Ņizjurskis Edmunds

Grāmata par resgaļiem

Edmunds Ņizjurskis

Grāmata par resgaļiem

.

I DAĻA redaktori un futbolisti

.

Kādēļ Viļčkovas skola interesantāka nekā citās? Olimpiāde turpinās Pans Gondera

Iekams sāku šo stāstu, atļaujiet jūs izvadāt pa Viļčkovas skolu -un iepazīstināt ar dažām tās īpatnībām.

Viļčkovas skola redzama jau iztālēm. Tās sarkanie mūri slejas daudz augstāk par zemnieku būdiņu jumtiem. Medzjana Pšituļiskas, Sosnovkas un pat Piekutovas sādžu bērni skauž viļčkovēnus šis lielas mūra divstāvu skolas dēļ bet taisnību sakot, apskaust nav par ko. Virs skolas durvīm līdzās izkārtnei «Viļčkovas pamatskola» piestiprināta arī izkārtne ar uzrakstu: «Ciema Padomes Prezidijs», bet ir arī vēl trešā: «Viļčkovas pasta un telegrāfā nodaļa» un tas nozīmē ka sķolai ir apakšīrnieki. tiesa kas tiesa, nesen sāka vest ķieģeļus pasta un ciema padomes ēku būvei — tas atradīsies otrpus šosejas. Taču šogad kā jau sacīju, skolai ir apakšīrnieki un pati skola visā lielajā ēkā aizņem tikai trīs istabas — divas augšējā, vienu apakšējā stāvā, tāpēc stundas notiek divās maiņās: vecākajām klasēm priekšpusdienās, jaunākajām — pēcpusdienās.

Šī iemesla dēļ starp ceturto un pirmo klasi, piekto un otro, sesto un trešo pastāvīgi atgadās sadursmes. Vieni apsūdz otrus, ka tie piegružojuši zāli, pārbīdījuši solus, sašvīkājuši galdus, izrakstījuši visu krītu. Un nekad nevar izdibināt, kuru pusē tad īsti taisnība.

Vienīgi septītās klases skolēni brīvi no šādām rūpēm. Viņu klase atrodas kādu simt metru attālumā no galvenās skolas ēkas, vecā mājelē, ko iznomājis Osuhs, jo pats pēc kara pārcēlās uz jaunu māju. Šeit gan tā patumšāk un pašaurāk, toties neviens netraucē.

Izņēmuma stāvoklī ir sestā klase. Viņu telpas atrodas apakšējā stāvā, tieši iepretim ciema padomes durvīm, un viņiem jāatbrīvo telpas ikreiz, kad zemniekiem rodas vēlēšanās noturēt sapulci. Bet nav lielāku nevīžu par pieaugušajiem! Tā vismaz domā klašu dežuranti. Klasē vienmēr tiek sanestas smiltis, dubļi, salmi, tiek atstātas pelnu kaudzes, apdeguši sērkociņi, papirosu kārbiņas. Gadās, ka zēns mokās ap uzdevumu, mērc spalvu tintes traukā un izvelk… papirosa galu, — traips pār visu lappusi! Reiz dežurante Jadzja Pocieškuvna starp soliem atrada kaņepāju pinekli un vecu . zoli, bet Franeks Miksa — pat šņabja pudeli, no kuras, viņa «kompānijas» zēniem rēcot, Miksa salēja atlikušo lāsīti mutē, tīšām skaļi lūpas čāpstinādams un labpatikā vēderu glaudīdams. Baturam gan bija aizdomas, ka Miksa šo pudeli nemaz nav atradis, bet pats atnesis no mājām. No tāda dauzoņas, kāds ir Miksa, visu var sagaidīt. Īstenībā Miksam un viņa kompānijai šis sapulces ļoti ir pa prātam. Pēc katras šādas sapulces viņi ložņā pa klasi, meklēdami neizsmēķē/as cigarešu galus. Vēlāk ar Stefeku Ģoļu tos izsmēķē, Vilku kalnā ganīdami govis.

Dažkārt zēniem gadās atrast arī koka vai stikla iemuti. Reiz viņi uzgāja gandrīz neaizskartu cigarešu paciņu «Stiprie», ko bija atstājis kāds izklaidīgs zemnieks. Un tas viss tikai tādēļ, ka ar klases apkopšanu nav īsti kārtībā. Īstenībā tas jādara skolas sargam panam Kropam, kas ir arī ciema padomes telpu apkopējs, taču viņš sevi uzskata vienīgi par ciema padomes amatpersonu un uz skolas pienākumiem noskatās no augšas. Kad skolas direktors Kropu sarāj, ka viņš pēc kopsapulces nav sakārtojis klasi, Kropa atrūc:

—    Pan Zajončkovski, jūs man neesat nekāda priekšniecība, es esmu pakļauts panam Kupščam.

Kropa gan nenoliedz, ka viņam jārūpējas arī par klases kārtību, taču uzskata, ka pilnīgi pietiek, ja reizi nedēļā pārvelk ar slotu pār grīdu.

Par šo jautājumu direktoram Zajončkovskim nemitīgi strīdi ar ciema padomes sekretāru Kupšču. Arī skolas redkolēģija biežiraksta par šīm nekārtībām sienas avīzē, kas novietota gaitenī. Reiz avīzē parādījās pat sekretāra Kupščas un sarga Kropas karikatūras (tās bija uzzīmējis labākais sestās klases zīmētājs Joņecs), bet blakus dzejolītis:

Skolā liela nekārtība,

Tā ir Kropas nevīžība.

Šņabi dzer viņš, vai ir rīts vai vakars,

Kāds, pan Kropa, tam ar darbu sakars?

Kropam šī kritika ļoti ķērās pie sirds, jo, kur tik viņš pa. griezās, visur tūlīt kāds izsmējīgi pīkstēja pie auss: «Kāds, pan Kropa, tam ar darbu sakars?» Saērcināt viņu krietni saērcināja, bet līdzēts aito nebija nekas, viss palika pa vecam. Taču ļaunākais bija tas, ka skolēnu attieksmes ar abām šīm personām vēl vairāk saasinājās, un kopš šīs dienas Viļčkovas •skolas preses brīvība karājās mata galā. Laime vēl, ka tieši tad lika apspriesta Polijas konslitūcija, tāpēc sekretāram Kupščam bija neērti ierobežot pilsoņu tiesības, citādi gan viņš būtu nesaudzīgi izrēķinājies ar skolas avīzi un tās redaktoriem.

Sekretārs Kupšča ir nervozs cilvēks. Tā, kaut vai piemēram, viņš bieži mēdz izskriet gaitenī un saukt:

—    Ak svētā dievmāte, te jau traks var palikt ar šiem cilvēkiem!

Bet viņam pa pēdām ar cepuri rokā velkas nelaimīgais lūdzējs. Sekretārs Kupšča izliekas, ka neredz lūdzēju, slauka kabatas lakatā kailo pakausi un sūta kādu zēnu uz veikalu pēc vēsa alus. Ja lūdzējs nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta, viņš klusēdams ļauj Kupščam izbrēkties, bet pats tikmēr mierīgi gaida. Izbrēcies un izvaidējies, pans Kupšča pēc kāda laika apsēžas atkal pie rakstāmgalda un, lieliem malkiem dzerdams alu, nokārto visu vajadzīgo.

To visu var lieliski novērot no sestās klases telpām, jo klases durvis atrodas tieši pretī ciema padomes kantora durvīm.

Otrā gaiteņa galā ir pasts. Arī ļoti interesanta iestāde. Pasta nodaļas priekšnieks pans Vcislo parasti visus darījumus ar apmeklētājiem kārto caur mazu, durvīs izzāģētu lodziņu ar plauktiņu. Caur šo lodziņu maz kas redzams. Taču dažreiz laimējas iekļūt pastā iekšā. Viss atkarīgs no pana Vcislo garastāvokļa. Ja pasta logi aizvērti, bet aiz durvīm dzirdama krēsla čīkstoņa un drūma stenēšana, tcffi labāk pastā acu neradi. Pans Vcislo ir nikns. Bet, ja viņš atver logu, drupina uz palodzes zvirbuļiem maizi un svilpo, tā ir zīme, ka var mēģināt. Reiz Stahurkam laimējās sastapt panu Vcislo tik labā omā, ka tas viņam atļāva parunāt pa telefonu. Stahurka pēc ši notikuma veselu nedēļu lielījās, ka runājis pa telefonu, ar to modinādams klasē vispārēju skaudību un apbrīnu. Taču beidzot septītās klases skolēnā Goļa viņu atsēdināja:

—   Ak tad tu telefonēji? — viņš indīgi smīnēja. — Vai atļauts zināt, kam?

Stahurka nosarka.

—    Es . . . tāpat… pa tukšu …

Goļa sāka smieties. Un pēc tam neviens vairs neapskauda Stahurku, visi par viņu zobojās. Pat ticēt viņam vairs negribēja. Bet Stahurka patiešām bija runājis pa telefonu. Viņš nocēla klausuli, pagrieza kloķi un .svešādā balsī noteica «halo». Pēc brīža viņš izdzirdēja šņākšanu un balsi — sīciņu kā peles pīkstienu. Stahurka satrūkās un vai nu aiz bailēm, vai satraukuma klaususi atkal pakāra. Pans Vcislo sāka smieties un paskaidroja, ka tā esot bijusi telefoniste no centrāles un viņam vajadzējis nosaukt numuru. Jā, bet kādu? Pēc tam Stahurka nekādi nevarēja sev piedot, ka bija tik nejēdzīgi izgāzies. Vajadzēja taču telefonistei pateikt vismaz «labdien» vai «atvainojiet» …

Visvieglāk pasta telpās iekļūt tad, kad panam Vcislo izbeigušās cigaretes. Tādās reizēs viņš atver lodziņu un pamāj, lai kāds aizdiedz uz veikalu pēc «smēķa». Gribētāju nekad netrūkst. Pans Vcislo smaida un pasviež naudas gabalu. Kurš satver, tas skrien. Reiz satvert izdevās Viktoram Stopam. Par cigarešu «Lidotājs» atnešanu pans Vcislo ļāva viņam apzīmogot sešas vēstules un parādīja, kā zīmogā maināmi datumi. Beigās Viktors apzīmogoja visu roku ar dažnedažādiem vēsturiskiem datumiem un kādu nedēļu tā staigāja, izraisīdams gluži saprotamu apbrīnu «sīkajos» no jaunākajām klasēm, kuriem lika minēt, kas tie par datumiem,

Pans Vcislo ļauj darīt arī citus darbus. Pēc vajadzības. Zēni var pārdot markas, kuras jānoplēš no caurumotām sloksnēm galda lielumā, svērt vēstules uz maziem, smalkiem svariņiem vai pakas uz lielajiem decimālsvariem. Uz katras paciņas tiek uzlīmēts numurs, bet dažkārt vēl citādas zīmītes ar sarkaniem uzrakstiem: «Steidzami!», «Piesardzīgi, nemest!», «Uzmanīgi!». Dažreiz no pana Vcislo var izlūgties šādas zīmītes. Miksam reiz laimējās iegūt trīs zīmītes ar uzrakstu: «Uzmanīgi — stikls!», un vienu viņš uzlīmēja uz muguras Zosjai Fiļusai, trakoti vīzdegunīgam un neaizskaramam skuķim. Zosja ar šo zīmīti nostaigāja veselas divas stundas, nevarēdama saprast, kādēļ citi viņai iet nopakaļus un smejas. Kopš tās dienas visi viņu saukā par «Stikla Zosju».

Agrāk tīri labi varēja saprasties arī ar pastnieku panu Pendziku. Vajadzēja tikai savervēt viņam dažus avīžu pasūtītājus, jo pans Pendziks uz tiem kars kā vanags uz vistām, un, ja izdevās pierunāt krustmāti vai kaimiņieni abonēt žurnālus «Kopa» vai «Draudzene», pana Pendzika sirds kusa kā lāsteka saulē. Tad no viņa varēja izlūgties atļauju aiznest dažas vēstules adresātiem. Zēns klaudzina pie adresāta durvīm. \

—    Kas tur ir? — saimniece jautā.

—    Pastnieks! — zema balss atrūc.

Saimniece paskatās un kļūst nikna.

—    Taisies kā pazūdi, nešpetni! Kas tie par kumēdiņiem? — un grasās sist zēnam ar slapju lupatu. Tad viņš izvelk no azotes vēstuli un, triumfējoši smaidīdams, pasniedz:

—    Lūdzu, saņemiet!

Pārsteigtā saimniece aplūko vēstuli un, pārliecinājusies, ka tā īstāka par īstu, ar ļoti muļķīgu sejas izteiksmi kaut ko murmina zem deguna, bet citas pat atvainojas.

Taču kopš maija mēneša pans Pendziks noskaities uz zēniem un nevienam vairs nedod iznēsāt vēstules. Un tas viss Stefeka Goļas dēļ. Reiz pans Pendziks iedeva viņam aiznest vēstuli pārdevējai Zosjai Kvapišai, bet viņš vēstuli uzplēsa, izlasīja un izpļāpāja visu, kas tanī bija rakstīts. Vēstuli bija rakstījis Zosjas līgavainis, kas dzīvo Novaja Hutā. Sādžā sāka klīst visādas valodas, un vietējie kavalieri nelika Zosjai mieru ar savām zobgalībām. Sakarā ar to Pendzikam bija lielas nepatikšanas un viņš pateica zēniem:

—    Smurguļi jūs esat un piena puikas! Vai jums var uzticēt vēstules? Turklāt, redzams, jūs esat pēdīgie tumsoņas un nezināt tautas konstitūciju!

Visvairāk zēnus sarūgtināja vārds «tumsoņas». Kā, viņi nezina konstitūciju? Kas gan konstitūcijai kopējs ar Zosjas Kvapišas vēstuli? Bet Batura, kas visu zina labāk par citiem, noteica:

—    Ko brīnāties? Vai esat jau aizmirsuši, kas teikts septiņdesmit ceturtajā pantā?

Zēni ielūkojās konstitūcijā un visu saprata. Nu, bet ir ar tas pastnieks Pendziks gudrs! Un cieņa, ko viņi līdz šim bija izjutuši pret panu Pendziku, divkāršojās.

Taču labās attieksmes bija pagalam. Un, šķiet, uz mūžīgiem laikiem. Žēl gan!

Tomēr arī bez pastnieka Pendzika zēniem vēl bija daudz interesanta Viļčkovas skolā.

Te piestāj automašīna no Biskupciem, te iegriežas «Artosa» aktieri, pulcējas zemnieki un kalnrači no visa ciema, tikai trīs soļu atstatumā atrodas kooperatīvs un uzpirkšanas punkts, te nekad netrūkst kņadas, trokšņa, svešu cilvēku .. . Te pulsē ciema sirds. Un kam tikai ir mazliet fantāzijas un izveicības, — bet viļčkovēniem nekad nav trūcis ne viena, ne otra, — tam šeit klājas tīri labi.

Tagad jūs paši redzat, ka Viļčkovas skola par spīti visām neērtībām, kādas sagādā telpu trūkums un pārlieku tuvu esošā ciema vadība, ieskaitot arī panu Kropu, ir ļoti intere^ santa vieta. Un es stipri šaubos, vai Viļčkovas zēni un meitenes gribētu to mainīt pret kādu citu skolu. Katrā ziņā par sestās klases zēniem droši varu galvot, ka ne. Ja jau runa ir par sestajiem, tad šobrīd viņu dzīve ir gatavā leiputrija. Un kāda vēl!

Pašlaik, piemēram, viņi joprojām vēl dzīvo nesenās olimpiādes iespaidā. Starpbrīžos notiek sacīkstes visdažādākajos sporta veidos: skriešanā un lēkšanā, lodes grūšanā un diska mešanā, vārdu sakot, — vieglatlētikā. Reizēm, diemžēl, tiek praktizēta arī laušanās jeb bokss, kas vietējos apstākļos allaž beidzas ar tā saucamo «ķīseļa nolaišanu». Kamēr laiks pieturējās labs un sacīkstes norisa pagalmā, nebija nekāda bēda. Norāvās tikai tāds, kas pats meklēja kašķi, turklāt pārāk sīvus kautiņus bez žēlastības pārtrauca sargs Kropa. Bet tagad sākušās lietavas, tādēļ sporta dzīve pārcēlusies uz slēgtām telpām, tas ir, — uz klasi, un ierāvusi tajā visus skolēnus. Tagad allaž jābūt modram, citādi ne par šo, ne par to var noraut «āķi», dabūt pa galvu ar papīra lodi vai arī just, ka uz muguras pēkšņi uzlido sportists, kas, trenēdamies augstlēkšanā, sekmīgi pārvarējis solu. Bīstamas kļuvušas pat redkolēģijas sēdes, jo tās pārāk bieži beidzas ar tuvcīņu.

Vienīgās miera salas visā klasē ir pēdējais sols pie krāsns un pēdējais pie loga. Tur nedrīkst trenēties un kauties. Solā pie loga sēž vienmēr miegainais Jasis Skurka. Viņš savas miera zonas neaizskaramību pērk ar desu, ko katru rītu atstiepj sportistiem. Un prasības viņam pavisam niecīgas: lai tikai nesit pa galvu, tad viņš var gulēt pat vislielākajā kņadā. Otrais-rezervāts ir sols pie krāsns: šeit tiek glabātas un lasītas sporta avīzes. Ar milzīgiem pūliņiem iegūtas, tās tiek turētas lielā cieņa, un par tām rūpējas visa klase. Finansiālo grūtību dēļ skolēniem nav pieejami svaigi preses izdevumi. Avīze «Sporta Apskats» Viļčkovā nonāk tikai ceturtajā dienā pēc iznākšanas, bet sestās klases sportistu rokās — tikai pēc nedēļas, pie kam diezgan bēdīgā izskatā. Viņi to saņem kā dāvanu no pana Vcislo vai arī reizēm no kāda, kas atbraucis no Biskupciem.

Visā klasē, kā jau sacīju, izņemot šos divus solus, turpinās olimpiāde. Iebiedētās meitenes klusi sēž klases kaktā. Sieviešu sporta disciplīnas, diemžēl, vēl nav ieviestas, un viņām atliek būt vienīgi līdzjutēju lomā, par ko viņas gan dumpojas, taču līdzēts ar to nav nekas.

Bet klases padome? Tukša skaņa! Kopš ievēlēšanas tā pat pirkstiņu nav pakustinājusi. Un tad — vai tās bija vēlēšanas? Panu Gonderu jau pašā sākumā izsauca uz sādžu, un tad jau katrs darīja, ko gribēja, — dauzījās, bļaustījās, spiedza . .. Tagad dažs labs pat nezina, kas ir klases vecākais, kas — sekretārs, kas — kasieris un kuri īsti ievēlēti sekcijās. Turklāt sapulces protokols nozaudēts.

Vienīgi tā saucamā «kārtības sekcija» — ak, likteņa ironija! — pateicoties meitenēm, kaut kā velk savu dzīvību; vienā klases kaktā ierīkots pat sanitārais stūrītis ar ūdeni, mazgājamo bļodu un tīriem dvieļiem. Nu, un pastāv arī avīzes redkolēģija. Tai vēl kopš pērnā gada saglabājusies daža laba tradīcija, taču grūti pateikt, kā būs tālāk, jo redkolēģiju

pārplūdinājusi īstā «klīsteru» kompānija, un, ja nu vēl slavenajam sportistam, Coļam no septītās, izdosies tikt pie solītās futbola bumbas, tad redkolēģijas darbā var rasties nopietni traucējumi.

Bet ko skolotāju kolektīvs? Skolas direktors pans Zajončkovskis gan laiku pa laikam iedrāžas klasē, nodārdina, saV stāda visu draudzi pa kaktiem un piedraud:

_ Pagaidiet tikai! Tiklīdz man radīsies brīvs brītiņš, es jūs.ņemšu priekšā!

Taču pašlaik ir mācību gada sākums un visi skolotāji ļoti nevaļīgi. Sestie to labi zina un izmanto stāvokli pilnā mērā.

Klases audzinātājs? Tur jau tas suns aprakts, ka sestajiem, lai gan nu jau otra nedēļa, kopš beidzies vasaras brīvlaiks, vēl arvien nav klases audzinātāja.

Neko darīt. . . pagājušajā gadā, kad sestie vēl bija piektie,, viņi neiemantoja diez cik labu slavu. Iepriekšējam viņu klases audzinātājam panam Steļmabam nebija ar viņiem nekāda vieglā dzīve. Uz mācību gada beigām viņš sāka sūdzēties par aknu sāpēm un visu vasaras atvaļinājumu ārstēja nervus kādā piejūras atpūtas namā. Tiesa , gan, visiem labi zināma pana Steļmaha pārliekā bažība veselības un higiēnas jautājumos, taču nevar noliegt arī to, ka šinī gadā viņš bija ar mieru uzņemties divu klašu — piektās un septītās audzināšanu, lai tikai nebūtu nekādu darīšanu ar sesto. Arī pārējie skolotāji neizrādīja sevišķu vēlēšanos uzņemties šo pienākumu. Turklāt viņiem katram jau ir sava klase.

Direktors Zajončkovskis cerēja, ka šīs klases audzināšanu varēs nodot jaunajam mācību spēkam, kāds viņam tika apsolīts Biskupcu Tautas izglītības nodaļā, taču dienas ritēja, bet jaunais skolotājs kā nerādījās, tā nerādījās. Atlika tikai viena izeja: pans Gondera.

Pans Gondera ir Viļčkovas aktīvākā persona, meistars uz. visu. Bailes iedomāties, kas notiktu ar Viļčkovu, ja nebūtu šā Gonderas. Bet, ko bez viņa iesāktu direktors Zajončkovskis, — to vispār nemaz nevar aptvert.

Šis slaidais jauneklis ir visu pasākumu, komiteju un organizāciju dvēsele, svētku un svinīgo sēžu balsts visā ciemā. Viņš dekorē telpas, gatavo referātus un uzrunas, viņš atklāj sapulces, vada diskusijas un saka gala vārdu. Viņš arī brauc uz Izglītības nodaļu, karo par mācību grāmatām un uzskates līdzekļiem, ciema padomē cīnās par telpām, petroleju, oglēm un apkopēju skolas vajadzībām. Nesen viņš izkaroja piecas stikla burkas preparātiem. Vienā sestās klases zoologi jau spirtā ievietojuši zalkti, ko bija notvēruši kādā ekskursijā. Bet Gonderas plāni daudz plašāki: viņš sola sadabūt aparatūru ķīmijas eksperimentiem, jaunas kartes un globusu. Un nav šaubu, ka sadabūs.

Gondera ir enerģisks cilvēks, meistars dažādu darījumu kārtošanā un birokrātisko aizsprostu pārvarēšanā. Ja viņš pie kaut kā ķersies klāt, tad tikmēr neatkāpsies, kamēr nebūs dabūjis vajadzīgo. Jā, viņš nekad nelūdz — viņš izplēš. Viņš nesaņem, bet iegūst. Nenokārto, bet izrauj un izkaro. Tāds enerģisks viņš nu reiz ir.

Un kad vēlāk redz, kā viņš atgriežas aizelsies un noguris, kā atmet vienmēr uz pieres noslīgušo matu šķipsnu un smaida, gribot negribot jātic, ka visa pasaule pilna stulbu birokrātu, starp kuriem rosās nenogurdināmais Gondera.

Turklāt pans Gondera ir patiešām vispusīgi apdāvināts: viņš pūš tauri un spēlē harmonikas, diriģē kori, dzied, dejo, vada sporta pulciņu Sosnovkā, spēlē volejbolu, boksējas, lec ar kārti un vajadzības gadījumā izlabo gan skolas jumtu, gan pana Steļmaha pulksteni. Bez tam brīvajos brīžos viņš pasniedz stundas.

Ņemot vērā šo pana Gonderas vispusīgo aktivitāti, nav grūti saprast, kāds vēr-tīgs guvums viņš ir Viļčkovas skolotāju saimei. Tādēļ arī direktors tīri eņģeliskā pacietībā samierinās ar pana Gonderas untumiem, dumpošanos un nepieklājīgajiem izsaucieniem, nu kaut vai, piemēram: «Neesmu jums nekāds kamielis!» — un ar tēvišķu gudrību ļauj viņam no sirds izkliegties, bet pēc tam tīri mierīgi uzkrauj vēl vienu pienākumu.

Pats par sevi saprotams, ka sākumā pans Gondera ne dzirdēt negribēja par sestās klases audzināšanu. Viņš kliedza, ka nokratīšot no pleciem visas nastas, ka metīšot visu pie velna, un draudēja direktoram pat ar aizbēgšanu.

Arī šoreiz pans Zajončkovskis ar tēvišķīgu pacietību ļāva viņam izvicināties rokām, izklaigāties un izskraidīties pa klasi, bet, kad jaunais cilvēks, gluži nomocījies, beidzot apklusa, direktors uzlika viņam roku uz pleca un mierīgi sacīja:

— Kolēģi, nepiemirstiet, ka jūs esat zetempoviet is '.

Un nākamajā dienā Gondera ieradās seslaja klase kā klases audzinātāja aizvietotājs.

Miksas kompānija saņēma viņu padrūmām sejām. Taču drīz vien izrādījās, ka bažas veltīgas. Stāvoklis bija viņiem labvēlīgs. Drīz paredzami ražas novākšanas svētki, vēlēšanu kampaņa, labības sagāde valstij … un tāpēc Gonderam nebija ne minūtes brīva laika. Viņš aizelsies atskrēja uz stundu, bet pēc tam atkal nez kur nozuda. Un viss palika pa vecam, tikai klases žurnālā attiecīgajā vielā parādījās ieraksts: «Klases audzinātāja vietas izpildītājs Zenons Gondera.»

Arī kā zooloģijas, fizkultūras, zīmēšanas un dziedāšanas skolotājs pans Gondera pie sestās klases resgaļiem ir liela cieņā. Miksas kompānija viņam neizsakāmi pateicīga par to, ka viņš nokavē iTsācības un jau divas reizes uzdāvinājis viņiem pa brīvai stundai, tā dodams iespēju netraucētiem gatavoties olimpiādei. Nē, pat pašiem lielākajiem slīmestiem nav iemesla sūdzēties par Gonderu.

Taču sesto starpā pastāv nerakstīts likums, ka Gonderas stundās nedrīkst taisīt peksliņus. Tiklīdz viņš parādās klasē, paši nevaldāmākie nešpetņi ar Miksu priekšgalā acumirkli kļūst rāmi. Vai viņi kaunas? Vai varbūt baidās? Vai an negrib sabojāt labās atiieksmes ar Gonderu un pievērsi sev viņa uzmanību? Bet iespējams, ka vienkārši. . .

Lai nu kā, taču tanīs retajos brīžos, kad Gondera bija klases audzinātājs, viņš nevarēja vien nobrīnīties par šīs «grūti audzināmās» klases lēnīgumu.

— Nu, kā tad jums veicas? — kādā svētdienā viņam jautāja Steļmahs, kad viņi abi bija satikušies veikala bulelē.

— Uz galvas danco, ko?

—  Zināt, patiešām dīvaini, bet man viņi liekas tīri rāmi, — Gondera atbildēja.

—  Ko? — Steļmahs nolika glāzi ar minerālūdeni uz galda.

— Nu jā,- protams, jūs viņus redzat, kā mēdz sacīt, garām

' Zetempovietis — Polijas Jaunatnes Savienības (ZMP) loceklis. ZMP — bezpartejiska, politiski audzinoša lauku un pilsētu jaunatnes oigani-zācija. — Tulk.

skrienot, — viņš sāji nosmaidija. — Bet gan jūs viņus iepazīsiet. Ieteicu būt modram! Viņi ir tādi zibeņzeļļi, tādi zibeņzeļļi… — viņš viebdamies dzēra minerālūdeni, ko veikals turēja speciāli viņa vajadzībām. To bija izrūpējis Gondera.

Bet arī tais dienās, kad notika Gonderas stundas, neviens nebija bēdīgs. Nevienā stundā nav tik interesanti kā tieši Gonderas stundās. Tās nemaz nav stundas! Skolā jau sen par tām nerunā kā par stundām … tās ir pavisam kaut kas cits! Sestie par šīm stundām bija dzirdējuši jau no septītajiem. Pirmās Gonderas stundas šā mācību gada sākumā teikto pilnībā apstiprināja.

Atšķirībā no citiem skolotājiem, kuri klasē ienāk cēli un svinīgi ar žurnālu rokās, Gondera iedrāžas aizelsies un jau no sliekšņa sauc:

—    Nu, veicīgi! Ārā! … Ārā pagalmos! Sapulcēties!

Tas nav jāatkārto divreiz. Jau pēc mirkļa visi soļo pa pāriem, pilnā balsī dziedādami:

Nu, heijāl Līksmais vējš, tu dziedi dziesmu, dziedi, Nu dziesmu dziedi, nu dziesmu dziedi!

Un visa skola tūlīt zina, ka Gondera ved kādu klasi ekskursijā. Tā to sauc. Nekad nav zināms, vai tā būs fizkultūras nodarbība, zooloģija, dziedāšana vai zīmēšana. Gondera to visu apvieno tikai viņam vienam zināmā īpatnējā, brīnišķā kārtā.

Viņi iet vai nu uz pļavu, mežu, vai Vilku kalnu. Un tad sākas! Piemēram, Gondera sadala klasi mazās grupiņās, pa trim skolēniem katrā, un izrīko:

—    Jūs meklēsiet posmkājus, jūs — mīkstmiešus, jūs — posmkājus, jūs — mīkstmiešus! Palūkosimies, kuri atgriezīsies pirmie un kuri atnesīs skaistākos eksemplārus.

Visi metas meklēt.

Viņi lodā pa biezokni, ķer dažādus zirnekļus un pārsteigumā apklusušos siseņus. Viņi rāpjas Vilku kalnā, kur zem mitriem akmens bluķiem var dabūt gliemežus, bradā pa dūksnājiem un grāvjiem …

Un tad aizelsušies no visām pusēm nes iegūtos objektus. Pēc tam salīdzina, kura eksemplārs lielāks un skaistāks. Reizēm pagadās kāds retums un nav zināms, kas tas par brīnumu. Gondera paskaidro, rāda caur lupu, stāsta par saķerta dzīvnieku dzīves veidu un īpašībām un tad liek tos zīmēt. Bet, kad skolēni, aizgājuši mājās, ielūkojas mācību grāmatā, atklājas, ka viņi ķēruši un zīmējuši tieši tos dzīvniekus, par kuriem jāmācās.

Tā laiks aizskrien gluži nemanot. Pēkšņi Gondera pārbiedēts izvelk pulksteni, ielūkojas tanī un paziņo, ka laiks doties mājup. Taču nevienam negribas to darīt. Skolā viņi atgriežas noguruši, nomūrējušies, bet apmierināti un ar dziesmu.

Nu jau divi gadi, kopš Gondera ir Viļčkovā un nav skolēna, kas nebūtu aizrāvies ar zooloģiju. Pats Gondera gan nav sajūsmināts. Viņu moka kādas šaubas. Šķiet, ka viņš ne visai tic šo ekskursiju derīgumam. Fakts ir tāds, ka ik pa laikam viņš pēkšņi sāk jautāt no grāmatas, uzdod uz mājām veselas nodaļas un krīt gandrīz vai izmisumā, jo viņam, lūk, šķiet, ka skolēni nekā nejēdzot.

Tādās reizēs klase kļūst drūma un klusa, nokar degunus, bet tomēr .. . piedod Gonderam. Galu galā viņš taču ir un paliek skolotājs. Neviens viņam nevar liegt atprasīt.. .

II nodaļa Redaktoru rūpes. Viktora Stopas noslēpums. Goļa

Kādā septembra rītā skolas pagalmā pie žoga, kur stāvēja nederīgi, dedzināšanai nolemti skolas soli, noritēja sestās klases redkolēģijas sapulce. Sprieda par «Viļčkovas Balss» kārtējā numura izdošanu. «Viļčkovas Balss» — tā ir skolas sienas avīze, kas novietota skolas gaitenī. Tā nav nekāda nieka avīžele. «Viļčkovas Balss» ir ne vien skolas, bet visa ciema avīze. Tiesa gan, izdod to tikai klašu redkolēģijas, taču lasīt lasa ikkatrs, kas iegriežas pastā vai ciema padomē. Padomājiet, kāda milzīga atbildība!

Pirmo avīzes numuru pēc vasaras brīvlaika bija izgatavojusi septītā klase, tagad kārta sestajai. Kas septītajiem nekaitēja: viņi avīzi varēja taisīt veselus divus mēnešus. Bet pamēģiniet sagatavot numuru nedēļas laikā, kad nav pat tik nepieciešama rīka kā rakstāmmašīnas, kad visi raksti jāpārraksta skaistiem, saprotamiem un lieliem burtiem, :— skribelējumus taču neizkārsi! Jūs varbūt sacīsiet, ka īsto avīžu redaktori katru dienu izlaiž pa avīzei un it nemaz nesūdzas.

Tā jau gan ir, bet viņiem nav nekādu citu rūpju: ne viņiem jāgatavo stundas, ne jāgana govis. Un bez tam Karļiks Rudņoks, kura tēvocis ir redaktors Katovicā, stāstīja, ka avīžu redaktori izmantojot špikerus, ko viņiem speciāli sagatavojot preses aģentūras. Bet Viļčkovas redaktoriem viss no sākuma līdz beigām jāuzraksta pašiem. Tādēļ ari sestās klases redkolēģijas redaktoru sejas ir tik drūmas. Septīto izdotā avīze bija sagatavota ļoti rūpīgi, un numurs iznācis svinīgs un gudrs, kaut gan, kā novērtēja Batura, atrauts no dzīves.

—   Mēs viņiem parādīsim, ko nozīmē kaujinieciska avīze! — viņš bija teicis.

Taču pagaidām viņi nebija tikuši tālāk par labiem nodomiem. Bet izdot sliktāku par septītajiem — to nu nekādi nedrīkstēja! Klases gods neļāva! Šobrīd redaktora mapē atradās vienīgi uzzīmēta dzērāja Jasja Ļičidlo karikatūra, kurš pagājušajā svētdienā apdzēries bija vārtījies uz krustcelēm. Nebija nedz pasūtītā raksta par mācību sacensību starp klasēm, nedz par vēlēšanām seimā, nedz raksta par korejiešu bērniem, nedz arī Viktora raksta par labības, gaļas un piena sagādi valstij. Miksa, kam vajadzēja rakstīt par mācību sacensību, bija ieradies skolā, satuntulējis vaigu mātes lakatā, un murmulēja, ka viņam sāpējis zobs un tāpēc nevarējis uzrakstīt. Stahurka, «vēlēšanu» raksta autors, visu pēcpusdienu un vakaru bija malis graudus. Bet Stikla Zosja rakstīšanas vietā bija aizbraukusi ar māti uz Starahovicu mehanizācijas skolu apraudzīt brāli. Varbūt vienīgi Viktors?

—    Viktors neiztaisīs cūcību un uzrakstīs, — Batura, spļaudīdams saulespuķu sēkliņu čaulas, mierināja satrauktos redaktorus.

—    Bet kāpēc viņa vēl līdz šim nav? — redaktori jautāja.

Patiešām, kāpēc? Palūkosimies!

Virtuve bija pilnum pilna ar spalvām. No aizskapja cēlās balti spalvu mākoņi, it kā tur tiktu izārdīts gultas maiss vai vienā reizē plūktas vismaz kādas simt zosis. Dūnas cēlās līdz griestiem, sēdās uz pelargonijām, kas atradās uz palodzēm, uz pakārtā mātes priekšautā uz Osuha melnās cepures. Pat Muris, melns kaķis ar nocirstu asti, kas bija snaudis zem krāsns, aizrijās ar šīm dūnām un neapmierināts stīvā gaitā izsoļoja pagalmā.

Un tas viss tādēļ, ka kaktā sēdošā pilsoņa — Viktora Stopas pacietības mērs ir pilns, tādēļ, ka viņam līdz kaklam šīs spalvas, Osuhs un vispār šāda dzīve …

Lieldienās tika nosvinētas Viktora vecākās māsas Heļkas kāzas ar Feļeku Osuhu, un tūlīt pēc tam atraitne Stopiene ar trīspadsmit gadus veco dēlu Viktoru un otru meitu Zosju pārcēlās uz dzīvi pie Osuhiem. Savu iedzīvīti viņi pārnesa pa drusciņai vien vakaros, lai ļaudis neredzētu, gluži kā zagļi. Pēc tam kādu nakti atbrauca Osuhs ar zirgiem un paņēma visu pārējo.

Viktoram jau no sākta gala nepatika Osuha izkaltusi seja, nokārušās ūsas un kaulainā, izdēdējusī, gluži kā skeleta roka.

Ļaunākais tas, ka Osuhs ar šo roku mēdz glāstīt Viktora vaigus. Osuhs ir labs. Tā vismaz apgalvo Viktora māte un neļauj Viktoram sacīt par viņu neviena slikta vārda.

Protams, māte visu savu dzīvi bija smagi strādājusi no ausmas līdz rietam, tādēļ arī tagad viņai nav iemesla žēloties. Viņa ir apmierināta, ka bērniem nekad netrūkst maizes kumosa, ka virs galvas ir jumts un vēl tādēļ, ka šeit viņa jūtas kā pilntiesīga saimniece: neviens nebāž degunu viņas darīšanās. Jaunais Osuhs, tas, kurš apprecējās ar Viktora māsu, strādā raktuvēs otrajā maiņā un gandrīz cauru dienu ir prom. Saimniecībā viņš nemaisās. No darba atgriežas ap desmitiem vakarā, kad visi pārējie jau guļ; no rītiem ceļas vēlu, tad aiziet uz ciema padomi, kur strādā Heļka, vai arī iegriežas kooperatīvā un tur pie alus kausa apspriežas, patērzē ar vienu otru, bet divos atpakaļ uz darbu, un tā Viktors viņu gandrīz nemaz nedabū redzēt.

Bet draugi viņi ir labi. Feļeks ļauj Viktoram braukāt ar savu riteni, kad tikai viņam iegribas. Feļeks arī mēdz Viktoram draudzīgi uzsist uz pleca un jokodamies dēvē viņu par s īvu «švāģeri», kaut gan Viktoram tas nemaz nav pa prātam, jo skolas biedri jau padzirdējuši šo vārdu un iesauka gatava.

Arī par veco Osuhu nevarētu sacīt, ka viņš ir ļauns, taču velns viņu rāvis ar visu viņa labumu! Tiesa kas tiesa, par pēršanu ir runas nav, pat kliegt nekliedz un arī nelamājas, kā to darīja Viktora tēvs, kad bija vēl dzīvs. Osuhs ir pārāk dievbijīgs, lai to darītu. Ja viņam kaut kas nav pa prātam, viņš tikai pacietīgi nopūšas. Bet Viktoru Osuhs, šķiet, pa īstam iemīļojis. Pasūtīja viņam virsnieku zābakus — glaunu

glaimos ar spīdošiem stulmiem. Arī ar ēdienu neskopojas. Svētkos, kad pusdienās ēd vistu, Osuhs dod viņam aizsāktu vistas kāju, ar ko pats zobu trūkuma dēļ nevar tikt galā: «Ņem, Viktoriņ, ēd nu uz veselību …» Viņam pat prātā neienāk, ka Viktoram pretīgi ēst pēc viņa, kaut arī tā ir vistas kāja.

Taču ar visu to varētu tīri labi samierināties, ja Osuhs, it kā baidīdamies, ka zēnam kļūs garlaicīgi jaunajā mājā, allaž nesameklētu kādu darbu. Ne jau aiz ļaunuma, viņam tikai tāds raksturs: necieš, ja kāds sēž dīkā. Arī pats viņš augām dienām ņemas pa saimniecību, Viktoru modina jau piecos no rīta un, kad deviņos vakarā Viktors iet gulēt, vēl aizvien dzirdami Osuha šļūcošie soļi. Viktoram liekas, ka Osuhs vispār nemaz neguļ.

Cauru dienu Viktoram pie auss skan Osuha labsirdīgā, mazliet aizsmakusi balss: «Nāc nu, mīļais Viktoriņ, saplūksim kapājamo… Paklau, Viktoriņ, raktuvē jau dienasvidu nopūta, lonētu padzirdīt zirgus. Tava māte pagalam nomokās rakdama, palīdzēsim viņai… Ejam, Viktoriņ, izmetīsim mēslus: tik daudz sakrājies, ka govis astes dauza pret griestiem … Tagad pakulstīsim linus . .. Aiziesim uz veikalu pēc petrolejas …» — un to visu viņš saka daudzskaitlī. Varētu domāt, ka viņš strādās kopā ar Viktoru … Bleķis!

Bet., ja Viktors mēģina kaut kā izlocīties, virsū klūp māte: viņš esot nepateicīgs … sliņķis …

Heļkai gan ir labi: viņa strādā ciema padomē un mājās nekā negrib palīdzēt. Atnāk no darba, uzgriež radio uz to visskaļāko un sēž kā kāda ķeizariene. Osuhs gan met uz viņu īgnus skatienus, taču sacīt nekā nesaka — Feļeks to nepieļautu.

Jo ļaunāk Viktoram. Visi darbi noveļas uz viņa pleciem.

Pats ļaunākais ir tas, ka mācīšanos Osuhs neuzskata par nopietnu darbu. Tādu nodarbošanos kā stundu gatavošanu viņš vispār neatzīst. Pēc viņa domām, pilnīgi pietiek ar to, cik māca skolā. Nu, un tagad vēl izgudrojis ar šīm spalvām!

… Kad septembra pirmajā pusē pieņēmās aukstums, Osuhs sāka sūdzēties, ka jaunlaulātie paņēmuši viņa pēli un viņš salstot zem seģenes. Vakaros viņš noāva kājas un sildīja pie uguns savus drausmīgi tievos, vecīgos stilbus, stenēja un vaidēja, kustināja kāju pirkstus, žēlodamies, ka tie kļūstot aizvien stīvāki. Pēc tam it kā garām iedams viņš ieminējās,

ka spalvas gan atrastos, taču neesot neviena, kas būtu ar mieru tās plūkt, jo «ļaudis tagadiņ izlaidušies». Tā runādams, viņš domīgi glaudīja neskūto zodu un meta zīmīgus skatienus uz Viktora pusi, taču zēns nelikās saprotam, par ko iet runa. Beidzot, redzēdams, ka uz labprātīgu pieteikšanos nav ko rēķināt, Osuhs kādā vakarā, kad Viktora māte mazgāja veļu, atklāti noprasīja Viktoram, vai viņš no rīta pirms iešanas uz skolu mazliet nepaplūktu spalvas — darbs esot viegls un kaulus nelaužot.

Viktors kā glābiņu meklēdams palūkojās uz māti, taču viņa neatsaucās ne ar pušplēstu vārdiņu, tikai vēl spēcīgāk sāka berzt veļu, bet Osuhs aizšļūca uz pieliekamo kambari, klepodams izvilka no turienes tādu spalvu maisu, ka likās — tanī sabāztas vairāku paaudžu milzīgu zosu baru spalvas, un nolika to zēna priekšā.

— Nu, tad plūc ar!

Ko gan Viktors varēja darīt? Viņš izlikās, ka plūc, bet asinis tā ir vārījās. Visu viņš ir pacietīs, bet to nu gan necietīs! Šo spalvu dēļ varēja nokļūt apsmieklā uz visu mūžu. Laime vēl, ka klasē neviens nezina par šo kauna pilno nodarbošanos. Zina vienīgi Stefeks Goļa, gandrīz pieaudzis puisis, septītklasnieks un sportists, kurš dzīvo tepat kaimiņos. Bet par Goļu Viktors ir drošs. Goļa nepīkstēs ne vārdiņa, jo viņus abus vieno sevišķa slepena noruna, kas, pagatavota divos eksemplāros, tiek rūpīgi glabāta aizlodētās zābaku smēres kārbiņās. Sākumā, viņu draudzības pirmajā posmā, zēni kārbiņas nēsāja pakārtas kaklā kā amuletus, taču tas bija neparocīgi un traucējoši, tādēļ vēlāk viņi tās ieraka zem žoga.

… Ik pa brītiņam Viktors šķielē uz sienas pulksteni.

Šodien viņš nolēmis plūkt spalvas tikai līdz septiņiem, bet pēc tam — lai notiek, kas notikdams : — jānobeidz gatavot

stundas, jo skolotājs Sondejs ņēmis viņu uz grauda. Bet vecajam Osuha pulkstenim piemīt dīvaina īpašība: jo biežāk uz to skatās, jo lēnāk tas velkas.

Taču beidzot! Vecais pulkstenis aizrijās, iešņācās un ar tādām pūlēm nosita septiņus, ka ik pēЈ sitiena likās — nupat, nupat tas apstāsies uz mūžīgiem laikiem. Viktors iesvieda spalvu maisu pasolē, pa roku galam notrausa no apģērba pūkas un žigli pa kāpnēm uzskrēja bēniņu kambarītī, kur viņš gulēja. Nonācis tur, Viktors vispirms steidzīgi izpildīja dažas noslēpumainas manipulācijas. Uz ceļiem parāpoja zem gultas, ielūkojās tur stāvošā melnā kastītē, pārbaudīja iespraudes un vadus, kas stiepās no kastes kaut kur aiz loga, un tad trīsreiz nospieda loga rāmī iemontētu vienkāršu plātnīti.

Pēc tam viņš no galda atvilktnes izņēma burtnīcas un grāmatas — vēl gluži jaunas, bet jau ar «cūkausim», ielūkojās dienasgrāmatā un pārbaudīja, kas uz šodienu uzdots. «Johaidi, nu esmu trubā!» Matemātikā divi uzdevumi, bet viņš par tiem bija pilnīgi aizmirsis! Uztraukumā Viktors iekoda pirkstā. Ek, bleķis — gan jau stundā nospiedīs no Karļika Rudņoka. Kas vēl? Dabas mācība un vēsture — nospļauties! Pārlasīs brīvstundā un, ja izcels, — gan kaut ko jau nolies. Tikai tas sacerējums poļu valodā… Uzrakstītas tikai septiņas rindiņas, bet pieklājība prasa, lai būtu vismaz viena lapas puse. Viktors ātri sadabūja burtnīcu, tintnīcu un ķērās pie rakstīšanas. Pēkšņi roka ar spalvu sastinga gaisā. Mīļā stundiņ, bet raksts sienas avīzei? Viņš taču bija zvērējis Baturam, ka uz šodienu noteikti uzrakstīs! Nu, šoreiz gan Viktors izlingos no redkolēģijas, tas ir skaidrs kā «āmen» baznīcā. Baturam jau sen zobs uz viņu.

Batura gribētu visus komandēt. Viņš nevar ciest, ka Viktoram ar Karļiku ir savi noslēpumi un ka viņi biedrojas ar Stefku Goļu no septītās, kurš ir jau gandrīz pieaudzis un drīzumā saņems īstu futbola bumbu! Kaut gan — vai tikai Goļa viņus nešmauc ar to bumbu? Viktors ieslīga pārdomās, grauzdams spalvās kātu.

Virs veclaicīgas gultas, kurā zem milzīga pēļa krāca izstīdzējis pusaudzis ar garenu, kalsnēju seju un pamatīgu degunu, trīsreiz noskanēja sienā iemontēts zvans. Blakus šim instrumentam, piesprausti pie sienas, karājās no avīzēm izgriezti attēli. Vienā no tiem bokseris Hihla stāvēja cīņas pamata pozicijā, otrā — treneris Štama ar dvieli apvēdināja bokseri Antkeviču. Lampas vietā no griestiem virvē nokarājās smags, blīvi oiebāzfs maiss.

Zvana uzmodināts, zeņķis kaut ko miegaini noņurdēja, izberza acis un pielēca no gultas. Vienā rāvienā viņš bija pie sienas spogulīša, piepūta vaigus un pataustīja virslūpu. Vakar, sekodams Juza Matulas padomam, viņš bija nodzinis pirmās, tikko manāmās pūkas: lai ātrāk uzaugtu īstas ūsas. Diemžēl pa šo nakti ūsas nebija uzaugušas, toties deguns šķita vēl garāks un it kā uztūcis. Tas tādēļ, ka Stefekam Goļam ir iesnas. Viņš bija saaukstējies pirms divām dienām, kad līdz sviedriem trenējās lodes grūšanā vai, pareizāk sakot, piecus kilogramus smaga atsvara grūšanā, ko bija nočiepis tēvam no veikala. (Lūk, kādēļ Viļčkovas kooperatīvā nav neviena pieci kilogrami smaga atsvara.)

Vīlies un apbēdināts Goļa visu savu niknumu izgāza uz treniņa maisu, sirdīgi apstrādādams to vairākas minūtes, līdz sajuta nogurumu. Tad viņš pataustīja roku muskuļus, nopūtās un nesteigdamies sāka ģērbties.

Pirms iziešanas uz skolu viņš no kabatas izvilka saburzītu vēstuli, ko viņam bija atsūtījusi krustmāte Geņa no Čenstohovas un, kaut gan zināja to jau no galvas, vēlreiz acīm pārslīdēja pāri rindām.

«Vēlu Tev Tavā vārda un dzimšanas dienā beidzot pieņemties prātā un mazāk domāt par muļķībām, bet vairāk par mācībām. Nu jau Tu esi piecpadsmit gadus vecs vīrietis (tas bija pasvītrots divas reizes), un laiks būtu attapties un nesagādāt raizes savai nabaga mātei, kura Tevi par daudz lutina. Izsūtu Tev futbola bumbu, kuru Tu lūdzi, kaut gan īstenībā nemaz neesi pelnījis. Kļūsti taču reiz nopietns, vecais palaidni, citādi šī būs pēdējā dāvana, ko Tev sūta Tava vecā krustmāte, kura jau tā jūt sirdsapziņas pārmetumus, ka izsūta Tev šo bīstamo dāvanu.»

Goļa paraustīja plecus. Uzrakstīts taču melns uz balta: «Izsūtu Tev futbola bumbu …», bet bumbas vēl līdz šim nav. Kas ar to būtu varējis notikt? Stefekam pa galvu klejoja visdrūmākās domas. Var tiūt, ka to nospēruši pastā? … Bet ja nu šie, no sporta kolektīva, nenoturējušies pretī kārdinājumam? .. . Viņi vienmēr čīkst par sporta piederumu trūkurnu … Bet var būt, ka pastnieks Pendziks tīšām aizturējis? Kopš tā ļembasta ar Kvapišuvnas vēstuli pastnieks Pendziks uz Stefeku skatās kā uz noziedznieku. Viss iespējams. Tāda bumba — gardu gardais kumoss. Stefeks jau trīs reizes bijis pastā, bet bumbas kā nav, tā nav. Pats ļaunākais tas, ka zēni arī sākuši šaubīties … Daži gluži vienkārši uzskata, ka tā bumba ir parastā viņa lielība. Bet tas nekrietnais zīdainis no sestās, Batura, visu klātbūtnē bija zobojies par viņu:

—  Bet lej gan tu, Goļa, par to vēstuli. Krustmāte šim rakstījusi — varbūt ar nūju smiltīs! Ja jau tev tā vēstule ir, tad parādi!

Ek, ja viņš varētu parādīt! Taču vēstule diemžēl nav domāta rādīšanai sakarā ar iepriekš citētajām krustmātes frāzēm, kas aizvaino piecpadsmit gadus veca vīrieša cieņu.

—  Vecā sprediķotāja, — Stefeks ņurd, — nekad viņa nevar iztikt bez morāles!

Izslaukusi govis, pabarojusi un apkopsui Osuha cūkas, Viktora māte ar piena ķipīti ienāca virtuvē gatavot brokastis. Ieraudzījusi gaisā lidojam pūkas, viņa skumji pakratīja galvu un smagi nopūtās. Tad ķērās pie uguns iekuršanas pavardā.

Plīts riņķu un katlu šķindoņa iztraucēja Viķtoru no domām. Pie joda ar rakstīšanu tukšā dūšā! Derētu nokāpt lejā pabrokastot. .. Bet kas tas? Virtuvē dzirdama dusmīga balss. Tā ir māte. Klaigā, šķendējas un žēlojas. Kas šai lēcies? Viktors knaši nometas pa trepēm lejā, bet uz pēdējā pakāpiena pēkšņi apstājas. O, johaidi, nu ir vakars! Viņš iekož pirkstā.

Caur plaši atvērtajām virtuves durvīm veļas brūnu, kodīgu dūmu mutuļi. Māte tup uz ceļiem pavarda priekšā un pūš, bet, jo spēcīgāk viņa pūš, jo kuplāk mutuļo dūmi. Brokastis vējā, tas ir skaidrs. Jāsakombinē kaut kā vismaz sauss ēdamais. Viktors piesardzīgi ieslīd virtuvē. Māte lūkojas viņā aizdomīgi.

— Jau atkal tev netīra sirdsapziņa, — viņa pukojas. Viktors nosarkst. Vai patiešām māte būtu uzodusi? … Nē, nevar būt, viņa vēl nevarēja to zināt. Taču drošs paliek drošs, labāk dot kājām vaļu.

Viktors paķer no galda maizes kumosu, uz krāsns žāvēties noliktos zābakus un . .. prom ir!

Bet ir gan tā mate gudra! Goļa apgalvo, ka katra māte esot pa pusei gaišreģe.

Sirdsapziņa Viktoram patiešām nav tīra. Vakar abi ar Karļiku Rudņoku viņi bija spēlējuši skursteņslauķus, uzlīduši uz jumta un no turienes laiduši skurstenī vecu slotu, iesietu virvē, kam galā akmens. Pie trešās reizes slota aizķērusies, viņi parāvuši spēcīgāk un izvilkuši — virvi, bet slota bija palikusi skurstenī!

Kambarītī Viktors steidzīgi apvelk zābakus, uzliek cepuri, bet grāmatas un burtnīcas savelk ar siksnu. Pēc mirkļa viņš., jau ir uz ceļa.

III nodaļa nelāga atgadījums redkolēģijā. Zooloģijas stunda. Viktora atriebība. Atcelšana no amata. Rudņoka ideja. Futbola bumba

Skolas vārtiņu priekšā Viktors apstājās, sakārtoja cepuri un nolasīja no piedurknes dažas spītīgas pūkas. Tad arsatraukumā pukstošu sirdi un ļoti netīru sirdsapziņu, bet gluži vienaldzīgu un cienības pilnu sejas izteiksmi iesoļoja skolas pagalmā.

Viņam parādoties, redkolēģijas locekļi pielēca kājās.

—  Nu kā, vai uzrakstīji? Rādi šurp! — viņi apstāja Viktoru, raudami burtnīcas no rokām.

— Ko ķerstieties? — Viktors atgaiņājās. — Man nav raksta.

—  Kā, nav? — Batura jautāja, dusmās pietvīkdams.

— Nav un cauri, — norūca Viktors un pēc brīža piemetināja: — Nebija vaļas.

—  Nu, vai zini, tā ir cūcība! — Batura izsaucās.

Viktors paraustīja plecus.

— Ne jau visiem tik daudz brīva laika kā tev! — viņš noteica caur zobiem.

Ap redaktoriem bija sapulcējies prāvs skolēnu bars, kas ar ziņkāri sekoja ķildai. Kāda meitene, maza un sīka gaišmate ar melnām, spridzīgām acīm un tievām biželēm, ļauni smīnot, kaut ko čukstēja savām draudzenēm.

— Protams, ka viņam nebija vaļas, — viņa zobgalīgi iesmējās, — viņš taču visu rītu plūca spalvas!

—    Ko? — bērnu acis iedzirkstījās nebēdnīgas uguntiņas.

—      Neklausieties! Viņa melo, maita tāda! — iesaucās Viktors, nosarkdams kā vēzis.

—      Meloju? Es meloju? Nu, tad palūkojieties paši! — meitene pieskrēja pie Viktora un nogrūda viņam cepuri no galvas. — Vēl tagad mati pilni pūku un ari drēbes. Lūdzu, — viņa noņēma Viktoram no muguras spalviņu.

Viktors nikni atgrūda meiteni.

—    Plūca, plūca spalvas Osuha pēlim! — viņa klaigāja.

—     Ehe, švāģerīt, pamatīgi gan tevi iejūguši, — Viktoram pie auss iespiedzās Miksa, un visa klase sāka rēkt no smiekliem.

— Klausieties, klausieties! Pārākie podi! Švāģeris plūcis spalvas!

Skolēni aplenca Viktoru: dažs mēģināja izvilkt viņam spalvas no matiem, cits nolasīt no apģērba. Viktors nikni pretojās un zvēla ar dūrēm, kur vien pagadījās.

Batura, dusmās sakodis lūpas, kārtoja redakcijas materiālus papes mapē, it kā turpmākā ķīviņa gaita viņu nemaz neinteresētu. Batura nekad nepiedalās kautiņos. Viņš stāv tam pāri.

Skolas pagalmā elsdams iedrāzās spēcīgs tuklvaidzis zeņķis īsiem, stāvus apcirptiem salmu krāsas matiem.

—   Karļiks! Karļiks ieradies! — atskanēja brīdinošas balsis.

—   Kas ir? Ko tur vālē? — Karļiks sauca, ar elkoņiem lauzdamies cauri ziņkārīgo drūzmai.

—   Urā, Viktor, nepadodies! — viņš sāka griezt uz riņķi velosūknīti.

—   Lēnāk, lēnāk, neesi nu tik varens! — apkārtējie sašutuši protestēja. — Noliec to bleķi!

Karļiks nometa velosūknīti un nosvieda svārkus.

—   Kriza, pieskati! — viņš uzsauca mazam, mūsainam zeņķim, kura apaļo galvu slēpa pārlieku liela cepure.

Jau pēc mirkļa zemē valstījās kādu desmit kāju un tikpat daudzu roku mudžeklis. Mazie no otrās un ceturtās bijīgi atkāpās, atbrīvojot vietu kaušļiem — redaktoriem.

Tie, kuri nepiedalījās kautiņā, uzmundrināja cīnītājus:

—  Miksa, Miksa, ņem švāģeri aiz krāģa!

—  Karļik, nelsonu šim!

—  Aiz kājas, aiz kājas šo!

—  Vikto-or! Vikto-Or!

Ieskanējās zvans. Jaunāko klašu zēni pazuda kā aizslaucīti, taču sestos zvans neietekmēja. Nav kur steigties. Gon-

dera tik un tā droši vien atkal nokavēs … Un viņi plūcās tālāk, tikai kādā vietā caur blīvo cīnītāju gredzenu, saliecies un ar rokām turēdams degunu, izmisīgi lauzās ārā kāds «sīkais». Nabadziņš acīm redzot bija nejauši iejucis starp cīnītājiem un ne par šo, ne par to krietni samizots.

Kautiņu pārtrauca brīdinošs sauciens:

— Puikas, sargās, Kropa pie horizonta!

Zēni acumirklī sastinga. Otrā stāva logā parādījās sen neskuvies ūsainis un slotas kāts. Pēc tam draudoši pavicinājās varena dūre. Mirkli vēlāk durvīs parādījās Kropa ar vīšķī sagrieztu slapju grīdas lupatu rokā.

Zēni uzrausās kājās un, veikli vairīdamies no slapjās lupatas, diedza uz klasi.

… Dzīve liktos tīri ciešama, ja nebūtu šā Kropas! Viņš ir ieēdies uz zēniem. Nekā tiem nepiedod. Visu redz. Viņam ir riebīgs ieradums parādīties tieši tad, kad tas vismazāk vēlams. Gadās zēnam netīšām izdauzīt logu. Neveiksminieks pamet skatienu visapkārt klusā cerībā, ka neviens to nav manījis, te, kur bijis, kur ne, kā no zemes izaug Kropa un zveļ tam ar slotu pa muguru, it kā speciāli būtu gaidījis uz šo brīdi. Vai arī — zēns tēmē biedram ar slapju tāfeles lupatu, un tieši tanī mirklī jāatveras klases durvīm un lupatai jāuzķeras uz Kropas slotas. Citreiz atkal zēns notēlojis, ka viņam sāp zobs (īstenībā viņš nav atrisinājis drausmīgo uzdevumu par divām ūdens caurulēm un baseinu), un brīvo stundu bezrūpīgi pavada pļavā, ēzdams riekstus, kuru tam pilnas kabatas, kad pēkšņi viņa priekšā izaug milzīga ēna. Kropa, protams. Un vajadzēja viņam tieši tagad iet garām!

Kropam zināmi daudzi tamlīdzīgi, kutelīgi noslēpumi. Viņš zina, it kā saož, kas un kad solā iegriezis sirdi, kas nočiepis krītu un kurš ko runājis.

Bailes iedomāties, kas notiktu, ja skolotāju kolektīvs gribētu to visu uzklausīt un noticēt tam. Taču, par laimi, starp abām šīm varām valda diezgan saspīlētas attieksmes.

Rūgti maldītos tas, kurš iedomātos, ka ciema padomes amatpersonas, pana Kropas, rupjā iejaukšanās būtu atņēmusi klasei iespēju nolūkoties efektīgajā noslēguma skatā, ar kādu beidzās redkolēģijas sadursme.

Tiklīdz Viktors pārkāpa klases slieksni, no visām pusēm atskanēja:

—  Švāģeris, švāģeris, zosu dīrātājs, spalvu plucinātājs!

—  Ko viņi tev tā piesējušies? — Karļiks jautāja. No kauna un dusmām Viktors sakoda zobus. Ieraudzījis otrā klases stūrī ņirdzīgo Miksas seju, viņš metās tam virsū. Miksa uzlēca uz sola un, izmucis Viktoram, turpināja mēdīties. Viktors sekoja viņam, un tad tik sākās joņošana pa čīkstošajiem soliem! Izbiedētās meitenes sabēga klases kaktā.

Pēkšņi Miksam paslīdēja kāja, un viņš smagi nogāzās zemē, sāpīgi atsitot celi pret sola malu. Viņš mēģināja piecelties, taču no sāpēm pat iesēcās. Viktors aklās dusmās metās pretiniekam virsū un sāka to dauzīt, cik jaudas.

Miksam palīgā piesteidzās visa viņa kompānija. Draudēja izraisīties atkal vispārējs kautiņš.

Pēkšņi atvērās durvis, un uz sliekšņa parādījās Gondera.

—  Nu, žigli! Sapulcēšanās pie … — viņš iesāka, bet aprāvās. Zēni, strauji elsdami un steigā glauzdami izspūrušos cekulus, lēca no soliem zemē. Sejas visiem bija dīvaini sa-. stingušas. Ejā starp soliem, balstīdamies pret galdu, stāvēja Miksa — nedabiski bāls un tāds kā īsāks.

—  Kas noticis?

—  Nekas, lūdzu, skolotāj … mēs tāpat vien… — Miksa pūlējās smaidīt, taču lūpas viņam bija sāpīgi saviebtas.

—  Stopa, kas šeit notika? — Gondera, paspēris soli uz priekšu, jautāja.

—  Ē … nekas, — Viktors nolaida acis, slēpdams saplēsto svārku kabatu.

—  Mēs mazliet trenējāmies, — steidzīgi paskaidroja Karļiks. — Solus tūlīt sakārtosim.

Tikmēr aizmugurē stāvošie zēni draudīgi rādīja meitenēm dūres, lai kāda neiedomājas klaeoties.

Gondera pārlaida klasei pētošu skatienu. Galvas noliecās. Skolotājam bija tāds skats, it kā viņš visu zinātu.

— Nu, draudziņ, panāc te priekšā, — Gondera pamāja Miksam, — un pasoļo.

Zēni iekoda lūpās. Nu ir beigas! Gondera uzzinās patiesību! Un Viļckovā nebūs vairs neviena cilvēka, kas ticētu viņiem — sestajiem! Pēdējā draudzība zaudēta!

Miksa palūkojās biedros ar sāpju pilnu skatienu. Viņš sakoda zobus un — ak, brīnums — izsoļoja klases priekšā gluži normālā gaitā. Tikai viņa šaurās kaķa ačeles samiedzās vēl šaurākas, lai pa tām neizsprauktos aiz sāpēm sanesušās asaras.

Gondera brīdi vilcinājās … Gribēja vēl ko jautāt, bet tad palūkojās pulkstenī un ātri tādā kā aizlauztā balsī sacīja:

—  Nu, pasteidzieties, ejam …

—  Lūdzu, skolotāj, kas jāņem līdzi?

—  Kā parasti — zooloģija un zīmēšanas bloki.

Visu ceļu Gondera izskatījās domīgs. Arī dziesmas todien nedziedāja. Visi jutās skumji. Kaut kas bija nostājies starp viņiem un skolotāju. Skolēni saprata, ka Gondera visu zina, un tas viņiem nedeva mieru.

Visu garo ceļu Viktors perināja atriebības plānu. Kā viņš paraudzījās uz priekšu — uz Jadzjas tievajām biželēm, tā līdz asinīm sakodīja lūpas un sažņaudza dūres tik cieši, ka nagi sāpīgi iespiedās delnā. Vislielākais zobs viņam bija uz Jadzju. Jā, nevis uz Miksu, bet tieši uz Jadzju. Viss tikai viņas dēļ! Riebīgā odze! Viņa to rūgti nožēlos! Gan Viktors viņai parādīs! Un savu māsu, Zosju, arī noslānīs: lai nedraudzējas ar tādu klačeni, kas viņu, Viktoru, izspiego. Jau tā viņam dzīve nav viegla.

No šīm pārdomām Viktoru iztraucēja kādas rokas spēcīgs spiediens. Tas bija Karļiks.

—  Es zinu, kādēļ šie tā smējās, — viņš čukstēja. — Bet tu neuztraucies, tas ir špicka pret to, ko es tev pastāstīšu, — Karļiks sāka runāt pavisam klusi. — Bet vai tu nevienam nestāstīsi?

Viktors ziņkārīgi paraudzījās viņā.

—  Nu?

—  Raktuvēs ir spiegs.

—  Ko tu runā?

—  Jā, man ir pierādījumi.

Mirkli abi gāja klusēdami.

—  Vai tu tagad nepārdomāsi? — Karļiks čukstēja.

— Es? — Viktors jutās aizvainots. — Esmu ar mieru kaut vai šodien!

—  Vai gumijas zābaki tev ir?

—  N… nē.

— Draņķīgi. Zabaki — pats svarīgākais. Tēvs teica, ka tur esot traki slapjš.

—  Vai ar plikām nevar?

—  Nosalsi kā prusaks.

—  Ko lai dara? Varbūt nocelt Osuham?

—  Nē, tas neiet, — Karļiks sarauca uzacis. — Aizņemies no kāda.

—  Kad mēs dodamies?

— Tiklīdz tēvs aizbrauks. Viņam visā drīzumā jāizbrauc. Bet gatavoties jāsāk jau tagad. Jā, vēl kas — paķer līdzi gremojamo. Nevar zināt, cik ilgi tas ievelkas. Var būt, ka dienas divas.

—  Bet lampas?

—  Karbīdenes būs grūti noslēpt. Labāk paņemt kabatas baterijas ar rezerves iekšām, bet lejā varbūt izdosies nozvejot kādam kalnracim karbīdeni.

—  Vai ar Bobuļu visu nokārtoji?

—  Bobuļa ir pārākais censoņa. Šis sacīja, ka tēvs stingri noliedzis ielaist mani raktuvē un viņš kā sargs, un tā tālāk … saproti? Vārdu sakot, nekas neiznāca. Jāizgudro kas cits.

—  Klausies, bet… kas ar to spiegu? — iejautājās Viktors.

—  Pagaidām vēl nekā nevaru tev sacīt. Vācu pierādījumus.

Iestājās drūms klusums.

Smago ekskursijas noskaņojumu izkliedēja notikums atceļā.

Ejot pa pļavu, viņi šķērsoja grāvi. Miksam, kuru bija nogurdinājusi iepriekšējā^cīņa ar Viktoru un pārgājiena grūtības, ļoti gribējās dzert. Ūdens grāvī izskatījās gluži tīrs.

—  Tas tek no* avota, — Miksa autoritatīvi paziņo ja, iegremdēdams roku ūdenī. — Padzersies, puikas!

Viņš sadabūja no mugursomas pudeli, piepildīja to ar ūdeni un sāka dzert lieliem malkiem.

To pamanīja Gondera.

—  Vai tu domā, ka ūdens ir tīrs? — viņš jautāja.

—  Tas taču skaidri redzams …

—  Tādā gadījumā atstāj pudelē mazliet ūdens un klasē palukosimies, — Gondera sacīja. — Tev pat jausmas nav, ko tu esi iedzēris.

Skolā, lai gan bija starpbrīdis, skolēni ziņkārīgi apstāja C'.onderu, kas no skapīša izvilka apbružātu mikroskopu. Pēc neoficiālām ziņām viņš to bija nopircis 1946. gadā no kāda spekulanta par simt zlotiem.

—  Panāc nu šurp, ūdens pumpētāj, — skolotājs pamāja Miksam. — Lūk, es ņemu pilienu šā ūdens, ar ko tu pacienāji savas iekšas, lieku to uz stikliņa… tā … pārklāju ar otru stikliņu un novietoju Uz mikroskopa galdiņa. Griežu … regulēju … tā, nu viss ir kārtībā! Tagad ielūkojies, varoni!

Miksa liekuļotā vienaldzībā piesardzīgi noliecās pie mikroskopa okulāra un pēkšņi šausmās atsprāga atpakaļ: ūdens piliens mudžēja no drausmīgiem ērmiem!

—  Un … es to pa .. . patiešām dzēru, — viņš pārbijies izdvesa.

Visi drūzmējās ap mikroskopu.

Miksa, saķēris ar rokām vēderu, bailēs ieplestām acīm lūkojās te uz Gonderu, te uz biedriem. Jā . .. tagad viņš pilnīgi skaidri jūt, ka visi šie briesmoņi ņudz viņam vēderā.

—  Un kas tagad notiks? — viņš vaid.

—  Iespējams, ka šoreiz tev nekas ļauns nenotiks, — smaidīdams mierina Gondera. — Neuztraucies, tu taču atrodies izdevīgākā stāvoklī nekā tie radījumi, kurus tu esi norijis, jo tu noriji viņus, nevis viņi tevi. Turklāt lielākoties tie ir gluži nekaitīgi vienšūņi. Katrā ziņā šādas sastapšanās, brālīt, uzliek tev par pienākumu tuvāk iepazīties ar šiem zvēriņiem, kuri mitinās tavā vēderā. Bet kompānijas pēc arī pārējiem uz nākošo stundu jāizlasa no grāmatas par vienšūņiem.

Puslīdz nomierināts Miksa rimās vaidēt, taču arī vēl nākošajā stundā juta nelabumu un tādas ērmīgas kustības vēderā. Pans Steļmahs, pamanījis Miksas mokpilno sejas izteiksmi, painteresējās, kas viņam noticis.

—  Viņš, lūdzu, skolotāj, norija vienšūņus, — Stopa paziņoja.

—  Ko-o?

—  Viņam sāp vēders.

Steļmahs līdzcietīgi palūkojās uz Miksu. Steļmahs vienmēr pievērš uzmanību skolēnu veselības stāvoklim, pārbauda roku un galvu tīrību. Viņš liek atvērt klases logus un, kopš skolas vajadzībām izrūpējis aptieciņu, baro visus ar zālēm.

Arī tagad viņš izvelk no vestes kabatas atslēdziņu un, ne vārda nesacīdams, dodas aptieciņas virzienā. Pēc brīža viņš izceļ no aptieciņas klasei tik labi pazīstamo rīcineļļas pudeli.

Redzēdams Miksas šausmas, Viktors gandarījumā nosmīn. Tā viņam vajag, lai saņem pelnīto!

Bet Miksam jau rīcineļļas pudeles izskats vien kā ar roku atņēmis jebkuras sāpes un kustības vēderā.

—  Lūdzu, skolotāj, man jau viss pārgājis, goda vārds, pārgājis, — viņš mēģina pārliecināt skolotāju.

—  Lūdzu, skolotāj, viņam nekas nav pārgājis, — Viktors smaida. — Viņš tikai tā saka, jo baidās … Viņš visu rītu ēda zaļus bumbierus, bet pēc tam dzēra grāvja ūdeni.

Klase aizturēja elpu. Nu, tagad Miksam ir beigas! Cik reizes Steļmahs bija brīdinājis no negatavu bumbieru un nevārīta ūdens lietošanas! Miksu tagad nekas nevar glābt. Tā arī bija — nelīdzēja nekādi paskaidrojumi un viņam vajadzēja izdzert karoti rīcineļļas. Miksa pat noskurinājās. Viņa biedri ar šaušalām nolūkojās šinī baigajā ārstēšanas procedūrā, kādai tika pakļauts viņu vadonis, un raidīja drūmus, draudu pilnus skatienus uz Viktora pusi. Taču Viktors par to nemaz neuztraucās, tikai uzvaroši smaidīja.

Pēkšņi Viktors juta, ka viņu kāds rausta aiz piedurknes. Aizmugurē sēdošā meitene pasniedza viņam četrkārtīgi salocītu zīmīti. Tanī bija rakstīts: «Tā rīkoties var vienīgi cūka.»

Viktors nekavējoties aizsūtīja atbildi: «Nevajadzēja apsaukāties.»

Viņš redzēja, ka zīmīti paķer Batura. Pēc minūtes Viktors saņēma sekojoša satura atbildi:

«Par raksta neiesniegšanu un neglītu rīcību pret biedru redkolēģija nolemj pilsoni Viktoru Stopu atcelt no redaktora amata līdz šā lēmuma atsaukšanai.»

Zem lēmuma bija parakstījušies Batura, Miksa, Joņecs — nav jau nekāds brīnums, viņš no tās pašas bandas! — kā arī Jadzja Poceškuvna (tā ir gan čūska!).

Bet apakšā … Kas tas? Kāds pieraksts: «Es protestēju pret atcelšanu» un paraksts «Rudņoks». Un vēl zemāk: «Vari nepiekrist. Izšķir vairākums. Batura Viļčkovā 1952. gada 11. septembrī.»

Dusmās Viktors sagumzīja zīmīti un nosvieda zem sola. Tad pārdomāja, pacēla to, izgludināja un noglabāja kabatā.

Spļauj, spļauj akā, gan pašiem nāksies vēl izdzert! Pag, viņš vēl tiem parādīs!

Tanī mirklī Viktors pamanīja, ka pa grīdu šurp ripo papīra lodīte. Tā ir vēstule no Karļika. Šādā veidā viņi abi sazinās, kopš skolotājs viņus bija izsēdinājis atsevišķos solos par mūžīgo pļāpāšanu.

Nenolaizdams acis no pana Steļmaha, Viktors mazliet noliecas un paceļ zīmīti.

«Uzspļauj viņiem! Es jau izgudroju plānu, kā iekļūt raktuvēs!!!»

Viktors saintriģēts pagriežas uz Karļika pusi. Karļiks noslēpumaini smaida. Patiešām, ja tikai Karļiks nepūš pīlītes, tad visas šāsdienas nepatikšanas — slota skurstenī, spalvu plūkšana un atcelšana no redaktora amata zaudē katru nozīmi … Nu, lai tik viņiem izdodas ekspedīcija! Batura no skaudības-kļūs zaļš. Nožēlojamais minerālu meklētājs! Lēkāt pa kalniem prot katra kaza, bet iekļūt noslēpumainajā kalna iekšienē? … Protams, redkolēģija lūgs viņus uzrakstīt reportāžu vai sniegt interviju. Un tad Viktors viņiem atspēlēsies . .. «Nevajadzēja mani izslēgt. Tagad zāģē jumtā! Ar tādu šmurguļu bandu man nav nekā kopēja. Tik vien mākat kā sūdzēties un kaitināt cilvēku. Nē, man ne prātā nenāk dot jums rakstu!» Un par lielām dusmām Baturam viņš reportāžu dos septītajiem. Protams, pēc tādas neveiksmes Batura vairs nevarēs būt par galveno redaktoru. Klase sašutumā atcels viņu no šā amata, un tad Viktors ieņems to vietu, kas viņam pienākas.

Šādi iztēlojoties ekskursijas epilogu, Viktors smaida un nepacietībā gaida stundas beigas, kad varēs parunāt ar Rudņoku.

Beidzot zvans!

Starpbrīdī viņš piesteidzas pie Karļika.

—  Nu, ko tu izgudroji?

—  Uzmini!

—  Ek, pasaki, neesi nu bēbis!

—  Tas ir baigi vienkārši, vienkāršāk nemaz nevar būt!

—  Vai paraksimies zem sētas?

Karļiks noraidoši purina galvu.

—  Nolaidīsimies no sētas ar virvi?

Karļiks, noslēpumaini smaidīdams, vēlreiz papurina galvu.

—  Nu, tad es nezinu. Saki taču!

—  Gluži vienkārši ieiesim caur sarga budu.

—  Tu esi aptaurēts! Visu acu priekšā?

—  Jā.

— E! Tu smejies! Tu nekā neesi izgudrojis un tikai lej čugunu!

—  It nemaz neleju, klausies! — Karļiks pieliecās Viktoram pie auss un kaut ko čukstēja. Viktors ieplēta muti, un viņa acis iedzirkstījās.

—  Nē, vai zini, tas patiešām ir nāvīgi solīds plāniņš! Kā man tas uzreiz neiešāvās galvā? Un tik vienkāršs!

Tanī brīdī Karļika uzmanību piesaistīja pastnieks Pendziks, kas ar pasta maisu pie riteņa šļūca uz pasta nodaļu. Acīm redzot bija pienācis Čenstohovas vilciens. Pieklājīgā atstatumā — drošs paliek drošs — aiz viņa satraukts soļoja Goļa.

— Viktor, pajautā šim, vai man nekā nav? — viņš čukstēja Stopam.

—  Kā tad, lai viņš mani nosvētī! Vai tad tu nemaz nevari pagaidīt?

Taču Goļa nespēja ilgāk gaidīt. Mirkli vēlāk, jaunāko klašu skolēnu aplenkts, — ap viņu vienmēr grozījās bars «sīko», kuri ar sajūsmu izpildīja jebkuru Goļas uzdevumu, — viņš cēla kādu knauķi pie pasta loga. Tad viss bars, mežonīgi klaigādams, brāzās uz pasta durvīm.

Acumirklī viss kļuva skaidrs. Bumba bija pienākusi! Ziņa zibeņātri aplidoja visu skolu. Goļa esot redzējis, kā pans Vcislo taustījis apaļu paciņu un brīnījies par tās neparasto veidu un vieglumu.

Pasta lodziņa priekšā vienā mirklī izveidojās drūzma. Otrās un ceturtās klases knauķu pavadonībā Goļa cienības pilns lauzās uz durvīm. Lodziņā parādījās pana Vcislo bālā seja. Viņš plati nožāvājās.

— Vai pēc sūtījuma? Jā, ir gan. Pats gribi saņemt? Nu, tad paraksties šeit.

Goļa parakstās neveikliem ķeburiem un no uztraukuma ne tur, kur vajaga. Pans Vcislo nicīgi atmet ar roku un pasviež Goļam caur lodziņu bumbu. Goļa to satver trīcošajās rokās un sāk piņķerēties ap saiti, kas, kā par spīti, negrib un negrib raisīties vaļā. Dīvainā krustmāte tā apsējusi bumbu, ka tā līdzinās globusam meridiānu un paralēļu tīklā. Par laimi, Goļam netrūkst iztapīgu palīgu. Kāds «sīkais» ir gal.ivs pārgrauzt saiti ar zobiem, kāds cits sniedz savu kabatas nazīti.

Batura nicinoši nolūkojas viņos. Iztapoņu bars! Tu, cilvēks, vari būt pēdējais plukata, kāds ir Goļa, bet, ja tev ir Immba, viņi bizos pakaļ un uz pakaļkājām kalpos…

Beidzot no papīra driskām iznira bumba. No zēnu mutēm izlauzās apbrīnas sauciens. Bumba bija lieliska — oranži brūna un spīdēja kā nolakota! Tā atgādināja nezināmu dienvidu augli.

—  Parādi! Dod paturēt! Man …! Man …! — vairāki desmiti roku stiepās pretī bumbai.

Goļa šķielīgi smaidīja, sargādams bumbu no uzmācīgā pūļa. Aptaustīt bumbu viņš ļāva tikai diviem sestajiem — Viktoram un Karļikam, ar to parādīdams viņiem sevišķu labvēlību.

—  Baigi mīksta, jāpiepumpē, tad redzēs, vai labi atlec, — Karļiks satraukti sacīja, nepacietīgi raisīdams vaļā bumbas apvalku un vilkdams ārā ventili.

Tanī mirklī atskanēja zvans.

—  Dod šurp! — Goļa satvēra ventili zobos un, piepūtis vaigus, sajūsmināto knauķu pavadīts, aizjoņoja ar bumbu rokās.

Sestie sekoja viņam ar skaudības pilnu skatienu.

—  Kā tu domā, cik maksā tāda bumba? — Miksa jautāja Joņecam.

—  Savus piecus simtus droši vien.

—  Aptaurētais! — Batura iesmējās. — Tā nevar būt dārgāka par zābakiem ar gumijas zolēm, lielākais kādus divsimt zlotus.

