar Agri un Mārīti. Es jūtu, ka strīdas par mani. Pēteris izrauj Mārītei no rokām rakstu un saplēš sīkās strēmelēs. Mārīte spiegdama gāž viņam pa galvu ar grāmatu. Pēteris izvairās no sitieniem.

—    Es tev rādīšu, spindzele, muļķības rakstīt!

—      Esmu redkolēģijas locekle, un tu nemaisies, — viņa atcērt un, sameklējusi uz grīdas raksta strēmeles, saliek kopā, bet Pēteris viņai atkal tās izrauj no rokām.

Es pieceļos un eju projām — uz mājām. Negribu sagaidīt jauno sienas avīzi, negribu redzēt, kā visi sastāsies ap to un ņirgs par mani. Māte ir darbā vakara maiņā. Tuvojoties mājām, palēninu soļus, jo zinu, ka neviens mani tur negaidīs ar pīrāgiem.

Līdzko pārkāpju pār slieksni, patēvs pielec kājās.

—    Kur tu vakar biji pāri pusnaktij?

Tagad jāmeklē pirmie meli, kas gadās pie rokas.

—    Biju aizgājis uz kino, — es atbildu.

—      Uz kino? Kādu filmu tu redzēji pusnaktī, kādā kinoteātrī biji? — viņš jautā.

—    «Palladiumā». «Zorro».

—      Apžēlojies! «Palladiumā» sen iet cita filma. Skolēnus taču nelaiž uz pēdējo seansu.

Es klusēju. Protams, «Palladiumam» es pat netiku garām gājis.

—    Kur tu ņēmi naudu ķinītim? — patēvs noprasa.

—   Māte iedeva.

—     Meli! — patēvs dusmīgi izgrūž. — Būsi man no kabatas izzadzis.

Es klusēju.

Patēvs, pamatīgi uztraucies, gramstās pa kabatām, izvelk noplukušu maku un sāk skaitīt naudu. Pazib divi zili piecnieki, daži brūngani rubļi. Izbēris uz galda sīknaudu un, atdalījis baltās ripiņas no brūnajām, viņš iesaucas:

—    Kā tad! Trūkst septiņdesmit trīs kapeikas!

—      Es neesmu uz kino bijis. To es izdomāju un nekādu naudu neesmu zadzis. Ciemojos pie Pētera un ilgāk pasēdēju, — es taisnojos.

—    Līdz pusnaktij tevi tur nebūtu turējuši.

•— Es aizgāju agrāk, bet pastaigājos, jo negribēju nākt. mājās.

—    Kādēļ negribēji?

—    Negribēju, un viss, — es iecērtos.

—    Būsi klaiņodams sameties kopā ar kādu bandu, vēl ieradīsies un rīkli pārgriezīs. Ja es būtu īstais tēvs, tad tu dabūtu ar siksnu pa sēžamvietu.

9. SLAZDĀ

Šajā brīdī es nejauši paskatījos pa logu un aizmirsu visu, kas ap mani vārās. Ielas otrajā pusē stāvēja Džims! Tas pats Džims, kas naktī kopā ar šefu Pētera mājas pagrabā uzmeklēja Pauri un Bļauri, lai nostrostētu viņus par neatļauto laupīšanas operāciju un lai gatavotu nākamo, kurai būtu jānoris šodien Suvorova ielā. Tas pats Džims kas naktī, kabatas spuldzīti mirdzinādams, gāja pa pagrabu, lai pārbaudītu, vai tur kāds neslēpjas. Tas pats Džims, kurš mani, kastē ieritinājušos nepamanīja, bet kuru es, elpu aizturējis, pa šķirbu dabūju sveces gaismā aplūkot.

Garmatim bija arī rokās ģitāra un mugurā džīnsu tērps. Nav šaubu, tas ir Džims, kuru milicija vēl nav sameklējusi un kurš vēl kopā ar šefu var piekaut un aplaupīt simtiem cilvēku.

Ar pāris lēcieniem izmetos pa durvīm laukā un zibeņātrumā uz ielas. Drāzos pāri pagalmam tā, ka tikko nenogāzu no kājām kādu večiņu ar pilnu iepirkumu tīkliņu un uz ielas tikko neuzskrēju virsū taksītim. Neklausījos, ko večiņa teica. Arī taksometra šofera dusmīgā seja un niknie pārmetumi šobrīd man bija vienaldzīgi. Es biju pāri ielai. Garmatis ar ģitāru vēl nebija aizgriezies aiz stūra, un es, paskrējis uz priekšu, varēju palēnināt gaitu, lai viņam sekotu. Viņš apstājās pie skatloga, brīdi pakavējās un iegāja veikalā. Es sekoju. Viņš nopirka cigaretes un gāja ārā. Es viņam pakaļ. Viņš šķērsoja ielu, es arī. Viņš iegāja telefona būdā, es nostājos blakus, lai varētu iegaumēt telefona numuru. Pirmo ciparu es iegaumēju, tas bija trijnieks. Otrais devītnieks. Pēc tam bija piecnieks vai sešinieks. Pēdējie cipari man sajuka.

Paliku pie automāta būdas durvīm un dzirdēju, kā Džims kādam klausulē sacīja:

—   Apstākļi mainījušies. P. un B. ir dimbā.

To pateicis, viņš nolika klausuli un, nākdams laukā no būdas, manī aizdomīgi paskatījās, jo es vēl arvien stāvēju, muti iepletis un negāju vis būdā zvanīt, bet pagriezos, lai viņam sekotu. Viņš atskatījās un pielika soli.

Ielas viņā pusē mierīgi soļoja milicis. Ja man būtu Guntara stāja, es panāktu milici un sacītu: «Lūk, tas ir Džims, kas gatavojas šodien aplaupīt dzīvokli Suvorova ielā.»

Pēkšņi es sadzirdēju ielas viņā pusē skaļu saucienu:

—    Kur tu laidīsies!

Es atskatījos, un man raibs sametās gar acīm. Pa ielas otro pusi aizelsies skrēja patēvs. Viņa seja bija tik nikna, ka es metos bēgt. Izdzirdu patēva rēcienu:

—    Ķeriet zagli!

Milicis, ieraudzījis mani bēgošu un patēvu nelabā balsī bļaujošu, arī skrēja šurp.

Tajā pašā brīdī metās bēgt garais Džims. Viņš skrēja milzu soļiem, ģitāru pie krūtīm piespiedis. Gājēji nezināja, kurš ir zaglis, un kņada auga augumā. Arī Džims bļāva: «Ķeriet zagli!» Viss sajuka vienā burzmā, es vairs neatskatījos, domāju, ka ķērāji būs rimušies, bet nekā. Pavisam tuvu atkal izdzirdu patēva balsi:

—    Ķeriet zagli!

Nolēmu pazust kādā tuvākā kāpņu telpā. Iespruku tur nemanīts, jo bez patēva neviens nezināja, kurš te tiek ķerts.

Kņada ārpusē turpinājās, un es gribēju redzēt, kas tur notiek.

Parādes durvju stiklotā daļa sākās vienā līmenī ar manu matu cekulu, un es mēģināju pastiepties pirkstgalos, lai no malas redzētu, kur paliek patēvs un Džims, kuru biju izlaidis no acīm un …

Es nepaguvu savu domu nobeigt, jo sajutu pamatīgu belzienu pa galvu. Belzienu pavadīja ģitāras skaņa, it kā kāds pārvilktu ar pirkstu visām stīgām uzreiz. Labu brīdi

-es vēl klausījos, kā skaņa pamazām izgaist. Galvu grozīt es nespēju, jo tai bija uzgūlies kāds smagums. Pacēlu rokas, pataustīju un sapratu, ka man uz galvas uzkritusi ģitāra. Gribēju to nokratīt, bet nevarēju. Mani no mugurpuses bija satvērušas divas rokas.

—    Stāt! Nekusties!

Es pēkšņi izdzirdu it kā pazīstamu balsi.

—   Ja kliegsi, dunci ribās!

Protams, dunci ribās es negribēju un kliegt nebija nozīmes.

—   Nekliegšu, — es mierīgi atbildēju. — Tikai noņemiet, lūdzu, ģitāru no galvas.

Sapratu, ka tas ir Džims.

Kāds nāca lēniem soļiem pa kāpnēm lejup, un es domāju, ka varēšu aizmukt, bet tuvu ausij izdzirdu šņācienu:

—    Mieru! Ja sauksi palīgā, dunci ribās! Izliecies, ka tev kāds krikums iebiris acī un es to pūlos izņemt!

Pacēlis ar diviem pirkstiem manu zodu uz augšu, viņš •čukstēja:

—    Tu mani izspiegoji. Noklausījies telefona sarunu.

Es papurināju galvu.

—    Nespiegoju.

—   Tagad klusē, kamēr cilvēks paies garām, — viņš čukstēja.

Lēnie soļi tuvojās, un drīz ieraudzījām tuntuļojam lejā vecu sievu ar tukšiem iepirkuma tīkliņiem. Džims man itin rūpīgi ar pirkstu bakstīja acu kaktiņu, pūta virsū elpu un nācēju nelikās redzam. Ģitāra bija nolikta pie kājām, un sieviete uzgrūdās tai virsū. Stīgas ieskanējās un apklusa. Sieviete apstājās un vēroja, kā Džims man baksta acu kaktiņu.

—    Kas actiņai vainas?

—    Ieskrēja kāds kriksītis manam krustdēliņam actiņā un jādabū laukā, — Džims norūpējies skaidroja.

—   Nekas jums tādā vīzē, jaunais cilvēk, nesanāks, — sieviete pamācīja. — Lūk, kas jādara.

Viņa saslapināja ar siekalām sava mutautiņa stūrīti un tuvināja to manai acij. Somiņu viņa atstāja zemē. No tās rēgojās sarkans naudas maciņš.

Džims zibenīgi noliecās pārbaudīt savas kurpes auklu,, bet, kad viņš iztaisnojās, sarkanais maciņš vairs nebija redzams. Man ļoti gribējās pateikt sievietei, ka viņai izzadzis maciņu bandīts, kura nagos esmu iekūlies. Bet Džims,. uzminējis manas domas, pačukstēja:

—    Dunci ribās!

Sieviete neizpratnē uzlūkoja Džimu.

—    Ko jūs teicāt, jaunais cilvēk?

—         Dunci ribās, — viņš atkārtoja, zīmīgi manī skatīdamies. — Tā saucas grāmata, kuru viņš stundās skolā uzdrošinās lasīt. Es savā laikā lasīju Poruka «Kauju pie Knipskas» par nelietīgo Buņģi, kas kāvis nabaga Cibiņu.

Sievietei Joti patika Džima vārdi.

—         Jums taisnība. Jūs esat, kā redzams, krietns cilvēks, — viņa sacīja. Un atkal pievērsās manai nabaga acij.

—         Tādēļ es nodarbojos ar krustdēla audzinašanu, — Džims sacīja.

—         Lai neizaug kāds razbainieks. Padomājiet tikai — «Dunci ribās»! — viņa šausminājās. — Kas no tāda var izaugt?

Es sāku mirkšķināt aci un beidzot atguvu valodu.

—         Negribu, lai viņš mani audzina. Viņš pats ir pēdējais razbainieks.

Sieviete sastinga. Mirkli viņa nevarēja ne vārda dabūt pār lūpām. Beidzot izdvesa:

—         Redziet nu, cik nepateicīgs, redziet nu! Tādam palaidniekam nemaz negribas palīdzēt.

—         Nav arī vajadzīgs, cienītā. Viņš droši vien mānās, nekāds krikslis acī nav bijis. Tā jau nav pirmā reize. — Džims sacīja un pasniedza sievietei viņas somu, kuru tā bija nolikusi uz kāpnēm.

Ai, kā gribējās pačukstēt, ka viņu apzadzis šis tips, pēc kura ļoti ilgojas milicija, bet zināju, ka man neticēs, un

tādēļ klusēju. Džims atvēra parādes durvis un turēja tās, lai sieviete varētu pa tām ērti iziet. Sieviete viņam pateicās un aizgāja priecīga par Džima laipnību. Viņa vēl pagriezās durvīs un sacīja:

—    Paldies! Reti mūsu laikos sastopami tik pieklājīgi jauni cilvēki. Bet krustdēlu audziniet pēc iespējas stingrāk!

—   Jā, cienītā! Sākšu tūliņ muzikālo audzināšanu, — Džims noteica pakaļ sievietei. Tad pagriezās pret mani.

—   Tas tev par mutes palaišanu! — viņš uzbļāva un — bum-m-m! — iesita man ar ģitāru pa galvu tā, ka es labu laiku nevarēju atjēgties.

Džims, cieši turēdams manu roku, vilka mani laukā no šīs nolādētās kāpņu telpas. Arā kņada bija rimusies. Ļaudis gāja savās gaitās, neveltīdami mums ne mazāko uzmanību.

Džims mirkli nopētīja, uz kurieni dodas sieviete. Viņa gāzelēdamās vilkās uz veikalu. Tur pie kases viņa ieraudzīs, ka nav vairs sarkanā maciņa.

Džims pagriezās uz pretējo pusi, un līdz ar viņu arī es, jo viņš cieši turēja manu roku. Tikt vaļā nebija nekādu cerību.

Pa ietvi pretī nāca Pēteris. Mani ieraudzījis, tas priecīgi sauca:

—    Hei, kurp drāzies?

Bet Džims manu roku saspieda tik sāpīgi, ka likās, no tās paliks pāri tikai salūzušu kaulu čupiņa.

Aiz sāpēm asaras saskrēja acīs, lai gan neesmu raudājis, kopš apzinos, ka esmu vīrietis.

—   Muti ciet! — nošņāca Džims, bet Pēterim laipni paskaidroja:

—   Ejam uz mūzikas stundu.

—    Pēter, glāb! — es iesaucos.

Džims mani parāva uz priekšu, un Pēteris, neizpratnē plecus paraustījis, turpināja savu ceļu. Zēl, ka pretī nav gadījies Guntars. Tas būtu visu sapratis. Guntars zinātu izeju, bet es nekādi nevaru atkratīties no Džima un izdarīt tā, lai viņu sagūsta.

Mēs iesēdāmies taksometrā un braucām ārā no pilsētas centra uz kādu jaunu rajonu, kur drūzmējās deviņstāvu nami ar balkoniem.

Šofera seja spogulī bija ļoti vienaldzīga. Viņam ne prātā nenāca, ka viņš ved bandītu un tā gūstekni.

Pie kāda no deviņstāvu namiem Džims lūdza šoferi apturēt. Izvilcis no kabatas sievietei nozagto sarkano maciņu, atvēra kā savu un pasniedza trijnieku. Tad mēs milzu nama liftā uzbraucām līdz devītajam stāvam. Džims mani ieveda kādā dzīvoklī, kur pie galda sēdēja cilvēks, līdzīgs pagrabā redzētam šefam, tikai bez melnajām brillēm. Tas neizpratnē mani uzlūkoja.

—   Šef, šis puika nez kādēļ kā aste vilkās man līdz, un zagļa ķerstīšanas laikā gadījāmies vienā kāpņu telpā, — Džims paskaidroja.

—    Kāpēc slēpies kāpņu telpā? — šefs jautāja.

—   Es tiku ķerstīts kā zaglis, lai gan nekāds zaglis neesmu.

—    Kas tevi ķerstīja?

—   Mans patēvs. Viņš domā, ka es viņam no žaketes kabatas esmu izzadzis septiņdesmit trīs kapeikas priekš kino. Bet es tās neesmu zadzis.

—   Tā, tā, neesi zadzis, — šefs pasmīnēja.

Viņš brīdi klusēja, pabungoja pa galdu ar pirkstiem un jautāja:

—   Vai tev garšo kūkas un augļu sulas?

Par atbildi man skaļi iegurkstējās tukšais vēders. Es pamāju.

—    Džim, pabaro šo zaglēnu!

Drīz kā pēc burvju mājiena blakus istabā uz galda stāvēja pudele ar aprikožu sulu un šķīvis ar trim kūkām.

Es pamatīgi sarijos un tūliņ uz dīvāna iemigu. Kad pamodos, bija dziļa nakts, tikai no blakus istabas pa atslēgas caurumu iespīdēja gaisma un bija dzirdamas divas klusinātas balsis.

Šefs:

—   Man tāda doma, ka puika varēs strādāt ar mums

Viņam ķēriens ir — jau zadzis no patēva kabatas. Izbēdzis. Viņš noderēs. Katrā dzīvoklī bērnu laidīs iekšā — tiem tic.

Džims:

—   Puika man sekoja pa pēdām. Paskrien uz priekšu, ieskatās sejā un seko.

Šefs:

—   Tikai nedrīkst ne uz brīdi izlaist no acīm.

Džims:

—   Pauris un Bļauris milicijā mūs nodevuši. Dārgi par to viņiem nāksies samaksāt. Par laimi, viņi šo adresi nezina, nevarēs izpļurkstēt.

Šefs:

—   Cel augšā, Džim, zaglēnu! Pietiek viņam gulšņāt.

Man bija baisi, bet es nolēmu rīkoties tā, kā biju kādā

detektīvfilmā redzējis.

Kad Džims man tuvojās, izlikos cieši iemidzis. Centos elpot dziļi un vienmērīgi.

Viņš mani papurināja aiz pleca, bet es atgaiņājos un gulēju tālāk.

—   Ūdens vai būs jāgāž uz galvas? — Džims dusmīgi noprasīja, un es nobijos. Sakustējos, pastaipījos, atvēru vienu aci, otru un sastingu: Džima vietā bija plikgalvains vecis ar melnu bārdu un ūsām, biezām uzacīm. Tikai balss bija gluži kā Džimam.

Svešais vīrs Džima balsī lika man nomazgāties un krāva galdā visādus gardumus.

Pēc brīža man kraukšķēja zobos ceptas vistas stilbs un mutē kusa saldas vīnogas.

Tādas brokastis mums mājās nekad nav bijušas. Svešais vecis stāvēja pie loga, smēķēja un no melno, biezo uzaču apakšas raudzījās, kā es tiesāju gardumus.

Te jau būtu pieticis ko atēsties arī mātei un patēvam atliku likām.

Man ienāca prātā, ka varētu to visu aiznest uz mājām. Ienestu pilnu somu ar šādiem gardumiem un sāktu krāmēt uz galda kūkas, smalkmaizītes, dārgas šokolādes un

vīnogas, bet patēvam — amerikāņu cigaretes. «Kur tu to visu ņēmi?» māte man jautātu. — «Mani cienāja bandīts,» es atbildētu. Ak vai, kas tad notiktu! Patēvs ļaunā priekā berzētu rokas: «Nu, ko es sacīju? Cietumā pie maizes un ūdens viņam vieta.» Māte cirstu pretī. Sāktos jandāliņš.

—         Lūdzu uzsmēķējiet amerikāņu cigaretes! — svešais pie loga ierunājās Džima balsī.

Istabā bez manis neviena nebija, tātad laipnais piedāvājums domāts man.

—    Paldies, es nesmēķēju.

—   Zaglēns nesmēķētājs — tas tik ir joks!

—    Neesmu zaglēns! — es dusmīgi iebildu.

—    Esi!

—    Neesmu! Bet jus esat Džims.

—    Es esmu dons Donaldo.

Pavērās blakus durvis, un tajās parādījās patukls, pavecs garmatis ar melnām brillēm.

—         Paņem siksnu, don Donaldo! — viņš pavēlēja šefa balsī.

Dons Donaldo izgāja gaitenī, atgriezās ar prāvu siksnu, parāva mani aiz auss un Džima balsī uzbļāva:

—         Tavā priekšā ir dons Donaldo un sers Serjozo, un tu atzīsies, ka esi zadzis!

—    Neesmu zadzis!

Man skrēja dzirksteles gar acīm, un visi patēva pērieni, kurus esmu saņēmis, bija maigi glāsti salīdzinājumā ar siksnas cirtieniem.

—   Atzīsies, ka esi zadzis?

—    Neesmu zadzis! — es turējos pretī.

—         Pietiek! — sers Serjozo apturēja kārtējo cirtienu. — Tagad apmazgā viņam brūces ar spirtu.

Drīz es sajutu dedzinošas sāpes un sāku bļaut nelabā balsī. Siksnas atstātās pēdas neganti sūrkstēja.

—         Tagad virsū zaļo briljanta smēru! — sers Serjozo pavēlēja.

Viņi man ļāva bļaut, cik tik uziet, jo ieslēgtā magnetofona rībinošajā mūzikā bļāvieni pazuda kā pilieni jūrā.

Beidzot sūrkstēšana pierima un es mēģināju apsēsties, taču sēdot atkal sajutu .sāpes.

—   Tātad tu neesi zadzis?

—   Neesmu.

—      Lieliski! No šī puikas iznāks labāks palīgs nekā Pauris un Bļauris kopā! — sers Serjozo sacīja donam Donaldo. — Tu esi izturējis spīdzināšanu, kā nākas. Tu mums noderēsi! — Viņš man uzsita uz pleca. — Ar ko nodarbojas tavs patēvs?

—   Viņš ir rakstnieks.

—   Vai daudz grāmatu sarakstījis?

—    Daudz.

—    Kur viņš dzīvo?

—   Adresi neteikšu!

—      Mēs grāmatas nelasām. Ar to lai muļķi nodarbojas. Mēs darām darbu. Jāsaka, diezgan ienesīgu. Ja tu mums nesaki adresi, mēs varam tavu patēvu sameklēt caur Rakstnieku savienību. Piezvanīsim un uzaicināsim uz interesantu tikšanos kādā vientuļā vietā. Mēs viņam liksim par tevi samaksāt izpirkšanas naudu. Pieprasīsim tūkstoti vismaz.

—      Patēvs naudu glabā krājkasē, — mēģināju viņiem ieskaidrot, jo atcerējos atgādinājumu uz ielas — «Glabājiet naudu krājkasē!».

—   Viņš varēs izņemt no krājkases.

—    Patēvs par mani nekādu naudu nedos.

—    Kā tu zini? — sers Serjozo jautāja.

—      Viņš daudzreiz apgalvojis: «Šis rakaris nav ne plika graša vērts.» Rakaris esmu es.

—   Vai tad viņš pieļaus, ka mēs tev dunci ribās?

—    Droši vien pieļaus.

Tas man izdevās. Dons Donaldo sarauca pieri. Sers Serjozo, domās iegrimis, staigāja pa istabu šurp un turp.

Rakstnieku savienībā viņi patēvu neatradīs. Pērkondārdu neviens tur nepazīst. Es nekādā ziņā negribētu sagādāt mājiniekiem nepatikšanas. Jau tā viņi tagad uztraucas pār mēru manis dēļ.

—   Atnes zēnam kārtīgas drēbes, don Donaldo, — pavēlēja sers Serjozo.

—    Tūliņ, ser!

Pēc brīža man bija jāpārģērbjas glaunā džīnsu uzvalkā.

—   Tagad pielaiko kādu parūku, — sers Serjozo nokomandēja.

Dons Donaldo atnesa kasti ar visādām parūkām un sāka pa to rakāties. Viņš uzlika man galvā vienu, nopētīja, norāva nost un iemeta kastē atpakaļ Beidzot viņš atrada īsto.

—   Ej paskaties spogulī! — dons Donaldo mani mudināja.

Es sevi vairs nevarēju pazīt. Izskatījos pēc jeņķa no amerikāņu filmām. Gaišais cekuls bija saplacis zem tumši brūniem, viļņainiem matiem, kas gūlās pāri pleciem. Tādu mani skolotāja Kūdiņa nelaistu pāri klases slieksnim. Spogulī pats sev uzsmaidīju un jutos tīri omulīgi, bet tad aiz muguras ieraudzīju abus bandītus, kas tobrīd

samirkšķinājās, un atjēdzos, kādās sprukās, esmu iekļuvis. Man gribējās raudāt, bet es spoguli tomēr pats sev turpināju smaidīt.

Pa to laiku dons Donaldo manu veco skolas uzvalku sasēja sainī.

—   Tas būs vēlāk jāsadedzina, iemet pagaidām cepeškrāsnī, — sacīja sers Serjozo.

Bija jau gaiša diena, skolā pirmā stunda sākusies bez manis. Vecāki būs ziņojuši milicijai, ka esmu pazudis. Skudriņas tekalēja pa kauliem no šīm domām.

Piegāju pie loga. No devītā stāva varēja redzēt namu jumtus un rudenīgas, pelēkas debesis. Pa logu mesties lejā — droša nāve.

—   Vai zvirbuļus skaiti aiz loga? — dons Donaldo pajautāja un atkal, pienācis klāt, sniedza man cigaretes.

—    Es neprotu pīpēt, — atbildēju, bet dons Donaldo iebāza man mutē cigareti, pielika degošu sērkociņu un pavēlēja:

—   Velc dūmu iekšā!

Es aizrijos, klepoju un beidzot aizmetu šo draņķi projām. Mūsu klasē smēķēja tikai Guntars. Skolas dārzā pēc stundām.

Veltīgi gudroju, kā apvest ap stūri bandītus un tikt laukā no viņu nagiem.

2ēl skolas uzvalka! Kā varēs tikt pie cita? Mātei nav naudas. Patēvam, kā noklausījos vecāku strīdā, pašam atvelkot no algas bērniem, kurus viņš kaut kur esot atstājis. Romānus, kurus viņš raksta, neviena redakcija neņem pretī, jo neviens nesaprot, cik tie labi. Patēvs stāstīja, ka daudzi lielie gari dzīves laikā neesot saprasti, bet pēc nāves kļuvuši slaveni. Tagad viņu darbus izdodot miljonos eksemplāru. Es nemaz negribētu, lai viņš nomirst. Tas būtu drausmīgi. Vislabāk būtu, ja viņš aizietu atpakaļ pie saviem bērniem. Man pietiktu ar māti vien. Bet pasarg dievs, ja es par to viņam ieminētos! Kādreiz es to sacīju mātei.

—    Tur viņš neatgriezīsies, — māte atbildēja.

.— Tad lai viņš uzmeklē sev citu sievu, jaunu un smuku…

—   Vai tad es esmu tik veca un neglīta? — māte apvainojās.

—    Nē, — es viņu mierināju, — man glītāka un jaunāka mamma nav vajadzīga.

Nezin ko vēl es toreiz sarunāju, lai māte nomierinātos. Bet, jo vairāk es viņu mierināju, jo vairāk viņa saīga un uztraucās. Viņa stāvēja ilgi pie spoguļa, pētīja rieviņas ap acīm.

Man māmiņas bija žēl. Man gribētos viņai pasacīt labu vārdu — šodien pat, kad viņa pārnāks no darba. Bet es apjēdzu, ka neredzēšu viņu ne šodien, ne rīt, ne parīt un varbūt nekad. Jo, tiklīdz mēģināšu bēgt, saņemšu dunci ribās.

Sers Serjozo mani aicināja otrā istabā, kur atradās rakstāmgalds, klubkrēsls un liela bibliotēka. Šķita savādi, kādēļ šeit tik daudz grāmatu, ja viņš tās nelasa.

Sers Serjozo apsēdās pie rakstāmgalda un man lika iesēsties klubkrēslā.

—    Vispirms, — viņš man sacīja, — tev būs jāizmet no galvas, ka esi bijis skolnieks un pionieris. Nekad tev nebūs jāzubrī garlaicīgi gabali no galvas. Tikai jāiegaumē dažādas adreses, telefonu numuri, vārdu sakot, viss, ko es vai dons Donaldo tev liks. Es tev neprasu, vai piekriti vai ne, jo tas nav svarīgi. Tev citas izejas nav. Tev jāpiekrīt visam, ko mēs pavēlēsim. Ne jau vienmēr tev tas patiksies. Toties saldējumi, kūkas, cepeši un sulas tev garšo?

Es pamāju.

—    Tu nedrīksti uzrunāt pazīstamus un radus, ja satiksi uz ielas, pat ne patēvu, ne māti, ne skolas biedrus, ne skolotājus. Katru tavu soli mēs uzmanīsim.

Man vajadzēja pamāt, bet galva nekustējās, jo tik ļoti biju noilgojies pēc mātes un skolas, ka piekrītošu galvas mājienu nespēju pat izmocīt.