—  Tev vajag pielauzt tēvu, lai šis tev nopērk tādu pašu, — Viktors čukstēja Karļikam.

—  Ek, nav nozīmes, — Karļiks bezcerīgi atmeta ar roku.

—  Pengas trūkst? — Joņecs iejautājās.

—  Inženierim pengas papilnam, — Miksa pārliecinoši noteica. Karļiks nosarka.

—  Tev liekas, ka tēvam laiks domāt par bumbu, — viņš nopūtās. — Esmu jau viņam lūdzis un ne vienu reizi vien, bet tēvam galvā tagad pavisam kas cits.

—  Nelej nu bumbiņas. Tavs vecais droši vien baidās, ka tu smeceri nesašķaidi.

—  Viņš tīšām tev nepērk. Vecajiem zobs uz futbolu.

—  Nav tiesa! — Karļiks sirdīgi iesaucās, piesarcis kā biete. — Tēvs patiesi ir aizņemts no rīta līdz vēlam vakaram.

—  Ko nu čiepsti, vai tad es nezinu, ka raktuvēs strādā tikai astoņas stundas? — Miksa neticīgi nosmīnēja.

—  Skaidrs, ka nezini! Nekā tu nezini! Tu domā, ka mans tēvs ir vienkāršs kalnracis? Viņš atbild par visu! Visas raktuves guļ uz viņa pleciem, un viņam par tām jādomā caurām dienām, jo … šahta nav no vieglajām, jo … plānu nav . .. viss jāatsāk no gala. Viņš strādā pat mājās, jo, ja tu gribi zināt, tēvs taisa dokumentāciju, vai saproti? — Karļiks izaicinoši palūkojās zēnos, bet tie, jaunā, nesaprotamā vārda pārsteigti, klausījās ar cienību un nebilda ne vārda.

Karļiks vīzdegunīgi apsviedās uz papēža un pēkšņi pārsteigts sastinga. Viņš ieraudzīja durvīs stāvam panu Vcislo, kas, iemiedzis avīzi padusē un uzacis savilcis, uzmanīgi klausījās.

IV no daļa Osuha akrobātiskie vingrojumi. par sporta priekiem jāmaksā. Noklausītā saruna. Cilvēks lietus mētelī

Todien pusdienas izpalika. Virtuves pavards joprojām dūmoja. Viktors, tāpat kājās stāvot, apēda gabalu maizes ar sviestu, uzdzēra rūgušpienu un, lai nedurtos mātei acīs, cik vien ātri varēdams, izdzina govis ganībās.

Parasti viņš govis gana Osuha pļavā, taču šoreiz aizdzina uz Vilku kalnu. Vilku kalnā savus lopiņus gana tikai Viļčkovas trūcīgie ļautiņi un tie zemnieki, kuriem pašiem nav savu ganību. Taču šodien Vilku kalns jau iztālēm atgādināja skudru pūzni: Goļa vecajās akmeņlauztuvēs bija izziņojis futbola treniņu.

—  Labāk būtu uzgaidījuši, līdz mans Viktors atgriežas, viņš jums palīdzētu, — Stopiene sacīja Osuham, kas taisījās kāpt augšā uz jumta, lai noskaidrotu, kādēļ pavards dūmo.

—  Pats provēšu tikt galā, mana dārgā, turiet tikai trepes labi pamatīgi. Nevar taču gaidīt līdz pusnaktij, — Osuhs ķērkstošā balsī sacīja.

Viņš pārkrustījās, iespļāva delnās un elsdams pūsdams sāka kāpt augšup. Rokās viņš turēja kārti ar āķi galā, līdzīgu tām, kādas lieto ugunsdzēsēji.

—    Var būt, ka ķieģelis atrāvies un iesprūdis skurstenī, — Stopiene skaļi pārlika, cieši jo cieši turēdama trepes.

—    Kur nu! — Osuhs aizvainoti rūca, rāpodams pa jumtu. — Skurstenis gluži jauns! Pats vaktēju mūrēšanu.

Viņš bija laimīgi sasniedzis skursteni un mēģināja izslieties stāvus, kad pēkšņi labā kāja sapinās kaut kādos vados un viņš ar mežonīgu bļāvienu sāka šļūkt lejup.

Stopiene pat acis aizvēra, lai nebūtu jāredz šausmīgā nelaime. Pēc brīža viņa izdzirdēja Osuhu piesaucam dievu un ieraudzīja, ka tas, aizķēries aiz ūdensnotekas caurules, karājas neērtā stāvoklī, taču bija dzīvs un vesels.

—    Kas ar jums notika?

—    Tur … uz jumta kauc kādas drātis … sapinos.

Stopiene piebīdīja trepes viņam tuvāk.

—    Nāciet taču lejā, nu nāciet, jūsu gados neģeld tāda kāpelēšana.

Taču Osuhs, pārmetis krustu, rāpās atkal augšā. Beidzot viņš trīcošām kājām nostājās pie skursteņa un ielaida kārti melnajā skursteņa dobumā.

—    Ak, būtu taču kāpis lejā, kam jūs kaitināt to kungu? 2ēl jūsu nervu un veselības, — Stopiene uztraucās.

—    Neko darīt, neko darīt, mana dārgā, tādi jau ir tie laiki, — Osuhs pūta, pašaizliedzīgi čakarēdams skurstenī.

Divas reizes viņš izvilka kārti tukšā, bet pie trešās reizes tās galā samanīja kādu smagumu.

—    Rokā gan! — viņš elsa un ar lielu rūpību cēla kārti augšup. Pēc brīža parādījās kaut kas liels un melns.

—  Kungs dievs! — Osuhs iesaucās. — No kurienes te gadījusies slota? — viņš bija bezgala izbrīnījies. — Ja es neticētu dievam tam kungam, kā likts nodomātu — ragana pazaudējusi.

Pārsteigums bija tik liels, ka viņš aizmirsa savu nedrošo stāvokli un bezmaz atkal paslīdēja.

—  Nolādētās drātis… no kurienes tās te gadījušās? Skaidrs, atkal jau Viktors … — viņš nikni parāva drātis no visa spēka vienreiz, otrreiz, taču vadi turējās stipri.

—  Pan Osuh! — balss sauca no lejas. — Pan Osuh!

Ieraudzījis sādžas vecāko, Osuhs slepus nopūtās, nometa vadus un lēnītēm sāka rāpties lejup.

—  Nu, kas ir?

—  Lūdzu, izlasiet un parakstieties … sapulce.

Osuhs uzlika uz deguna acenes un sāka lasīt. Pēkšņi viņa roka ietrīcējās.

—  Kas? … Kas? … Stopien, lasiet! Rau, ko esam piedzīvojuši.

—  Vai atnāksiet?

—  Būšu jau, būšu! — Osuhs nokrekšķināja, ar roku slaucīdams lūpas.

Viņš notrausa no apģērba putekļus, paņēma bozi un cepuri un devās uz sādžu.

Bija jau gandrīz satumsis. Sacēlās auksts vējš, un līņāja smalks lietutiņš. Bet vecās akmeņlauztuves vēl joprojām skanēja no iekarsušo futbolistu kliedzieniem. Tikai tad, kad bumbu gandrīz vairs nevarēja saredzēt un tā vairākas reizes bija nozudusi starp klinšu bluķiem un tikai ar grūtībām sameklēta, Goļa, kaut gan pārējie spēlētāji protestēja, nolēma pārtraukt maču. Ja būtu spīdējis mēness, viņi spēlētu līdz pusnaktij.

Pēkšņi visi sajuta, cik ļoti bija noguruši. Sāpēja kājas, apdauzītie ceļgali un deguni, zilumi un puni. Futbolisti kaut kā izķepurojās no akmeņlauztuvēm un devās meklēt savas govis. Mājās viņus gaida jau kopš divām stundām. Uzņēmīgākie lopiņi, nelikdamies zinis par nekārtīgajiem ganiem, paši bija devušies mājup. Citi, kas šeit bija atdzīti pirmo reizi, nezinādami ceļu uz mājām, žēli maudami, klaiņoja tumsā pa Vilku kalnu.

Viktors aizskrēja uz vietu, kur Goļas ieteikto trešās klases skolēnu uzraudzībā bija atstājis Osuha govis. Nebija ne govju, ne sargu. Ar šausmām Viktors raudzījās apkārt tumsā.

— Vai nemanījāt tos šmurguļus, kuri sargāja manas govis? — viņš satraukti iztaujāja zēnus. Taču neviens viņus nebija redzējis.

Viktors atgriezās «stadionā». Šeit viņš sastapa Karļiku, kas pārsēja sev celi.

— Manas govis pazudušas! — Viktors gandrīz raudādams iesaucās.

—  Kur šīs varēja pazust? Neuztraucies … es tev palīdzēšu meklēt, — Rudņoks viņu iepriecināja, slaucīdams asinis, kas tecēja no deguna.

Viņi meklēja krietnu pusstundu, taču tādā tumsā neva-1 rēja saskatīt paša pirkstu, kur nu vēl govis! Turklāt tādu ganu kā Viktors, kuri bija pazaudējuši savas govis, bija vairāki. Viss Vilku kalns skanēja no viņu žēlabainajiem saucieniem. Mazākie raudāja. Beidzot, pārliecinājies par meklēšanas bezcerīgumu, Viktors aizlauztā balsī sacīja Karļikam:

— Ejam, nav vērts vairs meklēt. Var būt, ka pašas būs atgriezušās, — viņš piemetināja, nezaudēdams visas cerības.

Viktors sirsnīgi atsveicinājās no Karļika un, sagatavojies uz pašu ļaunāko, aizdrāza uz mājām. Jau no tālienes Viktors dzirdēja mātes pukošanos. Baidīdamies ieiet pagalmā, viņš piezagās pie sētas un … atviegloti nopūtās. Laidarā bija dzir* dami govju māvieni un mīņāšanās. Osuhs satraukts skraidīja ar vējlukturi un, piesaukdams dievu, dzina govis kūtī.

Nogaidījis, kamēr Osuhs ar māti beidz apkopt lopus un nozūd mājās, Viktors, neviena nemanīts, mēģināja uzlavīties kambarītī. Taču viņam nebija laimes. Pie virtuves durvīm atskanēja ņaudieni, un māte atvēra tās, lai ielaistu Muri. Ieraudzījusi pie sienas piespiedušos zēnu, viņa dusmīgi iešņācās:

— Rokā gan, velnēns tāds! — viņa zibenīgi satvēra Viktoru aiz apkakles un iegrūda virtuvē. Tur bija arī Osuhs. Stenēdams un piesaukdams dievu, viņš šļūkāja pa virtuvi.

—  Ak tu velna slaists! — māte kliedza uz Viktoru. — Tad tā tu vaktē govis? Labi, ka viņām prāta vairāk nekā tev… Citādi vēl būtu pazudušas. Par ko tevi labi ļaudis ēdina, ko? Ak tu slaists … govis tev negribas vaktēt, bet blēņoties — uz to tu allažiņ gatavs! Kas tas tāds? — viņa pēkšņi nez no kurienes izvilka apkvēpušu slotu un, draudīgi to vicinā-

(lama, virzījās uz pārbiedētā Viktora pusi. — Vai tu šito pazīsti? Kā tā tika skurstenī? Runā taču, palaidni! Bet uz jumta kaut kādas drātis … Bezmaz vecu cilvēku būtu aizsūtījis uz viņpasauli!

—    Drātis? — Viktors nodrebēja, nobijies ne pa jokam. Vai Osuhs patiešām būtu atklājis viņu sazināšanās ierīci?

—   Baložus gribēji ķert, — Osuhs ķērkstošā balsī ierūcās. Pēc viņa domām, zēni Viktora vecumā tikai ar to vien varēja nodarboties kā ar baložu ķeršanu.

Viktors klusēja.

—    Nabadziņš atradies! — māte nerimās. — Mācībām tev nav laika, ļaudīm tu žēlojies, miesīgo māti aprunā, bet muļķībām — tur tev laika atliku likām! . .. Gan es tev izsitīšu tās blēņas no galvas!

Par šī cēlā mērķa līdzekli kļuva slota, ar ko māte sāka vālēt Viktoru gan no labās, gan kreisās puses, darīdama to tik dedzīgi, ka sodrēji un slotas zari šķīda uz visām pusēm.

Osuhs, kas ar bažām bija sekojis sodīšanas aktam, biedzot apturēja māti:

—   Nu jau gana. Tagadiņ grūti tikt pie slotām. Un drānu lai žēl.

Viņš izņēma no apjukušās mātes rokām soda rīku un nolika to istabas kaktā.

—   Vissvētīgāk šitādās reizēs noder mērcēti pinekļi, ar ko uzlaist pa plikumiem, — Osuhs rūkdams pamācīja māti, tad noņēma no naglas cepuri un bozi — acīm redzot viņš gatavojās doties uz sādžu.

Viktoram nebija nekādas patikas gaidīt, kamēr māte iedomājas pārbaudīt Osuha metodi, un viņš izmetās ārā.

Uz ceļa Viktors izslaucīja acis. Galvenais — nezaudēt dūšu! Māte nekad ilgi neskaišas. Jānogaida tikai drošā attālumā, gan jau viss nokārtosies. Tādos gadījumos Viktors parasti devās uz viņu veco būdu Medzjana Poļē.

Tā, klāt ir. Uz mēness gaismā apspīdētā debess fona melno būdas vientulīgais stāvs. Satrunējušais jumts pērnziem bija ielūzis no sniega nastas, un tagad būda atgādina divkuprainu kamieli, kādu Viktors redzējis grāmatu ilustrācijās. Viktoram šķiet, ka būda vēl vairāk nošķiebušies kopš pēdējās reizes. Taču večiņa vēl turas, par patvērumu un prieku zvirbuļiem. Dienā jumtu gandrīz nemaz nevar redzēt — tik cieši to apsēduši zvirbuļi. Un čiepstoņa, ka vai ausis plēš pušu! Tagad viss klusu. Liekas, būda izmirusi. Māte allažiņ atkārto, ka tā jānojauc un koki jāpārdod malkā, taču mēneši aizrit, bet darīts nekas netiek. Ja dzīvs būtu vēl Viktora tēvs, tad gan viss izskatītos pavisam citādi. Tēvs noteikti uzceltu jaunu māju. Taču Viktora tēvs gājis bojā kara laikā. Sākumā viņš bija kara gūstekņu nometnē Vācijā, vēlāk rakstīja, ka strādājot raktuvēs, bet kopš četrdesmit ceturtā gada nav devis nekādu ziņu. Visi saka, ka tēvs miris, taču Viktors vēl vienmēr cer, ka varbūt atgriezīsies. Tikai līdz tam laikam no vecās būdas nekas vairs nebūs palicis pāri. Cik žēl! …

Tomēr tā ir patiesība, ka ilgāk mitināties vecajā būdā nebija iespējams. Pat stārķiem tā bija kļuvusi par sliktu.

Ik gadus agrīnā pavasarī, tiklīdz sāka nokust sniegi, uz šejieni mēdza atlidot stārķi, lai apmestos ligzdā uz skursteņa. Tā tas bija noticis katru gadu, cik vien Viktors atceras. Arī šopavasar tie atlidoja, ilgi riņķoja virs būdas, viens pat lēnām laidās lejup, taču, tikko ar kāju bija pieskāries skurstenim, tā pacēlās gaisā un aizlidoja. Stopu ģimene ilgi ilgi lūkojās pakaļ nozudušajiem stārķiem. Zosja pat iepinkšķējās.

—  Māmiņ, stārķi mūs vairs nemīl!

—  Nebēdājies, gan viņi vēl atgriezīsies, — māte viņu mierināja.

Bet stārķi neatgriezās.

Toreiz Viktors nereti naktīs sapņoja, ka brauc ar cauru kuģi, no kura sienām kā caur sietu kajītē gāžas ūdens. Viņš izbijies pietrūkstas, bet aiz loga gāž lietus, un no griestiem gultā pil aukstas ūdens lāses. Tad Viktors sāk ceļojumu ar savu gultu pa visu istabu. Taču acīm redzot arī bēniņi pārplūduši, jo ūdens pil gan te, gan tur. Viktors pārvelk segu pāri galvai un līdz ar to norauj to no Zosjas, kas guļ otrā gultas malā. Zosja uzmostas un raud. Visa nakts izbojāta. No rīta vajadzēja meklēt kādu jumstiņu vai skārda gabalu kaut vai no kāda veca spaiņa un uzlikt jumtam ielāpu. Bet kā var uzlīst uz jumta, ja tas, kur vien sper soli, visur brikšķ un liecas, sapuvis un satrunējis?

Vecais Osuhs vēl pirms Heļkas kāzām, kā tik ienāca pie viņiem, dauzīja ar bozi pa baļķiem un kratīja galvu.

—  Te pat stutēt vairs nelon, raugi tik, ka sagāzīsies un būs āmen, — viņš biedēja un centās pierunāt māti pēc jauno kāzām pārcelties uz viņu jauno māju. — Kāda note vest trīs .saimniecības, ja var iztikt ar vienu? — viņš mudināja.

Māte ilgi domāja, jo viņai bija kauns kopā ar meitu pārvākties uz vīratēva māju. Sādžā tā nebija ierasts. Taču pēc notikuma ar stārķiem māte beidzot arī piekrita.

… Koku lapotnē iežūžoja vējš un sašūpoja zarus. Vecie slēģi iečīkstējās, it kā aicinādami Viktoru būdā. Zēns paspēra pāris soļu, pavēra durvis un… apstājās kā sastindzis. Būdas vidū mirgoja sarkans punktiņš! Viktors domāja, ka viņam tikai tā licies, tādēļ samirkšķināja acis vienreiz, otrreiz, taču sarkanā guntiņa neizzuda, tā spītīgi mirgoja un pat it kā nedaudz sakustējās. Viktoram no bailēm mati sacēlās stāvus. Kas tas varētu būt? A … bet tā taču izskatās papiross, kad to smēķē tumsā. Tas nozīmē, ka tur ir cilvēks! …

Šausmīgās izbailēs zēns metās bēgt. Viktoram šķita, ka kāds dzenas pakaļ. Elpu viņš atvilka tikai tad, kad bija nokļuvis klajā laukā starp Medzjana Poļi un Viļčkovu. Zēns atskatījās. Neviena nebija. Saltajā mēness gaismā tālumā rēgojās Medzjana Poļes mājeles, bet otrpus ceļam — drūmā, robotā Vilku kalnu virsotne.

Aiz noguruma tikko vilkdams kājas, Karļiks uzrausās pieraktuvju mājas otrajā stāvā, kur viņi ar tēvu dzīvoja. Karļiks atvēra durvis ar personīgo atslēgu un, cenzdamies izturēties pēc iespējas klusāk, aizvilkās uz virtuvi pie krāna. Viņam bija kauns rādīties tēvam tādā izskatā, vēl jo vairāk tādēļ, ka pie tēva kāds bija, droši vien šteigers Maļinovskis.

—  Aizslēdz durvis! — pēkšņi noskanēja dusmīga tēva balss. — Šveicara šeit nav!

Karļiks atgriezās un paklausīgi aizslēdza durvis ar slēdzeni. Tēvam piemīt savas dīvainības, taču šodien nav īstais laiks kašķēties ar viņu. Viktors iededzināja virtuvē gaismu, un, ielūkojies spogulī, gandrīz vai iespurdzās no smiekliem, kaut gan izskats bija drīzāk traģisks, nekā komisks. Sejas vietā — klauna maska, kas bija nogrimēta paša sviedriem un asinīm.

Nevērodams sāpes, Karļiks ātri nomazgājās, uzlika vārīties teju un iegāja istabā pēc maizes.

—  Ko tev šeit Vajag? — tēvs jautāja.

—  Maizi.

—  Ņem un netraucē mūs!

Tēvs sarunājās ar Maļinovski un bija satraukts. Maļinovskis saprotoši pamirkšķināja Karļikam ar aci.

Ak, ja tēvs būtu tāds kā Maļinovskis! Maļinovskis droši vien nezina mazāk par tēvu, bet viņš vienmēr ir jautrs, nodarbojas ar boksu un tērzē ar Karļiku kā līdzīgs ar līdzīgu.

Kad pirms pusgada Maļinovskis bija ieradies Viļčkovā, tēvs, ieraudzījis viņa balto, gludo, zēnisko seju, saviebās un nolēma viņu izāzēt.

—  J-ā-ā, — viņš novilka, pētīdams Maļinovska dokumentus, — ļoti priecājos, kolēģi, taču šeit kāds pārpratums… Mums te nav kalnraču skolas.

Maļinovskis neizpratnē ieplēta acis.

—  Nesaprotu … es ne uz skolu … Jūs laikam jokojat… Dokumentos taču skaidri sacīts … Esmu nozīmēts šeit par šteigeru.

—  Ko? Par šteigeru? Palūk tikai, palūk! Bet vai jūs kādreiz esat bijis tur, apakšā?

Maļinovskis piesarka.

—  Es pusotra gada esmu strādājis ogļu raktuvēs… Bet pusgadu — cinka raktuvēs.

—  Cik tad, pie joda, jums gadu, kolēģi?

—  Deviņpadsmit.

Tas? tēvs iesvilpās gluži kā zeņķis.

—  Ataudzējiet vismaz bārdu, citādi ļaudis izbiedēsiet, — viņš zobgalīgi sacīja.

Maļinovskis vēlreiz nosarka un kaut ko nomurmināja zem deguna.

Arī vēlāk tēvs nekad nepalaida Maļinovski garām sveikā.

—  Nu, kolēģi, bārda vēl aizvien negrib augt, ko? Es tev došu labu padomu, jaunais cilvēk: zied seju ar zosu taukiem un katru rītu kasi ar neosu bārdas nazi. Ha, ha, ha!

Taču tā viņi jokoja tilrai tad, kad bija divatā. Svešu cilvēku un kalnraču klātbūtnē ■ ēvs sacīja vienmēr ļoti nopietni:

«Apspriedieties ar šteigeru Maļinovski, viņam šinīs lietās ir ķēriens.» Vai arī: «Dariet, kā lika šteigers Maļinovskis, viņš ir kalnracis ar galvu.»

Pēdējais tēva izteiciens Karļikam liekas ļoti jocīgs, jo — vai tad kalnracis var but bez galvas? Taču teiciens «kalnracis ar galvu» no tēva mutes ir augstākā atzinība.

Starp citu, tēvs to lieto ne tikai attiecībā uz kalnračiem. Reiz, vēl dzīvodami Zabžā, viņi abi bija klausījušies lekciju par televīziju, ko lasīja kāds drebulīgs večuks — profesors.

«O, tas ir kalnracis ar galvu,» tēvs bija sacījis par viņu. To pašu viņš bija teicis pēc koncerta arī par kādu dziedātāju.

Tikai par Karļiku tēvs vēl nekad tā nav teicis. Bet, pag, drīz vien Karļiks viņam pierādīs, ka ir īsts kalnracis. Tas, protams, nenozīmē, ka Karļiks paņems urbi un nolaidīsies šahtā. Tikai bērns būdams, viņš bija uzskatījis, ka visi cilvēki dalās kalnračos un ne-kalnračos, tas ir, nekam nederīgos nejēgās. Tagad viņš zina, ka ir tā saucamie «goda kalnrači», kas, kaut gan izpilda citu amatu, taču pelna tādu pašu cieņu kā īsti kalnrači.

Karļiks apvalda žāvas un ķeras pie zooloģijas. Euglena viridis… Euglena viridis … — kas tas par velnišķu nosaukumu? Kādēļ cilvēki augiem dod tik dīvainus nosaukumus? Vai tad nevarētu vienkāršāk, piemēram, Eugenija … Pag, vai tā Euglena ir augs vai dzīvnieks? Pans Gondera bija kaut ko skaidrojis par šo tematu, bet ko? Tieši tad Karļiks bija aizņemts ar vēstules raks Līšanu Viktoram Stopam.

Karļika domas sāk lidināties ap ekspedīciju uz raktuvēm. Viņš pat kniebj sev ausī, lai neatrautos no mācībām. Euglena viridis … Euglena viridis . .. Pirmdzīvnieki, amēbas un tupelītes sāk dejot apkārt lampai. Karļiks sapurina galvu un samirkšķina acis. Amēbas un tupelītes rātni novietojas atpakaļ grāmatā. Bet tagad no blakus istabas gluži skaidri dzirdama tēva saruna ar šteigeru. Karļiks dzird pazīstamus uzvārdus.

—  Es nevaru iedomāties nevienu citu kā Stopu, — tēvs saka.

«Par ko viņi runā, vai par Viktoru?» Karļiks brīnās.

— Došu viņam kādu palīgu, — Karļiks dzird Maļinovska balsi.

—  Labāk gan ne. Būs mazāk valodu …

— Lai nu kā, bet vienam bīstami… Nav zināms, kā tur īsti ir.

—  Gan jau viņš tiks galā. Viņš ir kalnracis ar galvu. Vecs pedants. Uzmanīgs kā kaķis. Viņam līdz šim vēl nav bijis neviena avārijas gadījuma.

—  Nu, tas arī laikam bija viss, — Maļinovskis saka. — Jā, gandrīz būtu piemirsis. Atkal konstatētas zādzības. Divdesmit piektajā nospēruši cirvi, bet četrdesmit astotajā bija divas stundas dīkstāves: kāds bija nozadzis vadus. Šis ir jau otrs vadu zādzības gadījums šinī mēnesī.

—  Vadus? Kam gan būtu vajadzīgi vadi?

— Vai nu maz kam tie noder — govis var piesiet, veļu uzkārt. Vadi taču izolēti, nerūsē.

—  Jūs jokojat.

—  Diemžēl ne. Šeit tādi ļaudis, ka viņiem itin viss noder. Es pat nebrīnītos, ja kāds no viņiem nozagtu sūkni.

—  Ko jūs esat nodomājis darīt?

—  Ierosināšu šo jautājumu sapulcē.

—  Hm … sapulce, sapulce. Sapulcē par to jau tika runāts, — tēvs nogrima pārdomās. — Kas zina, vai šiem gadījumiem nav dziļākas saknes, nekā mēs domājam. Jādabū skaidri zināt, kas ņem vadus un kādam nolūkam. Jāpastiprina metanita, degauklu un vadu izsniegšanas, kā arī lietošanas kontrole. Baidos, ka tās nav tādas … vienkāršas zādzības …

—  Jūs domājat…

—  Viss ir iespējams, kolēģi.

Viņi atsveicinājās, un Maļinovskis izgāja.

Karļiks paņēma aritmētikas grāmatu un burtnīcu un nosēdās pie galda blakus tēvam.

—  Ej taču gulēt, — tēvs pacēla galvu no rasējumiem.

—  Neesmu vēl paguvis sagatavot stundas, tēt.

—  Toties esi paguvis iegūt pamatīgu zilumu zem acs… Dauzies ar kaut kādiem salašņām… visādiem aizdomīgiem tipiem!

—  Bet tie ir mani biedri.

—  Labi biedri — sadeva pa aci.

Karļiks paraustīja plecus.

.— Tu, tēt, domā, ka skolas biedrus var izvēlēties …

—  Pēc kā tu izskaties? Kur tu dabūji tos zilumus?

—  Mēs spēlējām bumbu.

— Tu taču man nemēģināsi iestāstīt, ka bumbu spēlē ar degunu un acīm.

Karļiks drūmi klusēja. Tēvs sirdīgi dauzīja zīmuli pret galdu.

—  Cita lieta ir spēlēšana skolā, komandā, pieaugušo uzraudzībā. Bet tā, paši uz savu roku… Jūs jau varat viens otru nosist. Man nav vajadzīgs dēls kroplis. Futbolam tev vēl visa dzīve priekšā. , '

— Ar ko tad lai es nodarbojos? Seit ir tik garlaicīgi! — Karļiks neizturēja.

— Garlaicīgi? — Tēvs paraudzījās viņā izbrīnās pilnām acīm. Viņš nevarēja saprast, ka šeit kāds var garlaikoties: šeit, kur viņam neatlika laika pat kārtīgām pusdienām un miegam. — Tu laikam joko: šis taču ir viens no interesantākajiem Polijas stūriem.

—  Ek, tu tikai tā slavē. Kas tad te interesants?

— Kā gan tu nesaproti: raktuves, dabas bagātības … skaista apkārtne — ko tu vēl gribi?

— Liela vajadzība man pēc šīm bagātībām. Raktuves! — Karļiks rūgti iesmējās. — Tas viss ir nulle, salīdzinot ar Silēziju.

— Nesmejies vis. Tu atrodies Vecpolijas ieplakā, kam blakus Silēzija, ja ņem vērā tās vecumu, ir pavisam kā zīdainis. Augšsilēzijā vēl neviens pat nesapņoja par raktuvēm, tur vēl lāči klīda, kad šeit jau tika iegūti metāli.

—  Un kas par to? Bet vēlāk mūsu Silēzija parādīja garu degunu šai… šai Vecpolijas ieplakai un. .. un tagad pat salīdzināt nevar, jo Silēzijā ir ogles, bet šeit nav. Un ogles ir mūsu galvenā bagātība … — Karļiks iekarsis runāja.

—  Taisnība jau ir, — tēvs nosmaidīja, — ogļu te nav, toties šeit ir kaļķakmens, marmors, smilšakmens, keramiskie māli, pirīts, barīts, dzelzs rūda, alva un daudz daudz citu izrakteņu, nu un arī varš! Varš! Vai tu maz zini, kas ir varš?

—  Protams. Elektriskie vadi ir no vara.

—  Jā gan, vadi arī. Taču varu izmanto ne tikai elektriskajās ierīcēs. Tas nepieciešams dažādu mašīnu un motoru ražošanai. Varš ir nepieciešama dažādu sakausējumu sastāvdaļa. Bez vara šodien nevar iztikt neviena valsts. Bet mums varš ir jo vērtīgāks tādēļ, ka mums tā nav daudz, un imperiālisti, kuri sagrābuši lielākās vara raktuves pasaulē, negrib mums to pārdot.

—  Par spīti?

—  Tieši tā___ Bet lai tikai sāk darboties mūsu raktuves

Lejassilēzijā un te, Vilku kalnā! Tāpēc jau arī mēs tādā tempā tās atjaunojam vai, patiesību sakot, ceļam no jauna, jo tas, ko mēs te atradām pēc kara, bija tikai dīglī vai arī pilnīgi drupās.

Karļiks iegrima pārdomās.

—  Tēt, tad imperiālisti gan laikam ir ļoti nikni?

—  Domāju gan. Vari būt drošs, ka viņi dotu daudz, lai aizkavētu šahtas palaišanu.

Karļiks palūkojās caur logu. Viņam bija šķitis, ka kāda roka piesit pie rūts. Bet nē, tas bija tikai zariņš.

—  Tēt! — Karļiks uztraukti čukstēja. — Kā tu domā — vai pie mums ir kāds spiegs?

Tēvs neatbildēja uzreiz.

—  Spiegs? Nē … domāju, ka nav.

—  Bet kādēļ tad tu liec noslēgt durvis un logus?

—  Zini. .. tas laikam tāpat… ieraduma pēc, — tēvs mēģināja jokot.

—  Un … un sargus pie šahtas arī nostāda ieraduma pēc?

—  Kāds tu esi urķis! Tu derētu par izmeklētāj tiesnesi. Redzi, — tēvs nopietni sacīja, — modrība nekad nav lieka. Un bez tam — raktuves nav mans īpašums, tādēļ man nav tiesību balstīties uz personīgo nojautu … Tālāk, runa nav tikai par spiegiem un diversantiem, bet arī dažādiem zagļiem un citiem … Es personīgi gan neticu, ka kāds diversants … Taču, kādēļ gan arī ne … — tēvs pēkšņi aprāva.

Karļiks sēdēja nekustīgi ar zīmuli mutē un lūkojās caur logu, ko klāja lietus lāses. Aiz loga šūpojās koku zari, atgādinādami nemierīgas, alkatīgas rokas. Apaļā lampa atspoguļojās loga rūtī.

Pēkšņi atskanēja spalgs sirēnas kauciens. Tātad otrā maiņa beidz darbu. Kompresors aizrijās, zaudēja elpu un aprāvās. Iestājās nepatīkams klusums. Karļiks bailīgi palūkojās visapkārt. Viņš izgāja uz balkona un … sastinga. Tepat aiz drāts sieta sētas, atspiedies pret koku, stāvēja kāds nepazīstams vīrietis. Viņa mitrais mētelis ar sacelto apkakli spīdēja spilgtajā laternas gaismā. Mētelis bija ļoti līdzīgs tēva mētelim.

Karļiks strauji aizcirta balkona durvis.

—  Kas noticis? — tēvs jautāja.

—  Stāvēja.

—  Kas?

—  Kāds cilvēks.

—  Kur?

—  Tur, zem koka …

—  Tev šķita …

—  Es skaidri redzēju.

Tēvs ar enerģisku kustību atvēra balkona durvis.

—  Kur? Parādi!

Karļiks pārsteigts raudzījās tumsā. Neviena nebija. Koki, skumji nokāruši zarus, mirka lietū.

V nodaļa Kāpēc Goļa nokavēja skolu? Operācija «Ž». Osuha gultas noslēpums

Nākošajā rītā Viktors aizgulējās. Kad viņš pamodās, bija jau pamatīgs agrums. Dīvaini gan, ka neviens viņu nepamodināja. Kreklā vien, uz pirkstgaliem, cik klusi varēdams, viņš nozagās lejā. Virtuvē nebija nevienas dzīvas dvēseles. Osuha cepure un boze neatradās savā parastajā vietā. Vecais acīm redzot bija izgājis. Pulkstenis rādīja pusē astoņus. Viktors pakampa gabalu maizes, uzdrāza atpakaļ uz istabaugšas, steigā nospieda noslēpumaino plātnīti loga rāmī, apģērbās un, pa ceļam uzkozdams maizi, likās, ko kājas nesa, uz skolu.

Zvans uz stundu bija jau noskanējis, taču skolotājs Sondejs, kas pasniedza pirmo stundu, vēl nebija ieradies. «Bet ir gan man nāvīgi laimējies,» Viktors atviegloti nodomāja. Pans Sondejs nekad nemēdza nokavēt stundu un pret nosebotājiem allaž bija sevišķi nežēlīgs.

Skolēni, apnikuši gaidīt, sāka trokšņot un atstāja savus solus. Pie Viktora piesēdās Karļiks.

—  Nu, kā tev gāja? Norāvies par vakardienu?

—  Maķenīt, — Viktors nosarka. — Osuhs no skursteņa bija izvilcis slotu.

Karļiks neapmierināti saviebās.

—  Neuztraucies, bračiņ, — Karļiks sāka runāt klusāk. — Tas viss sīkums … Man ir svarīgs jaunums. Es redzēju spiegu … Vai tu klausies? — ieraudzījis, ka Viktors ar interesi lūkojas caur logu, Karļiks pārtrauca stāstu.

—  Skaties, Goļa ļeko!

Karļiks sekoja Viktora skatienam. Patiešām: pa ceļu skrēja Stefeks Goļa, elsdams kā slavenais skrējējs Zatopeks pie finiša. Zēni saskrēja ap logu.

—  Viņš pamatīgi nokavējis, — Karļiks norūca. — Ātrāk, ātrāk, citādi nepagūsi! Piedod gāzi, maratonist! — viņš smie^damies uzsauca Goļam.

Ieraudzījis logā Viktoru, Goļa palēnināja gaitu un nikni padraudēja ar dūri.

—  Kas šim uznācis? — Viktors izbrīnījās.

Starpbrīdī pie Viktora pienāca Goļa.

—  Vai noruna spēkā? — viņš skarbi jautāja.

—  Spēkā. Kas tev uznācis? — Viktors bija pārsteigts.

—  Nu, nu, švāģer, netēlo antiņu!

—  Goda vārds, nekā nesaprotu.

— Kāpēc tu mani nepamodināji? Tevis dēļ es nokavēju veselu pusstundu.

—  Kā? … Es zvanīju, kā vienmēr!

—  Melo!

—  Goda vārds, zvanīju!

Goļa palūkojās Viktorā ar «hipnotizējošo» skatienu, taču Viktors to izturēja.

—  Hm, — Goļa pakasīja zodu, — tātad avārija . .. Jāpārbauda aparatūra. Nevar būt, ka akumulatori būtu izlādējušies. Vaina droši vien vados. Pēc stundām pārbaudīsim. Nu kā, švāģer, — viņš pēkšņi mainīja sarunas tematu, — vai šodien uz maču nāksi?

Jumta lūkas vāks pacēlās uz augšu, un tajā piesardzīgi parādījās divas izspūrušas galvas.

—  Uzmanību, Osuhs pie horizonta! — Goļa čukstēja.

Abas galvas acumirklī nozuda. Pēc brīža lūka atkal pacēlās.

—  Aizpeldēja.

Zēni uz rokām izrausās no lūkas un kā kaķi uzrāpās jumta čukurā. Apsēdušies jāteniski, viņi steigā sāka pārbaudīt šeit izliktos vadus.

— Vadi kļuvuši vaļīgi. Tā vecā piepe, Osuhs, redzams, spēcīgi raustījis, — Goļa noņurdēja.

Citus bojājumus viņi neatrada.

—  Vadi laikam pārrauti iekšpusē, — Goļa secināja. — Ņem nost, istabā vēlreiz pārbaudīsim.

Istabā viņi mēģināja laist strāvu caur vadiem no akumulatora, taču lampiņa nekvēloja. Niknumā Goļa sabojātos vadus trieca pret zemi.

—  Beigta balle! — viņš iesaucās un iebāza rokas bikšu kabatās.

Viktors pacēla vadus un sāka tīt kopā.

— Atstāj tos lūžņus, — Goļa viņu parāva. — Ejam uz maču.

—  Nē … pašlaik nevaru … — Viktors nosarka. — Vēlāk, vēlāk … mani sargā … tu taču redzi… Osuhs, tas vecais kraķis …

Goļa nočirkstināja zobus.

—  Ko tu, čalīt, baidies no tā vecā praula? Vai tu nezini, kā tas darāms? Ja šis mēģinās plosīties, es viņam sakuršu tādu pirti, ka uz visiem laikiem tam pāries luste tev piesieties.

… Tanī vakarā futbola komanda «Torpēdo» veltīgi gaidīja savus labākos futbolistus. Neieradās ne centra uzbrucējs Stopa, ne arī vārtsargs Rudņoks.

Goļa papildināja «Torpēdo» komandu ar dažiem rezerves spēlētājiem, uzvarēja viņus ar 9:0, taču apmierināts viņš nebija. Spēle ar vāju pretinieku nebija viņa gaumē.

Vakarā ar norunāto svilpienu Goļa izsauca Viktoru ārā.

—  Ko tev vajag? — Viktors sāpju pilnā balsī jautāja.

—  Tā tu arī neatnāci…

Viktors klusēja.

—  Ņēma priekšā?

—  Aha.

Goļa slaidi nospļāvās.

—  Atkal tā vecā piepe?

Viktors pamāja ar galvu.

—  Labi, rīt sākam operāciju «2».

Patiešām, otrajā dienā pie Viktora ganībās ieradās Goļa. Zem jakas viņš turēja kādu priekšmetu.

—  Nāc nu! — viņš uzsauca Viktoram.

—  Bet govis?

—  Sīkums! — Goļa atmeta ar roku. Pagriezies pret krūmāju, viņš iebāza pirkstus mutē un divas reizes iesvilpās. Krūmi sakustējās, un no tiem iznāca divi ceturtās klases zēni: Kriza un Jelito.

—  Jūs pieskatīsiet govis, — Goļa viņiem sacīja.

Zeņķi piekrītoši pamāja.

—  Nu tad, aidā!

— Tūlīt, — Viktors vēl aizvien šaubījās, — ka tikai neiznāk kā viņreiz, Vilku kalnā.

—  Nebaidies, šie ir uzticami puikas, bet tos es krietni sapurināju. Nu, piedod gāzi, laika nav daudz.

Zēni skriešus devās no kalna lejup.

Kad viņi pārgāja soļos, Viktors nenoturējās un iejautājās:

—  Bet. .. bet ko tu īsti esi nodomājis darīt?

—  Gan redzēsi, — Goļa noslēpumaini smaidīja.

—  Vai… vai tas būs kaut kas šausmīgs?

—  Nebaidies… sākumam pietiks ar operāciju «Ž».

—  Bet ko tu tur stiep? — Viktors ziņkārīgi norādīja uz Goļas izspiedušos jaku.

—  Tas ir instruments vecā nomierināšanai.

Pie mājas viņi piegāja no dārza puses. Goļa apstājās aiz aveņu krūmiem, pieklājīgā atstatumā no logiem.

— Vispirms ej paskaties, vai tur kāds nav, — Goļa izrīkoja Viktoru.

Osuha istabā nebija. Cepures un bozes prombūtne norādīja, ka viņš aizgājis uz sādžu. Bet māte mazgāja pagalmā veļu.

—  Nekas, noriskēsim, — Goļa nepacietīgi knubināja matiņu pazodē. — Ved mani uz Osuha istabu, — viņš svinīgi sacīja.

Nonācis istabā, Goļa strauji pavērās visapkārt, tad atpogāja jaku un izvilka no azotes drāšu krātiņu, kurā šaudījās milzīga žurka.

— Kur tu to ķēri? — ar šausmām nolūkodamies žurkā, Viktors jautāja.

—  Veikalā.

—  Ko?

—  Es taču sacīju — veikalā: tēvs tur izliek lamatas, reizēm kādu noķer. Kā tu domā, vai šī būs laba, ko? Redzi, kā šaudās. Tādēļ, ka izbadējusies. Veselu dienu tīšām badināju. Nu, ko tu tā lūri?

Viktors norija siekalas.

—  Un … un tu gribi ielaist to Osuha istabā?

— Jā, tikai neesmu vēl izdomājis, kur: stulma zābakos vai guļammaisā. Kā tu domā?

— Zā-zābakus viņš uzvilks tikai svētdien, — Viktors stostīdamies sacīja.

Goļa iegrima domās.

—  Tā gan, tad jau labāk gultā.

—  Vai tu domā, ka līdzēs?

—    Nu … ja ne citādi, tad vismaz tu būsi viņam atspēlējies, — Stefeks bija izbrīnījies par Viktora šaubām. — Cilvēki, bet it sevišķi veci cilvēki, nāvīgi baidās no žurkām. Reiz, kad es ielaidu žurku vecmāmuļas Ļevandovskas istabā, viņa paģība. Tas tik bija cipars, es tev saku!

—   Bet vai tu… tu nemaz nebaidies?

~ — Es? — Goļa iesmējās. — Skaties

Viņš mazliet pavēra krātiņa durtiņas un žurka izbāza no krātiņa savu galvu. Goļa sāka bakstīt to un Viktors ar riebumu novērsās Viņam bija gana pēkšņi Goļa sāpīgi ieklīedzās. Krātiņš ar žurku izkrita viņam no rokām.

~~ Ķer turi Goļa sauca. Mirkli žurka spraucās caur pusatvērtajām durtiņām taču, iekams Viktors aptvēra, kas darāms tābija izkļu\no krātiņa un iebēgusi pagultē. v — Iekoda, — Goļa kratīja pirkstu. — Vai patiesība, ka no ^ kodiena piemetas kašķis?

—    Aha, — Vovčiks dedzīgi apstiprmaja.

—   Ek, velns viņu būtu rāvis! — Goļa enerģiski saka sūkt rētu.

—    Stefek, ejam prom, -Viktors izdvesa.

—   Muļķi, mums šī operācija jāveic līdz galam, — Goļa viņu aprāja. — Mums jānoķer žurka. Stāvi šeit un, kad tā skries garām, ķer, bet es mēģināšu izdzīt to no pagultes.

To sacīdams, Goļa palīda zem gultas. Kādu brīdi viņš tur rakņājās, tad izlīda, rokā turēdams vadu saišķi.

—    Skaties, ko es atradu!

—    Vadi! — Viktors čukstēja.

—    Tie bija satīti avīzē. Kur šis tos rāvis?

—    Laikam Anteks būs atnesis no raktuvēm.

—  Ei, švāģer, man iešāvās kāda doma .. . Uzskrien augšā pie sevis, tikai žigli, un atnes vecos vadus. Tos, kurus noņēmām.

.— Kāpēc?

—  Vispirms atnes, tad redzēsi.

Pēc mirkļa Viktors bija klāt ar sabojātajiem vadiem. Goļa salīdzināja tos ar pagultē atrastajiem.

—  Uz mata! Neviens neatšķirs! Vai tagad apjēdzi?

—  Tu gribi apmainīt?

—  Nu jā. Nav slikta doma, ko? To, lūk, bračiņ, sauc par fiksu ideju!

Sabojātos vadus Goļa ietina avīzē. Pēkšņi priekšnamā atskanēja soļi. Zēni šausmās palūkojās viens otrā^

—  Pa logu! — Goļa iekliedzās. Iesviedis satītos vadus pagultē, viņš pal

metās pie loga. Viktors atrāva loga aizbīdi  Mirkli vēlāk viņi drāzās jau cauri dārzam

—  Stāvi — māte! — Viktors iešņācās

Patiešām, Viktora māte dārzā izžāva veļu. Līdz ar to izeja uz taciņas

bija slēgta. Viņi atgriežas atpakaļ pie mājas Kuplais ceriņu krūms sniedza viņiem labu patvērumu,

Zēni dzirdēja nočīkstam durvis: istabā ienāca Osuhs. Viņš nosēdās pie galda un abām rokām apņēiņa galvu. Ziņkārības dzīti, zēni izbāza galvas no krūma. Taču vecais viņus nepamanīja. Viņš pat nepamanīja atvērto logu. Osuha uzmanību bija piesaistījis kaut kas cits. Gluži kā pārakmeņots viņš raudzījās uz guļammaisu, kas skaidri manāmi kustējās.

Pie katras guļammaisa kustībai Osuhs māņticīgās izbailēs meta krustus. Beidzot viņš saņēma drosmi… Piecēlās un ar bozi rokā uz pirkstu galiem, gluži kā vecs kaķis, sāka zagties guļammaisa virzienā. Kad guļammaiss no jauna sakustējās, Osuhs zvēla ar bozi pa to un .. . šausmās iekliedzās! No guļammaisa izvēlās milzenīga žurka un metās viņam virsū. Vecais smagi atkrita krēslā.

Kad Osuhs bija mazliet attapies, viņš pieklundurēia pie gultas un citu pēc cita no guļammaisa sāka celt ārā dažādus drēbju gabalus. Trīsošām rokām viņš tos pētīja pret gaismu, it kā baidīdamies, vai tanīs nav kāds caurums.

VI nodaļa Batura uztraucas. Cīņa ar Goļu. Liktenīgais speriens.

Vojteles Varakāja

Batura veltīgi gaidīja sienas avīzei apsolītos rakstus. Autori, slēpdamies aiz . dažnedažādiem izdomātiem iemesliem, vēl aizvien nebija tos uzrakstījuši. Batura bija ļoti nikns, jo viņš itin labi zināja, ka zēni kopā ar Goļu diendienā spēlē ļijtbolu vecajās akmeņlauztuvēs.

5et sienas avīzes dēlis, — lai gan nu jau trešā diena, kā vajadzēja būt izdotam jaunajam avīzes numuram, — vēl aizvien tukšs. Beidzot, ceturtās dienas rītā ieradies skolā, Batura uz sienas avīzes dēļa atrada anonīmu uzrakstu:

SATURAM SAGAJIS DELI.

Baturu pārņēma zvērīgs niknums, un viņš piedraudēja Stahurkam, Miksam un Joņecam samalt tos miltos, izmest pa galvu pa kaklu no\redkolēģijas un turklāt vēl uzrakstīt par viņiem satīru, ja vūu līdz svētdienai neiesniegs rakstus.

Visvairāk zēnus nobiedēja draudi ar «satīru,» jo viņi labi nezināja, kas tas īsti tāds ir, tādēļ svinīgi nosolījās svētdienas rītā būt klāt Vilkkalnā ar gataviem rakstiem.

—    Tie laiki jau sen garām, kad es ticējm jūsu vārdiem, — Batura nicinoši sacīja, — dodiet man kādu ķīlu. Lūdzu, džentlmeņi, jūsu kabatas nazīšus!

Trīs nazīši nozuda Baturas kabatā.

—    Gaidīšu jūs desmitos, — viņš skarbi noteica. — Ja neatnāksiet, iemetīšu nazīšus Vecajā šahtā.

Batura sēdēja klints iedobumā uz sūnām un nikni dauzīja ar zīmuli pret cietajiem klades vākiem, gluži tā, kā to mēdza darīt skolotājs Sondejs, kad bija satraukts. Viņš bija jau gluži nosalis no šīs gaidīšanas. Saule gan spīdēja, taču rudenīgais vējš pūta cauri apģērbam, plucināja sausos augu stublājus, trauca no klintīm nost putekļus, grieza gaisā augu sēkliņas, lāģiem atnesdams aprautas, tālas sarunas, izsaucienus un smieklos.

Pēkšņi Batura sastinga. Viņš bija sadzirdējis zēnu čalas un Goļas pretīgo gaiļa balsi. Lai labāk varētu saredzēt, Batura uzrāpās uz klints.

Apakšā soļoja visa Goļas banda. Pa priekšu klaigādami skrēja piektie, viņiem sekoja Goļa ar bumbu rokās, bet tam pakaļ — Batura notrīsēja aiz kauna un aizvainojuma — gandrīz visi redkolēģijas locekļi: Rudņoks, Stopa, Stahurka, Miksa un Joņecs.

Sažņaudzis dūres, Batura skriešus devās lejup.

Ieraudzījuši viņu, zēni negribēdami un nobažījušies apstājās.

—    Rakstus! — Batura uzsauca. Viņš bija pārliecināts, ka zēni atkal viņu piešmaukuši. Tikmēr Sļtahurka, Miksa un Joņecs, Baturam par lielu brīnumu, izvilka no azotes apraķsktas, kaut arī stipri saņurcītas papīra lapas

Batura atmaiga.

—   Kārtībnieks! Nāciet, drusku piesēdīsimies un pierausim galus.

Zēni neziņā palūkojās uz Goļu, kurs, sažņaudzis dūres, virzījās klāt Baturam. Goļas piemiegta acu šaurās spraudziņas nevēstīja nekā laba.

—   Ko tev vajaga no viņiem? viņš ņurdēja zem deguna, mākdamies Baturam virsū.

—    Un tev?

—    Viņi ir manā komandā! — Goļa šņāca

—    Sienas avīze ir svarīgāka!

—   Ej pie velna! — Goļa ierēcās. — Apriebies esi ar to savu avīzi, vai saproti?

—    Man tavas domas pilnīgi vienaldzīgas. Ejam zēni, — Batura pastūma it kā pie vietas piesalušos redaktorus.

Goļa nobālēja. Iedevis Miksam paturēt barinbu, viņš aizšķērsoja Baturam ceļu.

—    Atsienies no viņiem, saprati? — Goļa šņāca.

Brīdi viņi abi stāvēja klusēdami, mērojot viens otru draudīgiem skatieniem. Beidzot Goļa ar strčuju kustību nogrūda Baturam cepuri no galvas.

—   Pievaldi knaģus! — Batura par atbildi iegāza Goļam pa vēderu.

—   Tā nu būs mana darīšana, tu Uzpūtīgais skrīveli! — Goļa spiedza. S'

Batura saspringa lēcienam, pietupās un gāzās virsū, pretiniekam. Pēc mirkļa abi vārtījās pa zemi.; Zēni atkāpāt un nolūkojās kautiņā. Asajā, izkaltušajā kūlā parādījās te/sarkanie Baturas vaigi, te no piepūles izšķobītā Goļas seja/

—    Aiz kājas! Aiz kājas šo! — Batura, nepadodies!

—    Goļa, nelsonu šim! — bija dzirdami speciālistu aizrādījumi.

Taču abi cīnītāji, neievērodami nekādus cīņas likumus, velēja viens otru, kur tik pagadījās, te viņi vārtījās pa zemi kā divi bluķi, te atkal neaptveramā ātrumā pielēca kājās un no ļauna metās viens otram virsū.

Taču ne visus aizrāva šī mežonīgā cīņa un vismazāk tieši tos kuri bija ķildas izraisītāji.

izmantodami gadījumu, Joņecs ar Miksu dzenāja bumbu4

Paskaties— Miksa uzsauca Joņecam. Gribēdams parādīt savu māku, Miksa spēcīgi atvēzēja kāju un aizspēriss garām bumbai, nenoturējās un nogāzās zemē

Jonecs ierēcās pr'ieka. Viņš pieskrēja pie bumbas un atvēzējies spēcīgi to paspēra. Bumba uzšāvās stāvus gaisā.

—   Tā jau ir svece! pierausdamies kajas, Miksa zobgalīgi sauca.

viņš jau atkal bija pie bumbas. Tacu Joņecam ne prātā nenāca atdot t.o Miksam /viņi abi sāka_nikni grūstīties.

Pēkšņi kāds no viņiem spēcīgi iegaza pa bumbu, un tā, pārlidojusi pāri zēnu galvām, drāzās taisnā līnijā uz turieni, kur melnoja Vecās šahtas atvere.

Joņecs ar Miksu šausmās sastinga. Tad abi metās pie šahtas. No bumbai nebija ne miņas. Acīm redzot tā bija noripojusi lejā.

Zēnu barā atskanēja šausmu pilni saucieni:

—    Goļa! Goļa! Klausies! Bumba iekrita šahtā! Goļa!

—    Ko? — Goļa un Batura k ī. dzelti pielēca kājās.

—    Bumļta iekrita! Vecaja šahtā! — cits caur citu brēkāja pārbijušies zēni.

Goļa pielēca pie Miksas un saka viņu purināt, nikni ;hi izmisīgi kliegdams:

—    Ķur ir bumba, tu diega dvēsele? Kur ir bumba?

—    Es ne … Joņecs spēra …

; — goda vārds, es ne — Miksa, — raudādams aizstāvējās Jonecs.

1 Goļa drausmīgi izvalbījis acis, lūkojās te uz vienu, te uz otru. j

—    Zobus iz-dau-zīšu! . . Miltos samalšu!

—  Mē-mēs negribējām .. .

—  Negribējām … negribējām! Kas man no tā, ka jūs negribējāt? Atdodiet bumbu .. . Tādu bumbu šahtā! … — Goļa ārdījās.

— Nebrēc, — Batura iejaucās, — var but, ka izdosies dabūt.

—  Var būt, ka tā aizķērusies, — Viktors nomurmināja.

—       Skaidrs, ka tā varēja aizķerties, — Karļiks pārliecināti noteica. ^ '

—  Kā tad . .. aizķerties, — Goļa viņu mēdīja, ststulba muldēšana, vairāk nekas. Kā tad tā varēja aizkerties. Viss pagalam! Es jums to nepiedošu, es jus … — viņš atkal metās virsū Miksam un Joņecam.

—  Bumba varēja aizķerties, — Batura atkārtoja. ________ Tev

vēl nav ko izsamist. Tas caurums nemaz šahta.

—  Kā nav?

—  Tā, es zinu. Tur ir tikai tāda bti stāva un mitra noeia

—  Vai tu tur esi bijis? — Goļa satvēra viņu aiz rokas'

—  Ieskatījos, — Batura izvamjas.

—  Kāpēc tad to sauc par Veco šahtu?

—  Tāpat vien, — Batura paraustīja plecus.

—  Nē. Tur patiešām ir šahta, —\Karļiks sacīja, — tikai ne no paša sakuma. Vispirms tur ii slīpne, nu ziniet, tāda stāva noeja, bet tālāk dziļumā tā sazarojas un viens atzarojums iet tieši vertikāli lejup, un te tad ari sākas šahta.

—  Kā tu zini?

—  Es dzirdēju, ka tēvs ar šteigeru Maļinovski runāja.

—  Un tu domā, ka bumba nen/oripoja līdz turienei, jā? — Goļa, cerību spārnots, jautāja.

—  Nu, protams.

Goļa aplaizīja sausās lūpas un satraukts lūkojās pēc Miksas un Joņeca, kuri slēpās aiz citu zēnu mugurām.

— Ko jūs gaidāt? — viņš kliedza. — Marš! Tā ka pēc piecām minūtēm bumba būtu rokā!

Slaucīdami acis, Joņecs un Miksa raudzījās viens otrā.

— Nevilcinieties! Rāpieties ātri un bez bumbas ņenāciet atpakaļ!

Zēni vilcinājās. Melnā, mitrā bedre viņus atbaidīja

—  Nu! Zaķpastalas! — Goļa viņus pastūma. /

— Liecies mierā, — Batura iesaucās. — Bez lampām viņi tik un tā nekā neatradīs.

— Ja tev viņu žēl, tad ej kopā ar viņiem! — Goļa uzkliedza. — Se, ņemiet! — viņš pameta saviem upuriem kārbiņu sērkociņu. Batura paraustīja plecus un nogāja sāņus, aplūkodams līdz asinīm nobrāztās rokas. «Vai vērts ielaisties ar tādiem stulbeņiem? Tā viņiem būs laba mācība — lai neaiztiek viņu, Goļu.»

Ieeju šahtā aizsprostoja klinšu bluķi, kas augstumā pārsniedza zēnus. Bailēs šņukstēdami un trīsēdami, Miksa ar Joņecu pārrāpās pāri šiem bluķiem un devās dzijāk alā.

Viņus apņēma tumsa un klusums, kurā skaidri bija dzirdama pa sienām plūstošā ūdens vienmuļīgā tecēšana. Trīsošām rokām, gluži kā akli, zēni taustīja ceļu, taču nekā cita nesamanīja kā vienīgi mitrus un ledus aukstus akmeņus. No-eja krita stāvus lejup, un ūdens daudzums tanī līdz ar dziļumu pieauga.

— Nē, es tālāk neiešu, — Joņecs ievaidējās.

Miksa uzšķīla sērkociņu, bet tas uzreiz nodzisa viņa mitrajā rokā. Tikai trešais sērkociņš liesmoja ilgāk. Zēni ieraudzīja, ka viņi atrodas pagrabam līdzīgā klints gaitenī. Lejā traucās ūdens straume.

Bumbu nekur neredzēja. Tā bija vai nu noripojusi, vai arī aizpeldējusi. Kas zina, cik tālu.

Bezpalīdzīgi un izmisuši zēni apstājās, asarainām acīm lūkojoties noslēpumainajā, melnajā bezdibenī.

Pēkšņi abiem no bailēm mati saslējās stāvus. Kaut kur dziļi lejā parādījās vāja atblāzma, bet pēc tam iemirdzējās arī uguntiņa. Noslēpumainais gaismas punktiņš šūpojās un lēkāja gluži kā dzīvs. Zēniem šķita, ka viņi dzird smagu soļu šļūkoņu. Viņi gribēja kliegt, taču bailes bija aizžņaugušas rīkli.

Augšā palikušie zēni saspringti raudzījās tumšajā dobumā, kurā bija nozuduši neveiksmīgie futbolisti.

—    Kā tu domā, vai viņi atradīs? — Karļiks satraukti vaicāja Baturam.

—    E . . . tur eja iet šitā, — Batura iztaisīja kuslību no augšas uz leju. — Bet tālāk sākas šahta akas veidā, — viņš sacīja tīšām skaļi, lai Goļa sadzirdētu.

—    Tu tur esi bijis?

—    Ielūkojos, — Batura izvairīgi noteica.

Zēni nosodoši un ar pārmetumu skatījās uz Goļu. Viņš, sēdēja uz akmens un niknu sejas izteiksmi zīda ievainoto pirkstu, izlikdamies, ka ir ļoti nodarbināts, taču laiku pa laikam nemierīgi pašķielēja uz šahtas pusi. īstenībā viņš jutās stipri nelāgi. Pirmais niknuma vilnis bija jau pāri. Tagad viņš gandrīz nožēloja, ka aizsūtījis tos nelaimīgos lejā bez lampas, taču kauns viņam liedza to atzīt. Galu galā tie stulbeņi bija pazaudējuši viņa bumbu. Tādu bumbu!

Pēkšņi no šahtas dziļumiem atskanēja nāves izbaiļu brēciens. Goļa uzšāvās kājās un ieplēta muti.

Mirkli vēlāk šahtas caurumā parādījās Joņeca izspūrusī galva, bet aiz tās — Miksas nosmērētā seja. Abi bija bez cepurēm. Acīm redzot viņi tās pazaudējuši bēgot. Sejas abiem nobrāztas līdz asinīm. Asinis, sajaukdamās ar šahtas brīina-jiero dubļiem, daļēji aizlipinājušas degunus un acis. Varēja redzēt, ka viņi bija bēguši, cik jaudas.

Zēni pārbīlī nevilšus atkāpās.

—   Kas noticis? — Batura iesaucās.

—   Tur kāds ir! — Joņecs izdvesa.

—   Gars . . . gars … — Miksa stostījās, klabinādams zobus.

—   Pagaidiet, pagaidiet, — Batura viņus mierināja dīvaini zemā balsī. — Izstāstiet visu pēc kārtas.

—   Gā-gars . .. gars ar lampu .. . apgaismoja . . . mēs bēgām .. . dzinās pakaļ.

—   Ga-gariem nav lampu, — Batura sacīja, ar grūtībām rīdams siekalas: no bailēm viņam kakls bija pavisam aizžņaugts. — Un … un bez tam — tādu garu vispār nemaz nav.

—   Vai tam garam bija balts krekls? — satraukti jautāja mazais Kriza no ceturtās klases.

—   Krekls? — Miksa palūkojās viņā aizdomīgi. — Nē, nebija.

—   Tad tas nebija gars, — Kriza stingri paziņoja. — Vecmāmiņa teica, ka visiem gariem esot balti krekli līdz pašai zemei.

Zēni iesprauslojās. Līdz ar to bailes no gariem bija kā ar slotu aizslaucītas.

— Ek, jums tikai tā likās, — Batura atmeta ar roku. Miksa ar Joņecu aizvainoti klusēja. Nicinoši smīnēdams,

Goļa sažņaugtām dūrēm tuvojās abiem nelaimīgajiem.

— Zaķpastalas . .. jūs gribējāt mani apmuļķot!

—  Kā tad, zaķpastalas, — Miksa raudāja. — Pamēģini pats … bez lampām … bumba noripojusi pašā apakšā.

Pēkšņi aizmugurē atskanēja žēli blējieni, it kā kāds mēdītu raudošo Miksu.

No kalna skrēja divas baltas kazas, bet aiz tām Viktora tēvocis — Mikolajs. Grūti bija pateikt, kurš kuru vilka. kazas Mikolaju vai Mikolajs kazas.

—  Ko jūs tur darāt, palaidņi? — tēvocis Mikolajs kliedza satrauktā balsī. — Atejiet no šahtas … Citādi vēl var beigties nelāgi!

Zēni atkāpās ne bez bailēm. Ar tēvoci Mikolaju nebija joki.

—  Nu ko, mēles, vai, esat norijuši?

—  Mums … tēvocīt, mums … bumba tur iekrita, —Viktors nedroši iesāka.

—  A… bumba. Bet ko ta jūs: domājāt, ka šahta, sak krājkasīte, bet bumba — kapeika?

—  Mēs … mēs jau negribot… pati iekrita.

—  Pati, pati… — vecis ņurdēja.

—  Tēvocīt, — Viktors lūdzās, — tēvocīt, palīdziet mums!

—  Oho! Tā tikai trūka, lai es pēc jūsu bumbas līstu Tagadiņ droši vien ar to spēlē Vojteks Varakāja.

Zēni neizpratnē saskatījās.

—• Votjeks Varakāja?

—  Kā tad!

Miksa norija siekalas.

—  Pan Mikolaj, mēs redzējām … to Vojteku, —pārliecināti sacīja.

—  Ko? — vecis pārsteigumā ieplēta muti. — Jūs redzējāt Vojteku Varakāju?

—  Redzējām! Viņš tur lejā spīdināja. Mēs bijām tur nokāpuši, pan Mikolaj.

—  Šahtā?

—  Nē, tikai līdz šahtai. Bet mēs redzējām.

Viens caur otru zēni izstāstīja par neveiksmīgo bumbas meklēšanu. Par noslēpumaino gaismu lejā. Par to, ka viņiem kāds bija dzinies pakaļ.

—  E… jums tikai tā būs pieies, — vecais satraukti sacīja.

—  Neticiet jūs viņiem, — Goļa spēji iejaucās. —To viņi safantazējuši. Viņi vienkārši notrusījās un tagad stāsta pasakas.

—  Bet sakiet, lūdzu, — Karļiks jautāja, — vai tur lejā var nokāpt?

—  Vai var? Visur var. Bet tas ir diktan grūti. Jūs par to ir domāt neprovējiet!

—  Tad .. . tad tai bumbai jāpaliek tur? Tāda bumba!

Vecais Mikolajs nemanāmi nosmīnēja bārdā.

— Kazi, vajadzēs palūgt Vojteku Varakāju. Var būt, ka atdos.

—  Ek, jūs tikai smejaties, — Karļiks aizvainots sacīja.

— Jūs man nopirksiet jaunu bumbu! — Goļa savā spalgajā gaiļa balsī iesaucās. — Gan redzēsi, Miksa, es aiziešu pie tava tēva!

Viņš izvilka netīru kabatas lakatu un sāka ar to slaucīt sasarkušās acis. No kabatas izkrita kālis, ko pamanīja Mikolaj a kazas un tūlīt notiesāja, bet notiesājušas sāka raustīt Goļu aiz biksēm cerībā dabūt vēl. Goļa komiski atgaiņājās.

—  Vai atstāsieties, ragainie velni! — Mikolajs uzšāva kazām ar saites brīvo galu un vilka tās prom no zēna. — Nu, kaziņas, iesim nu.

Zēni apstāja Mikolaju.

—  Pan Mikolaj . .. bet. .. bet kas tas Vojteks tāds ir? — Stahurka jautāja.

— Tu nezini? — Batura brīnījās. — Tas ir tāds kalnracis no pasakas.

—  Nemaz nav no pasakas . .. viņš dzīvojis īstenībā. Taisnība, tēvocīt? — Viktors strīdējās pretī.

—  Taisnība.

— Bet vai tagad viņš vairs nedzīvo? — Stahurka centās izdibināt.

—  Dzīvo. Ir kalnrači, kas viņu redzējuši.

—  Bet jūs viņu esat redzējis?

— Es ne, bet mans tēvs stāstīja, ka reiz viņu pats savām acīm redzējis.

—  Un kāds viņš izskatījās?

— Vecs, ar sirmu bārdu . .. taču mundrs vēl. .. Linu drānās . .. tāds garš . .. pievelk kāju, jo viņam pēda no vara.

—  Pan Mikolaj, pastāstiet mums par viņu! Mēs jums kazas paganīsim … Goļam ir kālis, viņš iedos … Lūdzu, pastāstiet mums! — zēni barā skrēja pakaļ Mikolajam un lūdzās. Kā pēdējais vilkās Goļa, taču viņam neviens vairs nepievērsa uzmanību.

«Tie esot biedri,» viņš sarūgtināts domāja. Kamēr viņam bija bumba, tikmēr lēkāja apkārt, bet tagad viņiem vairāk rūp Mikolaj a kazas . .. Pat kāli atņēma.

Vecais Mikolajs nosēdās smilgājā pie liela, nosūnojuša dkmens bluķa. Viņš izņēma cigareti un virpināja to pirkstos.

Zēni piegrūda Baturam. Tas aši izvilka no kabatas sērkociņus un pakalpīgi pasniedza Mikolajam uguni.

—  Lūdzu, pastāstiet…

STĀSTS PAR VOJTEKU VARAKĀJU

—  Tas ir garš stāsts, un visu vairs lāgā neatminos, bet šo notikumu Karčuvas klostera mūki aprakstījuši uz vērša ādām, smalki jo smalki aprakstījuši, kas un kā, — biezu grāmatu pierakstījuši. Un pirms kara uz tejieni atbrauca viens prolesors un visu norakstīja. Senāk teitan pie mums dzīvoja kalnrači, kas itin smalki no galvas visu zināja par Vojteku. Apsēžas tāds vīrs vakarā un gatavs stāstīt cauru nakti. Priekš pirmā pasaules kara, areče, kad es vēl biju tāds zeņķis kā jūs, tad arī saklausījos no viņiem. Tagadiņ, areče, par Vojteku neviens vairs neatminas. Vecais Penčkevičs — tas gan vēl daudz zinātu stāstīt, tāpat, kazi, arī Kovara … bet citi… — Mikolajs nicīgi atmeta ar roku. — Bet cik daudz valodu allaž pēc tādas stāstīšanas bija, cik strīdu un minējumu! Vēl šobaltdien par Vojteku nekas tā īsti gruntīgi nav noskaidrots.

—  Kā tā? — zēni vaicāja.

—  Padž, beigās paši sapratīsiet, bet pirmāk noklausieties visu pēc rindas.

Pirms daudziem gadiem dzīvoja kāds kalnu aprūpētājs — nabadzīgs, bet jautrs vīrs, vārdā Vojteks.

—  Bet sakiet, lūdzu, ko nozīmē «kalnu aprūpētājs»? — Batura pārtrauca.

—  Kā sacīt… tā šeitan senāk sauca kalnračus. Tā nu tas kalnu aprūpētājs dzīvoja, kauču nabadzīgs, taču jautri, jo bija liels gaisulis un vēja pistole. Tēvu nospieda klints, un tā nu viņš palika ar plikām rokām un līku cirtni, bet galvu nenokāra, tikai klaiņoja pa krogiem, dzēra medutiņu, maksāja

muzikantiem, meičām dāvaniņas pirka, līdz nodzīvoja pēdējo tēva dālderi. Kalnračiem toreiz klājās grūti, jo raktuvju pārvaldnieki — ārzemnieki, areče, piedzina no viņiem nodevas, iemaksas un dažnedažādas citas maksas raktuvju paplašināšanai, bet par raktuvēm nerūpējās. Veltīgi kalnrači meldēja uz vietas un brauca ar sūdzībām uz Varšavu. Laiki toreiz bija nemierīgi — kara laiki, kundziņi degunus slēja debesīs, kur nu vienkāršajiem ļautiņiem pie kancelejas kungiem taisnību meklēt! Sūkņi bojājās, bet tos nelaboja^ nenostiprinātie griesti bruka, ūdens applūdināja raktuves, un aizvien grūtāk bija nopelnīt dienišķo maizīti. Kalnrači nonāca trūkumā. Te viens, te otrs, nevarēdams izvilkt dzīvību uz sava zemes gabaliņa, pārdeva to bagātajiem paniem un pats pārgāja viņu dienestā.

Dzīvoja toreiz šeitan kāds Piekutovskis, bagāts un mantrausīgs pans, kuram bija gaužām liela kāre uz kalnraču lauciņiem. Reiz šis pans saka tā:

«Vojtek, pārdod man savu lauciņu un strādā pie manis, bet es par to tev noskaitīšu skanīgus dālderus.»

Redz Vojteks, ka pans neatstāsies, un tā arī pārdeva panam savu zemes gabalu.

īstais badmira bija tas Piekutovskis, viņš bija ar mieru izsūkt kalnračus līdz pēdējam, lai tikai dabūtu vairāk vara rūdu, jo viņam vajadzēja daudz naudas. Vajadzēja ir jaunajai pilij, ko šim cēla itāļu meistari, ir meitas pūram, kuru gribēja izdot par sievu vojevodam, bet visvairāk naudas aprija tiesas prāva pret Osecku dzimtu, kuru viņš par visām varītēm gribēja palaist pasaulē ar ubaga tarbu plecos. Prāvojās viņi tā jau pusgadsimtu, taču gala vēl nematīja. Te virsroku ņem viena puse, te — otra, bet līdz spriedumam tā ir nenonāca, jo abām pusēm bija gruntīgi aizstāvji, un tā viņi pačukst pie auss aizstāvjiem, te pasmērē tiesas vīriem, un tie prāvu skata cauri, un atkal viss par jaunu!

Beigās Piekutovskis svinīgi nozvērējās apsist Piekutovas baznīcas jumtu ar vara skārdu, — tāda skārda nebija pat bīskapa pilij Biskupcos, — ja dievmāte viņam palīdzēšot Oseckus pataisīt par ubagiem.

Un pans atkal spaida kalnračus, tie, nabadziņi, pūlas vaiga sviedros, bet viņam vēl nav un nav gana. Kādu svētdienu pans atsauc tos pie sevis un saka tā:

«Laiski strādājat, mīļie ļautiņi, vai, vai, kā niez roka … Likšu jūs nosloksnēt, un tā vien raugi, dievs mans liecinieks, padzīšu.»

Bet kalnrači taisnojas:

«Jūsu labdzimtība solīja dot stutmalku, un kapļu lai nav, bet troses vecas .. . trūkst pušu, un sūkņi stāv sabeigti, neviens nelabo.»

«Eita nu eita,» Piekutovskis šiem atbild, «tik vien zināt kā pa krogiem sēdēt. Tev deguns gluži sarkans,» vienam saka, «bet tu,» rāda uz Vojteku, «meitiešiem pakaļ skrien, pārvaldnieks sūdzējās, ka visām sādžas meičām esot sagrozījis galvas.»

Nosarka Vojteks kā vēzis, jo viņam no visas tiesas bija iepatikusies kāda zemnieka meita, un viņš tai piecirta. Gauži viņš viņu mīlēja. Bet viņa, areče, bija no dzimtļaudīm, un par sievu apņemt viņš to varēja tikai tad, ja pans bija atvēlējis.

Nolokās Vojteks pana priekšā līdz pat zemei un saka:

«Jūsu žēlastību, gaišlabdzimtība, izlūdzos: ļaujiet man par sievu apņemt Ievu Janusa meitu.»

Izbrīnījās pans un uzgrieza ūsas.

«Ko, sievu ņemt esi sadomājis?» viņš smejas. «Klausieties tik, mīļie ļautiņi, pasaule gāžas riņķī, šis te vējgrābslis sadomājis par precībām! Uzgaidi,» pans saka, «lai notiek, es tevi apprecināšu ar kādu no dienestmeitām, kuras jau kopš gadiem godīgi gaida uz preciniekiem. Meičas kā ogas, prot saimniekot, dievbijīgas, biklas, turklāt, dzīvodamas muižā, dabūjušas smalku skolu.»

«Žēlastību izlūdzos, jūsu gaišlabdzimtība,» Vojteks neatlaižas, «es tikai par Ievu Janusa meitu stāvu.»

«Hm, kādēļ tad tu par viņu tā stāvi?» pans uzgriež ūsas.

«Mīlu viņu gauži, no visas sirds», Vojteks atbild.

Bet pans saka tā:

«Ja jau tāds meitu ģēģeris kā tu tik dikti ieskatījies viņā, tad tai jābūt raženai meitai.»

«Dikti jau ražena!» Vojteks nopūšas.

Pans nosmaida ūsās.

«Tu, Vojtek, esi ālmanis, gatavais vējgrābslis un ārdoņa,» viņš saka, «nezinu, vai neapgrūtināšu savu dvēseli ar nāves grēku, ja atdošu tev tādu meiču. Tu viņu pie manis atsūti, es viņu palūkošu un aprunāšos ar viņu.»

Pilns cerību Vojteks aizgāja pie Ievas, izstāstīja viņai par pana gribu un ar pukstošu sirdi aizsūtīja viņu uz muižu. Bet viņa kā aizgāja parādīties, tā arī palika muižā. Panam viņa bija iepatikusies, un viņš Ievu paturēja pie sevis par istabasmeitu.

Trešajā dienā Vojteks ierodas pie pana, paklanās viņam un atkārto savu lūgumu. Pans sarauc uzacis.

«Tu, Vojtek mīļais, zini, ka es tev esmu vēlīgs. Areče, tavu Ievu par istabasmeitu pieņēmu, lai, tā sakot, viņa muižā noslīpētos, lai tev sieva nebūtu kā neaptēsts miets vai bērza slota, bet gan kā īsta dieviete,» pans saka un pats smaida.

«Žēlastību izlūdzos,» Vojteks nerimstas, «lai viņa ir vienkārša, ka tikai paša. Par dievieti viņu pataisīt tik un tā neizdosies, to es zinu. Bet aptēst pats aptēsīšu: pats, areče, esmu no kalnračiem.»

«Ek, Vojtek mīļais,» pans uz to saka, «jokupēteris un slīmests tu esi, bet es saviem zemniekiem esmu īstens tēvs, un tēva sirdsapziņa man neatvēl atdot nevainīgu meiču tādam vējgrābslim, kāds esi tu. Es aprunājos ar ksendzu, un mēs nolēmām Ievu neizdot pie tāda gaisuļa, slaista un meitu ģēģera.»

Vojteks nobālēja.

«Kā tad tā, jūsu gaišlabdzimtība?»

«Norimsties trakot, sāc dzīvot kārtīgi, atceries, kā tavs tēvs strādāja, un ķeries arī tu pie darba, kā nākas. Atnes man tūkstoš kilogramu vara — un meiča tava. Bet bez vara ir acīs nerādies!»

Vojteks saprata, ka badgalīgais pans viņu ap stūri apvedis, — bet ko viņš varēja darīt? Izmisums viņu pārņēma, divas dienas Vojteks neizgāja no kroga, trešo dienu nogulēja,, bet jau tai pašā naksniņā ķērās pie darba.

Mēneši gāja, bet Vojteks joprojām vara ligzdas meklēja, dzina pēdas zaļām un zilām dzīslām, cirta klintīs dziļas ejas, bet līdz tūkstoš kilogramiem vēl aizvien bija tālu. Taču Vojteks neatlaidās un gandrīz nemaz neiznāca no raktuvēm, tikai meklēja un meklēja varu. Apauga ar bārdu, acis satumsa, Vojteks sāka cirst dziļu šahtu un laidās aizvien dziļāk un dziļāk .. . Tik dziļi vēl neviens nebija nolaidies.

«Ko tu, Vojtek, tik traki noņemies? Met mieru,» ļautiņi smējās par viņu, bet viņš nevienu neklausīja.

Tā aizritēja seši gadi, bet septītajā gadā viņš beidzot uzgāja milzīgu ligzdu, lielāku nekā bīskapa pils istaba, bet, kad viņš skaldīja pēdējo bluķi, no augšas novēlās milzīgs akmens un sašķaidīja Vojtekam kreiso pēdu. Tad viņam noņēma šo pēdu, un kalējs pielika citu pēdu — no vara.

Aiziet Vojteks pie pana un saka tā:

«Es uzgāju milzīgu āderi, izcirtu no turienes tūkstoš kilogramu rūdas un izcirtīšu vēl desmitkārt tik daudz.»

Pans uzgrieza ūsas.

«Devu tev muižnieka goda vārdu un turēšu ar: ej un ņem meiču, kuru tik gauži iemīļoji.»

Aizgāja Vojteks uz muižas pagalmu un piedauzīja pie mīļotās durvīm. Durvīs parādījās skaisti saskrullēta galviņa, un Vojteks pazina savu Ievu, kauču arī viņa bija ģērbusies kā smalka pane. Bet viņa, ieraudzījusi bārdainu, noskrandušu un klibu cilvēku, nepazina Vojteku un noturēja viņu par ubagu, tādēļ uzsauca:

«Ej, nabadziņ, uz virtuvi, tur tev iedos ēst!»

Vojtekam sirds sažņaudzās, un viņš iesaucās:

«Ieviņ, vai tu manis nepazīsti?»

Padzirdējusi Vojteka balsi, viņa nodrebēja un vērīgāk ielūkojās tā sejā.

«Es atnācu pie tevis, lai tevi par sievu ņemtu, pans atvēlēja.»

Vojteks ieraudzīja, ka Ievas daiļā seja kļūst sarkana un melnās uzacis dusmīgi saraucas.

«Vācies prom, klibiķi, es tevis nezinu!» viņa kliedza. «Nu, vācies, citādi suņus uzrīdīšu!»

Vojteks šausmās atkāpās, sirds viņam gauži iesāpējās, un viņš sāka raudāt. Tikai tagad viņš saprata, ka pans viņam bija atņēmis Ievu.

Sadrūmis un izmisis viņš atkal nolaidās pazemē un gandrīz nemaz no turienes nenāca ārā. Bet no lās ligzdas, ko viņš uzgāja, rūdu ņēma un ņēma, ne gala neredzēja, un izņēma milzīgu zāli, ko nosauca par «Zaļo», jo, kad tur iegāja ar lampu, tad tā visa laistījās no zaļiem malahīta kristāliem un tai līdzīgas nebija visā karaļvalstī.

Taču Piekutovskis nepaguva Oseckus palaist pasaulē ar ubagu tarbām un meitu izprecināt vojevodam: mūsu zemei no aizjūras uzklupa netigīgie zviedri un kā tārpi pa visu Polijas zemi izrāpoja. Viņu karalis bija viltīgs cilvēks, uzreiz noskārta, ka tāda raktuve zelta vērta. Un naudiņas viņam vajadzēja vairāk nekā tūkstošiem tādu Piekutovsku, jo kara vajadzībām bija aizlienējis un tagad bija nonācis augļotāju rokās.