Sers Serjozo pētoši skatījās manī un sacīja:

—   Tas ir teicami, ka šoreiz nepiekriti, jo tava piekrišana būtu bijusi melīga. Pret mani tev.jābūt ļoti patiesam. Tu būsi godīgs zaglis, un tieši tāds mums vajadzīgs. R'edzi, — viņš man centās izskaidrot, gluži kā skolotāja klasē skaidro jauno vielu, — godīgums ir ļoti stiepjams jēdziens. Mēs, zagļi, godīguma likumus uztveram citādi. Mums savā starpā jābūt godīgiem un patiesiem. Mēs stāvam galvas tiesu augstāk par tiem muļķiem, kuri vaiga sviedros pelna sev iztiku fabrikās vai iestādēs. Ar tiem tev nebūs pa ceļam. Un skola tev arī nav vajadzīga. Lasīt un rakstīt tu proti — un pietiek. Mēs varam pāris stundās nopelnīt tik, cik skolotājs vai inženieris pa veselu gadu. Mūsu darbs ir ne mazāk sarežģīts kā viņu darbs, un vislabākie mūsu aroda speciālisti ir tie, kas guvuši iemaņas no bērna kājas. Es sāku apmēram tavā vecumā. Un tikai vienu reizi iekūlos uz dažiem gadiem. Mūsu nozarē arī ir dažādas specialitātes: kramplauži, kabatas zagļi un citi arodi. Visgrūtākais ir tikt dzīvoklī, jo svešus ļaudis gandrīz neviens nelaiž iekšā. Sevišķi bērni piekodināti, lai never vaļā durvis. Pašiem darboties ap atslēgām ir riskanti, jo kaimiņi var ieraudzīt un savārīt ziepes, piezvanot no sava telefona. Tādēļ mēs gribam, lai tu mums palīdzi. Vai makulatūru esi vācis?

—   Jā.

—   Nu, ka veicas? Vai tevi laiž iekša dzīvokļos?

—    Kā kurā vietā. Citur laiž, citur ne.

—   Tagad tev būs svarīgs uzdevums. Tu esi mūsu krustdēls, un mēs iesim kopā. Palīdzēsim tev nest papīrus.

—   Nē, neuztraucieties, — es sacīju, — es vēl nekad neesmu tik daudz savācis, lai nevarētu pats aiznest.

Biju ļoti priecīgs par šo uzdevumu, jo te man varētu gadīties izdevība izkļūt no bandītu gūsta. Sers Serjozo saprata manas domas, piemiedzis vienu aci un nenovērsdams no manis pētošo skatienu, izņēma no atvilktnes dunci un nolika uz galda. Viņš vēl pavilka ar pirkstu gar asmeni un, pārliecinājies, ka tas ir pietiekoši ass, sacīja:

—    Par mazāko neuzticību man vai donam Donaldo saņemsi dunci ribās. Saprati?

—    Sapratu, — es nobijies atbildēju.

Divi vārdi — «dunci ribās» — uz mani briesmīgi iedarbojās.

—    Šodien sāksi savas gaitas. Protams, kopā ar mums. Tev pagaidām nekas nebūs ne jāzog, ne jālaupa, tikai piezvanīsi pie dzīvokļa durvīm, lai ielaiž iekšā, atdod tev makulatūru.

—   Mani arī ne visur laiž iekšā, — lūkoju atkratīties.

—    Izmēģināsim, — sers Serjozo sacīja. — Ja neveiksies, padomāsim ko citu.

—    Labi, — es atbildēju, lai ātrāk beigtu sarunu.

—     Pagaidi, — viņš aizrādīja. — Karstas putras strēbēji sēž aiz restēm. Mums jānorunā viss līdz pēdējam sīkumam. Par tiem dzīvokļiem, kur nelaiž iekšā, nerunāsim. Bet tur, kur tiksi ielaists, mēs kopā neiesim. Paliksim kāpņu telpā. Kamēr tu vāksi makulatūru, mēs piezvanīsim, un tu, uzturēdamies svešajā dzīvoklī tuvu pie durvīm, ielaidīsi mūs. Zvanīsim divas reizes. Tie būs mūsu signāli. Tev pašam jāpasteidzas atvērt. Ja tai mājā būs pulka ļaužu, tad tu never vaļā. Ja kāda vecenīte vai bērns, tad droši. Skaidrs?

—    Skaidrs, — es atbildēju.

Dūša man bija galīgi saplakusi. Nemaz nebija tik skaidrs, kādēļ tas viss viņiem vajadzīgs.

—    Tagad atpūties, pēc laiciņa sāksim apgaitu.

Un drīz es atkal gāju pa ielu divu vīru sabiedrībā. Soļoju viņiem pa vidu un gudroju, kā abus apvest ap stūri.

Vispirms bija tā, ka neviens man neatbildēja. Es savu balsi sataisīju tik ķērcošu, ka neviens ar mani neielaidās sarunās. Kāda vecenīte atvēra mazu durvju spraugu. Tiklīdz viņa mani ieraudzīja, es sāku tā vaibstīties, ka vecenīte nobijusies aizcirta durvis ar blīkšķi.

Kad bijām veltīgi izstaigājuši kādus desmit dzīvokļus, mani šefi kļuva nepacietīgi un īgni.

—          Vai tev sadzijusi sēžamvieta? — sers Serjozo jaudāja.

—   Vēl sāp.

—    Gribi šovakar vēl kādu porciju?

—    Nē! — Es nobijos.

—          Saņemsi vēl, jo tu slikti strādā un mums nav no tevis nekāda labuma.

Man uzausa maza cerība.

—         Ja es jums nederēšu, jūs mani atlaidīsiet no darba un es varēšu tikt mājās?

—          Tu centies slikti strādāt, lai tevi atlaistu? — dons Donaldo jautāja. — Mēs tā nevienu neatlaižam. Vai nu mūsu palīgs nokļūst milicijā vai … duncis ribās.

—    Labāk nododiet mani milicijā, — mēģināju lūgties.

Es tagad domāju par miličiem kā par mīļiem pasaku

vecīšiem. Veltīgi patēvs mani ar tiem bija biedējis.

Sers Serjozo bija vīlies manī. Tas bija skaidrs. Un iztapīgais dons Donaldo nezināja, kā uzlabot šefa garastāvokli. To viņš centās panākt, izgāzdams dusmas pret mani.

Pēdējā dzīvokļa durvis man pavērās. Tur kāda skolniece pasniedza paciņu ar vecām avīzēm un ātri mani izvadīja laukā. Mani šefi nepaguva pat piezvanīt pie durvīm. Sers Serjozo noprasīja, vai neko vairāk neesmu iznesis.

—    Kas vēl man būtu jāiznes? — es jautāju.

—         Tev vajadzēja nemanīti iebāzt roku priekšnamā uzkarināto virsdrēbju kabatās, tur droši vien būtu ko sataustījis.

—   Man tas neienāca prātā.

—         Kā tev ienāca prātā bāzt roku patēva žaketes kabatā?

—    Neesmu to darījis.

—         Tagad šie meli mums nav vajadzīgi. Tas tev arī jāsaprot. Soli, ka būsi godīgs!

—    Solu, — es atbildēju.

Mans solījums bija godīgs, jo klusībā biju nolēmis dabūt abus šos blēžus tuptūzī.

Taksometrā atkal sasniedzām deviņstāvu namu jaunajā rajonā, kuru es nekādi nespētu pats atrast, jo te bija it kā nevērīgi sasviesti milzīgi namu kluči un nekur neredzēja ielu nosaukumus. Uzbraucām liftā līdz pēdējam stāvam.

Biju noguris un ļoti izsalcis. Iedomājos gardumiem klāto galdu, un siekalas saskrēja mutē.

Jā, galds bija tiešām bagātīgi klāts, un es grasījos sēsties, lai notiesātu vai veselu vērsi ar visiem ragiem, ka pieaugušie mēdz teikt izsalkuma brīžos.

—     Sēdi tur! — sers Serjozo man norādīja uz krēslu istabas stūrī.

Abi vīri apsēdās pie galda un sāka ēst.

—     Tu esi slikti strādājis, un saki paldies, ka nesaņem uzkodām pērienu. Te ir divas rupmaizes rikas un krūzīte ūdens.

Apēdu maizi un skatījos, kā bandīti slaucīja dvieļos taukainās mutes un noraudzījās manī ar izsmieklu un pārākumu.

—      Nu, vai neesi pārēdies, Knisli? Ievēro, ka tagad tu sauksies par Knisli. Mēs, mainot apģērbus, mainām arī vārdus. Mammiņas un papiņa dotos vārdus mēs esam aizmirsuši, un arī tev būs jāaizmirst. Tie mums nav prasījuši,, vai šie vārdi mums patīk, vai ne.

—     Jūs jau man arī neprasāt, vai man patīk iesauka Knislis.

—   Vai negribi siksnu!

Siksnu es, protams, negribēju.

Pēkšņi pie durvīm kāds zvanīja. Bandīti kļuva tramīgi, bet nekustējās no vietas.

10. PROFESORS ATGRIEŽAS

Pēc brīža zvans ieskanējās no jauna.

—      Jālaiž iekšā. Tas idiots būs atbraucis agrāk nekā paredzēts. Sauks vēl sētnieku, lai mūķē vaļā, — sers Serjozo sacīja.

Džims atvēra durvis. Es gaidīju kādu briesmoni, bet ienāca cienījams sirms vīrs ar diviem koferiem rokās. Nolicis smagos nesamos uz grīdas, viņš sirsnīgi sveicināja bandītus.

—   Cik labi, ka jūs esat jau priekšā! Domāju, ka iebrauksiet tikai pēc nedējas. Bet kā jūs tikāt manās mājās?

—    Braukdams uz ārzemēm, jūs bijāt atstājis durvīs atslēgu. Jūs esat izklaidīgs, profesor, — sers Serjozo atbildēja.

—    Jā, pareizi, es ļoti steidzos uz lidostu. Gandrīz vai fiokavēju. Labi, ka manu izklaidību nav izmantojuši kādi garnadži. Jūtieties kā mājās!

—    To mēs ar.ī darām, — dons Donaldo sacīja.

—   Jūs strādāsit mūsu institūta laboratorijā? — profesors jautāja. — Ceru, ka darbs veiksies.

—   Jā, jā, kā tad, līdz šim mums darbs veicies, profesor, — sers Serjozo piekrita.

—   Redzu, ka jums arī zēns ir līdz, — profesors, mani ieraudzījis, sacīja un pieliecies jautāja:

—    Kā tevi sauc?

—    Knislis, — atbildēju.

—    Kā tev šeit patīk?

Es ieskatījos sirmā profesora acīs aiz briļļu stikliem. Tās bija ļoti laipnas. Ai, kā gribētos pateikt, ka abi esam bandītu rokās, bet, manīdams, ka sera Serjozo plauksta uzgūlusies duncim un kuru katru brīdi viņš varēja to laist darbā, atbildēju:

—    Ļoti patīk.

—   Tas ir mans krustdēliņš, — dons Donaldo paskaidroja.

—    Skaisti, skaisti, — smaidīja zinātnieks.

Pēkšņi sers Serjozo ieslēdza magnetofonu ar tik rībinošu mūziku, ka ausis krita ciet un sacīja:

—   Tagad ejiet uz savu kabinetu un tur strādājiet, mēs jums pēc tam piebiedrosimies.

Zinātnieks apmulsa, uzlūkoja neizpratnē gan vienu, gan otru.

—    Tagad derētu atpūsties un iedzert kafijas tasi, es tūiiņ pacienāšu.

Sers Serjozo gribēja ātrāk tikt pie koferiem un nepacietīgi uzsauca:

—    Nav ko kavēties! Ķerieties pie darba! Mums nav laika.

Sers Serjozo profesoru ar varu vilka uz kabinetu. Zinātnieks mēģināja pretoties, kaut ko skaļi runāja, bet viņa vārdus apslāpēja magnetofona mūzika.

Palicis uz brīdi istabā viens, es uz papīra strēmeles uzrakstīju: «Nekavējoties izsauciet miliciju! Telefona numurs 02. Divi zeļļi, kas man klāt, ir bandīti. Tie kopā ar Pauri un Bļauri aplaupījuši godīgus cilvēkus. Es un profesors esam viņu gūstā. Mums draud briesmas.»

Papīrīti es salocīju, mudīgi iebāzu kurpē un nolēmu pie pirmās izdevības to kādam iedot. Vislabāk būtu, protams, Guntaram. Tas uzreiz saprastu, kas par lietu.

Bandīti iegrūda profesoru kabinetā, piedraudot ar dunci, lika sēdēt klusu, pamatīgi iezvēla viņam pa galvu un aizslēdza kabineta durvis. Tad viņi ķērās pie koferiem.

Pēc neilga laika zinātnieka koferi bija iztukšoti. Uz grīdas mētājās vīrieša veļa, ziepes, zobu suka un grāmatas svešās valodās.

Sers Serjozo bija ļoti īgns. Arī dons Donaldo bija īgns. Vispār dons Donaldo nekad pats nav ne īgns, ne priecīgs. Viņš tikai atkārto šefa sejas izteiksmi.

—    Velns lai parauj! — sers Serjozo ārdījās. — Brauc idiots uz ārzemēm un tai vietā, lai atvestu kārtīgas mantas, stiepj šurp grāmatas, kuras derētu iesviest krāsnī. Lai šis idiots sapūst tajā kabinetā. Atstāsim viņu ieslēgtu.

Ak dievs! Atstāt šo labo cilvēku ieslēgtu! Viņš nomirs. Un kas būs ar mani? Man sāka kņudēt pakrūtē un briesmīgi gribējās raudāt. Bet es turējos. Es cieši nolēmu bandītus maldināt, līdz radīsies izdevība nodot viņus īstajās rokās.

Tad abi sāka strīdēties savā starpā. Dons Donaldo sacīja, ka jāmūk no šī dzīvokļa, kamēr nav par vēlu. Sers Serjozo apgalvoja, ka pirmajā dienā neviens profesoru nemeklēs, tātad var vēl šeit uzkavēties. Strīds palika neizšķirts.

—     Klau, Knisli, — sers Serjozo pievērsās man, — ņem vērā: ja tu mūs nodosi, galva noripos no pleciem, ka ne gailis pakaļ nedziedās! Saprati?

—    Sapratu.

Es biju pagalam nobijies. Iedomājoties, ka mana galva ripo no pleciem gluži kā tāda futbola bumba, ko var spert ar kāju, man sāka trīcēt ceļgali.

Sers brīdi vēroja, kā uz mani iedarbojas briesmīgie draudi, un apmierināts pasmaidīja.

—     Tu esi apzadzis savu patēvu, bet proti to lieliski noliegt. Mums vajadzīgs cilvēks, uz kuru var paļauties. Pauris un Bļauris mūs iegāza. Uz tevi var paļauties?

Es noskurinājos un tomēr atbildēju:

—    Variet paļauties!

—     Mums steidzīgi jāuzlabo finansiālais stāvoklis, tādēļ jāuzzina kāds bagāts dzīvoklis un bez skandāla jāielavās. Saki, Knisli, kuram tavā klasē visbagātākie vecāki?

—    Guntaram, — es droši atbildēju.

—    Vai tu esi pie viņa bijis?

—    Esmu.

—    Vai vari uzzīmēt viņa dzīvokļa plānu?

—   Apmēram.

Sers Serjozo pasniedza papīra lapu un pildspalvu.

Es uzzīmēju plānu — lielo vidusistabu, kur mana pirmā apmeklējuma laikā dzēra kafiju piecas dāmas. Es pat uzzīmēju galdu istabas vidū, apkārt tam piecas sievietes un katrai kūpošu cigareti mutē. Tālāk durvis uz Guntara istabu, pa labi otras durvis uz nezināmu istabu, kurā es nebiju iegājis.

—     Kur viņi varētu glabāt vērtīgākās mantas? — jautāja sers Serjozo.

—         Šeit, — es rādīju uz istabu pa labi, par kuru man nebija ne mazākās jēgas, kas tur varētu atrasties.

Tad sers Serjozo aicināja donu Donaldo blakus istabā — acīmredzot apspriesties.

Pēc brīža viņi iznāca no istabas un uzspīlēja man galvā parūku. Es sapratu, ka jāpošas ceļā, bet biju nolēmis atbrīvot zinātnieku.

Es izmantoju laiku, kad abi bandīti otrā istabā pārģērbās, un, noāvis kurpes, iebāzis saņurcīto papīrīti džīnsu kabatā, klusi aizlavījos līdz kabinetam, uzmanīgi atslēdzu durvis un tūdaļ atgriezos istabā. Ātri apāvu kurpes un, kad abi parādījās jaunos uzvalkos, es biju gatavs ceļam.

Mēs izgājām pa durvīm, un es atvieglots uzelpoju. Tagad profesors varēs izkļūt laukā. Protams — man tūlīt atkal uzmācās bažas —, ja vien bandīti nav viņu nosituši.

—         Tātad tev uzdevums skaidrs? — viņi kāpņu telpā noprasīja.

—    Skaidrs, — es līksmi atbildēju.

Man bija pavēlēts piezvanīt Guntaram. Ja viņš ir mājās viens, tad operācija izdosies. Es arī cerēju, ka izdosies, tikai pavisam cita operācija.

Mēs sameklējām tuvāko telefona automātu, abi ar donu Donaldo iegājām būdiņā, un es uzgriezu Guntara numuru.

—    Hallo! — viņš sauca.

—         Guntar! — es priecīgs atsaucos. — Vai tu šodien neej uz skolu?

—    Nē, — Guntars atbildēja. — Sāp kakls.

—         Tev mūžīgi sāp kakls, — es bļāvu klausulē. — Vai esi viens mājās?

—   Jā!

—          Es atnakšu pie tevis ar diviem draugiem. Seru Serjozo un donu Donaldo. Viņi nesen iebraukuši no ārzemēm.

—    Kur tu šos rāvi?

—    Tā gadījās.

—    Nāc drīzāk, pēc pāris stundām atnāks mājinieki.

11. ISTABĀ PA LABI

Jau kāpņu telpā dons Donaldo man norāva parūku. Guntars, atvēris durvis, tikai pabrīnījās par manu glauno džīnsu tērpu. Mēs visi trīs iegājām dzīvoklī.

Tas bija bagātīgi, pat grezni iekārtots.

Kamēr abi «ārzemnieki» aplūkoja mirguļojošos kristāla traukus, es paguvu izvilkt no džīnsu kabatas saņurcīto zīmīti un iespiest Guntaram saujā. Viņš to izlasīja un pamirkšķināja man ar aci.

—         Te ir mantiņas! — sers Serjozo berzēja rokas. — Ne tā kā tam idiotam — grāmatas vien.

Sers Serjozo bija aizrāvies ar mantu vērtēšanu, bet dons Donaldo, izvilcis no portfeļa virvi, lika Guntaram sēsties krēslā un viņu pamatīgi piesēja. Kad Guntars mēģināja sperties pretī, es viņam uzbļāvu gluži kā šefs:

—    Esi rāms! Citādi — dunci ribās!

Guntars man paklausīja, un abi bandīti pārliecinājās, ka esmu ar viņiem uz vienu roku.

—         Tu uzmani, lai viņš netiek pie tālruņa! — sers Serjozo man pavēlēja.

—    Tiks izpildīts, — es solīju.

Es gribēju, lai viņi ātrāk ieiet blakus istabā, un uzbļāvu Guntaram:

—         Tu pateiksi, kur īstie dārgumi glabājas, citādi — dunci ribās!

—         Istabā pa labi, — Guntars pamāja ar galvu, jo rokas viņam bija sasietas.

Abi metās uz istabu. Es paliku pie Guntara un laiku pa laikam uzbļāvu:

—    Sēdi mierīgs, nedomā kustēt!

Dons Donaldo pabāza galvu tieši tajā mirklī, kad es kārtējo reizi Guntaram pavēlēju klusēt.

—         Malacis, Knisli! — viņš uzslavēja. — Kavē savam draugam laiku, parunā par nākotni.

Guntaram pa īso laiciņu bandītu gūstīšanas plāns bija izdomāts.

—         Vispirms aizšauj durvīm ārpuse bultu, lai viņi netiek laukā!

Es uz pirkstu galiem piemānījos pie durvīm un aizbīdīju bultu.

Viņi nekā nedzirdēja, jo abi strīdējās par kādu lapsādas apkakli — ņemt to vai neņemt.

—         Ne simtnieku nedabūsi! — sers Serjozo diezgan dusmīgs sacīja.

—    Pussimts drošs. Arī tā ir nauda!

Es ilgāk neklausījos, jo laiks negaidīja.

—         Tagad zvani uz miliciju no manas istabas, — Guntars izrīkoja. — Tur man ir paralēls tālrunis.

Es piezvanīju uz miliciju, un šoreiz miliči ņēma vērā manus vārdus. Nosaucu adresi, un viņi solīja drīz būt klāt.

—         Tagad tev vispirms jāatver klusiņām ieejas durvis, lai miličiem nav jāzvana. Atstāj tās plaši vaļā, bet pats pazūdi, iekams milicija būs šeit, citādi tevi aizvilks līdzi — un pierādi nu, ka neesi bandīts.

Abi bandīti otrā istabā turpināja strīdu, kas kļuva arvien skaļāks.

—         Tu no vērtslietām nekā nesaproti! — bļāva sers Serjozo.

—   Vairāk par tevi saprotu! — dons Donaldo cirta pretī.

Likās, ka drīz ies vaļā īsts kautiņš.

—    Tagad mūc žigli projām! — Guntars mani skubināja.

Es pakasīju cekulu.

—         Mājās iet tādā džīnsu tērpā nav iespējams. Manu skolas uzvalku viņi atņēma, solījās dedzināt kopā, — es čukstēju.

—         Man ir ideja! Uzvelc manu veco skolas uzvalku. Tas ir manā istabā. Un tad taisies, ka tiec.

Es tūdaļ nometu džīnsu tērpu un uzvilku Guntara veco uzvalku, kas viņam bija kļuvis par mazu. Man tas bija gandrīz laikā.

Saruna un drudžaini ātrā pārģērbšanās notika dažu minūšu laikā.

Kad es kāpu pa kāpnēm lejup, miliči drāzās augšā. Tiem ne prātā nenāca, ka es nupat vēl esmu bijis tieši zvēram rīklē.

Šķērsoju ielu un, iegājis pretējā nama kāpņu telpā, gaidīju, kas notiks. Pēc kādām desmit minūtēm miliči veda uz mašīnu donu Donaldo un seru Serjozo. Abiem bija uzlikti roku dzelži.

Tagad viņi tiks pie Paura un Bļaura un no viņu kompānijas neviens vairs nepaliks pāri, es nodomāju.

Atkal uzkāpu pie Guntara, jo negribējās iet mājās.

—    Kas tur ir? — Guntars šoreiz ļoti stingri noprasīja.

—    Es, Andris Tupele.

Es loti priecājos šoreiz par uzvārdu, kas agrāk man šķita diezgan nepatīkams.

—    Nāc iekšā, Knisli, — Guntars atvēra durvis.

—    Nu, kā?

—         Viņus sagūstīja, kad viņi, jau piekrāvuši pilnus koferus, bāza kabatās šitos te mammas krāmus, — Guntars norādīja uz kreļļu, kulonu un citu rotas lietu kaudzīti.

—   Manai mātei gan tādu spīguļu nav.

Es pēkšņi ļoti noilgojos pēc mammas. Viņa droši vien uztraukusies.

—    Ko es tagad sacīšu mātei, Guntar …

—    Saki, ka biji pie drauga Latgalē.

—   Viņa nenoticēs. Sāks prašņāt.

—    Tu neatbildi, un cauri!

—    Bet kur es ņēmu svešo uzvalku?

—    Saki, ka tev Ansis iedevis.

—         Kādēļ viņam būtu jādod man uzvalks? Ansis nav bagātu ļaužu.

—         Saki, ka . . . tavējais saplīsa. Tu paklupi, kriti, aizķērās bikses. Vai kā nebūt. ..

—   Man šķiet, ka es nekad no šīs ķezas neizkulšos.

—         Nu, nu, khm … — Guntars nokrekšķējās un atlaidās uz dīvāna.

12. ATKAL MĀJĀS

Es sapratu, ka man jādodas projām. Ar smagu sirdi vilkos uz mājām.

Piezvanīju. Sadzirdēju mātes šļūcošos soļus. Viņa atvēra durvis — izspūrusi, vaigi asaraini.

—   Ak tad beidzot…

Māte ir satriekta un pat nemana, ka man svešs uzvalks mugurā. Durvis uz istabu pusviru, un no turienes skan pamīšus šņāciens, rūciens, šņāciens, rūciens. Patēvs guļ ar visām drēbēm uz dīvāna un krāc.

—    Kur tu biji pazudis?

—    Es biju pie Mandeļu ezera.

—    Ko tu tur meklēji?

—   Nāras. — Es muldu tikai tādēļ, lai ko nebūt atbildētu.

—    Ķerts tu esi, — viņa nosaka. — Traks! Kur ņēmi ceļa naudu? Atkal nozagi patēvam? Kādēļ tu viņu apzodz?

—    Es ne kapeikas no viņa neesmu ņēmis.

—    Kur tu ņēmi naudu priekš kino?

—   Man iedeva Guntars, — es meloju, lai atkratītos.

—   Tiec nu gudra, — viņa neizpratnē saka un raud.

—    Es labošos, — cenšos māti mierināt.

Bet māte raud vēl vairāk, un es nezinu, ko iesākt.

Pēc brīža māte ieminējās:

—    Droši vien neesi neko ēdis?

—    Nē, paldies, esmu paēdis.

—    Kur tu tā paēdi?

—   Mani cienāja bandīti.

—   Ko? Ak šausmas! Ak posts! Dievs žēlīgais! — Viņa skaļi vaimanāja.

—    Nē, neuztraucies. Mani cienāja Guntars.

—   Tad tā vajadzēja teikt. Kādēļ tīšu prātu biedē?

Es apmulsu.

—   Jocīgs tu izskaties. Nevaru saprast, kas ar tevi noticis. Piedurknes žaketei bija it kā garākas un bikses arī. —

Viņa nopētīja mani no galvas līdz kājām un paraustīja plecus.

—   Esmu paaudzies, — es viņai iestāstīju, un viņa nomierinājās.

—   Bet tu man pasaki, kāpēc tev bija jābrauc uz Mandeļu ezeru pie Anša?

—   Neprasi tagad, — es atbildēju. — Gan jau kādreiz visu izstāstīšu. Es esmu ļoti noguris.

Nolicis galvu uz spilvena, tūdaļ aizmigu. Sapnī redzēju Pauri, Bļauri, donu Donaldo un seru Serjozo. Viņi, saķērušies rokās, jocīgi dejo, un donam Donaldo virs kreisās acs divas uzacis — savējā un pielīmētā. Pēkšņi visi četri pārtrauc deju un nāk man pretī. Katram rokā duncis, un sers Serjozo nāk man arvien tuvāk, un viņa melnās brilles aug milzīgas kā katla dibens un mute kā tumša aka, no kuras plūst dobja skaņa:

—    Knisli! Nu tu esi mūsu nagos!

—   Es neesmu knislis, un jūs man neesat vajadzīgi! Es jūsu dēļ esmu lielās sprukās. Neesmu stundas sagatavojis — bez attaisnojoša iemesla.

—   Iemesls skolai attaisnojošs, bet tu mūs iegāzi bez attaisnojoša iemesla!

—    Ir iemesls! — es strīdos pretī.

Bet sera Serjozo melnās brilles aug arvien lielākas, un nu jau nekas cits nav redzams, kā tikai melnās brilles.

—    Ir iemesls! — es kliedzu. — Jūs gribējāt aplaupīt godīgus cilvēkus! Jūsu Pauris un Bļauris gribēja aplaupīt Pēci un mazo Ilonīti, kas katru dienu nesa kaķīšiem ēdamo uz pagrabu! Es jūs tur redzēju. Es sēdēju kastē un visu noskatījos.

—   Tu mūs esi iegāzis — sers Serjozo šņāc, un es ieraugu acu priekšā dunci.

—    Dunci ribās! — viņš šņāc.

—    Dunci ribās! — atkārto dons Donaldo.

—    Dunci ribās! Dunci ribās! — rūc Pauris un Bļauris.

—    Dunci ribās! — dun un šņāc visapkārt.

—     Jā, es jūs iegāzu! — saucu tik skaļi, ka pārkliedzu rūkoņu un šņākoņu, un tas mani iedrošina, kļūstu tik drosmīgs, kāds tikai sapnī varu būt.

Nez kā man rokā gadījusies hokeja nūja, es gāžu ar to pa melnajām brillēm. Tās sašķīst drumslās, paliek pāri tikai milzīgie briļļu ietvari, un es izlecu tiem cauri kā tīģeris cirkā caur stīpām. Mani spēki aug, un es, hokeja nūju vicinot, eju uz priekšu. Man tuvojas saules apmirdzēti meži un aiz tiem Anša māja, Mandeļu ezers.

—   Baiba! — es saucu. — Baiba-a-a-a!

Mana balss iekrīt ezerā kā akmens, un ezers saviļņojas.

—   Ko bļauj ka nelabais, celies uz skolu! — mate mani modina, un mans sapnis pārtrūkst tieši tajā brīdī, kad Baiba būtu atsaukusies.

—   Tikai mirklīti vēl būtu ļāvusi pagulēt. Tikai mirklīti.

—   Kādu mirklīti! — māte dusmīgi saka. — Tu kavē skolu!

Māte sacepusi pankūkas, bet man nelien iekšā.

—    Skolā būs pamatīgas ziepes, — es sūrojos.