Zviedru karalis iecēla pārvaldnieku un pavēlēja viņam sadabūt pēc iespējas pulka vara rūdas. Atbrauca pārvaldnieks ar meistariem un zaldātiem un sāka prašņāt pēc laba raktuvju pazinēja, kas viņus varētu izvadāt. Ļaudis pateica, ka labāk par Vojteku Varakāju neviens raktuves nepazīstot. Aizsūtīja pēc Vojteka. Ieradās klibs bārdainis ar drūmīgu skatienu.

«Ved mūs, vecais velns, uz savu pekli!» zviedri uzkliedza.

Un Vojteks aizveda zviedrus raktuves dziļumos un izrādīja viņiem dažnedažādas bagātības, bet beigās ieveda «Zaļajā zālē».

Stāv zviedri kā apstulbuši, ne acis nevar atraut no malahīta sienām un griestiem.

Un tad pēkšņi atskanēja drausmīgs troksnis un dunoņa-

Tur Vojteks Varakāja uzspridzināja ejas un uz visiem laikiem zem klintīm apraka zviedrus un sevi, noslēpdams bagātības, lai tās nekalpotu ienaidniekam.

Teika stāsta, ka viņš bagātības atgriezīs tikai tad, kad tauta kļūs brīva no apspiedējiem.

—    Un tā viņš gāja bojā? — Stahurka bēdīgs jautāja,

—    Nē, negāja vis … — Mikolajs klusi atbildēja. — Viņš nevarēja iet bojā … Ir tagad staigā pa savu pazemes valstību ar lampu rokās un vaktē Vilku kalna bagātības. Lāgiem izglābj no nāves kādu kalnraci, lāgiem kādam bērnam parādās.

—   Bet vai ļaudis nemēģināja aizrakties līdz tai «Zaļajai zālei»? — Karļiks vaicāja.

—    Provēja, un kā vēl provēja. Bet viss veltīgi. Nevarēja uztrāpīt. Un pēc tam Vilku kalns pavisam nedeva varu, tikai bišķīti kārdināšanai, lai kalnračus mānītu. Te urba ir pans Stašics, ir austrieši, ir paši vietējie. Uztrāpa uz sīkām dzīsliņām un ligzdiņām, bet uz tādu īsteni gruntīgu ligzdu tā ar neuztrāpīja. Tā noslēpta dziļi dziļi… Diktan jau labi Vojteks to vaktē.

Iestājās klusums.

—   Tātad sakiet, lūdzu … — brīdi klusējis, Karļiks šaubīdamies ierunājās, — iznāk, ka tagad viņš atdos tās bagātības.

—   Are, tā jau iznāk gan, — Mikolajs norūca, — solīja taču atgriezt tautai.

—    Ne visai viņš steidzas ar to atdošanu, — Goļa zobojās.

—   Redzams, viņš nelasa avīzes un nezina, kas te, virspusē, notiek, — kāds asprātis piebilda.

—    Nebīstieties, — Mikolajs pasmaidīja, — viņš tur lejā zina itin visu, zina arī to, ka jūs par viņu irgojat.

—    Ir gan šim labas ausis! — Goļa nerimās zoboties.

—    Vai tad tu nezināji, ka večuks ievilcis sev telefonu?

—    Aizverieties! Ja nepatīk — neklausieties, — Batura apsauca zobgaļus.

—   Kas tad nu, pajokot nevarēs, vai? Pasaka taču. Tādu garu nemaz nav.

—    Bet es redzēju, — Miksa pārliecināti sacīja.

—   Es arī, — Joņecs piebiedrojās.

Goļa paraustīja plecus,

—   Tātad tu netici, ka ir tāds Vojteks Varakāja? — Mikolajs, tīrīdams iemuti, vaicāja Goļam.

—    Nē.

—    Nekas, nāks laiks un noticēsi, — Mikolajs mīklaini pasmaidīja.

—   Tēvocīt, bet ja tas. .. nu tas Vojteks visu zina, tad kādēļ viņš, viltnieks, neatdod bagātības? — Viktors pamirkšķināja biedriem ar aci.

—   Atdos, gan atdos. Viņš tikai sirdīgs kļuvis uz inženieriem un tādēļ arī ir tāds nesteidzīgs.

—    Kādēļ sirdīgs?

—   Areče, slikti izturas mūsu inženieri pret viņu. Irgo par viņu, nekādas cienības pret veco netur . .. bet paši vien bez viņa nekādi nevar tikt uz priekšu.

—    Piedodiet, lūdzu! — Karļiks aizskarts iesaucās.

—    Bet tu ne vīzē j ies, — Mikolajs rūca. — Tavs tēte tik vien zina kā rakņāties pa grāmatām un papīriem, bet tā ir nekā nevar izrakt. ..

—   Neuztraucieties … drīz vien mēs būsim pieurbušies . . . Mēs pieurbsimies, tas ir … ir zinātniski pierādīts, — Karļiks nobeidza ar frāzi, ko tik bieži bija dzirdējis no tēva.

—   E-e, — vecais vīrs saviebās. — Bet es saku, ka ar šitādām urbšanām inženieri tikai veltīgi dusmo Vojteku. Vai tev patiktu, ja kāds svešs tava paša mājā virs galvas urbtu dienu un nakti? Tu guli, bet pēkšņi caur griestiem tavā istabā ieslīd urbis un pieber tev pilnas acis ar zāģu skaidām . .. Nu un Vojteks arī kļūst sirdīgs, paņem savas bagātības un laižas dziļāk.

Zēni iesmējās. Ar to veco Mikolaju nekad nevar zināt, kad viņš runā nopietni, kad joko.

—    Nu, bet kā jūs ieteiktu rīkoties? — Karļiks uzjautrināts iejautājās.

—    Es darītu tā, — Kriza uzbudināts iejaucās, — es to Vojteku izlūgtu uz . . . uz…

—    Uz konferenci, — Mikolajs palīdzēja.

—    Jā, uz konferenci. Un teiktu tā: «Mēs tev ļoti pateicamies par to, ka tu mums tās bagātības nosargāji, un par to mēs tevi ļoti mīlam, un … un cienām. Bet tu solīji, ka atdosi mums tās bagātības. Un tagad Polijā ir tautas vara un … un varš mums ir ļoti vajadzīgs.» Tad es viņam parādītu, kā pilsētās un uz laukiem tiek ievilkta elektrība, kā klubos ierīko radio, un visur tur vajadzīgi vara vadi.

—   Tad jau vajadzētu viņam parādīt arī mašīnas un citus motorus, kuros ir vara daļas.

—Un fabrikas un mājas arī… Viņš ir īsts polis un sapratīs, — Kriza pārliecināti nobeidza.

Goļa ņirdzīgi rēca. Arī citi lielākie zēni slepus smīnēja.

—    Braši, — Mikolajs uzsita Krizam uz pleca, — tikai diktan jau svinīgi. Akurāt kā svinīgajā sēdē. Tas Vojtekam netīk. Es viņu, areče, uzlūgtu uz kausiņu sīvā un teiktu tā: «Klausies, vecais. Diezgan jau būsi izsēdējies, tev lai droši vien būs apnicies kvernēt tur apakšā par sargu, kauču arī tas, nenoliegsi, cēls amats. Pie darba, brālīt, jāķeras. Mums, brālīt, speciālistu nav gana, bet no tevis iznāktu labu labais speciālists. Būs tikai jāaizbrauc uz kursiem, un tur no tevis viens un divi direktoru iztaisīs. Dzīvoklīti dabūsi, ar elektrību un ūdeni, pieklājīgu aldziņu, visādas piemaksas, turklāt vēl arī mundieri. Bet tās tavas vīzes un linu drānas — prom uz muzeju! Vara kājas vietā smalka protēze uz valsts rēķina. Iet tā lieta? Nu, līkop!» Vai domājat, ka viņš uz šitādiem noteikumiem nebūtu ar mieru? Un kā vēl, es viņu pazīstu!

—   E, jūs tikai smejaties, — Kriza palūkojās viņā neuzticīgi.

Vecais iesmējās un, sataisījies uz promiešanu, vilka sev līdzi untumainās kazas. Zēni sekoja nopakaļis.

Goļa sarūgtināts pavērās apkārt. Aizmirsuši par bumbu! • Kāda šiem daļa, ka bumba palikusi šeit! Un tie esot biedri!

—    Bet… bet bumba! — viņš sauca tiem pakaļ. — Vai vai tad bumba -paliks tur, pan Mikolaj, — viņš lūdzoši izdvesa, — tāda bumba bija!

Mikolajs pagriezās atpakaļ un, ieraudzījis zēna nelaimīgo seju, sacīja:

—    Nu, neraizējies, 11u. Ej vien mierīgs uz mājām. Gan jau Vojteks Varakāja atgriezīs jūsu bumbu, noteikti atgriezīs, tikai jūs neuzmācieties viņam. Kazi, varbūt jau rītdieniņ pat atgriezīs, — viņš norūca klusi, pēdējos vārdus izrunādams gluži citādā balsī, it kā sarunājoties pats ar sevi.

—   Jā, atdos … atdos! … — Goļa sakaitināts kliedza. — Bērnu pasaciņas! Gaidi, kad pūcei aste ziedēs!

Pēkšņi viņam balss aizlūza un pavisam negaidot no acīm sāka līt bagātīga asaru straume. Goļa bimboja kā nopērts. Tas vairs nebija lielais, gandrīz pieaugušais Goļa, bet mazs zēns, kuram nodarīts pāri.

—    Nu, nepinkšķi tā, citādi vēl sāks smieties, — Viktors, nokaunējies par vecāko biedru, rūca. — Vakarā, kad neviens neredzēs, atnāksim uz šejieni ar lampām un izdabūsim bumbu.

—    Vai tu no tiesas nāksi kopā ar mani? — Goļa šņukstēja.

—    Kad es tev saku! Tikai ar lampām jāsakombinē. Rudņoks arī nāks ar mums. Jā, Karļik?

—    Labs ir. Cikos un kur tiekamies? — Karļiks lietišķi jautāja.

—    Sešos pie tevis.

—    Labs ir. Norunāts.

Goļa izvilka no kabatas netīru kabatas drāniņu un sāka slaucīt sasarkušās acis.

VII nodaļa Leģenda un tehnika. Sastapšanās pie Vecās šahtas. Nolādētā dokumentācija. Vēlie viesi

Jau atceļā uz mājām Karļiku pārņēma šaubas, vai viņš pareizi darījis, ka tā uzreiz, bez apdomāšanās bijis ar mieru piedalīties bumbas meklēšanā. Brr … viņš atcerējās, kas bija atgadījies Miksam ar Joņecu. Tiesa, viņi ir zaķpastalas, turklāt lampu ari viņiem nebija. Taču patīkama tur maz. Viena lieta ir jauna, strādājoša šahta, bet pavisam cita — kaut kāds nezināms caurums .. . Neko darīt. Atkāpties vairs nevar. Zēni nodomātu, ka viņš baidās.

Pa ceļam Karļiks iegriezās pie šteigera Maļinovska. Maļinovskis dzīvoja pavisam tuvu Rudņokiem: blakus mājas jumta istabā, kuras vienīgās mēbeles bija gulta, galds un viens krēsls. Karļiks šeit ieradās ikreiz, kad viņu tirdīja šaubas.

Šodien viņam nelaimējās. No gultas puses plūda skaņas, kas atgādināja tējas burbuļošanu un sīkšanu. Tur, segu pārvilcis pār galvu, pēc nakts maiņas krāca Maļinovskis. No segas apakšas rēgojās divas kailas pēdas, kas pašas lūgtin lūdza Karļiku iztaisīt kaut kādus pekstiņus, taču zēna uzma-% nību bija pievērsis kas cits. Viņš juta, ka istabā notikušas pārmaiņas, — bet kādas?

Pie sienas tā pati Karļika māsas Barburkas fotogrāfijā un Maļinovska boksa cimdi. Zem galda tukša vīna pudele, bet uz galda Boka grāmata «Pa Urāliem».

Rokā gan! Pie loga karājās gumijas šļauka, līdzīga ugunsdzēsēju šļūtenēm. Acīm redzot tā bija kāda jauna Maļinovska ideja. Ieinteresēts Karļiks piegāja pie gumijas šļūtenes, aplūkoja to no visām pusēm, tad pagrieza aizgriezni šļūtenes galā. Šļūtene draudīgi iešņācās un izšļāca ūdens strūklu tieši gultā. Karļiks tā pārbijās, ka aizmirsa, kurā virzienā šļūtene aizgriežama un apjukumā atgrieza vēl vairāk. Maļinovskis sakustējās, apgriezās uz otriem sāniem, taču nepamodās.

Beidzot Karļikam izdevās noslēgt šļūteni. Viņš sāka lūkoties pēc kādas lupatas, ar ko uzslaucīt izlieto ūdeni, taču bez dvieļa, kas karājās uz krēsla, nekā piemērota neredzēja. Brīdi viņš svārstījās, taču dvieļa pelēcīgā krāsa izklīdināja viņa šaubas.

«Gan jau neievēros,» Karļiks nodomāja.

Tad viņš ļoti kārtīgi noslaucīja grīdu, galdu un grāmatas. Beidzis darbu, zēns ar pilnīgi tīru sirdsapziņu rūpīgi izklāja dvieli agrākajā vietā un sāka nodarboties ar boksa cimdiem. Viņš apvilka tos un spoguļa priekšā izpildīja vairākus sitienus, tāpat pa tukšo. Patiešām, kādēļ gan viņš nevarētu kļūt par slavenu bokseri? Bokseriem esot nepieciešami spēcīgi

žokļi. Karļiks izbīdīja zodu uz priekšu un aptaustīja to ar cimdoto roku. Nepavisam nav slikti.

Pēkšņi Karļiks juta, ka kāds uz viņu zobgalīgi noraugās. Viņš spēji apcirtās. Atskanēja Maļinovska smiekli. Viņš visu bija redzējis! Tāda tinte!

Maļinovskis ar vienu lēcienu bija ārā no gultas, apvilka cimdus un tāpat, sporta biksītēs, sāka Karļikam demonstrēt boksa paņēmienus.

—   Tā ne … neatsedzies … vispirms pamata pozicija, bet tagad uzbrukums .. . lūk, tā"… Un nekad neaizmirsti, ka tev ir vēders … un seja.

—    No kurienes te tik slapjš? — pēkšņi viņš pamanīja. — Ahā, meisterēji pie manas ūdenscaurules, ko?

—    Vai jūs boksējāties sporta komandā «Hožuva»?

—    Nemēģini apvārdot zobus.

—   Es nemaz neapvārdoju .. . Jūs, kā šķiet, boksējāties «Kalnracī»?

Smiedamies Maļinovskis nometa cimdus. Tad viņš no gumijas šļūtenes ielēja pāris pilienu ūdens apakštasītē, kas viņam kalpoja bļodiņas vietā bārdas skūšanai un aizdomīgi aplūkoja netīro dvieli.

—    Nu … nu tad es iešu … — Karļiks, kļūdams nemierīgs, nopurpināja.

—    Pagaidi… tu tikai tādēļ vien atnāci, lai pajautātu, vai esmu boksējies «Hožuvā»?

—   Jā . .. Nē .. . īstenībā es . .. man pie jums vairākas svarīgas darīšanas.

—    Oho, pat vairākas!

—    Pirmkārt… vai jūs esat bijis Vecajā šahtā?

—    Tanī caurumā pie akmeņlauztuvēm?

—    Jā. Vai esat bijis?

—    Nē. Kādēļ gan? Tā ir draņķīga aka. Drīzumā to aizbērs.

—    Aizbērs? Kāpēc?

—   Tā … drošības pēc … būs drošāk ir cilvēkiem, ir raktuvēm, saproti? Jau tā šī bedre pārāk ilgi kārdinājusi.. .

Karļiks nobālēja.

—    Un … un kad aizbērs? .

—   Kādēļ tu tā interesējies? — Maļinovskis aizdomīgi palūkojās Karļikā.

—    Jo … jo mums tur iekrita bumba.

—    Kur?

—    Nu . .. tieši tur. Vecaja šahta.

—    Aha, saprotu. Un jūs gribat to izvilkt?

—    Jā.

—    Vai drīkst zināt, kādā veidā? — Maļinovskis pārtrauca ziepēt seju un uzmeta Karļikam pētošu skatienu.

Karļiks nosarka.

—    Mēs vēl tikai gudrojam, — viņš sameloja.

—    Nelej nu. Nolēmāt nokāpt lejā?

Karļiks diplomātiski klusēja un virpināja pogu.

—    Pamēģiniet tikai, — Maļinovskis padraudēja ar putām pārklāto slotiņu.

Tad viņš sāka rīkoties ar bārdas nazi.

—    Vai zini ko? — Maļinovskis pēkšņi ierunājās. — Palūdziet veco Mikolaju, viņš jums dabūs bumbu.

—     Mikolaju? — Karļiks bezmaz iekliedzās. Viņš jau gribēja izstāstīt par sastapšanos ar Mikolaju un sarunu, taču laikus iekoda mēlē. Nē, labāk tālāk no visādiem slideniem tematiem. Tādēļ viņš tikai ievaicājās:

—    Vai jūs zināt leģendu par Vojteku Varakāju?

—    Par to Vecpolijas ieplakas dārgumu sargātāju? Dzirdēju kalnračus pieminam kādu tur Kubu vai Vojteku …

Kamēr Maļinovskis skuvās, Karļiks izstāstīja viņam leģendu par Vojteku Varakāju.

—    Ko jūs par to teiksiet? — nobeidzis zēns jautāja.

Maļinovskis paraustīja plecus.

—    Fantāzija . .. kaut gan daļa patiesības šinī leģendā ir.

—    Vai jūs domājat, ka tāds Vojteks patiešām dzīvojis?

—    Jā, pat ar vara gūžu.

—    Ar pēdu … — Karļiks pārlaboja.

—    Labi, ar pēdu, — Maļinovskis piekrita. — Bet tas par to garu gan ir ūdensgabals.

—    Es arī tā domāju.

—    Ļoti patīkami.

—    Un jūs domājat, ka kaut kur ir tāda «Zaļā zāle»?

—    Zāle varbūt ne, bet bagātības vai vismaz ievērojamas rūdas atradnes — kādēļ gan ne? Redzi, šī leģenda stāsta, ka «Zaļā zāle» atradusies ļoti dziļi… un tas saskan ar mūsu ģeoloģiskajiem datiem. Tādēļ mēs šahtu dzenam uz leju. Tādēļ arī izdarām dziļos meklēšanas urbumus. Ek, ka tevi! … Iegriezu, — Maļinovskis novaidējās.

Uz vaiga parādījās sārta asins lāsīte, kas kļuva lielāka un strauji noritēja pa zodu lejup. Maļinovskis apjucis palūkojās apkārt un pastiepa roku pēc dvieļa.

Karļikam sametās karsti. Viņš atkāsējās un saņēma drosmi.

—    Jūs … jūs labāk neslaukieties tanī… jo … jo … es ar to slaucīju grīdu … es … es to izmazgāšu …

Maļinovskis ieplēta acis, pašūpoja galvu un nometa dvieli.

—    Tevis dēļ, palaidni, iegriezu. Uzvedināji mani uz kaut kādām zinātniskām saruniņām … Kas es tev, skolmeistars, vai, esmu … vai tēvs? Lai tev tēvs skaidro!

—    Ē … no tēva nekā nevar uzzināt. Nekad viņam nav laika, vienmēr es viņam traucēju … Pan Maļinovski, vai jūsu tēvs bija tāds pats?

Maļinovskis iesmējās.

-— Vēl sliktāks. Viņam traki nepatika runāt par raktuvēm, un viņš noliedza man kļūt par kalnraci.

—    Un ko jūs izdarījāt?

—    To, kas man bija jādara. Aizbēgu no mājām.

—    Uz raktuvēm?

—    Jā, uz raktuvēm.

Karļiks uzlūkoja Maļinovski apbrīnas pilnām acīm.

—    Es arī aizbēgšu, ja tēvs mani nelaidīs, — viņš atzinās.

Maļinovskis iesmējās.

—    Nav ko uztraukties. Tavs tēvs ir pavisam citāds. Mans vecais pirms kara ilgu laiku bija bez darba, vēlāk visādas likstas pieredzēja Francijā, Beļģijā… Saķēra silikozi, zini, tā ir tāda plaušu slimība no ogļu putekļiem. Nu, un viņš gribēja pasargāt mani no šāda likteņa. Bet tavs tēvs? Kādēļ gan viņš tev liegtu kļūt par kalnraci?

—   Jūs domājat, ka neliegs? — Karļika balsī bija dzirdama vilšanās.

—    Noteikti ne, viņš taču ir apzinīgs cilvēks.

Karļiks pašūpoja galvu.

—    Tas nekas, es tik un tā aizbēgšu.

Maļinovskis skaļi iesmējās un uzsita Karļikam uz pleca:

—    Garlaikojies šeit, jā?

—    E . .. nē … es … ne jau tādēļ, — Karļiks klusi izdvesa.

Maļinovskis sēja kaklasaiti. Kā zināms, šī procedūra prasa sevišķu uzmanību un koncentrāciju, it sevišķi, ja rīcībā ir spogulītis, kas nav lielāks par tomāta šķēlīti.

—   Sakiet, lūdzu, — klusumu pārtrauca Karļiks, — kā būtu, ja sāktu meklēt to Vojteka Varakājas aizbērto eju?

—    Redzu, ka tas Vojteks tev pamatīgi iesēdies galvā.

—   Jūs taču pats sacījāt, ka tā var būt patiesība, — un ja nu izdotos uziet šo eju?

—    Hm … var jau būt, ka tāda eja ir, bet var būt, ka nav. Un mēs, brālīt, nevaram spēlēt loteriju. Vara iegūšana ir pārāk nopietns jautājums. Mēs nedrīkstam balstīties uz leģendu, kaut arī tā būtu ļoti skaista. Un arī tev es došu padomu. Kad tu runāsi ar inženieriem, nekad neatsaucies uz leģendām. Atklāšu tev noslēpumu: inženieri traki necieš leģendas. Vispār, viņi ir šausmīgi reālisti.. . dažreiz tas viņiem nāk pat par ļaunu … Bet labi, dārgais puis, pieņemsim, ka tam tipam ar vara kāju kādreiz patiešām bija laimējies uziet vara ligzdu. Trāpījās kā aklai vistai graūds. Tanīs laikos atrast tādu ligzdu bija liela lieta, bet šodien tas mūs ne tuvu neapmierina. Mums jātiek klāt uzreiz daudzām ligzdām, pie visas atradnes. Viena ligzda … — viņš nicīgi saviebās. — Ar to varbūt pietiktu karaļa Gustava zviedriem, bet ne mums — sešgades plānā.

—    Bet tā taču bija liela ligzda, vesela «Zaļā zāle»!

—    Bija! — Maļinovskis, kas cītīgi spodrināja zābakus, atmeta ar roku, kurā turēja kurpju suku. — No kurienes tu zini? Leģenda, tā taču ir tikai paaudžu izskaistināta izdoma. No oda — zilonis. Skaidrs?

Karļiks dusmīgs klusēja. Tas Maļinovskis tik viegli apgāza visas viņa fantāzijas.

—    Bet vai jūs arī zināt, ka raktuvēs ir spiegs? — Karļiks pēkšņi iesaucās un izskrēja no istabas.

Maļinovskis sastinga vēzienā ar kurpju suku rokā un izbrīnā noraudzījās zēnam pakaļ.

Iestājās agrs pakrēslis.

Uz brūnganīgās klints fona vēl joprojām bija samanāma Vecās šahtas atvere, tikai reizi pa reizei to aizsedza pelēks mākulis. Grūti bija iedomāties, ka pirms pāris stundām te spīdēja saule un gaiņājās zēni.

Tagad šeit netraucēti valdīja vējš. Tas atrāvās kaut kur pie kalna virsotnes un pa galvu pa kaklu vēlās lejup, tenterēdams pa kalna nogāzēm un ieplakām.

Šādā laikā ļaudis iedzina lopiņus kūtīs agrāk, nekā parasts, un paši ieslēdzās būdās. Aiz durvīm bija dzirdama te draudīga kaukšana, te atkal žēla gaudošana … it kā kāds lūdzās, lai ielaiž siltajā būdā. Bērni jautājoši skatījās uz pieaugušajiem. Taču durvis vaļā vērt nedrīkstēja. Pieaugušie čukstēja:

—    Briežu auka . ..

Lai baiļojas un visādus rēgus redz zīdaiņi! Gandrīz pieaugušiem vīriešiem patīk šaušalīgais tumsas un vēju laiks! Tikai šādā laikā viņi īsteni jūt, ka dzīvo.

Jaku apkakles sacēluši, trīs pusaudži piesardzīgi izlīda no krūmājiem un steidzīgā solī devās akmeņlauztuvju virzienā. Pirmais nesa aizdedzinātu kalnraču lampu, otrajam no jakas apakšas bija izspraucies saišu vīkšķis, bet trešais, garākais, kuram kājās bija gumijas zābaki, padusē nesa kādu noslēpumainu vīstokli. Tā viņi nogāja pāris soļu un pēkšņi apstājās.

—    Skaties, Goļa, tur kāds spīdina!

Patiešām, pie šahtas kustējās karbīda lampas uguntiņa.

—    Ko tagad darīt?

—    Nodzēs lampu, — Goļa ierūcās.

—    Kāpēc?

—    Nestrīdies un nodzēs!

Karļiks piegrieza lampas skrūvi un nopūta liesmu.

—    Turies, Goļa, tas ir Vojteks Varakāja, — Viktors mēģināja jokot. — Vai arī spiegs.

—    .. . Cst.. .

Klusi līzdami gar akmeņlauztuvju sienu, zēni piezagās pavisam tuvu pie Vecās šahtas.

Karbīda lampas gaismā viņi saskatīja druknēju, plecīgu stāvu kalnraču jakā ar uzvāztu kapuci.

—   Tas taču tēvocis Mikolajs, — Viktors pārsteigts čukstēja.

—    Klusu!

Vecais kalnracis izvilka no kabatas pudelīti, ietempa vienu guldzienu, tad otru, pārkrustījās un, saberzējis plaukstas, nozuda šahtas caurumā .. .

—    Ko viņš tur meklē?

Aizturējuši elpu, zēni piegāja tuvāk bedrei. Šahtas noeju apgaismoja vāja karbīdlampas atblāzma. Slapjās klinšu sienas zaigoja kā noslīpētas. Pēkšņi no šahtas atskanēja aizsmacis vecā bļāviens un atblāzma nozuda.

Šahtas noeja rēgojās kā melns bezdibenis.

—    Nokrita, — Viktors čukstēja.

—    Var būt, ka viņam tikai lampa apdzisa, — Karļiks norūca.

Viņš sakratīja lampu, atgrieza skrūvi un aizdedzināja. Tad ielaida lampu šahtas noejā … Aizritēja minūtes desmit.

—    Nāk! — pēkšņi Viktors priecīgi iekliedzās.

Patiešām, no šahtas nāca skaņa, kas atgādināja skrāpē-

šanos, un drīz pēc tam no turienes izķepurojās tēvocis Mikolajs. Viņš ātri mirkšķināja acis . . . No viņa tecēja ūdens kā no slapjas vistas. Lampas nebija, un viņš gluži kā akls pārbrauca pāri sejai ar nomūrētu roku.

—    Lampu izsita . . . nešķīstenis … kā gāza … pa zobiem. Izsita … — viņš itin kā pie sevis murmināja. — Bet kāds jods jūs te atnesis? — viņš pēkšņi iesaucās, it kā tikai tagad būtu ieraudzījis zēnus.

Zēni klusēja. Tikpat labi arī viņi varēja vaicāt, ko viņš šeit dara. Un galu 'galā — kā glābēji viņi bija pelnījuši laipnāku apiešanos.

—    Mēs atnācām pēc bumbas, — Viktors beidzot drošsirdīgi teica.

—     Bumba! Bumba! — vecais ņurdēja, neatraudams alkatīgu skatienu no Karļika lampas. — Bet kam jūs šiten to nomakšķerējāt? Rādi nu šurp, zēniņ, — viņš izņēma lampu no pārsteigtā Karļika rokām.

—    Kāpēc jūs, tēvocīt, tur gājāt? — Viktors jautāja.

—    Uz apspriedi ar Vojteku Varakāju, — vecais atrūca un atkal ierausās šahtā.

Ne mirkli nedomādams, Goļa sekoja viņam.

—    Kurp tad tu? — vecais viņu aizturēja, draudīgi vēzēdams lampu. — Es tev gan! .. .

Goļa steidzīgi pagriezās atpakaļ. Atblāzma noejā kļuva aizvien vājāka, acīm redzot vecais ātri attālinājās. Noliekušies virs šahtas noejas, zēni vērīgi ausījās. Taču nekas nebija dzirdams. Pēkšņi — ak brīnums! — noeja atkal tapa gaišāka.

—    Atgriežas, — Viktors čukstēja. — Kas noticis?

Kļuva dzirdama elšana un stenēšana, tad parādījās pats

Mikolajs, kas rausās ārā no šahtas dīvainā steigā un satraukumā.

—    Kas noticis, tēvocīt?

—    Tre … trepes pazudušas, — Mikolajs izmurmulēja.

—    Kā tā? — zēni saskatījās.

—     Nu … bija un pazuda. Pesteļo .. . nešķīstenis, pesteļo … — viņš murmināja, lūkodamies visapkārt baiļu pilnām acīm.

—    Kas?

—    Nu … viņš .. . pesteļo, — vecais murmulēja.

Gluži kā ārprātīgs viņš paskatījās uz Vecās šahtas noeju un, māņticīgi mezdams krustus, metās skriet šosejas virzienā.

— Lampa! Mana lampa! — Karļiks kliedza viņam pakaļ.

Taču vecais drāza, cik jaudas, ar viņa vecumam gluži neiedomājamu ātrumu.

Zēni vēlreiz saskatījās. Ar veco Mikolaju acīm redzami kaut kas nebija īsti kārtībā.

—    Vecais apdzēries! — Goļa norūca.

—    Ko jūs stāvat? Mums taču jāatņem viņam lampa! —• Karļiks iekliedzās un joza pakaļ Mikolajam.

Mājās Karļiks atgriezās noguris un sliktā omā. Viņiem nebija veicies. Bumbu viņi nedabūja, turklāt tas nolādētais vecis bija aiznesis lampu. Viņi bija dzinušies šim pakaļ līdz pat raktuvju vārtiem, tālāk sargi viņus nelaida. Zēni dzirdēja, kā Mikolajs sardzē taujāja pēc inženiera Rudņoka. Tā tikai vēl trūka! Vecais noteikti izpļāpās tēvam, ka redzējis viņus pie Vecās šahtas. Tēvs prasīs savu lampu, un tad tik būs trobele!

Par laimi, tēva tanī laikā nebija raktuvē, un visa nelaime attālinājās. Taču tikai pagaidām.

Istaba bija pilna ar tabakas dūmiem. Grāmatu rokās inženieris Rudņoks staigāja lieliem soļiem turp un atpakaļ, no vienas istabas sienas līdz otrai. Brīžiem viņš apstājās pie galda un bungoja ar zīmuli pa rasējumu, kurā vijās dažādās krāsās iezīmētas ģeoloģisko slāņu līnijas, tad uz.papīra sāka skribelēt līdzīgas līnijas un zīmes vai arī kaut ko aprēķināt uz lapas malas, bet beigās to visu pārsvītroja, satraukts nosvieda zīmuli un atkal staigāja pa istabu.

Tas nozīmē, ka tēvs strādā. Un tādās reizēs ir nedomā viņam tuvoties!

Karļiks ne reizi vien bija jautājis tēvam, kas tas īsti ir p.ir darbu. Tēvs bija atbildējis, ka mācoties, taču Karļiks netlc Ievām. Viņš ļoti labi zina, ka tēvs mācījās, būdams Zabžā, p.iboidza tur tehnikumu uz «teicami», pašlaik ir raktuvju direktors un tagad viņam galvā pavisam kas cits nekā kal:i.ina. Tēvs tikai tīšām tā saka, jo negrib teikt, ko viņš īstenībā dara. Viņš vispār nelabprāt runā par raktuvēm. Tāds nu viņš ir. Bet, ja viņš domā, ka Karļiks nekā nesaprot, tad dziļi maldās. Karļiks jau sen nojautis, ka tēvs strādā pie dokumentācijas. Tēvs vispār Karļiku vērtē pārāk zemu. Bet Karļiks daudz ko saprot, un arī ausis viņam ir labas.'

Jau kopš viņu ierašanās Vilku kalnā visvairāk runāja tieši par šo dokumentāciju. Sākumā visi sūdzējās, ka dokumentācijas nav, tad — ka pienākusi, bet nepilnīga. Vēl pēc tam, ka dokumentācija neatbilst īstenībai. Nebija nekā draudīgāka un drausmīgāka par šo vārdu «dokumentācija». Toreiz Karļiks vēl nezināja, ko šis vārds nozīmē, taču saprata, ka tas ir kaut kas ļoti svarīgs, kaut kas tāds, bez kā darbs šahtās neiet ne no vietas. Reiz viņš nenocietās un pajautāja par to šteigeram Maļinovskim, un Maļinovskis paskaidroja, ka dokumentācija ir visi raktuves un raktuves būvju plāni, darba grafiki un dažādi rasējumi, tehniskie zīmējumi un izmaksas aprēķini, vārdu sakot, — visi dokumenti, kuros sacīts, kas, kad, kur un kā jādara šahtā.

Karļiks itin labi atceras, kā visi lādējās par šo dokumentāciju. Bet tēvs teica: «Mums nav speciālistu. Visi pārgājuši uz Lejas Silēziju, bet mēs esam bāreņi. Neko darīt, vajadzēs pamocīties pašiem.» Un pēc tam bira visādi gudri vārdi: «specifika», «dislokācija», «profilēšana», «tektoniskās līnijas» un citi vēl nejēdzīgāki nosaukumi, kurus pat ielāgot grūti.

Jā, nebija ne mazāko šaubu, ka tēvs nomokās ar dokumentāciju.

Karļiks uzmeta skumju skatienu tēvam, galdam, grāmatām un rasējumiem, klusi nopūtās un, nesacījis ne vārda, devās uz virtuvi. Tur viņš pagatavoja sev olu kulteni, nogrieza maizi un atgriezās istabā, kur ķērās pie ēšanas, acīm sekodams tēvam.

Tā var skatīties kaut vai divas stundas, bet tēvs ne reizes nepalūkosies. Kaut jel būtu pavaicājis, — kas jauns skolā, kā Karļiks tiek galā ar mācībām, ko dzird sādžā? Kad tēvu pārņem darba drudzis, tad viņu interesē vienīgi rasējumi un viņš pilnīgi aizmirst, ka viņam ir dēls.

Un ja no tā darba vēl kaut kas iznāktu, bet līdz šim kalnrači par tēvu vienīgi smejas.

Karļiks dusmīgi skatās uz tēva rasējumiem un jautā tīšām skaļi:

—    Tēt, vai tu patiešām uz ražošanas apspriedi liki pieaicināt Vojteku Varakāju?

Inženieris Rudņoks sarauca uzacis.

—    Kurš izdomājis šos muļķīgos jokus? — viņš jautāja, viegli piesarkdams.

—    Vecais Mikolajs.

—    Ko, arī viņš? — tēva balsī dzirdams rūgtums.

Karļiks ievēroja, ka zīmulis tēva rokā notrīcēja. Viņš nebija domājis, ka tas tēvu tā aizskars. Karļikam kļuva žēl tēva, un viņš uzsāka citu tematu:

—    Zini, tēt, viņš šodien ielīda Vecajā šahtā.

—    Zinu, — tēvs sausi atbildēja.

—    Bet kādēļ, tēt?

—    Vajadzēja pajautāt viņam.

—    Es jautāju, bet viņš negribēja sacīt. Stāstīja kaut kādas blēņas par Vojteku Varakāju.

Tēvs nosmaidīja bārdā.

—    Viņš jūs āzēja, jo tavs jautājums bija … ne visai vietā.

—    Kāpēc? — Karļiks uzmeta lūpu.

—    Nevajag būt pārāk ziņkārīgam. Vai tu domā, ka viņš tur līda sava prieka pēc?

—    Laikam ne . ..

—    Nu tādēļ, — tēvs strupi noteica.

Bet, tikko viņš bija paņēmis zīmuli rokā, Karļiks atkal ierunājās:

—    Es zinu, jūs uzspridzināsiet Veco šahtu!

—    Kas tev to teica?

—    Pats iedomājos, — Karļiks sameloja.

Tēvs viņu bargi uzlūkoja.

—    Kad tu beidzot reiz iemācīsies turēt mēli aiz zobiem, ko?

Tālāko sarunu pārtrauca šļūcošu soļu troksnis uz trepēm. Pēc brīža kāds sāka klaudzināt pie durvīm. Tēvs noglabāja rasējumus.

—    Kas tur?

Atskanēja neskaidra murmināšana. Taču acīm redzot tēvam šīs skaņas bija pazīstamas, jo viņš bez kavēšanās atvēra durvis.

—    Vilku piemin, vilks klāt. Kas jauns? — viņš jautāja.

Ziņkārības dzīts, Karļiks ielūkojās priekštelpā. Durvīs elsdams stāvēja vecais Mikolajs.

—    Es jūs, pan inženier, izmeklējos raktuvē. Sacīja, ka esmot mājās, tamdēļ, areče, atskrēju.

—    Kas noticis?

—    Pesteļo … pan inženier, pesteļo nešķīstenis.

—    Ko jūs melšat? — inženieris bija satraukts.

—    Ne pa kam vairs neiešu, pesteļo.

—    Vai jūs esat dzēris?

—    Vienu malciņu, lai, tā sacīt, sasildītos.

—    Bet galvā jums sakāpis pamatīgi.

—     E, ko jūs, pan inženier, — Mikolajs noslaucīja ūsas. — Manā vietā jūs, pan inženier, arī nebūtu tāds varens. Jūs taču zināt, kā tur ir: sākumā stāvus lejā, tad klintīs izcirsta eja . .. nolaižos es tur ar lampu … te pēkšņi kāds kā iešņācās! Man elpa aizrāvās, lampa izkrita no rokām . .. labi vēl, ka nenovēlos no trepēm. Taustīdamies kauč kā tiku ārā, atsapūtos, lienu pa otram lāgam un pavej, pan inženier, savām acīm neticu . .. trepes nevaid. Bet pats taču kāpu pa tām . ..

Tēvs uzbudināts lūkojās Mikolajā, tad asi noteica:

—     Ko jūs man te pasaciņas stāstāt! Uzreiz vajadzēja sa^. cīt, ka baidāties. Kas tur varēja šņākt? Kādu lampu jūs esat pazaudējis? Jūs taču turat to rokā!

Mikolajs paskatījās uz lampu, it kā tikai tagad būtu to ieraudzījis. Karļikam pārskrēja drebuļi. «Tagad viņš visu izstāstīs un es esmu dimbā!» viņš nodomāja. Taču Mikolajs tikai vēlreiz noslaucīja ūsas un blenza te uz lampu, te uz Karļiku.

—     Būt jau ir … — viņš norūca it kā izbrīnījies un nolika to uz grīdas.

Karļiks atviegloti uzelpoja un atgriezās istabā. Nav vārdam vietas, vecais ir īsts lauva — neiegāza.

Tēvs vēl pāris minūtes uzbudinātā balsī sarunājās ar veco Stopu, beidzot noteica:

—    Labs ir, likšu tur pierīkot trepes.

Stopa izgāja un itin kā aiz izklaidības atstāja lampu. Tēvs pacēla to.

—    Bet tā taču mana lampa, — viņš pārsteigts murmināja. —• Nekā nesaprotu …

Karļiks — drošs paliek drošs — pārvācās uz otru istabu.

… Bija jau pāri desmitiem, kad tēvu un dēlu no darba atkal iztraucēja klaudzināšana pie durvīm.

—    Aizej paskaties, — tēvs norūca.

Karļiks piegāja pie durvīm un jautāja:

—    Kas tur?

—    No pasta … telegrama, — atbildēja balss aiz durvīm.

Tēvs strauji atgrūda krēslu, pieklupa pie durvīm un pats

atvēra.

Uz sliekšņa aizelsies stāvēja pans Vcislo. Viņš bija izmircis līdz pēdējai vīlītei. Viņš noņēma cepuri un nopurināja no tās ūdeni. Ieraudzījis tēvu, pans Vcislo sasita papēžus un pasniedza telegramu. Tēvs ātri pārslīdēja ar acīm telegramas saturam.

—    Nu, lūdzu! Jau rīt man jābūt ministrijā! — viņš pārvilka ar roku pār seju, it kā gribēdams aizdzīt no tās nogurumu.

Vcislo pasniedza tēvam telegramu saņemšanas kvīšu grāmatiņu. Tēvs automātiski parakstījās. Vcislo nosveicināja un, sacēlis apkakli, kāsēdams devās pa trepēm lejup.

Tēvs pēkšņi apgriezās un, it kā tikai tagad pamanījis salijušo pastnieku, steidzīgi iesaucās:

—    Uzgaidiet taču! Gāž kā no spaiņa! Jūs izmirksiet!

—    Man nekas nenotiks!

—   Nē, nē, ienāciet, lūdzu, uz brīdi un iedzeriet vismaz glāzi tējas. Var būt, ka pa to laiku arī gāzenis būs pāri.

—    Ir jau vēls, man neērti jūs traucēt, — Vcislo mīņājās.

—    Kas par niekiem!

Vcislo nedroši iegāja priekštelpā. Tēvs lūdza viņu tālāk.

—    Tūlīt, acumirklīti, tikai zābakus noslaucīšu.

Varēja redzēt, ka viņš kautrējas, viņa kustības bija nervozas un stūrainas. Enerģiski slaucīdams kājas, viņš ar elkoni iegāza pa durvīm tik spēcīgi, ka izkrita atslēga.

—   Piedodiet, lūdzu … Patiešām, tik daudz neērtību, — viņš apmulsis sacīja, ielikdams atslēgu atpakaļ slēdzenē.

Kad Karļiks ienesa no virtuves tēju, Vcislo jau sēdēja uz krēsla maliņas.

—    Un jūs, pan pasta priekšniek, pats personīgi uzņēmāties tādas pūles, turklāt vēl tādā naktī, — tēvs laipni sacīja.

Vcislo nolaida acis:

—    Pienākums.

—    Nu, pastā dažādi strādā, bet jūs . ..

—    Nav vērts. Saņēmu telegramu, skatos, valsts lieta … steidzama . .. Pastnieka nav … svētdiena . .. nu, es arī… — Vcislo noplātīja rokas.

—    Jā … ziņa patiešām ļoti steidzama un svarīga mūsu raktuvei. .. Esmu jums ļoti pateicīgs.

Vcislo atmeta ar roku un strēba karsto tēju.

—     Kaut katrs tik apzinīgi izpildītu savus pienākumus, — tēvs nopūtās. — Taču tiem, kas nokavēja ar telegramas izsūtīšanu, pavisam citāda nostāja pret valsts uzdevumiem.

Vcislo nolika tējas glāzi un aplūkoja istabu.

—    Jūs arī vēl strādājāt?

—     Nē, tas ir … — tēvs pameta skatienu uz rasējumiem.

—   Mācos … Kā redzat, vēl aizvien nākas mācīties.

—     Jā … jā … — Vcislo kaut kā skumīgi nosmaidīja.

—   Nu, man arī laiks iet, netraucēšu vairs.

—    Pagaidiet taču vismaz, kamēr lietus pārstās.

—    Baidos, ka tad būtu jāgaida līdz rītam, — Vcislo samiedza acis, apspiezdams žāvas.

Viņš pateicās par tēju un atsveicinājās.

—     Apgaismo panam Vcislo ceļu, — tēvs sacīja Karļikam.

—    Pie mums vēl aizvien neapgaismo kāpņu telpas.

—      Paldies, gan jau es tāpat! — Vcislo ātri noskrēja pa kāpnēm.

Karļiks nostājās uz kāpnēm un ar kabatas bateriju apgaismoja izeju. Vcislo pamāja viņam ar galvu un pasmaidīja. — Uz redzēšanos, biedri!

Tad viņš pagrūda durvis un nozuda tumsā un lietū.

VIII nodaļa Tēvs aizbrauc. Lai dzīvo zelta brīvība! Uzmanību — spiegs!

Karļiku uzmodināja skaļš troksnis. Istabā bija tumšs. Pret loga fonu iezīmējās smagnējais tēva augums mētelī… Uz rokas tumsā lēkāja zaļās pulksteņrādītāja bultiņas. Tēvs drudžaini rakņājās pa skapi. Caur atvērtajām durvīm istabā plūda auksts vējš. Pagalmā purkšķināja tēva 'motocikls «Java».

Karļiks pacēlās uz elkoņa.

—    Tēt, ko tu meklē?

—    Kur tu esi licis sūkni? — tēvs uzdedzināja gaismu.

Karļikam kļuva karsti. Par sūkni viņš bija gluži piemirsis!

—    Ne … nezinu, patiešām nezinu … Bet, bet… vai gaisa trūkst?

—    Trūkst.

—    Un… un ko tu tagad darīsi?

Tēvs, neatbildēdams uz jautājumu, satraukts aplūkoja visus kaktus un beidzot no virtuves izstūma Karļika velosipēdu.

—    Vai ritenim nekā netrūkst? — tēvs aprauti jautāja.

—    Nē.

Tēvs norūpējies palūkojās pulkstenī.

—    Nu, tad turies … — viņš noliecās pār Karļiku. — Tikai nekādus ķīmijas eksperimentus un nevazājies ar to bandu! Ej agri gulēt, un lai tikai man kļūst zināms, ka atkal esi skrējis dauzīt bumbu! …

—    Es taču tev teicu, ka bumba iekrita …

—    Jo labāk, — tēvs norūca. — Es palūdzu Maļinovskim pieskatīt tevi.

Karļiks aizskarts paraustīja plecus. Tēvs joprojām uzskata viņu par bērnu. Zēns sajuta uz pieres skūpstu. Tiklīdz aiz tēva aizkrita durvis, Karļiks noslaucīja pieri… Viņš necieta maiguma izpausmes.

Taču, kad starp kokiem viņš pamanīja vāju velosipēda

luktura gaismiņu, Karļiks izlēca no gultas un pieplaka ar degunu pie rūts … Kļuva tā kā mazliet skumji un neomulīgi. Pat drusciņ baigi. Ek, kas par blēņām … Kur tas redzēts, kļūt tādam mīkstčaulim. Viņš taču bija būvējis tādus plānus sakarā ar tēva aizbraukšanu. Nu beidzot viņš ir brīvs! Tagad viņš var darīt, ko grib. Var pat neiet uz skolu. Var aizsmēķēt tēva pīpi un tikt klāt pie konserviem, ko tēvs glabā ekskursijām.

Tiesa gan, Maļinovskis viņu kontrolēs, taču par Maļinovski Karļiks neuztraucās: tas ir pašu puika — neiegāzīs. Bet — pats svarīgākais — beidzot viņi ar Viktoru varēs nokāpt lejā … beidzot! Kaut gan prieks par šo iespēju nebija nemaz tik liels, kā viņš bija cerējis. Visu sagandē tas nemiers … Lai gan viņš tagad pilnīgi brīvs, uz skolu tomēr laikam aizies. Ko viņš viens pats šeit sadarītu visu dienu? Un turklāt viņam noteikti jāredzas ar Viktoru. Ļoti iespējams, ka viņi jau rīt… Karļikam pārskrēja drebuļi. Vai kļuvis tik vēss, vai? .. .

Karļiks nespēja aizmigt. Kamēr tas bija tikai projekts, viss likās tik skaidrs, viegls un bez briesmām, bet tagad .. . var būt, ka jau rīt… Brrr …

Nu, bet, ja jau viņš palicis viens, tad tas arī jāizmanto. Ar ko sākt: ar pīpi vai konserviem? Lai iet pīpe! Tēvam uz skapja augšas vesela paciņa tabakas un trīs pīpes. Vienu viņš paņēma līdzi. Tātad palikušas divas. To ar to garo kātu tēvs nemēdz lietot. Tā esot kaut kāda tur indiešu vai čigānu pīpe, ko tēvs dabūjis kā vārda dienas dāvanu no Zabžas tehnikuma biedriem.

Karļiks piestūma krēslu pie skapja un nocēla no tā kārbu. Kā būtu, ja šo indiešu pīpi paņemtu līdzi uz skolu un parādītu Goļam? Vakarā pie ugunskura viņi varētu aizsmēķēt miera pīpi…

Nekaitētu jau tagad izdarīt mazu mēģinājumu. Lai gan neviens neredz, taču rokas Karļikam mazliet trīc, kad viņš bāž pīpē tabaku. Tabaka spēcīgi jāpiespiež. Tēvs tā vienmēr dara. Tagad sērkociņu. Tā. Pie joda, nemaz nevelk. Acīm redzot pīpe aizsērējusi. Karļiks ņem stieplīti un sāk čakarēt pīpi. Savā ziņā piņķerīga padarīšana. Kas tēvam par patiku?

Karļiks aizdedzina otru sērkociņu. Vilkdams no visa spēka, viņš pūlas aizdedzināt pīpi, bet sērkociņš nodziest, cits apsvilina pirkstus. Taču beidzot. . . Karļiks sajuta mutē kodīgus dūmus. Viņš ērti atlaidās krēslā un ar veca jūras vilka sejas izteiksmi ievilka vēlreiz dūmus plaušās.

Pēkšņi viņam acis gandrīz vai izsprāga no pieres … Asas, griezīgas kā nazis, sāpes caururba rīkli un plaušas. Pīpe izkrita no rokām. Karļiks aizrijās un sāka šausmīgi kāsēt. Galva skanēja, un kļuva nelabi. Karļiks aizvilkās līdz gultai un nolikās guļus. Parauj jods visu to!

Pēc brīža viņam kļuva labāk. «Labi, ka izmēģināju mājās,» viņš nodomāja. «Bet kā būtu, ja iedotu Goļam ievilkt no šīs velnišķīgās pīpes?» Karļiks pasmaidīja ne bez ļaunprātības.

Sāpēja galva. Zēns piegāja pie krāna un nodzērās aukstu ūdeni. Uz konserviem bija pārgājusi jebkura patika.

Istabā kļuva aizvien gaišāks. Karļiks atvēra durvis uz. balkonu. Dzestrais rīta gaiss patīkami vēsināja pieri. Ek, labāk ies un pastaigāsies pirms stundām pa Vilku kalnu: varbūt tad pārstās sāpēt galva.

Paķēris mugursomu, Karļiks izskrēja pagalmā. Uz trepēm viņš atcerējās, ka nebija noslēdzis dzīvokli, tādēļ atgriezās, noslēdza balkona un izejas durvis. Atslēgu noglabāja kabatā.

Cauri retajam mežiņam varēja redzēt Vilku kalnu. No kalna nogāzēm vēlās plāni baltas miglas vāli. Tikai pati kalna virsotne sārtoja saulē kā izkausēts varš. Kad Karļiks bija apmēram pusceļā līdz virsotnei, viņam paslīdēja kāja un viņš sēdus nobrauca lejup pāris metru, izbiedēdams kādu govi un trīs izkāmējušas aiteles .. . Izbiedētie lopiņi pa galvu pa kaklu drāza lejup. Brīnums, kā viņi kājas neaplauž! Karļiks vienmēr ar izbrīnu noskatās uz šejienes govīm, kas tik veikli un bezbailīgi kāpelē pa stāvo kalnu. Sevišķi šodien, pēc tādas lietainas nakts!

ZaļumU josla beidzās. Tagad visapkārt rēgojās kailas, baltas, tikai šur tur iedobumos no sūnām un ķērpjiem nomelnējušas klinšu radzes. Iztālēm Vilku kalns atgādina robotu ihtiozaura muguru. Kas zina, varbūt kādreiz te patiešām rāpojuši šie briesmoņi? Skolotājs Sondejs stāstīja, ka šis kalns esot ļoti ļoti vecs, vecāks par Tatriem, un ka tam esot vairāk nekā divi simti miljonu gadu. Sen jo sen, kad to vēl nebija skāris laika zobs, Vilku kalns bijis liels un varens. Tomēr arī šodien tas vēl ir pamatīgi augsts. No tā virsotnes pārredzams krietns pasaules gabals. Tepat blakus guļ Medzjana Poļes sādža, bet tālāk uz ziemeļiem — Viļčkovas. Otrā pusē, pašā apakšā, slienas jaunās šahtas dzelzs konstrukcija un blakus tai — dažādas šahtas būves, tik mazas kā sērkociņu kārbiņas. Tālāk stiepjas pakalni: daži apauguši ar kokiem, daži kaili. Bet pie paša horizonta redzams kalns ar pilsdrupām galā. Šodien to grūti saskatīt. Laiku pa laikam tas pazūd miglas dūmakā.

Skaistais laiks bija beidzies reizē ar vasaras brīvdienām.

Karļiks skatās uz klintīm, starp kurām svilpo auksts vējš. Cik šeit vientulīgi un drūmi! Tikai kāds trīsošs bērziņš spiežas pie apsūnojušas klints. Dusmīgais vējš to purina, lauž zarus, rauj lapiņas, taču bērziņš ieķēries spēcīgajām saknēm kā nagiem klintī un turas . ..

Kad šopavasar Karļiks ar tēvu (Karļika māsa Barburka mācās Krakovas universitātē) atbrauca uz šejieni un kamēr atrada jaunus draugus un biedrus, viņam bija šķitis, ka viņš ir tikpat vientulīgs kā šis bērziņš. Arī vēl tagad, kad gadās sarauties ar zēniem vai dabūt «cāli», vai kaut kur citur ciest neveiksmi, Karļiks jūtas kā šis bērziņš — vientuļš un pamests. Ek, ja dzīva būtu bijusi mamma! Tēvs tik vien zina kā kliegt. Un, kopš kļuvis par raktuvju direktoru, mūžīgi aizņemts un uzbudināts, nekad viņam nav brīva mirkļa.

Agrāk bija pavisam citādi.. . Toreiz viņi abi Zabžā gāja skolā. Jā, nemaz nebrīnieties! Tēvam viss dzīvē notika otrādi. Vispirms viņš kļuva par kalnraci un tikai vēlāk mācījās. Toreiz viņi bija īsti biedri. Tēva tehnikums atradās netālu no Karļika skolas. Abi viņi reizē cēlās, brokastoja un diedza uz «učeni». Pēcpusdienās gatavoja stundas, jo arī tēvam bija jārisina uzdevumi un jāraksta vingrinājumi — gandrīz tikpat grūti kā Karļikam. Tēvs rakstīja arī klases darbus un no divniekiem baidījās pat vairāk nekā Karļiks.

. .. Iekaucās raktuves sirēna. Tātad pulkstenis seši. Trešā maiņa beidz darbu. Ja aizver acis, var pat iedomāties, ka esi atkal Silēzijā. Tomēr ne, te viss pavisam citādi… Ir raktuve, ir kalnrači.

Brīžos, kad miglas vāli kļūst retāki, var redzēt, ka pa raktuves vārtiem plūst ārā kalnrači. Savās jakās un apaļajās kalnraču cepurēs tie no augšas izskatās kā tūļīgas vaboles. Viņi izklīst uz divām pusēm. Vieni iet augšup pa šoseju uz rietumiem — tie ir kalnrači, kas dzīvo Medzjana Poļes sādžā. Otri soļo tepat gar Vilku kalnu uz ziemeļiem, tie ir Viļčkovas un Ježinovas kalnrači.

Iet viņi tādā pašā gausā, mazliet aiz noguruma līganā gaitā, kā gāja Zabžas kalnrači, taču savās balti un mēļi noputējušajās jakās vairāk atgādina dzirnavniekus vai mūrniekus nekā «īstus» kalnračus. Tikai lampas un kalnraču cepures liecina, ka viņi ir īsteni brāļi tiem no Silēzijas. Starp citu, Zabžā nemaz nevar sastapt kalnračus darba tērpā ārpus šahtas teritorijas. Lampas viņi atstāj lampu noliktavā, putekļus un netīrumus — mazgātavā, bet darba tērpus — ģērbtuvē, un uz ielas viņi iznāk tīros formas tērpos vai uzvalkos. Vilku kalna raktuvēs vēl nav nedz lampu noliktavu, nedz pirts, nedz arī ģērbtuves. «Mozus laika šahta» — Karļiks teiktu, ja viņa tēvs nebūtu tās direktors.

Bet, ja labi padpmā, tad šķiet tīri dīvaini, ka tie tur apakšā soļojošie cilvēki vēl pavisam nesen staigāja kaut kur dziļi zem šī kalna, uz kura Karļiks pašlaik sēž. Tagad viņš saprot, no kurienes radies nosaukums «kalnracis», ko nekādi nevarēja apjēgt Silēzijā. Droši vien tādēļ, ka agrākajos laikos raktuves parasti atradās tādos kalnos kā šis.

Karļiks lēnām devās lejup un pagriezās uz veco akmeņlauztuvju pusi. Pa to miklajām sienām lejup slīdēja migla un izgaisa kaut kur raktuvju dziļumā. Var būt, ka tādēļ arī raktuves šodien šķita lielākas un dziļākas. Vienā malā melno ja Vecās šahtas caurums, ko šad un tad aizsedza miglas mākuļi.

Karļiks apstājās un noraudzījās tanī ar ziņkārību un neuzticību. Kopš vakardienas viņam bija pamodusies cienība pret šo šahtu, kurai tik bieži bija gājis garām pilnīgi vienaldzīgs. Nav vēl zināms, kādus noslēpumus tā sevī glabā. Miksa un Joņecs apzvēr, ka viņi esot redzējuši apakšā gaismu. Vecais Mikolajs bija teicis, ka trepes nozudušas. Taisnība, tās varēja satrūdēt un vienkārši pašas no sevis sagāzties, bet tikpat labi kāds ar nolūku varēja tās noņemt. Bet kas? Tāds, kuram bija svarīgi, lai viņu tur, apakšā, neviens netraucētu. Karļiks atcerējās noslēpumaino vīrieti lietus mētelī. Varbūt viņam ar to ir kas kopējs? Lai nu kā, Goļa tagad var atvadīties no savas bumbas.

— Kas tad tas? — Karļiks bezmaz vai iekliedzās no pārsteiguma. — Skaties tik! — Tieši savā priekšā viņš ieraudzīja nelaimīgo velosūkni. Tas gulēja pilnīgi mierīgi pašā redzamākajā vietā. Acīm redzot viņš to būs atstājis šeit futbola spēles laikā.

Apjucis Karļiks pacēla sūkni un iedomājās par tēvu. Neko sacīt, iznesa gan viņš tēvu pamatīgi cauri! Vecajam vajadzēja nobraukt ar riteni pilnīgā tumsā vairāk nekā divdesmit kilometru pa tādu kalnainu apvidu un draņķīgu šoseju. Turklāt ritenis iet smagi. Karļiks pat neatceras vairs, kad viņš pēdējo reizi bija to eļļojis un tīrījis. Bet ja arī ritenis būtu sabojāts? Ko tad? Bailes pat iedomāties! …

Sirdsapziņas pārmetumu mocīts, Karļiks nogrozīja galvu, uzlika sūkni uz pleca un devās uz priekšu. Pēkšņi Karļiks kā zemē ieauga … Dažu soļu atstatumā viņš ieraudzīja noliekušos cilvēku lietus mētelī. Izdzirdis soļu troksni, nepazīstamais strauji izslējās. Ieraudzījis Karļiku, viņš neapmierināti saviebās un nesteigdamies sāka slaucīt rokas gar mēteļa sāniem.

«Tas pats,» Karļiks nodomāja, juzdams, ka pār muguru pārskrien drebuļi. Pirmo reizi viņš to redzēja tik tuvu. Šoreiz svešais nešķita tik liels kā tovakar. Augumā bija pat mazāks par tēvu^ tikai druknāks. Viņam bija biezas uzacis un neglīta, pūtaina, pelēcīga seja.

Karļiks kā hipnotizēts skatījās uz svešā roku, ko tas lēnām bāza mēteļa kabatā, un atmuguriski kāpās atpakaļ pie pašas akmeņlauztuvju sienas. «Tūlīt viņš izvilks repīti un mani nošaus kā suni,» zēns pārbijies domāja.

—    Uzgaidi, bračiņ, — svešais uzsauca viņam, nevilkdams roku ārā no mēteļa kabatas. — Ko tu šeit meklē tik agrā stundā?

—   Es … es … es nozaudēju, lūk, šo … — Karļiks stostījās, rādīdams velosūkni.

—    Es tev, bračiņ, došu padomu, — svešais tā savādi pasmaidīja. — Tu labāk negrozies šīs šaļhtas tuvumā, un to pašu pasaki arī saviem biedriem … Citādi jums var vēl slikti klāties. Saprati?

—    Jā … sapratu.

Vīrietis aizgriezās un, it kā uzskatīdams sarunu par izbeigtu, izvilka no kabatas papirosu etviju. Karļiks devās prom, slepus lūrēdams atpakaļ. Kājas bija stīvas, it kā svešas. Nonācis pie akmeņlauztuvju izejas, viņš atskatījās atpakaļ pēdējo reizi. Nepazīstamais ar papirosu zobos vēl joprojām stāvēja tanī pašā vietā un spēlējās ar akmentiņu, svaidīdams to uz delnas.

«Ko darīt?» Karļiks drudžaini pārlika. «Kaut kas taču jādara. Nav divu domu, ka šis cilvēks ir … Viņa skatiens un pūtainā seja … un cik nekaunīgs! It nemaz nenobijās! Viņš pat iedrošinājās draudēt!»

Sakodis zobus, Karļiks aizdrāza pie Maļinovska.

Šteigers bija darba tērpā un kalnrača cepurē. Viņš tikko bija atgriezies no maiņas un taisījās mazgāties.

—             Pan Maļinovski… es uzdūros spiegam . .. vecajās akmeņlauztuvēs!

Maļinovskis piesita sev pie pieres.

—    Tu jau esi sajucis ar tiem spiegiem.

—    Es runāju ar viņu! —• Oho! … Un tu viņu neaizturēji?

—    Nē . . . pagaidām vēl ne.

—       Kāpēc gan? .Karļiks nosarka. Nevarēja taču teikt, ka

viņš no spiega izbijās vairāk nekā spiegs no viņa. Karļiks stostījās:

—              Jo … jo es negribēju viņu izbiedēt. Tā vēl varētu visu sabojāt… Vispirms jāizseko, lai… lai savāktu pēc iespējas vairāk pierādījumu un… un lai saķertu visu bandu…

—              Hm, — Maļinovskis nokāsējās. — Es skatos, ka tu esi īsts specs šādos jautājumos. Bet ko tas tavs spiegs darīja?

—              Stāvēja un … — tikai tagad Karļiks aptvēra, ka viņš nemaz nebija redzējis, ko spiegs darīja. — Nu, stāvēja … un noliecās .. . viņam bija netīras rokas .. . slaucīja tās gar mēteli.

—              Aha, vārdu sakot, tu viņu pieķēri pie netīra darba, — Maļinovskis zobgalīgi smaidīja. — Bet tu neesi man izstāstījis pašu svarīgāko. Kāds viņš izskatās? Pazīmes?

—              Nu . .. tāds neliela auguma, paresns, ar melnām uzacīm un pūtītēm uz sejas … gaišā lietus mētelī. Jā, un vēl viņš mani uzrunāja par «bračiņ».

Maļinovskis sāka sirsnīgi smieties.

—    Ak, kaut tevi! .. . Tas noteikti jāpastāsta viņam!

—    Es nesaprotu.. . vai jūs viņu pazīstat?

—   Kā nu ne! Tas ir inženieris Boļeslavecs no Varšavas Ģeoloģiskā institūta. Viņš mūsu raktuvēs vada minerālu meklēšanu.

Karļiks nosarka. Viņam kļuva drausmīgi neērti. «Nu gan esmu tintē!» Maļinovskis visu izstāstīs tam … Boļeslavecam, un viņi abi smiesies par Karļiku.

—    Lūdzu, nestāstiet viņam to, — viņš izdvesa.

—    Pastāstīšu.

—   Labi, bet es pastāstīšu tēvam, ka jūs esat iemīlējies Barburkā.

—   Ak tu rakari, — Maļinovskis iesmējās, — šantažēt mani nolēmi! Nu labi, nestāstīšu ar …

Priecīgs, ka no šīs puses nekas nedraud, Karļiks žigli noskrēja pa trepēm. Taču, tiklīdz viņš nonāca svaigā gaisā, aizdomas pret Boļeslavecu pieauga ar divkāršu spēku. Un kas par to, ka Maļinovskis viņu pazīst? Viņš gluži vienkārši ir ļoti labi nomaskējies … viņam ir dokumenti… ielīdis raktuvē … Līdz ar to viņš ir vēl bīstamāks. Nē … tāds tips kā viņš nevar būt vienkāršs ģeologs. Karļiks pazīst cilvēkus!

Ko tagad iesākt? Varbūt tomēr aiziet uz skolu? Galu galā viņam tik un tā noteikti jāredzas ar Viktoru. Jāpasaka Viktoram, ka tēvs aizbraucis un sakarā ar to viņiem jābūt pilnā kaujas gatavībā. Vēl tikai jāpārvar viens — pēdējais šķērslis. Bet Karļikam ir izdomāts lielisks plāns. Tagad viss atkarīgs no tā, kad to varēs izvest. Un noskaidrot to var vienīgi skolā.

Pa ceļam Karļiks iegriezās pie Viktora. Vispirms viņš piesardzīgi ielūkojās pagalmā. Toreiz, kad Viktoram bija pazudusi govs, Viktora māte bija viņam ievilkusi ar lupatu pa muguru, un kopš tās reizes Karļiks baidījās no viņas kā no uguns.

— Atkal tu atnāci, nešķīstais gars! — viņa tagad vienmēr sauca, tiklīdz Karļiks parādījās pagalmā. Sirds dziļumos viņa uzskatīja Karļiku par galveno vaininieku visos Viktora nedarbos. Un tagad vēl tas notikums ar slotu skurstenī!

Par laimi, Viktora mātes šoreiz nebija mājās. Toties viņš uzdūrās Osuham. Vecais darīja kaut ko ļoti dīvainu. No vienas kaudzes viņš ņēma tādus kā sausus stiebriņus, lika tos uz vingrošanas bukam līdzīga ķebļa un tad velēja ar koka gabalu, līdzīgu lielām, neasām dzirklēm, kas piestiprinātas pie ķebļa. No stublājiem pāri palika tikai šķiedrainas, plūksnainas skrandas. Tad Osuhs tās pārmeta otrā pusē, kur bija izveidojusies tik pamatīga grēda, ka šķita, tur guļ, mazākais, simt Salaveču bārdas.

Pēkšņi Karļiks dzirdēja, ka viņu kāds sauc. Zēns pagriezās un ieraudzīja Viktoru, kas stiepa ūdens spaini. Viktors turēja spaini ar abām rokām un piepalīdzēja vēl ar kāju.

—    Ko tu tik agri?

—    Tēvs aizbrauca!

Viktors apstājās un atmeta matus no pieres.

—   Ko? Tas nozīmē, ka… — viņš jautājoši uzlūkoja Karļiku.

—    Skaidrs, tagad viss atkarīgs tikai no … tu jau zini, no kā.

—    Goļa teica, ka noteikti trešdien … — Viktors čukstēja.

—    Forši! Kaut tikai tēvs neatgrieztos līdz tam laikam.

Karļiks nosvieda somu zemē, pabāza velosūkni zem spaiņa

roktura, tad paņēma sūkni aiz viena gala, Viktors — aiz otra, un, stenēdami no piepūles, abi vilkās uz zirgu stalli.

—   Klausies, Viktor, ko viņš tur dara? — Karļiks čukstēja, ar galvas mājienu norādīdams uz Osuhu.

—    Kulsta.

—    Ko tu teici?

—    Linus kulsta.

—    O, johaidi!

—    Vai tu nekad neesi redzējis, kā to dara?

—   Nē, — Karļiks atbildēja. — Tu, vai zini, varētu nofangot mazliet tos linus, mēs sev uztaisītu bārdas.

—   Jānogaida, kad būs tīrāki. Vislabāk ņemt tieši no kodaļas … Zini, kad diegus vērps.

Viņi padzirdīja zirgus. Karļiks aizskrēja pakaļ somai, pa ceļam neatlaidīgi vērodams Osuhu.

—   Nu, ko tu tā blenz? Dod mēli šurpāk, pakulstīsim, — Osuhs jokoja, klabinādams dīvaino koka rīku.

Karļiks piesardzīgi atkāpās un devās uz stalli.

—    Nu, ejam, — Viktors noslaucīja rokas. — Tikai lien uzmanīgi un drāzies uzreiz aiz staļļa, lai Osuhs neierauga.

No kurvja, kurā bija sakapāta lopbarība, Viktors izvilka grāmatas, pa roku galam nopurināja tās un savilka kopā ar siksnu.

Viens pēc otra zēni aizslīdēja aiz staļļa, pārlēca pāri sētai un aizdrāza uz sādžu. Viņi vēl dzirdēja Osuhu saucam: — Viktoriņ … Viktoriņ, kur tu esi? Zirņi jāpārlasa.

.

II DAĻA rudŅoka un stopas EKSPEDĪCIJA

…

IX nodaļa iespēja rodas. Neparedzētas grūtības. Bēgšana

Karļika plāns bija pavisam vienkāršs. Trešdien pulksten astoņos sestajai klasei bija paredzēts doties uz raktuvju klubu, lai tur noskatītos filmu «Stāsts par īstu cilvēku». Klubs atradās raktuvju teritorijā, otrpus nožogojuma. .. Tātad — kas varēja būt vēl vienkāršāk?

Tanī rītā Karļiks un Viktors skolā ieradās ar mazu nosebošanos. Ļoti daudz laika viņiem bija prasījusi ekspedīcijas piederumu saraksta sastādīšana un to iesaiņošana. Turklāt Osuhs pieķēra Viktoru tanī brīdī, kad zēns saiņoja viņa zābakus. Viktors nosarka kā vēzis.

—    Es gribēju aizlienēt, — viņš samulsis murmulēja.

—    He? Kādēļ tad tev skolā ievajadzējušies zābaki? — vecais kļuva aizdomīgs.

—     Mēs no skolas iesim uz raktuvēm, — Viktors izmisis meloja.

—    Hm? Bet pirmīt sacīji, ka uz ķinīti.

—    No sākuma uz kino, bet pēc tam uz raktuvēm, — Viktors stiga aizvien dziļāk melu purvā.

—    Kādēļ uz raktuvēm?

—    Nu . .. tāpat… iepazīties ar kalnraču darbu.

—    Aha, — Osuhs pie sevis kaut ko nomurmināja. — Nu, ņem ar, — viņš labsirdīgi sacīja, — tikai pielūko, ka nesamērcējies … drānu žēl.

Tā, pateicoties Osuha labsirdībai, Viktors izbrida no ķezas.

Karļiks dabūja ilgi mocīties ar gumijas zābakiem: tie neparko negribēja līst skolas somā.. Bet konservi bija smagi kā akmeņi. Taču beidzot viss kaut kā sagāja. Kalnraču cepures viņi noslēpa Viktora somā. Pilnam apbruņojumam trūka vienīgi kalnraču lampu, bet tās viņi nolēma sadabūt uz vietas.

Kad abi zēni gluži aizelsušies nonāca skolā, klases jau kārtojās pa pāriem. Gaidāmā filma bija ļoti aizrāvusi skolēnus, un viņi pat neievēroja, ka Viktors, kas parasti grāmatas nēsāja ar siksnu apjoztā sainītī, šoreiz bija ieradies ar lielu, smagu, aizdomīgi piebāztu audekla somu. Karļikam gan bija parastā kareivju mugursoma, taču, ja kāds būtu uzmanīgāk ieklausījies, tad izbrīnītos: somā nedzirdēja klabam grāmatas — tik pilna tā bija piebāzta.

Caur sādžu skolēni gāja, jautri dziedādami. Ļaudis iznāca no savām būdām:

—    Uz kurieni tad?

—    Uz raktuvēm!

—    Uz kino!

Pociešeks klusi sarunājās ar sievietēm, pavadīdams aizejošos skolēnus ar ilgu skatienu.

īsi pirms filmas atgadījās neparedzēts notikums, kas gandrīz vai izjauca visu Karļika plānu.

Direktors Zajončkovskis, ieraudzījis laipni smaidošo panu Paļušku, kas savā personā apvienoja kluba vadītāju un filmu kinomehāniķi, atcerējās, ka skola jau desmito reizi izmanto raktuvju kluba viesmīlību, un viņam radās doma atmaksāt par šo laipnību:

—   Vajadzētu šiem zelta cilvēkiem izdarīt kādu patīkamu pārsteigumu. Pan Steļmah, kā jūs domājat?

Steļmahs uzdūra uz spieķa dzeltenu liepas lapu.

—    Pasniegsim viņiem kādu labu grāmatu bibliotēkai.

Kluba vadītājs sūdzējās, ka trūkstot grāmatu par kalnrūpniecības temu.

—    Jā, tā patiešām būs vispiemērotākā dāvana, — Zajončkovskis nomurmināja, domīgi glaudīdams zodu. — Skola pasniedz klubam grāmatu … īsti vietā … gandrīz simboliski. Ko jūs teiksiet, piemēram, par grāmatu «Ogles»? Liekas, mums ir divi eksemplāri?

Steļmaham nebija ko iebilst pret «Ogļu» uzdāvināšanu. Šī grāmata pamatskolas skolēnu literatūras sarakstā neietilpa, viņš deva to lasīt vienīgi vakara kursu apmeklētājiem — pieaugušajiem.

—    Grāmatu varētu pasniegt skolēns Rudņoks, pazīstamā kalnrača dēls. Tas būtu ļoti jauki. Rudņok! — Zajončkovskis pavērās apkārt. — Pasauciet Rudņoku!

Karļiks nemierīgu sirdi tuvojās direktoram.

Zajončkovskis Karļikam paskaidroja, kādēļ viņu saucis.

—   Tagad aizskrien uz mūsu bibliotēku pakaļ grāmatai, bet pēc filmas pasniegsi to raktuvju pārstāvjiem.

Karļiks pārbijās. Lūk, to sauc par iekrišanu!

—    Man … man kauns … varbūt varētu kāds cits, — viņš izdvesa.

—    Kas tad nu atkal! — direktors sadusmojās. — Tu kā inženiera-kalnrača dēls šinī gadījumā esi vispiemērotākais. Pans Steļmahs tev iedos atslēgu. Lūdzu, kolēģi, — viņš griezās pie Steļmaha.

Tātad viss vējā! Ir gan šohers! Ardievu, ekspedīcija! Visi plāni izšķīda kā ziepju burbulis vējā. Vai vispār dzīvē vērts kaut ko plānot, it sevišķi, ja ir tikai trīspadsmit gadu!…

Karļiks izmisis skatījās, kā skolotājs Steļmahs noņem mazu atslēdziņu no metāliskā riņķīša, kas bija piekārts pie siksnas. Tā ir bibliotēkas atslēga. Pēkšņi skolotāja sāpīgā sejas izteiksme pateica priekšā izeju, pie kuras Karļiks pieķērās kā slīcējs pie salmiņa.

—   Es… man… man iekšā sāp, lūdzu, skolotāj! — Karļiks ievaidējās, savilkdamies čokurā.

—   Ko? — Steļmahs paskatījās viņā ar interesi. — Vēdergraizes? \

Kafļiks skumīgi pamāja ar galvu.

—    Vai tev spiež?

.— Kā desmit kilogramu bumba.

Steļmahs uzlika roku uz zēna sakarsušās pieres.

—    Karsta … laikam atkal esi kaut ko pārēdies.

—    Bigosu lūdzu, skolotāj.

Steļmahs bija plaši pazīstams bigosa ienaidnieks. Viņš saprotoši pamāja ar galvu.

—    Rudņoks slikti jūtas, — viņš klusi sacīja direktoram, — varbūt tomēr kāds cits varētu aizskriet pēc grāmatas?

—    Ko? Slikti jūtas? Pazīstu tādas slimības. Kas tev sāp?

—     Vēders, — Steļmahs izglāba Karļiku. — Bigosu ēdis, — viņš uzsvēra. Šo bultu viņš izšāva direktora virzienā, kurš bija liels bigosa cienītājs.

—     Pa-pa-pa … nekas ļauns viņam nenotiks, ja mazliet pabizos. Kustības labvēlīgi ietekmē gremošanu … Vēderiņš un galviņa — labu labā atruna.

Steļmahs viegli piesarka. Viņš nevarēja ciest, ja kāds vieglprātīgi izteicās par slimībām, it sevišķi — par vēdera slimībām.

—     Higiēnas principu neievērošana vienmēr atriebjas, — viņš noteica caur zobiem. — Nezinu, vai jūs esat lasījis jaunākās padomju zinātnieku publikācijas par smadzeņu un kuņģa darbības ciešu saistību … Šie zinātnieki…

—     Nu labi jau, labi… — Zajončkovskim nebija ne mazākās patikas desmito reizi noklausīties lekciju par kuņģi un smadzenēm.

Svētā miera labad viņš pamāja Goļam, kas grozījās turpat tuvumā un ausījās, un lika aizskriet pēc grāmatas. Tā Karļikam atlika tikai pasniegt to raktuvju kluba pārstāvjiem.

Steļmahs noņēma no riņķīša vēl otru atslēdziņu. Uz Goļas jautājošo skatienu viņš atbildēja ar nolūku skaļi:

—    Tā ir no aptieciņas. Atnes Inozemceva pilienus un graudiņu cukura.

Karļiks norija rūgtas siekalas. Neko darīt, par meliem jāmaksā. Labi vēl, ka rīcineļļu neuzspieda. Inozemceva pilienus var paciest.

Taču stāvoklis joprojām bija draudīgs. Saskaņā ar plānu viņiem vajadzēja mēģināt bēgt tūlīt pēc ieiešanas raktuvju teritorijā, nesperot nevienu soli klubā. Tagad tas kļuva neiespējami. Bēgšana bija jāatliek, kamēr zāle kļūs tumša. Direktors tur viņu acīs. Kad Zajončkovskis ienāca zālē, viņš padraudēja Karļikam ar pirkstu.

— Skaties tu man, simulant… tā ka vēlāk nevajadzētu tevi meklēt. Tiklīdz Goļa atnesīs grāmatu, piesakies pie manis!

Abi zēni — Karļiks un Viktors — katram gadījumam nosēdās pēc iespējas tālāk no direktora. Tā kā viņš sēdēja zāles beigās, zēni ieņēma vietas tūlīt pie ekrāna, sola galā, lai varētu vieglāk nozust.

Kā par spīti, filma vēl arvien negribēja sākties.

«Kaut tikai tas plušķis, Goļa, neatgrieztos pirms filmas sākšanās,» Karļiks uztraucās. Citādi viņam iegrūdīs grāmatu. «Zaķēns» [1] turēs viņu sev blakus, un tad dziesmai beigas!

Bet Goļam ir sportistisks rūdījums. Viņa čomi gan lielās, ka Goļa simt metrus veicot tikai par 0,9 sekundēm lēnāk nekā sporta meistars Kiška. Taču Karļiks ir pārliecināts, ka viņi nekaunīgi lej, jo kā tad viņi varēja noteikt laiku bez hronometra, bet nevar arī noliegt, ka kājas Goļam strādā daudzkārt labāk par galvu.

Augšējos laukos ļaudis, drūmi klusēdami, raka kartupeļus. Klusumu pārtrauca tikai no groziem bērto kartupeļu neskanīgais krišanas troksnis un žēla skaņa, kas radās reizi pa reizei, kaplim atsitoties pret klinti. Zemes strēļu platums, kuras stiepās no kalna lejup, nepārsniedza piecus metrus, un tādējādi blakus lauciņu racēji varēja brīvi sarunāties savā starpā. Bet, ja viņi nesarunājās, tad tādēļ, ka gandrīz visi bija sanīdušies pie zemes dalīšanas. Vienīgi Pociešeks nekad nestrīdējās ar saviem kaimiņiem Stahurkām, jo Stahurkas bija miermīlīgas dabas ļaudis un nemīlēja kašķēties, bet Pociešeks piederēja pie tiem jautrajiem dīkdieņiem un vējgrābšļiem, kuri nedzenas pēc zemes.

Pēkšņi Pociešeks pārtrauca stāstīt kādu sādžas tenku un ieurbās ar acīm tālumā.

—    Ko tad nu tādu ieraudzījāt? — Stahurkiene jautāja.

—   Pavej, pavej, tas trakais Goļa atkal aizmucis no skolas.

Ļaudis pārstāja strādāt un, atbalstījušies pret kapļiem,

ziņkārīgi sekoja skrējējam, kas, piespiedis pie krūtīm grāmatu un pudelīti, rikšoja pa ežmalu.

—    Ej … tu… kurp skriedams? — Pociešeks aizšķērsoja ceļu.

Goļa palēnināja gaitu.

—    Uz raktuvēm! — viņš aizelsies sauca.

—    Ko-o? — Pociešeks aizdomīgi noņurdēja. — Kādas tev darīšanas raktuvēs?

—    Mēs pateiksimies! — Goļa atkliedza, skriedams garām.