—   Būtu klausījis patēvu, būtu viss labi bijis. Es gandrīz katru vakaru esmu darbā, un man nav laika tevi audzināt. To dara viņš, bet, kā redzams, viss veltīgi.

—    Es labošos! — nez kuro reizi mierinu māti.

13. GUNTARS SLAVAS KALNGALOS

Skolā stundas vēl nav sākušās. Mārīte skrien man pretī un stāsta, ka vakar Guntars, slims būdams, esot izdarījis lielu varoņdarbu. Viņu mājās iebrukuši divi maskējušies laupītāji, piesējusi Guntaru pie krēsla un sākuši laupīt, bet viņš ar visu krēslu aizvirzījies līdz telefonam, paguvis izsaukt miliciju un līdz tās atbraukšanai vēl izturējis smagu cīņu. Tagad viņš guļot slims.

—    Es to visu zinu, — atbildu.

—    Kas tev to paguvis pastāstīt?

—    Pats redzēju.

Mārīte pieliek pirkstu pie deniņiem un pagroza plaukstu.

—   Tu esi ķerts!

—    Redzēju, redzēju, redzēju, — es atcērtu.

—         Meitenes! — Māra pieskrien meiteņu bariņam, un tās, uz mani šķielēdamas, sačukstas un smejas.

—         Skaudīgs tu esi, Tupele! — Māra iesaucas un nicīgi novēršas.

To vien klausos, ka Guntars izglābis daudz laužu, kuriem draudējušas briesmas. Tagad Rīgā varēšot dzīvot mierīgi un Guntars pelnījis vismaz vienu ordeni.

—         Žēl, ka manas mājas pagrabā nemitinās tādi tipi, — nopūšas Mārīte.

—    Ko tu ar viņiem iesāktu? — Agris jautā.

—    Es tāpat tiktu galā, nemaz nesmejieties!

—         Es gan rīkotos tāpat kā Guntars, bet tu spiegtu, ka bandītiem bungādiņas pārplīstu. — Agris strīdas pretī.

Gandrīz visi puikas un meitenes apgalvo, ka viņi arī rīkotos veikli un varonīgi, ja tikai gadītos bandīti pie rokas.

—         Kā tas būtu, nav zināms, bērni! Ar muti mēs visi varam būt varoņi, — klasē atskan skolotājas Kūdiņas balss..— Šobrīd Guntars var mums visiem būt par paraugu. Viņš ir slims, un mūsu uzdevums būtu viņu apmeklēt un izskaidrot jauno vielu, lai viņš neiekavētu mācības. Kas ir ar mieru pie viņa aiziet šodien, lai pace] roku!

Visi, izņemot mani, paceļ rokas. Skolotāja liek man piecelties.

—    Kādēļ tu nevēlies apmeklēt Guntaru?

—    Es vakar jau biju.

—         Tas ir labi, ka tu neaizmirsti slimu klases biedru. Bet visas klases priekšā tev, Andri, jāsolās laboties gan uzvedībā, gan mācībās.

—    Solos laboties, goda vārds! Es jau vakar mātei solīju.

—         Cerams, ka turēsi vārdu un neaptraipīsi klases godu, — skolotāja nosaka.

—   Tu vari pateikties Guntaram, — Baiba man pievēršas, — citādi tev būtu greizi gājis.

Atskan zvans. Pirmā stunda gramatika. Teikuma analīze. Vietas apstākļu vārdi. Bet vispirms jāatkārto galvenie teikuma locekļi.

—   Andri, iegaumē jauno vielu, stundas beigās tev jautāšu! — skalotāja mani brīdina.

Līdz stundas beigām tālu, un es noteikti visu apgūšu.

—   Teikuma priekšmets jāpasvītro ar vienu svītru, izteicējs ar divām. Galvenie teikuma locekļi ir divi, — skolotāja Kūdiņa skaidro uzdevumu.

Gluži kā ģimenē tēvs un māte, es domāju. Māte būtu jāpasvītro ar vienu svītru, bet tēvs ar divām. Vai otrādi? Bet kā ir ar patēvu? Es nolemju, ka patēvu nemaz nevajadzētu pasvītrot. Tad galvenais būs tikai viens loceklis — māte. Es atkal pārdomāju iepriekšējās dienās pārdzīvoto, un klase no manis attālinās. Murgu pilnās dienas un naktis liekas kā filmā redzētas. Labi, ka man izdevās zinātnieku atbrīvot. Kā viņam tagad klājas? Vai tomēr bandīti viņu nav pārāk stipri sasituši? Labprāt būtu aizgājis pie viņa un izstāstījis, kas viņa mājā saimniekoja, kamēr viņš bija ārzemēs. Bet nezinu mājas numuru un ielu. Jaunajos rajonos visi nami vienādi, un es laikam nevarēšu viņu atrast.

Klasē nez kāpēc visi cēla rokas, bet apkārt notiekošais, šķiet, atradās ļoti tālu no manis.

Pēkšņi jutu sev pievērstas acis. Uzrausos kājās.

—   Pastāsti par vietas apstākļiem, Andri, — skolotāja mani mierīgi uzrunāja.

Es ļoti gribēju atbildēt, bet nezināju, par kādiem apstākļiem ir runa. Noriju siekalas, pamīņājos un sāku stāstīt, ka vietas apstākļi bija ļoti izdevīgi, jo krēsls, pie kura Guntars tika piesiets, atradās tuvu tām durvīm, pa kurām varēja izkļūt. ..

Klasē sākās tāds trādirīdi, ka skolotāja Kūdiņa sākumā aizbāza ausis, tad pavēloši un skaļi pieprasīja ievērot klusumu. Un klusums iestājās.

—    Es tevi visu stundu netraucēju, cerēju, ka tu seko jaunajai vielai, bet kādas muļķības tagad jādzird! Tu fantazē nez ko un domā par tādām lietām, kuras uz tevi nemaz neattiecas. Es tev šodien divnieku nelikšu, bet ekskursijā tu nepiedalīsies.

Noskanēja zvans, un es uzelpoju. Bet kas tā par ekskursiju?

Visi, salikuši grāmatas portfeļos, gāja no klases ārā. Es vēl arvien stāvēju, kā ar ūdeni apliets.

—    Ei tu, vietas apstākli, ko stāvi muti iepletis? — atvēris logu, mani uzrunāja Ainis, šīs nedēļas klases dežurants.

—    Kas tā par ekskursiju? — es jautāju.

—    Brauksim uz Siguldu. Ar vilcienu. Pēc tam rakstīsim sacerējumu par šo braucienu.

—    Kā tad es varēšu rakstīt, ja mani nelaidīs?

—    Pajautā skolotājai, — Ainis atbildēja. — Bet var jau būt, ka tev dos citu tematu. Gan jau no sacerējuma neizspruksi.

—    Es negribu izsprukt, es gribu ar visiem reizē braukt.

—    Kā tu brauksi, ja neņem? — Viņš paraustīja plecus.

Visu dienu tik vien bija valodu kā par Guntaru un ekskursiju. Ja nerunāja par ekskursiju, tad par Guntaru. Un, ja nerunāja par Guntaru, tad par ekskursiju. Meitenes vairāk runāja par Guntaru. Viņas sprieda, kā varētu Guntaru iepriecināt.

—    Mēs varētu sapulcēties pie Baibas, izcept kraukšķīgus cepumus no auzu pārslām, — ieteica Guntiņa. Viņa bija dūšīga meitene apaļiem, sārtiem vaigiem un katru brīvo mirkli kaut ko gremoja: grauza vai nu cepumu, vai kukurūzas nūjiņas, vai ābolu.

—    Ēdamais nav svarīgs, to apēd un aizmirst. Jāpērk rozes, — Mārīte lika priekšā.

—    Rozes novīst trijās dienās un jāmet laukā. Mums kopā jāveltī Guntaram kaut kas tāds, ko viņš atcerētos visu mūžu, — sacīja Baiba. — Man ir līdzi skaists albums

cietos vākos. Tur katrs varētu ierakstīt visu, ko izjūt pret Guntaru: pateicību, draudzību …

—       Un mīlestību, — es, tuvumā dīdīdamies, piemetināju un cieši paskatījos Baibā. Viņa stāvēja, seju pavērsusi pret garā gaiteņa logu, un šobrīd acīs viņai atkal spoguļojās Guntara zaļais vamzis ar ragainiem briežiem uz krūtīm, lai gan Guntars pašreiz mierīgi gulēja mājās.

—       Ko tu jaucies, Tupele! — Mārīte uzbļāva un parādīja mēli.

Baiba, ierakstījusi veltījumu, pasniedza albumu Mārītei un nokautrējusies pagāja malā.

—      «Mēs mīlam tevi, jo tu esi varonis. Baiba.», — Mārīte izlasīja Baibas ierakstu un sarauca pieri.

Tālāk albums nonāca pie Guntiņas. Viņa, beigusi gremot, noslaucīja muti un skaļi nolasīja:

—      «Ja tev citreiz uzbruks bandīti, sauc mani palīgā! Es gribu tev līdzināties. Mārīte.».

Guntiņas rakstīto izlasīja Maijiņa:

—    «Sveicam tevi kā varoni. Guntiņa.»

Maijas veltījumu lasīja Dace. Tas bija līdzīgs iepriekšējam, tikai samainīta vārdu kārtība: «Tevi sveicam kā varoni. Maija.»

—       «Guntar, tu esi mūsu klases varonis», — Daces ierakstu lasīja Aija.

«Es gribu būt tāds kā tu,» — tā rakstīja Ainis.

«Tev veicies, jo sastapi bandītus un varēji viņus iebāzt tuptūzī,» — tā skanēja Agra ieraksts.

Tad albums nonāca pie manis. Man bija dusmas, ka Baiba iemīlējusies Guntarā un droši vien aizmirsusi akvalangistu. Es sadūšojos un ierakstīju: «Jezga ar tevi man sāk apnikt. Andris.»

Kad Pēteris nolasīja manu veltījumu, sākās tracis.

—    Skauģis, fakts! — dzirdēju sakām.

—    Bezkaunība! — spiedza Mārīte.

—    Muļķis! — sauca Guntiņa.

Baiba pacēla roku, un visi atkal apklusa, gribēdami dzirdēt, kādu tiesu teicamniece spriedīs.

—          Andris Tupele izjauca mūsu klases pasākumu, — viņa svinīgi iesāka. — Mēs gribējām, lai Guntaram paliktu uz visu mūžu skaista piemiņa, klases atzinība, nevis rupjības. Lieku priekšā izplēst šo lapu.

—         Es nepiekrītu Baibai! — Pēteris iebilda. — Katrs varēja rakstīt, ko vēlas. Baiba pati nepareizi ierakstīja, ka visa klase mīlot Guntaru. Ja viņa Guntaru mīl, tad lai raksta tikai par sevi, bet nevis klases vārdā! Es, piemēram, nemīlu Guntaru, lai viņš ir varonis vai nav.

—         Es nerakstīju, ka mīl visa klase! — Baiba bija tuvu asarām.

—         Tu rakstīji — «mēs mīlam»! — Pēteris uzstāja. — Baibai jāsvītro «mēs» un tā vietā jāieraksta «es».

—    Svītrot? Kā tas izskatīsies? — Baiba jau šņukstēja.

—         Atradusi mīlulīti! Un pārējās arī nošpiko un raksta to pašu! — Pēteris bija iekarsis.

—         Tad jau vajadzēja visiem parakstīt Baibas veltījumu — un cauri! — Agris sauca pa vidu.

Es paņēmu albumu, izplēsu lapu un ierakstīju nākamajā: «Varonis tu esi, Guntar, bez tevis būtu čābiski. Bet neiedomājies par daudz!»

Baibai nepatika vēltījuma otrā daļa, un man bija jāraksta par jaunu. Man ieteica atstāt pirmo daļu un mainīt vārdu kārtību. Tagad sanāca: «Tu esi varonis, Guntar, bez tevis būtu čābiski.»

Sākās stunda. Nākamajā starpbrīdī albums atkal gāja no rokas rokā, un puikas vairs neatkārtoja manu kļūdu, lai gan dažs labs turēja uz Guntaru ļaunu prātu. Visi pārrakstīja iepriekšējos veltījumus, tikai mazliet pārveidojot.

Es starpbrīdī gadījos Baibas tuvumā. Man bieži sanāk, ka gados Baibas tuvumā. Es pat nezinu, kā tas gadās.

—    Kas ar tevi notiek pēdējā laikā? — viņa jautāja.

—   Ar mani viss kārtībā. Bet kas ar tevi notiek? — es atjautāju.

—   Ar mani? — viņa brīnījās, platās acis iepletusi. — Ar mani viss kārtībā.

—   Nav vis kārtībā! — es atcirtu. — Tu tagad mīli Guntaru. Pat albumā to esi ierakstījusi. Kad izaugsi, tu ar viņu apprecēsies. Bet tavs akvalangists …

—   Akvalangists sen nav rādījies. Es jau viņu sāku aizmirst, un viņa gliemežnīca ir pazudusi…

—   Bet, ja viņš pēkšņi atnāktu ar gliemežnīcu pie tevis, ko tu sacītu?

—   Es būtu priecīga. Bet kas galu galā tev par daļu? — Viņa sarauca uzacis un aizskrēja.

Pēc stundām skolotāja lika klasei pulcēties. Runās par ekskursiju.

—   Andris var iet mājās, jo viņam svētdiena būs jāpavada pie grāmatām, — viņa paziņoja.

—    Es pa nakti izmācīšos … — mēģināju iebilst.

Tas bija pēdējais mēģinājums tikt līdzi ekskursijā. Es tiešām biju ar mieru visu nakti mācīties. Lai tikai varētu braukt, lai tikai nepaliktu viens. Taču tūlīt manījos no klases ārā, jo jutu, ka sākšu raudāt kā mazā Ilonīte. Tā tik vēl trūka!

Soļoju pa skolas gaiteni ļoti bēdīgs. Pēkšņi pie ģērbtuves apstājos, jo man iešāvās prātā kāda doma. Doma bija gluži negaidīta: braukšu ekskursijā pats! Par spīti aizliegumam! Braukšu, un viss! Pa nakti izmācīšos un braukšu!

Šī doma mani nesa uz priekšu pa Rīgu ar tādu ātrumu, ka es tikko nepakļuvu zem mašīnas. Skrēju uz staciju uzzināt, cikos atiet vilciens uz Siguldu. Nezināju pats, kādēļ būtu jāskrien. Varēju taču iet lēnā garā, bet kāds spēks mani dīdīja. Turklāt man galvā radās viena doma pēc otras. Paņemšu līdz akvalangista tērpu, tur pārģērbšos un nākšu Baibai pretī. Ko viņa teiks? Vai gribēs runāt ar mani?