Zemnieki neizpratnē saskatījās.

—    Pateiksaties? Ko tas nozīmē?

—    Droši vien atkal kāda saistība, — Pociešeks iesmējās.

—    Tādas, lūk, tās viņu mācības, — it kā pie sevis norūca vecais Mikolajs.

Arī no tālākajiem lauciņiem bira piezīmes.

—    Pērngad pie ceļa būves strādāja, bet nu jau uz šahtām.

—    Šoruden sēnes un mežrozītes lai lasīja.

—    Ja mācības, tad mācības … Mācīties sūtām, nevis strādāt, jupis parāvis! Darba arī pašu laukos gana!

Tikmēr Goļa, rekorda tempā turp un atpakaļ noskrējis gandrīz divus kilometrus lielo atstatumu starp raktuvi un skolu, elsdams pavēra kluba durvis. Iekšā viņš negāja, tikai ar rokas mājienu izsauca priekšnamā panu Steļmahu.

—    Nu, kā? … — skolotājs jautāja, paņemdams zāļu pudelīti un cukura graudiņu.

Goļa bija tā aizelsies, ka nevarēja izdabūt neviena vārda, viņš tikai ar zīmēm kaut ko skaidroja un bāza atnesto grāmatu skolotājam zem brillēm.

Pans Steļmahs aizdomīgi paņēma to rokās. Pēc papīra apliekamā noņemšanas grāmata izskatījās gluži kā jauna.

—    Kas par lietu?

—    Tur … tur … iekšā … lūdzu, paskatieties, kā piesmērējuši!

Pans Steļmahs pašķīra grāmatas lapas.

Patiešām, atsevišķas lapas bija piesmērētas ar dažādiem pierakstiem, bet vietām rēgojās pat zīmējumi. Vienā vietā kāds dedzīgs lasītājs milzu burtiem bija uzskribelējis: «Migon, nepadodies!», bet kāds cits uzzīmējis lubraku kalnraču cepurē un apakšā parakstījis «Migons — 600 % normas». Tur, kur bija rakstīts par Zefļiku, vīdēja lozungs «Nost ar slaistiem!» un kāda ķēma attēls ar šņabi, skuķi un papirosiem. Citi lasītāji savukārt bija pasvītrojuši dažādus vārdus, vai nu tādēļ, ka nebija tos sapratuši, vai arī tādēļ, ka viņiem tie bija sevišķi iepatikušies. Daži no tiem sadzina sārtumu bālajā skolotāja sejā. Aizvien nepacietīgāk viņš šķirstīja grāmatu, bet, kad gadījās kāds sevišķi spēcīgs ieraksts, viņš sakārtoja acenes uz deguna un ņurdēja: «Kaut kas nedzirdēts!» Taču pats ļaunākais bija tas, ka blakus tīri rūpnieciskiem lozungiem šeit atradās visnegaidītākās personīga rakstura piezīmes, piemēram: «Goļa ir pitekantrops» vai arī domu graudi: «Kas ar Goļu spēlēt iedomāsies, tam ne visai labi klāsies.»

Šie pieraksti, sevišķi pēdējie, nemaldīgi liecināja, ka grāmatu lasa arī pusaudži no sestās un septītās klases.

—    To, lūdzu, skolotāj, uzrakstījis Batura, tie ir viņa driķelējumi… tādi paši kā sienas avīzē. Bet zīmējis Joņecs, — Goļa šņāca gluži bāls no dusmām, ieraudzījis sev adresētās cieņu aizskarošās frāzes.

—    Es šo jautājumu ierosināšu apspriest pedagogu sēdē, — skolotājs sašutis teica, izvilkdams no kabatas lielu, zaļu dzēšgumiju, — bet tagad izdzēs šos ķēpājumus!

Goļam divreiz nebija jāatkārto. Filma, protams, vējā, taču gods dārgāks par visu.

«Kas ar Goļu spēlēt iedomāsies, tam ne visai labi klāsies.» Nekaunīgais šmurgulis! Kā viņš iedrošinājās? Iznāk, ka viņš, Goļa, sit sportistus, vai? Nāvīga krāpšana. Dažreiz, protams, viens otrs noraujas gan, bet tas tikai kārtības un disciplīnas uzturēšanai vai vispār nejauši. .. Interesanti, cik daudzi lasījuši šo nāvīgo ķengājumu?

Taču katram gadījumam nav slikti zināt, ka ir ienaidnieki, kas rok tev bedri.

Goļa sirdīgi dzēsa, piepalīdzēdams ar siekalainu pirkstu. Savā dedzībā viņš vienu lapu pārplēsa, bet otrajā «izdzēsa» caurumu divu kapeiku lielumā, toties kauna traipi cits pēc cita izzuda bez pēdām.

Karļiks bažīgi šķielēja te uz barjeru, aiz kuras rosījās kinomehāniķis, te uz durvīm. Kādēļ Goļa izsauca skolotāju Steļmahu? Varbūt viņš nav atradis grāmatu? Bet, rau, durvis atveras, un zālē ienāk pans Steļmahs. «Nu ir vakars,» Karļiks pamirst. Taču pans Steļmahs atgriežas bez grāmatas. Rokā viņam tikai Inozemceva pilieni un cukura graudiņš.

Karļika sirdī atgriežas cerību stariņš. Varbūt kaut kā izdosies … No zāļu devas viņam, protams, neizbēgt. Ek, neko darīt, lai notiek, kam jānotiek.

Lai mazāk justu zāļu garšu, Karļiks atver muti pēc iespējas platāku. Pans Steļmahs smaidīdams apgalvo, ka tās esot ļoti garšīgas zāles un sāk skaitīt brūnganos pilienus, kas krīt uz cukura graudiņa.

Tanī brīdī nodzisa elektrība. Pans Steļmahs, pa tumsu taustīdamies, pasniedza Karļikam cukura graudiņu un pats atkāpās uz savu vietu.

Sākās filma. Karļiks, pētīdams bēgšanas iespējas, nepacietīgi lūkojās apkārt.

—    Sēdi mierīgi, mazais, citādi dabūs dunku! …

—    Ei, tu, ko tā grozies?

—    Neaizsedz ekrānu .. .

—    Tev galva iekārta diedziņā, vai?

Karļiks iešņācās no sāpēm. Aiz muguras sēdošais lubraks no septītās bija iespēris viņam pa stilbu. Bet kā, pie joda, var nosēdēt mierīgi, ja ir jāpieņem nopietns lēmums, ja pēc brīža sāksies aizraujošs piedzīvojums un jau desmito reizi tiek apsvērts ikkatrs sīkums?

Un tas viss guļ uz Karļika pleciem, jo Viktors ne par ko nebēdā. Sēž ar izbolītām acīm kā zivs un gatavs vai aprīt filmu. Visu pasauli, šķiet, aizmirsis. Karļikam neimponē kino. Viņš Zabžā gāja uz visām filmām. «īsto cilvēku» viņš redzējis jau divas reizes. Un kādā kinoteātrī! Kas tad šis te, mīļā pekelīt, par kino? Zāle knapi desmit metrus gara, ērtu krēslu vietā — nobružāti soli. Kinomehāniķis nesēž kabīnē, bet aiz nobalsinātas dēļu barjeras. Caur slēģu un durvju spraugām iekšā spiežas gaisma. Ik mirkli kāds iet ārā vai nāk iekšā, galvas bāž ziņkārīgi kalnrači, ugunsdzēsēji. Attēls uz ekrāna neskaidrs, izplūdis, it kā skatīts caur matstiklu vai miglu, nobīdīts te uz leju, te uz augšu. Cilvēki soļo vai nu bez galvām, vai kājām.

Taču skatītāji arī tāpat ir ļoti sajūsmināti.

Karļiks ar nievājošu smaidiņu šķielē uz Viktora pusi. Cik jocīgs viņš izskatās! Izslējis kaklu kā kāds zosulēns, reizēm pat paceļas no sola. Te šausmās sakož zobus, te atviegloti nopūšas . . . reizēm pat ņurd kaut ko zem deguna. Vai atkal tas zēns blakus Karļikam. Sēž kā hipnotizēts ar plaši ieplestu muti un pat nepakustas. Viņu var knaibīt, durstīt ar adatu —• viņš nejutīs nekā . ..

Karļiks iebāza zēnam mutē cukurgraudiņu ar zālēm, bet tas pat nesaviebās. Norija kā plūmi. Lūk, ko nozīmē dzīvot līdzi filmai!

Filma visus tā aizrāvusi, ka tagad varētu mierīgi nosvīst. Jo ātrāk, jo labāk.

Uz ekrāna lidotājs Meresjevs ar sadragātām kājām rāpjas pāri mežonīgam, sniegotam klajumam. Karļiks vieglītiņām aizskar Viktora plecu.

—    Laiks, vecīt!

—    Uzgaidi, lai viņš nonāk galā, — Viktors uzbudināts čukst.

Beidzot lidotājs nonācis līdz kolhozam … viņš ir glābts … atrodas slimnīcā zem ārstu uzraudzības.

—    Nu, viņš ir galā, — Karļiks atgādina.

—   Tūlīt… kaut tikai nenomirtu, — Viktors nopūšas, kad lidotāju ved uz operāciju.

—    Nebaidies, nenomirs, citādi filmai būtu jābeidzas.

Operācija izdodas. Meresjevs nenomirst.

—   Nu redzi, nenomira, taisies, ejam! — Karļiks nepacietīgi rausta draugu.

— Tūlīt, vēl tikai paskatīšos, vai viņš varēs staigāt.

Te tev bija vasarsvētki! Un kā lai te cilvēks neuztraucas tāda tipa dēļ? Kaut gan, taisnību sakot, nav ko brīnīties — Viktors pats atzinās, ka viņš tikai trešo reizi dzīvē skatās kino.

Lidotājs Meresjevs jau sāk staigāt, bet Viktors ir nedomā celties.

—   Vai tu nāksi vai ne? Filma tūdaļ beigsies, un tad būs par vēlu, — izmisumā Karļiks knaiba Viktoru.

—    Šļūc, citādi speršu! — Viktors rūc. — Apskatīšos, vai viņš spēs lidot.

Karļika pacietības mērs bija pilns. Viņš nogrūda Viktoru no sola, sagrāba aiz rokas un, kaut gan tas mēģināja izrauties, nelaida vaļā.

Viņu aiziešanu neviens nebūtu pamanījis, ja tas klīsterpods, Viktors, skatīdamies atpakaļ uz ekrānu, nebūtu uzgrūdies kāda sēdētāja kājām.

—    Kurp jūs? — tumsā iepīkstējās pazīstama balss. — Es iešu jums līdzi.

Tas bija Kriza. Viņš laikam kaut ko saodis .. . Droši vien spiegojis viņus.

—    Klusu! — Karļiks viņu apsauca. — Man sāp vēders.

—    Bumbieri? — Kriza nopietni jautāja.

—    Uhū, — Karļiks nikni atrūca.

Lavīdamies garām pēdējam solam, kur sēdēja skolotāji, zēni no bailēm sarāvās. Par laimi, uz ekrāna norisinājās asinis stindzinoša gaisa divkauja starp Meresjevu un fašistiem, tādēļ neviens pat neievēroja, ka durvis mazliet pavērās un divas mazas ēnas izslīdēja no zāles.

—    Karļik, viņš laikam satrieks tos, — Viktors vēl aizvien bija filmas varā.

—    Satrieks, — Karļiks rūca. — Vēlāk tev visu izstāstīšu.

Pēkšņi viņi apstājās kā zibens ķerti. Uz terases kāpnēm

sēdēja Goļa un, mēli izkāris, pūzdams dzēsa kaut ko grāmatā. Ieraudzījis viņus, Goļa pacēla galvu. Ko darīt?

—   Goļa, pans Zajončkovskis tevi sauc, — Karļiks izdvesa. — Skrien ātrāk.

Goļa pielēca kājās.

Karļiks atviegloti uzelpoja. Viņi nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Abi zēni noskrēja no terases un drāza sliežu virzienā, kur stāvēja tukšas vagonetes.

—    Stāt! Jūs uz kurieni?

Abi kā zemē ieauga. Pie viņiem pienāca raktuves sargs zilā formas tērpā.

—    Mēs … mums ir vajadzība… — Karļiks izdvesa.

Zēni bija tik bāli, ka sargs noticēja, un pats parādīja,

kurp jāiet.

Skriešus abi devās norādītajā virzienā, juzdami, ka kājas ļogās kā no gumijas. Tiklīdz viņi bija nonākuši aiz ēkas stūra, kas viņus noslēpa sarga acīm, zēni ienira pirmajās atvērtajās durvīs.

Tikmēr Goļa veltīgi pūlējās tumsā atrast direktoru. Tikai tad, kad iedegās elektrība, viņš pieskrēja pie direktora un izgrūda:

—    Esmu klāt!

Pans Zajončkovskis izbrīnījies paskatījās viņā.

Nu un kas par to, ka esi?

Goļa dzēsa grāmatu, tā bija mazliet nosmērēta, — Steļmahs pasteidzās atbildēt.

—   Aha … Nu, tad jāpalūdz raktuvju pārstāvji. Varbūt jūs būtu tik laipns.

Steļmahs izskrēja no zāles. Pēc brīža viņš atgriezās kinomehāniķa, kluba vadītāja, arodbiedrības priekšsēdētāja un partijas organizācijas sekretāra pavadībā. Direktors Zajončkovskis smaidīdams sāka lūkoties pēc Rudņoka.

Taču Rudņoka zālē nebija.

Zajončkovskis, joprojām smaidīdams un sarunādamies ar raktuves pārstāvjiem, slepus izmisīgi māja Steļmaham. Nabaga skolotājs atkal izskrēja pagalmā. Veltīgi viņš tīrīja briļļu stiklus. Rudņoka nekur nebija. Izskaidrodams to ar savu tuvredzību, viņš griezās pie skolēniem.

—    Kur ir Rudņoks? Pameklējiet Rudņoku!

—   Karļik! . .. Karļik! . .. Rudņok! — atskanēja sākumā klusināti, vēlāk aizvien skaļāk un neatlaidīgāk.

Viss veltīgi. Rudņoks bija. nozudis kā ūdenī. Meklēšana nedeva nekādus rezultātus, turklāt vēl atklājās, ka nozudis arī Viktors Stopa. Beigu beigās direktors Zajončkovskis, sarkdams aiz kauna, atvainojās kluba pārstāvjiem un, pasacījis dažas gadījumam piemērotas frāzes, pats pasniedza viņiem grāmatu.

Sākumā direktors Zajončkovskis domāja, ka abi zēni tāpat vien kaut kur aizķērušies. Taču arī tad, kad skolēni tika nostādīti ierindā un pans Steļmahs, skaļi svilpdams ar svilpi, bija apskraidījis visu pagalmu, zēni neatradās. Arī sardzes telpās, kur tika kontrolēti ienācēji un izgājēji, viņi nebija manīti. Viens no sargiem gan teica, ka divi zēni izskrējuši no zāles «vajadzībās», taču nekā aizdomīga viņš neesot manījis. Uztrauktais direktors uzdeva skolotājam Steļmaham pavadīt skolēnus atpakaļ uz skolu, bet pats palika raktuvēs, lai sāktu nozudušo zēnu meklēšanu.

Visu atceļu skolēni par citu neko nerunāja kā vienīgi par Rudņoka un Stopkas nozušanu. Visi kā viens bija tanīs domās, ka tā nav nozušana, bet gan iepriekš apdomāta bēgšana. Viņi atcerējās aizdomīgi piebāzto Viktora somu, ar ko viņš nekad līdz šim nebija nācis uz skolu. Kriza apzvērēja, ka Karļika mugursomā, kad Karļiks to bija pavēris, viņš esot manījis konservu kārbas.

Goļa, juzdamies aizvainots, ka Viktors nebija atklājis viņam savus nodomus, bet viens pats, bez viņa ziņas, izšķīries par šo soli, izteicās nicinoši par bēgšanu un bēgšanas iznākumu.

— īstie jefiņi, bez pangas viņi nekur tālu netiks! Un vispārīgi — rudenī laisties prom nav nekādas jēgas. Maijā, jūnijā — tas ir cits jautājums.

Kas attiecas uz Goļu, tad tas uzskatīja, ka bēgļi devušies uz Rietumu zemēm. Viņš pats jau kopš pavasara bija plānojis ekskursiju uz turieni. Šinī nolūkā bija pat nodibinājis sporta pulciņu, kura dalībniekiem vajadzēja doties sameklēt atbilstošu vietu sporta nometnei. Ekspedīcija neizdevās sakarā ar finansiālām grūtībām un inventāra trūkumu, kā arī pulciņa iekšējo nesaskaņu dēļ.

Tanī brīdī, kad Karļiks ar Viktoru iemuka nezināmajās durvīs, viņu vienīgais mērķis bija.atrast kādu slēpni. Zēniem šķita, ka viņiem dzenas pakaļ visa skola. Par to, kurp ved šis durvis, viņiem nebija ne jausmas. Zēni tikai paguva ievērot, ka durvis bija smagas un apkaltas un ka tanīs karājās mii/īga, atvērta piekaramā slēdzene.

Tas nozīmē, ka tur kāds nesen iegājis, — Karļiks čukstēja.

Viņi neuzdrošinājās iededzināt kabatas baterijas, jo tad varētu sevi nodot. Kad acis bija apradušas ar tumsu, zēni saskatīja, ka atrodas tādā kā pagraba priekštelpā. Pāris soļu no viņiem sākās kāpnes, tās veda dziļi lejup. Karļiks pagājās uz priekšu.

—    Uzmanīgi, — Viktors apturēja viņu. — Skaties . ..

Lejā uz mirkli iespīgāja bāli dzeltena gaismiņa, tad tā

sāka ātri dzist. Kad gaisma bija pilnīgi nozudusi, Karļiks no kabatas izvilka bateriju un viņi uzmanīgi, skaitīdami pakāpienus, devās lejup. Kad zēni bija saskaitījuši jau trīsdesmit sešus pakāpienus, viņi nonāca zemā, bet plašā, klintī izcirstā alā. Šeit stāvēja vairākas kastes, mētājās kaut kādi sainīši un daudz metanita nūjiņu. Tālāk veda šaura eja, tās dziļumā spīdēja bāla karbīdlampas gaismiņa.

Karļiks saķēra Viktoru aiz rokas.

—    Tā ir spridzekļu noliktava, — viņš čukstēja.

Zēniem kļuva mazliet baigi.

—    Tēvs vienmēr kliedz uz strādniekiem, ka viņi šeit nāk ar karbīdenēm — var uzlidot gaisā, — Karļiks norūca.

Pēkšņi zēni izdzirdēja soļu šļūkoņu un kāsēšanu. Viņi nodzēsa bateriju. Karbīda lampas gaisma ātri tuvojās. Zēni izmisuši pavērās apkārt. Tikai kailas, gludas sienas! Par noslēpšanos nav ko sapņot. Drūmi, jāzūd kokos! Viņi zibenīgi uzmetās pa trepēm augšā un piesardzīgi pievēra durvis, kas veda uz pagalmu. Uzmanību piesaistīja lielas, pievērtas durvis otrpus pagalmam, blakus ugunsdzēsēju motorsūknim. Zēni piejoza pie tām un ziņkāri iebāza galvas pa durvju spraugu, taču tanī pašā mirklī atsprāga atpakaļ. Viņi bija ieraudzījuši plašu darbnīcu — pilnu ar cilvēkiem. Atkāpjoties Viktors atsita galvu pret dzelzs aizbīdni. Viņš pamatīgi apdauzījās, turklāt arī cepure nokrita no galvas. Bet pacelt to nebija vairs laika. Viens no strādniekiem nāca tieši uz durvīm.

Abi zēni metās pie nākošajām durvīm, aiz kurām dārdēja kāda mašīna.

—    Netaisi vaļā, tā ir kompresoru telpa! — Karļiks šņāca.

Bet Viktors jau bija iespraucies pa durvīm iekšā.

—    Nāc, te neviena nav, — viņš pavilka Karļiku.

—    Jā, bet ja nu kāds tūlīt atnāk, ko tad?

—    Tas nekas, noslēpsimies, — Viktors čukstēja. — Lūk, šeit, — viņš pievilka Karļiku pie liela, apaļa vāka, kas stāvēja kaktā. Tas acīm redzot kalpoja kompresora spara rata nosegšanai. Vāka vidū melno ja caurums, caur kuru, pašam paliekot neredzamam, varēja lieliski novērot lielāko telpas daļu.

Tikko zēni bija noslēpušies, telpā ienāca vecs strādnieks eļļainā jakā. Viņš paskatījās uz manometriem, pielēja klāt eļļu un pagrieza kādu no mehānisma ritentiņiem. Viņam pat prātā neienāca, ka šodien te ir nelūgti viesi. Paslēptuve bija izvēlēta lieliski. Kompresora troksnis nomāca jebkuru citu skaņu. Tādējādi zēni aiz sava vairoga varēja brīvi kustēties un pat sarunāties. Bez tam šeit bija diezgan mierīgi un, ņemot vērā, ka tā bija slēptuve, pat tīri ērti, jo aiz vāka atradās kaudze eļļainu lupatu, kaut kādas vecas avīzes un gruži.

Sākumā, sirdij skaļi sitot, zēni ausījās, vai netuvojas ķērēji, abiem šķita, ka dzird saucienus un daudzu soļu dipoņu . . . Taču tas bija tikai kompresors. Satraukti viņi lūkojās uz durvīm, vai tanīs neparādīsies direktors Zajončkovskis, taču minūtes gāja un, izņemot strādnieku, kas apkalpoja kompresoru, neviens pats šeit neieskatījās. Zēni pamazām aprada ar stāvokli un gandrīz pavisam pārstāja baidīties.

Abi zēni nolēma šeit uzgaidīt, kamēr pilnīgi satumsīs. Pēc viņu aprēķina, tas ilgs gandrīz desmit stundas. Taču citas izejas nebija. Par nokļūšanu šahtā gaišā dienas laikā nebija pat ko sapņot, jo sevišķi tagad, kad filma jau noteikti beigusies un visi meklē viņus. Visvairāk Viktors baidījās no sarga, kas bija aizturējis viņus. Sargs noteikti atcerējās viņu sejas un ievēroja, ka viņi nebija atgriezušies kinozālē.

X nodaļa baismīgā vēsts. skolas aplenkšana. pans Kupšča glābj stāvokli

Pusdienas laikā Osuhs atgriezās mājup žiglā solī un pietvīkušiem vaigiem.

—   Vai dzirdējāt, Stopien? — viņš iesaucās jau no sliekšņa". — Tad ta nedzirdētas lietas! Skolmeistari bērnus nozaudējuši!

—   Kā tā — nozaudējuši? — Stopiene, viebdamās no karstuma, bāza pavardā ogles.

—    Aizveduši viņus uz raktuvēm, tāda jau tagadiņ tā mode … vajadzētu bērnus mācīt, bet šie vazā apkārt. Nu, un pieci no sestās klases vairs neatgriezās.

—    Neatgriezās? — Stopiene izslējās.

—    Jā, neatgriezās. Smagi… ai, cik smagi mūs piemeklējis dievs tas kungs … Ļaudis runā … — Osuhs aprāva.

—    Ko runā?

—    Runā, ka bērni itin kā bez pieraudzīšanas esot blandījušies pa darbnīcām. Nu, un tad vienas mašīnas pārvads šos aizķēris un kā metis pret mūri… Uz sienas asinis un smadzenes … Apgrēcība! Zajončkovskis bizo akurāt kā prātu izkūkojis .. . Skolu lai aizmūķējuši un nevienu neielaižot. Smagi dievs tas kungs mūs piemeklējis, — Osuhs gaudās.

—    Ko jūs runājat? Ak Jēzus! … Bet Viktors?

Osuhs nokāra galvu.

—   Runājiet taču, kas ar Viktoru! — Stopiene viņu raustīja.

—    Nezinu … Nekā nezinu …

—    Zināt gan… Runājiet taču, dievs ar jums!

Osuhs nošņaucās.

—    Ļaudis runā, ka Viktoriņš .. . lai…

Stopiene sastinga kā stabs. No viņas lūpām neatskanēja neviens sāpju vārds, neviena asara nenoritēja no acīm. Mēms aiz pārsteiguma Osuhs lūkojās viņā. Osuham šķita, ka Stopiene, pievērsusi acis degošajai eļļas lampiņai zem svētbildes, kas melnoja uz apsūbējušās sienas, lūdz dievu, taču viņa neredzēja nedz lampiņu, nedz svētbildi.

Māla pods izkrita no stīvajiem pirkstiem un neskanīgi paripoja zem sliekšņa.

Osuhs pacēla to un vērīgi aplūkoja. Par laimi, pods bija vesels. Nomierinājies viņš ierastā kustībā noslaucīja to ar piedurkni un nolika uz pavarda, sāniski mezdams bažīgus skatienus uz Stopieni.

—    Kas ar jums? … Vēl taču nekas gruntīgs nav zināms … vai ta nezināt, kā ar ļaudīm … allažiņ sagvelž … Dievs ir žēlīgs!

Stopiene palūkojās viņā ar nekā neredzošu skatienu. Tad, uzmetusi lakatu izspūrušajiem matiem, izskrēja ārā.

Vairāku māju priekšā stāvēja ļaudis, spriedelēdami par nozudušajiem bērniem. Kapli pāri plecam pārmetis, pa ceļu nāca Pociešeks. Ieraudzījis skrienošo Stopieni, viņš apstājās.

—   Ak Jēzus Marija! .. . Stopien! … Vai tas tiesa par Viktoru? … Runā, ka cepure vien palikusi…

—   Kļūsiet! … Kļūsiet jel! — iekliedzās nelaimīgā māte, spiezdama lakata stūri pie krūtīm.

Skolā pārzinis Zajončkovskis atgriezās sadrūmis. Rokā viņš turēja kaut kādu vīstokli. Zajončkovskis palūkojās pulkstenī. Bija sākusies jau trešā stunda. Skolā valdīja klusums, tikai augšstāvā kāda klase trokšņoja.

«Droši vien ceturtā,» viņš nodomāja pie sevis. «Gondera acīm redzot vēl nav atgriezies. Kā no rīta aizbraucis ar pajūgu pēc oglēm, tā iestidzis … Jāiet nomierināt ceturtos.»

Kad Zajončkovskis atstāja ceturto klasi, viņš caur gaiteņa logu ieraudzīja pie skolas sētas drūzmējamies lielu ļaužu baru. Viņi raudzījās uz skolas logiem un par kaut ko tērgāja.

Satraukts Zajončkovskis noskrēja lejā un izsauca no sestās klases panu Steļmahu.

— Paraugieties, cik daudz ļaužu! — viņš norādīja uz logu.

—    Var but, ka viņi atnakuši uz ciema padomi.

—    Nē … es nojaušu kaut ko nelabu.

—    Vai jūs domājat, ka …

—    Baidos, ka … jā. Iziešu un paraudzīšos, ko viņi vēlas. Bet jūs tikmēr nodarbojieties ar bērniem, — direktors noteica pusbalsī un, nervozi berzēdams rokas, izgāja uz terases.

Zajončkovskim parādoties, satrauktā dūkoņa noklusa.

—    Kas noticis? — viņš jautāja.

—    Gribam runāt ar Gonderu! … Ar skolotāju Gonderu . .. Ar to zetempovieti! — kāds, kas bija aizslēpies aiz sieviešu mugurām, iesaucās.

— Pana Gondera pašlaik nav skolā, — Zajončkovskis atbildēja.

—   Ko tas nozīmē «nav»? — atskanēja niknas balsis. — Tagad taču stundu laiks. Nedomājiet mūs muļķot!

—    Varbūt viņš baidās iznākt?

Es jau sacīju: viņa šeit nav, — Zajončkovskis iekoda lūpā. Viņš aizbraucis uz staciju pēc oglēm.

Pūlis satraukts iedūcās.

Priekšā iznāca Miksas tēvs.

—    Kā tad tā — pēc oglēm?

—    Kāpēc viņš nav pie bērniem?

—    Kāpēc viņš nemāca stundas?

—    Viņam ir jāmāca! Es par to maksāju nodokli! — vicinādams dūres, elsa kāds varena auguma zemnieks.

Pūlis panāca soli uz priekšu.

—    Taisnība! Es nemaksāju par to, lai Gondera vazājas kaut kur apkārt, bet lai māca un pieskata bērnus! — Miksa dārdināja.

—    Mierīgāk … bez uztraukuma … Ko jūs īsti gribat? — Zajončkovskis jautāja. — Visa skola bija uz kino. Sakarā ar to divas stundas iznāca brīvas un .. . pans Gondera aizbrauca pieskatīt ogļu svēršanu skolas vajadzībām … Bet acīm redzot darbs ievilcies … paši saprotat. Un kādēļ tik daudz trokšņa?

—    Vai tad jūs nezināt?

—    Visa sādža par to vien runā!

—    Kur ir bērni? Ko jūs ar bērniem esat izdarījuši?! — iebļāvās kāda sieviete lakatā, kura līdz šim bija klusējusi.

—    Mēs… ar bērniem? Kas ar jums noticis, ļautiņi mīļie? — Zajončkovskis pārsteigts vērās ļaudīs.

Tanī brīdī pūļa priekšā izlauzās Stopiene.

Visi apklusa un drūmi klusēdami raudzījās uz viņu.

Stopiene pieklupa pie skolas direktora un saķēra viņu aiz rokas.

—   Pan Zajončkovski, kas ar Viktoru? … Ak Jēzus! Runājiet taču! Tikai sakiet patiesību!

—   Nomierinieties, Stopien … nekas ar viņu nav noticis … — Zajončkovskis pārsteigts atkāpās.

—    Runā, ka … ka sarauts gabalos … — Stopiene murmināja, skatīdamās atpakaļ uz pūli.

—    Neviens nav sarauts, neviens pats! Kas jums, ļaudis, tādas blēņas sastāstījis?

—    Bet kāpēc tad raktuvē noslēguši vārtus un mūs nelaiž iekšā? Lai parāda mašīnas! — atkal kāds iekliedzās aizmugurē.

—    Bet, ļautiņi mīļie, jūs taču zināt… arī agrāk tur nekad neielaida nevienu nepiederošu. Tās taču raktuves!

—    Kā tad! Jūs slēpjat no mums patiesību!

—   Parādiet bērnus! Lai iznāk Stopa … lai mēs viņu redzam! — neatlaidīgi skanēja tā pati balss, un pūlis atkal iedūcās.

Ciema padomes logos parādījās ziņkārīgas darbinieku sejas.

Direktors piesarka.

—   Es jums pateikšu, kas noticis, — viņš sacīja, cenzdamies saglabāt mieru. — Stopa un raktuvju direktora dēls aizbēguši no stundām! Tas arī viss.

—    Nevis no stundām, bet no raktuves!

—   Raktuvē viņi noskatījās filmu, kas arī ietilpst stundu plānā.

Zajončkovskis centās visu izskaidrot, taču viņa vārdi noslāpa kliedzienu, vaimanu, apsūdzību un lamu troksnī.

—    Ķinītis nav nekāda mācība!

—    Kāpēc bērnus vajadzēja vest uz raktuvi?

—    Atstāj bez uzraudzības!

—    Izvairās, redz, kā izvairās! Grib tikai izlocīties!

—    Te kaut kas nav kārtībā!

—    Atdodiet bērnus! Ko jūs ar viņiem izdarījāt?

—    Ak Jēzu, Jēzu!

Uzbudinātās sievietes klaigādamas uzskrēja pa kāpnēm.

Te pēkšņi no ciema padomes izskrēja Kupšča, turēdams rokā kaut kādu papīru.

—    Kas te par sanāksmi? Vai jūs nezināt, ka nav brīv rīkot sanāksmes? Kāpēc tāds troksnis, ko? Vai tāpēc, ka divi slīmesti aizbēguši no stundām? Lūk, par to dabūs atbildēt vecāki. Pēdējais laiks izbeigt šo blezerēšanu! Izlaiduši bērnus!

Kupšča saniknots devās virsū pūlim, nevērodams, ka Zajončkovskis velk viņu atpakaļ aiz rokas.

Ļaudis apjukuši noklusa, tikai drošākie vēl šur un tur rūca.

—    Lai pasaka, kur ir Stopa! Ko viņi ar Stopu izdarījuši?

—    To es gribu jautāt jums. Mātēm gribu jautāt, — Kupšča vicināja papīra lapiņu. — Tūlīt uz karstām pēdām pazūdiet, citādi pierakstīšu, un tad varēsiet skaidroties milicijā!

—   Milicija vajadzīga tur, kur viņus nosita! — kāds izaicinoši iesaucās aizmugurē.

—    Ko? Nosita? Es gan jums rādīšu «nosita»! Kas to teica? Nav neviena?

Kupšča draudīgi lūkojās visos, iedams virsū pūlim, kas atkāpās.

—    Skolotāji vēl pārāk labi pret jūsu knauķiem! Manos laikos tādus izstiepa uz sola un uzskaitīja pa plikumiem … Jūsu zeņķim, Stopien, trūkst tēva. Jums pašai roka par mīkstu … Arī pārējie izlaiduši savus knēveļus. Kur tas redzēts, ka bērni mūk no skolas? — Kupšča uz brīdi apklusa, acīm kādu meklēdams pūlī. — Aha, jūs, Miksa, arī te esat, — viņš devās pie zemnieka, kas uztraukumā sāka mīņāties. — Labi, ka jūs ieraudzīju, nāciet nu… un jūs arī, Pociešek … Es jau gatavojos izsūtīt jums uzaicinājumus. Kā ir ar jūsu zemes nodokļiem?

Miksa paslēpās aiz sievām un sāka sāniski šļūkt prom, bet aiz viņa — Pociešeks. Arī pārējie, apjukuši no Kupščas runas plūdiem, pamazām sāka izklīst. Drīz vien uz ielas bija palikusi tikai Stopiene.

—   Ejiet ar dievu, māmuļ, — Kupšča paņēma viņu zem rokas. — Pie dienesta zīmoga apliecinu: samelojuši jums viņi. Bet, kad zeņķis atgriezīsies, tad gan uzskaitiet tā labi gruntīgi! Lai zina, palaidnis tāds, ka māti nedrīkst uztraukt.

Kad beidzot arī Stopiene aizgāja, Kupšča apmierināti saberzēja rokas.

Brīdi vēlāk no Komitejas ieradās ciema komitejas sekretārs Briļs ar ciema padomes priekšsēdētāju Vujciku — viņiem bija paziņots par sadursmi ar ļaudīm.

—   Viss nokārtots, biedri! — Kupšča uzvaroši smaidīja, slaucīdams nosvīdušo pakausi. — Es viņus apskaidroju.

—    Kas te notika, biedri direktor? — Briļs griezās pie Za~ jončkovska.

Zajončkovskis viņam izstāstīja notikušo.

—   Jauki gan jūs nokārtojāt, neko sacīt! — priekšsēdētājs stingri paskatījās uz Kupšču.

Un vairāk nekā nejautādami, viņi abi ar Briļu aizsteidzās uz sādžu.

Pēc brīža atvērās skolas durvis, un uz sliekšņa parādījās Steļmahs. Aiz viņa izbiedēti un ziņkārīgi spiedās otrās un ceturtās klases zēni un meitenes.

—    Jau aizgāja? — Steļmahs griezās pie direktora, kas nāca pa kāpnēm, slaucīdams pieri lakatiņā.

Nekā neatbildēdams, Zajončkovskis pavilka viņu sāņus.

—      Atlaidiet skolēnus mājup, pulkstenis pāri divpadsmi

tiem, no mācībām šodien tik un tā nekas neiznāks. Lai viņi labāk dodas mājup un nomierina vecākus, — direktors satraukts sacīja. — Pagaidiet… kur ir Sondejs?

—    Pēc saraksta viņam jābūt septītajā.

—    Jābūt jau ir, bet… — Zajončkovskis nogrozīja galvu un noskrēja pa kāpnēm. Tad viņš steidzīgi šķērsoja šoseju, kas šķīra skolu no mājeles, kurā bija izvietojusies septītā klase.

Klases durvis bija aizvērtas. Zajončkovskis nospieda rokturi un gribēja pavērt durvis, taču no iekšpuses kāds tūdaļ pieturēja tās un atkal aizvēra. Atskanēja Sondeja satrauktā balss:

—    Kas tur atkal taisa vaļā durvis?

Tūdaļ arī noskrapstēja atslēga.

Zajončkovskis piesarka.

—   Atveriet, kolēģi, te Zajončkovskis, — viņš iesaucās, taču Sondejs acīm redzot to nesaklausīja.

Varēja dzirdēt, kā Sondejs šķendējas par miera traucētājiem.

Direktors nelauzās klasē, jo vairāk tāpēc, ka apkārt bija salasījies prāvs bariņš ziņkārīgo.

—    Ko jūs te brīnāties? Reiz jau sacīju: visi uz mājām! — viņš uzkliedza skolēniem.

Bērni acumirklī izklīda, taču pie sētas apstājās, un no turienes ik pēc brīža pavīdēja ziņkārīgas galviņas. Tikai ieraudzījuši nākam Steļmahu, viņi devās prom pa šoseju.

Steļmahs jautājoši uzlūkoja direktoru un norādīja uz durvīm.

—    Vai viņš tur?

Zajončkovskis bezcerīgi atmeta ar roku.

Tā viņi abi gaidīja vēl pāris minūtes. Tikai tad, kad ieskanējās zvans, atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās Sondejs ar klases žurnālu padusē.

—    Ak, tie esat jūs? … — viņš izbrīnījās, ieraudzījis darba biedrus. — Ļoti atvainojos, bet es domāju, ka vainīgi rakari. Sakiet, — kāpēc šodien tik trokšņaini… pagalmā kaut kādi kliedzieni?

Vairāk kā pārsteigts direktors paskatījās uz Sondeju.

—    Sakiet, lūdzu, — ko jūs līdz šim laikam darījāt klasē?

—    Kā — ko darīju? … Stundu pasniedzu, — Sondejs bija izbrīnījies.

Zajončkovskis ar Steļmahu saskatījās.

—    Bet vai. .. vai kaut kas noticis? — Sondejs jautāja,

—    Nē, nekas … bet ir gan jums, kolēģi, spēcīgi nervi!

—    Nesaprotu . ..

—    Tūlīt visu sapratīsiet… Dosimies augšup, kolēģi I

Skolotāji noliecās pār cepuri, kas gulēja uz galda.

Tuvredzīgais Steļmahs derglīgi paņēma to divos pirkstos, it kā baiļodamies, ka tā iekodīs, un aplūkoja ar tādu interesi, it kā aplūkotu izrakuma dzīvnieka atliekas.

—    Bet varbūt tā nemaz nav Stopas cepure? — viņš sacīja.

Zajončkovskis klusēdams

norādīja uz cepures nagu, kurā bija ieskrāpētas kaut kādas zīmes.

Steļmahs atbīdīja acenes uz pieres un, degunu piebāzis pie cepures, skaļi izlasīja:

. — Viktors Stopa — Varšava.

—     Un tas ir viss, ko jūs atradāt? — Steļmahs iejautājās.

—    Viss.

—     Hm, nav daudz, — Steļmahs mazliet kodīgi pasmaidīja.

Zajončkovskis dusmīgi paskatījās uz viņu.

—     Jums, kolēģi, gan būtu vismazāk tiesību kritizēt. Pats jūs uzķērāties uz skolēna — simulanta āķa un izrādījāt pedagogam nepiedodamu bezspēcību. Tikai jūsu vainas dēļ skolēniem izdevās aizbēgt.

Steļmahs pietvīka.

—    Par skolēniem atbild klases audzinātājs.

—     Pagaidiet, — Sondejs iejaucās. — Atliksim šo pedagoģisko strīdu uz vēlāku laiku. Sakiet labāk, — kur cepure tika atrasta?

—    Diezgan dīvainā vietā… Iedomājieties tikai — uz ugunsdzēsēju sūkņa darbnīcu tuvumā. Tālāk pēdas izzūd ., .

—    Jā… patiešām … — Sondejs nogrozīja galvu.

—   Es domāju, ka kāds strādnieks pacēlis to no zemes un nolicis uz sūkņa. Kā jūs uzskatāt?

—   Droši vien dzēruši ūdeni no ugunsdzēsēju mucas, to no viņiem var sagaidīt, — Steļmahs norūca.

—    Bet kādā virzienā cepure bija pavērsta?

—    Tas, kolēģi, gluži vienalga, vai nu uz austrumiem, vai rietumiem … Es uzskatu, ka šīs pēdas mums maz līdzēs … Es sasaucu jūs, lai kopīgi apspriestu: ziņot par šo gadījumu milicijai vai ne? Tuvāko dzelzceļa staciju priekšniekiem gadījumu darīju zināmu. Es personīgi esmu pārliecināts, ka tas ir parastais «atvaļinājums» — bēgšana no stundām. Bet jūs paši redzējāt, kāds tracis izcēlās! Acīm redzot kāds ar nolūku kūda ļaudis …

—    Nu, bet raktuvē? Vai tur viņus neviens nav manījis?

—    Redzējis ir sargs Bobuļa, bet nospriedis, ka viņi savās vajadzībās. Mums ir arī skolēna Krizas liecība, kurš apgalvo, ka pirms seansa beigām redzējis abus izejam no kinozāles. Šis acīgais zeņķis bez tam ievērojis, ka Stopam bijusi cieši piebāzta audekla soma, ar kādu viņš parasti nekad nav nācis uz skolu. Turklāt viņam licies, ka Rudņoka somā redzējis konservu kārbu. No visa tā varētu secināt, ka bēgšana bijusi jau iepriekš ieplānota, ja tā varētu teikt — bēgšana ar iepriekšēju sagatavošanos.

—    Bet vai kāds ir redzējis izejam viņus pa raktuves vārtiem? — Sondejs jautāja.

—    Nē, nav redzējis, un tas, lūk, stāvokli sarežģī… Izlīst cauri apžogojumam ir gandrīz neiespējami.

—Tad varbūt viņi gluži vienkārši palikuši raktuvju teritorijā . . .

Direktors neticīgi pasmaidīja.

—    Es turpat uz vietas liku pārmeklēt visu raktuvju teritoriju. Nekur neatrada.

—    Manuprāt, — Steļmahs ierunājās, — mums jāuzgaida līdz kādiem pulksten deviņiem vakarā, un, ja līdz tam laikam viņi nebūs atradušies, tad jāziņo milicijai.

Iestājās drūms klusums.

Pēkšņi durvis atsprāga, un klasē satraukts iedrāzās Gondera.

—    Ko? Vai patiešām aizbēguši? Tas tik ir numurs! Un nesaķēra viņus? Bet tad ir ar veikli rakari! Es arī tieši trīs gadus

atpakaļ devos klenderēt… Divas dienas pavadījām savā vaļā … uzcēlām būdu Nidas krastā, zvejojām zivis un centāmies iedomāties, ka atrodamies Zelta Krastā … — Gondera plati smaidīja.

Skolotāji stingri paskatījās uz viņu.

—   Jūs, kolēģi, pārāk viegli tam pieejat… — direktors nosodoši sacīja.

—    Blefs! Nav ko uztraukties! Gan atradīsies!

—    Runa nav tikai par viņiem, — direktors sarauca uzacis.

Viņš īsumā izstāstīja Gonderam par baumām, kādas klīst.

sādžā, un par notikumu skolas pagalmā. Gondera kļuva aizvien sarkanāks.

—    Ak tad lūk, kā? … — viņš sacīja nomāktā balsī.

Sejā viņam atspoguļojās sāpīga neziņa.

Tad Gondera strauji pacēla galvu un pavisam citādā, asā balsī iesaucās.

—    Vai Briļs to visu jau zina?

Viņa skatiens satraukti pārslīdēja pāri klātesošo sejām, un, nenogaidījis atbildi, viņš izdrāzās no istabas.

—    Šķiet, ka šoreiz gan viņš pamatīgi sapurinās savu pienākumu nastu, — Sondejs lēni norūca, griezdamies pie pārsteigtajiem kolēģiem.

XI nodaļa Gadījums ar pienu. Šo lampu nedrīkst ņemt! Līķis klints nišā. Noslēpumainais sprādziens. Atklāti!

Sirēna nopūta pirmās maiņas darba beigas.

—    Pulkstenis tikai divi, — Karļiks staipīdamies "nožāvājās. — Te jau traks var palikt no garlaicības.

—    Kā tu domā, vai skolā bija liels ļembasts, kad pamanīja, ka mūsu nav?

—    E … droši vien nodomāja, ka mēs aizšmaukuši uz mājām, — Karļiks mierināja.

Zēni apklusa, jo tanī brīdī mainījās kompresora apkalpe. Viktors nemierīgi sakustējās. Vecajā, druknajā strādniekā ar brillēm uz deguna viņš pazina kaimiņu Baļcereku no Viļčkovas. Kopā ar viņu bija kāds kalsnējs, ruds zeņķis, ko Viktors nepazina. Acīm redzot palīgs. Baļcereks kompresora tuvumā

nolika pudeli piena un papīrā ietītu palaunadzi, tad pameistarēja kaut ko pie mašīnas un izgāja, atstādams kompresoru sava palīga uzraudzībā. Tas novietojās kaktā un sāka lasīt avīzi.

Līdz krēslai vairāk nekā četras stundas. No garlaicības zēni apēda visus konservus, ko Karļiks bija paņēmis līdzi. Noderēja. Žēl tikai, ka viņi nebija iedomājuši par dzeramo. Bet kurš tad varēja paredzēt, ka viņiem nāksies tik daudz stundu notupēt kompresoru telpā? Viņi bija domājuši iztikt ar šahtas ūdeni.

Slāpes pavairoja pie kompresora stāvošā piena pudele. Karļiks necieta pienu, taču tagad tas viņam šķita īstais dievu dzēriens. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Viktors izlien no slēptuves, ar vienu kaķa lēcienu pieklūp pie kompresora un sagrābj pudeli.

—    Ko tu dari? — Karļiks čukstēja.

—    Neuztraucies, — Viktors, apslaucīdams pudeles kaklu, strauji elsa. — Baļcereks mums ir parādā veselu podu piena: kad viņa govs bija aizlaista ciet, viņš aizlienēja… Galu galā — ja negribi, nedzer.

Viktors pieplaka pie pudeles un dzēra, ka guldzēja vien.

Karļiks aplaizīja lūpas.

—    Nu, dod ar.

Dzerdami uz maiņām, viņi divu minūšu laikā izsūca veselu litru. Zēni vēl elsdami ar delnas virspusi slaucīja mutes, kad atvērās durvis un ienāca Baļcereks. Viņš izstaipījās, noslaucīja rokas kādā lupatā un noliecās pēc ēdamā. Pēkšņi viņš nolamājās — vairāk aiz pārsteiguma nekā aiz dusmām. Viņš noņēma brilles un atkal uzlika. Nē, acis viņu nemānīja. Piena nebija.

—    Kur ir mans piens? — viņš uzkliedza rudajam zeņķim.

Tas atlika avīzi sāņus un paraustīja plecus.

—   Tu izdzēri, maita tāds! — Baļcereks kliedza. — Tu allaž man nodzer pienu … ne reizi vien sacīji, ka tev smēķē kazas piens.

—    Ko? Tas bija kazas piens … pie joda! -— Karļiks riebumā saviebās un paskatījās uz Viktoru. — Tfū! Kāpēc tu man to neteici?

Viktors pavīpsnīja.

—    Bet nebija nemaz tik slikts, ko?

Tikmēr strīds starp strādnieku un viņa palīgu kļuva aizvien sirdīgāks.

Nepatieso aizdomu apvainots, zeņķis sita ar dūri pret krūtīm un aizsmacis dievojās:

—    Neesmu redzējis nekādu pienu… Dieva vārds, neesmu redzējis.

—    Tu melo! Visi sarkanmatainie ir viltīgi kā kaķi!

Zēni nodūra acis. Viņiem kļuva kauns. Bija grūti noskatīties, kā Baļcereks strostē zeņķi. Tagad viņi abi nožēloja, ka bija padevušies kārdinājumam.

—    Šo gadījumu nedrīkst tā atstāt! — Karļiks norūca, kad beidzot Baļcereks bija izgājis no kompresoru telpas. Viņš izņēma no somas bloku un izplēsa vienu lapu.

—   Zīmulis tev ir?

Viktors pasniedza zīmuli, un viņš uzskribelēja uz lapeles:

«Pan Baļcerek, lūdzu nedusmojieties. To pienu neizdzēra Jūsu palīgs. Un sarkanmatainie nemaz nav viltīgi. Rīt Jūs dabūsiet atpakaļ savu pienu ar procentiem.»

Karļiks saripināja lapu rullītī, iebāza to pudeles kakliņā un, kad rudmatainais palīgs aizgāja uz kompresora telpas viņu galu, ātri nolika pudeli redzamā vietā zem kompresora.

Kad pēc pāris minūtēm Baļcereks atgriezās atpakaļ, viņš uzreiz pamanīja tukšo pudeli. Viņš paķēra to kā plēsoņa un pārsteigts aplūkoja. Izlasījis zīmīti, viņš to saņurcīja un nometa zemē.

—    Aha! Nobijies un atliki atpakaļ pudeli! — viņš uzkliedza zeņķim. — Tātad tu tomēr izdzēri pienu!

—    Dieva vārds, neesmu dzēris, ko jūs man piesienaties?

—    Tu nedzēri? Bet no kurienes tad šī te radās?

Ieraudzījis tukšo pudeli, zeņķis no pārsteiguma pilnīgi apmulsa.

Baļcereks šo apjukumu saprata kā nokaunēšanos.

—   Mūžīgi tev galvā visādas nelietības! Un vēl mēģini tik dumji izlocīties. Tagad es tev cauri redzu! Allažiņ tu man nodzēri pienu, — Baļcereks grūtsirdīgi norūca.

Zēni smagi nopūtās. Viņiem nebija izdevies attaisnot nevainīgo. Atlika tikai viens: atzīties. Taču par to viņiem būtu pārāk dārgi jāsamaksā. Un viņi nospiesti klusēja.

Laiks vilkās lēni.

Pārdzīvojumi un iespaidi zēnus bija stipri nogurdinājuši,  un viņi kļuva miegaini. Kompresors vienmuļīgi dūca. Zēniem šķita, ka viņi atrodas lielā lidmašīnā, kura nes tos uz nezināmām zemēm.

… Karļiks pamodās no stindzinoša aukstuma un sāpēm notirpušajā rokā. Acis žilbināja spilgta gaisma. Pirmajā mirklī viņš nodomāja, ka kāds ar laternu spīdina viņam tieši acīs, un sastinga no šausmām. Bet nē, tā bija tikai spēcīga elektriskā gaisma, kas krita caur vāka atveri viņam uz sejas. Aiz loga bija melna tumsa. Karļiks pamodināja Viktoru.

—    Viktor, jau nakts.

Sākumā Viktors nomiegojies atgaiņājās. Tad pēkšņi, it kā kaut ko atcerējies, pielēca kājās.

—    Johaidi, tātad mēs bijām aizmiguši? Cik pulkstenis?

—    Droši vien jau ļoti vēls, paskaties, kāda tumsa.

Pie kompresora žāvājās kāds nepazīstams strādnieks.

—    Trešā maiņa, — Karļiks nomurmināja.

Tas nozīmēja, ka Ķija jau pāri desmitiem. Zēniem sāpēja katra vietiņa, un viņi trīcēja no aukstuma. Patiesību sakot, viņus vairs nevilināja šī ekspedīcija. Gulēt… gulēt… Kaut varētu gulēt — viņi sapņoja, plati žāvādamies. Pat strādnieks, paslēpis seju rokās, snauž.

—    Klau, bet viņi tomēr mūs neatrada, — Karļiks pēkšņi pasmaidīja.

Viktors sarauca uzacis. Taisnība gan, bet mājinieki droši vien uztraucas. Uz mirkli viņam kļuva žēl mātes. Taču tūlīt arī ienāca prātā — ja tagad viņš pēkšņi pārrastos mājās, viss mātes uztraukums un bēdas uz vietas pārvērstos dusmās. Nē, atpakaļceļa viņam vairs nav!

—   Nu, tad ejam, — viņš norūca, acīm mērīdams atstatumu līdz durvīm. s

—    Jā, ir laiks. Rīkosimies pēc plāna, — Karļiks pievienojās, brīnīdamies, ka Viktors pirmais sāk rosīties.

—   Sarausimies un skriesim gar sienmalu. Tikai neaizķeries aiz kaut kā, — Viktors čukstēja.

Viņiem sekmējās. Brīdi vēlāk abi zēni jau uzmanīgi vēra smagās durvis. mm. eg|

Bija nakts, taču elektrisko laternu spuldzes spilgti apgaismoja visu plašo raktuvju pagalmu, pa kuru turp un atpakaļ soļoja sargs. Viņa acīm neaizskrietu garām nepamanīta pat pele, kur nu vēl divi šādi puiši. Taču domāt nebija vaļas.

Kad sargs pagriezās uz viņu pusi, zēni pieplaka aiz pirmās pagadījušās mucas. Saskaņā ar plānu viņiem bija jāierāpjas vagonetēs, kas atgriežas uz raktuvēm, un tādējādi jānokļūst lejā. Taču vagonetes nekur nemanīja. Sliedes tukšas. Te tev nu bija! Ko tagad darīt? Turklāt, kā par nelaimi, no administrācijas ēkas puses tuvojās kāds stāvs.

—    Tas ir šteigers Maļinovskis, — Karļiks izdvesa.

—    Nāk šurp … Varbūt viņš pamanījis mūs?

Aizritēja satraukuma pilnas sekundes. Maļinovskis"1 pavi-

sam tuvu pagāja viņiem garām un nozuda kompresoru telpā. Zēni atviegloti uzelpoja. Neizskatījās, ka viņš kādu meklētu. Taču labāk neķircināt likteni. Zēni metās sāņus un paslēpās aiz akmeņu grēdas turpat pie sliedēm.

Aizritēja minūtes un stundas ceturkšņi. Šteigers Maļinovskis jau sen bija izgājis no kompresora telpas, sargs desmit reižu šķērsojis plašo pagalmu, bet vagonešu kā nebija, tā nebija.

Sacēlās skaudrs vējš un kopā ar lietu drāza pa zēnu mugurām. Bija brīži, kad viņi jau gribēja atstāt paslēptuvi un pieteikties pie sarga. Lai dara ar viņiem, ko grib.

Pēkšņi Viktors sagrāba Karļiku aiz rokas.

—    Vai dzirdi?

No tālienes atplūda vājš lokomotīves pūtiens.

—    Brauc! — Karļiks iepriecināts čukstēja.

Drīz vien pagalmā iebrauca tukšu vagonešu-pašizkrāvēju rinda, ko stūma lokomotīvīte. Lokomotīvīte vēlreiz nopūta, iešņācās un, atstājusi vagonetes stāvot, pati aizbrauca uzņemt ūdeni.

—    Nu tad, aidā, rāpjamies iekšā, — Karļiks čukstēja.

Zēni bija tā pārsaluši, ka viņiem bija gandrīz vienalga —

noķers viņus vai ne. Neievērodami nekādu piesardzību, viņi atstāja slēptuvi, pieskrēja pie vagonetēm, palieca no visa spēka kādu čīkstošu vagonetes kulbu un neveikli ieķepurojās tanī.

Vēl labu brīdi viņi šūpojās kā šūpulī, nemaz neuztraukdamies par to, ka sarūsējušie gultņi drausmīgi čīkstēja.

Tīri brīnums, ka viņus neviens nepamanīja.

Veiksmīgā iekļūšana vagonetēs uzlaboja zēnu garastāvokli un pašsajūtu. Viņi atkal ticēja ekspedīcijas panākumiem.

—    Nolaid lielgabalu, — vagonetes dibenā ieplakušais Karļiks iebukņīja Viktoram pa sēžamvietu. — Tā tikai strauss domā, ka pietiek paslēpt galvu un viņu neviens neieraudzīs.

Viegli teikt «nolaid lielgabalu»; Viktors ekspedīcijas labā būtu ar mieru kaut vai vairākas stundas gulēt vagonetes dibenā, ja nebūtu šī drausmīgā saltuma, kas plūst no vagonetes metala sienām un dursta cauri apģērbam. Tādēļ viņš tupēja četrrāpus, kūkumu izslējis kā izbiedēts kaķis … taču arī tā ir neizturami vēss.

—    Es ne-ne-nevaru vai-va-vairāk .. . goda vārds . ..

—    Stāvi klusu, tūlīt kustēsimies, — Karļiks šņāc.

Pēkšņi pavisam tuvu viņi izdzirdēja balsis.

—    Ielādējiet vēl šos kokus!

—    Tiks izdarīts!

Smagi bluķi skaļi atsitās pret vagonešu sienām.

—    Nospiedīs, — Viktors vaidēja, — nospiedīs un beigas būs!

Zēni baidījās, ka neizturēs un izlēks no vagonetēm strādnieku acu priekšā, tādēļ drudžaini saķērās rokās. Taču krava acīm redzot aizņēma tikai dažas vagonetes, jo viņu slēptuvē neiekrita neviens bluķis.

Beidzot atskanēja lokomotīves elšana. Brīdi vēlāk spēcīgs grūdiens pasvieda zēnus sānis. Tur tika piekabināta lokomotīve.

—    Pan mašīnist, lūdzu uzmanīgāk, šodien jums ir pasažieri, — Karļiks mēģināja jokot, bet Viktoram prāts nepavisam nenesās uz jokiem. Viņš bēdīgs turēja pārsisto degunu, no kura pilēja asinis.

—    Nenokar knābi, tas ir nieks … Ja gribi, es kompānijas pēc iegriezīšu sev pirkstā, — Karļiks varonīgi izvilka kabatas nazīti.

Jauns grūdiens — un uz Karļika pieres parādījās puns pamatīgas plūmes lielumā. Nolēmis, ka tagad viņi abi ir līdzīgi, Karļiks ar atvieglojumu iebāza nazīti atpakaļ kabatā,

Tikmēr lokomotīve stūma vagonetes šahtas virzienā. Šeit tās pa vienai tika iestumtas liftā un nolaistas lejā. Ja strādnieki būtu skatījušies vērīgāk, varbūt viņi pamanītu vagonetes dibenā ieplakušos pasažierus.

Taču, par laimi, strādnieki bija nodarbināti ar ko citu: viņi sūrojās par slikto laiku, kas kavēja kartupeļu norakšanu.

Tādēļ arī viņi bez jebkādām šaubām iestūma vagoneti ar zēniem liftā. Zēni sajuta, ka vagonete strauji sašūpojās, pasvērās pa kādiem deviņdesmit grādiem, salēcās un … pēkšņi sāka krist lejup. Apēstie konservi un Baļcereka piens kāpa kaklā.

—    Maz prieka no tāda brauciena, — Viktors izdvesa.

—   Tas nekas, mēs braucam lejā, — Karļiks, turēdams vēderu, varonīgi čukstēja.

Kad lifts apstājās, zēni uzmanīgi pabāza galvas ārā. Viņi ieraudzīja, ka atrodas plašā telpā, no kuras uz trim pusēm veda klintīs izcirstas ejas. Gar akmens sienu stiepās kaut kādi vadi, bet zemāk — caurules. Mazliet tālāk ūdens krātuvē melnoja ūdens un turpat vienmuļīgi pukšķēja ūdenssūknis. Taču zēni nepaspēja kārtīgi iepazīties ar apkārtni, jo, ieraudzījuši tuvojamies kalnračus, viņi atkal paslēpa galvas.

Nomiegojies strādnieks dzeltenā, ūdens necaurlaidošā jakā pastūma vagoneti kādu gabalu pa sliedēm, uzbrauca uz sliežu krustojuma un iegrūda to tumšā blakus ejā. Vagonete vēl ripoja kādas pāris minūtes, tad pēkšņi atsitās pret kaut ko cietu, droši vien otru vagoneti. Abi zēni sāpīgi sasitās kopā ar galvām.

—    Maita tāds, kā viņš apietas ar vagonetēm! — Karļiks nostenējās, berzēdams sasisto pieri.

Acīm redzot te bija vagonešu sadales punkts, jo stūmējs atstāja vagoneti un ātri attālinājās.

Kad viņa lampas gaismiņa bija nozudusi, zēnus apņēma tāda tumsa, par kādu virs zemes dzīvojošajiem nav ne jausmas, tumsa, pie kuras pat vismelnākā zemes nakts šķiet gaiša.

—    Lienam ārā, — Viktors stenēja.

—    Tūlīt, ļauj tikai orientēties.

Karļiks sataustīja kabatā bateriju un aizdedzināja to. Turpat sev priekšā viņi ieraudzīja gludu, mitru akmens sienu. Bet lejā pie sliedēm strauji urdza strautiņš. Tas blužģēja un čaloja.

—    Nu, kā tev te patīk? — Karļiks murmināja, apgaismodams ar bateriju sienas.

—    Ļo-o-oti, — Viktors novaidējās.

—    Nu tad … nu tad varbūt sāksim pētījumus.

—    Vispirms izpētī, vai man deguns ir savā vietā.

Karļiks apgaismoja Viktora seju.

—    Kaut kas līdzīgs degunam ir gan. Tuvāk noteikt grūti… Bet kas noticis ar manu pieri? Man ir tāda sajūta, it kā būtu uzauguši ragi.

—    Nu, sākumam nav slikti. Divi puni kā plūmes.

—    Nu tad rāpjamies ārā no šā šūpuļa.

Viktors gribēja kāpt pāri malai, bet Karļiks viņu aizturēja.

—    Pagaidi.

Viņš iesvārstīja ar kājām vagonetes kulbu, tad spēcīgi nolieca to uz vieniem sāniem, un vagonete pati izmeta viņus uz zemes.

—    Ar ko sāksim? — Karļiks jautāja.

—    Varbūt pavizināsimies vēl drusku ar vagonetēm? Nobaidīsim stūmējus! Iedomājies: viņi mierīgi stāv, te pēkšņi no tumsas kāds izbrauc ar milzīgu troksni. Tā tik būtu trobele!

—    Man nav ne mazākās patikas dauzīt sev galvu, — Karļiks norūca. — Bez tam tu esi aizmirsis, ka mēs uz šejieni neatbraucām blēņoties, bet gan zinātniski pētnieciskā nolūkā. Mums jārīkojas saskaņā ar plānu, — viņš sacīja un izvilka no mugursomas gumijas zābakus.

—    Dod cepures!

Viktors paklausīgi atvēra somu. Viņi apvilka kalnraču cepures (tās bija mazliet par lielām) un, aplūkodami viens otru, iesmējās.

—   Tagad mums trūkst vienīgi karbīda lampas, — Karļiks sacīja. — Vajadzēs noķeselēt kādam kalnracim. Vislabāk tādam, kas atskalda. Tāds nekā neredz, kas viņam notiek aiz muguras.'

—    Labi, bet zini — tagad laižamies ātrāk prom no šīs vietas, jo stūmējs tūlīt atgriezīsies ar nākošo vagoneti, — Viktors mudināja.

Taču bija jau par vēlu. Zēni sadzirdēja vagonešu džerkstoņu.

—   Neko darīt, jālien atpakaļ šūpulī, — Karļiks satraukts čukstēja.

Zēni pameta izmisuma pilnu skatienu apkārt, taču, labākas izejas neatrazdami, ieķepurojās atpakaļ vagonetē, kur noslēpās pašā kulbas dibenā. Rūgtās pieredzes izmācīti, viņi šoreiz cieši turējās pie vagonetes malām. Turpmākie vagonetes grūdieni pagāja laimīgi — bez puniem un belzieniem.

Tiklīdz stūmējs attālinājās pēc jaunām vagonetēm, zēni steidzīgi izlēca no vagonetes un ātri devās uz priekšu. Garastāvoklis uzlabojās. Līdz šim viņiem nebija par ko žēloties. Laime tos vēl nebija atstājusi.

Zēni nogāja varbūt kādus trīssimt soļus, un kļuva it kā gaišāks. Vienlaicīgi viņi sadzirdēja raksturīgo kalnraču urbja svirpstoņu. Drīz vien viņi nonāca pie sānejas, kas atzarojās no galvenās ejas. Tās galā stāvēja kreklos izmeties cilvēks. Viņš bija gluži balts no putekļiem un izskatījās kā apcukurots vai apkaisīts ar miltiem, bet tam aiz muguras uz zemes stāvēja karbīda lampa. Cilvēka rokās trīsēja garš urbis. Karļiks atcerējās atskaldītājus, kādus viņš bija redzējis Silēzijas ogļu raktuvēs. Tur urbis ieslīdēja melnajā ogļu sienā ātri un mīksti kā sviestā. Šeit tas gandrīz nemaz nevirzījās uz priekšu. Tēvs bija sacījis, ka šejienes atšķaidītāji dienā pavirzās, augstākais, metru uz priekšu. Nav jau arī brīnums, jo viņi urbj tīru akmeni, bet vieglāk viņiem ir tanī ziņā, ka cietā akmenī izcirsta eja neprasa nekādus nostiprinājumus, kas ogļračiem aizņem tik daudz laika.

Labu brīdi zēni novēroja atšķaidītāju, kas bija tā nodarbināts ar urbšanu, ka ne reizes nepagrieza galvu atpakaļ. Atlika tikai piezagties uz pirkstu galiem, nodzēst lampu un pazust ar to tujnsā. Lai pēc tam ķer vēju laukā.

Zēni saskatījās un … ne vārda nesacīdami, atkāpās.

Pirmais ierunājās Viktors:

—    Nu, kapec tu nepaņemi?

—    Un tu?

—    Kaut kā neērti ņemt no viņa …

—    Fakts, tā būtu bijusi cūcība, — Karļiks nopūtās.

Šo lampu viņi nevarēja ņemt.

Zēni virzījās tālāk, vāji apgaismodami ceļu ar bateriju. Karļiks aplūkoja sienas. Tās auksti spīdēja un izdvesa miklu aukstumu. Šur tur bāli dzeltenajā kaļķakmenī izdalījās šauras zaļas un zilas dzīsliņas.

—    Tās ir vara dzīslas, — Karļiks sacīja.

Pēc kāda laiciņa eja atkal kļuva gaišāka. Sliežu krustojumā stāvēja divas karbīdlampas. Tās acīm redzot bija atstājuši stūmēji, lai tādējādi apgaismotu ceļu.

—    Kā tu domā — ar vienu šie iztiks, ko? — Karļiks jautāja, ņemdams lampu.

Bet, tā kā zēnus mocīja sirdsapziņas pārmetumi, viņi atstātajai lampai palaboja degli un pielēja klāt ūdeni. Lampa sāka skaļi burbuļot.

—    Tagad tā deg spožāk nekā iepriekš abas kopā, — Karļiks mierināja sevi, cieši turēdams iegūto lampu.

—    Nu mēs varam ķerties pie darba!

Tanī pašā mirklī, kā pa spīti, viņi saklausīja kaut kādas balsis, un abi metās, cik jaudas, uz priekšu. Pēc pāris minūšu skrējiena viņi aizelsušies sāka iet lēnāk, jo bija sadzirdējuši sūkņa rūkoņu un pamanījuši gaismu, kas nāca it kā no apakšas. Zēni uzmanīgi tuvojās. Pēkšņi viņi sastinga aiz pārsteiguma. No ejas, pa kuru viņi gāja, uz sāniem nozarojās ļoti stāvs klintī izcirsts tunelis. Tā dziļumā rūca ūdenssūknis. Ejā bija samesti dēļi. Acīm redzot kalnrači uzdūrušies birstošam iezim un tagad to nostiprināja. Ūdens sūcās caur sienām, tecēja no augšas, un kalnrači rosījās līdz ceļiem ūdenī. Motors ūdeni pārvērta smalkā miglā. Lampu gaismā ūdens pilieniņi izveidoja zelta vizmu.

—    Tā ir šahta, — Karļiks uzbudināts čukstēja. Viņš zināja, ka uz šo šahtu tēvs liek lielas cerības. — Zini, viņi pa šo eju grib noiet vēl septiņdesmit metrus uz leju, bet var būt, ka vēl dziļāk.

Zēni būtu skatījušies ilgāk, bet te saklausīja vagonešu klaboņu. Abi atkāpās dziļāk tumsā. Drīz parādījās ar dēļiem piekrautas vagonetes. Stūmēji laida tās uzmanīgi, pa vienai, iesietas tauvā, kas bija pārmesta pāri vinčai, lejup.

—    Ejam tālāk. Nav vaļas, — Karļiks pavilka biedru.

Kad viņi bija aizgājuši jau diezgan tālu no cilvēkiem, Karļiks no kabatas izvilka kompasu. Viņš noslaucīja stikliņu un Uzlika kompasu uz delnas.

—    Mums visu laiku jāiet uz ziemeļiem, — viņš konstatēja..

—    Kāpēc uz ziemeļiem?

—   Šteigers teica, ka tur atrodoties visvecākā raktuvju daļa.

Saskaņā ar plānu viņi nolēma aizkļūt līdz pašam raktuvju «galam». Ja vecā Mikolaja stāstā ir kaut drusciņ patiesības, tad tur kaut kur jāatrodas aizbērto eju atliekām.

Virziens bija pareizs. Apmēram pēc stundas gājiena zēni patiešām nonāca pamestajā raktuves daļā. Šeit valdīja neiedomājams klusums. Pat ūdens čaloņa nebija dzirdama. Karļiks apgaismoja tumšās, it kā apkvēpušās sienas. Eja gāja līču loču, bieži sazarojās un nobeidzās pavisam negaidīti, bet turpinājās dažus metrus augstāk vai zemāk, un tādās vietās zēniem vajadzēja rāpties pa stāviem pakāpieniem vai pussapuvušām trepītēm.

—    Tas nu gan ir darbiņš! — Viktors nicīgi rūca. — Tam, kurš te cirta, droši vien bijis drudzis un viņš šķielējis.

Karļiks palūkojās uz Viktoru ar nožēlu.

—   Esi gan tu antons! Viņi taču ar nolūku tā … gāja pakaļ dzīslai, kamēr tā izbeidzās. Maļinovskis teica, ka raktuvēs esot atrodamas agrāko kalnraču darba pēdas. Liekas, ka mēs esam tām uzdūrušies.

—    Bet kas tas? — Viktors norādīja uz sienā izcirstām lielām, tumšām bedrēm, kas mazliet atgādināja Piekutovas baznīcas apakšzemes kapeņu nišas, kuras viņi reiz bija apmeklējuši no skolas.

—    Tās ir «kavernas». Šeit kādreiz bija lielāki rūdas krājumi, nu … tādas ligzdas. Kalnrači tās izņēmuši.

—    Bet es domāju, ka tie ir kalnraču kapi, — Viktors čukstēja.

—    Ei nu, ir gan tev idejas! — Karļiks iesmējās.

Zēni ierausās pašā lielākajā nišā. Viktors nogūlās uz muguras, sakrustoja rokas uz krūtīm un tēloja mirušu, kādu bija redzējis Piekutovas baznīcas kapenēs.

Pēkšņi viņš šausmu pilnām acīm kā applaucēts pielēca kājās.

—    Kas tev noticis? — Karļiks iesaucās.

—    Tur kāds guļ… kāds ķermenis! Līķis!

—    Tu esi aptaurēts!

—    Vai tu nejūti smaku?

Patiešām, gaisā bija jūtama kaut kāda smaka.

—    Līķa smaka, — Viktors murmulēja. Karļiks ievilka gaisu nāsīs.

—    Ei nu, muļķi, tas ir karbīds.

Viņš rūpīgi aplūkoja lampu, tad paostīja — nē, nesmird. Gāze neplūda. Bet gaisā skaidri bija jūtama karbīda smaka, kādu izdala pāragri nodzēsta vai neblīva lampa.

—    Es tev saku, ka skaidri sataustīju ķermeni, — Viktors vēl aizvien trīcēja.

—    Aukstu?

—    Aukstu.

—    Kailu? …

—    Nē, drēbēs.

Viņi klusi piegāja tuvāk un apstājās, ausīdarnies, vai no nišas puses nenāk kāds troksnis. Nē, viss bija klusu, tikai kaut kur tuvumā klusi plunkšķēja ūdens. Zēniem mati uz galvas sacēlās stāvus. Viņi atcerējās visu, ko bija lasījuši un dzirdējuši par slepkavībām, spiegiem un diversantiem.

Taču ziņkāre ņēma virsroku.

—    E … ejam, mums jānoskaidro, var… var būt, ka tur ir kādas svarīgas pēdas, — Karļiks, zobus klabinādams, čukstēja.

—    Bet tu ej pirmais, — Viktors nodrošinājās.

—    Labs ir.

Karļiks neveikli uzķepurojās augšā, jo no bailēm stīvās rokas un kājas negribēja klausīt. Viņš pacēla lampu un apgaismoja nišu. Nišas dziļumā pie sienas sēdēja cilvēks kalnraču cepurē. Galva bezspēcīgi nokarājās uz krūtīm un mute bija pusvirus. Blakus viņam stāvēja apdzisusi lampa. Karļiks, kājām grīļojoties, pievirzījās tuvāk. Viņš zināja, ka tādos gadījumos, lai pārbaudītu, vai cilvēks dzīvs vai miris, jāpieliek auss pie krūtīm jeb spogulītis pie lūpām. Taču pēkšņi viņus pārņēma šaubas.

Šis tips bija pārāk ērti iekārtojies, lai viņu varētu noturēt par līķi. Viņš sēdēja uz kaut kādiem dēļiem, kam pāri bija pārklāts kažoks, bet blakus mētājās daudz papirosu galu.

Pēkšņi atskanēja kliedziens un krītošu akmeņu dunoņa. Viktors, kas rāpās pakaļ Karļikam, bija notenterējis pa slidenajiem akmeņiem.

Tanī pašā mirklī Karļikam par šausmām «līķis» nemierīgi sakustējās, nolamājās zem deguna un sāka berzēt acis. Tad it kā pārakmeņojās. Ieraudzījis stādam cilvēku ar lampu rokās, viņš izdeva kaucienam līdzīgu šausmu pilnu bļāviena, nolēca no nišas un metās pa galvu pa kaklu skriet prom.

Ne mazāk pārbijušies arī zēni laidās bēgt, tikai pretējā virzienā. Tā viņi skrēja, varbūt minūti, varbūt ilgāk, kad pēkšņi eja nobeidzās un viņi stāvēja augstas akmens sienas priekšā. Strauji elpodami, zēni ausijās, vai netuvojas ķērēji. Visapkārt bija kluss. Baismīgi kluss. Varēja dzirdēt vienīgi pašu sirds pukstienus un straujo elpošanu. Un pēkšņi šinī baismīgajā klusumā viņi dzirdēja kaut ko tādu, kas lika

sastingt asinīm. Kaut kur netālu atskanēja apslāpēts, bet skaidri izteikts sprādziens. Zēniem pat šķita, ka siena nodrebēja un no tās nobira daži akmentiņi.

Taču dīvainākais bija tas, ka sprādziens nenāca no raktuvju puses, bet tieši no pretējās — kaut kur aiz sienas. Bet zēni skaidri zināja, ka tur netiek izvesti nekādi kalnrūpniecības darbi. Ja tur ir kāda eja, tad tā noteikti saistīta ar Veco šahtu.

Zēni uzreiz atcerējās visus noslēpumainos un neizprotamos notikumus, kas saistījās ar Veco šahtu: Joņeca un Miksas stāstus, vecā Mikolaja drausmīgās izbailes, kad trepes bija nozudušas, Boļeslavecu, kas grozījās šahtas tuvumā, un viņa draudu pilnos brīdinājumus. Zēnus sagrāba nemiers. Pa galvu sāka riņķot dažādi drausmīgi minējumi. Šinī mirklī viņi pasaku par Vojteku Varakāju bija ar mieru uzskatīt par patiesību un noticēt, ka viņš tur spridzina. Neatraudami skatienu no sienas, abi zēni palēnām kāpās atpakaļ.

Noslēpumainais sprādziens pilnīgi pārņēma viņu domas.

—   Ja mums izdotos nokļūt Vecajā šahtā, — Karļiks sacīja, — tur daudz kas noskaidrotos.

—   Tev par šo sprādzienu jāizstāsta Maļinovskim, — Viktors čukstēja.

Bet Karļiks atmeta ar roku. Viņš vairs necerēja ieinteresēt šinī lietā pieaugušos. Nav nekādu cerību, ka viņi tam noticēs. Turklāt par to, ka viņš vazājas pa raktuvi, Karļiks noteikti dabūtu brāzienu. Nē! Šis gadījums jānoskaidro pašu spēkiem. Bet vai viņi divatā tiks galā ar visu? Kā būtu, ja mobilizētu arī pārējos zēnus? Taču Karļiks tūlīt atcerējās uzpūtīgo, pārgudro Baturas seju un atmeta šo domu. Vienība!

Ek, ja viņiem būtu bijusi vienība! Tāda kā Timuram.

Zēni pat nepamanīja, ka viņi atkal bija nonākuši izmantojamā raktuvju daļā. No šejienes plūstošās dzīvības pazīmes — tālās balsis, lampu uguņu atblāzmas un urbju svirpstoņa zēnus pievilka ar kaut kādu neatvairāmu spēku. Un viņi gāja tām pretī, kaut arī draudēja briesmas … Tik labi bija sajusties atkal cilvēku tuvumā …

Pēc dažām minūtēm zēni sadzirdēja labi pazīstamo vagonešu klaboņu.

Ej nost no sliedēm, citādi tevi sabrauks! — Karļiks, dzēsdams lampu, iešņācās.

Vai! Viktors pārbiedēts iekliedzās.

Vagonetes pabrauca garām turpat blakus zēniem. Stūmējs, dīvainā pīkstiena pārsteigts, apstājās un sāka gaismot ar lampu.

Zēni pārbiedēti sakņupa.

—    Kas tur ir? — stūmējs sauca.

Redzēdami, ka strādnieks lēni tuvojas, zēni izspraucās starp vagonetēm uz otru pusi. Stūmējs, saklausījis troksni un metala skrapstoņu, atkal apstājās:

—    Nu, kas tur ir, pie joda?

Ilgāk spēlēt paslēpes kļuva bīstami. Zēni metās bēgt dziļāk ejā. Viņi nebija noskrējuši vēl ne piecdesmit soļu, kad ieraudzīja pretim tuvojošos gaismu.

—   Esam slazdā, — lūkodamies visapkārt, Karļiks aizelsies čukstēja.

Zēni atkāpās līdz vietai, kur stāvēja vagonešu virtene: viņi gribēja paslēpties kādā vagonetē. Taču strādnieks bija jau sadzirdējis vagonetes skrapstoņu un iztālēm sauca:

—    Tas esi tu, Zigula?

Ko darīt? Rāpties tagad vagonetē nozīmētu atņemt sev pēdējo bēgšanas iespēju. Zēni pieplaka pie vagonetēm.

—   Ej, Zigula, vai tas esi tu, velna puika? — strādnieks bija jau pavisam tuvu. — Vai smēķis ir?

—    Nē, — Karļiks atbildēja cik vien varēdams resnā balsī.

—   Ka-as? — strādnieku acīm redzot bija pārsteigusi biedra neparastā balss.

Nesagaidījis atbildi, viņš piegāja pie vagonetes.

Un tad notika kaut kas viņam pavisam nesaprotams. No zemes izauga divi stāvi un skrējienā sāpīgi sadūrās ar viņu. Lampa strādniekam izkrita no rokām un, mezdama liesmu mēles, čūkstēja ūdenī. Iekams strādnieks apjēdza notikušo un, pacēlis lampu, gribēja apgaismot noslēpumainos viesus, tie bija jau gabalā. Viņš redzēja tikai pelēkus siluetus un skrējienā virbošus gumijas zābakus.

—    Ei! Turiet viņus! Turiet! Raktuvē sveši!

No otras ejas gala pieskrēja vairāki kalnrači, un tagad visi kopā metās pakaļ zēniem.

Viktors ar Karļiku skrēja taisni uz priekšu. No sānejām, pametuši darbu, izskrēja kalnrači un pievienojās ķērējiem. Sacēlās drausmīgs apjukums. Cilvēki skraidīja no vienas puses uz otru.

—    Zagļi raktuvē!

— Diversants šahtā!

Kā aplenkti zaķi zēni šaudījās uz visām pusēm. Pateicoties apjukumam, viņiem kādu laiku izdevās izmukt no ķērējiem. Un iespējams, ja viņi būtu devušies uz atstāto raktuvju daļu, tiem būtu izdevies noslēpties kādā kaktiņā. Taču šādā jandāliņā nebija viegli izvēlēties pareizo virzienu.

Pēkšņi viņi ar šausmām pamanīja, ka atrodas zemšahtas telpā, tā saucamajā zumpfā. Viņiem pretī no divām ejām izskrēja kalnrači ar cirvjiem un kirkām rokās. Ieraudzījuši zēnus, strādnieki apjukumā apstājās, taču, acīm redzot nevarēdami iedomāties, ka jāķer tieši viņi, devās uz priekšu trešās ejas virzienā.

Zēni atviegloti uzelpoja. Tepat blakus atradās lifts un kāpnes. Drebēdami viņi pa galvu pa kaklu metās tanī virzienā un pēkšņi… juta, ka ieslīd melnā, ledainā dzelmē…

XII nodaļa Izglābti! Nepatīkama saruna ar Maļinovski. Viktors atgriežas mājās. Kas naktī bijis pie Rudņokiem?

Kad no rīta skolas direktors pavēstīja Maļinovskim par zēnu nozušanu un lūdza uzmanīt, vai viņi neblandās kaut kur raktuvē, šteigers ne visai uztraucās. Viņš nosprieda, ka zēni gluži vienkārši aizlaidušies no stundām mazā «atvaļinājumā». Viņš arī neticēja, ka zēni varētu būt raktuvju teritorijā. Tādā gadījumā viņus kāds noteikti būtu pamanījis. Bet, ka viņi varētu būt nobraukuši lejā, šahtā, — tas viņam pat prātā neienāca. Pienākuma pēc viņš, protams, iztaujāja raktuvju ļaudis, taču, tāpat kā direktors Zajončkovskis, bija tais domās, ka palaidņi aizlaidušies kaut kur uz mežu vai kalnos.

Ap pulksten desmitiem vakarā, atradis brīvu brīdi, Maļinovskis devās pie Rudņokiem. Dzīvoklis bija noslēgts, un uz klauvējieniem neviens neatbildēja. Viņš ieskatījās atslēgas caurumā: atslēgas nebija. Tātad Karļiks vēl nav atgriezies. Bet varbūt cieši aizmidzis? Tad kādēļ durvīs nav atslēgas? Ak, ar to zeņķi nekad nevar tikt gudrs! Šteigers bažīgi nogrozīja galvu.

Stundas divas 'vēlāk, kad Maļinovskis pašlaik bija raktuvju pagalmā, viņš izdzirdēja šausmu pilnus kliedzienus:

—    Pan šteiger! Pan šteiger!

Maļinovskis ieraudzīja stūmēju Zigulu, kas skrēja šurp no šahtas puses.

—    Kas noticis? Avārija?

Stūmējs pakratīja galvu.

—    Kaut kādi sveši uzklīduši apakšā! Uzbruka Kruļam, man lai gribēja uzbrukt. Bija noslēpušies aiz vagonetēm. Es jūtu, ka tur kāds ir. Jautāju: kas, bet šis, neģēlis, kā grūž vagoneti virsū, — gandrīz vai kājas pārlauza. Metku Vijasu lai notrieca zemē.

—    Ko niekus! Kas viņi tādi?

—    Vai es zinu?

—    Cik viņu bija?

—    Vij ass redzēja divus.

—    Rādi viņi izskatījās?

— Kruļa ielāgojis vienu. Rokās lampa, pats gumijas zābakos. Garumā, saka, divi metri, mēle izkārta, bet ilkņi kā sunim.

—    Murgi, — šteigers norūca. — Jūsu Kruļa, redzams, nodzēries līdz trakumam.

Zigula apjuka.

—    Kruļa varbūt arī bišķīti iemetis, bet Vij ass, tas ir atturībnieks, jūs jau paši zināt, viņš neies gvelzt niekus, un viņš dievojas, ka šie notriekuši viņu zemē.

Maļinovskis nezināja, ko domāt. Pirmajā brīdī viņam iešāvās prātā, ka tie varētu būt zēni, taču vēlāk viņš šo domu atmeta kā pilnīgi nejēdzīgu.

Šie kalnrači — zemnieki, vēl neapraduši ar raktuves apstākļiem, jau ne vienu reizi vien bija padevušies bailēm un noticējuši visvisādām parādībām.

—    Ejam! — Maļinovskis norūca.

Nolaidušies šahtā, viņi ieraudzīja strādniekus, kas klusēdami stāvēja pie ūdens krātuves. Melns ūdens šļakstēja gar klints sienām kā izkausēts svins.

—    Kas šeit notiek? — Maļinovskis uzsauca strādniekiem.

—    Kas par izbailēm? Varakāja parādījās, vai?

Strādnieki nokaunējušies nodūra acis.

—    E, nekas .. . tikai divi zēni iekrita ūdenī.

Maļinovskim piere aprasoja aukstiem sviedriem.

—    Kas to redzēja?

—       Kad bija tas jandāliņš un mēs skrējām, tad pie zumpfa ieraudzījām divus knēveļus. Mēs nezinājām, ka tas ļembasts izcēlies viņu dēļ, — norūca kāds kalnracis.

—    Es tanī brīdī sēdēju pie lifta, — iejaucās lifta strādnieks, kuplmatains vecis. — Maķenīt biju piesnaudis, te uzreiz kliegšana … Skatos — kalnraču cepures vien rēgojas no ūdens.

—    Nu, ko tad jūs gaidāt? — Maļinovskis sāka vilkt nost jaku. .

—    Nevajag, pan šteiger, viņus jau meklē.

Tanī pašā mirklī ūdens saviļņojās, un ūdens virspusē parādījās kāds bezveidīgs stāvs. Maļinovskis pazina Vij asu, kas stiepa Viktoru.

—    Tūlīt līdīšu pēc otra, — kampdams gaisu plaušās, Vijass izdvesa.

Kad Karļiks atvēra acis, viņš ieraudzīja virs sevis noliekušās satrauktas un bažīgas kalnraču sejas. Mugurā spiedās koka bluķis. Acīm redzot viņam bija taisījuši mākslīgo elpināšanu. Blakus, ievīstīts aitādas kažokā, sēdēja Viktors gaužām bēdīgā izskatā.

Karļiks atcerējās, kas bija noticis, un no kauna aizvēra acis.

—   Atkal viņam dvēsele lido prom, — vecais Mikolajs iestenējās.

—    Nekas nelido, — Karļiks dzirdēja Maļinovska dusmīgo balsi. — Ja viņam ir kas aizlidojis, tad tas ir saprāts no galvas. Nu, stiepiet viņus uz liftu!

Redzēdams, ka Karļiks trīc no aukstuma, šteigers apklāja zēnu ar savu žaketi, taču viņa sejas izteiksme nevēstīja nekā laba.

Pēc laiciņa Karļiks jau gulēja gultā un aizdomīgi lūkojās uz Maļinovski, kas niknu seju rakņājās pa aptieciņu.

Kaut tikai viņš no dusmām neiedomātos Karļiku pacienāt ar kaut kādiem mēsliem, nu, teiksim, rīcineļļu. Bet nē, Maļinovskis ir džentlmenis. Viņš pasniedza Karļikam uz delnas baltu salipirīna tableti un ūdeni uzdzeršanai. Taču skaidri redzams, ka viņš ir saniknots. Līdz šim nav teicis vēl neviena vārda.

Šī klusuciešana ir patiešām nepanesama. Tad jau labāk biilu kliedzis! Bet, ja pat Maļinovskis ir tik nikns, ko tad var gaidīt, no tēva? … To iedomājoties vien, Karļikam sāk degt vaigi un viņš jūt, ka svīst. Maļinovskis ar bažām raugās

zēnā. Viņš apsēžas uz gultas malas un uzliek roku. Karļikam uz pieres. Jāizmanto šis vājuma brīdis.

—    Jūs neteiksiet tēvam?

Maļinovskis parausta plecus.

—    Ja ari es neteiktu, viņš tāpat uzzinās.

—    Kalnrači nosūdzēs?

—   Tad tu viņus nepazīsti. Viņi nekā nesacīs, bet ar to vēl nekas nebūs līdzēts.

Karļiks paceļas uz elkoņiem.

—    Jūs domājat, ka direktors pateiks tēvam?

—   Var jau būt, bet viņš to uzzinās vēl agrāk, vai zini no kurienes? Jūs taču dezorganizējāt trešās maiņas darbu, un mēs zaudējām daudz vērtīga laika. Vai tu nesaproti, ka mums katra minūte ir dārga?

Karļiks satriekts klusēja. Viņam tas nebija ienācis prātā.

Maļinovskis piecēlās un, staigādams pa istabu, skumjā balsī runāja:

—    Es biju domājis, ka mēs ar tevi turamies brālī, bet tu man sabrūvēji tādu ķezu! Divkāršu ķezu. Pirmkārt, tādēļ, ka es tava tēva prombūtnes laikā atbildu par raktuvēm un, otrkārt, tādēļ, ka nosolījos pieskatīt tevi. Iegāzi tu mani pamatīgi. Un kas tev ienāca prātā: nakts laikā biedēt cilvēkus? Tik vien no tā visa labums, ka izbiedējāt to slaistu Kruļu. Es jau sen gudroju, — kur tas slīmests nozūd veselām stundām?

—   Es negribot, — Karļiks čukstēja. — Mēs gribējām tikai …

—   Tieši to, lūk, es nesaprotu. Ja tu man būtu sacījis, ka gribi apskatīt raktuves, es tev to nebūtu liedzis.

Karļiks brīdi klusēja, tad nomurmināja:

—    Ek, — apskatīt, apskatīt! Kā jūs to nesaprotat? Apskatīt — tas būtu kaut kas pavisam cits .. . Bet tā bija ekspedīcija!

Maļinovskis iesmējās:

—   Ak tā, tev sagribējās piedzīvojumu! Saprotu. Bet kādēļ tad, cienītais, uzreiz līst raktuvē?

—    Kur tad? Te visur tik garlaicīgi…

—    Garlaicīgi? Bet skola, biedri?

—   Ek . .. nekā tur nav! Lūk, ja būtu vienība … saprotiet . . . īsta vienība!

Karļiks pacēlāš uz spilveniem un plati ieplestām acīm skatījās uz šteigeru.

Maļinovskis bungoja ar pirkstiem pa galdu.

—    Nu jā … — Maļinovskis domīgi noteica pie sevis. Saruna pārtrūka, Maļinovskis ieskatījās pulkstenī.

—    Jau pustrīs! Guli, rīt es ieskriešu pie tevis.

Karļiks piecēlās no gultas, noslēdza aiz Maļinovska durvis, izdzēra glāzi ūdens ar aveņu sulu un smagu sirdi nolikās gulēt.

Nosūtīt Viktoru uz mājām nebija nemaz tik viegli. Zēns tiepās un lūdzās, lai vismaz līdz rītam viņam atļaujot palikt šeit.

—   Aha, baidies par savu ādu, bet par to, ka māte uztraucas tevis dēļ, par to tu nepadomāji?

Galu galā Viktoru aizsūtīja mājup sardzes uzraudzībā.

Kaut gan istabā blāvo ja petrolejas lampa, sargs, kas bija atvedis kažokā ietuntulēto Viktoru, ilgi nevarēja nevienu saklaudzināt.

Beidzot sargs pieklauvēja pie loga. Caur aprasoto loga rūti Viktors ieraudzīja māti, kas, galvu atbalstījusi rokās, snauda pie galda. Acīm redzot raizējusies …

Viktoram sažņaudzās sirds, taču zēns tūlīt iedomājās, kas viņu sagaida, kad māte ieraudzīs to uz sliekšņa, un nejuta vairs nekā cita kā vienīgi šausmīgas, paralizējošas bailes.

Ieskanoties loga rūtij, māte pietrūkās un iesaucās:

—    Kas tur ir?

—    Atvedu jums pazudušo dēlu! — sargs skaļi sauca.

Mājā kļuva dzirdami soļi un balsis. Uz sliekšņa parādījās

māte ar lukturi rokā. Dzestrais vējš plivināja viņas iesirmos matus.

—   Jēzus Marija, Viktors! Ak tu palaidnis tāds! — Viņa raušus izrāva Viktoru no sarga rokām.

—    Kur jūs viņu atradāt?

—   Tepat netālu, raktuvē, viņš kalnračos spēlēja. Viss būtu bijis labākajā kārtībā, ja nebūtu sadomājis nirt, bet kalnracis, pane Stopien, pati zināt, nav zivs, tādēļ arī dabūja ūdentiņu mazliet nodzerties, — sargs pameta līdzjūtīgu skatienu uz Viktora pusi un nozuda.

—    Raktuvē … raktuvē … — nomiegojies un kasīdamies murmulēja Osuhs, kas bija iznācis uz sliekšņa vienā kreklā.

Māte ievilka Viktoru istabā.

—    Ak tu klenderi! Un kurā tu tāds esi atsities?

Viktora muguru sāka rībināt mātes dūres.

—    Lieciet viņu mierā! — Osuhs uzkliedza mātei. — Ko jūs viņu dauzāt? Puiku vajaga pažēlot, nevis kult.

Viktoru šie vārdi pārsteidza ne mazāk kā māti, un viņš, klusi šņukstēdams, asaru pilnām acīm paraudzījās Osuhā.

—   Klusu, bērniņ … klusu, — Osuhs piespieda Viktoru pie vēdera. — Nu, ko jūs tā raugāties, Stopien, vai vēl nekā nenoskāršat?

Viņš pavilka māti sāņus un klusītēm kaut ko tai skaidroja.

Tad māte pienāca pie Viktora. Viņš drebēdams gaidīja jaunus sitienus, bet māte maigi uzlika roku viņam uz galvas un, slaucīdama asaras priekšauta stūrī, nočukstēja:

—    Ak tu mans nabaga bāreAīitis!

Viktors skatījās viņā ar pieaugošu izbrīnu.

Tanī naktī, likdama Viktoru gulēt, māte uzčubināja tam salmu maisu, atnesa no istabas pēli un pati savām rokām rūpīgi jo rūpīgi apsedza zēnu. Osuhs stāvēja uz sliekšņa un, labsirdīgi smaidīdams, māja ar galvu. Tīrie brīnumi! Taču Viktoram tā gribējās gulēt, ka viņš ne par ko nevarēja domāt. Viens bija skaidrs: viss nokārtojās necerēti labi. Viktoram kļuva silti un patīkami. Viņš iekrita ciešā, mierīgā miegā.

Pēc tam kad Maļinovskis bija izgājis, Karļiks vēl kādu pusstundu mētājās pa gultu. Beidzot salipirīns sāka darboties un zēns aizmiga, taču viņš gulēja nemierīgi: viņu vajāja baismīgi sapņi.

Viņš sapņoja, ka kopā ar Viktoru brauc trakā ātrumā ar vagoneti pa tumšu eju un pēkšņi no visa spēka atsitas pret sienu. Siena, šausmīgi dārdēdama, sagrūst, un viņi atrodas kaut kādā lielā un gaišā zālē, kas izcirsta malahītā. Tā ir «Zaļā zāle». Zāles vidū stāv bārdains sirmgalvis ar lampu rokā, neparasti līdzīgs vecajam Mikolajam.

— Kas jūs esat? — Karļiks jautā.

Tad sirmgalvis noņem bārdu, novelk dzelteno jaku, un Karļiks redz, ka tās nav Mikolajs, bet gan viņa tēvs, un viņu pārņem drausmīgas, stindzinošas bailes.

—    Aiztaisi durvis, šeit šveicaru nav! — tēvs uzkliedz.

Un pēkšņi Karļiks jūt, ka «Zaļajā zālē» iedrāžas auksts vējš un ka durvis plaši atvērtas. Karļiks metas pie durvīm un aizver tās …

Zēns pamodās nosvīdis, un viņam šķita, ka dzird kādu ātri skrienam pa trepēm lejā. Karļiku pārņēma bailes. Viņš izlēca no gultas, pieklupa pie durvīm, nospieda rokturi. Atvērtas! Un atslēgas nav! Viņš nometās pa vēsajām kāpnēm līdz pašai apakšai un palūkojās pagalmā. Smidzināja lietus. Neviena nebija. Viņam tikai tā būs šķitis … Vai tad viņš patiešām nebūtu noslēdzis durvis uz nakti?

Nē, viņš noteikti bija noslēdzis … Noteikti… Aiz bailēm zēns visur iededzināja spuldzes. «Un tomēr es baidos,» viņš sapīcis domāja, ieklausīdamies savas sirds mežonīgi skaļajos pukstienos. «Vajag aukstasinīgi pārdomāt, bet es … Nu, padomāsim, paprātosim bez uztraukuma… Ja šeit patiešām kāds ir bijis, tad viņš noteiksi atstājis pēdas … Jā, protams, ārā taču līst tāds lietus.»

Karļiks piegāja pie durvīm un rūpīgi apskatīja grīdu. Viņa skatiens atdūrās pret atslēgu, kas gulēja pie sliekšņa uz kājslauķa, un viņš izbrīnījies to pacēla .. . Citas pēdas viņš neatrada. Nav jau arī brīnums, jo pie durvīm gulēja kājslauķis .. . bet tādā gadījumā uz tā jābūt svaigiem dubļiem jeb vismaz mitrumam no apaviem.

«Ir!» Karļikam sirds sāka strauji dauzīties. «Patiešām, ir!» viņš gandrīz iekliedzās, taču tūlīt arī atcerējās, ka pats tikko bija slaucījis nosalušās un netīrās kājas pret pūkaino kājslauķi. Aiz niknuma viņš iekoda sev pirkstā. Muļķis! … Pats .iznīcinājis pēdas!

Bet varbūt tēva istabā palikušas pēdas? Taču arī tur nebija nekādu pēdu. Karļiks atvēra skapi un drudžaini rakās tēva papīros, kamēr uzgāja pazīstamo tēva mapi. Viņš atraisīja to trīcošām rokām. Rasējumi bija savās vietās.

—    Ir. Nekas nav pazudis!

Tad viņš aplūkoja minerālu kolekciju. Visi akmeņi gulēja savos nodalījumos.

«Nē … man tikai būs licies,» Karļiks nodomāja, slaucīdams sviedrus no pieres. «Man laikam ir drudzis.»

Viņš aizvilkās līdz gultai un nokrita spilvenos.

XIII nodaļa Iet vai neiet uz skolu? Kāpēc Viktoru neper? Baturas misija

Kad Karļiks pamodās otrreiz, bija jau gaišs. Viņš palūkojās pulkstenī: pusseptiņi.

Zēns plati nožāvājās un izstaipījās. Sāpēja visi kauli. Sevišķi kājas. Un galvā dūra kā ar īlenu. Karļiks jutās neizgulējies, noguris un vispār pavisam nelāgi. Tādi pārdzīvojumi pat zirgu noveltu no kājām. Turklāt nav nemaz zināms, kas viņu sagaida nākotnē. Brr … Karļikam nebija nekādas patikas šodien rādīties skolā. Runa nav par rājienu. Rājiens — tas ir sīkums! Bēgdams no stundām, viņš jau bija sagatavojies uz to. Bet ir rājieni un… rājieni. Ja ekspedīcija būtu izdevusies, viņš būtu ar mieru noklausīties visu sprediķi, ne acu nepamirkšķinājis. Bet tagad … Par viņiem smiesies. Un tas ir pats ļaunākais. Kaut gan viņi ar Viktoru bija i'zveduši tādu neparastu nodomu un pierādījuši, ka ir drošākie no visas klases, varonīgi un pacietīgi, un, par spīti bailēm, nebija atkāpušies nekādu briesmu priekšā — tas tagad netiks ņemts vērā. Jo par varoni, kaut arī pašu drosmīgāko, kurš iekrīt ūdenī un kuru izvelk no turienes kā slapju vistu, nevar nesmieties … Un tur nu nekā nevar darīt… Visi atcerēsies tikai šīs ekspedīcijās smieklīgās beigas. O, Karļiks viņus pazīst! Visi zobosies! Batura, Miksa, Joņecs, meitenes un pat Goļa, kurš noteikti ir apvainojies, ka viņi organizēja ekspedīciju bez viņa. Un smiesies jo vairāk tādēļ, ka šiem skauž.

Nē, uz skolu nevar iet. Ne par kādu cenu! Vismaz šodien nekādā ziņā. Gan vēlāk viss kaut kā nokārtosies. Bet šodien, kad visa skola tikai par to vien runā …

Maļinovskis, cerams, noticēs, ka viņš ir slims, un uzrakstīs attaisnojošu zīmīti skolai. Bet ja nu Maļinovskis liek mērīt temperatūru? … Hm …

Katram gadījumam jānoskaidro, kā īsti ir ar to temperatūru. Karļiks izlēca no gultas un izņēma no galdiņa atvilktnes termometru. Nokratīja kādu «vecu» temperatūru, un iebāza termometru padusē. Nenoturējis ne piecas minūtes viņš to izvilka: trīsdesmit pieci un pieci. Velns parāvis, nemaz nav sakāpis! Viņš otrreiz ielika termometru padusē. Šoreiz Karļiks to turēja trīs minūtes. Termometrs rādīja trīsdesmit pieci un astoņi. Pēc trešās turēšanas dzīvsudraba stabiņš uzkāpa vēl pa trīs strīpiņām, bet pēc tam iespītējās un ne par ko necēlās augstāk.

—    Esmu pamatīgi novārdzis, — Karļiks uztraucās.

Taču Maļinovski šāda spēka zaudēšana nepārliecinās. Būtu labāk, ja būtu temperatūra. Protams, ir jau dažādi līdzekļi, bet… Nē, ar termometru labāk neiesākt. Maļinovskis ļoti labi zina visus šos trikus. Pats vēl pavisam nesen bija skolēns. Klau, kāds skrien pa kāpnēm. Karļiks žigli noslēpa termometru zem palaga.

Nē, šoreiz tas nebija Maļinovskis, taču viņš var ierasties kuru katru brīdi.

Patiešām, dažas minūtes vēlāk iedrāzās Maļinovskis, tērpies dubļiem notrieptā kombinezonā. Par spīti zēna apgalvojumiem, ka viņš patiešām esot slims, šteigers nepielūdzami pieprasīja izmērīt temperatūru. Nelīdzēja pat mēles rādīšana.

—   Kur ir termometrs? Droši vien noslēpi, ko? Nu, runā taču!

—   Nē … saplīsa … tēvs saplēsa, — Karļiks meloja, acis nodūris.

Bet Maļinovskis nebija ar pliku roku ņemams. Viņš izdarīja kaut ko tādu, ko Karļiks nekad nebija gaidījis. Pamanījis pie loga rāmja termometru, viņš pieskrēja pie tā, izvilka no metala ietvara un ar varu ielika to padusē apjukušajam zēnam.

—    Pan Maļinovski, bet tas taču nav tāds termometrs un ar to nevar izmērīt temperatūru, jo … jo … dzīvsudrabs ātri nokrīt… un viņš nav precīzs.

—    Nekas, pietiekoši precīzs, lai noskaidrotu, vai tu melo vai ne. Tikai, lūdzu, bez visādiem trikiem … rokas virs segas, termometrs padusē, tā, — Maļinovskis piemetināja. — Mēs abi ļoti labi zinām, ka pie berzes rodas siltums, taču šinī brīdī mūs neinteresē fizikas eksperimenti, bet gan tavas nožēlojamās miesas siltums.

Karļiks nosarka, jo viņam patiešām bija slepens nolūks paaugstināt savu temperatūru, kaut vai par vienu grādu. Neko darīt, tādā gadījumā jāpadomā par citu izeju . ..

Pēc piecām minūtēm Maļinovskis lika izņemt termometru, un uz viņa sejas parādījas neizsakāms izbrīns.

—    Pie joda, tikai septiņpadsmit grādi? Neiespējami! Vai tu esi varde, vai? Tā taču ir vides temperatūra. Aha, saprotu .. . sadomāji mani apmuļķot… tu nemaz neturēji termometru pie ķermeņa. Uz vietas ģērbies un, marš, uz skolu!

—    Pan Maļinovski, lūdzu … es … es … nevaru šodien iet uz skolu, jo… jo pēc tā, kas noticis, direktors un visi citi…

—    Pareizi, — šteigers norūca, — tu taču vakar aizlaidies no stundām.

—     Ne jau tas vien. — Karļiks izstāstīja par kino un grāmatu, ko viņam vajadzēja pasniegt. — Bet ļaunākais ir tas, ka viņi smiesies.

Maļinovskis skumji kratīja galvu.

—    Vārdu sakot, vesela kaudze grēku. Un tāpēc tu baidies iet uz skolu?

—    Jā.

—    Bet aizbēgt no stundām uz raktuvi tu nebaidījies?

-— Nē.

—    Dīvaina morāle … — Šteigers piecēlās un asā balsī nokomandēja: — Tūlīt pat ģērbies un ej! Ej taču pie direktora un izstāsti visu. Pašreizējā stāvoklī tas ir pats prātīgākais, ko tu vari darīt.

Karļiks klusēja.

—    Nu … ja tu gribi, es varu viņam uzrakstīt.

' Karļiks juta, ka ķermeni pārklāj zosāda.

—    Nē, labāk es pats pateikšu, tikai…

—    Kas — tikai?

—    Ja jau man jāiet, tad labāk eju pie Gonderas vai pana Sondeja.

—    Labi. Ej pie Sondeja.

Lai piešķirtu sev drosmi, Karļiks nolēma pa ceļam uz skolu iegriezties pie Viktora. Divatā tomēr kaut kā vieglāk būtu atzīties panam Sondejam.

Osuhu pagalmā viņš nevienu nesastapa. Ar trīcošu sirdi Karļiks pavēra virtuves durvis. Ja Viktora māte uzzinājusi, ka uz šo ekspedīciju Viktoru pierunājis viņš, tad nu kājas jātur gatavībā.

Durvis viņam atvēra Osuhs. Vispirms Osuhs uzmanīgi pabāza galvu, lai pārliecinātos, kas klauvē, bet tad, ieraudzījis Karļiku, nekavējoties ielaida zēnu iekšā.

—    Tu pie Viktora? Viņš ir slims.

—    Vai stipri?

—    Kā jau slims. Vakariņ atgriezās gandrīz bez samaņas, šodien lai diktan gaudens. Ilgi atminēsies viņš tās raktuves.

—    Bet vai redzēties ar viņu var?

—    Tagadiņ guļ, nevajag traucēt.

Karļiks nosarka. Viņš juta sirdsapziņas pārmetumus.

—    Nu tad … nu tad es atnākšu pēc pusdienas.

Karļiks pagriezās, lai ietu, bet Osuhs aizturēja.

—    Paklau nu, vai tu ej uz skolu?

—    Jā . ..

—    Vai bail nav? Dzirdēju, ka direktors diktan noskaities. Es tavā vietā labāk ir acīs viņam nerādītos.

Karļiks atkal juta pārvelkamies zosādu.

Kad Osuhs aiz viņa aizvēra durvis, Karļiks brīdi stāvēja pilnīgā neziņā.

«Viktoram jābūt pamatīgi slimam, ja jau tam atļāvuši gulēt un nedzen pie darba. Bet varbūt…» pēkšņi Karļikam galvā iezibsnīja aizdomas. «Bet varbūt viņš nemaz nav slims un tikai tēlo tādu, lai nebūtu jāiet uz skolu? Veikli apvedis ap stūri, ja jau noticējuši. Bet varbūt viņi visu zina? Vai tad viņiem daudz rūp Viktora skola? Liks viņam strādāt saimniecībā, un tas būs viss. Tikko sākusies kartupeļu rakšana un tā . .. linu kulstīšana . .. Par spīti visam tam, Viktoram ir laime. Karļiks arī būtu ar mieru strādāt vismelnāko darbu, lai tikai nebūtu jāpiedzīvo skolā tāds kauns! Un vajadzēja taču Maļinovskim bāzt savu degunu! Baigais audzinātājs atradies! Galu galā — kādas tiesības viņam jaukties sveša cilvēka darīšanās?»

Tā prātodams, Karļiks bija nonācis pie mājeles, kurā dzīvoja pans Sondejs. Zēns sāka šaubīties. Viņam nebija drosmes ieiet. Vai tas ir tik nepieciešami?

Atvērtajā logā parādījās saziepēta Sondeja seja. Skolotājs, dzīdams bārdu, vilka skumīgā, aizsmakušā balsī:

Ocesenki jaukie — Sādžiņa tu mana! Nevajag man citas, Tevis man ir gana.

Karļiks nokaunējies pieplaka pie žoga. Sondejs laikam viņu nebija pamanījis.

Pēkšņi durvis iečīkstējās, un samazgu ūdens nošļankstēja pret žogu. Karļiks gandrīz iekliedzās. Viņš viss bija slapjš.

Izņēmis kabatas lakatiņu, zēns sāka slaucīties. Ziepainais ūdens koda acīs, un uz lūpām juta pretīgu ziepju garšu.

Vai tādā izskatā var rādīties panam Sondejam? Pie joda — nav ļaunuma bez labuma! Nē, īstenībā nebija iemesla dusmoties uz šo veceni, kas izgāza samazgu ūdeni.

Slaucīdams seju kabatas drāniņā, Karļiks žigli vien attālinājās no pana Sondeja mājas. Pēc tam viņš laidās skriešus.

Viktors droši vien būtu gulējis līdz pusdienai, ja viņu nebūtu uzmodinājuši. Viņš apsēdās uz gultas un raudzījās miegainām, nesaprotošām acīm uz durvīs stāvošajiem ļaudīm. Šeit bija Pociešeks, Skurka, Miksa un vairākas kaimiņienes ar Stahurkas sievu priekšgalā. Pirmajā mirklī Viktors domāja, ka viņš sapņo, bet tad atjēdzās un izbijies pielēca no gultas. Viņš ievēroja, ka ļaudis savā starpā apmainās daudznozīmīgiem skatieniem.

—    Nebīsties, tu esi pie savējiem, — Osuhs noglāstīja viņam galvu un maigi iestūma atpakaļ gultā.

Istabā ienāca māte ar krūzi piena.

Viktors urbās viņā ar izbrīnās pilnu skatienu.

Brīnumi turpinās! Kopš vakardienas viņš vairs nepazina savējos. Bet varbūt tās ir lamatas? Viņš piesardzīgi paņēma no mātes piena krūzīti un paostīja. Parasts piens, nekas vairāk.

—    Vai esi atspirdzis? — māte jautāja.

—    Puiķelis kā rutks, nekas viņam nenotiks, — Osuhs klusi griezās pie ļaudīm. — Bet vakariņ, kad atveda, — deguns sapampis kā kartupelis, acis uzdauzītas zilas un prātiņā lai tāds kā. .. — Osuhs piesita ar pirkstu sev pie pieres.

Skurka piesēdās uz gultas malas un, glaudīdams ratos ūsu sariņus, uzsmaidīja zēnam.

—    Nav viegla tāda vagonete, ko? — viņš pamirkšķināja Viktoram. — Liekas, ka spēlīte vien ir, domā: pagrūdīsi un pali lidos . .. bet šī, areče, smaga kā sātans.

Viktors pārstāja dzert pienu un skatījās viņā, nekā nesaprazdams.

—    Nu labi, labi, dzer pieniņu, — Skurka labsirdīgi māja ar galvu un noglāstīja Viktoru.

Zēns paklausīgi sāka dzert, taču pāri krūzes malai vēroja ļaudis. Viņš redzēja, ka Stahurka sieva sačukstējās ar sievietēm un iznāca priekšā.

—    Tātad tie skolotāji jums nekā nesacīja? Tikai to, ka būs

ķinītis?

Viktors sarauca pieri. Ko viņiem vajag no viņa?

—    Kā tad, — sievieti pārtrauca Skurka. — Viņiem bija jāapskata raktuve.

Viktors nolaida roku ar krūzīti. Aha, skaidrs: šie grib, lai viņš visu izstāsta, un tad nomizot. Nu nē, viņš nav muļķis I Neko viņš viņiem nestāstīs!

—    Bija jāapskata raktuve, — Skurka turpināja, — bet pēcāk pie darba, lai palīdz izpildīt saistības, bet, kad šis piekusa, viņi ņēmās šo dauzīt.

—    Nē! Ne jau piekusa, bet aizmuka, un viņi dzinās pakaļ.

Sacēlās kņada. Katrs pielika kaut ko no savas puses.

Viktors apmulsis klausījās. Beidzot Osuhs visus nomierināja:

—    Css… tā jau puiķelis pagalam sajuks. Vai neredzat, kā viņš ieplētis acis? Pēc visiem tiem pārdzīvojumiem bērns kļuvis gaužām nemierīgs. Viņam vajadzīgs miers. Ejiet ar to dieviņu, mīļie kaimiņi. Tencinu, ka apraudzījāt mūs. Nabaga bārenim vēl ir aizstāvji, — viņš lēni, bet neatlaidīgi stūma cilvēkus uz durvīm.

—    Maļinovskis tevi ar drātīm slānīja! īstais zvērs! — Skurka uztraukts kliedza vēl no sliekšņa.

Bet Osuhs paņēma viņu aiz rokas un izvadīja pa durvīm.

—    Ejiet, ejiet ar to dieviņu. Jūs redzējāt, kāds viņš nomocīts. Lai nu bērniņš paguļas.

Viktors raudzījās te uz Osuhu, te uz māti. Kad ļaudis bija izgājuši, viņš jautāja:

—    Ko viņi gribēja? Es taču .. .

—   Areče, bija nobažījušies, ka tevi tanīs raktuvēs nosituši, nu, un atnāca apraudzīt, — Osuhs paskaidroja.

Viktors savilka uzacis. Jau desmito reizi viņš sev uzdeva jautājumu: kādēļ viņu nekuļ? Kāpēc šie garie ievadi?

Aizdomīgi vērodams māti, vai tikai viņa pēkšņi neķers kādu koku, Viktors sāka ģērbties.

—    Tu jau celies augšā? Pagulies vien. Neesi paguvis taču vēl izgulēties, — Osuhs labsirdīgi sacīja.

Viktors sastinga ar biksēm rokās un no pārsteiguma plaši ieplēta muti.

—    Kā tad, pagulies vien, es saku.

—    Bet kas zirgus apkops?

—    Ir jau apkopti.

—    Bet skola?

—    Aizkāpšu un pasacīšu, ka esi slims.

Viktors atkal aizdomīgi paraudzījās uz Osuhu — vai tikai te neslēpjas kādas lamatas, taču vecais labsirdīgi smaidīja.

Priekšlikums bija ļoti vilinošs. Patiešām, šodien labāk nerādīties skolā. Pēc stundām viņš no Stahurkas uzzinās, kā tur gājis, vai gatavojas uz brāzienu un vai skolotāji ļoti dusmīgi. Var būt, ka viss kaut kā nokārtosies. Bet vēlāk, kad jautās, kādēļ viņš aizbēdzis no stundām, pasacīs, ka viņam kļuvis slikti un ka viņš negribējis traucēt citiem skatīties, tādēļ nevienam arī nekā nav teicis, un bez tam klases audzinātāja arī nebijis . .. Ak, kaut tikai tie, no raktuves, nepaziņotu skolai. Var būt, ka Karļiks izlūgsies viņus. Šodien noteikti jāredzas ar Karļiku. Galu galā Karļiks taču viņu bija pierunājis. Tad lai tagad arī izpiņķerē viņu no visas šīs ķezas.

Viktors atlika bikses sāņus un apgūlās gultā.

Osuhs skatījās viņā piemiegtām acīm.

—    Tu no tiesas esi slims? . ..

—    Jā, — Viktors noburkšķēja.

Osuhs sāpīgi iespieda viņam ar roku mugurā zem ribām.

—    Vai sāp?

—    Sāp.

—    Tā ir niere. Tev nieres atsistas, — Osuhs nomurmināja.

Viktors nogulēja varbūt kādu stundu, taustīdams savu

nieri. Bet pēc tam tas apnika, tādēļ viņš izlīda no gultas un izgāja pagalmā.

—    Ko, vai tu jau vesels? — Osuhs uzkliedza viņam.

—    Jau … jau gandrīz vesels.

—   Bet es pie skolmeistariem biju. Ko par mani tagad domās, ko? Marš uz skolu!

Viktors apjuka. Iet uz skolu viņam nebija ne mazākās patikas.

—   Es … es tikai tāpat iznācu, bet niere … niere man vēl sāp.

Osuhs raudzījās kaut kur sāņus.

—    Ja esi slims, tad jāguļ gultā — marš! Pag, uzgaidi, — Osuhs pameta skatienu apkārt, — ja jau tu jūties labāk, tad varbūt sakapāsi zāli, ko?

Pie šī darba Viktoru pārsteidza māte.

—    Kas tad tas, tu taču esi slims! — viņa iesaucās.

—   Nekliedziet nu, nelon. Ej nu, Viktoriņ, mans bērniņ! Zinu, ka tu uz darbu diktan nadzīgs, bet vēl jau neesi tā īsti atlabis. Ej atpūties. Es pats sakapāšu, — Osuhs sacīja.

Viktors pameta darbu un, bailīgi skatīdamies atpakaļ uz māti, uzskrēja augšā.

Nākošajā dienā Batura sēdēja pagalmā uz skolas sola ar papīra rulli un līmi rokās un nepacietīgi kulstīja kājas. Kas šodien notiek? Tūlīt jābūt zvanam, bet vēl aizvien nav ne Stahurkas, ne Miksas, ne Joņeca, kaut gan viņi bija norunājuši satikties pusastoņos, lai sakārtotu sienas avīzi.

Ieraudzījis Miksas māsu Janku no ceturtās, Batura jautāja, kas noticis ar Franeku.

—   Tēvs viņu nelaida, viņi rakšot kartupeļus, — Janka paskaidroja.

Noskanēja zvans. Ieskrējis klasē, Batura sastinga: nebija ieradusies vairāk kā puse skolēnu.

Pat Steļmahs nenosauca skolēnus pēc žurnāla, bet, sakrustojis rokas, itin kā savām acīm neticēdams, labu brīdi vērās tukšajos solos.

Tūlīt pēc tam atvērās durvis, un klasē iedrāzās direktors Zajončkovskis.

—   Un jums cik nav ieradušies? — Viņš veikli saskaitīja ar acīm. — Divdesmit divi…

—   Nē, deviņpadsmit, jo viens sols ir brīvs, bet Jadzja aizbraukusi, — Batura pārlaboja viņu.

—    Kādēļ viņi nav ieradušies?

Klase klusēja, beidzot kāds nedroši izdvesa:

—    Sākusies kartupeļu rakšana.

—    Lai viņi nemēģina pūst man miglu acīs ar tiem kartupeļiem! — Zajončkovskis uzbudinātā balsī sacīja panam Sondejam, kad abi izgāja uz terases. — Pagājušajā gadā arī bija kartupeļu rakšana. Protams, gadījās arī, ka viens otrs neieradās, bet šodien uzreiz deviņpadsmit skolēnu no sestās klases vien. Ta ir sazvērestība! Ko jus par to domājat, kolēģi Sondej?

Sondejs domīgi berzeja pieri.

—   Jūs domājat, ka pastāv kāds sakars starp šo te notikumu un Rudņoka un Stopas gadījumu?

—   Arī tas iespējams, es ne par ko vairs nebrīnos, kolēģi. Kopš kāda laika, šķiet, kāds itin kā ieēdies uz skolu.

—    Ieēdies uz skolu, — Sondejs atkārtoja.

Nākamajā starpbrīdī Sondejs piesauca pie sevis Baturu.

—   Tev vajadzētu aiziet apraudzīt Stopu. Saimnieks, pie kura viņi dzīvo, bija atnācis paziņot, ka esot slims, tu paskaties, kas viņam kaiš.

Batura piesarka.

—    Lūdzu, skolotāj, es nevaru.

—    Sanaidojušies, vai, esat?

—   Mēs izslēdzām viņu no redkolēģijas un … — Batura nolaida galvu. Skolotājs brīdi viņu uzmanīgi vēroja.

—    Redzi, ja tas būtu tāds parasts apciemojums, es tevi atbrīvotu no šā uzdevuma. Bet saproti, es baidos, ka ar Stopu viss nav kārtībā. Vārdu sakot, tā nav privāta lieta. Vai saproti?

—    Jā, lūdzu, skolotāj, — Batura nočukstēja.

—    Nu, lūk, — pans Sondejs paspieda zēnam roku.

Tūlīt pēc stundām Batura aizvicoja pie Viktora. Muļķīgi, pavisam muļķīgi. Tas šmurgulis var nodomāt, ka Batura bez viņa nevar tikt galā un nožēlo notikušo, bet tur nekā nevar darīt. Viņš bija solījis, ka aizies. Katrā gadījumā viņš ar Viktoru runās ledainā balsī un būs ļoti oficiāls.

Virtuvē viņš sastapa Osuhu..

—    Pan Osuh, es atnācu apraudzīt Viktoru.

—    Viktoriņš guļ. Nevar modināt.

Batura iekoda lūpā.

—   Man pie viņa svarīgas darīšanas, man viņš noteikti jāredz.

Tūlīt pat Batura nožēloja, ka bija tā sacījis. Osuhs ieurbās viņā ar pētošu, nelaipnu skatienu.

— Ej prom! Ej uz mājām, kalējiņ! — vecais ieķērkstējās. — Te tev nav ko meklēt, tu mūsu Viktoram neesi pāris. Nu, lasies!

Batura piesarka no pazemojuma un dusmām. Viņš apcirtās uz papēža un trakotā niknumā izskrēja pa durvīm.

Vakarā notika sādžas kopsapulce sakarā ar lauksaimniecības ražošanas kooperatīva organizēšanu. Pjotrs Batura no šīs sapulces atgriezās ārkārtīgi nikns.

-— Viss pagalam! Atnāca tikai pieci cilvēki. Un nerunāja par kooperatīvu, bet visi kā viens par to gadījumu ar zēniem raktuvē. Izlaiduši pa sādžu baumas, ka bērnus no skolas dzenot darbos uz raktuvi. Sondejs gribēja runāt par kooperatīvu, te uzreiz pieceļas Stahurkas sieva un saka: «Jūs vispirms pastāstiet, kā ir ar to bērnu nodarbināšanu šahtā? .., Vai tā kāda jauna saistība, vai?»

Viss jau gāja tik labi, bet te pēkšņi šodienas sapulce pajuka. Un pie visa tā vainīgs tavs draugs Stopa! — viņš piemetināja, griezdamies pie Anteka.

—    Viktors? Ko tad viņš nodarījis?

—    Melš, lūk, visu, ko tik Osuhs, tā kulaku taure, pasaka priekšā: ka viņu aizdzinuši uz raktuvi, ka likuši strādāt pie vagonešu izkraušanas, ka situši, kad gribējis aizbēgt.

—    Nevar būt, es tam neticu! — Anteks pat nobālēja.

—    Pajautā, kam gribi, visi apliecinās … — Pjotrs vilka nost piesvīdušo svīteri. — Ir gan tev brašs draugs, apsveicu!

—    Bet tu neuzvel visu bērnam, lapsa tāds, — vecais Batura, burzīdams papirosu, iemeta starpā. — Būtu tu tik liels politiķis, par kādu sevi uzskati, tad ļaudis noticētu tev, bet ne bērnam, taču tu .. . Nav tev pieiešanas pie cilvēkiem. Pārlieku atskabargains esi un, tiklīdz kas, — uzreiz kā dadzis. Neproti tu ar cilvēkiem runāt.

—   Toties jūs, tēt, gan mākat, — Pjotrs sirdīgi zobojās. — Vēl šobaltdien visi smejas par to, kā jūs aizgājāt pie Miksas aģitēt par kooperatīvu, bet atgriezāties ar pudeli medus kabatā, jo visu laiku bijāt runājuši tikai par bitēm.

Viņi abi sāka savā starpā kašķēties.

Taču Anteks vairs neklausījās. Viņš domāja kaut ko citu.

… Sāka krēslot. Cauri akācijām, kas auga pie Osuha laidara žoga, blāzmoja sarkanas debesis. Pēkšņi akāciju krūms pašķīrās, un no tā zaglīgi izlīda izspūris zēns. Berzēdams dzeloņiem saskrāpētos stilbus, viņš brīdi pētīja pie mājas lieveņa augošo koku. Tas bija ozols, kura varenie, lielie zari liecās virs paša jumta. Zēns noāva zābakus, piesēja tos ar zābaksaitēm pie jostas, iespļāva saujās un sāka rāpties kokā. Nonācis virs jumta, viņš mirkli īrās ar kājām pa gaisu, it kā meklēdams atbalstu, pēc tam atlaida zaru un nolēca. Nevarēdams noturēties uz stāvā jumta, viņš nošļūca līdz pat notekai.

Atjēdzies no bailēm, viņš vēl aizvien trīcošām kājām aizvilkās līdz jumta istabiņas logam. Tas bija plaši atvērts. Istabas pustumsā viņš ieraudzīja Viktoru, kas ar nazi doba kādu dēlīti.

—    Sveiks, Viktor! 4

Viktors spēji pagriezās. Ieraudzījis Baturu, viņš neapmierināts saviebās.

—    Ko tev vajag? — viņš norūca vairāk nobažījies nekā dusmīgs.

—   Vajag, lai tu uzrakstītu kaut ko sienas avīzei, — Batura sacīja, vēl joprojām stāvēdams logā.

—    Jucis esi, vai? — Stopa paraustīja plecus.

—    Vai tu dusmojies par to, ka mēs tevi atcēlām?

—    E, domā, ka man liela note.

—   Nu, tad solīdi, — Batura pētoši raudzījās uz viņu. — Dzirdēju, ka tu esot smagi slims.

—    Jā, slims.

Batura nolēca no palodzes.

—    Parādi mēli.

—    Vācies! — Viktors viņu atgrūda.

—    Kas tev sāp?

—    Niere.

—    Niere? — Batura bija pārsteigts. — No kā?

—   Kad man dzinās pakaļ, es nodauzīju muguru, im tagad sāp.

—    Nu, ne jau tik nāvīgi tev sāp, jo tu te kaut ko meistaroji.

—    Un kas tev par daļu?

—    Skaidrs, ka nav daļas. Ja tu gribi bastot no stundām, tad, lūdzu, basto, bet neizlaid visādas muļķīgas baumas.

—    Kādas baumas?

—    Ka tevi raktuvē spieduši strādāt. Aizlaidies no filmas — tava darīšana, iztaisīji sajukumu raktuvē — velns ar tevi, bet aiz kalnračiem neslēpies un skolu arī nepin iekšā, vai saprati? Mūsu ienaidnieki ķeras pie katra sīkuma, bet tu, bet tu … tādas muļķības! Brālis sacīja, ka tu esi izjaucis visu kooperatīva būšanu, un, ja tas pajuks, tad tikai tevis dēļ!

Viktoram dēlītis izkrita no rokām.

—    Ko tu piesienies? Es nekā neesmu teicis!

—    Neesi teicis?

—    Nē.

—    Tātad tu nevienam neko neesi samelojis?

Viktors norija siekalas.

—    Nē.

—    Ļoti labi. Mēs gribam, lai tu uzraksti sienas avīzei rakstu, ka tā nav patiesība, ko melš, ka tev raktuvē likuši strādāt un ka tevi tur situši. Uzrakstīsi, ka pats aizbēgi no stundām un kopā ar Rudņoku abi savārījāt visu šo putru.

Viktors nosarka aiz kauna.

—    Nekā es nerakstīšu, — viņš sakoda zobus. — Man nospļauties uz jūsu sienas avīzi, neesmu tās redaktors.

—    Bet tu esi no sestajiem. Uzraksti kā … nu, kā korespondents.

—    Nekas nebūs!

—    Tātad tu gribi, lai arī turpmāk visi ticētu šīm tenkām?

—    Negribu, bet nerakstīšu.

Batura sakoda zobus.

—    Jēra dvēsele, tu! — viņš nicinoši nošņācās, uzlēca uz palodzes un nozuda tumsā.

Viktors brīdi stāvēja gluži kā apdullināts, bet pēc tam viņu pārņēma bailes. Viņš pieskrēja pie loga, gribēja aizturēt Baturu, pastāstīt un izskaidrot visu, taču uz jumta vairs neviena nebija. Tikai vējš šalca koku lapotnēs.

Viktors iemetās gultā un paslēpa seju spilvenā. Viņam šķita, ka aiz loga dzirdami čuksti: «Gļēvulis, melis, gļēvulis!»

Nē, tur tikai šalkoja vējš.

XIV nodaļa Vientulības skumjas. Viktors atstāj tēva mājas. Karļika nodevība. Saruna divatā ar Sondeju

Vēl šo dienu Karļiks Rudņoks nolēma pavadīt svaigā gaisā. Agri no rīta atnāca Maļinovskis, un Karļikam vajadzēja notēlot, ka viņš iet uz skolu. Tukšajā mugursomā viņš ielika maizes gabalu, desmit kartupeļus, nazi, sērkociņus un devās it kā uz stundām. Apgājis apkārt Vilku kalnam, Karļiks pāri laukiem devās uz mežu. Viņš gribēja uzmeklēt labi resnu priedi un atgriezt no tās mizas gabalu. Miza bija vajadzīga buru laiviņu pagatavošanai. Viņi ar Goļu bija norunājuši sarīkot buru laivu sacīkstes.

Sev par lielu brīnumu, Karļiks uz lauka ieraudzīja Jasi Stahurku. Viņš kopā ar tēvu raka kartupeļus. Šis fakts Karļiku uzmundrināja: tātad viņš nav vienīgais, kas kavē skolu.

Taču drošs paliek drošs — Stahurku gabalam Karļiks apmeta līkumu.

Mežā viņš uzdūrās lazdu biežņai. Riekstus gan neatrada, taču uzmanību piesaistīja taisnie, slaidie un lokanie lazdu zari. Karļiks kādreiz bija dzirdējis, ka no lazdām iznākot labu labie loki. Viņš izvēlējās vislabāko zaru un mēģinājumam iztaisīja vienu loku. Loka stiegru pagatavoja no auklas un savilka to spēcīgi, pēc tam izdrāza vairākas bultas. Ja varētu zēnus apbruņot ar šādiem lokiem un tad negaidīti pārsteigt Goļas sirotājus ar bultu krusu! Tā tik būtu uzvara!

Karļiks sāka šaut. Loks šāva krietnus piecdesmit metrus. Skrienot pakaļ bultām, Karļiks ievēroja, ka vienā pusē cauri mežam baigo debess. Viņš piesardzīgi pašķīra zarus.

Priekšā pletās liels klajums. Tā vidū aiz nožogojuma taisnās rindās auga jauni kociņi: ozoli, priedes un bērzi. Starp kociņiem staigāja mežsargs zaļā formā un divi strādnieki. Viņi dažus kociņus raka ārā un lika malā. Karļiks atkāpās. Viņš nevēlējās, lai viņu pamana. Tad viņš nolēma, ka laiks pusdienot. Pirmajam ēdienam nomedīs kādu putnu. Krietnu stundu Karļiks uzglūnēja putniem, taču neveicās. Atsacījies no kārotās putna gaļas, viņš centās nomedīt vismaz kādu neveiklu vārnu, taču arī tas nesekmējās. Vai nu loks nebija pietiekoši labs, vai arī vārnas pārāk manīgas.

Neko darīt, būs jāiztiek bez gaļas ēdiena. Tā vietā izceps kartupeļus. Medības ir samērā grūta māksla, bet kartupeļu cepšana neprasa nekādas gudrības. Goļa ar savu bandu katru dienu cep kartupeļus no sausiem lakstiem sakurtā ugunskurā. Laksti — kas tas par kurināmo! Karļiks uzkurs tādu uguni, kādu pasaule vēl nav redzējusi! Zaru te atliku likām.

Savilcis lielus, resnus zarus un iekuram salauzis sausākus zariņus, viņš uzkūra varenu ugunskuru un iemeta tanī visu savu kartupeļu krājumu. Karļiks ar labpatiku noskatījās, kā liesmas šaujas augšup un sprakšķ. Pēc minūtes zēns izrausa vienu kartupeli nomēģināšanai. Kartupelis bija melns kā nēģeris un tik karsts, ka svilināja rokas, toties smaržoja neizsakāmi kairinoši. Taču, kad Karļiks to pāršķēla, izrādījās, vidū tas vēl bija negatavs. Viņš piemeta malku. Pēc neilga brītiņa zēns atkal pabakstīja kartupeļus ar kabatas nazīti. Tie vēl joprojām bija cieti, pat cietāki nekā iepriekš …

«Pacietīšos,» Karļiks nodomāja un pietupās zem koka, lūkodamies uz sprēgājošo uguni. Nogaidījis dažas minūtes, viņš izjauca ugunskuru un ar koku izrausa no pelniem kartupeļus. Izvēlējies vislielāko, viņš mēģināja to pārgriezt ar nazi uz pusēm. Kartupelis nokraukšķēja — tas bija ciets kā akmens. Karļiks mēģināja ēst, taču veltas pūles. «Savādi,» viņš nodomāja. «Liekas, ka sadedzis.» Karļiks meta kartupeli pret koku.

Izsalcis un nikns viņš atlaidās sūnās. Mežs bija skumjš. Putni nedziedāja, vairums jau bija aizlaidušies uz siltajām zemēm. Reizumis tikai ieķērcās vārna vai iežadzinājās žagata. Ek, cik garlaicīgi! Tādi pārgājieni vienatnē nav interesanti. Ja būtu bijis ritenis! Bet to paņēma tēvs. Tagad ritenis droši vien atrodas Biskupcu mantu bagāžas glabātuvē. Rīt vajadzēs aizskriet uz skolu un paskatīties, kas tur notiek .. .

Karļiks nebija domājis, ka viņš tik ātri noilgosies pēc skolas. Un vispār, cik tas ir ērmīgi… Kad viņš sēž skolā, tad viņu vilktin velk uz mežu, bet, kad ir mežā, tad velk uz skolu. Ek, savāda gan tā dzīve!

Nogrimis tādās filozofiskās pārdomās, Karļiks pat nepamanīja pirmās lietus lāses, kas uzkrita uz galvas.

Mājās viņš atgriezās izmircis, notašķījies un nikns. Kādēļ un uz ko — to viņš pats nezināja.

Vakarā, kad Karļiks gludināja savas bikses, kāds nedroši piedauzīja pie durvīm.

Uz sliekšņa stāvēja Viktors. Karļiks ievilka viņu istabā un apbēra ar īstu jautājumu krusu:

—    Vai tu vairs neesi slims?

—    Nē.

—    Vai tu biji skolā?

—    Nē. Un tu?

—    Arī ne.

—    Kāpēc tu neatnāci pie manis?

—    Es biju divas reizes, bet mani neielaida pie tevis. Teica, ka tu esot ļoti slims.

—    Bleķis, es nemaz nebiju slims.

—    Tēloji, jā? Es arī gribēju, bet Maļinovskis aizdzina. Kad tu iesi uz skolu?

—    Es vairs neiešu skolā.

—    Ko, vai vispār vairs neiesi?

—    Jā. Es braucu prom. Tieši to es tev gribēju pateikt. Ja gribi, braucam abi kopā.

—    Tu aizbrauc? Bet… bet kādēļ tu brauc?

—    Es nevaru palikt šeit pēc visa tā, kas noticis.

—    Vai tāpēc, ka mēs aizbēgārh no stundām? Bet tas taču nav nekas liels! Zaķēns nolasīs morāli, pazeminās atzīmi uzvedībā — un tas ir viss.

—    Tas, ka mēs aizmukām, vēl nav nekas. Bet pēc tam notika daudz kas ļaunāks … Es esmu nāvīgi iepinies …

—    Nekā nesaprotu! Runā taču jēdzīgi!

—    Bet… vai tu mani nenicināsi un nevienam neteiksi?

—    Nē, neteikšu.

—    Nevienam pašam?

—    Nevienam.

—    Dod goda vārdu!

—    Nu, dodu, dodu.

—    Tu jau zini, ka es pašā sākumā meloju, it kā man sāpot nieres.

—    Nieres? Bet kā tev tas ienāca prātā? — Karļiks iesmējās.

—    To izdomāja Osuhs … Redzi, tas man bija izdevīgi.

—    Osuhs? Tas zāģis?

—    Jā. Es pats sākumā biju izbrīnījies. Nesapratu, Kādēļ tas viņam vajadzīgs* Vēlāk māte sāka kaut ko nojavist… Zini, viņai tādās reizēs smalka oža. Pēc tam atnāca tēvocis Mikolajs. No sākuma viņi strīdējās. Viņš kliedza uz māti, māte — uz viņu. Te pēkšņi māte uzskrien augšā pie manis ar zarainu nūju rokās un sāk kliegt, vai tā esot patiesība, ka es aizbēdzis no stundām un blandījies pa raktuvi. Nu, tad … nu tad es sameloju, ka tā nav patiesība. Tūlīt pēc tam atvilkās Osuhs un sacīja mātei, lai viņa neticot Mikolajam, jo mani esot aizsūtījuši uz raktuvēm, lai es palīdzētu kalnračiem izpildīt viņu saistības.

—    Ko-o? — Karļiks pielēca no krēsla.

—    Jā. Tā viņš teica. Tad māte atkal ar nūju pielec man klāt un jautā, vai tas tiesa.

—    Un tu? Ko tu atbildēji?

Viktors nolaida galvu.

—    Teicu, ka tiesa… Es taču nebiju domājis, ka ar to kādam kaitēšu, jo, nu padomā pats, — kas tad tur sevišķi ļauns? Nu, pasaki! — Viktors čukstēja. — Ja es būtu zinājis! Ja būtu zinājis! — viņš sacīja ar asarām acīs. — To visu viņi darīja tīšām, lai izgāztu kooperatīva organizēšanu… Pēc tam viņi no tā iztaisīja baumas, ka mūs no skolas dzīšot uz raktuvēm darbā.

Karļiks pārbijies skatījās uz Viktoru.

—    Tas vēl nav viss. Tad viņi sāka visiem stāstīt, ka tie zilumi un uztūkumi man esot no sišanas, jo es neesot gribējis strādāt un bēdzis prom, bet kalnrači mani noķēruši un …

—    Un ļaudis tam tic?

—    Daudzi noticēja. Šodien puse klases neaizgāja uz skolu.

—    Jā, patiešām, es uz lauka redzēju Stahurku.

—   Bet… bet vissliktākais ir … ir … Karļik, vai tu atceries, ko man solīji?

—    Atceros.

—    Tad klausies. Pie manis bija Batura un teica, ka viņa brālis sacījis, ja kooperatīva organizēšana pajukšot, tad tas būšot manas vainas dēļ.

—    Kāpēc?

—   Jo no šāsdienas sapulces nekas neiznāca. Klīst baumas, ka pans Sondejs bērnus pārdevis raktuvēm, un visi tikai par mums un raktuvēm vien runājuši un bijuši ļoti satraukti, tāpēc no sapulces nekas neesot iznācis. Ari pans Sondejs esot ļoti satraukts — tu taču zini, kā viņš gribēja, lai pie mums būtu kooperatīvs. Ek, Karļik, ja es to būtu zinājis agrāk! Bet vai tad es varēju iedomāties, ka viņi…

Karļiks nomākts klausījās.

—   Tagad pats redzi… — balss Viktoram ietrīcējās. — Es vairāk te nevaru … ne mājā, ne skolā .. . pats saproti…

Viktors aizgriezās un noslaucīja ar piedurkni degunu.

—    Bet varbūt visu izdosies nokārtot? — satriekts par dzirdēto, Karļiks čukstēja.

Viktors noraidoši pakratīja galvu.

— Bet nevar taču tā vienkārši ņemt un aizbraukt. Ko viņi par mums nodomās? Piemēram, pans Sondejs! Nē, tas ir briesmīgi! Un tas viss manis dēļ, — Karļiks pārbijies murmināja.

Pēkšņi viņš sāka ģērbties.

—    Taisies, Viktor, ejam! — viņš iesaucās.

—    Tu arī brauksi? — Viktors atdzīvojās.

—    Brauksim, bet tikai pie pana Sondeja!

—    Jucis esi, vai?

Bet Karļiks jau stūma Viktoru uz durvīm, steigā ģērbdams jaku.

—    Vai tu no tiesas? Bet kāpēc?

—    Izstāstīsim visu viņam, var būt, ka viņš dos kādu padomu. Sondejs ir brašs vīrs.

—    Ej! — Viktors pēkšņi izrāvās un laidās, ko kājas nesa. Tā tikai vēl trūka! Iekrist skolotāja nagos! Neko sacīt, ir gan tas Rudņoks labs draugs.

—    Viktor! Viktor! — Karļiks sauca viņam pakaļ.

Nemazinādams skrējiena tempu, Viktors atskatījās atpakaļ. Ieraudzījis, ka Rudņoks dzenas pakaļ, viņš ar strauju kustību palēca sāņus krūmājos un pukstošu sirdi pieplaka pie zemes. Biezā saaudzē un tumsa apslēpa viņu.

Vēl kādu laiku viņš dzirdēja Rudņoka saucienus, kas kļuva aizvien vājāki, un tad iestājās pilnīgs klusums.

No rīta, kad visi vēl gulēja, Viktors deva signālu Goļam, ievīstīja maizes gabalu, ko nebija apēdis vakariņās, kreklu un ziepes, pataustīja, vai kabatā ir nazis, ķemme un spogulītis, katram gadījumam paņēma arī saiti, zīmuli un burtnīcu un, tā apkrāvies, nolaidās zemē no jumta pa koku. Tad viņš pārkāpa pāri sētai un piegāja pie Goļas mājas. Nepagāja ne piecas minūtes, kad nočīkstēja vārtiņu eņģes un parādījās nomiegojies Goļa. i

— Kāpēc tu mani uzmodināji, vēl taču ir laiks? ļ

—    Klausies, Stefek, aizdod man simt zlotu.

—    Ko? — Goļa mitējās berzēt acis. — Jucis esi, vai?

—    Nejautā man nekā. Man jādodas prom.

—    Ahā! — Goļa noprotoši pasmaidīja. — Uzgaidi līdz pavasarim, brauksim kopā. Bet pārziemot, tici man, labāk mājās, pie večiem.

Viktors pakratīja galvu.

—    Nē, man tūlīt jābrauc … es … nu .. . pats zini… — viņš nosarka.

—    Jā-ā, — Goļa saviebās, — pārāk vēlu tu atcerējies mani. Bet tad, kad gatavojies ekspedīcijai, tad biji pavisam aizmirsis .. . Kāpēc tu tagad neej pie Rudņoka, ko?

Viktors atmeta ar roku.

—    Pie Rudņoka? … Ar Rudņoku visam beigas. Bet tu … vai tad tu esi aizmirsis mūsu norunu?

Slepenās savstarpējās palīdzības norunas devītajā paragrafā bija sacīts:

«Kad vienai no svarīgajām līguma slēdzējām pusēm būs apdraudēta drošība vai gods un tā būs spiesta atstāt Viļčkovas teritoriju, otrajai svarīgajai līguma slēdzējai pusei jāpiebiedrojas pirmajai, bet, ja tas ir apgrūtinoši, vismaz jāapgādā tā ar nepieciešamo ceļam un jāaizdod nauda biļetei.»

Goļa uzsita sarūgtinātajam Viktoram uz pleca.

—    Nebaidies, to es tikai tāpat vien … Es tevi, brālīt, nekad neatstāšu nelaimē. Uz kurieni gribi laist?

—    Pats vēl nezinu … laikam uz Novaja Hutu.

Goļa pakasīja pakausi.

—    Kur es raušu veselus simt zlotus?

—    Nu tad vismaz piecdesmit.

—    Tik daudz arī man nav.

—Dod, cik ir.

Goļa aizgāja, bet pēc brīža jau bija klāt un iedeva Viktoram divdesmit deviņus zlotus un trīsdesmit piecas kapeikas.

—    Tas viss, kas man ir. Krāju slēpēm, — viņš drūmi norūca.

Atsveicinājies no Goļas, Viktors devās uz sādžas lej galu. Viņš nolēma iesēsties vilcienā tikai nākošajā stacijā, Piekutovā, lai tādējādi slēptu pēdas.

Taču, pagājis pāris desmit soļu, viņš ieraudzīja Rudņoku. Tas nāca viņam pretī ar mugursomu plecos.

Viktors noslēpās aiz koka un skatījās.

Karļiks tuvojās Pociešeka mājai, kurā dzīvoja Sondejs. Vārtiņu priekšā zēns, saraucis pieri, brīdi šaubījās, tad pasita knipi un iegāja pagalmā.

«Nodevējs!» Viktors nikni nodomāja. «Aizgāja visu izpļāpāt. Bet solījās, ka neteiks.»

Atbīdījis acenes uz pieres, Sondejs ar apetīti tiesāja novārītu olu un piekoda rudzu maizi, kad pēkšņi durvis nedroši pavērās un cepuri rokā istabā ienāca Rudņoks.

Skolotājs uzbīdīja acenes atpakaļ uz deguna un, kā neticēdams savām acīm, raudzījās negaidītajā ciemiņā, pārsteigts par tik agru apciemojumu. Pazinis Karļiku, viņš brīdinoši noklepojās — tā tas šķita Karļikam. Zēns atskatījās uz durvīm, taču atkāpties bija par vēlu. Sondejs pastiepa roku un pabīdīja viņam krēslu.

—    Nu, nāc tuvāk, apsēdies … Ko tu man labu teiksi?

—    Es … es atnācu pateikt, ka nebiju divas dienas skolā.

—   Tas tik ir jaunums, — Sondejs nomurmināja, sālīdams olu. — Vai nekā interesantāka tev nav ko sacīt?

Karļiks apmulsa. Pavisam citādu viņš bija iedomājies šo sarunu ar Sondeju. Viņš nobažījies klusēja. Sondejs pacēla acis no olas un pētīja plāksteri uz Karļika deguna.

—    Izskaties tu ne visai… Ekspedīcija droši vien nebija veiksmīga, ko?

—    Jā, lūdzu, skolotāj, nebija veiksmīga.

—    Hm .. . bet kādēļ jūs īsti devāties uz šahtu?

—    Mēs gribējām apskatīties, kā tur ir.

—    Aha, apskatīties gribējāt…

—    Un bez tam .. .

—    Kas — bez tam?

—    Mēs gribējām atrast «Zaļo zāli».

—    Kas tā tāda?

Stostīdamies un rīdams vārdus, Karļiks izstāstīja leģendu. Pans Sondejs klausījās ar interesi. Pēc tam viņš klusēdams pabeidza ēst olu.

«Tūlīt piecelsies un iebaurosies,» Karļiks klusībā domāja, bailīgu skatienu sekodams skolotājam.

—   Vai zini, tā bija interesanta ideja, — slaucīdams lūpas salvetē, Sondejs pēkšņi sacīja. — Žēl, ka nekas neiznāca.

Karļiks aizdomīgi palūkojās skolotājā. «Tagad viņš mēģina mani paķert uz muļķa,» Karļiks nodomāja.

Pans Sondejs piecēlās un sāka spoguļa priekšā siet kaklasaiti.

—    Man šķiet, — viņš sacīja, skatīdamies spogulī, -— ka jūsu ekspedīcijā būs bijusi kāda kļūda . .. Par to vajadzētu padomāt. Sagatavojāties jūs tā, ka labāk nemaz nevar vēlēties. Jums bija gumijas zābaki un kalnraču cepures, ir ēdamais un lampa, pat laime jūs neatstāja un tomēr … nekas neiznāca. Par to patiešām derētu padomāt.

—   Taisnība, pan Sondej, kaut kas nebija tā, kā vajag, es pats to jūtu. Bet kas? — Karļiks teica satraukts.

—    Tas jau ir tas jautājums, — šausmīgi viebdamies, Sondejs iesēja kaklasaitē mezglu. — Klausies, — ko tu teiktu, ja mēs klasē par to pārspriestu?

Karļiks neuzticīgi paskatījās skolotājā. Viņš juta kaut kādas lamatas. Grib droši vien nostrostēt visas klases priekšā.

—    Kāda viņiem tur daļa? Tā ir mūsu darīšana, — Karļiks drūmi nomurmināja.

—    Jā! — pans Sondejs nopūtās. — Bet ja nu viņi uzskata, ka tā nav tikai jūsu darīšana vien? Un viņi ir pārākumā, nezinu, vai vērts jums diviem sanīsties ar visu klasi.

—   Vai.. . vai tāda apspriešana noteikti nepieciešama? — Karļiks ievaidējās.

—    Redzu, ka tu par manu plānu neesi visai sajūsmināts.

—   Lūdzu, skolotāj, labāk gan ne … — Karļiks lūdzoši sacīja.

—    Baidos, ka jums neizdosies izbēgt no tā. Visi pārjums vien runā, — Sondejs teica līdzjūtības pilnā balsī. — Tu taču zini, kādas baumas klīst, Tad jau labāk uzreiz visam pielikt punktu, nekā pēc tam jūs visu laiku neliktu mierā.

Karļiks, joprojām nebūdams pārliecināts, klusēja.

—    Redzi, Karļik, stāvoklis ir sekojošs: par to, ka jūs aizbēgāt no stundām un trīs dienas neieradāties skolā, direktors uzliks jums sodu. Tas ir pats par sevi saprotams, un tu droši vien jau ierēķināji to ekspedīcijas izdevumos …

—    Jā, — Karļiks nočukstēja.

—   Ļoti labi. Bet mēs abi arī saprotam, ka ar to vēl viss nav beidzies. Runa ir par to, ka ekspedīcija nav izdevusies un par jums sāks zoboties. Tu jau zini, kā mēdz būt, ja kādam

kaut kas neizdodas. Tādi jau ir tie cilvēki — tiklīdz kādam kaut kur neveicas, tā tūlīt visi metas virsū.

Karļiks nopūtās. Jā, Sondejs pazīst dzīvi.

—    Taisnība, pan Sondej, Batura noteikti zobosies … jo viņš pats gribēja noorganizēt ekspedīciju uz šahtu, un turklāt viņš ir dusmīgs uz mani par sienas avīzi. Un Goļa arī laikam dusmojas, ka mēs viņu neaicinājām līdzi.

—    Nu, redzi nu! — Sondejs norūpējies norūca, soļodams pa istabu. — Bet pats ļaunākais ir tas, ka par jums klīst visvisādas baumas: piemēram, ka jūs no bailēm gandrīz vai zaudējuši prātu, esot skraidījuši pa visu raktuvi un klieguši: «Izvediet mūs no šejienes, te ir tik tumšs!»

Karļiks nobālēja.

—    Meli! Kā viņiem nav kauna tā melot? … — viņš iesaucās asaru pilnām acīm.

—    Tā runā.

—    Bet jūs taču tam neticat?

—    Nē, es neticu.

—    Un jūs pasacīsiet to viņiem?

—    Kad būs apspriešana, pateikšu.

—    Labi, tad lai ir arī tā apspriešana, tikai jūs esiet mūsu pusē, skolotāj, — jā?

—    Pats par sevi saprotams, es taču esmu par ekspedīciju.

—    Jūs? — Karļiks aizdomīgi palūkojās skolotājā, vai viņš nezobojas.

—    Žēl tikai, ka jūs to sarīkojāt tādā slepenībā, — Sondejs ierunājās. — Vajadzēja atnākt, pateikt. . .

—    Vai tad jūs būtu nācis mums līdz? — Karļiks diplomātiski jautāja.

—    Protams.

Karļiks norūca kaut ko zem deguna, bet klusībā pie sevis nodomāja: «Tā tikai trūka! Ekspedīcija kopā ar skolmeistariem! Kā viņi to nesaprot, ka bojā mums visu prieku? Turētu mūs pie rociņām . . . varbūt pat liktu iet pa pāriem un vajadzētu klausīt. Pans Gondera liktu meklēt pirmdzīvniekus, bet pans Sondejs pārbaudītu ģeoloģijas zināšanas.»

—    Jūs droši vien baidījāties, ka mēs traucēsim, — Sondejs pasmaidīja, itin kā uzminēdams Karļika domas.

—    Jā, — zēns apjucis atzinās.

Tas nav pareizi. .. nemaz nav pareizi. . . Viena lieta ir stunda jeb ekskursija, bet cita — ekspedīcija. Ja jau eks

pedīcija, tad ekspedīcija. Es nekur nejauktos un varbūt varētu būt jums pat noderīgs. Pati par sevi šāda ekspedīcija nav nekas slikts, var teikt, tā ir pat lieliska! — Sondejs uzsita sev pa celi. — Ļaunākais te ir tas, ka jūs aizbēgāt. Arī tā bēgšana būtu tikai pusbēda, bet dzīvē jau tā mēdz būt, ka vienam nepareizi spertam solim seko otrs, tad trešs, un tā izveidojas vesela neveiksmju un kļūdu ķēde. Daži tādos gadījumos saka, ka viņus vajājot liktenis, bet liktenis te nav vainīgs, tā ir parastā sakarība. Iekustini vienu akmentiņu un skaties — nogrūs visa klints. Cilvēki jau sen to novērojuši, tāpēc arī mēdz sacīt, ka nelaime nenāk viena. Lieta tā, ka neveiksme ir ļoti spurgulaina, un vienai neveiksmei ļoti ātri pieķeras klāt citas. Vai saproti, par ko es runāju?

—    Saprotu.

—    Bet pašu ļaunāko es dabūju zināt tikai vakar . .. Jā, bet kas tad noticis ar tavu biedru?

—    Ar Viktoru? /

—    Jā, ar Viktoru. /

Karļiks klusēja, nokāris galvu.

—    es lūdzu, laiy Batura viņu apciemo, — pans Sondejs piemetināja. — Baiaos, ka Viktoru neiepin kādās nebūšanās. Gadās reizēm, ka cilvēks, bēgdams no mazām nepatikšanām, iekuļas vēl lielākās. Vai saproti?

Pēkšņi durvis atvērās, un istabā ar slotu rokās ienāca pati Pocieškova.

—    Vai tad jūs, pan skolotāj, šodien uz skolu neiesiet, vai?

Pans Sondejs izvilka no kabatas pulksteni.

—    Te tev nu bija — bez vienas minūtes astoņi! — viņš norūca. — Skolā domās, ka arī es esmu devies ekspedīcijā.

Viņš steidzīgi uzlika platmali un, stumdams Karļiku pa priekšu, izskrēja no istabas.

Pēkšņi viņi abi apstājās. Pie vārtiņiem stāvēja Stopa.

—    Viktors! — pans Sondejs iepriecināts paņēma viņu zem rokas. — Cik labi, ka tu atnāci. Tagad mūsu apspriede noteikti izdosies. Zini, mēs ar Karļiku nolēmām sarīkot lielu apspriedi sakarā ar jūsu ekspedīciju.

—    Zinu, es visu dzirdēju, — Viktors nočukstēja.

—    Aha, — Sondejs sacīja apstādamies. — Un gribēji laikam man vēl ko pateikt?

—    Jā, — Viktors nodūra acis.

XV nodaļa Mākoņi savelkas! Noklausītie jaunumi. Baturas dienasgrāmata. Klases tiesa

Dažas minūtes vēlāk sādžinieki bija par lieciniekiem šinī apkārtnē diezgan maz piekoptai sporta disciplīnai — četri simti metru šķēršļu joslas pārvarēšanai, lecot pāri žogiem, — ko veica kalsnējs, plikpaurains seniors divu junioru pavadībā. Žēl, ka tas nenotika vērtēšanas komisijas klātbūtnē, jo tad visi trīs sportisti noteikti būtu nolikuši sporta normas.

Kaut gan viņi devās pa taisnāko ceļu, lēkdami pāri žogiem, lai nebūtu jātaisa līkums pa šoseju, tomēr viņi nokavēja krietnas piecas minūtes. Turklāt uz sliekšņa (ak, bargais liktenis!) viņi gandrīz saskrējās ar direktoru Zajončkovski.

Ieraudzījis abus zēnus, direktors bija tik ļoti pārsteigts, ka no rokām tam izkrita klases žurnāls. Bet, kad Viktors noliecās, pacēla žurnālu un, apslaucījis to, pasniedza viņam, direktors pavisam apstulba.

— Veicīgāk .. * veicīgāk … stunda jau sākusies, — Sondejs pastūma zēnus. Viņš pavēra sestās klases durvis un pabāza galvu.

—   Atvedu jums pazudušos grašus, — viņš griezās pie pana Steļmaha.

Pans Steļmahs saņēma zēnus bez sevišķas sajūsmas. Skolēni lūkojās uz viņiem kā uz miroņiem, kas augšām cēlušies. Karļika un Viktora agrākās vietas bija aizņemtas. Viņi gribēja aizdzīt iebrucējus, bet skolotājs Steļmahs lika viņiem ieņemt pēdējo — brīvo solu. Taču ļoti drīz skolotājs dabūja rūgti nožēlot savu nepārdomāto rīcību. Visi skolēni skatījās atpakaļ. Stunda nevienu vairs neinteresēja. Vienīgi abi vaininieki, Karļiks un Viktors, rādīja tik nopietnas sejas, cik vien varēja, un izlikās, ka viņus stunda ārkārtīgi aizrāvusi. Taču, jau iedomājoties vien, kas viņu šodien gaida, abi sirds dziļumos drebēja.

Starpbrīdī viņi gribēja nemanīti izslīdēt no klases un noslēpties kaut kur skolas pagalmā, taču nepaguva nokļūt līdz durvīm, kad no visām pusēm jau tos aplenca biedri.

—    Vai taisnība, ka jūs šahtā vēžus ķērāt? — Miksa sauca.,

—    Nē, viņi ar deguniem stūma vagonetes, paskaties, kāds nospiedums uz deguna, — Joņecs pārlaboja viņu. Karļiks rāvās uz durvīm, taču tās jau bija nobloķētas.

—    Nu… ko, vai atskaiti nolasīsiet? — Miksa zobojās.

'— Runā, ka jūs no bailēm esot skraidījuši kā negudri…

—    Un Karļiks pinkšķējis: «Gribu pie papiņa, šeit ir tu-uumšs!» — Jadzja iepīkstējās.

Karļiks metās viņai virsū, bet Jadzja aizslēpās aiz draudzenēm.

Batura tam visam sekoja, stāvēdams malā.

—    Es zināju, ka viņi ir zaķpastalas, — viņš beidzot sacīja, — bet nezināju, ka ari tādi cūkas. Strādniekus nomelnojuši, lai paši kaut kā izgrozītos …

Tas bija par daudz. Karļiks un Viktors metās Baturam virsū ar dūrēm.

Pārējie spiegdami bailēs atkāpās. Batura, ne pa jokam nobijies no tāda pretinieka niknuma, izskrēja no klases, taču arī šeit abi aizvainotie viņu panāca un, nemaz nevērodami zvanu, velēja, cik jaudas. Šādus apskaitušos un zvērīgus viņus ieraudzīja pats Zajončkovskis. Direktors maigi satvēra abus zēnus aiz ausīm un, ievedis klasē, nostādīja kaktā.

Zēni bija gaidījuši, ka direktors kliegs, uzskaitīs visus' viņu grēkus, sākot ar bēgšanu un bastošanu no stundām, taču viņš, ātri elpodams, tikai noteica:

—    Jūs esat nelabojami. Vēl neesam tikuši galā ar vienu pārkāpumu, kad krājas jau citi. Varbūt vajadzēs jūs izslēgt no skolas. Tā jūs drīz nonāksiet līdz labošanas iestādei.

«Labošanas iestāde!» . . . Tas bija kaut kas jauns. Tādi draudi nekad vēl nebija dzirdēti Viļčkovas skolā. Klasē iestājās baigs klusums.

Taču zēnu likstas sākās tikai tagad. Smagākais trieciens viņus sagaidīja nākošajā stundā. Pans Sondejs, kura stundai bija jānotiek, neatnāca. Viņa vietā Steļmaha pavadībā ieradās kāds vīrietis ar portfeli un runāja par līdzekļu vākšanu Varšavas atjaunošanai.

Karļikam un Viktoram dūša pavisam saplaka. Tātad Sondeja plāns vējā. Tagad diskusija par viņu ekspedīciju nenotiks, un Sondejs nevarēs viņus aizstāvēt. Bet rīt? Rīt varbūt viņi jau atradīsies labošanas iestādē . . .

Nākošajā starpbrīdī visu skolu aplidoja ziņa, ka Rudņoks un Stopa tikšot sūtīti uz labošanas iestādi. Neviens lāgā nezināja, kas tā labošanas iestāde tāda īsti ir, tādēļ izvirzījās dažnedažādi minējumi. No visām klasēm nāca aplūkot zēnus, kurus bija nolemts sūtīt uz labošanas iestādi.

Atnāca arī Goļa.

—    Nu, tevi noķēra vai tu pats notrusījies un neaizbrauci? — viņš griezās pie Viktora.

—    Pats atnācu.

—    Neķer bebrus sausā dīķī, — Goļa pamirkšķināja ar aci. — Galu galā tas arī nav svarīgi. Es dzirdēju, ka jūs gribot ielikt labošanas iestādē? — Goļa, degdams aiz ziņkārības, knibināja pūkas uz zoda. — Mans brālēns tur ir bijis.

—    Kas tā par iestādi ir?

—    Kaut kas līdzīgs tuptūzim.

—    Tur sit?

—    E … tas būtu sīkums, — Goļa atmeta ar roku, — viņiem daudz labākas metodītes: tur, brālīši, paņem tādās spīlēs, ka ne brītiņa brīva …

Viņš pavilka sāņus pārbiedēto Viktoru un Karļiku.

—    Es jums ieteicu laisties, kamēr nav par vēlu!

—    Laisties?

Nu! Kas tad cits jums atliek? Jūsu stāvoklis nāvīgi drūms. Cilpa savelkas! — Goļa noslēpumaini čukstēja. — Vai jūs zināt, ka šteigers,' tas Maļinovskis, no paša rīta bija pie Gonderas?

—     Nē . . . nevar būt, tu lej! — Karļiks ne pa jokam no-> bijās.