Stacijā bija trokšņaini, ļaudis tekalēja šurp un turp nevaļīgi, kā jau stacijā.

Sarakstā izpētīju, ka vilciens uz Siguldu atiet no rīta tieši astoņos. Skaidrs. Tagad man jāaiziet pie Guntara un jālūko dabūt gliemežnīca.

14. NOTIKUMS AR ALBUMU

Pie Guntara durvīm piezvanīju ļoti sparīgi. Negribēju šeit ilgi kavēties. Guntars bija labā omā un vedināja iekšā.

—   Čau, vecīt, — viņš man sita uz pleca. — Tu nāc īstā laikā. Pašlaik mani godina.

Vidējā istabā, kur parasti sēdēja dāmas, sanākusi visa mūsu klase. Galdā limonāde, cepumi, āboli greznos traukos ar zeltītām maliņām. Guntara māte no virtuves nes vēl ko ceptu, smaržojošu, kūpošu. Galda vidū guļ albums — velte klases varonim.

—    Sēdies, Andri! — Guntars man pievirza brīvu krēslu.

—   Man nav laika. Jāskrien.

—    Kur tā skriesi? Iedzer limonādi un uzkod cepumus!

Es gados tieši Baibas tuvumā. Viņa sačukstas ar Mārīti

un uzvedas tā, it kā manis nemaz nebūtu.

Baiba noteikti apprecēsies ar Guntaru, kad izaugs, es domāju, bet es … Steidzīgi jārīkojas. Jākļūst par akvalangistu un jāatnāk pie viņas ar gliemežnīcu.

Es nedzeru limonādi un neēdu ābolus.

—   Guntar, man ar tevi jārunā zem četrām acīm, — es nopietni saku.

—   Nemaitā kolektīvam garastāvokli! — viņš atcērt un turpina savu runu, kuru es biju pārtraucis. — Mana varonība •— nejaušs gadījums, bet mūsu klasei vajadzētu kļūt par varoņklasi. — Viņš runā svinīgi kā lielā: sapulcē.

—   Kā tas iespējams? — Mārīte ieinteresējas. — Karā tas bija vienkārši, bet tagad …

—    Karš atkrīt, — Guntars noskalda. — Mums jālūko tagad, miera laikā, organizēt timuriešu komandu: palīdzēt invalīdiem, cīnīties ar apstādījumu postītājiem, palīdzēt saviem vecākiem. Mēs varam izsaukt uz sacensībām paralēlo b klasi un palīdzēt atpalikušiem mācībās.

Visi, protams, sāk blenzt uz manu pusi.

—    Es negribu piedalīties sacensībā, — Pēteris iesaucas. — Uzskaitīt katru sīkumu, kas tāpat ikvienam jādara bez kādas sacensības. Smieklīgi!

—   Tu, Pēter, mēdz bieži izjaukt klases pasākumus, — Guntars aizrāda.

Mārīte sašutusi.

—   Pīkstulis, Pīkstulis, — viņa spiedz un, gribēdama Pēci paraustīt aiz cekula, sniedzas pāri galdam un apgāž tējkannu. Kāds pretējā pusē parauj galdautu, un tūdaļ Guntiņa iekliedzas, jo karstā tēja uzlijusi tieši uz viņas plisētajiem svārkiem. Viņa pārstāj ēst un pielec kājās. Atskan plīstošu trauku šķindoņa. Atskrien Guntara māte, ierauga saplīsušos traukus.

—   Ko, Māra, dīdies! Ko plēs traukus! — Guntiņa noskaitusies.

Sākas tāds tracis, ka Guntara māte saķer galvu rokās. Baiba cenšas glābt veselos traukus. Viņa tos nes uz virtuvi.

Pirmā attapās Mārīte. Viņa apzinājās, ka šāda uzvedība nepiestāv nākamajai varoņklasei, un mierīgi pajautāja

Guntara mammai, kur atrodas vannas istaba. Viņa izmazgāšot notašķīto galdautu.

Meitenes centās visu novākt, slaucīja galdu un grīdu.

Baibai bija jāglābj albums — klases velte —, jo tas bija smagi cietis: apliets ar limonādi un notašķīts ar kūku krēmu.

Baiba slaucīja katru lapu atsevišķi, nesa uz virtuvi, centās viegli noskalot, tad palūdza gludekli, ieslēdza to un caur dvieli gludināja albuma lapas. Daži uzraksti bija izplūduši, vispār dāvana izskatījās nožēlojama.

Puikas, sasēdušies uz dīvāna, jau sprieda par hokeju un basketbolu.

Guntara māte, redzēdama, ka bērni paši tiek galā ar nekārtībām, nozuda citā istabā. Pie viņas bija atnākusi kāda draudzene.

Guntars strīdējās ar Pēci. Pēteris apgalvoja, ka nav obligāti jāgūsta bandīti, lai kļūtu par varoni. Viņš uzskatot savu patēvu par varoni, lai gan tas neesot kārtības sargos un bandītus negūstot. Patēvs veicot zinātniskus pētījumus, kas palīdzēšot izdziedēt cilvēkus no daudzām kaitēm.

Man uzreiz ienāca prātā zinātnieks, kura dzīvoklī bija ievākušies bandīti.

—   Bet kā varēs tavs patēvs mierīgi sēdēt savā laboratorijā un veikt zinātnisku darbu, ja pa to laiku kāds Pauris un Bļauris ielavīsies tavā dzīvoklī un izlaupīs to līdz beidzamajam sīkumam, paņems pat tavas Ilonītes lelles? — es jautāju.

—   Jā, tev taisnība, — Pēteris noskurinājās. — Bet Pauris un Bļauris jau ir cietumā. Arī viņu šefi sagūstīti.

—   Paies gadi, un viņi atkal iznāks sveiki un turpinās savus noziegumus.

—   Viņi baidīsies turpināt, lai atkal nenokļūtu cietumā.

—   \7 ar izaugt jauni bandīti, — Guntars pareģoja.

—   Uja, kur tie izaugs? — Pēcis brīnījās.

—   Turpat, kur iepriekšējie. Viņus sākumā nevar pazīt. Vispirms viņi sāk slikti mācīties, saķer divniekus, tad sāk blandīties pa ielām. Tad viņiem sagribas ēst un viņi nozog kādu sīkumu. Pēc tam viņi nakti uz ielas iepazīstas ar citiem slaistiem, un iet vaļā.

—   Bet kas tiem ļaus blandīties pa nakti? Milicija saņems ciet, un cauri, — Ģirts iestarpināja.

—    Redzi nu, lai saņemtu ciet tādus tipus, ir vajadzīgi varoņi un gudri cilvēki. Jo šāds slaistu bars to vien domā, kā slēpties no miličiem un apvest tos ap stūri …

—   Tev taisnība, Guntar, — Pēteris piekrita. — Katrs nevar viņus sagūstīt. Viņi kāpelē pa jumtiem un slēpjas tādās vietās, kur tu domādams neizdomāsi. To es esmu redzējis filmās. Tas nav joks.

—   Fakts, — Guntars noteica, un tūlīt pat viņi abi iesaistījās kopējā sarunā par hokeju.

Es gaidīju izdevīgu brīdi, lai Guntaram atprasītu gliemežnīcu. Līdzko viņš paskatījās uz manu pusi, es sarosījos un mēģināju viņam tuvoties.

—    Guntar, es gribu parunāt.

—    Esi rāms un skaties, ka no tevis neiznāk kāds slaists. Tev jau divnieku žūksnītis ir.

Apvainojies gribēju Guntaram gāzt, bet pēkšņi atskanēja drausmīgs Baibas kliedziens. Sākumā domājām, ka viņa, gludinādama albuma lapas, apsvilinājusi pirkstus. Metāmies palīgā.

Rokas, ar kurām viņa pašlaik aizklāja seju, nebija cietušas, tikai albums gulēja uz grīdas un atšķirtajā lapā veltījuma vietā rēgojās uzraksts «Baiba + Guntars=mīlestība. Māra + Pēteris = mīlestība. Gunta = skaistule».

Mārīte iesaucās:

—    Huligāni, slaisti, kā jums nav kauna! Rakstītāji jāizslēdz no skolas!

Kāds pāršķīra nākamo lappusi. Tur aiz Baibas un Guntara vārdiem rēgojās arī mans vārds. «Andris=muļķis + slaists. Andris = tupele.»

—   Vainīgais jausauc pie atbildības, jāievieto kolonijā, lai pārmācītu! — Mārīte spiedza.

Tad Guntars uzbļāva:

—    Pietiek! Puikas atzīstieties, kurš to darījis!

Neviens neatsaucās.

—         Tupele! — Mārīte pēkšņi iesaucās, jo es, nobijies, ka mani nepatiesi nevaino šajā pārkāpumā, biju nodūris galvu.

—    Nav izslēgts, — Guntars piebilda.

—    Nē! — es skaļi pateicu.

—         Pierādi! — Guntars, ļoti nopietni tēlodams īstu izmeklētāju, pavēlēja. ļ

Es sastomījos.

Bet tad zēni atskārta, ka es albumu nebūšu ķēpājis, jo arī es tur biju noķengāts.

—    Kas to darījis? — Guntars stingri pārprasīja.

Visi klusēja.

—         Ja vainīgie neatzīsies, sodīs gluži nevainīgus biedrus, — Guntars turpināja.

Klusums ieilga.

—         Kā mūsu klase kļūs par varoņklasi, ja pat atzīties, kas sasmērējis albumu, nevienam nav drosmes? Šoreiz vainīgie, ja viņi paši atzīsies, netiks sodīti.

Visi sēdēja klusi kā pelītes, un pēkšņi šajā klusumā atskanēja Guntiņas šņuksti. Viņa jau labu laiku sēdēja galvu nodūrusi, knibinot cakotu mutautiņu.

Visi sakustējās. Šņuksti bija gandrīz jau atzīšanās. Bet vai tas varētu būt?

—    Kas tev gadījies, kādēļ raudi? — Guntars jautāja.

Gunta, aizklājusi ar cakoto mutautiņu seju, sāka elsot.

Piesteidzās Mārīte un mīļi lūdza, lai pasaka, kas kaišot. Beidzot caur elsām un šņukstiem varēja saklausīt vārdus

—         Es … es .. . esmu … vai… vainīga. — Un viņa turpināja vēl skaļāk raudāt.

—         Tev nekas par to nedraud, jo tu atzinies. Kādēļ raudi? — Guntars runāja jau bez satraukuma.

—   Man kauns, — viņa caur asarām čukstēja.

—    Kādēļ tu to izdarīji?

—    Tādēļ, ka … tādēļ, ka domāju, ka neviens neuzzinās.

—   Vai tu viena to izdarīji?

—   Nē! — Viņa purināja galvu.

Visi ar vaļējām mutēm sastinguši gaidīja, kas būs tālāk. Guntars mierīgi turpināja pratināšanu:

—    Kas vēl piedalījās?

—    Es neteikšu, — Guntiņa caur šņukstiem murmināja.

—   Es neteikšu … lai Zane pati atzīstas …

Tagad visiem mutes bija ciet. Visi ievilka elpu un pievērsa uzmanību Zanei, kas bija klases visklusākā meitene.

—    Kādēļ tu smērēji albumu? — Guntars cieti noprasīja.

—         Tādēļ, ka gribēju izjokot Mārīti, kas man apnikusi līdz kaklam.

—   Arī Baiba tev apnikusi?

—    Nē, par Baibu rakstīja Guntiņa.

—         Kādēļ tu to darīji? Vai tev Baiba nepatīk? — Guntars tagad tirdīja Guntiņu.

—    Patīk. Tādēļ jau gribēju viņu izjokot.

—    Bet kā tad sanāk ar Guntaru? — jautāja Pēteris.

—    Albuma vienā lapas pusē jūs Guntaru cildināt, bet otrā pusē āzējat.

Guntiņa atkal sāka šņukstēt, bet Zane mierīgi atbildēja:

—         Es nevienam neko neesmu veltījusi. Es padevu albumu tālāk, nekā neierakstījusi.

Guntars sāka šķirstīt albumu. Un tiešām — Zanes veltījuma tur nebija.

—    Kādēļ tu man neko neierakstīji? — Guntars jautāja.

—         Tādēļ, ka tu viņnedēļ piekāvi pirmklasnieku Kubuliņu — Zane atbildēja.

—         Viņš bija pagrūdis meiteni, — Guntars nevērīgi noteica.

—         Nav tiesa! Tur nevienas meitenes nebija. Kubuliņš tevi nosauca par košļeni. Tā bija!

—         Ja tu atnāci mani pratināt, tad varēji nenākt! — Guntars pacēla balsi.

—    Kā tev nav kauna! Tu cū …

Zane nepaguva līdz galam izteikt lamu vārdu, jo Agris viņai iebukņīja sānos. Visi sāka runāt reizē, un atkal izcēlās tracis. Puikas pulcējās ap Guntaru, kas dusmīgs tiem kaut ko skaidroja.

Guntara istabiņas durvis bija pusviru. Es ieskatījos iekšā un tur pamanīju gliemežnīcas maliņu. Aiz magnetofona. Aši paņēmu gliemežnīcu. Ausīs sāka džinkstēt un pakrūtē savādi kņudēt. Visa lielā istaba ar gleznām, bufetēm, divāniem man bija kā miglā. Esmu pirmo reizi mūžā zadzis, kaut arī pats savu gliemežnīcu. Vai es nerīkojos kā Pauris un Bļauris? Jānoliek atpakaļ! Gribēju atgriezties, bet izdzirdēju Guntara balsi:

—   Ieslēgsim labāk magnetofonu. Rīt uz skolu nav jāiet. Rīt ekskursija.

Gliemežnīcu iebāzu kabatā. Nu tā ir atkal mana. Guntars būs gliemežnīcu aizmirsis. Citādi būtu to dziļāk noslēpis. Es taču esmu paglābis Guntaru no negoda. Ja nu Baiba būtu ieraudzījusi gliemežnīcu?

—   Andri, ko stāvi kā sālstabs? Palīdzi nest magnetofonu!

Atskanēja mūzika.

Nemanīts atstāju Guntara mājas. Gliemežnīca bija mazajai kabatai par lielu, es to ieliku portfelī un nomierinājos. Galu galā gliemežnīca ir mana, tātad es neesmu zadzis.

Atvēru mājas durvis un ieklausījos: no patēva guļvietas skanēja parastie daudzbalsīgie krācieni un šņācieni. Es izklāju mierīgi uz galda savas mācību grāmatas un … tūliņ iemigu.

Sapnī man dzinās pakaļ Pauris un Bļauris. Es bēgu un saucu palīgā, bet balss noslāpusi — plātu muti bez nevienas skaņas. Pauris un Bļauris jau pavisam tuvu, bet tālāk vairs nav kur bēgt, jo esmu stāvas aizas malā. Metos aizā iekšā. Krītu ilgi, ilgi bezdibenī un pamostos pats no sava bļāviena. Dzirdu zvanu un vēl nezinu, vai tas ir sapnis vai nomods, bet, ieraudzījis uz galda grāmatas un burtnīcas, saprotu, ka esmu iesnaudies un pie durvīm zvana māte.

—    Vai stundas sagatavoji? — viņa jautā.

—   Vēl ne gluži visu. Bet rit man jābrauc ekskursijā.

—   Nekādā ekskursijā nebrauksil Nezinu, ko ar tevi iesākt, netieku galā.

—   Visa klase brauc, un es … — Nespēju teikumu pabeigt, jo tuvojās raudiens.

Mātei kļuva manis žēl. Nopūtusies viņa sāka man smērēt sviestmaizes rītdienas ceļam, bet es ķēros pie uzdevumu risināšanas.

—   Tev derētu izgulēties. Vai nu skolotāja tieši pēc ekskursijas uzreiz izsauks un liks divniekus? — māte ieminas.

Tas man divreiz nav jāsaka.

Sapnī es atkal bēgu no bandītiem. Uzlidoju augstā kalnā. Sers Serjozo un dons Donaldo skraida ap kalnu un lūko man tikt klāt, bet nespēj. Es smejos par viņu neveiksmīgajām pūlēm. Jūtos drošībā. Bet te pavisam tuvu man līdzās nostājas Pauris un Bļauris. Es lecu no kalna lejā un šoreiz nokļūstu Mandeļu ezera dzelmē. Sakustinu ūdenszāles, sīkas zivteles trūkdamās aizpeld uz visām pusēm.

Es jūtos labi, gluži kā zivs ūdenī, un peldu tieši uz nogrimušo pasaku pili, bet nokļūstu zemūdens straumē un atjēdzos savādā tumšā telpā. Pēkšņi man sejā kāds iemirdzina kabatas lukturīti. Guntars!

—    Kā tu te gadījies? — jautāju.

—    Kā tu pats te gadījies? — Guntars man atjautā.

—    Kur mēs īsti atrodamies?

—    Mēs esam haizivs vēderā, — Guntars mierīgi paskaidro. — Tas ir vēl nebijis pasākums. Paralēlklases vecākais paliks ar ieplestu muti. Sienas avīzē būs raksts «Ceturtās a klases brauciens uz zemūdens pilīm haizivs vēderā Guntara vadībā». Bet tev, Andri Tupele, — viņš ļoti vēsi atgādina, — nav atļauts piedalīties ekskursijā divnieku dēļ, un, lūdzu, atstāj šīs telpas!

—    Kā var izkļūt no šejienes?

—   Dodies uz priekšu un pagaidi, kad haizivs žāvāsies. Līdzko tā pletīs muti, šmauc prom.

—    Bet ja nu aizeju bojā?

—    Bojā tu neaiziesi, jo tas taču ir sapnis.

—    Pareizi, Guntar, tas ir sapnis!

—   Ja arī aiziesi bojā, pamodīsies savā gultā, un cauri.

15. EKSKURSIJA VIENATNĒ

Es tiešām tūliņ pamodos savā gultā un biju ļoti apmierināts, ka pamodos. Mājās bija tumšs un kluss. Iededzu mazo galda lampu, ieliku portfelī maizītes, gliemežnīcu, akvalangista tērpu un sejas masku. Modinātājs uz galda bija apstājies un rādīja tikai pusčetri. Baidījos nokavēt vilcienu, tāpēc devos laukā no mājas. Nekad mani soļi uz ietves vēl nebija skanējuši tik skaļi. Man bija baisi. Es nožēloju, ka vispār braucu šajā ekskursijā, kurā neviens mani nav aicinājis, bet atpakaļ iet tomēr negribējās. Es sevi uzmundrināju ar domu, ka Pauris un Bļauris, sers Serjozo un dons Donaldo ir aiz restēm un man vairs nespēj nekā padarīt, ka viņi var mani vajāt vienīgi sapnī. Ielas pulkstenis rādīja pieci ar minūtēm. Laika vēl bija ļoti daudz, bet es paātrināju soli, lai drīzāk nokļūtu stacijā.

Stacijas uzgaidāmajās telpās cilvēki snauduļoja, gaidot savus vilcienus.

Es nosēdos attālā stūrī un arī gaidīju. Man blakus uz sola novietojās pamatīgi sameties vecis un sāka šņākuļot. Es aizvirzījos tālāk — līdz pašai sienai. Bet snaudošais vecis virzījās man tuvāk, pakratīja galvu, it kā tā būtu rumpim tikai pavirši piesieta bumba un uzsvieda to uz mana pleca.

Es atbrīvojos no viņa, piecēlos un atradu brīvu vietiņu citā solā blakus sīkai vecenītei ar milzīgu grozu.

—    Kur tu viens pats dodies? — viņa noprasīja.

—   Ekskursijā. Klase mani neņem, jo dabūju dažus divniekus. Un es braucu viens.

—    Kam divnieki, tas nepelna ekskursiju. Tā laikam?

—   Jā, tā laikam.

—         Bet braukt, dēliņ, dikti gribas? Un nolēmi viens pats doties?

—   Jā.

—         Saprotu, saprotu, — viņa pamaja. — Bet cikos tavs vilciens atiet?

—   Astoņos. .

—    Tad jau tev laika diezgan. Vari vēl pasnaust.

Es nožāvājos un, galvu atbalstījis pret vecenītes plecu, aizmigu.

—         Guli, guli, bērns, — laipna balss skanēja ka šūpļa dziesma.

Pamodies ieraudzīju Ģirtiņu-Sprīdīti. Stāv stacijā un laiza saldējumu.

Pulkstenis rāda piecpadsmit minūtes pāri septiņiem. Saprotu, ka Ģirtiņš mani te nedrīkst redzēt. Klasei acīmredzot jāpulcējas šeit, un Sprīdītis ieradies par agru.

Vecenīte sēdēja, domās nogrimusi, lakatiņu dziļi pār acīm.

—    Uz redzēšanos! — es viņai sacīju.

Viņa sakustējās, mīļi uzsmaidīja un novēlēja atvadām, lai tos nešpetnos divniekus izlaboju.

—         Izlabošu, — es apsolīju un, bailīgi apkārt skatīdamies, manījos pie kasēm nopirkt biļeti.

Tad, uzgājis uz perona, devos uz vilciena viņu galu un iekāpu pirmajā vagonā. Biju pārliecināts, ka klases biedri tik tālu neies un iekāps kādā no pēdējiem.

Beidzot vilciens sāka kustēties. Aiz loga skrēja koki sarkandzeltenā lapotnē, bet mani šis rudens krāšņums nespēja iepriecināt.

Pakrūtē neganti kņudēja. Gribēju būt ar klasi kopā un tajā pašā laikā baidījos, ka mani nepamana.

Izkāpis Siguldas stacijā, es iejuku tūristu burzmā. Nolēmu turēties no klases pa gabalu, bet neizlaist to no acīm.

Taču perons strauji tukšojās un mana klase jau bija paguvusi nozust nezināmā virzienā. Varbūt aizbraukusi ar kādu autobusu?

Man gribējās raudāt. Kā mazajai Ilonītei pagraba kaķu dēj. Bet es, protams, to nedarīju.

Viņi tagad apmeklēs visas skaistākās vietas, par kurām man kādreiz stāstīja tēvs. Viņš solīja ar mani kopā šurp atbraukt, izstaigāt Gaujas krastus, parādīt Gūtmaņa alu un Velna alu, senās Turaidas pilsdrupas. Bet tēvs nomira. Mēs nepaguvām Siguldu apskatīt.

Es nolēmu piebiedroties kādai tūristu grupai, kuru vadīja meitene sarkanā beretē. Turējos pa gabalu, lai nepievērstu sev uzmanību. Skolotāja Kūdiņa droši vien vedīs bērnus uz Gūtmaņa alu, jo par to visvairāk klasē runāts. Arī šī grupa gāja uz Gūtmaņa alu. Tikai ļoti lēni. Ik pa brīdim sarkanā berete apstājās un kaut ko ilgi skaidroja.

Beidzot nokļuvām pie Gūtmaņa alas. No manas klases te nebija ne vēsts. Nezināju, vai viņi te jau pabijuši vai vēl ieradīsies. Biju gatavs saņemt visbargāko rājienu, bet neatpalikt no pārējiem un atgriezties kopā ar klasi uz Rīgu.

Pie Gūtmaņa alas kada sieviete, uz galdiņa izklājusi atklātnes ar Siguldas ainavām un dažādus sīkus suvenīrus, gaidīja pircējus.

Sadūšojos un pajautāju, vai nav redzēta ceturtā a klase no Rīgas kopā ar skolotāju Kūdiņu, bet suvenīru pārdevēja paraustīja plecus.

— Te jau pabijušas šorīt vairākas klases. Kā es varu zināt, vai tā ir ceturtā a no Rīgas vai piektā b no Krustpils!

Tālākās sarunās viņa neielaidās.

Pēkšņi es ieraudzīju uz galda malas nodriskātu maciņu, kas šķita kaut kur redzēts. Atcerējos, ka Guntiņa vakar Guntara mājās slaucīja acis ar cakotu mutautiņu, kuru vilka laukā no šāda maciņa. Guntiņas maciņš! Tātad mana klase jau te pabijusi!

Es negāju no galda projām un pētīju maciņu. Vienā stūrī tam bija ar pērlītēm izšūti ripulīši. Vairāki no vietas. Jā, nav šaubu — Guntiņas maciņš.

Pārdevēja, manīdama mani blenžam uz maciņu, pavir: zīja to sev tuvāk.

—    Lūdzu piedodiet, — es uzrunāju suvenīru pārdevēju.

—    Maciņš pieder Guntiņai no mūsu klases.

—    Kā tu zini, kam pieder maciņš? — Pārdevēja atgaiņājās kā no uzmācīgas mušas. — Ja tas ir Guntiņas maciņš, lai nāk pati Guntiņa un saņem. Ja uzminēs, kas tur iekšā, atdošu.

—   Zinu, kas tur iekšā, — es droši atbildēju. — Tur atrodas cakots lakatiņš, ar kuru viņa vakar slaucīja asaras, kad atzinās, ka sakricelējusi Guntara albumu.

—    Redzēsim, redzēsim, — pārdevēja izvilka no maciņa joti rūpīgi gludinātu un salocītu tumši rūtotu mutautiņu bez cakiņām. — Kur cakiņas? — viņa dusmīgi jautāja.

—   Naudiņa arī ir. Nē, svešu maciņu uzticēt kuram katram nevaru. Ej vien tālāk, puisīt, nav te ko kvernēt. Un pasaki tai Guntiņai, lai nāk maciņam pakaļ.

—   Kur es viņu atradīšu, ja nezinu, kur mūsu klase! — Es biju galīgi izmisis.

—   Redzi nu, — viņa pārmeta, — kas tu par kārtīgu bērnu, ja neturies kopā ar klasi?

Man nebija ko atbildēt, jo būtu gari un plaši viss jāstāsta un viņai nebūtu ne laika, ne gribas uzklausīt, jo galdu ielenca jauna ekskursantu grupa, kas pirka suvenīrus un atklātnes ar Gūtmaņa alas attēliem.

Es tiku atstumts malā, un man bija jāiet projām.

Nolēmu kopā ar sarkancepurainās meitenes baru doties tālāk, bet nekur to vairs nemanīju. Man vairs nemaz negribējās skatīt šīs neparastās alas un ainavas. Jo ilgāk es mētājos viens, jo vairāk ilgojos pēc savas klases. Ikviens klases zēns man šķita mīļš kā brālis un meitene kā māsa, lai gan nezinu, ko jūt puika, ja tam ir īstas māsas un īsti brāļi. Ap mani ir sveši cilvēki, es esmu gluži viens. Esmu par lielu, lai pieaugušie man jautātu, ko es te viens pats klīstu. Un esmu pārāk mazs, lai piebiedrotos kādai pieaugušo tūristu grupai kā līdzīgs.

Tā domādams, es aizmaldījos mežā. Apkārt bija klusums, un tikai mani soļi čaukstināja nobirušās lapas. Gāju un gāju, nezinot kurp. Atcerējos, ka portfelis ir pasmags ēdamā dēļ, kuru no mājām biju paņēmis līdzi. Apsēdos uz kāda celma, notiesāju garšīgās sviestmaizītes un uzkodu pāris sārtu ābolu.

Uznāca miegs. Iepriekšējās naktīs biju ļoti maz gulējis. Rudens lapu sega uz zemes bija diezgan bieza, un es, pabāzis nu jau patukšo portfeli pagalvī, likos uz auss. Mirkli sekoju baltam mākonītim, kas starp kokiem aizslīdēja augstu, augstu zilajās debesīs, un iemigu dziļā miegā.

Pamodies labu brīdi neaptvēru, kur atrodos, bet pamazām atausa sajēga. Tuvojās krēsla. Uznāks tumsa, un man būs jāpavada nakts mežā. Visapkārt nevienas dzīvas būtnes. Pāris reižu, pielicis plaukstas kā tauri pie mutes, iesaucos «a-ū-ū-ū!». Neviens neatsaucās.

Nolēmu iet uz priekšu, vienalga, kādā virzienā. Gāju un gāju, līdz ugunīgos lapu kokus nomainīja skuju koki. Tie bija tumši, nekustīgi un draudoši.

Pēkšņi man ienāca prātā, ka naktī var uzbrukt plēsīgi zvēri vai ļauni cilvēki, un ar katru mirkli man saplaka dūša. Valdīju asaras, lai gan nebija tuvumā neviena, kas mani varētu kaunināt. Atdūros pret bieziem krūmu puduriem, kas sniedzās pāri galvai, un, lauzdamies tiem cauri, saskrāpēju rokas un seju.

Es, protams, nožēloju savu ceļojumu, bet ko tur vairs. Atradu dažas krietnas bekas, taču, nolauzis kātus, redzēju, ka tie tārpaini, un aizsviedu projām. Nonācu mazā klajumiņā ar sārtām bērzlapītēm un atcerējos aizpērno vasaru, kad bija dzīvs tēvs. Mēs ar viņu braucām sēņot dziļā mežā, un man nebija jādomā, kā no tā izkļūt. To zināja tēvs, un es biju drošs. Kas tā bija par sēņošanu! Salasījām divus pilnus grozus.