—     Dieva goda vārds, — Goļa iezvēla sev pa krūtīm. — Šteigers bija pie Gonderas, bet Gondera tūlīt pēc tam aizgāja pie Sondeja. Saostās. Un, ja jau raktuve ar skolu iet uz vienu roku . .. tad, brālīši, bēdīgas izredzes.

—     Nevar būt, es neticu. Maļinovskis ir pašu zēns, — Karļiks iebilda.

—     Pašu vai ne, bet es neriskētu. Veči vienmēr turas kopā pret mums.

—     Nav tiesa! Tā tu nerunā. Piemēram, Sondejs ir ar mums. Viņš visu saprot. Mēs bijām pie viņa un . . . un . . . — Karļiks nosarka. — Nē, Sondejs mūs nemānīja. Viņš nevarēja melot! — viņš izkliedza, valdīdams asaras.

—     Stulbais! Jūsu liktenis jau izlemts. Es gan negribētu būt jūsu vietā, — Goļa nopūtās un aizgāja, atstādams zēnus pilnīgā neziņā.

Otrdienās skolotājam Steļmaham pie sestajiem ir arī pēdējā stunda: bez poļu valodas viņš māca vēl vēsturi. Uz pēdējās stundas beigām pans Steļmahs mēdz bieži skatīties pulkstenī. Panam Steļmaham ir kuņģa jēlums, un tādēļ viņš var ēst tikai putriņas, tumītes un pienu. Visa skola jūt viņam līdzi. Tāds liels vīrs, bet jāēd kā zīdainim. Tādēļ viņš vienmēr ir izsalcis un nekad nevar sagaidīt pusdienas.

Taču šodien pēc pēdējās stundas viņš neskrēja uz pusdienām, bet, savilcis seju sāpīgā grimasē, čāpoja pa trepēm uz augšu.

Pedagoģiskā sēde! Šī vēsts sestajā klasē iespēra kā zibens.

Visi skatījās uz Karļiku un Viktoru. Skaidrs! Citādi tas arī nevarēja beigties. Daži ļaunprātīgi smīnēja.

Tā viņiem vajag. Par daudz gudri gribēja būt.

Taču ļoti drīz šie smīniņi pagaisa, un visus pārņēma stindzinošas bailes.

• Pagalmā iedrāzās Goļa un pavēstīja pašu jaunāko.

— Runa nav vienīgi par Rudņoku un Stopu, — viņš elsa. — Tas skars jūs visus! Visu sesto ņem uz grauda! Savām ausīm dzirdēju, kā skolmeistari sarunājās. Zaķēns baigi nikns. Viņam jau sen uz jums zobs, un tagad viņš jūs ņems priekšā ģenerāli!

—    Ko tas nozīmē — ģenerāli? — Stahurka bailīgi vaicāja.

—   Tas nozīmē. — visus kopā un katru atsevišķi jeb citiem vārdiem — vispārējā mazgāšana.

Sestajiem dūša pavisam saplaka. Patiešām, direktors Zajončkovskis viņus nemīl. Iemeslu tam netrūkst. Sestajā klasē laikam neatradīsies neviens tāds, kam uz sirdsapziņas nebūtu grēka. Sen senīm krājās, taču tagad acīm redzot sakrājies par daudz — vadzis lūzis.

Šinī dienā puse sesto neaizgāja uz mājām. Zēni satraukti gaidīja pagalmā, grozījās gaitenī un uz trepēm, daži pat devās augšup. Goļam bija taisnība. Tur gatavojās kaut kas nelabs, jo citādi Kropa, kas rosījās ar slotu tukšajās klasēs, nebūtu tik labā omā. Pretīgais vecis! Reizi pa reizei viņš paskatās pa logu un ņirdzīgi smīn. «Dabūjāt, ko gribējāt» — liekas, skaidri teica viņa piemiegtās kaķa acis. Ja skolotāji Kropam jautās, viņš gan pratīs sastāstīt un pieliks vēl klāt… Ar vislielāko prieku viņš tos noslaucītu no zemes virsas. Kropa atmaksās viņiem par to avīzē ievietoto dzejolīti un zīmējumu, kur viņš bija attēlots ar ausi pannas lielumā un pudeli.

No šīm drūmajām domām zēnus iztraucēja direktora skarbā balss:

—   Kas te par sapulci? Ko jūs stāvat gaitenī? Marš, uz mājām!

Zēni izklīda… Taču nevienam ne prātā nenāca iet uz mājām, kad tur, augšā, tika izlemti viņu likteņi.

Tiklīdz uz trepēm bija noklusuši direktora soļi, drošākie ar Miksu priekšgalā drāzās augšā.

Viņi nenonāca līdz otrajam stāvam. Pavisam negaidīti viņiem virsū uzkrita Kropas slota. Viņš ar nolūku bija noslēpies. Tā ir viņa metode. Pārbiedētie zēni noskrēja lejā un atskatījās. Kropa smējās, apmierināts, ka viņam bija izdevies iedzīt zēniem bailes.

Tādā kārtā zēni labu pusstundu nekā jauna neuzzināja. Par laimi, Kropa beidzot bija spiests atstāt savu posteni.

No ciema padomes telpām, nosvīdis un pogādams vaļā krekla apkaklīti, izšāvās Kupšča.

—   Pan Kropa, aizskrieniet pēc alus! Kas tie par ļaudīm, dievs apžēlojies!

Blakus Kupščam grozījās apmeklētājs ar cepuri rokās.

Kropa neapmierināts kāpa lejup un, ejot prom, draudēja zēniem ar slotu, taču tagad viņš varēja draudēt, cik tīk.

Miksa jau bija pie durvīm un, piespiedis ausi, klaustjās, betAIoņecs skatījās pa atslēgas caurumu.

—    Nu, kas? Kas ir? — zēni, ziņkārībā degdami, prašņāja.

Miksa meta ar roku, lai netraucē.

—    Nekā nevaru saprast… aha … tagad runā skolotājs Sondejs … Par Rudņoku runā un par Stopu, un par mani, — Miksa nosarka. — Aizstāv mūs … visu klasi aizstāv! — viņš starodams pagriezās pret zēniem.

—    Urā! Sondejs aizstāv mūs! — šī ziņa ar telegrāfā ātrumu noskrēja pa trepēm, no trepēm gaitenī, no gaiteņa — pagalmā. Visi ar sajūsmu atkārtoja šo negaidīto vēsti.

Bāls no uztraukuma Karļiks saspieda Viktora roku.

—   Redzi nu … Sondejs nemeloja. Viņš nemānījās, — Karļiks satraukts čukstēja.

Iedrošināti zēni uzkāpa pāris kāpienu augstāk.

Tikmēr «telegrāfs» pie durvīm sniedza aizvien jaunas un jaunas ziņas.

—    Par mums runājuši partijā… Gondera ar Sondeju bijuši komitejā… Tur teikuši, ka skolotāju nedrīkst atraut no stundām … Šo jautājumu apspriedīs vietējās ciema padomes prezidijā.

Ziņas cita pēc citas zibeņātri izplatījās starp zēniem un izsauca dzīvu domu apmaiņu.

—    Cst… klusāk, — Miksa nervozēja. — Nekā nevar dzirdēt… Tagad runā kaut ko par vienību …

—    Par vienību? Ko, mums būs vienība? — cits caur citu jautāja zēni, no uztraukuma degošiem vaigiem.

—    Klusāk … Gondera kaut-ko skaidro …

—    Ne … nesaprotu, ko viņš tur saka … «Garlaicība — tā ir kontrrevolūcija … Viņi alkst piedzīvojumu … Nekas pasaulē to nespēs izmainīt… Zēni slāpst nost…»

—    Ko, ko viņš teica?

—    Ka mēs slāpstot nost.

—    Nesaprotu …

—    Klusu … Tagad atkal kaut ko par vienību runā. Sondejs jautā, kā būšot ar vadītāju.

Zēni nenovērsa skatienu no Miksas. Viņš klausījās ļoti uzmanīgi, te pēkšņi atgāja no durvīm un vīlies atmeta ar roku.

—    Ek, nekas tur neiznāks!

—    Kāpēc?

—    Ko tur runāt! Uzspēra gaisā, brālīši. Sondejs tikai noteica: «Pēc vēlēšanām vajadzēs padomāt, varbūt mēs paši saviem spēkiem tiekam galā …» — tas nozīmē — paši varēs noorganizēt vienību, un ar to punkts un āmen … nu jau runā par kaut ko citu.

Zēni izteica savu vilšanos, te pēkšņi Joņecs viņus apklusināja.

—   Miers! Tagad atkal kaut kas interesants. Lūk, Zajončkovskis piecēlās. Viņš skaļi sakļa:

«Tas ir trako nams . . . disciplīnas graušana . . . nekādas peda . .. peda .. .»

—    Pedagoģiskās, — Karļiks pateica priekšā.

—   Jā … pedagoģiskās modrības, — Joņecs uzbudināts atkārtoja. — Bet tagad par tevi, Miksa.

—    Par mani? — Miksa pieklupa pie durvīm.

.. . Zajončkovskis soļo pa klasi, rokas salicis uz muguras.

—    Jūs, kolēģi, labi zināt, ka es esmu miesas sodu pretinieks, — viņš sacīja skumjā balsī. — Es nekad neesmu tos pielietojis un arī nepielietošu. Taču mūsu pašreizējais stāvoklis tādēļ tik smags, ka zēni jūt respektu vienīgi pret siksnu. Nosloksnēt tā labi pamatīgi šādu Stopu vai Miksu — uzreiz kļūs mīksti.

Miksa no uzbudinājuma norija siekalas un klausījās tālāk.

—    Ja jūs, kolēģi, zinātu, — direktors vilka tālāk, — kā šie palaidņi strādā mājās, jūs noteikti izbrīnītos. Mājās viņi ir mīlīgi un paklausīgi kā trusīši. Kad es reiz Miksas tēvam teicu: «Jūsu dēls ir īsts bokseris,» — viņš negribēja ticēt. «Nevar būt, mājās viņš man ne pušplēsta vārdiņa nesaka pretī,» — lūk, ko viņš teica. «Bet vai jūs viņu mizojat?» — «Nu, kad vajag, tad mizoju ar,» viņš atbild. Un Miksa nav izņēmums. Joņecs, piemēram, mājās auklē piecus mazuļus. Bet Stopa? Jūs varbūt neticēsiet, bet šis zēns, kas stundā nevar nosēdēt mierīgi ne piecas minūtes, mājā veselām stundām plucina spalvas. Un ne jau tāpēc, ka šī nodarbība būtu interesantāka par, mācībām.

—   Nesaprotu, — Sondejs sacīja, rotaļādamies ar tintnīcu.

Ko jūs nesaprotat?

Es nesaprotu^, — Sondejs pasmaidīja, — kādēļ jūs gribu I, l<ii Stopa kļūtu padevīgāks?

Kā tā? — direktors brīnījās.

—    Mūsu audzināšanas mērķis nav izaudzināt jaunatni par mīkstmiešiem. Atgādināšu, ka tieši mīkstmieši izveido čaulu un noslēpjas tanī.

—    Ko mēs, piemēram, redzam pie gliemežiem un gliemjiem, — Gondera nopietni piebilda.

Direktors pietvīka.

—    Zooloģiski joki te pavisam nevietā. Palūgšu izturēties nopietni! Sestā klase ir slikta, un tādēļ nopietni jāpārrunā tās audzināšanas metodes.

—    Slikta? Es tam pilnīgi nepiekrītu, — Sondejs skaļi teica. — Tā ir vērtīga klase … Viņi ir neparasti zēni. . .

—    Neparasti palaidņi, tam es piekrītu, — Steļmahs rūgti pasmaidīja.

—   Arī palaidņi, es nestrīdos. Taču viņi ir spējīgi, zinātkāri, ar plašām interesēm. Par to liecina kaut vai šī pati «ekspedīcijā» uz raktuvēm. Sakiet, lūdzu, kolēģi, — kurš no mums viņu vecumā bēdzis uz raktuvēm? Mēs bēgām uz mežu, uz pļavu .. .

—    Atvainojiet, es nebēgu, — pans Steļmahs bargi iebilda, — lūdzu, nevispāriniet. Un es brīnos, kolēģi, ka jūs gribat attaisnot tik acīm redzamu pārkāpumu.

—    Nē, es negribu attaisnot.. . Bet. .. sakiet, kolēģi, — vai tā patiešām ir tikai viņu vaina? Un mūsu ne?

Direktors Zajončkovskis, rokas salicis uz muguras, uzbudināts soļoja pa klasi.

—    Kolēģis Sondejs vienmēr stāvējis šo resgaļu pusē. Nu ko … Tas nekā nemaksā, bet es labprāt palūkotos, kā izskatītos sestā klase, kad viņš būtu tās audzinātājs.

—    Nu, var būt, ka nemaz tik slikti arī neizskatītos, — Sondejs aizskarts sacīja.

—   Kāpēc tad jums neuzņemties šo pienākumu, vieta ir brīva, — direktors ironizēja.

—    Jūs ļoti labi zināt, ka esmu pārslogots.

—    Tā, protams, ir atrunāšanās. Vieglāk ir dot ģeniālas pamācības. Bet jūs, lūdzu, praksē parādiet savas metodes! Palūkosimies, cik tālu jūs ar tām nonāksiet! Kā tad būs, kolēģi, baidāmies, vai?

Sondejs cieši skatījās uz tintnīcu.

—   Labi, es .uzņemos sestās klases audzinātāja pienākumus! — viņš pēkšņi sacīja, paceldams galvu.

mk

—    Jūs jokojat, — direktors pārsteigts sacīja. — Jūs, kolēģi, laikam neaptverat…

—    Lieliski aptveru …

—    Nē … es nevaru pieļaut tādu riskantu eksperimentu!

—    Bet jūs pats taču man to piedāvājāt.

—    Jūs taču neņēmāt to nopietni?

—    Tieši otrādi, mēs, šķiet, runājām ļoti nopietni.

Direktors norūpējies berzēja rokas.

—    Teikšu jums atklāti: jūs netiksiet galā. Tur vajadzīgs skolotājs, kas spēcīgs kā vērsis. Jums nav iespēju, kolēģi.

—    Dzīvosim — redzēsim.

Iejaucās arī pārējie skolotāji. Pāris minūtes visi sparīgi strīdējās. Beidzot direktors, berzēdams rokas, vērsās pie Sondeja:

—    Tātad — jūs paliekat pie sava nodoma?

—    Jā!

—    Un jus pusgada laikā apņematies viņus uzvest uz ceļa?

—    Gada laikā.

—    Es nevaru pieļaut, ka klase zaudē veselu gadu.

—    Lai iet, pusgada laikā.

Pans Steļmahs neuzticīgi skatījās pāri briļļu stikliem.

Direktors pamāja viņam:

—    Ieprotokolējiet, kolēģi Steļmah.

Pēkšņi direktors aprāvās un ieklausījās. Līdz viņa ausīm no gaiteņa atplūda kaut kādi kliedzieni.

Vēsts, ka Sondejs uzņēmies sestās klases audzināšanu, sesto starpā izraisīja vētrainu sajūsmu. Vienīgi Miksas kompānijā pacēlās balsis, ka Gondera būtu bijis labāks. Nu, bet Sondejs arī nav slikts. Viņš taču viņus bija aizstāvējis.

—     Es jau tev sacīju, ka Sondejs — tas ir ko vērts! — Viktors starodams teica Karļikam.

-— Paliec klusu, citādi vēl izdzirdēs, — Miksa un Joņecs, kuri vēl joprojām klausījās pie durvīm, šņāca.

Tanī pašā acumirklī direktors atvēra durvis un uzskrēja virsū pārsteigtajiem zēniem.

—     Kas tad tas? Kā tad, sestie… Klausījās. Lūdzu, esiet tik laipns, kolēģi Sondej! — Sondejs iznāca no klases, taču zēnu vairs nebija. Viņi bija kā ar slotu aizslaucīti. Tikai no apakšas skanēja daudzu kāju steidzīga dipoņa.

Zajončkovskis satraukts aizcirta durvis.

—    Lūk, jūsu lolojumi, pan Sondej, — viņš iešņācās.

NO BATURAS DIENASGRĀMATAS

Man ir jau trīspadsmitais gads, un es mācos Viļčkovas skolas sestajā klasē. Mans tēvs bija kalējs un mans vectēvs arī. Bet tagad mūsu smēde ir aizslēgta un māte tur žāvē veļu, bet tēvs strādā par atslēdznieku raktuvju darbnīcās, un viņš nekaļ vairs pakavus un neapkaļ ratus, tikai taisa kalnračiem dažādus rīkus.

Ādams, mans vecākais brālis, arī ir kalējs un arī strādā raktuvē. Bet bez viņa man ir vēl trīs brāļi un viena māsa — Aneļka. Viņi visi jau izgājuši ļaudīs. Petreks pat ir partijas komitejas un ciema padomes loceklis, un viņš uzstājas katrā sapulcē. Turklāt viņš vada visu mūsu saimniecību un apsaimnieko to morgu [2] zemes, kas mums ir.

Franeks dienē aviācijā un lido ar reaktīvajām.

Staseks mācās Bitomas tehnikumā un droši vien būs šteigers.

Reizēm es viņus visus apskaužu, pat Aneļku (kaut gan viņa ir skuķis), jo viņa mācās Censtohovas inženieru skolā. Un, lai gan viņa izvēlējusies garlaicīgu, tikai skuķēm piemērotu fakultāti — tekstilfakultāti, tomēr ir mani pārtrumpojusi, jo es pagaidām eju vēl tikai pamatskolā un mācos tikai daļskaitļus. Tas tādēļ, ka esmu pats jaunākais. Bet būt jaunākajam ģimenē — tas nemaz nav patīkami. Viņi visi ir jau lieli, un katrs ir kaut kas. Vienīgi es vēl neesmu nekas, un viņi mani uzskata par mazuli. Tas mani nāvīgi kaitina, jo es nebūt neesmu maziņš un augumā esmu tikpat liels kā skolotājs Gondera, un bez tam es esmu spēcīgākais klasē: pat Goļa no septītās, kaut gan viņam ir piecpadsmit gadu un viņš ir jau gandrīz pilnīgi pieaudzis, nevar mani nolikt uz lāpstiņām.

Es nolēmu vest šos pierakstus, jo pie mums, skolā, notiek dažnedažādi jandāliņi, bet citādi tie nekad nekļūs zināmi vēsturei. Taču tā nebūs dienasgrāmata, jo dienasgrāmatas raksta meitenes. Tādas kā Stikla Zosja, un tad viņas tur saraksta visādas muļķības: ko katra teikusi, kā bija apģērbusies un ko redzējusi sapnī. Bet es rakstīšu tikai pašus svarīgākos notikumus un pilnīgu patiesību, un to, kas mani kaitina.

Mans nodoms ir kļūt par lielu racionalizatoru (tas bija pārsvītrots un virsū uzrakstīts «izgudrotāju»). Kad es nomiršu, par mani mācīsies skolās un rakstīs grāmatas. Grāmatās par zinātniekiem ļoti maz raksta par to, ko viņi darījuši, kad bijuši bērni (šis vārds bija pārsvītrots un virsū uzrakstīts «jaunieši»), tādēļ es nolēmu pierakstīt, lai rakstniekiem būtu materiāls.

Un, beidzot, es rakstīšu arī tādēļ, ka bieži dusmojos, bet. Sondejs sacīja, ka dusmas iesūcoties papīrā, — jāpārbauda, vai tas patiesība.

Visvairāk mani kaitina tas, ka pie mums, skolā, nav skautu vienības.

Citās skolās visur ir, un arī «Jauno pasaulē» un «Liesmiņā» [3] es lasīju par tādām vienībām, \ikai pie mums nav, jo nav cilvēka, kas varētu būt par vadītāju. Tā tas velkas kopš pagājušā gada.

Pavasarī, kad redzēju, ka no tā nekas prātīgs neiznāks, es pats nolēmu organizēt vienību. «Pierakstieties pie manis,» es teicu. Un izkāru krāsainu paziņojumu. No jaunākajām klasēm daudzi pierakstījās, bet no mūsējās tikai Stahurka, jo viņš ir mans draugs, pārējie negribēja pierakstīties, jo baidījās, ka es viņus sākšu komandēt, — tā viņi man pateica. Bet tie mazie, kuri bija pierakstījušies, uzreiz mani apstāja un jautā:

—    Batura, bet vai bumba būs?

—    Bet vai sarkanus kaklautus dabūsim?

—    Dabūsiet!

Visu viņiem apsolīju. Tad pierakstījās deviņdesmit zēnu. Otrajā dienā mēs ar Stahurku noorganizējām sanāksmi. Atnāca visi kā viens, bet ierindā negribēja stāties, tikai bļāva:

—    Dod mums sarkanus kaklautus un bumbu!

—    Bet, brālīši, — es viņiem saku, — no kurienes tad es visu to uzreiz ķeršu? Neesmu jau kapitālists, ka varētu jūs apgādāt ar kaklautiem un bumbām. Krājkasīte tukša, vispirms, brālīši, vēl jānopelna.

Aizsūtīju viņus vākt zāļu tējas, jo biju lasījis, ka ar to var labi nopelnīt un citi skauti tādējādi sakrājuši pilnas krājkasītes. Veselu pēcpusdienu dzenāju mazuļus pa pļavām un mežu — viņi savāca diezgan daudz — un liku atnākt atkal nakošajā dienā.

Taču nākošajā dienā ieradās Stahurka viens pats. Sadusmojos un aizskrēju uz sādžu vākt pārējos. Bet šie slēpjas, turklāt uzlaiž man virsū savas mātes ar kokiem. Organizē nu kaut ko ar šādiem aitasgalvām! Varbūt es viņus pirmajā dienā pārāk eieši saņēmu, bet vai tad viņi bija domājuši, ka vienībā var gulēt, vēderu izslējis? Vai tad Timurs savu komandu nedzina darbā?

Pēc tam man nekādi neizdevās viņus dabūt uz sanāksmēm. Saka: «Dod vispirms kaklautus un bumbu!» It kā tas būtu. tas svarīgākais. Zināma lieta, kucēni, «neapzinīgais elements» — kā saka Petreks.

Galu galā tikai mēs abi ar Stahurku parakstījām savstarpējas palīdzības līgumu. No visas skolas tikai viņu vienu es no sirds mīlu. Pārējie ir sprukstiņi.

1952. gada 20. septembris, sestdiena

Beidzot no «atvaļinājuma» atgriezās Rudņoks un tas trusis — Stopa. Rudņokam vēl uz deguna ir plāksteris un uz sejas zilumi, bet pamazām jau noiet. Abi ir nāvīgi dusmīgi, ne vārda nedrīkst viņiem teikt: tūlīt lien kauties. Pēc stundām bija skolotāju padomes sēde. Šos abus gandrīz izmeta no skolas, bet skolotājs Sondejs viņus aizstāvēja un vispār aizstāvēja visu mūsu klasi.

22. septembris, pirmdiena

Šodien ģeografijas stunda bija pavisam ērmota. Visu laiku mēs runājām par Rudņoka un Stopas ekspedīciju.

Pans Sondejs lika Kropam atnest vēl vienu krēslu un pieaicināja Rudņoku un Stopu pie skolotāja galda. Tad viņš nosēdināja abus aiz galda un pateica, ka no pētnieciskās ekspedīcijas atgriezušies divi ceļotāji: profesors Karols Rudņoks — ģeologs un profesors Viktors Stopa — mineralogs un ka viņi abi gribot dalīties iespaidos ar godātajiem klausītājiem.

Sākumā visi domāja, ka tas ir joks, un sāka smieties, bet pans Sondejs tūlīt klasi apklusināja un pateica, ka tas nemaz neesot joks, pēc tam pats nogāja malā pie loga un pamāja «ceļotājiem».

—    Nu varat sākt!

Tad viņi sāka stāstīt — vispirms Rudņoks, pēc tam Stopa, tad atkal Rudņoks. Pans Sondejs tikai šad tad papildināja ar pāris vārdiem vai pajautāja kaut ko. Sākumā abi bija ļoti sarkani un nāvīgi stostījās, un ik mirkli skatījās uz skolotāju, bet pēc tam nomierinājās un izstāstīja par ekspedīciju visu no paša sākuma. Vispirms par ekspedīcijas mērķi: kā viņi gatavojušies ekspedīcijai, kā aizbēguši no kino, visu pēc kārtas.

No sākuma Miksa un viņa kompānija ņirdzīgi smīnēja un pat pāris reižu «ceļotājus» paķēra uz zoba, kaut gan pans Sondejs neļāva traucēt.

Bet vēlāk, kad Rudņoks izstāstīja, kā viņi nokāpuši spridzekļu noliktavā, klasē iestājās klusums. Un tad līdz pašām beigām visi klausījās uzmanīgi. Bet pēc tam sākās diskusijas. Pans Sondejs ar vertikālu svītru pārdalīja tāfeli uz divām daļām. Labajā pusē mums bija jāpieraksta ekspedīcijas plusi — viss, kas bijis labs šinī ekspedīcijā, bet kreisajā — ekspedīcijas mīnusi — viss, kas bijis slikts.

Neviens nezināja, ko teikt, jo baidījās sacīt, ka ekspedīcijā bijis arī kaut kas labs, jo nevar taču skolotāja klātbūtnē slavēt kādu par to, ka viņš aizbēdzis no stundām. Bet sunīt arī negribējās, jo ekspedīcija bija samērā forša.

Tad pans Sondejs teica:

—   Varbūt jums vispirms ir kādi jautājumi ceļotājiem, lūdzu, jautājiet!

Tad visi sāka sačukstēties, un klase dūca kā bišu strops, bet neviens necēla roku. Tad es piecēlos un jautāju, kāpēc viņi tik nopietnu un svarīgu ekspedīciju sarīkoja slepenībā no klases. Visi uzreiz apklusa, jo laikam katrs gribēja jautāt tieši to pašu.

Rudņoks ar Stopu nosarka un skatījās uz panu Sondeju. Bet pans Sondejs paplēta rokas un pamāja, lai viņi paši atbild. Tad Rudņoks teica, ka viņi slepenībā rīkojuši tādēļ, ka nav zinājuši, vai klasi interesēs tāda ekspedīcija.

Tad kājās pielēca Miksa un iekliedzās:

—   Kā tad, šie nezināja! Bet lej gan … melkuļi! Viņi ļoti labi zināja, ka interesē, bet slepeni sarīkoja tādēļ, ka gribēja vieni paši izcelties un lai klase viņus apskauž.

Tātad tu uZskati, ka viņus ir par ko apskaust? — Sondejs viņu pieķēra.

Miksa locījās kā zutis.

—    Nu nē … bet…

—    Bet kas?

—    Bet piedzīvojumi viņiem bija solīdi.

—     Vai visi ir tanīs domās, ka Rudņokam ar Stopu bija interesanti piedzīvojumi? — pans Sondejs jautāja. Klase iedūcās, visi drudžaini sačukstējās.

—    Nu? — Sondejs mudināja.

Zēni skatījās cits uz citu — vai tikai skolotājs te neizliek kaut kādas lamatas? Varētu pateikt «jā», bet ja piesiesies? Sondejs laikam uzķēra, kas par lietu, jo viņš teica, ka mēs varot runāt pilnīgi atklāti un ka viņš par to nedusmošoties.

Tad vairāki norūca, ka piedzīvojumi bijuši interesanti. Sondejs ieteica balsot un lika, lai tie, kas piekrīt, paceļ rokas. Nepacēla tikai Stikla Zosja un vēl daži skuķi. Sondejs lika man saskaitīt balsis. Bija divdesmit četras «par» un septiņas «pret».

Tad Sondejs labajā pusē, tur, kur rakstīja ekspedīcijas plusus, pierakstīja: «Interesanti piedzīvojumi.»

—     Tātad tu domā, ka viņi ekspedīcijā divatā devās tikai tādēļ, lai citi viņus apskaustu? — pans Sondejs pārjautāja Miksu.

—    Jā.

—     Un lai varētu lielīties, — Jadzja Pocieškuvna piemetināja. — Jā, jā, lai nemaz nemēģina locīties, tik un tā viņiem neviens neticēs.

Rudņoks atkal paskatījās uz panu Sondeju. Pēc tam viņš teica, ka labi, viņš pateikšot patiesību, kādēļ viņi sarīkojuši ekspedīciju slepenībā no klases. Ja viņi būtu pateikuši klasei, tad no ekspedīcijas būtu iznācis… čiks! Jo klase esot nenopietna un ar to nekad nekā nevarot sarunāt, bez tam klasē esot tādi, kuri tā vien tīkojot katru pasākumu izgāzt. Tā viņš teica. Tad piemetināja;

—     Arī tad, ja neviens nebūtu nodevis, no ekspedīcijas nekas nebūtu iznācis, jo šādā klasē kā mūsu vispār nekā nevar sarunāt un kaut ko noorganizēt, jo katrs tikai grib komandēt.

Es zinu, ka viņš to. tēmēja uz mani, jo, kad viņš tā teica, tad skatījās uz manu pusi. Bet apvainojās visa klase, pēdējos solos sāka vārīties. Tad uzreiz kājās pielēca Jadzja Pocieškuvna.

•—• Tās tikai ir izrunas! Jūs nekā nevarējāt zināt. Bet varbūt klase tieši būtu bijusi ar mieru. Tu taču nemaz nemēģināji runāt, — viņa teica.

—    Un kas par to? — Karļiks iebilda. — Ja arī būtu bijusi, pat tad tādu ekspedīciju, kurā piedalās visa klase, uzreiz noķertu. Visi taču nevarētu aizbēgt no kino. Un kur noslēptos?

Tad es piecēlos un sacīju, ka varēja izvirzīt delegāciju un ka ne tas ir slikti, ka ekspedīcijā piedalījās tikai viņi divi vien, bet tas, ka tā bija nejēdzīga ekspedīcija, sarīkota bez klases ziņas. Kāpēc?

—    Es jau paskaidroju, kāpēc, •— Rudņoks dusmīgi atrūca.

Sacēlās milzīgs troksnis, un visi uzreiz gribēja runāt. Panam Sondejam klasi nācās nomierināt.

—   Tātad jūs uzskatāt, ka, dodamies ekspedīcijā bez klases ziņas, Rudņoks un Stopa darījuši slikti? — viņš skaļi jautāja.

—    Jā.

Pans Sondejs atkal sarīkoja balsošanu, un izrādījās, ka visi tā domā.

Tad pans Sondejs kreisajā — mīnusu pusē ierakstīja: «Slepenībā no klases.»

Tūlīt pēc tam piecēlās Stikla Zosja urt, lai pielaizītos, skatīdamās uz panu Sondeju, teica:

—    Bez tam viņi izdarīja slikti, ka aizbēga no stundām.

—    Un pārbaidīja skolotājus, — uzreiz piemetināja otra.

Bet pēc tam sāka saukt visi cits caur citu:

—    Māti apbēdināja!

—    Pienu nozaga!

—    Trīs dienas nebija skolā!

—    Saķildoja strādniekus kompresoru telpā!

—    Iztraucēja strādniekus darbā!

Es knapi spēju pierakstīt, jo kājās cēlās visi pēc kārtas un katrs kaut ko pielika: ka Rudņoks ar Stopu nozaguši lampu, ka iztaisījuši traci sādžā, ka melojuši. Mēģinājām saskaitīt, cik reižu viņi bija melojuši, bet nevarējām.

Pat Stahurka ņēma vārdu:

—    Manu mammu arī pārbaidīja, un viņa nelaida mani uz skolu. 4'

Tad es piecēlos un pateicu, ka mans brālis stāsta, ka Stopas dēļ izjukusi sapulce sakarā ar kooperatīva organizēšanu.

Pans Sondejs pasmaidīja:

— Nu, ne jau tikai Stopas dēļ…

Lūk, kas stundas beigās bija uzrakstīts uz tāfeles:

Rudņoka un Stopas ekspedīcijas rezultāti

Kas bija slikts? Kas bija labs?

1.  Aizbēga no stundām. 1. Interesanti piedzīvojumi.

2.   Slepenībā no klases.

3.   Apbēdināja māti.

4.   Apbēdināja šteigeru Maļinovski.

5.   Nobiedēja skolotājus.

6.   Trīs dienas nebija skolā.

7.   Atņēma daudz laika sko- 2. Iepazinās ar darbu raklotājiem un biedriem. tuvēs.

8.   Piecas (?) reizes sameloja.

9.   Nozaga pienu un lampu.

10.  Saķildoja meistaru ar sarkanmataino.

11.  Iztraucēja strādniekus 3. Pamodināja slaistu, darbā.

12.  Sacēla jezgu sādžā.

13.  Izplatīja baumas.

14.  Dažādi palīdzēja lauksaimniecības kooperatīva organizēšanas pretiniekiem.

15.  Uzsita sev piecus (?) punus.

16.  Sasita degvīnus. 4. Saņēma mācību uz visu (?)

17.  Iekrita ūdenī. mūžu.

18.  Pārsala.

19.  Varēja saslimt.

Pie punktiem, par kuru pareizību klase nebija pilnīgi droša, pans Sondejs iekavās pielika jautājuma zīmi.

Visi ilgi raudzījās uz tāfeli. Mums bija žēl, ka par piedzīvojumiem nākas tik dārgi samaksāt. Rezultāts Rudņokam un Stopam bija patiešām nāvējošs.

Mēs visi zinājām, ka šī ekspedīcija bija izsaukusi dažādus ļembastus, taču mēs nekad nebijām domājuši, ka to būs tik daudz. Un atzīmēts noteikti vēl nebija viss. Mēs piekritām Rudņokam un Stopam, ka viņu ekspedīcijā pielaista kāda kļūda.

—    Nebija vērts, — Stikla Zosja pēkšņi sacīja, — pilnīgi nebija vērts rīkot šo ekspedīciju. Tik daudz nepatikšanu. Labāk būtu bijis, ja jūs nemaz nebūtu rīkojuši šādu ekspedīciju. Ja es būtu zinājusi, nebūtu pieļāvusi…

Mēs paskatījāmies uz viņu neapmierināti.

—    Tas nozīmē, ka tu nosūdzētu? — Rudņoks norūca.

—    «Nosūdzētu, nosūdzētu» … tā nemaz nebūtu nosūdzēšana, ja visiem no tā būtu bijis labāk. Pat tev. Tagad tev nebūtu plāksteris uz deguna.

—    Nav tava darīšana, — Rudņoks atcirta. — Kā tu zini, varbūt man patīk staigāt ar plāksteri?

Stikla Zosja tikai paraustīja plecus, bet tūlīt piecēlās Jadzja Pocieškuvna.

—   Labi, plāksteris — tā ir tava darīšana, — viņa ērcīgi sacīja Rudņokam, — bet iztaisīt sādžā tādu traci, traucēt darbā kalnračus un palīdzēt ienaidniekiem — tā nav tikai tava darīšana vien. Un tu domā, ka mums tikai mierīgi jānoskatās? i

Iestājās klusums, visi skatījās uz panu Sondeju. Patiesībā laikam neviens lāgā nezināja, kā īsti ir ar to nosūdzēšanu. Bet pans Sondejs tikai smaidīja un nesacīja nekā.

Es redzēju, ka nevienam nav drosmes jautāt un ka visi skatās uz mani, tādēļ piecēlos un jautāju Sondejam: vai tad, ja Zosja, uzzinājusi, ka Rudņoks un Stopa grib aizbēgt no stundām, būtu aizgājusi pie viņa un to pateikusi, vai tad tā būtu nosūdzēšana vai ne?

—    Tas ir sarežģīts jautājums … Katrā ziņā, ja Zosja tā izdarītu, tad tā būtu nosūdzēšana, — viņš atbildēja. — Un es par to nemaz nebūtu priecīgs. Pamēģiniet uzminēt, kā šādā gadījumā būtu jārīkojas Zosjai…

Kāds sacīja:

—    Vispirms — aiziet pie abiem un: pārliecināt viņus.

—    Jā, daudz gan tas būtu līdzējis, — Zosja aizstāvējās.

—   Viņai būtu jāizstāsta viss klasei. Kad pasaka klasei, tad tā nav nosūdzēšana.

—. Jā… viņiem nevajadzēja darīt visu uz savu roku.

—    Viņiem vajadzēja apspriesties ar klasi.

—    Tad varētu visu noorganizēt daudz labāk.

—   Mēs piezvanītu uz raktuvi, lai atļauj mums aiziet pie viņiem ekskursijā, — Stahurka nočukstēja.

Bet Stikla Zosja, uzsmaidīdama panam Sondejam, piebilda:

—   Un palūgtu panu skolotāju, lai viņš nāk kopā ar mums, tad viss būtu gājis gludi kā pa taukiem.

—   Jā … bet tad nebūtu piedzīvojumu, — Karļiks drūmi noteica.

—    Kā tu zini, būtu citi piedzīvojumi! — Jadzja uzkliedza. … Pats nezinu, kuram no viņiem taisnība.

23.  septembris, otrdiena

Rudņoks un Stopa mūsu sienas avīzē uzrakstīs atskaiti par savu ekspedīciju, lai visi uzzinātu, kā tas īstenībā notika un ka tas, ko runā par Viktoru Stopu, ir zemiskas baumas.

24.  septembris, trešdiena

Atskaite jau karājas pie sienas avīzes, un visi to lasa. Mēs uzņēmām Stopu atpakaļ redkolēģijā ar noteikumu, ka viņš uzrakstīs sen apsolīto rakstu par labības sagādi valstij.

Sādžā arī jau visi nomierinājušies. Petreks apmierināts berzē rokas un domā atkal sākt kustināt kooperatīva jautājumu, jo tenkām bija īsas kājas un ļaudis tām vairs netic.

.

III DAĻA klases sirds

i

XVI nodaļa un tomēr brīnumi notiek. Reportiera liktenis. «Māmu, māmu, ko tu dari!» Pie sirotājiem. Vieglais pussmagais svars

Vai var būt vēl kas ļaunāks par atbildēšanu pie tāfeles? Atbildot no vietas, vienmēr paliek simtiem iespēju, ja tikai auss un acs nepieviļ. Bet pie tāfeles skolēns ir nevarīgāks par zīdaini. Viņš atšķirts no priekšā teicējiem, špikeriem un pieejams ienaidnieku zobgalībām. Iekams līdz atbildētājam nonāks drauga čuksti, tos jau būs sadzirdējis skolotājs, kas nostājies starp atbildētāju un klasi. Tādos brīžos skolēns jūtas kā ozols, kas izrauts ar visām saknēm no dzimtās zemes. Te nelīdz pat futbolista spējas. Un kaut arī no viņa bītos viss Vilku kalns un viņš būtu slavenas futbola komandas galvenais balsts, šeit — pie tāfeles viņš izjūt savu nevarību.

Tā domāja pie tāfeles izsauktais Miksa, kam skolotājs Sondejs bija uzdevis atrisināt uzdevumu par šķiņķi.

—    Izlasi uzdevumu vēlreiz, — pans Sondejs, pārskatīdams burtnīcas ar klases darbiem, labsirdīgi saka.

Miksa dudina no grāmatas:

—    «Pēc novārīšanas šķiņķis zaudē l U no sava svara. Cik šķiņķis svēra sākumā, ja pēc izvārīšanas tā svars bija 4,65 kilogrami?»

Brr! … Pēc tāda uzdevuma šķiņķis var apriebties uz visu mūžu. Priekšdienām noteikti jāizdomā kaut kas tāds, kas atvieglotu atbildēšanu pie tāfeles. Te noderētu bezskaņas signalizācija, bet varbūt labāk izmācīties kurlmēmo alfabētu? … Tomēr pašlaik Miksa cieš sakāvi visā frontē. Apdomāšanai dotais laiks aizrit. Kuru katru mirkli Sondejs var uzsaukt: «Nu, Miksa, vai tu sestajā klasē gribi sēdēt vēl trešo gadu? Brangi tu sāc pirmo ceturksni! Marš, uz savu vietu!» Un ieliks divnieku klases žurnālā un savā piezīmju grāmatiņā.

» Bet Miksa šogad nedrīkst saņemt nevienu divnieku. Ne jau tādēļ, ka viņam riebtos sliktas atzīmes, bet tādēļ, ka viņam neizsakāmi riebjas tēva siksna un viņš ciena savu sēžamo vietu, turklāt jo vairāk tādēļ, ka viņš no tālredzīgā tēva jau bija saņēmis «avansu».

—    Nu, Miksa?

Pans Sondejs pētī nagus. Tā ir slikta zīme. Ko darīt, ko darīt? Miksa cer vairs tikai uz brīnumu. Viņš, protams, var izlikties, ka risina uzdevumu, kaut ko bubināt,, kombinēt, lai iegūtu laiku, taču tas iespējams tikai teorijā. īstenībā Miksa nespēj izspiest nevienu vārdiņu. Rīkli sažņaugušas bailes, bet vājo zināšanu un saprāta atliekas izkūpējušas no galvas kā dūmi, un tā viņš, nabaga upuris, te stāv. Ak, kaut jel pēkšņi ieskanētos zvans! Taču Miksa ļoti labi zina, ka tās ir veltīgas cerības. Līdz zvanam jāgaida, mazākais, vēl stundas ceturksnis. Kaut «vismaz» sāktos zemestrīce vai skolotājam pēkšņi aptumšotos prāts! Taču nežēlīgā zemeslode pat nedomā trīcēt. Tintnīca ar sarkano tinti stāv stingri un pat neiedrebas. Pans Sondejs stāv vesels kā rutks, mierīgi pētī savus nagus, un veltīgi būtu gaidīt, ka viņš bezsamaņā nokritīs uz grīdas. Tagad viņš krata plāniem matiem pārklāto galvu un skatās uz klasi, it kā sacīdams: «Vai redzat, kāds stulbenis ir šis Miksa!» Vai patiešām nav glābiņa? Nē, nav! Miksa jūtas kā pele slazdā. Jā, ir noticis pats ļaunākais. Lūk, Sondejs pagriežas pret Miksu un, svārstīdams rokā lineālu, atver muti… Pēkšņi… Miksam sirds sāka strauji sist. Jā, patiešām, viņš

riāv maldījies! Gaitenī dzirdami steidzīgi soļi. Kāds nāk. Varbūt uz ciema padomi? Nē, uz klasi! Pie durvīm atskan klauvējieni. Miksam no prieka gribas kliegt. Viņš ir glābts! Glābts!

Durvis paveras, un tanīs parādās sekretāra Kupščas kailais pakausis.

—    Vai es netraucēju?

Un, negaidīdams atbildi, viņš iespraucas klasē. Viņš saķer panu Sondeju aiz piedurknes un čukst tam kaut ko ausī.

Pans Sondejs sarauc uzacis un ņurd:

—    Tagad? Nav iespējams. Man ir stunda. Bet pēc tam man ir audzināšanas stunda, jo šie nejēgas, — viņš nosodoši palūkojas uz Miksu, — joprojām uzskata, ka vasaras brīvlaiks vēl nav beidzies.

—    Jā, bet… — sekretārs Kupšča berzē rokas un noslēpumaini smaida.

Tanī pašā mirklī klasē aizelsies, ar zvanu rokās iedrāžas sargs Kropa.

-1 Pan skolotāj, sekretārs jūs lūdz tūlīt pēc stundām ieiet komitejā.

—    Redziet nu, — Kupšča priecīgs berzē rokas, — pats ciema partijas komitejas sekretārs arī…

—   Mani? — Sondejs neizpratnē lūkojas gan uz Kropu, gan Ku^šču.

—    Jā, jā … jūs taču… kārdinājāt zemniekus iestāties tanī kooperatīvā, — sekretārs Kupšča sātaniski smaida.

Sondejs nosarcis paskatās pulkstenī un pēkšņi sāk drudžaini vākt kopā burtnīcas un vilkt mugurā mēteli. Par Miksu viņš ir aizmirsis. Turklāt gaitenī atskan tik ļoti ilgotais zvans.

—   Vienmēr tik pēkšņi… negaidīti… pēdējā brīdī, Sondejs rūc, satraukts skraidīdams pa klasi.

No uzbudinājuma viņš bāž portfelī klases žurnālu. Pārsteigts par to, ka žurnāls negrib ietilpt portfelī, viņš aptver notikušo un kaunīgi izvelk žurnālu ārā. Tad aiz izklaidības noslauka degunu tāfeles lupatā, kuru bija turējis rokā, un iebāž lupatu kabatā — tās gals ērmīgi nokarājas no svārku apakšas — un tā viņš izskrien no klases, gluži aizmirsis uzvilkt galošas. Uz sliekšņa viņš kaut ko atcerējās, apcirtās un izgrūda:

—    Uz rītdienu visu atkārtot!

Skolēni skatās uz pana Sondeja degunu, kas notriepts ar krītu, taču nevienam ne prātā nenāk smieties. Šobrīd pans Sondejs viņu acīs ir varonis. Un tad pēkšņi klasē sacēlās liels jandāliņš. Atskanēja saucieni:

—    Urā! … Lai dzīvo kooperatīvs!

Šādi kliedzot, zēni izdrāzās pagalmā, nobiedēdami gaitenī stāvošos pana Kupščas apmeklētājus. Patiesību sakot, neviens īsti nezināja, kas tas lauksaimniecības kooperatīvs tāds ir, bet tam nebija nekādas nozīmes. Visi bija sajūsmināti, pat Miksa.

—    Klausies, švāģer, — viņš iebukņīja Viktoram pa ribām, — vai tu iestātos tādā kooperatīvā, ko? Tur, brālīt, brīvība! … Vecie strādā par izstrādes dienām, bet mums nekas nav jādara … Ek, tevi jau Osuhs nelaidīs!

Viktors nikni paskatījās uz viņu.

Tikmēr sienas avīzes redkolēģija, novietojusies pie žoga, dedzīgi apsprieda radušos situāciju. Izlūki paziņoja, ka par kooperatīva jautājumu pulksten septiņos vakarā notiks sapulce.

—   Johaidi! Kaut varētu būt klāt tanī sapulcē! — Batura nopūtās.

—   Varbūt mums atļautu palikt? Galu galā tas taču notiks mūsu klasē!

—    Ek, aizdzīs! — Batura atmeta ar roku.

•— Kaut vismaz ielaistu delegātus vai korespondentu, — Jadzja nopūtās.

—   Taisnība, delegāti viņiem jāielaiž, — Karļiks pievienojās. — Tēvs stāstīja, ka tad, kad viņš bijis miera piekritēju kongresā Varšavā, tad tur arī bijusi bērnu delegācija. Un, ja jau tur varēja būt, tad pie mums jo vairāk.

Pēkšņi otrpus žoga atskanēja skaļas klaigas. Tur zēnu pavadībā skrēja Goļa, vilkdams uz lupatās ietītajām rokām ādas cimdus.

—   Nāciet uz treniņu … Vilku kalnā … vecajās akmeņlauztuvēs! — viņš uzsauca Karļikam un Viktoram.

Abi zēni saskatījās un noslēpumaini pasmaidīja. Viņiem galvā bija pavisam kas cits.

. .. Ap septiņiem vakarā krietna daļa sesto atkal salasījās pie skolas. Batura gribēja izdarīt delegātu vēlēšanas, bet noskaidrojas, ka visi grib būt par delegātiem. Strīdu atrisināja pans Kupšča, kas parādījās klases durvīs, stiepjot divatā ar stenošo Kropu lielo solu.

-— Taisieties, ka pazūdiet! — viņš uzkliedza, ieraudzījis zēnus. •— Lasieties, lai te pat jūsu smakas nejustu!

Taču Batura negribēja tik viegli atkāpties.

—    Pan Kupšča, mēs gribētu uzrakstīt sienas avīzē. .. Lūdzu, atļaujiet palikt vismaz redkolēģijas locekļiem.

—    Ko? Kādai kolēģijai?

—    Nu, redakcijas … sienas avīzes.

—   Es gan jums rādīšu sienas avīzi, negantnieki! Tā ir nopietna sapulce, nevis …

—    Bet mēs …

—    Man nav vaļas, puišel.

—    Vismaz vienu redaktoru … Pat kongresā …

—    Liec tu mani beidzot mierā! Ir gan uzbāzīgs šmurgūlis!

—    Tā … tā ir birokrātijā! — izsaucās sašutušais Batura.

Pans Kupšča kļuva sarkans no dusmām un ar troksni nolaida solu zemē.

—   Pan Kropa, gāziet pa ausi tam mutīgajam šmurgulim!

Nesamierināmajam sienas avīzes ienaidniekam Kropam

tas nebūtu jāatkārto divas reizes, tādēļ zēni tālredzīgi atkāpās pagalmā.

Šeit Batura teica runu:

—    Zēni! Sakarā ar birokrātā pretošanos mūsu sienas avīze var palikt bez reportāžas. Zēni, salauzīsim birokrātu žņaugus! Mūsu speciālkorespondentam jābūt klāt sapulcē! Lai dzīvo kooperatīvs!

—    Lai dzīvo! — atskanēja dumpīgi kliedzieni.

—    Nu labi, — iejaucās vienmēr lietišķais Karļiks, — bet kā mēs korespondentu iedabūsim klasē? Viņi to pamanīs un tūlīt izlidinās.

—    Tas, lūk, ir jāapdomā, — Batura kļuva nopietns.

—    Man ir ideja! — Jadzja Pocieškuvna iesaucās. — Noslēpsim viņu skapī!

Dzirkstošām acīm viņa skatījās uz biedriem. Priekšlikums bija tik neparasts, ka brīdi valdīja pilnīgs klusums. Patiešām: klasē stāvēja liels skapis, kurā tika glabāti mācības līdzekļi, taču iesēdināt tanī redaktoru? …

—    Tā taču ir nāvīgi forša ideja! — Batura iesaucās.

—    Pag, pag, — Rudņoks viņu pārtrauca, — tas skapis taču piebāzts pilns.

—    Nieki! — Batura jau bija iededzies. — Jāiesēdina tikai kāds tievāks. Nu, biedri, kurš būtu ar mieru?

Iestājās nepatīkams klusums. Neviens nepieteicās. Nevie• nam acīm redzot nebija patikas sēdēt piebāztajā skapī.

—    Biedri, sabiedrības labā vajaga upurēties … — Batura centās pierunāt. — Brīvprātīgo mēs godināsim sienas avīzē … Uzrakstīsim par viņu rakstu un tā tālāk …

—    Nu, tad upurējies, bet es par tevi uzrakstīšu rakstu, — Viktors indīgi pasmaidīja.

Batura paraustīja plecus.

—   Lai Jadzja pati lien, tā ir viņas ideja, — Krisja Vojtahuvna iespiedzās.

—    Nu, vai zini! — Jadzja aizsvilusies apcirtās tā, ka biželes palēcās. — Es izdomāju plānu, un ar to pietiek, bet, ja tu gribi aizstāvēt šāvu .Baturu, tad lien pati! Tu jau esi tieva kā skals — pašā reizē būsi.

Krisja pietvīka.

—    Iesēdināsim švāģeri! — iesaucās Miksa, nobijies, ka Viņu kā klasē tievāko zēnu heietupina skapī. — Rakstu par labības piegādi viņš vēl arvien nav nodevis, lai vismaz tagad papūlas sienas avīzes labā. * r. 1

—    Pareizi, — Batura piekrita un pagriezās pret Viktoru. — Mums ir noruna. Vai trešo punktu atminies? Labības piegādes raksta vietā tu uzrakstīsi reportāžu par sapulci.

—    Jā! Jā! — Baturu atbalstīja vairākas balsis. — Lai Viktors lien skapī.

Viktors ar mokām norija siekalas. Nu viņš ir ķezā. Biedriem, protams, tā rīkoties ir pamats, bet viņš arī nav nekāds muļķis un neies sēdēt skapī dievs zina cik ilgi. Sēdēt jau vēl varētu, bet kas būs, ja viņu atklās? Viktors baidījās, taču izrādīt to nedrīkstēja ne par kādu cenu. Viņš nolēma pārspēt Baturu ar viltu.

Viktors paceļ galvu un nevērīgā, mazliet zobgalīgā balsī saka:

—   Nu, ja jau Batura nobijies, tad es … protams … varu…

Trieciens bija trāpīgs. Batura pielēca kā dzelts.

—   Es — nobijies? Skaties, lūdzu, es eju līst skapī! — viņš aizlikās skolas virzienā.

Viktors nosmaidīja. bārdā. Viņš nodomāja, ka ir laimīgi izpeldējis, kad pēkšņi dzirdēja saucienus:

—    Nē, Batura ir pārāk liels! Saārdīs vēl visu skapi.

—    Un viņš bez tam ļoti nepacietīgs. Nenosēdēs.

—    Jā, viņš neizturēs un sapulces vidū izlēks no skapja, — Krisja smējās.

—    Aizturiet viņu!

Visi aiznesās pakaļ Baturam un atvilka to atpakaļ. Patiesību sakot, viņš pretojās vāji, tikai pieklājības pēc.

—    Labāk lai Viktors iet.

—    Jā … jā … labāk Viktors.

Viktors nobālēja.

—    Man … man mājās ir darbs.

—    Pa, pa, švāģerīt, nelej nu, saki labāk, ka tu esi vienkārši nobijies, — Miksa pastiepa roku, it kā gribēdams uzsist Viktoram uz pleca.

—    Goda vārds, mani gaida darbs, — Viktors atkāpās.

—    Spalvas plucināt!

—    Zosu dīrātājs!

—    Ko, ko tu sacīji? — Viktors metās virsū Miksam.

—    To, ka tu baidies no Osuha!

—    Lūk, kā es no viņa baidos, lūk! — Viktors visiem parādīja pigu.

—    Nu, tad, aida! — biedri saka viņu stumt klases virzienā.

Viktors sakoda zobus.

—    Labi, es iešu, bet lai Jadzja un Miksa vispirms man atvainojas par … par tām spalvām.

Batura iesvilpās.

—    Redz, kas par prasībām! Nu, vai jums grūti, atvainojieties viņam! — viņš griezās pie vaininiekiem.

—    Kā tad, tā tik vēl trūka! — Jadzja bija sašutusi.

—    Jadzja, nu izdari to kooperatīva labad.

Jadzja paskatījās uz biedru saspringtajām sejām.

—    Atvainojos par tām spalvām, — viņa sacīja, — bet es to daru tikai kooperatīva dēļ un .. . sienas avīzes dēļ.

—   Tu, švāģer, nedusmojies, — Miksa paspieda Viktora roku. — Es tīšām tā teicu … lai tu piekristu … Bet Osuhu mēs pievaldīsim, nemaz nebēdā.

Viktors aizkustināts nokāsējās. Īstenībā tas Miksa nemaz nav slikts puika!

Vārds nav putns: izlidos — nesaķersi. Viktoram bija jāiet uz klasi un jālien skapī. Viņš soļoja mazliet nedroši: ko var zināt, kur ir Kropa… Ak tu ķibele! Kropa bija vēl turpat! Lūk, viņš, berzēdams rokas, izlien no klases, bet aiz viņa — Kupšča.

—     Tagad aizskrieniet pēc gāzētā ūdens, būs karsti, — viņš daudznozīmīgi pamirkšķināja Kropam un nozuda ciema padomes durvīs.

Vērīgi raudzīdamies caur pieri uz bērniem, Kropa pagāja viņiem garām un aizcirta aiz sevis vārtiņus.

Visi saprata, ka ir radusies iespēja izdarīt nodomāto. Bērni steigšus ievilka nobālušo Viktoru klasē un noslēpa skapī. Drošāk būtu bijis noslēgt skapja durvis, taču atslēgas nebija un slēdzenes vietā durvīs rēgojās tikai caurums. Bet varbūt tā arī labāk. Reportieris varēs ne tikai noklausīties, bet arī novērot.

—     Tu tikai, švāģer, sēdi mierīgi, nenodod sevi, citādi būs nāvīgs ļembasts, — Miksa piekodina.

—     Sēdi… sēdi! — Viktors neizturēja. — Vai tad te iespējams sēdēt?

—    Nu tad tupi, — Batura nežēlīgā vienaldzībā dod padomu. — Tad tev acs būs tieši pret caurumu.

—    Tikai uzmani, ka ar galvu neaizskar augšējo plauktu, tur ir trauki ar skābēm, — Rudņoks draudzīgi brīdina.

Visvairāk satrauktas ir meitenes.

—     Vai, tikai nenosmoc, Viktoriņ! — Jadzja pīkst. Tagad viņa sajuta sirdsapziņas pārmetumus, ka bija kaitinājusi Viktoru ar tām spalvām. Un atvainošanās arī bija iznākusi tāda vēsa. Viņa bāž Viktoram pa durvju caurumu īrisu, taču Viktors neņem to: pārāk svaigas vēl Jadzjas cirstās rētas.

—    Uzmanību! — pie durvīm stāvošais Stahurka pēkšņi iešņācās. — Kropa atgriežas!

Tik tikko viņi bija paguvuši atlēkt no skapja, kad uz sliekšņa parādījās Kropa, abām rokām turēdams limonādes pudeļu lērumu.

—    Atkal nelabais jūs te attrencis! — viņš bļauj, ieraudzījis bērnus. — Taisās kā pazūd!

Bērni izskrien spiegdami un smiedamies. Tagad pans Kropa var viņus dzīt ārā. Savu viņi izdarījuši!'

Tikmēr ieslodzītajam reportierim no bailēm tirpst kājas. Viņš nebija domājis, ka būs tik baigi. Viņš nebrīnītos, ja Kropa sadzirdētu viņa sirds pukstus, — tik skaļi tā. sit. Un tas viss tādēļ, ka viņš sēž tik neērtā stāvoklī. Viktoram šķiet, ka skapis brakšķ un Kropa aizdomīgi lūkojas uz to. Bet nē, tā viņam tikai šķiet. Kropa nodarbināts pavisam ar ko citu. Piesardzīgi palūkojies visapkārt, viņš ar strauju kustību attaisa vienu pudeli limonādes un steidzīgi dzer, labpatikā aizvēris acis. Viktors pēkšņi sajūt, ka mute viņam izkaltusi, un viņš izjūt drausmīgās slāpes. Pie joda, kā viņš izturēs tās daudzās stundas?

Tikmēr Kropa, iztukšojis veselu pudeli, ievelk gaisu dziļi plaušās un, soļodams pa klasi, apmierināts ņurd kā paēdis kaķis. Ak tu maitas gabals tāds! Paskat tik, ko viņš dara. Iztukšoto limonādes pudeli viņš piepilda ar ūdeni no puķu vāzes. Ūdens ilgi nav mainīts, tas ir dzeltenīgs un stipri atgādina limonādi.

Viktora stāvoklis patiešām nebija apskaužams. No labās puses sānā dūrās izbāzta putna knābis un kāda dzīvnieka skelets. Viņš gribēja pavirzīties uz kreiso pusi, taču tur uzdūrās globusam un ruļļos satītām kartēm. Arī atbalstīšanās pret skapja dibensienu nebija iespējama, jo tur, kā par spīti, bija iedzīta milzīga nagla, kas pie katras neuzmanīgas kustības dūrās Viktoram mugurā. Piecelties stāvus nevarēja, jo skapis bija par zemu, turklāt viņš baidījās izliet tās nolādētās skābes. Un arī par sēdēšanu nebija ko domāt, jo varēja sacelties troksnis, bez tam viņš nevarētu skatīties pa atslēgas caurumu. Atlika vienīgi tupēt uz pirkstgaliem.

Pēkšņi caur spraugu skapī iespīdēja gaismas strēle un apspīdēja uz globa Madagaskaru. Viktors sarāvās un izslējās uz ceļiem tik spēji, ka pat skapis iečīkstējās.

Klasē sāka nākt cilvēki. Kā pirmais nāca Kupšča, rokā nesdams petrolejas lampu, kuras gaismā viņa kailā galvvirsa spīdēja kā nolakota ola. Viņam sekoja kalsnējs, melnmatains vīrietis, partijas komitejas sekretārs Briļs. Ēnas, kas krita uz viņa sejas, vēl asāk iezīmēja iekritušos vaigus. Aiz viņiem — ciema padomes priekšsēdētājs Sobiešeks ar kādu svešu vīru, droši vien atbraukušu no apriņķa. Bet pašās beigās — liels bars zemnieku un viņu vidū — Viktoram no uzbudinājuma aizrāvās elpa — māte! Viņš tikko savaldījās, lai neizlēktu no slēptuves. Tad tomēr atnākusi! .. . Vai patiešām viņa nolēmusi iestāties kooperatīvā? Līdz šim viņa par to ne dzirdēt negribēja. Kad Viktors, saklausījies skolā par kooperatīvu, reiz bija ieminējies par to, viņa bija ķērusi pēc slotas.

Bet kas tad tas? — Viktors satrūkās. Mātei nopakaļis velkas Osuhs. Vai ari viņš? . .. Nē, nevar būt! Bet kādēļ tad viņi atnākuši? Vai tikai ziņkārības pēc?

Vēl labu brītiņu ļaudis plūda iekšā. Beidzot sekretārs Briļs noklusināja sanākušos un sāka runāt par lauksaimniecības kooperatīva svarīgo nozīmi. Viņš pavicināja gaisā mazu grāmatiņu un sacīja, ka tanī esot recepte, kas izārstēšot zemniekus no nabadzības. Viktors jau bija noklausījies apmēram trīs tādas sapulces, un viņam bija labi zināmi visi Briļa aģitācijas paņēmieni. Viņš zināja, ka tanī grāmatiņā ir lauksaimniecības kooperatīva statūti un ka sekretārs tūlīt paņems krītu un ar greizu, neglītu skaitļu palīdzību sāks pierādīt, kādus labumus Viļčkovas zemniekiem atnesīs kooperatīva nodibināšana.

Taču šoreiz notika citādi. Sekretārs sacīja, ka viņš ļaudis vairs nepārliecināšot tikai tukšiem vārdiem vien, bet ka viņi varot pārliecināties paši savām acīm. «Redz, kāds viltnieks,» Viktors nodomāja. «Viņš tīšām tā dara, lai pamodinātu cilvēkos ziņkārību.»

Klasē sacēlās kņada un kustība.

— Ko ta jūs tādu gruntīgu esat izdomājis? — skaļi jautā Sitaža atraitne. — Nu runājiet taču, runājiet, Briļ!

Tad Briļs paziņoja, ka apriņķī pašlaik tiekot organizēta ekskursija uz Rietumu zemēs nodibinātajiem lauksaimniecības kooperatīviem. Runa ir par to, ka arī no Viļčkovas jāsūta delegācija — lai tā apskatās pati savām acīm, kā tur īsti ir. Pēc tam Briļs lūdza klātesošos izsacīties.

Ļaudis sāka runāt savā starpā, taču vārdu neviens negribēja ņemt. Tad sekretārs atkal piecēlās un mudināja ļaudis izteikties. Beigu beigās piecēlās Miksas tēvs un teica, ka tā doma par ekskursiju esot ļoti laba un ka no Viļčkovas noteikti vajagot sūtīt delegāciju, bet lai braucot tie, kas vismazāk pārliecināti par kooperatīvu. Viņš liekot priekšā, lai brauc Skurka, Pociešeks un atraitne Stopiene.

Izdzirdīs mātes vārdu, Viktors tā sarāvās, ka uzdūrās uz naglas. Taču sāpes bija sīkums, salīdzinot ar prieku, kāds viņu pārņēma. Tas tik ir nāvīgi forši! Māte brauks uz kooperatīvu! Un viņu noteikti paņems līdzi! Viņš neliks mātei mieru, kamēr paņems! Tā viņš būs visiem atspēlējies par to spalvu plucināšanu.

Taču māte klusēja.

Tol.ios Skurka uzreiz pielēca kājās.

Tencinu par uzticību, — viņš komiski paklanījās Mik-

sam, — braukšu, noteikti braukšu. No tīras sirds visu aplūkošu … Tikai. .. vai tāds brauciens nemaksās diktan dārgi?

—    Nē, visus izdevumus segs valsts, — sekretārs sacīja.

—    Nu, tad es braucu, tikai… — Skurka mīdījās no vienas kājas uz otru, gumzīja cepuri un skatījās kaut kur sāņus, — es tikai gribēju sacīt… e … atzīmēt, ka … e, — viņš nokāsējās un paglaudīja retos ūsu kušķīšus. — Mēs visi, protams, esam par to, lai būtu labāk, tas taču ir skaidrs. Tāds kooperatīvs ir diktan laba parikte, un mēs savai tautas valdībai esam diktan pateicīgi, — Skurka paklanījās. — Mans dēliņš izmācījās par kalnraci, meitiņu izdevu par sievu dzelzceļniekam, bet otrs dēliņš mācās Biskupcos .. .

—   Labi, labi, Skurka, bet kāds tam sakars ar kooperatīvu? — sekretārs pārtrauca viņu.

—    Areče, tāds, ka ģimene, kā sacīt jāsaka, jau pie vietas… bet tas … e … nozīmē, ka nav jādomā par to, kā piebāzt vēderus … tas nozīmē, ka … man i tāpat ir labi, — Skurka paklanījās sekretāram un pēkšņi sāka dedzīgi aplaudēt.

Viktors redzēja, ka māte ar Osuhu arī aplaudē.

Bet sekretārs Briļs sēdēja sadrūmis un nemaz nepriecājās.

—    Tātad, pēc jūsu domām, Skurka, — viņš sacīja, — iznāk, ka lauksaimniecības kooperatīvs mums ir pilnīgi lieks.

Skurka pielieca galvu sāņus un pasmaidīja ar bezzobaino muti.

—    Nē, es nesaku, ka lieks. Es neko nesaku, — viņš apsēdās, vēl joprojām šķībi smaidīdams. — Bet aizbraukt aizbraukšu. Aizbraukt var, kādēļ ne?

Tūlīt pēc Skurkas piecēlās Pociešeks un ļoti ilgi stāstīja, cik labs esot tāds kooperatīvs.

—    Es allažiņ saku: ko valdība izdomājusi, tai jābūt labai būšanai. — Viņš apklusa, sāka glāstīt sev bārdu un, it kā kādu noslēpumu atklājot, turpināja klusākā balsī: — Bet vai valdība kādreiz bijusi pie mums te, Viļčkovā? Nē, valdība ir Varšavā, un pie Varšavas līdzens — ieleja. Valdība neatbrauc uz Viļčkovu un nezina, vai šeit akmeņi vai smilts, vai kalns vai ieleja. Katru gadu man arkls gar tiem akmeņiem nodilst. Labi vēl, ka zirģelis tāds rāms, citādi arkls būtu aizgājis pie visiem velniem. Bet padomājiet, ļautiņi, kas būs, ja tur māsiņu palaidīs! … Esmu redzējis, mani mīļie, traktoru, redzēju Pavlovicā, turienes sovhozā, kā ar — to lai redzēju. Neko

nevar sacīt — mašiņš iet tīri brangi, bet nemierīgs gan. Kā rauj, tā velnam aste būtu nost — tik spēkonīgs. Palaid viņu ar arklu — lupatu lēveros pajuks ir arkls, ir pats mašiņš. Bet tāds traktors taču vērtīga manta … Kā jūs, pan sekretār, domājat, cik tāds varētu maksāt, ko? Man domāt, ka par tādu naudu varētu uzcelt mūra māju. Žēl… žēl gan tādu mašiņu uz tiem mūsu akmeņiem laist, žēl traktora. Tāds kooperatīvs diktan jau laba lieta, bet man tā vien rādās, ka pārāk jau laba priekš mums .. . Oh, pārāk laba, pārāk laba … — Pociešeks izvilka no kabatas milzīgu lakatu un sāka slaucīt ne īsti degunu, ne īsti acis. — Mēs nu reiz esam tādi nelaimnieki, ka mums nelīdzēs ne traktors, ne tas kooperatīvs. Citā vietā: pie Varšavas vai pie Vislas, Sandomiras apkārtnē, — tur gan, bet pie mums, te, Viļčkovā… — Pociešeks joprojām šņaukājās un slaucīja acis no bēdām, ka šeit nevar nodibināt kooperatīvu.

Ļaudis sāka dūkt. Viktors izbijās: var būt, ka patiešām Viļčkovā nevar dibināt kooperatīvu? Osuhs par to noteikti ir priecīgs. Viktors palūkojās uz viņa pusi. Taču Osuh^, atbalstījies pret bozi, bikli sēdēja uz sola maliņas un smēķēja papirosu.

—    Man rīkle izkaltusi, atļaujiet, ka nodzeros, — Pociešeks piečāpoja pie prezidija galda.

—    Lūdzu, lūdzu.

Pociešeks pastiepa roku pēc pudeles, paņēma pirmo no malas, sakratīja, aplūkoja kā īsts pazinējs un attaisīja vaļā.

—    Gāzes nav, — viņš konstatēja. — Nu nekas, priekā!

Viņš pielika pudeli pie lūpām, taču tūliņ pat izspļāva,

viebdamies riebuma pilnu seju.

—    Tfu, tu velns! Ģipte, nevis limonāde!

Viktors nevarēja nociesties un iesprauslojās. Taču, par laimi, smējās arī pārējie, kaut gan viņi nesaprata, kas par lietu, un neviens nesadzirdēja no skapja puses nākošos smieklus. Vienīgi Kupšča pārsteigts pagriezās uz to pusi, taču, nevienu neieraudzījis, ar pirkstu sāka urbināt ausi, domādams, ka viņš ir pārklausījies.

Tikmēr Pociešeks, vicinādams rokas, klāstīja tālāk:

—    Pat nieka limonādi neprot sabrūvēt, bet vēl runā par kooperatīviem. Tfu! Mēs, āreče, kā sacīt jāsaka, līdz tam neesam vēl izauguši.

—    Parādiet to pudeli, — pieprasīja kāds no prezidija.

—     Nedošu… uz avīzi aizvedīšu to pudeli. Lai noprovē šito ģipti un apraksta. Diktan bēdīgi, ka mūsu brālis — strādnieks dzirdina mūs ar šitādu te limonādi.

—    Pietiks, sēdieties, Pociešek! — sekretārs viņu pārtrauca uzbudinātā balsī.

—    Tūlītās … es vēl visu neizrunāju. Vai tad izsacīties vairs nav brīv, vai?

—    Drīkst, drīkst, tikai jūs nenovirzieties no temata.

—     Labi, nenovirzīšos .. . Ko ta es sacīju? … Aha — to, ka tagadiņ jābūt diktan taupīgiem. Avīzē, areče, lai sacīts, ka tagadiņ nav brīv izšķērdēt… bet pie mums tas mašiņš postā aizies, dievs redz, ka postā aizies, — Pociešeks dauzīja sev pa krūtīm. — Bet tāds mašiņš taču ļoti dārgs… ko viņš ņem benzīna, ko eļļas — tīrais posts!

—     Ne vairāk, kā jūs šodien esat ieņēmis sīvā, Pociešek! — Vojtahs iesaucās no vietas.

Pociešeks gribēja melst tālāk, taču viņu apsēdināja.

—    Lūdzam prezidiju piedzērušiem vārdu nedot, — Vojtahs satraukts sacīja.

Uzbudināti pirkstos virpinādams zīmuli, piecēlās sekretārs Briļs.

—     Mūsu ienaidnieks ar katru reizi izdomā jaunus paņēmienus. Tagad pat — izvirzīja runāšanai divus viltniekus, bet paši sēž un klusē. Es pat domāju, ka tā nav nejaušība, ka Pociešeks šodien piedzēries. Un tas viss tādēļ, lai ļaudīm galvas sajauktu. Tas, ko jūs no viņiem dzirdējāt, ir tīrās muļķības. Biedri Sondej, izskaidrojiet to cilvēkiem.

Sondejs piecēlās un sāka skaidrot visu pēc kārtas: ka ne visi varot pāriet no laukiem uz pilsētām un arī nepāriešot un ka Skurka spriežot nepareizi, ja domājot, ka uz laukiem viss esot vislabākajā kārtībā, jo nemaz tik labi neesot: lūk, tādai Sitara atraitnei vienai jākopj savs akmeņainais zemes gabals un tad arī maizei nepietiek, jāiet pie citiem strādāt. Arī pārējie zemnieki smagi nopūlas, jo, lūk, nav lauksaimniecības mašīnu. Bet par to, ka traktori sabojāsies Viļčkovas laukos, lai Pociešeks nebēdājas,; jo kooperatīvā neviens klintis nears. Tagad gan tādi kā Pociešeks un Sitara atraitne sēj uz kailām klintīm, jo viņiem nav citas zemes, bet kooperatīvā tā nebūs. Lauksaimniecībai nederīgā zeme tiks apmežota, bet atlikušo apstrādās tik labi, ka tā dos četras reizes lielākas ražas nekā tagad. Un govis būs tādas, kuras dod pa trīs tūkstoši litru. Bet bērni varēs netraucēti mācīties un rotaļāties: tad viņiem vairs nevajadzēs ganīt govis.

—    Nedomājiet tikai paši par sevi! — Sondejs kliedza, pirkstu pacēlis augstu gaisā, un Viktors pat nobrīnījās: viņš nebija domājis, ka allaž tik mierīgais Sondejs spēj tā kliegt. — Padomājiet arī par saviem bērniem! Bērni gaida jūsu lēmumu! — viņš nobeidza.

Pēc tam, slaucīdams pieri, viņš piegāja pie loga un atvēra to. Piesmēķētajā klasē ielauzās vēsa, atspirdzinoša gaisa brāzma. Pagalmā bija dzirdami kaut kādi kliedzieni. Zem logiem salasījušies sestie skandināja:

—   Mēs gri-bam koo-pe-ra-tī-vu! Mēs gribam koo-pe-ratī-vu!

Sondejs smaidīdams pamāja viņiem ar roku. Iedrošināti zēni bariņā devās uz durvīm.

Tikmēr klasē visi dedzīgi sačukstējās un troksnis kļuva aizvien skaļāks.

Osuhs satraukti lūkojās visapkārt un, it kā ko košļādams, kustināja lūpas. Beidzot smagi piecēlās un, atspiedies pret bozi, sāka murmulēt:

—    Nav ko atsaukties uz bērniem, pan skolotāj. Zināma lieta: ko jūs viņiem esat iemācījis, to arī viņi ziņģē. Es tikai vienu teikšu: jau kopš pasaules sākuma bērni ganījuši lopiņus, bet sliktāki tāpēc viņi nav kļuvuši ne par mata tiesu. Svētais Jānis, tas, kurš nodibināja saleziāniešu ordeni, pirmo parādīšanos piedzīvoja, tieši avis ganot, bet jaunava Bernardīne par svētu tapa, būdama dienastmeita … Un jūs lai, pan skolotāj, tāds gudrs un mācīts cilvēks, bet pats stāstījāt, areče, ka savam tētim esat ganījis lopiņus. Areče, tātad iznāk, ka tā ganīšana nemaz tik ļauna nav un ne jau tas traucē mācīšanos …

—    Piedodiet, piedodiet… — pans Sondejs strauji pārtrauca Osuhu, — ja jau pans Osuhs pieved piemērus, tad man arī ir viens piemērs. Mums bija skolēns — labākais skolēns klasē. Šī zēna māsa nesen apprecējās, bet viņas vīratēvam ir liela saimniecība un jauna māja. Viņš, lūk, pierunāja zēna māti pārcelties pie viņa — kā mītnieci. Un jāsaka tā — kopš pārcelšanās uz jauno māju šis labākais skolēns sāka mācīties sliktāk, aizvien sliktāk, nesagatavoja stundas, sāka pat stundas nosebot…

Ļaudis daudznozīmīgi smaidīja un meta skatienus vienā virzienā.

—   Gana! — atskanēja sievietes balss. Viktora māte piecēlās gluži sarkana un gandrīz raudādama sacīja:

—    Nav tiesa! Nav tiesa! Tas nav tādēļ. Skolotāji vienkārši ieēdušies uz viņu. Atnāca uz viņa klasi tāds jauns, bet tēvs viņam mundierī, un nu skolotāji tik ap viņu vien luncinās, tik ap viņu vien. Jā. Bet manējo, nabadziņu, pavisam pie malas nostūmuši. Bet par to kooperatīvu jūs ir nemēģiniet pierunāt mani, jo pēc mana prāta tas nevajadzīgs. Jā, jā, nevajadzīgs. Un nekur es nebraukšu! It nekur!

Klasē iestājās kapa klusums. Un pēkšņi šinī klusumā tepat aiz Sondeja pleciem atskanēja izmisusi zēna balss:

—    Māmu, māmu, ko tu dari?

Visi pārsteigti saskatījās: balss bija dzirdama, bet runātāja neredzēja. Sekretāram Kupščam acīm redzot bija vislabākā dzirde, jo viņš bez kavēšanās pielēca pie skapja, strauji parāva skapja durvis un … izvilka vispirms izbāztu sesku, tad globusu un kā beidzamo noraudājušos Viktoru.

Klasi pāršalca izbrīnās pilna rūkoņa.

—   No kurienes tu te radies, Stopa? — Sondejs pārbijies čukstēja.

—    Neizliecieties nu, pan skolotāj, it kā jūs nekā nezinātu! — Osuhs iekliedzās, elsdams aiz niknuma. — Ieskatieties tā labi pamatīgi, mīļie ļautiņi! Es allažiņ sacīju, ka tas diloņslimnieks bendē nost bērnus! Tagadiņ pat: ieslodzījis skapī mūsu puikiņu! Bet izliekas tāds mīlīgs un rāms, lai gan patiesībā ir īstais bendesmaiss! Nabaga bērniņ manu, — Osuhs pieglauda sev klāt apjukušo Viktoru un maigi spieda pie neskūtajiem vaigiem.

Viktors ar nepatiku izrāvās no viņa rokām un iekrita tieši atplestajās mātes rokās.

—    Māmu! Māmu!

Visi raudzījās uz viņu ar līdzcietību. Bet pans Sondejs skraidīja no cita pie cita un, purinādams viņus aiz rokām, žēlabainā balsī apgalvoja:

—   Neticiet! Tie ir meli! Es viņu neieslēdzu … Nesaprotu, kā viņš varēja …

Asaru pilnām acīm Viktors raudzījās uz skolotāja izmisušo seju un gribēja izstāstīt patiesību, bet viņu pārņēma kauns .. . Tagad viņš kaunējās par visu: par to, ka bija tupē

jis skapī, gan par to, ka raudāja, gan arī par māti… Vienīgā vēlēšanās bija atrasties pēc iespējas tālāk no ļaudīm. Viktors izrāvās no mātes rokām un izdrāzās no klases.

Gaitenī viņš sadūrās ar sestās klases skolēnu bariņu.

—     Stāvi! Uz kurieni tu bēdz, zaķpastala? — Batura uzsauca. — Tu nāksi kopā ar mums. Viss kārtīgi jānoskaidro!

Zēni iegrūda Viktoru atpakaļ klasē.

—     Ko tas nozīmē? — sekretārs Kupšča pielēca viņiem klāt. — Ko jūs šeit meklējat? Lasieties prom!

Taču zēni stāvēja pie durvīm ar cepurēm rokās.

—     Mēs, lūdzu, gribam pateikt vienu lietu, — cits caur citu zēni_aizelsdamies runāja.

Ada uz Kupščas spīdošās galvas virsas sakustējās: tas nevēstīja nekā laba.

—    Kas vēl nebūs! Kas jums var būt sakāms?

—    Mēs par Stopu, pan Kupšča.

—    Par Stopu?

—    Ļaujiet viņiem runāt, pilsoni, — svešais atbraucējs iejaucās.

Zēni sāka skaidrot visi reizē un tik skaļi, ka pat svešais aizbāza ausis.

—     Acumirkli, acumirkli, bet vispirms pasakiet, ar ko man tas gods … Redzu, ka jūs esat braša kompānija. Vai skauti?

Batura nosarka.

—    Nē … mēs . .. mēs esam .. . parasti ļaudis.

Svešais pasmaidīja.

—    Pie mums nav skautu vienības, — Rudņoks piebilda.

Svešais pārmija dažus vārdus ar panu Sondeju.

—    Mums nav vadītāja, biedri instruktor, — Sondejs

sacīja, noplātīdams rokas. — Solīja mums atsūtīt jaunu spēku. Pēc štatiem pienākas, bet līdz šim vēl neviens nav manīts.

—    Aha … — instruktors lūkojās uz zēniem tik vērīgi, ka viņi pat acis nolaida. — Nu, «parastie ļaudis», kas jums uz sirds?

—    Redziet, pan… biedri, — Batura pārlaboja sevi,

—   Stopu skapī ieslēdzām .. . ieslēdzām … mēs.

—    Jūs? Bet kādēļ tad? — instruktors sarauca uzacis.

—    Mēs gribējām zināt, kas notiks sapulcē.

—    Un uzrakstīt par to sienas avīzē!

—    Mēs visi gribam, lai būtu kooperatīvs.

—    Un lai būtu traktori!

—    Un lai mums nevajadzētu vairs ganīt govis!

—    Un tādēļ jūs savu biedru ieslēdzāt skapī?

—    Jā, tieši tādēļ. Mūs negribēja ielaist sapulcē, bet Viktors bija reportieris.

—    Ehe! — instruktors izbrīnījās, tad zobgalīgi piebilda:

—   Bet reportieris gan jums gadījies pārlieku raudulīgs.

—     Ko var darīt, biedri? Tādas nepatikšanas … es arī viņa vietā droši vien neizturētu… — Batura aizstāvēja Viktoru.

Visi ar ziņkāri klausījās viņu sarunā.

—    Ak jūs mani balodīši, kā viņi par to kooperatīvu stāv! — Sitara atraitne neizturēja un ar priekšauta stūri izslaucīja acis.

Osuhs, nepacietīgi aplaizīdams lūpas, visā notiekošajā noraudzījās ar apslēptu niknumu.

—    Tie taču ir kumēdiņi! īstie kumēdiņi! — viņš pēkšņi iekliedzās. — Bērni runā kā no grāmatas. Paskatieties, ļautiņi, pat bērnus samācījuši. Viss jau senāk norunāts.

—   Tagadiņ bērniem vairāk saprāta nekā vecajiem, — Vojtahs noņurdēja, dusmīgi skatīdamies uz Osuhu, pēc tam piecēlās no sola un uzlika acenes.

—     Padodiet nu šurp man to statūtu, — viņš skaļi griezās pie sekretāra Briļa, — paņemšu uz māju un iemetīšu aci. No domāšanas nevienam galva nav sāpējusi, — viņš norūca.

Aplūkojis statūtu brošūriņu, viņš iejautājās:

—    Kad tad notiksies tas brauciens?

—    Vojtah, vai tad jūs pa īstam brauksiet? — Stahurka izdvesa.

Kādēļ gan ne, ja ceļš par brīvu, — Vojtahs atrūca, bez steigas bāzdams statūtus kabatā. — Pociešeks, eku, jau tagadiņ zina, ka no kooperatīva te nekas neiznāks, tādēļ viņam nav ko veltīgi braukāt…

—     Vai jūs no tiesas brauktu? — Stahurka raudzījās viņā ar neuzticību.

—    Es takš sacīju.

—    Nu, tad es ar jums.

—    Es lai.

No pūļa atskanēja nedrošas balsis:

—    Es arī gribu braukt.

—    Un es ar!

—     Pagaidiet, pagaidiet, tik daudz vietu nemaz nav, — Kupšča izbrīnījies vilka ar zīmuli pa kailo galvas virsu.

—    Mans tētis brauks! — Krisja iepriecināta klaigāja.

—    Mans arī! — Stahurka lielījās.

Viktoram acīs atkal sakāpa asaras.

Osuhs demonstratīvi lika cepuri galvā. Pamājis ar galvu saviem domu brāļiem, viņš, nikni lauzdamies cauri pūlim, devās uz durvīm. Nonācis uz sliekšņa, viņš klusēdams pavicināja ar bozi uz zēnu pusi.

Batura sapulci atstāja apmierināts. Tiesa, ar to nejēgu Viktoru ne visai lāgā iznāca, bet galu galā viss beidzās ļoti labi. Apriņķa komitejas instruktors nesadusmojās uz viņiem, bet pat sacīja, ka viņi šinī sapulcē nospēlējuši «pozitīvu lomu». Batura gan īsti nesaprata, ko instruktors ar to bija domājis, bet, ja jau biedrs instruktors tā sacīja, tad tas nozīmē, ka viņi nebija izgāzušies.

Tomēr visvairāk Baturu iepriecināja tas, ka atvadoties instruktors bija sacījis:

«Nu, turieties, «parastie ļaudis»! Centīšos noskaidrot, kas noticis ar vadītāju, kuru jums solīja atsūtīt.»

'Taču beidzot Viļčkovā noorganizēs skautu vienību! Batura tur, protams, ieņems kādu vadītāja posteni. Tikai tad īstā gaismā parādīsies viņa spējas! Viņš uzreiz noorganizēs grupu, lai izpētītu Vilku kalna vecās ejas. Kas zina, varbūt izdosies uziet lielu rūdas ligzdu vēl ātrāk nekā kalnračiem. Nu, un bez tam viņš noorganizēs futbola komandu — bet tādu īstu, un tad viņi iztiks bez Goļas žēlastības. Viņi paši sev nopirks bumbu. Kur ņemt naudu? Par to Batura nebēdāja. Vienam pašam to iegūt grūti, bet divdesmitiem — tīrais nieks.

Divas vai trīs reizes izies mežā — un viss kārtībā. Salasīs tur ārstniecības augus, mežrozīžu augļus, sēnes un pārdos.

—    Ei tu … redaktor — čīkstala! — viņš pēkšņi dzirdēja saucienu. Tur Miksa sauca Viktoru, kas drūmu seju atstāja skolas pagalmu.

—    Nemūc prom, švāģer! Kā tad būs ar to rakstu?

—    Atsienies! — Viktors aizcirta sētas vārtiņus.

—    Liec viņu mierā, — Batura atmeta ar roku.

—   Vai tad es par velti viņam atvainojos, vai? — Miksa rūca. — Kas tagad rakstīs?

—    Par to neuztraucies, — Batura noteica.

Patiešām, rakstīt gribētāju par kooperatīvu atradās vairāk, nekā vajadzīgs. Jadzja sastrīdējās ar Joņecu, neviens no viņiem negribēja piekāpties. Beidzot Batura izvēlējās Joņecu, jo Joņecs apsolīja, ka viņš savu rakstu pats ilustrēšot ar Skurkas, Pociešeka un Osuha karikatūrām. Jadzja, kas neprata zīmēt tik labi kā Joņecs, paziņoja, ka vairs nekad nerakstīšot sienas avīzēs, un aizvainota aizgāja.

—    Iztiksim arī bez tevis! — Batura nokliedza viņai pakaļ un jautāja Miksam ar Sahurku, kad viņi uzrakstīs savus rakstus. Abi zēni nosolījās atnest tos jau parīt.

—    Vīrs un vārds? — jautāja Batura.

—    Kāda runa! — zēni atbildēja.

Šoseja, pie kuras atrodas Viļčkovas skola, neiet cauri visai Viļčkovas sādžai, bet dažus desmit metrus aiz skolas nogriežas uz leju. Pārējā sādžas daļa līdz pat Vilku kalna pakājei izvietojusies gar stāvu, akmeņainu sarkanīgas mālzemes aizu, kas vairāk atgādina izžuvušu upes gultni nekā ceļu. Šinī sādžas daļā atrodas Osuha jaunā māja, šeit dzīvo arī Goļa, bet mazliet tālāk — pans Sondejs.

Izrāvies no Miksas, Viktors kā vējš drāzās uz mājas pusi, taču ļoti drīz viņš palēnināja gaitu. Nebija nekāda iemesla tik ļoti steigties mājup. Tur viņu gaidīja izskaidrošanās ar māti, bet labākajā gadījumā — darbs.

Ceļa labajā pusē uz pakalna viņš ieraudzīja uguni. Tur laikam siro Goļa.

Daudz neprātodams/ Viktors devās turp. Viņš bija piegājis jau tik tuvu, ka varēja izšķirt tumšos sirotāju stāvus, kuri līkājās pie ugunskura, kad pēkšņi viņu apstādināja brīdinošs svilpiens un sauciens:

—    Stāt! Kas tur nāk?

No kartupeļu lauka vagas izslējās ar sodrējiem nosmērējies zeņķis un, grauzdams kartupeli, aizšķērsoja Viktoram ceļu.

—    Ko tev vajag?

—    Pasaki savam lielajam hanam, ka atnācis draugs.

Tanī pašā mirklī atskanēja pazīstamā, spiedzošā balss:

—    Ei, švāģer, kā sviežas? Laidiet viņu šurp!

Sargi pašķīrās.

—    Nu, tad atnāci gan? Vai tu tiki vaļā no tā raksta? — Goļa jautāja. Viņš sēdēja pie ugunskura, apkrāvies ar ceptiem kartupeļiem. Blakus gulēja boksa cimdi.

—    Nospļauties man uz viņiem, — Viktors norūca.

Goļa izbrīnījies iesvilpās un smīnēdams raudzījās cieši Viktorā, plūkādams pazodē retos matiņus. Kopš tās reizes, kad viņš pēc tā jandāliņa ar pastnieku bija ticis sienas avīzes satīriskajā nodaļā «Ar pīķi acī», ne acu galā vairs nevarēja ciest sienas avīzi.

Goļa paņēma no ugunskura degošu pagali un apgaismoja ar to Viktoru.

—    Pinkšķēji?

—    Nē, ko niekus! — Viktors nosarka.

Goļa, čakarēdams ar nūju ugunskuru, neticīgi pasmaidīja.

—    Tu vēl nožēlosi, ka negāji kopā ar mums … Vai zini ko? — viņš pēkšņi ierunājās, rotaļādamies ar cimdiem. — Es organizēju komandu.

—    Tu?

—    Nu un tu domā, ka gribētāju trūkst?

—   Vai no šiem šmurguļiem? — Viktors paraustīja plecus. — Maz prieka.

—    Neuztraucies! Gan jau saskries arī vecākie. Gan redzēsi! Un Batura paliks viens ar savām dzirklēm, līmi un uzrauto degunu. Es arī uz tevi rēķinu. Ceru, ka tu šoreiz neapmānīsi? Rīt no rīta notiks mūsu sportistu svēršana.

Pēkšņi atskanēja brīdinoši svilpieni. Goļa pielēca kājās un, iebāzis mutē divus pirkstus, spalgi iesvilpās. Visa sirotāju nometne vienā acumirklī bija izklīdusi.

—    Ko tu vel tupi? — Goļa uzkliedza Viktoram. — Pociešeks drāžas šurp ar nūju rokās.

Un, negaidīdams Viktoru, Goļa metās bēgt. Viktors sekoja viņam.

— Ak jūs zagļi, laupītāji! — Pociešeks kliedza viņiem nopakaļis. — Svešus kartupeļus, skat, šiem iekārojies!

Viktors piesardzīgi pavēra vārtiņus. Virtuvē vēl spīdēja gaisma. «Muļķīgi!» viņš nodomāja un, negribēdams sastapties ar māti, nolēma iekļūt pa «augšējo eju». Taču, kad viņš atradās jau uz jumta, pagalmā pēkšņi nodunēja soļi un izbijusies vecīga balss iesaucās:

—   Palīdziet, ļautiņi, — zagļi! Ķeriet zagli! Uz jumta uzkāpis!

Pēc mirkļa no bailēm apstulbušo Viktoru novilka zemē. Tūlīt arī māte viņu apbēra ar īstu pārmetumu krusu:

—    Tad šitā … tad šitā gan… pat cilvēcīgi ienākt kaunies! Lien kā zaglis! Sirdsapziņa tevi grauž … Kaunēties vajadzēja tur, skolā!

Redzēdams, ka bez pamatīgāka brāziena neizkļūt, Viktors gribēja dot kājām vaļu, taču māte zibenīgi saķēra viņu aiz apkakles un iestūma virtuvē. Tur jau bija Osuhs, kurš elsdams un pūzdams šļūkāja pa istabu. Māte apbruņojās ar lupatu.

—    Ak tu dienaszaglis! — viņa kliedza. — Tik tikko no pagaldes izaudzis, jau pret miesīgo māti dumpojas! Izdzimtenis gatavais! Redz, politikas viņam sagribējies … Tev ēst, vai, trūkst? Vai varbūt zābaku nav? Vai varbūt bez pajumtes esi? Ak tad tev tik gaužām slikti, ka tu tanī kooperatīvā gribi, ko?

Viktors zem belzienu krusas rāvās ciešāk kamolā.

—    Es tevi pazīstu, — māte šņāca, — slinkums, lūk, kas tevi velk uz turieni…

Par laimi, atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās Feļeks Osuhs pilnā kalnrača ietērpā.

—   Laidiet viņu mierā, māt, aprimstiet! Par ko tad tevi, švāģer, tā glauda, ko?

Stopiene pacēla acis uz augšu. Izmantojot šo mirkli, Viktors izrāvās un izdrāza uz ielas. Viņš nesās kā traks. Pēkšņi viņš sadzirdēja skaļu dārdoņu. No kalna viņam pretī pa galvu pa kaklu joņoja kaut kādi rati. Redzams — sveši, un zirgi bija izbijušies no kaut kā. Viktors tik tikko paguva atlēkt sāņus. Pret kailajiem stilbiem viņš juta atsitamies mazus akmentiņus. Viņš pagriezās atpakaļ, lai paskatītos tanī dulnajā, kas tā trencas, taču rati bija jau gabalā.

Nākamajā dienā pirms stundām lauksaimniecības kooperatīva veikalā uz smagajiem svariem notika sportistu svēršana.

Zēni nāca pēc kārtas. Vispirms Goļa pārbaudīja kandidātu fiziskās spējas: viņš aptaustīja muskuļus, ribas un žokļus. Goļa izmeklējās kā tirgonis gada tirgū. «Sīkie» no ceturtās

izriesa krūtis un sasprindzināja muskuļus, lai tādējādi noslēptu savas auguma nepilnības, taču svari viņus bez žēlastības atmaskoja. Vieglākus par trīsdesmit kilogramiem Goļa neņēma.

Neviens vien mazulis bija tā ūdens pietempies un pieēdies, ka šķita — tūlīt uz vietas pārplīsīs. Tika darīts viss, lai sasniegtu kārotos 30 kilogramus, taču Goļa, pārsteigts, ka tieši vissīkākie kļuvuši tie smagākie, ļoti drīz atklāja zēnu viltību. No šī brīža viņš katram «nepilngadīgajam», pirms laida to uz svariem, iebakstīja vēderā. Kam vēders bija kā bumba — to izbrāķēja.

Batura, nicīgi smaidīdams, no tālienes noskatījās šinīs brutālajos paņēmienos. Goļa mēģināja pierunāt, lai arī viņš uzkāpj uz svariem, taču Batura vienīgi nepatikā saviebās. Tā Goļa palika bez partnera, kas būtu līdzīgs viņam svarā.

Tie, kuriem bija laimējies izturēt pārbaudi, pārgāja uz otru veikala pusi, kur pret zirņu un miltu maisiem norisa pirmais neoficiālais treniņš un no deguniem palaistas pirmās asinis.

Pēc tam Goļa stājās pie sportistu klasifikācijas pēc svara. Viņš sadabūja no piezīmju bloka tabeli un, pēc kārtas svērdams sportistus, katru ierakstīja kādā no sekojošām grupām:

Mušas svars — no 30 līdz 32,5 kilogramiem.

Gaiļa svars — no 32 līdz 35 kilogramiem.

Tālāk sekoja spalvas svars, vieglais, vieglais pusvidējais, pusvidējais, vieglais vidējais, vidējais, pussmagais un smagais — vairāk par 55 kilogramiem.

Viktors Stopa ar saviem 43 kilogramiem tika ieskaitīts vieglā pusvidējā svarā.

Zēni tā aizrāvās ar svēršanu, ka nokavēja skolu par krietnu stundas ceturksni. Par laimi, Sondeja — šodien viņš pasniedza pirmo stundu — vēl nebija.

Klasē kļuva aizvien skaļāk. Joņecs, gribēdams nokautēt Stahurku, netīšām nogāza no galda puķu podu ar ziediem. Pa gaisu šāvās papīra baloži un bultas. Miksa kliedza, ka viņš tūlīt laidīšot saindētas bultas. Viņš iemērca bultas galu tintē un notēmēja uz Baturu, kas stāvēja pie durvīm. Pēkšņi durvis atvērās, un klasē ienāca sargs Kropa ar klases žurnālu rokās. Batura atlēca sāņus, un bulta, no kuras pilēja tintes lāses, atdūrās pret pana Kropas balto, sastīvināto virskrekla apkaklīti.

Klase pamira no šausmām. Taču šoreiz pans Kropa pat nesāka bārties, bet tūlīt aizgāja pie direktora.

Direktors atnāca, paraudzījās uz sasisto puķu podu un piegružoto grīdu, uz bultām un baložiem, uz pana Kropas apkaklīti, tad smagi, abām rokām, atbalstījies pret galdu un, pat nepacēlis balsi, sacīja nogurušā un ļoti skumjā balsī:

—    Jau astoņus gadus esmu par skolotāju. Caur manām rokām izgājušas divpadsmit sestās klases, bet tādu klasi kā jūsējā es vēl neesmu redzējis. Ik dienas jaunas palaidnības un bezkaunības. Es biju nolēmis pielietot pret jums sevišķus līdzekļus. Ne vienu reizi vien apgalvoju, ka jūs esat slikta un nelabojama klase. Tādos gadījumos jūs aizstāvēja pans Sondejs. Viņš uzņēmās jūsu klases audzināšanu un apsolīja jūsu vārdā, ka jūs saņemsieties … Taču redzams, ka viņš kļūdījies … Jūs patiešām esat ļauni bērni. Jums sirds vietā ir akmens … Tieši tagad, kad viņš tik smagi saslimis … jūs te uzjautrināties .. .

Skolēni pārsteigti saskatījās.

—   Mēs … mēs nekā nezinājām, pan direktor, — Batura izdvesa. — Kas panam Sondejam noticis?

—    Viņš smagi cietis nelaimes gadījumā. Vakar vakarā ātrās palīdzības mašīna aizveda viņu uz slimnidiiP— Zajončkovskis pārlaida klasei drūmu skatienu un piebilda: — Līdz pat šim brīdim viņš vēl nav atguvis samaņu.

Klasē valdīja kapa klusums. Zajončkovskis ierakstīja klases žurnālā skolotāja neierašanās iemeslu.

—    Bet tagad visa klase atvainosies panam Kropam, — viņš skarbi noteica.

Miksa piegāja pie sarga un stostīdamies atvainojās.

Starpbrīdī Goļa, kā parasti informēts labāk par citiem, sīki izstāstīja visu par nelaimes gadījumu ar Sondeju.

—    Vai jūs zināt, kas noticis ar mūsu Plikpaurīti? — Goļa elsdams iedrāzās skolas pagalmā. — Viņš atgriezās mājup no vakariņām — viņš ēd pie direktora — un tad … viņam virsū no mugurpuses uzdrāzās kaut kādi rati… Runā, ka viņam kaut kas esot salauzts un pārsista galva.

—   Viņš vienmēr bija tik izklaidīgs, — Batura satraukts nočukstēja. — Un vakar turklāt tanī sapulcē viņš ļoti uztraucās . ..

Bāls kā līķis Viktors plaši ieplestām acīm raudzījās uz Goļu.

—    Rati… satrakoti zirgi… no kalna… — viņš atkārtoja kā murgos.

—    Kas tev ir? — Rudņoks čukstēja.

—    Nekas … nekas … cik šausmīgi!…

XVII nodaļa Baturu ģimenē. «Vai jums bailes, Stahurka?» Delegācija aizbrauc. Notikums ar zābakiem

Kas par to, kā tu, cilvēks, klasē esi pats stiprākais un ka tevi ievēlējā redkolēģijā, ka vingrojumos un gājienos tu vienmēr soļo pirmajā četriniekā, ka tieci uzskatīts par visdrošsirdīgāko un, kad vajag kaut ko organizēt vai runāt klases vārdā, tad vienmēr izvirza tikai tevi?… Kas par to, ja, tiklīdz esi pārkāpis dzimtās mājas slieksni, tu jūties melns un maziņš? g

Mājās Batura nav Batura, bet vienkārši — Anteks. Te netiek atzīti viņa panākumi. Kas par to, ka viņš, tāpat kā visi Baturas, savam vecumam ir par lielu un spēcīgu? Mājās ir vēl lielāki un vēl spēcīgāki. Pat tēvs, kopš viņam Buskā saārstēja reimatismu, simt kilo uzsviež mugurā kā spalviņu. Mājās tik to vien dzird: «Antek — izdari to, Antek — izdari šo, Antek, nolobi tupeņus, padod maisu, aizskrien pēc petrolejas!» Tiesa gan, svētkos, kad sanākuši ciemiņi, viņam glauda galvu, ņem aiz zoda, bāž mutē konfektes, bet tas ir vēl ļaunāk … Un tas viss tādēļ, ka Anteks ģimenē ir pats jaunākais. Viņu saukā par «pastarīti», jo viņš piedzima virs plāna, kad vecākiem bija jau četri dēli — jaunākajam apritēja pilni septiņi — un meita Aņeļa piedevām. Tādēļ Anteks, kaut arī viņš aug kā uz rauga, lielo acīs vienmēr ir mazs un vispār neko nenozīmē … ar viņu neviens nerēķinās. n

Šādas drūmas domas klejo pa Anteka galvu arī šovakar, kad viņš, parāvis kājas zem sevis, sēž uz pieliekamā kambara sliekšņa un noskatās, kā vecāki vīkš ceļam Pjotru, kas kopā ar delegāciju brauks uz lauksaimniecības kooperatīvu. Cik viņš nav lūdzis — gan Pjotru, gan vecākus — lai ņem viņu līdzi… Kur nu! Viss velti!

—    Nav vietas! — viņi bija atburkšķējuši. — Tu laikam domā, ka valsts maksās par tavu ceļojumu? Smurguļi tur nav vajadzīgi.

Vai vispār ir vērts viņiem stāstīt, ka sienas avīzei vajadzīga reportāža, ka jaunatnei arī ir sava teikšana pie kooperatīva organizēšanas, ka . .. Ek, viņi tik un tā nekā nesapratīs.

Visvairāk Anteks ir noskaities uz Pjotru. Vecāki paliek vecāki, bet viņš taču ir aktīvists un arī nekā nesajēdz! Pjotrs droši vien domā, ka Antekam rūp vienīgi piedzīvojumi, ka viņš grib braukt tikai sava prieka pēc .. . Galu galā tas nav nekāds nieka ceļojums, kaut kur uz pašu Zaļo kalnu. Tāpēc jau veči arī tādi satraukti. Māte dod līdzi ceļam maizes klaipu, veselu duci cieti novārītu olu un podiņu ar sviestu. Bet Pjotrs skaišas un negrib ņemt tik daudz.

—    Ņem, ņem, dēliņ . .. vēl nemaz nevar zināt, ka tur tanī kooperatīvā … — māte neatlaidīgi dūc. — Tur, kas viņus zina, varbūt ir maizes kumāsiņu bez papīra nedos. Pirkt, vai, iesi?

Tēvs norūpējies staigā no viena istabas kakta uz otru, domā par kaut ko, nopūšas, sarausta bikses uz augšu un beidzot nozūd aiz durvīm. ;

Brauciens notiks tikai ,rīt no rīta, bet jau šovakar visam jābūt kārtībā. Baturas nekad nekā neatstāj uz pēdējo brīdi. Tēvs allaž mēdz sacīt: «Kas jādara rīt — izdari šodien, kas jāēd šodien — apēd rīt.» Un, kas pats jaukākais, -— šī dzīves gudrība netraucē visiem būt veseliem un spēcīgiem. Taču šobrīd Anteks vēlēt velētos vispirms notiesāt vakariņas, jo viņš ir izsalcis kā vilks. Diemžēl, no vakariņām nav ne miņas. .Māte acīm redzot galftā nekā neliks, iekams būs nobeigusi pakošanu.

Pēkšņi atveras durvis un ienāk tēvs ar sausas, žāvētas desas līkumu. Tā ir tā pati slavenā «kalēju desa», ko tik labi pazīst visi ciema ļaudis un ko vecais, baiļodamies no savas dzimtas locekļu rijības, mēdza glabāt kaut kur smēdes kaktos — tur tā it kā labāk uzglabājoties.

Visi gandrīz vai mēmi palika no pārsteiguma par tādu vecā Baturas vēlību.

—    Dodiet, t^t, es iepakošu, — Anteks, pielēkdams kājās no sliekšņa, pakalpīgi iesaucās.

Taču tēvs netic Anteka nolūku nesavtībai.

—    Ej … gan es pats.

. Paostījis desu, viņš sniedzas pēc žurnāla «Draudzene».

—    Neņem, neesmu vēl izlasījusi, — māte nedod žurnālu.

—    Tev no tās lasīšanas tāpat nekas neiznāks, vecā. Par profesorieni tik un tā netiksi, — tēvs smejas.

Pēkšņi atskan Anteka brēciens. Suns Smulis, izmantodams tēva neuzmanību, paķēris no galda desu un, pametis visapkārt viltīgu skatienu, veikli izdrāžas pa durvīm.

Nedzirdētās bezkaunības pārsteigti, mirkli visi stāvēja kā apstulbuši. Tad sacēlās vispārēja brēkoņa un visi kā viens ar tēvu priekšgalā metās pakaļ Smulim.

Pēc mirkļa viņi atgriezās elsdami, bet kā uzvarētāji: tēvs gāja pa priekšu, nesdams atgūto desu.

Istabā vecais atkal to paostīja, iztina no papīra, izpētīja Smuļa zobu pēdas un atkal ietina . ..

—     Tagadiņ laikam, Pjotr, neņemsi, ko? — viņš cerību pilnu skatienu šķielē uz dēlu. — Tas riebeklis Smulis zobos turēja, bet tu jau mums tāds izlepņa esi, — tēvs pārliek desu no vienas rokas otrā.

Pjotrs, ar grūtībām saglabādams nopietnību, noraidoši purina galvu. Tēvs, murminādams kaut ko par suņu viltību'un skaļi šņaukādamies, nes desu atpakaļ uz smēdi, šad un tad pablenzdāms atpakaļ, vai kāds nekāro noskatīt slēptuvi.

Pjotrs smejas. Arī Anteks piebalso, kaut gan viņam no izsalkurria vēders kurkst.

Bet kas tas? No lieveņa puses atskan soļu šļūkoņa. Durvīs parādās maza galviņa un kaut ko māj Pjotram. No lielās, noskretušās platmales apakšas zibsnī mazas, izbiedētas ačeles.

Tas ir kaimiņš Stahurka, mazā Stahurkas tēvs. Viņš nekad nenāk istabā kā citi ļaudis, bet vispirms iebāž galvu, pamāj ar pirkstu un izsauc mājas saimnieku aiz durvīm vai arī piesit pie loga un māj ar galvu.

Šoreiz viņš izskatījās nobijies ne pa jokam. Uztraukts Pjotrs piegāja pie durvīm un ievilka Stahurku iekšā. Stahurkam trīcēja zods, un viņš nevarēja izteikt ne vārda. Rokās gumzīja kādu papīru.

—    Kas jums noticis? — jautā vecais Batura, ienākdams virtuvē.

Stahurka klusēdams pasniedz viņam papīru. Anteka tēvs uzliek acenes, paņem papīru un neizpratnē aplūko to. Tā bija saburzīta un taukiem notraipīta pirpasvēiēšanu plakāta strēmele. Strēmeles otrā pusē ar zīmuli bija kaut kas uzrakstīts.

Batura pastiepa papīru pēc iespējas tālāk no acīm un skaļā balsī nolasīja:

—    «Nelien, muļķi, kolhoza paradīzē, citādi mēs ar tevi izrēķināsimies. Bija te viens tāds, kas vairāk par visiem bļāva, un dievs kungs viņu smagi nosodīja ar kaulu salaušanu.»

Vecais Batura pārlaida visiem skatienu.

— Paskat tik, tas taču … tas taču . .. Iznāk, ka baidē. .. Kur tu to ņēmi? — viņš satraukts soļoja pa virtuvi.

— Ze-zem durvīm bija pabāzts.

Batura pravietiski pacēla pirkstu gaisā.

—   Tas nozīmē… tas nozīmē, ka viņi negrib, lai tu brauc . .. iznāk, ka viņi baidās no tevis.

—   No manis? — Stahurka neticīgi piebakstīja ar īkšķi sev pie krūtīm.

—    Nu, kā tad!

—    Ko nu . .. — Stahurka šķībi pasmaidīja.

—    Ka es tev saku — baidās, — Batura pavicināja papīru. — Paskat, tam bandītam pat roka trīcējusi, redz, kādas vārnu kājas sarakstījis.

—    Nu jau būs gana smiet, — Pjotrs iejaucās. Viņš stāvēja pie loga, rokas sabāzis bikšu kabatās. — Jūs vienmēr tā: kur vajag nopietni — jūs smejaties, bet tur, kur jāsmejas, — jūs nopietni.

Pjotrs strauji aprāva un, skatīdamies Stahurkam cieši acīs, bez aplinkiem noprasīja:

—    Vai jums bail, Stahurka?

—   Bail… bail! — tēvs saskaities ierēcās. — Neapvaino cilvēku! Smurgulis tu vēl esi un par cilvēkiem tev nekādas jēgas nav! Ja jau cilvēks pēc šitādas te vēstules atnācis pie mums, bet ne pie tiem, redzams, samana, kuru pusē taisnība. — Viņš piegāja pie Stahurkas un uzsita viņam uz pleca.

—    Stahurka, vecais brāl, gan mēs viņus, nelāģeļus . . . lūk, šitā! — viņš atplēta savu milzenīgo dūri, kas bija prāva maizes klaipa lielumā, un atkal sažņaudza.

—    Ja jau ar to «šitā» būtu līdzēts, tad tēvu noteikti par ministru ieceltu, — Pjotrs nomurmināja.

—    Ko … ko tu teici? — tēvs pietvīka.

—    Teicu, ka jūs par ministru ieceltu. Tikai šoreiz tā lietiņa ir tāda, ka ar dūres vicināšanu te nekas nebūs panākts. Jūs pat nezināt, kam zvelt.

—    Nebaidies, gan jau zinu.

—    Kā tad, zināt… tikai toreiz, kad Sondejs gandrīz vai galu dabūja un es sacīju, ka jāizdibina, kas vaininieks, jūs sacījāt: vaininieka nav . .. nelaimes gadījums … nejaušība. Tāda tā jūsu zināšana. Bet šodien pats esat vienis prātis, ka tas ir viņu roku darbs.

—   Plātās viņi… tik vien ir kā tā plātīšanās. Un slēpjas aiz dieva tā kunga, — tēvs atgaiņājās.

—    Plātās! Jūs tikai tad laikam noticēsiet, kad ienaidnieks parakstīsies zem visiem darījumiem, bet viņam, lūk, ne visai patīk parakstīties … Politiska tumsonība pie jums tur, raktuvē, citādi jūs nebūtu uzņēmuši partijā.

Vecais Batura nikni sakustināja žokļus.

—    Tu domā, ka tikai tu viens saproti politiskās gudrības.

—    Jūs, tēv, redzat vienīgi tik daudz, cik jums ienaidnieks pats parāda.

—    Neuztraucies, visu redzu.

—    Nekā jūs, tēv, neredzat. Ne sādžā, ne raktuvē. Bet šie nesnauž, darbojas.

—    Raktuvi, es tevi palūgšu, liec mierā! Pie mums raktuvē viss tīrs.

—    Kā tad, tīrs! Tikai mūždien tās aizdomīgās zādzības … bet pavisam nesen divi šmurguļi pastaigājās pa šahtu un neviens nemanīja, kā viņi tur nokļuvuši. Tas pierāda, ka jums — ka jums … uz acīm ir zirgu brilles.

Atgriezās Ādams no otrās maiņas, izlasīja draudu vēstuli un iesvilpās:

—    Ak tad tik tālu jau nonācis!

—    Nāciet, Stahurka, — Pjotrs sacīja. — Vēstule jānones uz miliciju. Droši vien ne tikai jums vienam parādījuši tādu godu. Interesanti, ko Briļs par to sacīs.

Arī vecais Batura uzlika cepuri, izvilka no kumodes zarainu bozi, aplūkoja to, pasvārstīja rokā un paņēma līdzi. Nekad agrāk viņš ar bozi nestaigāja.

Anteks pavadīja tēvu ar skatienu. Kad viņi abi ar Ādamu bija palikuši vieni, Anteks ievaicājās:

—   Un tu arī domā, ka gadījums ar panu Sondeju nebija nelaimes gadījums?

—   Protams, ka ne, — mazgādamies Ādams atrūca. — Tas taču skaidrs kā diena, ka viņu gribēja novākt no ceļa. Viņš pirms tam bija saņēmis divas draudu vēstules!

Nākošajā rītā Anteks Batura iedrāzās klasē kā bumba.

—   Vai zināt, ka pana Sondeja ievainošana nemaz nebija nejaušība?

Zēni, kas spēlēja zukserus, ziņkārīgi pacēla galvas.

—   Zināt, tā bija sazvērestība . .. viņu gribēja nogalināt. . . Tas viss bija tīšām izdarīts . .. Viņi gribēja to sabraukt.

Viktors nobālēja un pielēca kājās.

—    Kā tu zini?

—    Viņi paši sevi nodeva. Tiem, kuriem šodien jābrauc par delegātiem, viņi piedraudēja izdarīt to pašu.

Un Batura izstāstīja zēniem visu, kas bija noticis vakar vakarā.

—    E, tu lej! — zēni cits pēc cita cēlās kājās.

—   Nē, Batura saka patiesību, — Krisja Vojtaha apstiprināja. — Mans tēte arī saņēma tādu vēstuli.

—    Pamatīgi gan viņš pārbijās, ko?

—    Nē, mans tēte ne no viena nebaidās.

Ap viņiem sapulcējās aizvien vairāk bērnu.

—    Un vai jūs zināt, ko sekretārs Briļs vēl pasacīja manam brālim? — Batura turpināja. — Viņš teica, ka pans Sondejs jau ilgi pirms tam esot saņēmis draudu vēstules.

Pēdējā ziņa visus satrauca.

Viktors nodrebinājās. Ja viņš, Viktors, no nepielūdzamajiem, nežēlīgajiem ienaidniekiem būtu saņēmis tādu vēstuli ar draudiem, viņš nevarētu ne gulēt, ne ēst, viņš noteikti paliktu traks no bailēm. Bet pans Sondejs izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Viktors, atcerējās pirmās dienas pēc neveiksmīgās ekspedīcijas. kad viņš nezināja, ko iesākt, atcerējās sarunu ar panu Sondeju un kā viss uzreiz izmainījās, atcerējās, kā viņi kopā bija skrējuši uz skolu .. . Jau toreiz Viktors saprata, ka pans Sondejs nav parasts skolotājs, bet ka viņš ir kaut kas … ka viņš ir īsts cilvēks! Un viņi šo cilvēku bija .. .

—   Aiznesīsim viņam puķes, — meitenes aizkustinātas sacīja.

—    Stulbās, ko viņš iesāks ar jūsu puķēm? — Batura neizturēja.

—    Jūs ar savām puķēm varat iet pie krustmātes uz vārda dienu, — Miksa, sabāzis rokas bikšu kabatās, izspļāva saulespuķu sēkliņu čaulas. — Mums jāizdara kaut kas tāds … nu, kaut kas nāvīgi solīds!

Taču viss, kas viņiem ienāca prātā, šķita muļķīgs un nederīgs.

—   Ek, ja' man rokā tiktu kāds no tiem rīkļurāvējiem! — Batura rūca.

—    Daudz gan tu viņiem padarītu.

—    Tu pat nezini, kas viņi tādi, — Rudņoks iebilda.

Viktors iekoda lūpā.

—    Karļik, man tev kaut kas jāsaka, — viņš parāva Rudņoku aiz piedurknes, — bet tas ir noslēpums.

Abi zēni pagāja sāņus.

—    Karļik, es toreiz redzēju tos zirgus, kuri uzbrauca virsū panam Sondejam.

—   Vai patiešām? — Karļiks sagrāba viņu aiz rokas, —Un tu zini, kas tas bija?

—    Nezinu .. . bet pirms tam . .. vakarā mūsu vecajā būdā es redzēju pavisam ērmotas lietas … — un viņš pēc kārtas izstāstīja visus tā vakara notikumus. — Varbūt. . . varbūt tie ir viņi, kas tur sapulcējas, — viņš secināja.

Karļikam iemirdzējās acis.

—   Nestāsti nevienam ne pušplēsta vārdiņa, — viņš čukstēja.

—    Bet varbūt paziņot policijai? … Vai varbūt Briļam?

—    Nē. Viņi tev nenoticēs, tu redzēsi! Pats zini, kādi tie vecie ir. Viņus ļoti grūti iekustināt. Turklāt tev nav nekādu pierādījumu.

—   Kā nav? Es taču pats savām acīm redzēju, —< Viktors bija gandrīz vai sašutis.

—    Bet viņi pateiks, ka tev tikai tā licies, un vēl izsmies tevi. Man ir prakse … Ja pans Sondejs būtu vesels, tad viņam gan varētu visu izstāstīt. Bet citiem . ..

—    Ko tad mēs darīsim?

—    Vispirms mums pašiem viņi jāizseko . . . Bet tu jau laikam baidies .. .

—    Es? Baidos? Nu, vai zini!

—    Tad ir forši. Aiziesim uz turieni šovakar pat.

Tai dienā pirmā stunda nenotika. Pans Gondera kopā ar sekretāru Briļu un Pjotru Baturu skraidīja pa sādžu un kārtoja darīšanas. Bija paredzēts, ka līdz Biskupciem delegācija brauks ar zirgiem, jo vilcieni gāja ļoti nepiemērotā laikā, bet pēkšņi izrādījās, ka vedēji nav ieradušies. Acīm redzot vakar viņi bija kaut kur dzēruši un šodien nebija varējuši sataisīties.

Anteks bija lepns uz savu brāli un ne mirkli neatkāpās no viņa. Taču Pjotrs nepievērsa viņam ne mazāko vērību. Viņš klausījās Briļa norādījumos. Visur, kur viņš gāja, viņu apstāja ļaudis.

—    Pjotr, uzmanies, brāl, lai tas traktors tevi nesabrauc, — Pociešeks uzsita viņam uz pleca.

Atnāca arī vectēvs Kriza, saliecies līkumā, un gribēja piekļūt klāt pie Pjotra, bet nevarēja, tādēļ no tālienes iebakstīja viņam mugurā ar nūjas galu un, kad Pjotrs pagriezās, deva tam noslēpumainas zīmes.

—    Kas ir, vectētiņ?

Vectēvs Kriza pasauca Pjotru malā un, krampjaini saņēmis viņu aiz svārku atloka, čapstināja ar bezzobaino muti:

—    Tu neļauj apvest sevi ap stūri. Aizlavies no šiem un paveries cūku kūtīs … — viņš viltīgi pamirkšķināja ar aci.

—    Labs ir, pavēršos, — Pjotrs pārsteigts atbildēja. — Nemaz nezināju, ka jūs tā interesējaties par cūkkopību.

—    E, kas par cūkkopību, — vectēvs Kriza nepacietīgi atmeta ar nūju.

—    Kāpēc tad jūs gribat, lai es apskatu tās kūtis?

—    Vai tad tu nezini. .. Areče, runā, ka viņi večus — pensionārus turot kūtis, — večuks pielika pirkstu pie mutes.

Skurka nelika mieru Vojtaham:

—    Atvediet maķenīt tos kviešus, kādus viņi tur no lielības izaudzē.

Bet Pociešeks neatstājās no Sitara atraitnes:

—    Sitarien, raugieties vērīgi uz ceļmalas kokiem … it sevišķi uz vītoliem.

—    Kādēļ tad?

—     Var būt, ka bumbierus ieraudzīsiet… Tur jau tādi burvi nieki dzīvojot, dieva vārds! Pašu galvenāko par Mičuru saucot, bet viņa skolnieku — par Liseku.

Sitariene piesarka, nezinādama, ko atbildēt asmēlim. Pēkšņi cauri pūlim šurp spraucās Pociešeka sieva, un Pociešeks uzreiz zaudēja valodīgumu.

—    Vai iesi, plendermani, vai iesi prom! Nav ko klāstīt savas gudrības . . . labāk malšanai būtu ķēries klāt! Sitarien, uzziniet, vai viņiem tur nav kaut kādu zāļu pret žūpām. Ja ir, tad es pirmā rakstos iekšā tanī kooperatīvā. Es būtu ar mieru pie paša Lucīpera ellē pierakstīties, lai tikai šitam žūpu Bērtulim aplauž ragus, — viņa klaigāja.

Ļaudis visapkārt smējās …

Beidzot atskanēja rīboņa. Putekļu mākonī parādījās pans Gondera ar ratiem. Viņš vadīja zirgu, bet vedējs, kaudamies ar žagām, kratījās uz salmiem. Ļaudis pašķīrās. Gondera piebrauca slaidā līkumā un apstājās.

—    Ar mokām sadabūju šo vienu, — viņš norādīja uz vedēju. — Vēl arvien nav atguvies.

—    Viņus tīšām piedzirdījuši, lai viņi mūs pa ceļam grāvī izgāztu, — Sitariene uztraucās. — Nedošu pavadu rokā tādam plencim, tad jau labāk pati. ..

Pjotrs ik pēc maza brītiņa vilka no kabatas pulksteni: būtu laiks sākt kustēties, bet vēl aizvien nav divu delegātu — Stahurkas un otra zemnieka Beneka. Viņiem jau divas reizes bija aizsūtīts pakaļ, taču nevienu nebija sastapuši mājāg.

—    Skaidra būšana, viņi ir nobijušies, — Vojtahs nopūtās, virpinādams pirkstos papirosu.

—    Par Beneku es nezinu, bet par Stahurku es biju ar mieru galvot. .. Vēl vakar vakarā viņš man apzvērēja, ka noteikti atnāks, bet redziet — sapūta! — Pjotrs pasniedza Vojtaham uguni, sargādams abām plaukstām.

Viņi izsmēķēja savus papirosus, taču aizkavējušies delegāti vēl aizvien nerādījās. Salasījušies ļaudis daudznozīmīgi smīnēja, un aizvien biežāk atskanēja zobgalīgas piezīmes.

Jasis Stahurka vientuļš stāvēja pie sētas. Aiz kauna pietvīkušiem vaigiem un asaru pilnām acīm viņš klausījās šinīs zobgalībās. Zēni un meitenes viņu bija kaitinājuši, ka viņa tēvs — zaķpastala, bet pēc tam atstājuši vienu. Tagad viņi skraidelē apkārt pa ceļu un pagalmu, un tikai reizēm Jāsim kāds iedzeļ ar smīnu vai arī kāds zēns, skriedams garām, iespiedzas pie auss:

— Stahurka! Atstiep tēvu saitē!

Vienam no šiem smējējiem Batura ielika pa ausi: viņš nevarēja ciest ņirgāšanos. Vai tad Jasis ir vainīgs? Vai bērni var atbildēt par pieaugušo rīcību? Batura labi zina, ka nevar. Viņš to zina no pieredzes. Kā gan var atbildēt par kādu, kurš neņem tevi vērā un kuru nekādi nevar ietekmēt?

Batura draudzīgi uzsmaidīja Stahurkam, izvilka no kabatas divus ābolus, noslaucīja pie biksēm un vienu pastiepa Jāsim. Bet Jasis tikai paraustīja plecus un dusmīgi uzgrieza muguru. Šinī brīdī viņš visus neieredzēja un nevēlējās dzirdēt līdzcietības vārdus. Batura par to nemaz neapvainojās un sāka tiesāt savu ābolu.

—    Tavs vecais vakar bija pie mums un sacīja, ka braukšot, — izspļaudams sēkliņas, viņš vienaldzīgi ierunājās.

Stahurka vēl vairāk nosarka.

—   Bet tagad runā, ka viņš nobijies … — Batura vilka tālāk.

—   Tie ir meli, mans tētis nebaidās! … — Jasis neizturējis iekliedzās. Viņš gribēja sacīt vēl ko, taču pēkšņi apklusa un atgāja sāņus.

Batura pieskrēja pie viņa.

—    Stahurka, uzgaidi!

—    Atsienies! — Jasis atrāva nost roku.

—    Vai tu atceries mūsu norunu?

—    Un kas par to?

—    Tu no manis nedrīksti nekā slēpt.

Stahurka klusēja.

—   Jasek, man tu vari visu izstāstīt, — Batura nedomāja atkāpties, — es klusēšu kā kaps.

Stahurka paskatījās viņā asaru pilnām acīm. Viņš vēl aizvien šaubījās.

—    Bet vai tu nesmiesies?

—    Nē.

—    Un nevienam nestāstīsi?

—    Nevienam pašam!

—    Tad klausies, — Stahurka ar pūlēm norija siekalas caur aizžņaugto rīkli, — mans tētis nebrauks .. . bet ne jau tāpēc, ka viņš nobijies, nē, mans tētis ne no viena nebaidās! — viņš dedzīgi apgalvoja, asaru pilnām acīm zibot. — Tikai.. . tikai māma negrib laist viņu un raud. Šausmīgi raud!

—    Un tāpēc tavs vecais nebrauc? Nu, es gan neklausītos nekādā pinkšķēšanā! Palūk, Sondejam ar nāvi draudēja, bet viņš nenobijās …

—   Mans tētis arī neklausītos, bet… bet… — Stahurka atkal nosarka un apklusa.

—    Bet kas?

—    Bet vai tu nesmiesies?

—    Es jau tev sacīju, ka ne.

Stahurka kaunīgi nodūra acis.

—    Saproti.. . māte kaut kur noglabājusi tēva zābakus, lai viņš nekur nevarētu aizbraukt. Tētis sabāra viņu, bet viņa nesaka, kur noslēpusi, tikai sēž un raud. Un citu zābaku tētim nav.

—    Hm … — Batura noņurdēja. — Tā patiešām ir ķeza!

—    Jā, — Jasis nopūtās.

—    Uzgaidi, bet kā būtu, ja tavam vecajam aizlienētu zābakus?

—    No kā tad?

—    Es pasacīšu brālim, viņš uzreiz izgudros.

—    Nē, to nedrīkst! — Stahurka nobijās. — Tu solījies, ka nevienam nekā neteiksi. Par tēti zobosies.

—    Nu lai!

—    Nē! Par to neviens nedrīkst uzzināt. Tas taču tāds kauns!

—   Nu, tad es pats aizlienēšu. .. Kādus tu gribi, vai stulmeņus?

—    Nē . .. būs labi parastie zābaki.

Viegli bija pateikt «aizlienēšu»! Bet kur ņemt zābakus? Batura aizskrēja uz māju. Nē, te nekas neiznāks. Tēvs ar māti. grozās pa istabu. Zābaki ieslēgti kambarī, bet no tēva acīm nekā nenoslēpsi. Anteks aizdotu pats savus, ja būtu drošs, ka Stahurkam tie derēs.

Abi zēni, bezpalīdzīgi lūkodamies visapkārt, skraidīja pa sādžu. Ek, ja viņiem būtu bijusi nauda! Ciema veikala logā viņi ieraudzīja jaunus zābakus, bet uz zīmītes pielikta cena: «290 zloti». Kur gan viņi varēja raut tik daudz naudas?

Pēkšņi Batura apstājās. Laukumā aiz veikala stāvēja vairāki vezumi ar kartupeļiem, kas acīm redzot bija atvesti uzpirkšanas punktam. Zirgi, iebāzuši galvas auzu kulēs, mierīgi ēda. Vedējus nekur neredzēja. Tikai no vieniem ratiem nokarājās vecos, apputējušos zābakos ieautas kājas. Baturas uzmanību bija piesaistījuši tieši šie zābaki. Zābaku īpašnieks — dūšīgs, sarkanvaidzis zemnieks, izstiepies salmos, krāca, ka skanēja vien.

Batura sarauca uzacis. Pēkšņi viņam prātā iešāvās kāda ideja — tik pārdroša, ka sirds sāka sist kā āmurs.

—    Klausies, Stahurka,bet. .. bet ja mēs aizlienētu zābakus no šī te krusttētiņa?

—    Kā? — Stahurka pārbiedētām acīm paraudzījās Baturā.

—    Css .. . uzmodināsi vēl, — Batura apsauca viņu. — Citas izejas nav. Vai tu gribi, lai tavs vecais brauc uz kooperatīvu?

—    Skaidrs!

—    Nu, tad pie darba! Tikai uzmanīgi!

Noaut zemniekam zābakus nebija nemaz tik viegli. Viena zābaka saite bija sasieta ciešā jo ciešā mezglā. Beigu beigās, piepalīdzot zobiem, viņiem izdevās to kaut kā atraisīt. Taču zābaki negribēja un negribēja nākt nost no kājām. Zemniekam no karstuma kājas bija pietūkušas, un zābaki acīm redzot bija pamazi.

—    Ko darīt? — Stahurka bezpalīdzīgi čukstēja.

—    Neko, velc tikai!

Stahurka pārkrustījās, ielika zemnieka kājas *sev padusē un pavilka no visa spēka. Izdevās! Zemnieks pa miegam gan sakustējās, taču zābaki bija jau novilkti. Ciešo zābaku noaušana acīm redzot viņam bija pat patīkama, jo viņš miegā pasmaidīja un jocīgi sakustināja kāju pirkstus.

Redzot, ka iepriecinātais Stahurka taisas pazust ar zabakiem, Batura aizturēja viņu.

—    Pag, kā tad tu: paņēmi itin kā no veikala?

—    Kas ir?

—    Pieraksti sev adresi, āre, te uz ratu dēlīša ir, lai zinātu, kam vēlāk atdot un pasacīt paldies!

Stahurka nosarka un steidzīgi pierakstīja adresi.

Pēc brīža viņi abi jau drāzās cauri visai sādžai. Mājās zēni. sastapa tikai Jaša māti — nabadzīte bija noraudājusies^ «Vecā» nebija.

—    Kur tētis? — Jasis elsdams jautāja.

—   Aizbizoja . .. pie viņiem. Ne kauna, ne goda: basām kājām aizbizoja! Ak, es nelaimīgā, pretī mūsu postam aizskrēja! — māte raudādama vaimanāja.

—    Ilgāk vairs negaidīsim. Jau pusdesmit! — noglabādams pulksteni kabatā, Pjotrs Batura norūca.

Rati lēnām sakustējās. Zemnieki iznāca māju priekšā un, pretrunīgu jūtu nomākti, klusēdami noskatījās aizbraucošajā delegācijā.

—    Klusas atvadas, —? Pjotrs sadudzis čukstēja.

—   Ak Jēzu, pat nelaiķa vīra bērēs, ir tad bija jautrāk … — Sitara atraitne norausa asaras.

—    Pārbiedējuši visus, suņa gabali! — Vojtahs nospļāvās. — Ļaudis kā niedre vējā: no kuras puses vējš papūš, uz to liecas.

Tikai tad, kad rati bija pabraukuši garām, atskanēja nedrošas piezīmes:

—    Bet Stahurka un Beneks tā arī neatnāca.

—    Sondeja arī nav . ..

—    Tas tik ātri vis necelsies!

—    Jā, apstrādājuši viņu pamatīgi.. .

—   Bet šie tomēr aizbrauca! — vecais Miksa nospļāvās un, rokas uz muguras salicis, devās mājup.

Ceļa līkumā delegācija sastapa Pociešeku. — Ehe! Pamatīgi sarukusi tā jūsu kompānija, — viņš vīpsnīgi iesmējās. — Kur tadiņ Stahurku un Beneku esat nozaudējuši? — viņš smīnēja un izlikās, it kā meklētu viņus acīm. — Un pana Sondeja lai nav, miers viņa pīšļiem … tas ir … es gribēju sacīt. .. atgriez tu, kungs, viņam veselību, āmen … Paklau, Pjotr, brālīt mīļais, dod tu man litriņu, un es •braukšu viņa vietā. Dievs ir mans liecinieks — braukšu, lai paglābtu mūsu Viļčkovas godu!

—    Iztiksim bez tevis! Bet sīvo prasi Osuham! — Sitariene norūca.

Pjotrs uzpliukšķināja zirgam. Viņi laidās braukt pa šoseju lejup. Nebija vēl nonākuši zemienē, kad pēkšņi no aizmugures izdzirda saucienus:

—    Apstājieties! Ej, ļautiņi, apstājieties!

No kalna šķērsām pāri rūsganajam laukam šurp skrēja kāds cilvēks. Sitariene, aizlikusi roku acīm priekšā, vērīgi raudzījās skrējējā.

—   Ak tu dieviņ tētiņ! — viņa pagalam pārsteigta čukstēja. — Tas taču . .. Stahurka!

—    Ko?! — Pjotrs sarāva grožus tik spēji, ka zirgi saslējās pakaļkājās.

Braucēji iečalojās. Visi staipīja kaklus. Stahurka viņiem māja. Brīdi vēlāk viņš pieklupa pie ratiem. Sēdošie paspieda tam roku.

—    Nodomājām, ka vairs nebūsiet, — Vojtahs sacīja.

—    Izrāvos … — Stahurka elsa. — Tik tikko izrāvos no tā sava sievišķa.

Pēkšņi visi apklusa un raudzījās uz viņa kājām. Tās bija kailas.

—    Basām kājām par delegātu? — Sitariene sašutusi iesaucās.

Stahurka paskatījās uz savām kājām un apjuka.

—   Hm! — viņš kaunīgi noklepojās. — Tiesa gan, basām, — viņš muļķīgi aplūkoja putekļainās kājas, itin kā tikai nupat būtu ieraudzījis, ka ir bez kurpēm.

—   Kā ta jūs šitā brauksiet? Kaut kā neklājaS) — Vojtahs bija nobažījies. — Kur ta jūsu zābaki?

—    Vai neredzat? Lūk, kur nes, pat divus pārus! — Pjotrs iesaucās.

Stahurka samirkšķināja acis un apgriezās.

No sādžas puses, cik vien jaudas, drāzās divi zēni. Vienā viņš pazina, savu dēlu Jasi. Abi zēni, vicinādami gaisā katrs pa zābaku pārim, kaut ko kliedza.

—    Kas te notiek, ļautiņi mīļie?

—    Tā dieva tēva un dēla un svētā gara vārdā! … — Sitara atraitne meta krustus.

—    Zābaki! Zābakus atnesām, tēt.! — Jasis elsa.

Vecais neticīgi paņēma zābakus un aplūkoja no visām pusēm.

—    Manējie, dieva vārds! Un kam tie otri?

—    Tie ir aizlienēti, — Jaseks nosarka.

—    Katram gadījumam aizņēmāmies, — Batura paskaidroja.

—    Tagad tie nav vajadzīgi, jo tētim ir pašam savi, -— Jaseks piemetināja.

—    Tiesa gan . .. savi, — Stahurka apjucis murmināja. — Bet kā tad tu viņus atradi?

—    Māma iedeva.

—    Pati iedeva?

—     Nu ja, ka pati. Kad ieraudzīja, ka tu aizskrēji tāpat basām, viņa pavisam nokreņķējās un pati sadabūja … Zirņos bija noslēpti. Un, re, ko vēl iedeva!

Jaseks izvilka no azotes taukainā papīrā ievīstītu sainīti. Sitariene to paķēra un ziņkārībā piebāza pie deguna.

—    Oho, paostiet, Vojtah, žāvēts speķis! Bet jūs vēl šķendējāties par sieviešiem!

—    Ek, pats nelabais nevar tikt ar jums galā! — Vojtahs atcirta, atlikdams sainīti sāņus.

—    Tas ir ceļam, — Jaseks paskaidroja. — Tikai māma lika piekodināt, lai tu neapēdot visu ar joni, citādi vēl saslimsi kā svētkos.

—    He — he! — Vojtahs smējās. — Vai jūs dzirdat, Stahurka?

—    Un vēl māma vēlēja …

—    Ko tad vēi? — Pjoīrs uzjautrināts vaicāja.

—    Vēlēja braukt kopā ar tēti!

—    Tev? Bet kādēļ?

—    Lai tēti pieskatītu.

Visi sāka sirsnīgi smiet.

—    Nu, ja jau māma vēlējusi, tad jāņem vien būs! — Vojtahs sacīja, siaucidams ūsas, — un, tā kā Beneka nav, tad viena vieta bnva.

—    Nu, rāpies iekšā, tikai žigli! — Pjotrs nokomandēja.

Stahurkam tas nebija divreiz jāsaka. Zirgi devās uz.

priekšu rikšiem.

—        Pjotrek, es ari braukšu! — Anteks lūdzās, skriedams pakaļ ratiem.

— Tā tik vēl trūka! Divi šādi putniņi cepetim par treknu!

'— Jā, bet Jasi tu paņēmi?

—    Viņam, tā sakot, ir speciāls uzdevums.

Jauns smieklu vilnis apslāpēja ratu rīboņu. Braucēji ātri attālinājās.

Smagi elpodams, Anteks palika stāvam šosejas malā … No sviedriem mitrie mati nokarājās uz pieres. Asaru pilnām acīm viņš lūkojās pakaļ aizbraucējiem. Jasis Stahurka stāvēja starp soliem un -priecīgs māja ar roku. Antekam kļuva vieglāk. Labi, ka izdevās līdzi tikt vismaz vienam «Viļčkovas Balss» redaktoram. Tagad reportāža sienas avīzei nodrošināta!

—        Tikai apskati visu labi! — viņš no visa spēka sauca pakaļ Jāsim. — Tu esi mūsu delegāts!

Tad Anteks nošņaucās, pārmeta zābakus pāri plecam un smagā solī devās atpakaļ uz sādžu.

Lai gan kopš delegācijas aizbraukšanas bija pagājis jau labs laiciņš, skolas priekšā joprojām valdīja liela rosība. Dūšīgs sarkanvaidzis zemnieks ar pātagu rokās skraidīja basām kājām starp ļaudīm un šausmīgi lamājās:

—         Bandīti gatavie! Bet tad ir ar gramšķīgi ļaudis tanī Viļčkovā! Gaišā dienas laikā zābakus nočiept! Ķeriet zagli! Ķeriet!

Viļčkovieši, bet it sevišķi sievietes, izteica viņam savu līdzjūtību. Tik nekaunīgas zādzības Viļčkovā nebija pieredzētas kopš kara laikiem.

—    Ir gan ļaudis!

—    Guļošam cilvēkam zābakus novilkt!

—    Pašā dienas gaišumā!

—    Un visu acu priekšā!

Karļiks ar Viktoru noskatījās šinī notikumā, sēdēdami uz žoga. Viņi mēģināja izdibināt, kurš būtu bijis vainīgais, taču veltīgi. Pēkšņi viņiem aiz muguras kāds iesvilpās.

Jasmīnu biezoknī pie sētas viņi ieraudzīja Baturu, kas rādīja ar rokām kaut kādas izmisīgas zīmes. Zēni nolēca no sētas un piegāja pie viņa.

Batura turēja rokas aiz muguras un pats, spriežot pēc sejas izteiksmes, bija pagalam pārbijies.

—    Ko tu gribi?

—    Css! — Batura iešņācās. — Man ir viņa zābaki.

—    Ko?

Batura izstāstīja visu no sākuma līdz galam.

—    Tagad visa māksla: atdot viņam šīs te čabatas, — Batura nobeidza.

—    Ņem atdod un cauri! — Karļiks deva padomu.

—    Kā tad! Domā, ka tas ir tik viegli. Paņemt bija daudz vieglāk nekā atdot. Redzi, ja es viņam atdošu tāpat vien, viņš teiks, ka esmu nozadzis. Neviens taču man neticēs, ka es gribēju tikai aizlienēt.. . Stahurka ar tēvu abi aizbrauca, pat liecinieku nav… \

—    Jā . .. pārākā ķibele! — Karļiks iekoda pirkstā.

—    Aizsūti pa pastu, tev taču ir adrese, — Viktors ne visai pārliecinoši sacīja.

—    Es jau domāju par to, bet tas būtu pārāk ilgi. Kā viņš staigās līdz tam, kamēr saņems? Turklāt Vcislo uzreiz nomanīs. Skatieties, kā viņam šaudās acis.

Patiešām: no pasta kantora loga ziņkārīgi raudzījās pans Vcislo.

—    Uzmanību, puikas! Kropa pie horizonta! — Karļiks čukstēja.

Drošības labad zēni ienira dziļāk jasmīnos.

Kropa rokā nesa slapju grīdas lupatu, no kuras tecēja ūdens. Izplājis to uz žoga, viņš devās prom, ne ar skatienu nepagodinājis ļaužu drūzmu uz šosejas.

—    Puikas, man ir ideja! — Karļiks sacīja. — Kā būtu, ja mēs tos zābakus uzkārtu vienkārši uz sētas, ko? Tikai tā, lai neviens mūs neredz, bet pēc tam atiesim nost un iesauksimies: «Kam tie zābaki uz sētas?»

—    Laba ideja! — Batura bija sajūsmināts. — Ejam!

—    Uzgaidi! — Karļika acīs iedegās nebēdnīgas uguntiņas. — Mēs izdarīsim vēl kaut ko … joka pēc … būs smiekli. .. Dod šurp papīra gabalu!

—    Kādēļ?

—    Gan redzēsi. Nu, ātrāk, dod šurp kādu papīru! Var būt ari balta strēmele no avīzes.

Batura noplēsa stūri no «Tribīnes» numura, kurā bija ievīstīta viņa brokastu maize. Karļiks steidzīgi kaut ko uzšvīkāja un aprakstīto papīra gabalu iebāza vienā zābakā.

—    Gatavs! Kar augšā! Uzgaidi, mēs tevi nomaskēsim!

Pēc nedaudz'sekundēm atskanēja kāda izbrīnās pilns sauciens:

—    Paskatieties! Uz žoga kaut kādi zābaki!

—    Ei, vedēj, varbūt jūsējie?

• Satraukti bīdīdams ļaudis sānis, zemnieks pieklupa pie sētas un raušus paķēra zābakus.

—     Mani! — viņš iekliedzās, neticīgi raudzīdamies uz cilvēkiem. — Dieva vārds, mani! — viņš grozīja zābakus — pārsteigts un reizē iepriecināts.

Viņš pat nepamanīja, ka no viena zābaka izkrita papīra strēmelīte. To pacēla acīgais Pociešeks, ar interesi aplūkoja un skaļā balsī nolasīja:

—     «Godājamais īpašnieki Mums bija apnicis tupēt uz tavām netīrajām kājām, un mēs nolēmām kādu stundiņu pastaigāties pa pasauli. Piedod mums, nedusmojies, bet labāk aiznes mūs pie kurpnieka.'

Tavi zābaki.»

XVIII nodala Labas idejas nekrīt no gaisa. Neparasts vakars. Joņecs un Miksa pie kauna staba

Poļu valodas stundā Stikla Zosja uzprasīja direktoram, vai pans Sondejs vēl ilgi nebūšot.

—    Domāju, ka viņš varēs atgriezties tikai pēc kāda mēneša, — Zajončkovskis atbildēja.

Miksa daudznozīmīgi pamirkšķināja Joņecam un pacēla roku.

—    Lūdzu, skolotāj, vai aizvietotājs būs? — nolaidis acis, viņš nevainīgi jautāja.

Zajončkovskis uzmeta viņam aizdomīgu skatienu.

—    Ja neieradīsies jaunais skolotājs, tad nebūs.

—     Sakiet, lūdzu, pan direktor, vai jūs zināt, ka panam Sondejam uzbruka un ka tas nemaz nebija nelaimes gadījums, bet izdarīts ar nolūku? — Batura pēkšņi ierunājās.

—    Ko tu saki? — direktors sarauca uzacis.

—   Jā, jo pans Sondejs gribēja noorganizēt pie mums kooperatīvu.

Zajončkovskis pētoši paraudzījās uz Baturu, taču nekā nesacīja. Pēc stundas viņš piesauca Baturu pie sevis un aizveda pie loga gaiteņa galā.

—    No kurienes tu ņēmi tās baumas par panu Sondeju? — viņš jautāja, nolikdams portfeli uz palodzes.

—    Tās it nemaz nav baumas. Brālis sacīja, ka pans Sondejs saņēmis divas draudu vēstules, tikai nevienam par tām nav sacījis, vienīgi Briļam. Paprasiet Briļam ciema komitejā, viņš pateiks. Šie tagad ieēdušieš uz visiem, kas runā par kooperatīvu.

Direktors nekā vairs nejautāja, tikai, lūkodamies kaut kur vienā punktā,' sāka bungot ar pirkstiem pa loga rāmi. Tad viņš pagriezās un steidzīgi aizgāja.

—    Lūdzu, pan direktor, lūdzu, pan direktor, jūs aizmirsāt portfeli! — Batura paķēra portfeli un aizdrāza viņam pakaļ.

—    Bet tad satrūcies gan Zaķēns, es jums saku, staigā, kā ķerts no tramvaja, — pāris minūtes vēlāk Batura stāstīja zēniem, kad tie pēc zvana nāca klasē.

Turpmākajās stundās klasē valdīja neparasts satraukums. Miksa aizmirsa pat par nebēdnībām. Tarakāni veltīgi čabinājās kārbiņā. Uz tāfeles kāds bija uzrakstījis milzu burtiem:

«LAI DZĪVO SKOLOTĀJS S.!»

Bet zemāk:

«UN LAI VIŅŠ ĀTRĀK IZVESEĻOJAS!»

Miksa, to izlasījis, mazliet saviebās. Personīgi viņš nemaz neskumtu, ja Plikpaurītis paslimotu savu pusgadiņu, taču skaļi nekā nesacīja. Citi varētu nodomāt, ka viņš Plikpaurītim vēl sliktu. Bet viņš patiešām Plikpaurītim nevēl ciešanas, lai tikai viņš tā mazdrusciņ pasirgst — tas nav nekas ļauns. Taču vēl labāk būtu, ja viņš aizbrauktu ilgā slimības atvaļinājumā.

Tikko Steļmahs ienāca klasē, viņš uzreiz pamanīja neparasto uzrakstu uz tāfeles. Viņš apstājās pret tāfeli. Nosarka. Atkāsējās, gribēja kaut ko jautāt, taču nejautāja.

Tanī dienā sestie viņu ne pazīt nevarēja: viņš staigāja, iztaisnojis sakumpušo muguru, neielika nevienu divnieku, visu laiku smaidīja un sauca zēnus nevis uzvārdos, bet vārdos.

Skolēni šīs simpātijās izpausmes uzņēma atturīgi un ar zināmu nemieru. Vai viņš varbūt nodomāja, ka uzraksts atliecas uz viņu? Pēc zvana Steļmahs aizturēja visus un lika noslaucīt tāfeli. Bērni apklusa, it kā paredzēdami kaut ko neparastu.

—   Es jums atklāšu vienu skolotāju noslēpumu, — Steļmahs sacīja svešādā, aizsmakušā balsī. — Atcerieties, ka vislielāko prieku skolēni var sagādāt skolotājam nevis ar vēlējumiem uz tāfeles, bet ar sekmēm viņa priekšmetos.

Tiklīdz viņš bija izgājis, atstādams skolēnus pilnīgā apjukumā, Batura iesaucās skaļā balsī:

—    Neizklīst! Neizklīst! Man ir ideja!

Tai dienā treneris Goļa veltīgi gaidīja vislabākos sestās klases sportistus. Tikai tā ap četriem ar govīm atnāca Miksa, Joņecs un vēl pūris zēnu no vinu kompānijas. Un arī šie šķita tādi dīvaini, norūpējušies un uzbudināti.

—    Kas ar pārējiem? — Goļa skarbi vaicāja.

Zēni nesteidzās ar paskaidrojumiem. Beidzot Miksa sāka viņam čūkstēt kaut ko pie auss. Sākumā Goļa klausījās, saraucis pieri, tad viņa sejai pārslīdēja nicīgs smīns.

—    Zīdaiņu būšana! Skrūvītes pazaudējuši, vai? Čiks, lūk, kas no tā iznāks! Jau rīt, vēlākais parīt viss pajuks. Nu, ko stāvat? Pie darba! — Viņš nodzina zēnus no mauriņa. — Uzvilkt cimdus! Ieņemt poziciju! Dūres augstāk! Tā. Uzmanību, sākam! Gongs!

Pēc Goļas zīmes mazais Kriza no ceturtās iesita ar koku pa vecu katla vāku. Sākās treniņš.

Sādžā tai vakarā notika dīvainas lietas.

Vispirms — žēli maudamas no izsalkuma un pārmetoši atskatīdamās uz ganiem, kuri trenca tās bez žēlastības, govis no ganībām atgriezās aizdomīgi agri. Klaigādami un steigdamies gani sadzina lopiņus sētā un, pat nepiesējuši tos, zagšus aizlikās prom uz sādžu.

Šeit valdīja neparasta rosība un skraidīšana. Bija dzirdami griezīgi svilpieni, dauzīšanās pie logiem, saucieni. Ja kāds būtu uzmanīgāk pavērojis šo kņadu, viņš pamanītu, ka šī trokšņa cēlēji ir sestie. Viņi pulcējās kopā pa trīs un nozuda mājelēs, no kurienes pēc brīža, skaļi protestēdami, izlidoja jaunākie ģimenes locekļi.

Tiem, kuriem ceļā stājās ļauns liktenis, lopiņu spītība, vecāku aizliegumi vai kāda cita augstāka vara, — palīgā steidzās biedri.

Kad Rudņoks un Batura iedrāzās pie Viktora Stopas. viņš nelaimīgu seju rauša no neliela strēķa sienu.

—    Ko, tu vēl neesi izpindzelējies?

Zēni pieklupa pie siena strēķa. Un nu tik raut, kampt, lekt, kamēr strēķis kā parakts tornis sašūpojās vienreiz, otrreiz un nogāzās, aprakdams zem sevis vaininiekus. Kliedzienu iztraucēts, Osuhs iznāca uz lieveņa, izberza acis un pārmeta krustu. Kas tas? Bija siena strēķis, bet vairs nav. Pēc mirkļa viņš redz: siena čupa kustas kā dzīva pa sētu un uz sešām kājām drāžas uz vārtu pusi.

Osuhs pat valodu zaudēja no niknuma un gribēja grābt pie siksnas, bet ķer nu vēju laukā! Zēni bija paguvuši nozust, atstājot aiz sevis vienīgi siena sliedi.

Arī Jadzja Pocieškuvna šodien gribēja aizdzīt savas kazas no Vilku kalna agrāk nekā parasti, taču viltīgās velnabārdas, itin kā juzdamas, ka viņas grib apmānīt, žēli mēdāmās, izklīda pa visu kalnu. Tās it kā žēlojās, ka nav vēl paēdušas.

Veltīgi Jadzja mēģināja tās noķert. Kur nu! Lēkā pa klintīm kā blusas pa spilvenu. Nekāda glābiņa! Tikai tad, kad atskrēja divas draudzenes, kas Jadzju bija meklējušas pa visu sādžu, izdevās savaldīt negantos lopus.

—    Skatieties, re, kur kazas ķer kazas! — Goļa, ieraudzījis viņas iztālēm, smējās, acis pret sauli aizsedzis ar, boksera cimdā tērpto roku.

Meitenes viņa zobgalībām nepiegrieza nekādu vērību. Trīs minūtes vēlāk kazas bija jau saķertas, bet pēc minūtes, sasaistītas aiz ragiem pa pāriem, godīgi soļoja uz sādžu.

—   Mīļās meitenes, kaut jūs man vienmēr tā palīdzētu, — smiedamās Jadzja sacīja draudzenēm.

Stikla Zosjai pakaļ atskrēja divas meitenes, bet Zosja kā jau Zosja: tik tikko kustina menti — māte viņai bija uzdevusi sakult sviestu — itin kā ķērne būtu no stikla, bet mente — no porcelāna.

—    Dod šurp!

Meitenes izrāva Zosjai no rokām ķērni un, viens un divi, sāk kult, ka skan vien, — strādā divās maiņās. Desmit minūtēs sviests bija sakults. Bet tas, ka mazliet krējuma izlija un mente salūza, — sīkums! Zosja pat attapties nepaguva, kad meitenes viņu bija saķērušas aiz rokām un veda sev līdzi. Par izraušanos nebija ko domāt!

Kad vakarā vēlu Goļa ar pārējiem «sirotājiem» atgriezās no kartupeļu cepšanas, viņš ne mazumu bija pārsteigts, ieraudzīdams tik daudzos logos degam uguni. Gaismoja pat tās būdas, kur agrāk gāja gulēt kopā ar vistām.

Bet vēl vairāk viņš būtu pārsteigts, ja būtu ieskatījies šinīs logos. Viņš visur ieraudzītu trīs virs burtnīcām noliekušās galvas, bet burtnīcās vienus un tos pašus uzdevumus:

1)   par šķiņķi, kas pēc izvārīšanas zaudē vienu ceturto daļu no sava svara, un

2)   par kuģi, kas peld no Šanhajas uz Eiropu.

Tanī pašā dienā ap pulksten desmitiem vakarā Viktors ar Karļiku atkal devās uz veco būdu. Drebuļiem skrienot pa muguru, abi pavēra durvis. Taču būdā neviena nebija. Arī nekā aizdomīga nemanīja. Nedz skaņas, nedz gaismas. Tikai vējš auroja caurajā jumtā un vienmuļīgi čīkstēja logu slēģi.

Zēni nogaidīja veselu stundu. Nekas nenotika.

—    Tev tikai tā būs šķitis, — Karļiks sacīja.

Viktors noraidoši papurināja galvu.

—    Nē, es skaidri redzēju.

—    Var būt, ka slēpās kāds no lietus, — Karļiks izmeta.

Kad abi zēni šķīrās, Viktors sacīja:

—   Ne no tā gala jāsāk. Ķersimies labāk pie Boļeslaveca atmaskošanas. Viņš ir aizdomīgs putniņš!

Nākamajā dienā poļu valodas stundā Zajončkovskis pamanīja, ka Joņecs kaut ko raksta burtnīcā.

—    Parādi, ko tu tur smērē!

Joņecs piecēlās, aizsegdams ar grāmatu divas burtnīcas.

—    Ko tu tur slēp?

Direktors piegāja pie viņa sola un no grāmatas apakšas izvilka divas burtnīcas: vienu — tauku traipiem pārklāto

Jaša Skurkas burtnīcu un otru — Joņeca ar tikko izsmērētu uzdevumu par speķi.

—      Kas tad tas? —direktors brīnījās. —• Tu noraksti uzdevumus? Bet šodien taču aritmētikas stundas nebūs!

Zajončkovskis bija sagaidījis redzēt visu, tikai ne uzdevumu par speķi.

Joņecs nokaunējies klusēja. Viņš juta visas klases nosodošos skatienus.

—      Nu, runā taču: kāpēc tu gribēji norakstīt šo uzdevumu? — direktors neatlaidās, taču veltīgi.

Joņecs klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

—     Varbūt tu paskaidrosi? — Zajončkovskis vērsās pie Skurkas. — Redzu, ka tā ir tava burtnīca.

Jasis Skurka, nekā nesaprazdams, izbijies berzēja acis. Direktors pameta uz viņu nievājošu skatienu.

—    Sēdies! Tu, kā parasti, stundu laikā guli!

Tiklīdz durvis aiz direktora bija aizvērušās, Joņecu piespieda pie sienas. Viņa bezkaunīgā rīcība visos bija radījusi sašutumu un nicināšanu. Parastu uzdevumu drīkst nospiest, cik tik grib, bet tādul Tas taču ir tas pats, kas godīgā spēlē krāpt! Nē, vēl ļaunāk!

—              Gribēji piemānīt visu klasi! — Batura sagrāba Joņecu aiz apkakles. — Tu neatrisināji nevienu uzdevumu. Tā ir nekaunība!

—              Nebija vaļas, goda vārds! — Joņecs izbijies sauca.

—              Pārbaudiet viņam ģīmi! Pārbaude tika izvesta pēc vislabākās sirdsapziņas un tik rūpīgi, ka atstātu kaunā ne vienu vien mediķi. Dia: gnoze bija šāda:

«Boksējies. Arī «ķīseli laidis». Degunā sarecējumi. Acs uztūkuši no jauna, lūpa pārsista.»

—    Ko mēs ar viņu darīsim?

—              Ieslēgt pie krusta zemnīcā uz veselu stundu.

—             Ietupināt Vecajā šahtā bez lampas.

— Lai labāk sagatavo uz rītdienu uzdevumu par speķi un Šanhaju. Un par sodu klāt vēl trīs jaunus.

Pēc diskusijas tika pieņemts pēdējais priekšlikums.

Pirms aritmētikas stundas, kas šodien bija brīva, direktors pasauca Baturu un iedeva no skolas bibliotēkas grāmatu «Caur tuksnesi»

—    Stunda nenotiks. Uzvedieties klusu! Lai es nedzirdētu ne mazāko troksnīti! Lasiet šo grāmatu skaļi priekšā!

Batura bažīgi nokrekšķinājās, neziņā grozīdams grāmatu. Viņš gribēja pasacīt, ka viņiem padomā cita nodarbošanās, taču laikus iekoda mēlē. Ja jau noslēpums, tad noslēpums!

Stunda nepagāja bez starpgadījumiem.

Visi sauc, ka jāpārbauda uzdevumi, bet Miksa, itin kā tas uz viņu neattiektos, pārbīda solus, grūsta visus un paziņo:

—    Rings brīvs! Es jums parādīšu jaunu paņēmienu. Japāņu. Panāc, Stopa!

Nemaz negaidīdams Viktora piekrišanu, viņš iebelza tam pa celi, zibeņātri parāva aiz otras kājas un nogāza uz grīdas.

—    Nav slikti, ko? — viņš smaidīdams lūkojās apkārt. —Tā dara japāņi.

Viktors pielēca kājās, nikni vīstīdams dūres.

—   Pa vietām! — Batura nikni uzbļāva. — Lauzties varēsiet vēlāk!

—    Varbūt tu man pavēlēsi? — Miksa iecirtās. — Tad ta uzradies skolotājs!

Taču visa klase sauca:

—    Ej vietā, Miksa! Gan tu brīvstundā viņam atmaksāsi, Viktor!

Rūkdams Viktors ļāva sevi aizvilkt uz vietu. Aizritēja vēl kāds laiciņš, iekams Miksa un visi pārējie atgriezās solos.

Cenzdamies visus pārkliegt, Batura sauca, lai visi sastājas pa savām «trijotnēm» un nāk pie skolotāja galda, kur viņus pārbaudīšot.

—   Kas tad būs tas, kurš «pārbaudīs»? — atskanēja saucieni.

1 Pazīstamā poļu raktnieka Henrika Senkeviča (1846—1916) stāsts jaunatnei. — Tulk.

Batura nosarka. Kāds iesvilpās.

—    Nost viņu! — Miksa iesaucās. — Ko viņš te tik daudz komandē!

—    Ej vietā, Batura! — sauca no visām pusēm.

—   Bet kādam taču jāpārbauda, — Anteks mēģināja aizstāvēties.

—    Bet kāpēc tieši tev?

—    Atradies gan! Kas viņu apstiprinājis?

—    Atkal grib komandēt!

—   Es arī varu pārbaudīt, — Stikla Zosja piedāvāja savus pakalpojumus.

—    Tu? Tu jau pat līdz pusnaktij nepagūtu.

Tā arī viņi nevienojās. Beigu beigās visi sāka pārbaudīt cits citam, kā nu kuram iegribējās. Gluži vienkārši: pienāk, kāds zēns pie biedra un ieskatās tā burtnīcā.

—    Parādi, kā tu esi uzrakstījis! >

Sacēlās troksnis un kņada. Daži bija uzrakstījuši slikti un tādēļ kaunējās rādīt — tiem burtnīcas tika atņemtas ar varu un pārbaudītas.

Batura ar šausmām noskatījās šinī. ļembastā.

Vienīgi Miksas sola apkārtnē nodarbojās ar kaut ko citu. Tur pie saņurcītā «Sporta Apskata» numura norisinājās diskusija sporta jautājumos.

Iekodis lūpā, Batura piegāja pie Miksas un jautāja:

—    Un tu?

—    Ko tev vajaga?

—    Parādi, vai esi izrēķinājis!

—    Kraties prom!

—    Kāpēc tu neizrēķināji?

—    Tāpēc ka neizrēķināju.

—    Tātad tu nepiedalies mūsu kampaņā?

—    Vācieties, neesmu vēl ķerts!

Batura pietvīka.

—    Es jautāju tev pēdējo reizi: vai tu mācīsies?

—    Ne prātā nenāk!

Batura atkāpās soli un no visa spēka iegāza Miksam pa seju.

Klasē kļuva tik klusu, ka dzirdēja pat mušu lidojam. Miksa noslaucīja seju, acis viņam iegailējās kā kaķim, un viņš, sakodis zobus, gāzās virsū Baturam.

Palīgos piesteidzās viņa kompānijas biedri. Taču Baturas pusē bija visa klase. Gāja kā pa kaujas lauku. Pēc divām minūtēm Miksas kompānija, kas skaita ziņā bija redzamā mazākumā, tika pilnīgi sakauta — starp citu tā neizrādīja sevišķu gribu pretoties. Pēc izmisīgas cīņas Miksu saķēra aiz rokām un kājām un izstiepa uz sola. Viņš mēģināja izrauties, no niknuma plīsa vai pušu, locījās kā zutis, koda zēniem, taču viss velti: cieši jo cieši viņu turēja desmit rokas, un to īpašnieki bija ne mazāk nikni par pašu Miksu.

Šādā pazemojošā kārtā izstieptam uz sola, Miksam ar lineāla palīdzību tika iedauzīta cienība pret klases lēmumiem. Viņu atbrīvoja tikai tad, kad atskanēja Steļmaha soļi, kurš steidzās uz stundu. Atlaist Miksu vaļā ātrāk kavēja bailes no atriebības. Steļmaha klātbūtnē viņš neiedrošinājās neko darīt. Berzēdams muguru, Miksa aizvilkās uz savu vietu.

Tā sestajā klasē sākās slavenais pašizglītošanās periods.