Izlauzies cauri vēl vienam biezoknim, ieraudzīju taciņu. Nezināju, kurp tā novedīs, bet katrs, kas pa to gājis, ir kaut kur nokļuvis. Tātad es arī kaut kur nokļūšu. Un tiešām, drīz vien sadzirdēju kaut kur lejā upes šalkšanu.

Gauja! Taciņa izveda mani Gaujas krastā.

16. MĪKLAINAIS AKVALANGISTS

Debesis bija kļuvušas mākoņainas, pelēkas, bet kaut kur pamalē cauri mākoņiem atplaiksnīja rieta saule. Tā apgaismoja uz brīdi visu apkārtni, un uz tuvējā paugura, augsta upes krastā, ieraudzīju … Baibu! Es, kā parasts, iekniebu sev rokā, lai pārliecinātos, ka tas nav sapnis, un sastingu kā zemē ieaudzis.

Baiba sēdēja nekustīgi kā akmens tēls, un es arī labu brīdi paliku nekustīgs. Ja ieraudzīs, noteikti aizbēgs. Tagad man jārīkojas. Pēkšņi es tā uztraucos, ka mani sāka kratīt drebuļi. Kaut nu paspētu!

Aizslēpies aiz krūma, pārģērbos akvalangista tērpā un ar gliemežnīcu rokā devos uz priekšu.

Baiba vēl arvien nekustīgi sēdēja un vēroja Gauju. Roku ar gliemežnīcu uz priekšu izstiepis, tuvojos Baibai. Viņa satrūkās. Nolēmu nerunāt ne vārda, lai sevi nenodotu. Apstājos pāris soļu atstatumā un pa maskas acu spraugām vēroju Baibu. Viņa satrūkās, bet, ieraudzījusi gliemežnīcu, priecīgi pasmaidīja.

—   Labvakar! — viņa sveicināja un, saņēmusi rokās gliemežnīcu, kā lielu dārgumu piespieda to pie krūtīm.

—    Paldies, paldies, — viņa čukstēja. — Akvalangist, kur jūs bijāt tik ilgi pazudis?

Es klusēju.

—   Vai akvalangists parasti klusē un tikai klausās, ko citi runā?

Es pamāju.

—   Vai tagad jūs nepazudīsiet uz ilgu laiku?

Es pakratīju galvu. Lejā atskanēja čalas.

—   Tur ir mana klase, — viņa skaidroja, rādīdama ar roku. — Es gribētu iepazīstināt jūs ar savu klasi.

Es klusēju.

Pēkšņi visa klase korī sāka saukt un ūjināt:

—    Baiba! Baiba! A-ū-ū! Mēs braucam uz mājām!

Baiba uzlēca kājās.

—    Uz redzēšanos, akvalangist! — viņa atvadījās.

—    Paldies par jauko gliemežnīcu. Atnāciet vēl! Vasarā ezera dzelmē! — viņa attālinādamās sauca un aizskrēja ar gliemežnīcu rokā.

Viņa nezināja, ka mēs redzēsimies skolā jau rīt.

Es steidzos ātri pārģērbties, lai varētu sekot klases biedriem un atkal nebūtu jāmaldās vienam. Taču pagāja labs laiks, kamēr, izlodājis krūmus, atradu savu portfeli un uzvalku.

Kad nesos pa nogāzi lejā, kaut kur tālu priekšā vēl dzirdēju balsis, bet, kad izgāju uz šosejas, no manas klases vairs nebija ne vēsts.

Tumsā nonācu dzelzce]a stacijā.

Ar pēdējo vilcienu pārguris iebraucu Rīgā.

17. NEGAIDĪTA TIKŠANAS

Klase nākamajā rītā vārījās kā milzīgs katls. Mana ierašanās, par laimi, nevienu sevišķi nepārsteidza. Klausījos brīnumu stāstus, ka Baibai vakar Gaujas krastā tas

pats skolas karnevāla akvalangists atnesis nozaudēto gliemežnīcu. Pie tam viņš nevienu vārdu neesot runājis.

—   Tas būs bijis spoks! — Guntiņa sauca.

—   Pati esi spoks! — Mārīte spiedza. — Skaties, Baibai taču rokā nozaudētā gliemežnīca!

Tiešām, Baiba stāvēja pie loga ar gliemežnīcu rokā.

Brīnums bija arī tas, ka skolotāja Kūdiņa nemaz netaisījās mani izsaukt. Šī diena tika veltīta pārrunām par vakardienas ekskursiju. Viņa turpināja izsaukt visus bērnus pēc kārtas, un katrs stāstīja savus iespaidus. Arī man bija interesanti uzzināt, ko viņi vakar darījuši. Rīgā viņi bija atgriezušies ar autobusu.

Bēdīgi bija gājis Guntiņai. Viņa pazaudējusi maciņu, kurā bijusi nauda (četri rubļi un trīsdesmit septiņas kapeikas), māmiņas fotogrāfija un rūtots mutautiņš..

Atcerējos vakardienas sarunu ar suvenīru pārdevēju un gribēju pateikt, kur atrodas Guntiņas maciņš, bet tad nāktu gaismā mans slepenais ceļojums. Uz papīra lapiņas ar drukātiem burtiem uzrakstīju: «Tavs maciņš atrodas Siguldā pie Gūtmaņa alas suvenīru pārdevējas. Tur tu esi to pametusi.» Un parakstījos «Zorro». Šo lapiņu es uzliku starpbrīdī uz Guntiņas sola, un nākamajā stundā, kad viņa to bija izlasījusi, klase atkal sāka vārīties un mutuļot. Arī šo brīnumu neviens nespēja izprast.

Zīmīte tika rādīta skolotājai. Viņa solīja šodien pat piezvanīt uz Siguldas tūristu bāzi un lūgt, lai šo maciņu nodod viņas māsai, kas šovakar dodas no savas darba vietas komandējumā tieši uz Siguldu. Pēc divām dienām Guntiņa zaudējumu saņems.

Es sēdēju galvu nodūris. Baidījos skolotājai par sevi atgādināt. Visu pirmo stundu viņa mani neievēroja.

—   Labi, — kad otrā stunda jau tuvojās beigām, skolotāja noteica, — bet tagad paskatīsimies, ko Andris pa vakardienu samācījies.

Es jutos it kā mani kāds būtu sagrābis aiz čupra un gatavotos no augstas kraujas mest upē. Bet šajā brīdī pavērās durvis un kāds astotās klases audzēknis, palūdzis skolotājai Kūdiņai piedošanu par traucējumu, paziņoja, ka skolas direktore steidzīgi saucot Andri Tupeli pie sevis.

Tas mani paglāba no divnieka, un es mudīgi devos uz direktores kabinetu.

Nedroši pavēru durvis un sastingu. Tur sēdēja milicis, turpat atradās sainis ar manu skolas formas tērpu, kuru sers Serjozo bija pavēlējis donam Donaldo nomainīt pret džīnsiem. No saiņojuma rēgojās manas vecās žaketes mazliet nosmulētā apkakle un piedurkne. Turpat sēdēja … Es pievēru acis un atkal atvēru, lai pārliecinātos, ka tā ir īstenība. Jā! Milicim blakus sēdēja zinātnieks, kura dzīvoklī es atrados bandītu gūstā.

Manā priekšā nostājās direktore.

Es nodūru galvu un pētīju viņas kurpes ar siksniņām un sprādzītēm.

Direktore ar diviem pirkstiem pacēla manu zodu uz augšu. Sadūšojos un paskatījos viņai tieši acīs. Acis viņai nebija bargas, un es kļuvu drošāks.

—    Kam pieder formas tērps, kas tev mugurā?

—    Guntaram.

—   Tā. Un kam pieder formas tērps, kas ir sainī?

—   Man, — es atbildēju.

—   Vai tu nebrīnies, ka milicijas darbinieki to atraduši profesora dzīvoklī pēc bandītu apcietināšanas?

—    Nebrīnos, —.es atbildēju.

—   Tas ir viņš, tas pats puika! Kā tad! — profesors, manī vērīgi palūkojies, sacīja.

—   Žaketes kabatā bija tava skolnieka apliecība, — milicijas darbinieks paskaidroja. — Tev būs man jāizstāsta visa patiesība.

Es pamāju.

Biju noguris no meliem. Gribējās izkulties no tiem uz visiem laikiem.

Direktore ieveda mūs blakus istabā un atstāja vienus.

Izmeklētājs bija labsirdīgs jauns cilvēks un, par brīnumu, pret mani ļoti draudzīgs. Es sacīju:

—    Esmu ar mieru izstāstīt visu taisnību, izņemot to, ka

karnevala sarīkojuma un Gaujmala akvalangista tērpa biju es.

—    Labi, vari to nestāstīt, — izmeklētājs iesmējās.

—    Un vēl es nestāstīšu, ka gliemežnīca ir mana.

—    Lai iet, — viņš atkal iesmējās. — Vari arī to nestāstīt otru reizi, jo nupat to izstāstīji.

—   Ak vai! Kā man tas neienāca prātā?

—    Bet kādēļ tu to negribi stāstīt?

—   Tādēļ, ka negribu, lai klase zina.

—    Kādēļ tu negribi, lai klase zina?

—   Ja klase to zinās, zinās arī Baiba un ar mani vairs nekad nerunās.

—   Skaidrs! Tas paliks starp mums, — izmeklētājs solīja.

Es viņam izstāstīju visu pēc kārtas. Par patēvu, par makulatūru, par bandītiem pagrabā un par to, kā baidījos pats vakarā iet uz miliciju ar portfeli.

Kad visu biju izstāstījis, izmeklētājs izsauca Guntaru un ilgi ar viņu runāja divatā.

Guntars pēc šīs sarunas bija ļoti sašļucis un nerunīgs. Es tādu nekad viņu agrāk nebiju redzējis. Viņš staigāja tāds, it kā viņam ļoti sāpētu vēders.

Pēc tam notika klases sapulce un atkal klase vārījās kā milzu katls…

Tagad Guntara vietā klases vecākais ir Pēteris. Viņš organizē dabaszinību pulciņu, kurā es arī iestāšos.

Mēs kopā ar Pēteri apmeklējām profesoru. Viņš mūs uzņēma ļoti laipni un deva padomus, kā sākt nodarbības.

Skolotāja Kūdiņa solīja mūs aizvest ekskursijā uz institūtu, kurā strādā profesors.

Es tagad laboju savus divniekus. Ar tiem Pētera organizētajā pulciņā nav tiesību iestāties. Šo trešdienu būs pirmās nodarbības. Ļoti gaidu trešdienu.

Tikai Baijja man iet garām kā tukšai vietai. Viņa portfeli visur nēsā līdzi manu gliemežnīcu. Kopš viņa to nēsā, neesot saņēmusi nevienu trijnieku. Tā viņa apgalvo. Tas esot talismans — labākā drauga dāvana, kam piemītot burvju vara atvairīt nepatikšanas. Viņas māmiņa nēsājot uz kakla sudraba važiņā iekārtu ļoti mazu vecmāmiņas fotogrāfiju un nekad nešķiroties no tās. Gliemežnīca par lielu, lai to kārtu kaklā, bet portfelī viņa to nēsāšot ilgi, ilgi.

Ilgi, ilgi viņa nezinās, ka akvalangists esmu es, Andris Tupele, kuram viņa negrib pat labdienas teikt. Lai! Varbūt viņa nekad neuzzinās šo noslēpumu, bet varbūt uzzinās. Ja es izaugšu ļoti gudrs cilvēks — kā profesors —, pats viņai to atklāšu. Man noteikti jāsaņemas, jālabojas.

—   Nu, vai apsoli laboties? — patēva balss pārrauj manu domu pavedienu, un es atkal atgriežos īstenībā.

—   Jā, es labošos. Viss būs normāli, — es atbildu. Patēvs beidz mani strostēt un pievēršas televizoram.

Tūlīt sāksies hokejs.

Es aizeju uz savu nišu, ieslēdzu galda lampu, aizspiežu ausis, iebāžu galvu grāmatā un dodos mācību ceļojumā.

o

SATURS

1.  Mandeļu ezera brīnumi

2.  Karnevāls ….

3.  Guntars — klases varonis

4.  Neparastā makulatūra

5.  Ciemos pie Pēča Pīkstuļa

6.   Pauris un Bļauris .

7.  Guntars spēj visu .

8.  Man iet greizi .

9.  Slazdā …………………….

10.  Profesors atgriežas

11.  Istabā pa labi .

12. Atkal mājās .

13. Guntars slavas kalngalos

14.  Notikums ar albumu .

15.  Ekskursija vienatnē .

16. Mīklainais akvalangists

17.  Negaidīta tikšanās

Utu,uAun Jļunepe PAKOBHHA rioiTii <taHTacTiiqecKa« noBecTb

PHra cJlHecMa» 1979 Ha jiaTumcKOM h3i,ikc XyAO)KiuiK JIh.ihh ^īniepe

HB J6 2141 Cecīlija Dinere GLIEMEŽNĪCA

Redaktors 1. Baltvilks Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdis Tehniskā redaktore V. Brālēna Korektore D. Ergle Nodota salikšanai 31.01.79. Parakstīta iespiešanai 23.04.79. JT 00540. Formāts 60x84/16. Tipogrāfijas papīrs N» 1. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 6,04 uzsk. iespiedi.; 5,23 lzdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. J» 306-B1. Cena 35 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. iN» 305;'29858/B-515. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38,'40.

Dinere C.

Di 623 Gliemežnīca: Gandrīz fantastisks stāsts. / Māksi. L. Dinere. — R.: Liesma, 1979. 101 lpp., il.

D 70803 ~ 305 - 394.79.4803010200 L2

M801(11) —79

Content

Dinere Cecīlija Gliemežnīca

1. MANDEĻU EZERA BRĪNUMI

2. KARNEVĀLS

3. GUNTARS — KLASES VARONIS

4. NEPARASTĀ MAKULATŪRA

5. CIEMOS PIE PĒČA PĪKSTUĻA

6. PAURIS UN BĻAURIS

7. GUNTARS SPĒJ VISU

8. MAN IET GREIZI

9. SLAZDĀ

10. PROFESORS ATGRIEŽAS

12. ATKAL MĀJĀS

13. GUNTARS SLAVAS KALNGALOS

14. NOTIKUMS AR ALBUMU

15. EKSKURSIJA VIENATNĒ

16. MĪKLAINAIS AKVALANGISTS

17. NEGAIDĪTA TIKŠANAS

SATURS