XIX nodaļa Dažas lappuses no augstākā semināra vēstures. Stahurkas atgriešanās. Salauztais šķēps. Avīzes «speciālnumura» izdošana

NO BATURAS DIENASGRĀMATAS 27. septembris, sestdiena

Tā, mans plāns tika pieņemts. Mēs gatavojam Sondejam pārsteigumu. To nu viņš noteikti negaida. Viņš varēja gaidīt visu, tikai ne to! Bet kādu ģīmi rādīs Zaķēns! Un Steļmahs! Pats negribēdams, viņš uzvedināja mūs uz šīm domām. Tagad tikai viss jāpatur noslēpumā līdz pašam pēdējam brīdim. Nevienam ne gu-gu.

Jāsaka gan, es nebiju paredzējis, ka ies tik grūti. Ne visi pakļāvās klases lēmumam.. Joņecs gribēja mūs apkrāpt, bet Miksa vispār negribēja mācīties. Vakar mēs viņu samizojām, bet tas neko nelīdzēja, tagad viņš ir nikns uz visu klasi, iecirties vēl vairāk un par atriebību vien domā. Uz šodienu atkal nebija nekā sagatavojis. Patiešām nezinu, kā rīkoties, — katru dienu taču nevar mizot.. . Bet ne jau par viņu ir runa. Sondejs zina, kas Miksa par putnu, un nemaz nebrīnīsies, ja viņš viens nekā nejēgs. Ļaunākais tas, ka viņš slikti ietekmē klasi. Visa viņa kompānija spokojas tam pakaļ. Bet, ja mēs būsim pārāk pieļāvīgi pret Miksu, arī pārējie mēģina^/ izgrozīties.

Vakar un šodien pie uzdevumu pārbaudes izi/āca pārākais ļembasts. Nav pat skaidri zināms, kas atrisinājis un vai pareizi. Karļiks apgalvo, ka tas esot sliktas organizācijas rezultāts un ka vajagot izstrādāt statūtus. Uzreiz visi sāka saukt, ka statūti esot vajadzīgi, ka bez statūtiem nevarot. Taisnība jau laikam ir.

29. septembris, pirmdiena

Arī šodien nepārbaudījām uzdevumus. Visu laiku aprija organizatoriskie jautājumi. Izstrādājām statūtus. Bet tas it nemaz nav tik viegli. Sākumā strīdējāmies, ar ko sākt. Es ieteicu vispirms noskaidrot, kā mēs kontrolēsim, vai uzdevumi atrisināti, kas atprasīs uzdoto vielu un kā rīkoties ar tiem, kuri negrib mācīties, bet visi sāka kliegt, ka vispirms jāizgudro nosaukums. Tāda kārtība esot visos statūtos.

Tā mēs strīdējāmies veselu stundu, jo nekādi nevarējām vienoties.

Viktors mūsu pulciņu ieteica nosaukt par «Biedrisko izpalīdzību», turpretī es — par «Mācību arteli», taču pārējiem •nepatika ne viens, ne otrs. «Garlaicīgi nosaukumi,» — tā viņi sacīja. Tad kāds lika priekšā — «Skolēnu apvienība «Cipars»», taču arī tas negāja — neesot smuks . . . Stikla Zosja gribēja, lai nosauc «Mācībās atpalikušo personu likvidēšanas apvienība», bet Jadzja — «Mācību pavilkšanas biedrība», taču Miksa uzreiz iesmējās . . . «pavilkšana ar striķīti», un nevienam vairs nepatika šie nosaukumi.

Tad piecēlās Karļiks un sacīja, ka esot izdomājis nopietnu un zinātnisku nosaukumu. Viņš piegāja pie tāfeles un uzrakstīja:

• «ARITMETIKUM MAGNIFIKUM TEHNIKUMS.»

Neko neteiksi. Iespaidu atstāja. Nosaukums patiešām neparasts un zinātnisks, tikai skan kaut kā pārāk baznīcas garā. Atmetām.

Tad piecēlās Jasis Skurka. Mēs domājām, ka viņš, kā parasti, guļ, bet viņš bija klausījies. Pat viņu tas bija iekustinājs. Tā, lūk, Jasis pieceļas un saka, ka jānosaucot par «Semināru», jo viņa brālis, tas, kurš mācās Krakovas universitātē, esot stāstījis, ka viņiem tur esot tādi mācību vingrinājumi un tos tad saucot par semināriem,

Klase apklusa. Visi bija izbrīnījušies, ka tāds miegamice kā viņš izgudrojis labāk par visiem. Nosaukums uzreiz iepatikās. Tas skanēja gudri un nopietni. Bet visvairāk patika tādēļ, ka tas nāca no universitātes.

-■— Labi, lai iet «Seminārs», — Karļiks bija ar mieru, — bet tad noteikti «augstākais».'

—    Kāpēc «augstākais»? — Skurka jautāja.

—    Muļķi, tā taču skan labāk — «Augstākais seminārs».

Tā arī palika.

Taisnību sakot, šis nosaukums man mazliet atgādina skolu, kur izmāca par mācītājiem — garīgais seminārs, vai kā viņu tur sauc . .. Bet vienalga. Galvenais ir mācīties, nosaukums nav svarīgs.

30. septembris, otrdiena

Statūti vēl joprojām nav gatavi. Šodien brīvās stundas laikā izvēlējām kontroles komisiju. Tā sastāvēja no pieciem skolēniem, kas bija labākie aritmētikā. Arī es. Vienojāmies, ka atprasīsim uzdoto visi pēc kārtas — katru dienu cits.

Tā pagāja visa stunda un uzdevumus nepaguvām pārbaudīt,

1. oktobris, trešdiena

Uh! Beidzot statūti izstrādāti un apstiprināti. Bija arī pēdējais laiks, jo, šķiet, klase bija mazliet nogurusi. Šodien neviens ne par ko vairs nestrīdējās, visam piekrita.

Tā, lūk, mēs mācāmies grupās pa trim, un katrs «trijotnes» loceklis atbild par saviem biedriem. Ar tiem, kuri negribēs strādāt «Augstākajā seminārā», mēs nerunāsim un to uzvārdus publicēsim sienas avīzē, To nosaka statūtu 13. paragrafs.

Līdz brīvās stundas beigām bija palikusi vēl pusstunda, un mēs nolēmām pārbaudīt uzdevumus. Un tad atklājās, ka gandrīz puse klases nekā nav sagatavojusi, bet pārējie — tikai pa roku galam, Es kļuvu šausmīgi dusmīgs un sabļāvu uz

viņiem.

■ ļ

Nezinu, vai tas līdzēja, jo Jadzja sacīja, ka es maļot vienu un to pašu, bet Miksa smīnēja. Viņi ar Joņecu izturas tā, it kā uz viņiem tas neattiektos.

2. oktobris, ceturtdiena, pulksten septiņos no rīta.

Šodien pulksten piecos atgriezās Pjotrs ar delegāciju. Viņi visu nakti bija braukuši ar vilcienu. Visi ļoti noguruši. Petreks nekā negribēja stāstīt un tūlīt likās gulēt. Taču no gulēšanas nekas neiznāca, jo drīz vien saskrēja ļaudis un sāka viņu izprašņāt. Nu, tad viņš sāka stāstīt. Bet, kad klāt nāca aizvien citi ļaudis, Petreks sadusmojās un sacīja, lai liekot viņu mierā. Kad būšot atskaites sapulce, tād visu izstāstīšot.

Tūlīt skriešu uz skolu: gribu uzzināt, ko stāsta Stahurka'.. Kaut tikai viņš būtu skolā! Vai varbūt guļ tāpat kā Petreks.

Pulksten astoņos vakarā.

Stahurka bija skolā! Viņš teica, ka vagonā viņu novietojuši uz sola un viņš esot lieliski izgulējies. Poļu valodas stundā Zaķēns lika, lai viņš «daloties iespaidos», un viņš arī dalījās. Viņš stāstīja veselu stundu, tad mēs uzdevām jautājumus, un pēc tam viņš atkal stāstīja.

Viņi bijuši tādās kooperatīvās saimniecībās, kur ūdens pats plūst silēs. Ar sūkni laiž pa caurulēm, un cilvēkiem nevajag nest. Bet barība slīd pa speciālu lenti, un lopkopis barību tikai sadala. Un katrā saimniecībā ir savs gans, kas it nekā cita nedara kā tikai gana lopus.

Tad piecēlās Viktors Stopa un jautāja, vai govis tur esot tikai kopējās?

Stahurka atbildēja, ka ir arī katram savas, jo ikvienam kooperatīva loceklim mājās ir divas vai vismaz viena govs, teļi un arī cūkas.

—   Tas nozīmē, ka bērniem tur tik un tā jāgana lopi, — Viktors norūca un apsēdās.

Visi apklusa. Patiešām, par to neviens nebija iedomājies.-, ka kooperatīvā arī turēs savas govis. Visu skatieni bija pievērsti Stahurkam.

—   Es gan neredzēju nevienu zēnu tur ganām, — viņš nosarcis atbildēja.

Pamanīju, ka Miksa pamirkšķina Joņecam.

—     Ko tad viņi dara pēcpusdienās? — Miksa jautāja, viltīgi smaidīdams.

—    Daži sēdēja mājās … droši vien gatavoja stundas, bet citi bija sporta laukumā.

—     Bet kas tad gana tās privātās govis? Vai varbūt tās ne>maz negānās? — Miksa izsmējīgi jautāja.

Stahurka apjucis paskatījās uz direktoru.

—     Neuztraucies, ganās, — saraucis uzacis, Zajončkovskis •atbildēja Miksam. — Kad notiks atskaites sapulce, tad uzzināsiet visu sīkāk.

Te piecēlās Jadzja Pocieškuvna un saldā balstiņā griezās pie Stahurkas:

—    Tātad tu saki, ka viņiem katram ir savas govis un cūkas?

—    Jā, cūkas drīkst turēt, cik katrs grib.

—    Un vistas arī?

—    Jā.

—    Bet kazas?

Stahurka brīdi domāja.

—    Kazas gan nemanīju, bet aitas ir.

—    Un visus lopus viņi tur mājās?

—     Jā. Bez tam katram ir morgs zemes kartupeļiem. To ■sauc par «piemājas» gabalu.

—    Un pieaugušie strādā kooperatīvā uz izstrādes dienām?

—    Jā.

—     Tad jau … — Jadzja piesārtusi izgrūda, — tad jau, .man liekas, iznāk, ka . .. ka tur bērniem saimniecībā vairāk darba nekā mums.

Klasē sākās kņada.

Skaidrs! Ja jau pieaugušie strādā kooperatīvam, tad bērniem nākas apkopt tos piemāju gabalus, apkopt govis un cūkas, un aitas un paveikt visus mājas darbus.

Visu acis pievērsās Zajončkovskim. Bet viņš, vērīgi raudzīdamies uz Jadzju, sacīja:

—    Tu, Jadzja, neuztraucies par kooperatīva bērniem. Viņu vecākiem ir vairāk brīva laika nekā jūsējiem, jo kooperatīvā saimniecībā darbs noorganizēts tā, ka nav jāstrādā cauru dienu un tas ir arī vieglāks. Viņiem pietiek laika nodarboties arī ar savu saimniecību. Bet tagad pasaki man, lūk, ko: no kurienes tev radušies tādi jautājumi? Vai tev pašai tie ienāca prātā?

Jadzja klusēja, nosarkusi kā vēzis.

—   Bet tomēr kooperatīvā arī būs jāstrādā, — kāda meitene čukstus sacīja.

—    Bet vai bez darba dzīvē vispār kaut kas ir Sasniedzams? — direktora balss bija stingra. — Es skatos, ka jūs esat visai slinka sabiedrība.

Visi nokaunējušies apklusa., un neviens vairs nekā negribēja jautāt. Tad es piecēlos un jautāju Stahurkam, vai viņiem tur ir skautu vienība.

Un atkal visu acis pievērsās Stahurkam.

—    Ir, — viņš atbildēja.

Un laikam lieliska. Viņiem pašiem esot savs klubs, bet kluba pingponga galds. Viņi izmācījuši Stahurku spēlēt. Viņš pat atvedis bumbiņu. Un sienas avīzi ar viņi taisot. Stahurka bija arī redzējis, kā viņi sporta laukumā spēlējuši volejbolu.

—    Bet futeni? — Miksa nenocietās.

—    Neredzēju.

Miksa apsēdās, nicīgi smaidīdams. Viņš atzīst tikai futbolu.

Puse mūsējo vēl nekad nebija redzējuši, kā spēlē pingpongu. Starpbrīdī mēs izpētījām atvesto bumbiņu. Miksa tūliņ paķēra to un abi ar Joņecu sāka dauzīt ar penāļiem. Beidzās ar to, ka bumbiņa pārplīsa. Pāri palika tikai olas čaumalai līdzīgs apvalks. Stahurka raudāja. Viņš sacīja, ka raudot ne jau pašas bumbiņas dēļ, bet tāpēc, ka tā bijusi dāvana .. .

Pēc pusdienas es nevarēju gatavot stundas, jo pie Petreka atkal sanāca ļaudis. Atnāca arī Pociešeks, bet nebilda ne vārda. Nez kādēļ viņš bija sliktā omā. Aizgāju pie Stahurkas. Bet tur — pārsteigums.

Atklājās, ka pašu interesantāko ziņu Jasis atstājis uz beigām. Viņš no kooperatīva bija atvedis mazu vilku sugas sunīti. Tā esot dāvana no skautiem. Kucēns ir pelēks, apaļš un tik resns, ka, ja ieskrienas uz savām īsajām kājelēm, nevar nemaz apstāties un tad noteikti pārveļas sev pāri. Ļoti patīkami ar viņu rotaļāties.

3. oktobris, piektdiena

Izrādās, ka ar to kucēņu nemaz nav tik vienkārši.

Stahurkam bijis kauns atzīties turienes skautiem, ka mums nav vienības, un viņš samuldējis, ka ir. Bet, kad viņš braucis uz mājām, viņi iebāzuši Stahurkam to kucēnu un teikuši, ka tas esot mūsu skautu vienībai.

Tagad nezinām, ko iesākt. Pareizāk laikam būtu nosūtīt dāvanu atpakaļ un uzrakstīt, ka Stahurka mānījies. Jo mēs nevaram izšķirt, kam kucēns nu pieder.

Taču, taisnību sakot, nosūtīt atpakaļ negribētos.

Viņš jau tā pieradis pie Stahurkas, ka ne soli neatkāpjas un visur skraida līdzi. Turklāt — kas par kucēnu! Uzreiz redzams, ka sugas.

Vienīgā cerība, ka arī pie mums nodibinās vienību, un tad mūsu sirdsapziņa būs tīra.

4. oktobris, sestdiena

Šodien no rīta atkal bija saraušanās ar, Kropu.

Joņecs uz skolu atnesa šķēpu. Pavisam kā īsts — ar metālisku uzgali. Joņecs saka, ka uzgalis esot no īpaša tērauda. Man gan šķiet, ka tas gluži vienkārši ir skārda gabals no veca spaiņa. Bet galu galā — kāda tur starpība? Galvenais, ka labi iztaisīts.

Šķēpu metām visi pēc kārtas. Miksa gribēja visus pārspēt un meta ar tādu spēku, ka šķēps uzlidoja uz skolas jumta.

Citas izejas nebija: Miksam vajadzēja uzrāpties pa koku uz jumta. Tas viņam tīrais nieks. Jau pēc mirkļa šķēps bija rokā. Kā par nelaimi, tanī brīdī pagalmā parādījās Kropa. Zēni no lejas sāka rādīt brīdinošas zīmes, taču Miksa tās nepamanīja un nosvieda šķēpu zemē. Turklāt tik nelaimīgi, ka tas nokrita tieši Kropam pie kājām! Iekams Joņecs paguva pieskriet, Kropa jau šķēpu bija pacēlis un visas klases priekšā pārlauzis sev uz ceļa!

Kaut gan mēs ar Miksu un Joņecu esam uz nažiem, tomēr jāsaka, ka tā bija cūcība no Kropas puses. Tad jau jābūt ārkārtīgi niknam, lai tā izdarītu! Vai tad tas šķēps viņam traucēja?

Goļa apgalvo, ka Kropam krūtīs esot akmens un tādēļ viņš tāds nikns. Mēs sākumā nodomājām, ka Goļa tā saka tāpēc, ka tā pieņemts teikt par sliktiem cilvēkiem, taču Goļa zvērēja, ka Kropam patiešām krūtīs esot īsts akmens. Tā viņš dzirdējis no tēva.

Bet Karļiks sāka smieties:

—    Tu, Goļa esi muļķis, — viņš sacīja, — kā tad cilvēkam iekšā var būt akmens? Tā tikai mēdz sacīt, ka ļaunam cilvēkam sirds vietā akmens. Bet tu jau iedomājies, ka pa īstam.

Goļa apvainojās un atteica, ka viņš jau neesot nekāds bebis un zinot, ka tā mēdz sacīt, bet, kas attiecoties uz Kropu, tad — viņam vienalga, vai mēs ticot vai ne, — viņam patiešām iekšā esot akmens.

Tā tik ir mīkla ar to akmeni! Kad atgriezīsies pans Sondejs, vajadzēs viņam pajautāt.

5. oktobris, svētdiena

Kooperatīvās saimniecībās skolēni negana govis. Tagad mēs to zinām noteikti. Ne tās kooperatīvās, ne arī pašu. Tas nozīmē, ka nevienam skolniekam nav jāgana, jo itin visas — kā kopējās, tā pašu — gana viens gans, par kuru stāstīja Stahurka. Visas tās ganās kopējās ganībās, tikai vēlāk vienas iet uz kooperatīva kūti, bet tās piemāju — uz privātajām kūtīm, kur tiek slauktas pašu vajadzībām.

Tā skolas sapulcē teica visi, kas atgriezās no ekskursijas. Gondera atļāva mums ar Stahurku piedalīties sapulcē. Kā sienas avīzes redaktori, mēs sēdējām pirmajā rindā. Sanāca tik daudz cilvēku, ka elpot kļuva grūti un bija jāatver logi. Bet ārpusē aiz logiem arī stāvēja ļaudis.

Vairāk par visiem runāja Petreks — pat aizsmaka, bet rīkli nežēloja. Tas visiem patika, tikai mūsu tēvam ne. Viņš grozīja galvu un skaļi jaucās starpā:

—    Rāmāk, Petrek, rāmāk, pārlieku iekaisīgs esi kļuvis, tarkšķi kā kāds profesors. Šitā nevar ar cilvēkiem, nopietnāk vajag, ļaudīm izlēcēji netīk. Tad jau labāk velc kā cienīgtēvs.

Bet Petrekam no tā, ka tēvs viņu skolo svešu klātbūtnē, asinis sakāpa galvā, un viņš uztraukumā turpināja vēl skaļāk.

Tad tēvs atkal:

—    Nebļausties tā un nemētājies rokām, citādi vēl nodomās: «Redz, partijnieks, komandēt sadomājis!»

Pēc tam atnāca vectēvs Kriza un izgumzījās līdz pašam galdam. Atdevu viņam savu vietu, jo viņš ir kurls un viņam jāsēž pavisam tuvu, lai varētu ko sadzirdēt. Bet arī te vectēvam Krizam bija par tālu, tāpēc viņš paņēma krēslu un nosēdās Petrekam tieši pretī. Roku pielicis pie auss, viņš līda Petrekam gandrīz vai mutē. Bet, ja kaut ko nebija lāgā sadzirdējis, tūlīt pārtrauca Petreku:

—    Ko ta? Kā tu teici? Tu laikam braucot būsi saaukstējies, pavisam balsi zaudējis. Runā taču skaļāk, puis!

Bet, kā tik Petreks paceļ balsi, tā tēvs atkal klusina viņu, un tā viņš, nabadziņš, pieri vien slaucīja. Vai tad visiem var iztapt?

Tiklīdz sākās pārrunas, vārdu lūdza vectēvs Kriza.

—    Bet vai cūkkūtiņās lai ieskatījies? — viņš jautāja Petrekam.

Petreks iedzēra ūdeni no glāzes.

—    Ieskatījos, — viņš noslaucīja lūpas.

—    Nu, un pensionārus lai redzēji?

—    Redzēju.

—    Ko? Kā tu teici? — vectēvs uztraucās. — Bet… bet ar ko viņus tur baro?

—    Ar kartupeļu mizām, zīlēm, kapātu zāli, klijām.

Vectēvs no dusmām pat nodrebēja.

—    Un ēd lai?

—    Un kā vēl! Ausis vien kust un rukšk no labsajūtas.

—    Ko-o?

—    Jā, un katram ir pa simt astoņdesmit dzīvsvarā, bet speķis piecu pirkstu biezumā.

Zāle nodrebēja smieklos, un tagad jau līdz pašām beigām gāja jautri. Vienīgi Pociešeks, kurš parasti ir tik jautrs, šoreiz nebija labā omā. Viņš visu laiku rauca pieri un rūca, bet beigās jautāja Petrekam, cik šim samaksājuši par šitādu runāšanu, un tad Petreks izdzina viņu no zāles.

Pēc sapulces sekretārs Briļs ilgi sarunājās ar Petreku, bet pēc tam Petreks pasauca mani un sacīja, ka mūsu avīzes pēdējais numurs viņiem paticis (domāju gan, cik veselības tā man nav maksājusi! Žēl tikai, ka to tūlīt arī noplēsa, jo labākās avīzes vienmēr kāds tūlīt ļaunprātīgi noplēš un nekādi nav iespējams nosargāt) un lai mēs tagad izlaižot «speciālnumuru» sakarā ar notikušo ekskursiju (te tev nu bija!); viņš došot fotouzņēmumus no tiem kooperatīviem: tos mēs varēšot izlietot kā ilustrācijas.

241

Es gan skaidroju, ka mēs esam aizkavējušies mācībās un ka mums nepavisam nav laika, bet Petreks teica, ka mums jāpacenšas, jo tas esot ļoti svarīgi, un ka tagad tikai sākšoties īstā kauja par kooperatīvu, jo esot radusies dibināšanas komiteja, un mums esot jāpalīdz.

16 14

6. oktobris, pirmdiena

Mobilizēju visu redakciju. Pat skuķus. Visi gribēja rakstīt. Taču visvairāk es paļaujos uz Stahurku.

Tikai nezinu, kas būs ar mūsu Augstāko semināru. Sākumā atpalikām to statūtu dēļ, tad sakarā ar delegācijas atgriešanos, bet tagad uz kakla tā avīze.

Šodien mēs atprasījām aritmētiku. Lielākā klases daļa nebija izmācījusies! Taisni rokas nolaižas . .. Vai patiešām viss veltīgi? Kāpēc tad mēs izstrādājām statūtus? Izstāstīju visu Petrekam. Domāju, ka viņš smiesies, bet ne. Viņam tas patika. Petreks sacīja, ka tā esot laba ideja, tikai mūs esot noēdis formālisms. Es gan nezinu, kas tas tāds ir, bet, šķiet, kaut kas līdzīgs formalīnam, ar ko pie mums dezinficēja kūtis, kad cūkas beidzās nost ar rozi. Es gan domāju, ka vainīgs nāv formālisms, bet gan tas, ka mūsējie ir kā pakulas: aizsvils tas un ātri apdziest.

7. oktobris, otrdiena

Man kauns parādīties sādžā: avīze vēl nav gatava. Petreks arī visu laiku prašņā. Bet uzrakstījuši tikai skuķi, puikas vispār neko nav sākuši.

Un tas viss tikai tā boksa dēļ, ko rīko Goļa. Puikas aptin rokas ar lupatām, virsū uzvelk kažokcimdus un vālē • cits citam pa ģīmjiem. Turklāt Goļa nemaz neievēro svaru. Tāds vērsis: sver droši vien ap sešdesmit kilogramiem, bet cīnās ar diegiem, kam knapi trīsdesmit kilo! Stahurku bija tā apdullinājuši, ka mums viņu vajadzēja atgriezt pie samaņas ar aukstu ūdeni.

Bet ļaunākais tas, ka Goļa neļauj sev nekā aizrādīt. Viņš saka, ka tā nemaz neesot cīņa, bet tikai treniņš un ka viņš ne ar vienu nekaujoties, bet tikai «skolojot mazuļus». Viņš parādīja man pagājušās pirmdienas «Sporta pārskata» numuru, kur ir rakstīts: «Jāceļ jauno sporta kadru kvalifikācijas līmenis.» Un viņš, lūk, ceļot to līmeni, un lai es nesienoties klāt! Ka uzsitot degunu līdz ķīselim? Jā, taisnība, gadās reizēm, bet bez tā taču neviens neesot kļuvis par bokseri. Nu, ko lai iesāk ar viņu?

Vakarā Petreks mani atkal mocīja ar to avīzi. Zobgalīgi jautāja, vai es arī zinot, kas tas «speciālnumurs» tāds esot?

—    Zinu, — es atbildēju.

—    Nu, ko tad jūs, pie velna, tik ilgi ķēpājaties?

—    Nav ar ko strādāt, — paskaidroju, — nav kolektīva.

Petreks sāka smieties un uzsita man uz pleca. Patiešām nezinu, ko tas nozīmē. Es taču neteicu nekā smieklīga. Petreks pats vienmēr tā saka, un tad neviens nesmejas. Ir gan ērmīgi tie pieaugušie!

8. oktobris, trešdiena

■ Nekas nesanāk, viss iet grīstē! Vakar divas «trijotnes» vēl bija sagatavojušas aritmētiku, bet šodien vairs neviena! Pat man nebija ar ko darboties. Rudņoks ar Stopu neatnāca, un es viņus nekur nevarēju atrast. Viņi tagad pa vakariem kaut kur abi nozūd. Sākumā domāju, ka viņi iet pie Goļas uz tiem treniņiem, taču, izrādās, ne. Goļa sūdzas, ka viņi esot pametuši ringu. Viņiem acīm redzot ir kaut kādas noslēpumainas darīšanas. Ja man būtu bijis vairāk brīva laika, es sāktu viņus izsekot.

Par avīzi labāk nerakstīšu — tikai kauns un negods!

Un ļaunākais ir tas, ka tu, cilvēks, esi pilnīgi bezspēcīgs! Ek, ja mums būtu vienība! Tad es aizietu uz vienības padomi un teiktu: «Dodiet mums septītās klases skolnieku, tikai tādu, kas spēcīgs aritmētikā.» Un viss būtu kārtībā. Pašu cilvēku neviens neklausa un necienī, bet septītklasnieku bijātos un klausītu!

Turklāt arī disciplīna! Skauti dod solījumu, ka mācīsies un labi uzvedīsies. Bet, ja kaut kas nebūtu kārtībā, tūdaļ sasauktu sapulci un pamatīgi izmazgātu galvu. Un, ja arī tas nelīdzētu, — lūdzu, pazūd kokos! Lai kalst viens pats! Nez vai kāds gribētu tā kalst.

Ek, ja būtu vienība! Taču tas jaunais, kam jābūt par vadītāju, nebrauc un nebrauc. Zēni jau sāk zaudēt cerības. Bet: biedrs no apriņķa komitejas taču solīja painteresēties. Vai nu viņš ies mānīties? Bet varbūt aizmirsis? Tas pilnīgi iespējams, ka viņš aizmirsis.

16*

243

Es runāju par to ar Zaķēnu. Ieteica būt pacietīgam. Viņš teica, ka, ja neatbraukšot tas jaunais, tad noorganizēšot Gondera, un lika gaidīt. Bet vai tad ar tik nopietnu lietu var

gaidīt? Pats par sevi tas būtu vareni, ja Gondera . . . Bet es par to pat neiedrošinos domāt. Zaķēns laikam mani tāpat vien mierina. Jo visi* taču zina, ka Gonderam nav nevienas brīvas minūtes. Turklāt vēl tagad . . . kad norit vēlēšanas!

9.   oktobris, ceturtdiena

Šodien Goļa uzdauzīja Joņecam līdz ķīselim. Joņecs spļāva asinis. Mēs baidījāmies, ka viņš izspļaus zobu. Pats Goļa arī bija pamatīgi nobijies. Viņš nosēdināja Joņecu un apvēdināja to ar slapju kabatas lakatiņu. Pēc tam lūdza mani, lai es apskatu, vai Joņecam visi zobi vietā. Apskatīju. Bija visi, bet, kad pamēģināju ar pirkstiem,;priekšā viens kustējās kā izļodzīta nagla. Teicu Joņecam, lai viņš neko negrauž, citādi tas zobs izkritīs, un drošības labad atņēmu viņam visus riekstus.

Es nodomāju, ka mēs pārāk agri zaudējām piena zobus. Ek, ja varētu tos paturēt tikmēr, kamēr būtu izgājuši cauri pirmajiem treniņiem.

Pulksten deviņos vakarā

Nav ļaunuma bez labuma. Es piespiedu Joņecu ar to zobu, un viņš beidzot ķērās zīmēt sienas avīzei. Stahurka arī ķērās pie rakstīšanas. Rītdien visam jābūt gatavam.

Kucēnam noteikti vajag ielikt vārdu, citādi katrs to saukā, • kā ienāk prātā: gan par Resnuli, gan Bimbeku, gan Bimbusi, gan Trombusi, gan Cjapu, un nabadziņš pilnīgi var sajēgu zaudēt. Jau tā viņš nespēj saprast, kāpēc viņam tik daudz saimnieku: mēs nolēmām, ka līdz vienības tapšanai kucēnam jāatrodas katru dienu pie cita komitejas locekļa.

Mēs viņu apmācīsim, lai kļūst tikpat gudrs kā robežsargu vilku suņi. Varbūt viņš kādreiz noķers kādu diversantu!

10.   oktobris, piektdiena

Ilgāk es tā vairs nevaru! Esmu zaudējis pacietību. Lai notiek kas notikdams, zvanīšu uz apriņķa komiteju.

Viss pačibējis. Augstākais seminārs vairs neeksistē. Stahurkas reportāža nekam neder, daudz sliktāka nekā parastai avīzei:

«Kooperatīvajā saimniecībā mēs redzējām skaistas govis, cūkas, aitas un vistas. Govis dod daudz piena … Bērniem ir skautu vienība, sporta laukums, klubs. Klubā ir ļoti skaisti…» — un viss tādā garā. īstais ūdensgabals!

Vai tad tā ir reportāža? Kas tādu lasīs? Tad jau labāk būtu uzrakstījis to, ko stāstīja klasē, — būtu bijis interesantāk.

Un Joņecs arī.

Uzzīmējis nez kādus tēvaiņus un ķēmus un grib iestāstīt, ka tie esot kooperatīvnieki un viņu bērni. Aiztriecu viņu ratā. Vai viņi no tā boksa galīgi stulbi kļuvuši, vai?

Petrekam taisnība: ja nenoorganizēs vienību, mūs aprīs tas formālisms.

XX nodaļa Baturas telefonsaruna

Spiezdams klausuli pie auss, Batura sasarcis stāvēja pie telefona. Viņš gaidīja, kad viņu savienos ar apriņķa komiteju. Ja nebūtu pavadoņu, Batur^ pamestu klausuli un aizlaistos, kur acis rāda, bet, pateicoties pana Vcislo nolādētajai laipnībai, šeit ielīduši kāds desmits sesto un tagad viņu uzmana, īstenībā visa klase gribēja ielīst iekšā, bet Vcislo, baidīdamies, ka viņi izdemolēs pastu, ielaida tikai «desmit taisnīgos», kā viņš jokodamies bija teicis. Un tagad viņi uzmana Baturu. Nenovērš acu no viņa sejas. Batura jūt viņu skatienus. Zēni no viņa sejas grib nolasīt patiesību. Tādēļ arī viņš nedrīkst ne tikai pakustēties, bet viņam ir jātēlo, ka ir pilnīgi mierīgs.

Neviens nedrīkst zināt, ka arī bezbailīgas sirdis brīžiem trīc.

Taču beidzot! Klausulē iekrekšķējās kāda balss:

—    Klausos. Kas runā?

—   Man, lūdzu, biedru instruktoru, — Batura ar mokām izdabūja.

—    Kuru?

Jā, kaut Batura to zinātu .. . Bet viņš nezina instruktora uzvārdu. Un instruktori acīm redzot ir vairāki. . .

—   Es … mēs ļoti atvainojamies .. . Mēs zvanām no Viļčkovas un .. . un te nesen bija instruktors . . . bet mēs nezinām, kā viņu sauc.

—    Tūlīt, tūlīt. Kas runā?

—   Sestā klase, pie telefona Batura.

Otrā galā kāds it kā izbrīnā nokrekšķinājās. Tad iestājās klusums. Droši vien runātāju uztraukuši viņa nekaunība, vai varbūt viņi nemaz negrib runāt, ar viņu un nolikuši klausuli?

Batura ir slapjš kā žurka. Zēni raugās viņa sarkanajā sejā un jūt, ka kaut kas nav kārtībā.

Tomēr nē, klausuli nav nometuši.. . Dzirdama rakstāmmašīnas klaboņa, kaut kādas balsis .. . soļi.. .

«Nu, tagad gan mani apstrādās kā vasku,» Batura domā.

Viņu pārņēma bailes. Pēkšņi viņam šķita, ka viņš rīkojies vairāk nekā pārdroši, zvanīdams tieši uz apriņķa komiteju. Viņš taču atņem viņiem dārgo laiku, itin kā viņiem galva nebūtu pilna ar daudz svarīgākām darīšanām.

Batura jau gribēja nolikt klausuli, kad atkal sadzirdēja krekšķoņu un kāda cita balss sacīja:

—   Jūs droši vien gribējāt biedru Loncki, bet viņa pašlaik šeit nav. Viņš ir rajonā. Pasakiet, kas jums par lietu, varbūt mēs paši varēsim nokārtot.

—    Mums . . . mums ir tāda lieta, ka biedrs Lonckis apņēmās noskaidrot vojevodistē, kāpēc uz šejieni nesūta skautu vienības vadītāju. Pie mums nav vienības, jo nav, kas vada, un .. .

—    Kā? Bet jūsu skolotāji? Vai viņi nav piemēroti?

—    Viens ļoti piemērots — pans Gondera.

—    Nu, tātad .. .

—    Jā, bet viņš ir ļoti aizņemts, jo ir aktīvists. Un tikai tagad viņa lietu izlems prezidijā … Bet skolas pārzinis mūs mierina, ja nesūtīšot jaunu, tad pans Gondera noorganizēšot, un liek mums būt pacietīgiem. Bet cik tad ilgi var gaidīt? Nu

un tāpēc mēs gribam uzzināt, kā ar to jauno vadītāju, jo biedrs Lonckis solījās pārbaudīt, bet, kā redzams, aizmirsis, jo pagājis jau tik daudz laika .. .

—    Tūlīt, tūlīt. Kad viņš jums to solīja?

—    Tieši pirms divām nedēļām.

Cilvēks otrā vada galā atkal norūpējies nokrekšķinājās.

—    Hm .. . Tātad jūs sakāt, ka ilgāk gaidīt vairs nekādi nevarat?

—    Nekādi nav iespējams, biedri, — Batura mīņājās.

—    Bet varbūt jūs tomēr dosiet mums dienas trīs laika, nepacietīgie ļaudis?

Batura nosarka.

—    Grūti būs, biedri, jo pie mums pilnīgs sabrukums.

—    Kb? Ko?

—    Sabrukums, biedri.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt?

—    Stāvoklis ir ļoti nopietns, biedri. Pat avīzi vairs nevaram izdot. Tas ir — speciālizlaidumu, jo kārtējo numuru esam jau izdevuši, bet arī nebija nekādas jēgas, jo tūlīt noplēsa. Nu jau piektā diena pēc sapulces, bet dēlis aizvien vēl kails, jo redaktori boksējas. Nav nekādas kārtības. Bet klasē mums jau trīsdesmit deviņi divnieki, tas iznāk — uz katru pa vienam veselam un vienai ceturtdaļai divnieka, bet ar aritmētiku vispār nevar zināt, kas iznāks, jo Augstākais seminārs snauž, un Sondejs mūs neizvilks līdz pusgadam . .. Vai tad tas nav draudošs stāvoklis?

—    Jā, noteikti draudošs, — balss klausulē piekrita. — Uzgaidiet brīdi.

Batura smagi elsa. Jadzja noslaucīja viņam pieri. Stahurka atnesa glāzi ūdens. Batura kāri dzēra.

Nebija aizritējis ne pāris minūšu, kad klausulē atkal ieskanējās balss. Šoreiz tā skanēja jautri:

-5Degunus nenokārt! Jūsu lieta būs nokārtota. Vēlākais pēc mēneša jums būs sava vienība. Uz redzēšanos «parastie ļaudis»!

—    Uz redzēšanos!

—   Uzgaidiet! Jūs minējāt kaut kādu Augstāko semināru … Kas tas tāds ir?

Kad Batura kaunīgi bija paskaidrojis, balss norūca:

—    Nav peļama ideja! Kad būsiet saņēmušies, piezvaniet mums.

Batura svinīgi nolika klausuli.

—    Nu, ko teica? — visi drūzmējās ap viņu. Batura izdzēra atlikušo ūdeni.

—    Uh, tā tik bija uztraucoša saruna!

—    Saki taču, — ko teica?

—    Vai nosvētīja tevi? Tu izskaties kā novārīts vēzis.

—    Nē, it nemaz nesvētīja.

—    Bet kas ar vadītāju?

—    Tiks nokārtots. Vēlākais pēc mēneša būs klāt.

—    Urā! Bet kāpēc tad tu esi tik drūms?

—    Tādēļ, ka tas nav viss. Viņš lika piezvanīt vēl.

—    Kāpēc? Kad? — Miksa uztraucās.

—    Tad, kad no divniekiem būsim izrušinājušies. Sejas visiem izstiepās.

—    Nu, tad viņiem nāksies ilgi gaidīt, — Miksa noņurdēja.

—    Pievaldi rīkli! — Batura ierēcās.

Taču sirds dziļumos viņš patiešām nebija pārliecināts, vai Miksam nav taisnība. Visi šķīrās domīgi un nobažījušies.

XXI nodaļa «Jaunais». Miksam neveicas. Divas stundas baiļu. Anonīmās

vēstules

Šī nedēļa iesākās ar neparastu notikumu. Pirmdien starpbrīdī pirms otrits stundas pie zēniem, kas bija sapulcējušies pagalma stūrirblakus vecajam solam, atskrēja Goļa, nesdams pēdējos jaunumus:

—    Vai dzirdējāt? Jaunais skolmeistars atbraucis! Batura pielēca kājās.

—    Tu lej, tas nav iespējams!

—    Dieva goda vārds! Pats redzēju. Gāja ar Zaķēnu. Tūlīt atnāks pie jums.

—    Vai tu re, cik ātri nokārtojuši, — pārsteigts nomurmināja Batura.

Sesto vidū atskanēja priecīgi saucieni par godu vienībai. Taču Goļa apdzēsa viņu sajūsmu.

—    Ko jūs bļaustāties? Nav par ko priecāties. Tas «jaunais» ir kaut kāds vecsgremža.

—    Gremža?

—    Ko tad jūs bijāt gaidījuši? Zaķēns pamatīgi pūlējies. Kaut viņu vārnas noknābtu!

—    Bet kā tu zini, ka viņš tāds gremža?

—     Jo, tiklīdz atbrauca, uzreiz piesējās, ka esot netīrs. Pie mums klasē zem soliem lūrēja un ar pirkstu nobrauca pa skapi, bet pēc tam Zaķēnam pie paša deguna piegrūda — putekļi esot.

—    Vai tu re? Tas tikai ir .. . Zaķēnam pie deguna!

—    Jā. Jau pa gabalu var just, ka rūgumpods.

—    Bet ko Zaķēns?

—    Uz pakaļkājām staigā viņa priekšā. Tagad arī pats droši vien nožēlo: ģīmis garu garais. Pieminiet manus vārdus, tas «jaunais» jums sados krietnus piparus. Turklāt viņš ir klibiķis .. . Bet klibie vienmēr dusmīgi.

—    Klibs? — visi bija kā apstulbuši.

—    Ei nu, par to klibumu tu gan esi sapūtis.

—     Dieva goda vārds, klibs! Tik tikko velk kāju, lūkr šitā…

Goļa atdarināja «jauno».

Zēnu sejas izstiepās. Viņi gribēja iztaujāt Goļu vēl sīkāk, bet tas žigli aizmetās prom. Pie vārtiņiem viņš vēl atskatījās, ļauni pasmīnēja un, redzēdams zēnu bēdīgās sejas, ērcinādams tos, pievilka kāju.

Goļa sestos bija pamatīgi apbēdinājis. Ne tuvu tādu viņi bija iztēlojušies sev skautu vienības vadītāju. Domāja: ieradīsies jauns, veselīgs, jautrs, bet te — klibiķis! Tāds jau vienību var pārvērst par soda ; bataljonu. Nomocīs un nogariaikos līdz nāvei. Atriebsies par savu kroplumu.

Tiklīdz noskanēja zvans, visi, lai gan vajadzēja būt Gonderas stundai, iesteidzās klasē un klusi gaidīja. Šeit, tā viņiem vismaz šķita, tos nevarēja dzirdēt no šosejas, vienīgi ja nu no gaiteņa. Viņi nolēma nelēkt liktenim acīs.

Visvairāk jaunā ziņa bija satriekusi Miksu. Tad ta gadījies skautu vadītājs! Klibiķis! Zem soliem lūrējis! īstais piekašņa! Kā redzams, no tiem … nu . . . pedantiem! Nomākts Miksa atvēra savu lielo zaķādas mugursomu. Grāmatas un burtnīcas šeit ieņēma neievērojamu daļu. Gandrīz visa soma bija pilnum pilna ar dažnedažādiem ļoti nepieciešamiem priekšmetiem. Tur bija naglas un stieples, gabaliņš lodalvas, hermētiski noslēdzama limonādes pudele, kāds puskilograms metāla pogu, zirga pakavs, ko Miksa bija atradis pirms dažām dienām un noglabājis somā, gribēdams pārliecināties, vai ta§ — kā mēdz runāt — nes laimi, un vesela kaudze citu dažādu priekšmetu, kuru lietderība pirmajā mirklī nebija pat nosakāma.

No visu šo dārgumu vidus viņš izcēla vienu, kas šķītās būt visvairāk apdraudēts, un skumji noraudzījās uz to. Tā bija skārda kārbiņa, kurā viņš turēja izbadinātus tarakānus. Tagad droši vien viņam būs jāšķiras no tiem. Vai tad pie tāda iespējams saglabāt! Visi pieaugušie tarakānus uzskata par riebīgiem, un kur nu vēl tāds kasīklis, kas ar pirkstu slauka no skapjiem putekļus! Šķiet, vienīgi ķīnieši šinī ziņā ir jēdzīgi, jo viņi rīko pat tarakānu sacensības .. . Arī Miksa gribēja sarīkot, bet neizdevās. Tarakāni gluži vienkārši ielīda grīdas spraugās, un ķer nu vēju laukā! Kopš tās reizes Miksa pieticīgi apmierinājās ar to, ka laida tos meitenēm zem soliem.

Miksa uzmanīgi pavēra vāciņu, izņēma pašu lielāko tarakānu un klusēdams vēroja, kā kukainis nepacietīgi kustina gaisā kājiņas.

Visi zina, ka ar klusumu klasē ir tāpat kā ar vecu palagu. Tas netur ilgi un drīz vien plīst. Tā tas bija arī šoreiz: kad aizritēja jau veselas trīs minūtes un «jaunais» vēl aizvien nerādījās, klase sāka aprast ar draudīgo stāvokli un čalas augtin auga.

Viktors pielēca no sola un lieliem burtiem uzrakstīja uz tāfeles:

«LAI DZĪVO VIENĪBA!»

Bet Joņecs uzzīmēja klibu ķēmu īsās bikšelēs, kas, balstīdamies uz kruķa, rāpjas kalnā, un apakšā parakstīja:

«VADĪTĀJS.»

Pa klasi sāka lidot papīra baloži un bultas. Divi puikas stīvējās papīra lodītes dēļ. Karļiks notēmēja ar velosūknīti uz tuvākajām meitenēm un apšļāca viņas ar ūdens strūklu, kliegdams:

— Tas uz beigām! Tas uz beigām!

Meitenes spiegdamas skraidīja pa visu klasi, līdz beidzot meklēja glābiņu aiz durvīm. Karļiks, nepievēršot uzmanību, ka zvans jau sen noskanējis, metās meitenēm pakaļ un uzdzina tās pa trepēm pašā augšā.

— Visi vietas! — Batura kliedza. — Viņš taču tūlīt var atoākt! Joņec, noslauki tāfeli!

Apmēram tanī pašā laikā uz skolas sliekšņa parādījās vīrietis — viņš kliboja un bija ģērbies baltā atpogātā mētelī. Svešais uz brīdi apstājās pie sienas avīzes «Viļčkovas Balss» kailā dēļa. No'spraudīšu apakšas rēgojās papīra strēmele. Uz tukšā dēļa kāds ar krītu bija uzskribelējis:

«Anteks Batura — uzpūtīgs tips.»

■bet zemāk:

«Ja tev nav ko izkārt, izkaries pats.»

—    Nav slikti.. . nav slikti, — svešais nomurmināja pie sevis. — Redzams, ka kulturālā dzīve plaukst.

Pēkšņi atsprāga ciema padomes durvis un pa tām izskrēja Kupšča — viņš bija galīgi nosvīdis.

—    Aizdiedz nu, draudziņ, pēc alus! . .. Nevar vairs izturēt! — viņš iesaucās, slaucīdams pieri un turpinādams strostēt kādu apmeklētāju.

Svešais izbrīnījies paskatījās uz pana Kupščas kareivīgo figūru.

—    Bet kādu jūs vēlētos: gaišo vai tumšo? — viņš laipni jautāja.

īzdzirdis svešu balsi, Kupšča spēji apsviedās.

—    Es domāju, ka mūsu sargs, — viņš apjucis nomurmulēja. Tad, sakārtojis uz deguna acenes, viņš aplūkoja nepazīstamo no galvas līdz kājām un otrādi. Svešinieka pavecais mētelis un vienkāršā āriene vietējās varas pārstāvja acīs, šķiet, neradīja nekādu lielo cienību, jo viiļč ļoti ātri atguva agrāko pašpaļāvību.

—    Bet jūs kādā lietā, un vispār … — pans Kupšča uzklupa svešajam. — Ar kādām tiesībām jūs atļāvāties dzīt jokus ar mani?! Vai jums arī zināms, kas es esmu?!

Šāda uzbrukuma pārsteigts, svešais soli atkāpās. Tanī pašā mirklī no augšas viņam virsū uzšļāca ledusauksta ūdens šalts, un strūkliņa notecēja aiz apkakles.

—   Aizvien labāk! — nevilšus saraudamies, nepazīstamais norūca.

#

Pa trepēm spiegdamas drāzās trīs meitenes, bet viņām pakaļ dzinās ruclmatains zēns ar sūknīti rokās.

Ieraudzījis svešo, zēns uz brīdi apstājās gluži kā apstulbis, aizlika roku mutei priekšā un tad izmisis pagriezās uz klasi.

—    Uzgaidi, puisīt!

Nepazīstamais spēcīgi satvēra zēnu aiz pleca, izņēma viņam no rokām velosūknīti, rūpīgi to apskatīja un tad, it kā izmēģināt gribēdams, atlikušo ūdeni iešļircināja apjukušajam zeņķim tieši ausī.

—   Nu redzi, ne visai patīkami, ko? Tāpēc nedari citam to, kas pašam nepatīk.

Saliecies un kratīdams no auss ūdeni, Karļiks iedrāzās, klasē.

—    Nāk! — viņš paguva izdvest tikai vienu vārdu.

Uztraukumā Miksam kārbiņa nokrita zemē. Vāciņš atsprāga vaļā, un vairāki tarakāni, izlīduši no kārbiņas, ātrā solī devās pretī brīvei. Miksa izmisis metās tiem pakaļ. Rāpodams pa solu apakšu, viņš mēģināja sagūstīt bēgļus.

Tanī brīdī atvērās durvis, un uz sliekšņa parādījās nepazīstamais.

Klase ar troksni piecēlās un palika nekustīgi stāvam..

Batura pētoši raudzījās «jaunajā». Tātad šis te vecais klibiķis vadīs vienību? Kaut viņu! . .. Kas gan tiem tur, nodaļā, ienācis prātā?

«Jaunais» lika apsēsties un atvērt logus. Arī pats viņš novietojās ērti: kāju pār kāju pārlika, uzreiz var redzēt — vecs urķis, svešā klasē jūtas kā mājās. Tādam divnieku ielikt — dienišķā maizīte, bet atstāt cilvēku uz otru gadu — tikpat kā nosist mušu.

Miksa sēdēja zem soliem, metrus sešus atstatumā no savas vietas. Atgriezties vietā kavēja desmitiem kāju. Viņš gan varētu mēģināt izspraukties cauri, taču mazākā kustība viņu varēja atklāt. Bez tam tie bija tīri teorētiskas dabas spriedelējumi. Nevar taču cilvēks kustēties, kad ir pilnīgi paralizēts no bailēm.

«Muļķības,» Miksa centās sevi mierināt. Galu galā šo stundu viņš tīri labi var pavadīt arī zem soliem, kaut tikai skuķi nesāktu ņirgt un nenodotu viņu.

Taču Miksa nebija paredzējis «jaunā» nodevīgo taktiku. Jā, kurš gan varēja iedomāties, ka viņam ienāks prātā ideja izsaukt skolēnus pēc saraksta? Galu galā tā taču nav pirmā

stunda, un viņš nav nekāds klases audzinātājs, tātad nav nekāda iemesla . . . bet šis te ņem un sāk pārbaudīt. Goļam bija taisnība — pārākais gremža.

«Jaunais» pie katra uzvārda kaut ko murmināja un šūpoja galvu, itin kā jau sen viņus pazītu un tagad tikai atsvaidzinātu atmiņu:

—    Batura Antonijs, Basjažs Jānis, Bončeks Zigmunts, Ceļebonka Aneļa .. .

Pēkšņi viņš pacēla galvu.

—   Batura.. . Aha, tad tas par tevi uzrakstīts sienas avīzē, tur gaitenī.. . Redzēji?

Batura samulsa.

—    Nē.

•— Nu tad aizej un izlasi.

Pēc brīža Batura atgriezās sarkans kā biete.

—    Nu, ko tu par to teiksi? — «jaunais» pārtrauca izsaukt.

—    Ja tikai es zinātu, kas to izdarījis, — Batura savilka

■dūres.

—    Pēc tavām domām, viņiem nav taisnība?

—    Nav! Ja jau viņi tik gudri, lai paši iztaisa. Viņi uzskata, ka avīzi var niekodamies izpūst no gaisa …

—    Gluži no gaisa nu gan ne, bet viens īsts redaktors pratīs izlaist numuru tikai ar šķērēm un līmi… Pats pazinu tādus.

—    Kā tad, ar līmi! — Batura aizvainots ieelsās. — Ko tad lai es līmēju, gaisu vai, ja rakstu autori šmaucas? Un bez tam, kā viņi drīkstēja?!

—    Ko, vai tad pie jums kritizēt nedrīkst?

—    Kritizēt var, bet viņi jau nekritizē tādēļ, lai darbs veiktos, bet lai ņirgātos, es viņus pazīstu! Bez tam viņiem vajadzēja parakstīties, jo mēs anonīmus rakstus nedrukājam.

—    Mjā, redzu, ka tu esi vētrās rūdīts žurnālists, taču nedomā, lūdzu, izgrozīties! Avīzi vajag izlaist! Kā drīkst pieļaut, ka tik karstā pirmsvēlēšanu laikā dēlis ir kails? Prese — tas ir varens spēks! Bet pagaidām sēdies!

To sacījis, «jaunais» atsāka izsaukt skolēnus pēc saraksta, bet Miksam atkal bija jāpārdzīvo šaubu pilni mirkļi. Kā rīkoties? Iztēlot, ka viņa nav? Stopa, tas nolāpītais švāģeris, var piesiet viņam bumbas. Miksa itin labi zināja, ka Viktors nav vēl piedevis viņam par tām spalvām. Nepavisam jokus nesaprot!

—   Kocerkuvna, Kramažuvna, Ksjuta, Kukuļanka, Ļeļ» kuvna, Ļusņa . ..

Miksam sāka tecēt sviedri. Tūlīt, tūlīt izsauks viņu!

—    Loncka, Macjongs, Miksa!

«Jaunais» pamet skatienu visapkārt. Visa klase skatās uz Miksas tukšo vietu pēdējā solā pie krāsns. Daži tikai tagad ievēro, ka Miksa pazudis, citi — noslēpumaini smaida.

—    Miksa?! — atkārto «jaunais». — Vai Miksa šodien nav ieradies?

—    Esmu!

Balsi gan dzird, bet pašu runātāju neredz. Ieinteresēts «jaunais» pieceļas un ieiet ejā starp solu rindām.

—    Kur tad Miksa ir? — viņš izbrīnījies jautā.

—    Šeit!

Balss skan kaut kur no priekšējiem soliem.

Apgriezies «jaunais» ieraudzīja melnīgsnēju zēnu, kas ne visai droši sēdēja starp meitenēm otrajā solā.

Pašā pēdējā brīdī Miksa bija nolēmis spert šo izmisuma, pilno soli.

—    Bet no kurienes tad tu tik pēkšņi te izaugi? Pirms tam es tevi neredzēju.

Miksa klusēja.

—   Kaut kādi burvju mākslinieka triki, — «jaunais» norūca. — Vai viņš vienmēr te sēž? — skolotājs jautāja klasei.

—    Nē.

—   Ak tā, tu atnāci tikai paciemoties! — daudznozīmīgi noteica «jaunais».

Klase iespurdzās smieklos.

—    Bet tagad atvadies pieklājīgi no jaunkundzēm un laidies atpakaļ uz savu vietu, burvju māksliniek! Trijatā nav visai ērta sēdēšana.

Nodūris galvu, Miksa sāka līst ārā no sola.

—  Bet esi gan tu, burvju māksliniek, pamatīgs rakaris, — sacīja «jaunais», cieši uzlūkodams zēnu. — īsts grēka gabals.

Tad viņš atbalstījās pret soliem un pavisam negaidīti ievaicājās:

—    Vai pans Gondera sita jums pa rokām vai sejām?

Skolēni izbijušies uzlūkoja viņu: vai tikai «jaunais» nav

kļuvis traks?

—   Joņec, cik reizes šogad tu esi dabūjis? Nu? — «jaunais» asi jautāja.

īoņecs, kas tanī brīdī zīmēja «jaunā» karikatūru, izbijies pielēca kājās. Viņš patlaban nezināja, par ko ir runa, un samulsis klusēja.

—    NUi cik reizes tu šogad esi dabūjis pa mizu, saki, nebaidies! — «jaunais» viņu drošināja. — Nu, nekaunies taču!

—   Kāpēc man kaunēties, skolotāj? — Joņecs beidzot atsaucās. — Tūlīt saskaitīšu.

Visi izbrīnījušies skatījās Joņecā, bet viņš — ak tu brīnums! — skaitīja uz pirkstiem un acīm redzami pūlējās atcerēties vairāk.

—    Septiņas reizes, skolotāj.

«Jaunais» sarauca uzacis.

—    Ar ko? — viņš asi jautāja.

—    Nu … ar siksnu.

—    Kā? Ar siksnu?

—    Jā. Nu ar . . . bikšu siksnu.

«Jaunais» bija redzami satraukts.

—    Kā viņš to darīja?

—    Nu, kā parasti… izvilka no biksēm un sita.

—    Pa kurieni?

Joņecs klusēja.

—    Saki taču!

—    Bet.. . man, lūdzu, kauns teikt.

—    Saprotu, sēdies.

Klasē troksnis pieauga.

—    Tā nav taisnība! — Batura pielēca kājās. — Kā tu vari tā melot? Pans Gondera nevienam pat pirkstu nav piedūris. Viņš pat nekad nekliedz!

—   Ko tu man piesienies? — Joņecs kļuva nikns. — Es taču neteicu, ka pans Gondera.

«Jaunais» sarauca uzacis.

—    Kā tā, bet kas tad?

—    Zināma lieta — tēvs.

Klase atkal ieskanējās smieklos. «Jaunais» apmulsis skatījās skolēnos.

—    Pie mums skolā nesit, — aizvainotā tonī sacīja Joņecs.

—    Sēdies, sēdies! — «jaunais» norūca.

Tad viņš izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu, atlika to atpakaļ, beidzot jautāja:

—    Jums laikam tagad vajadzēja būt stundai pie pana Gonderas?

—    Jā, — visi atbildēja. «Jaunais» palūkojās pulkstenī.

—    Parādi man savu dabas zinību burtnīcu, meitenīt, — viņš griezās pie Jadzjas.

—    Man, lūdzu, skolotāj, nav.

—    Aha, tātad jūs nezīmējat dzīvniekus?

—    Zīmējam gan, bet. .. tikai blokos.

—    Vai pans Gondera bieži nosebo? Visi klusēja.

—    Klases vecākais! Nokaunējusies piecēlās Stikla Zosja.

—    Vai jūs allaž tik ilgi gaidāt uz panu Gonderu?

—    Reizēm, — viņa nobijusies atbildēja.

Zēni noraudzījās uz viņu dusmīgi. Vienmēr viņai jāizpļāpā!

«Jaunais», it kā ko pārdomādams, lieliem soļiem staigāja pa klasi. Skolēni neuzticīgi vēroja viņu. Ko viņš grib no Gonderas? Tikko atnācis, bet jau uzreiz visiem piesienas! «Jaunais» apstājās un ne no šā, ne no tā jautāja Joņecam:

—    Par ko tu vēlētos kļūt?

—    Par jūrnieku.

—    Bet ko tu zini par jūrniekiem?

Un Joņecam bija jāizstāsta viss, ko viņš zināja.

—    Bet tu? — «jaunais» griezās pie Karļika.

—    Par kalnu inženieri.

—    Ko tu zini par raktuvēm? Karļiks pastāstīja.

—    Un tu? — svešais uzrunāja Stopu.

—    Arī par kalnraci.

Šādi viņš mocīja vēl dažus zēnus un meitenes, bet pēc tam jautāja visiem pēc kārtas, tikai vairs nelika stāstīt, kāpēc. Pietika ar to, ka nosauca profesiju. Atbildes bira cita pēc citas:

—    Par traktoristu, šoferi, mašīnistu, par lidotāju, šuvēju, skolotāju… '

«Jaunais» taujāja aizvien neatlaidīgāk, gāja starp rindām, izvēlējās pašus klusākos un kautrīgākos.

Pēc tam viņš atgriezās klases priekšā un skaļi jautāja:

—    Bet kurš no jums grib būt par laukkopi?

Valdīja kapa klusums. «Jaunais» nokāra galvu, glu^i kā būtu dziļi sarūgtināts.

—   Tātad neviens negrib kļūt par zemnieku? — viņš pārmetoši atkārtoja. — Jūs nemīlat zemi?

Tad pacēlās viena roka.

—    Kā tevi sauc?

—    Jasis Stahurka.

—    Un tu gribētu kļūt par laukkopi?

—   Nē … bet es … es gribētu būt par ražošanas kooperatīva priekšsēdētāju.

«Jaunais» ziņkārīgi palūkojās uz zēnu.

—    Bet no kurienes tu zini par kooperatīvu?

—    Es, lūdzu, skolotāj, biju kopā ar delegāciju.

—   Ak tā .. . — vīlies norūca «jaunais», — bet pirms tam tu nekā nezināji par kooperatīviem?

—   Kā ne, zināju gan. Tāpēc jau arī gribēju braukt līdzi.

—    Bet no kurienes tu uzzināji, pastāsti taču!

—    Skolotāji paskaidroja, pans Gondera stāstīja… pans Zajončkovskis. Bet visvairāk stāstīja pans Sondejs. Jo viņš cīnās par kooperatīva organizēšanu, — Jasis svinīgi piebilda.

«Jaunais» uzmanīgi vēroja klasi.

—    Pans Sondejs jums laikam māca poļu valodu?

—    Nē, — Stahurka izbrīnījies noliedza, — aritmētiku un ģeogrāfiju.

Šinī momentā Baturam iešāvās prātā doma, ka nu reiz pienākusi izdevība noskaidrot noslēpumu, kas jau kopš stundas nedeva klasei mieru. Viņš piecēlās un jautāja:

—   Lūdzu, skolotāj, bet kā^u priekšmetu jūs mums mācīsiet?

—    Es? — «jaunais» brīnījās. — Nekādu.

—    Tātad jūs tikai vadīsiet vienību?

—    Vienību? Kas jums ienācis prātā?

Zēni saskatījās reizē atviegloti un reizē satraukti.

—   Vai tad jums komitejā nekā nestāstīja? — Batura izdvesa.

—    Komitejā? Neko. r

Klase, nezinādama, ko darīt, klusēja. Uz visu lūpām bija

viens, jautājums:

257

«Piedodiet, bet kas tad jūs tāds īsti esat?»

17 14

Direktors Zajončkovskis satraukts pieklauvēja pie septītās klases durvīm un izsauca Steļmahu.

—    Negaidīta revīzija, kolēģi, — viņš uzbudinātā balsī čukstēja. — No Biskupciem ieradies inspektors.

—    Inspektors? — Steļmahs satraukts pārjautāja.

—    Jā. Pašlaik viņš ir veikalā. Pērk papirosus.

—    Vai jūs nezināt, kādā jautājumā viņš atbraucis? — Steļmahs nervozi berzēja rokas.

—    Nekā noteikta vēl nezinu. Baidos, ka sakarā ar sesto klasi. Kāds būs nomelnojis mūs.

—    Nu, tad ir beigas! — Steļmahs ievaidējās. — Tie palaidņi nekā nezina.

—    Tikai mieru, kolēģi, — direktors saspieda viņa roku.

—   Pašlaik galvenais uzdevums ir uzzināt, kur atrodas Gondera. Tagad ir stundas, bet viņa nav. Te traks var palikt!

—    Neesmu viņu redzējis kopš paša rīta, droši vien viņam atkal būs uzdevuši kaut ko paveikt sabiedriskā kārtā, — Steļmahs dzēlīgi pasmaidīja. — Slodze viņam vēl nav mazinājusies.

—   Jāaizsūta Kropa, lai steidzīgi sameklē Gonderu. Esat tik laipns, kolēģi, nokārtojiet to!

Direktors pastūma Steļmahu, bet pats aizsteidzās uz skolu. Pa ceļam viņš ielūkojās veikalā. Inspektora tur vairs nebija.

—    Vai sen aizgājis? — viņš jautāja Kvapišuvnai.

—    Jā, tūlītās pēc jums, pan direktor. Zajončkovskis skriešus devās atpakaļ uz skolu. Sestās

klases durvis bija aizvērtas. Viņš stāvēja un kādu brīdi klausījās. Inspektors bija jau iekšā!

Galīgi izmisis, pārzinis atlikušo stundas daļu satraukts grozījās klases tuvumā. Vairākkārt viņš dzirdēja skaļus smieklus un tad kaut ko par sišanu. Vairākkārt tika minēts Gonderas vārds. Tad līdz viņam atplūda aprauti vārdi: kooperatīvs . .. konstitūcija … tautas vara … Pie katra vārda pārziņa pieri aprasoja sviedru pērlītes. Viņš nepacietīgi lūkojās pulkstenī. Stunda tuvojās beigām, taču Gonderas vēl aizvien nebija.

Beidzot ieskanējās zvans, un no klases, noslēpumaini smaidīdams, iznāca inspektors.

—    Kā tad tā, stunda beigusies, bet skolotāja nav? — viņš sāji pasmaidīja.

—    Ko lai dara? — direktora sejā pavīdēja vainīgs smaids.

—    Mēs te esam pirmajās līnijās … Esam vietējo organizā

ciju balsti, un mūs visur mētā, jā… sabiedriskais darbs, biedri inspektor: vēlēšanas, tautas fronte, iepirkšanas kampaņa, kontraktācijas .. . Mūs te rauj uz visām pusēm … Un dažas rajona organizācijas negrib saprast, ka stundu laikā skolotājus nedrīkst atraut no nodarbībām. Mēs šo jautājumu ierosinājām ciema komitejā. Biedri atzina, ka mums taisnība, un solījās ietekmēt prezidiju, taču pagaidām vēl… jūs jau saprotat… Turklāt šodien tik nelaimīgi sagadījās.

Inspektors bargi nogrozīja galvu.

Zajončkovskis no uztraukuma lūstošā balsī pastāstīja par grūtajiem darba apstākļiem, par gadījumu ar Sondeju, par jaunu spēku trūkumu.

Tikmēr gaitenī iebāza galvu Kropa un sāka neatlaidīgi zvanīt.

17*

259

Inspektors atvainojās Zajončkovskim un atkal iegāja sestajā klasē.

Tiklīdz durvis aiz viņa bija aizkritušas, gaitenī aizelsies ieskrēja Gondera. Rokas viņam bija pārklātas ar līmi, tādēļ viņš, pirkstus ieplētis, turēja tās attālāk no sevis.

—    Kur jūs bijāt iekritis? — pārzinis šņāca.

—    Man atsūtīja pakaļ cilvēku no prezidija, lai es vadot dekorēšanas darbus. Šodien depo notiks sastapšanās ar vēlēšanu kandidātu, bet nekas nav gatavs. — Gondera paskatījās uz rokām: — Esmu gan traki notriepi es, — un gribēja doties klasē.

—   Uzgaidiet! — direktors aizturēja viņu. — Vai tad jūs vēl nekā nezināt?

—    Nē. Kas ir?

—    Klasē inspektors! Jau otro stundu tur tup … '

—    Glābiet! — Gondera saķēra galvu rokās, aizmirsdams, ka tās notrieptas ar līmi.

—    Neuztraucieties! — direktors viņu mierināja. — Gan jau kaut kā viss nokārtosies. Pašlaik viņi — vai dzirdat — par kaut ko spriež …

—    Par ko šis var spriest ar viņiem? Viņi taču nekā nezina! Galīgi nekā! …

Gondera izmisis skraidīja pa gaiteni.

Otrajā stundā inspektors ķērās pie zooloģijas atprasīšanas.

—    Kāda ir šūnas uzbūve? Kas tas ir — plazma? Un kodols? — Viņš lika zīmēt uz tāfeles.

Tad inspektors sāka sviedrēt Miksu.

—    Miksa, kā izskatās amēba, un kā tā barojas? Kādus pirmdzīvniekus vēl tu zini?

Miksa rija siekalas caur bailēs sažņaugto rīkli un pūlējās atbildēt. Visu laiku viņa acu priekšā stāvēja toreiz grāvī iesmeltā ūdens lāses attēls mikroskopā, un tikai tas viņu glāba. Līdz mūža beigām viņš atcerēsies tos pretīgos radījumus, kas viņam sagādāja tik daudz nepatikšanu. Cik žēl, kā viņš nav izlasījis par tiem no grāmatas! Tagad varētu vilkt kā lielais, bet tā tik tikko dīc, šo to atminēdamies no tā, ko bija dzirdējis stundā no Gonderas.

Inspektors klausījās zēnā ar interesi. Redzams, zeņķis runā par lietām, kas pamatīgi iegūlušās tam smadzenēs. Uzreiz var pateikt, ka tas ir kaut kas vairāk nekā iekalta stunda.

—    Bet saki man: vai amēba pārvietojas? — inspektors vēl jautāja.

—    Pārvietojas.

—    Kādā veidā, viņai taču kāju nav!

—    Tas nekas, viņa pati sev iztaisa tādu kāju … uz kurieni vien grib … var iztaisīt divas un pat trīs tādas kājas, un tad viņa pārlējās tanī kājā, bet pēc tam sāk visu atkal no jauna! Es pats redzēju.

Inspektors piecēlās.

—    Tu redzēji? Kur?

Miksa nolaida galvu un nokaunējies knibināja zīmuli. Vismīļāk viņš negribētu atcerēties šo bēdīgi slaveno piedzīvojumu … Turklāt viņš nebija pilnīgā skaidrībā, kā izrunājams vārds «mikroskops», un baidījās izgāzties.

Tad piecēlās Jadzja Pocieškuvna.

—    Tas notika ekskursijā. Kad mēs gājām garām grāvim, Miksa padzērās no tā, un tad skolotājs lika viņam iesmelt to ūdeni, bet pēc tam parādīja caur mi… mihroskopu to, ko viņš bija iedzēris, un viņam sāka sāpēt vēders, — viņa nesakarīgi skaidroja.

—    Un jūs bieži ejat ekskursijās?

—   O jā. Tikai tad ne, kad … kad panu Gonderu kaut kur aiztur.

Inspektors nokrekšķinājās un pie sevis pasmaidīja.

Zēni meta skatienus uz Jadzju. īstā pļāpu kule! Nevar savaldīt mēli aiz zobiem! Tagad inspektors var iedomāties jautāt vēl tālāk un tā izvilks dienas gaismā visas kutelīgās lietas. Stāvoklis jāglābj.

—    Bet, vai zināt, mums ir spirtā ielikts zalktis, — Joņecs iesaucās. — Mēs paši noķērām. Vai gribat redzēt?

Pārsteigts par pēkšņo piedāvājumu, inspektors apgriezās.

Joņecs pamirkšķināja Baturam, un abi zēni vienā lēcienā bija pie skapja. Elsdams Batura pacēla garo Joņecu, un tas izvilka no augšējā plaukta trauku ar zalkti.

Inspektors aplūkoja zalkti un uzdeva dažus jautājumus par rāpuļiem. Izrādījās, ka skolēni tīri labi zina, kā viņi barojas, kā vairojas un kādos apstākļos dzīvo. Tikai vēlāk, pārskatīdams klases žurnālu, inspektors saprata, ka bija jautājis par vielu, ko klase vēl nebija izņēmusi.

—    Vari sēsties, Miksa, — viņš apmierināts sacīja vēl joprojām kājās stāvošajam Miksam.

Bet Miksa turpināja stāvēt, un viņa acis bija bailēs plaši ieplestas: pa sienu turp un atpakaļ lodāja milzu tarakāns, veltīgi meklēdams kādu caurumu, kur iesprukt. Pēkšņi, bezcerīgās skraidīšanas apnicis, viņš mainīja plānu un taisnā virzienā devās tieši skolotāja galda virzienā.

—    Kas noticis, puis? — inspektors jautāja.

Taču, iekams Miksa paguva izteikt kaut vienu vārdu, inspektors pats ieraudzīja …

—    Jums klasē ir kukaiņi, — viņš ar riebumu teica.

Taču tad viņš uz kukaiņa muguras pamanīja kaut ko un

sastinga. Mute viņam plaši iepletās, bet uzacis bezgalīgā izbrīnā pacēlās uz augšu.

—    Lūk, kādas tās lietiņas! — viņš norūca. — Vai šis te kukainis arī pieder pie jūsu zooloģijas kolekcijas? — viņš piebilda, greizi smaidīdams.

Klasē iestājās klusums.

—    Kas izlaida šo tarakānu? — inspektors uzkliedza.

Visi klusēja.

Inspektors nosodoši pakratīja galvu un izgāja no klases.

Vienā mirklī visi apstāja Miksu.

—    Ak tu dumjā ēzeļgalva! Nu, ko tu savārīji?!

-— Tagad visu uzvels Gonderam.

—    Un viss gāja tik labi.

—    Vajadzēja tev arī visu izjaukt!

—   Es nezināju … negribēju, — Miksa satriekts raudulīgā balsī taisnojās. — Viņš pats izbēga.

—   Kā tad — negribēji! — Stikla Zosja kliedza. — Viņš atkal gribēja uzlaist man virsū! Riebeklis! Atņemiet viņam tos tārpus! Sadodiet kārtīgi!

Pie Miksas pienāca Batura.

—    Atdod to draņķi!

—    Lēnāk, lēnāk, pievaldi rociņas!

—    Atdod, es tev saku!

—    Neatdošu … kāda tev daļa?

—   Tāda, ka visai klasei jācieš tevis dēļ. Nu, kas ir, vai atdosi?

—   Puikas, ko viņš man uzplijas, tas plātīzeris? — Miksa uzsauca savas kompānijas zēniem.

Taču viņa draugi stāvēja nekustīgi. Miksas vaina bija pārāk skaidri redzama, lai varētu viņu aizstāvēt.

—   Vai tev žēl? — Joņecs viņam piegrūda. — Atdod — un viss!

—    Atdod, gan noķersi atkal citus, — biedri viņu pierunāja.

—    Ne prātā nenāk! — Miksa nokaitināts kliedza. — Tuvojieties tikai, tad gan es jums parādīšu! — viņš sauca.

Rudņoks, Stopa, Batura un vēl kāds desmits zēnu ielenca viņu ciešā lokā.

Redzēdams, ka pretoties veltīgi, elsdams bezspēcīgā niknumā, Miksa izņēma kārbiņu, atvēra vāciņu un… iesvieda zēnu barā.

Tarakāni aizloba uz visām pusēm.

Klases durvīm atveroties, gaitenī stāvošie skolotāji nevilšus sarāvās. Durvīs, greizi smaidīdams, parādījās inspektors.

—    A, tas esat jūs, pan Gondera!

Viņš gribēja sasveicināties, bet Gondera aizslēpa rokas aiz muguras.

—    Ļoti atvainojos — man netīras rokas.

Inspektors pakratīja galvu.

—    Varbūt ieiesim skolotāju istabā?

Zajončkovskis ar Gonderu pārmija izmisuma pilnus skatienus. Tad direktors ar mokām izdabūja:

—    Mums skolotājiem nav īpašas istabas…

—   Neko darīt, tādā gadījumā pastaigāsim tāpat pa pagalmu. Jā, ko tad es gribēju sacīt? Aha — jums klasē ir tarakāni.

Zajončkovskis paskatījās uz Gonderu.

—   Jā, diemžēl, — viņš žēlabaini uzsmaidīja inspektoram. — Mēs gan pastāvīgi apkarojam viņus ar «Azotoxu», bet neko nelīdz. Viņi pārceļo uz šejieni no ciema padomes telpām.

—   Viss saskan, — inspektors zobgalīgi sacīja. — viņiem pat uz muguras ir zīmodziņi.

Direktoram pat kājas sagrīļojās.

—    Nesaprotu …

—    Tarakāns, kuru es redzēju, bija numurēts. Tas droši vien tādēļ, ka birokrātiem visās vietās patīk kārtība. Laikam ierakstīja inventāra sarakstā, sak, lai neiet pazušanā. Bet var būt… — inspektors saprotoši pasmaidīja, — kāds no zooloģijas mīļotājiem, ko tik saistoši pasniedz kolēģis Gondera, ir nodibinājis .. . sacīkšu staļļus? Ko jūs par to domājat, ko?

Abi skolotāji atkal saskatījās. Viņiem bija mocekļu izskats.

—    Saprotu … — inspektors joprojām smaidīja, — galu galā. tā vēl nav nekāda traģēdija … tas gadās pat vislabākajās klasēs. Sī sestā klase nav slikta. Nenoliedzami attīstīti bērni. Ar viņiem sarunāties — īsta bauda. Sevišķi patīkamu pārsteigumu man sagādāja zooloģija. Arī pedagoģikā nekonstatēju nekādas pamata kļūdas … Tā bērnu mocīšana acīm redzot gluži vienkārši izzīsta no pirksta …

Direktors kļuva bāls kā līķis.

—    Kāda . . . mocīšana?

—    Ak jā, — inspektors pasmaidīja, — esmu jums parādā paskaidrojumu. — Viņš parakņājās portfelī un izvilka no turienes trīs netīras papīra lapeles. — Lūdzu, biedri, apskatiet!

Zajončkovskis un Gondera paņēma lapeles rokās un kā apstulbuši lasīja:

«Mēs izlūdzamies Viļčkovas skolā ievest kārtību,» stāvēja rakstīts pirmajā lapelē, «jo bērni tur tiek mocīti. Skolotājs Gondera un direktors Zajončkovskis sit bērnus ar lineālu, bet Sondejs iesloga viņus skapjos. Zajončkovskis vēl saka, ka viņi par maz sitot, un 20. septembrī sapulcē draudēja, ka tā ģērēšot ādu, ka viņi palikšot mīksti, it sevišķi Francišekam

Miksam, Tadeušam Joņecam un Viktoram Stopam. Bērni neko neprot un tiek slikti skoloti, bet vislaunāk ir sestajā klasē, kur par klases audzinātāju skolotājs Gondera. Viņš tikai mūžīgi skraida apkārt, aizņemts, bet bērni tiek sūtīti uz raktuvēm strādāt. 17. septembrī skolnieks Stopa pēc kinoizrādes bija aizturēts raktuvēs. Kad viņš gribēja iet prom, viņu piekāva, un no tā laika viņš slimo ar nierēm.»

Otrā vēstulē bija politiska rakstura apsūdzība:

«Gondera un Sondejs grib izvirzīties, tādēļ tēlo, ka ir par kooperatīvu, bet būtu labāk, ja viņi skolā mācītu bērnus un nevis pa sapulcēm bļaustītos, jo sestās klases skolēni pat nezina, kas tas tāds kooperatīvs ir, un par tautas valsti arī neko nejēdz. Viņi tikai kaujas un ar sportu noņemas. Bet Gondera kopā ar bērniem pa laukiem vien blandās un slamstās, lai gan būtu jāmāca skolēni. Kāpēc tādus piena puikas sūta par skolmeistariem? Viņam pašam vēl jāmācās, jo vējš galvā danco. Tādi cilvēki tikai jauc darbu, un bez viņiem tas kooperatīvs jau sen būtu nodibināts, ja tikai viņi netraucētu. Bet visi baidās par viņiem kaut ko sacīt, jo sekretārs Briļs viņus aizstāv, jo viņi visi kopā dzer šņabi.»

Trešajā vēstulē bija līdzīgi apvainojumi, tikai izteikti daudz rupjākā veidā.

Abi skolotāji, pilnīgi satriekti, nolaiduši galvas, skatījās zemē.

—    Nu, nu, nav vērts ņemt pie sirds, — inspektors sacīja.

—    Apvainojumi nav apstiprinājušies. Gluži vienkārši: kāds grib jūs no šejienes izēst un tāpēc arī rakstījis. Šādi gadījumi cīņas laikā par kooperatīvu novērojami samērā bieži. Tas viss būtu sīkūms, vienīgi kolēģa Gonderas biežā prombūtne stundu laikā ir nepielaižama. Neļaujiet sevi padarīt par nastu kamieli, biedri Gondera, citādi jūs te kapā iedzīs … — sacīdams šos vārdus, inspektors bargi raudzījās direktorā.

—   Jā, jā, tas nevienam nenāks par labu! Es dzirdēju, ka jautājums pacelts ciema komitejā. Tas ir labi. Partijas nostāja šādos jautājumos ir skaidra. Iesaku izlasīt izglītības ministra rakstu par šo tematu «Jaunajos Ceļos» … Nu, bet tagad man laiks …

Inspektors noglabāja anonīmās vēstules un paskatījās pulkstenī.

—   Ak jā, gandrīz piemirsu, — pie jums skolā nav vienības …

—    Noorganizēsim, biedri, — steidzīgi skaidroja direktors. — Ja nepienāks jauns spēks, kolēģis Gondera ķersies pie tās lietas. Tā, patiešām, būs pēdējā funkcija, ko vajadzēs nest mūsu nastu kamielim, — viņš uzsmaidīja Gonderam.

—   Pielūkojiet tikai! — inspektors brīdinoši pakratīja pirkstu un, pamājis skolotājiem ar galvu, raiti devās uz izeju.

Pie vārtiņiem viņš vēl apgriezās:

—    Bet jāsaka, ka ir gan jums tai sestajā klasē resgaļi!

XXII nodaļa Svaigas vēsmas. Augstākā semināra atdzimšana. Brīvais cilvēks Miksa un augļotājs Batura

NO BATURAS DIENASGRĀMATAS

14. oktobris, otrdiena

Inspektors aizbrauca, bet viņa apciemojums ir atstājis pēdas. Pie mums skolā mainījies noskaņojums. Jau sen mēs, sestie, nebijām dzirdējuši laba vārda, uz mums vienmēr skatījās kā uz baltiem zvirbuļiem, bet tagad visi ieraudzīja, ka arī mēs esam kaut ko vērti.

No sākuma, pēc tās iekrišanas ar tarakāniem, mēs drebējām kā līķauti, bet drīz vien klasē iedrāzās Gondera — vēl gluži sarkans no uztraukuma, un ļoti priecīgs sacīja:

— Tas tik ir pārsteigums! Es biju domājis, ka jūs nekā nezināt. Kas būs, tas būs — pēc vēlēšanām aizvedīšu visu klasi ekskursijā, uz Biskupciem!

Un lika man sastādīt sarakstu.

Arī Zaķēns bija apmierināts, kaut gan nav sacījis ne pušplēsta vārdiņa, bet tas jau sen zināms: drīzāk tu, cilvēks, pazaudēsi pēdējo matu, nekā no Zaķēna uzslavu sagaidīsi. Bet vienalga, arī viņš uz mums tagad skatās citādi. Goļa teicās dzirdējis, ka Zajončkovskis sacījis Steļmaham, it kā mēs esot izglābuši skolas un skolotāju godu. Jo kāds esot uzrakstījis par skolu ziņojumu. Un, ja mēs būtu izgāzušies, tad Zaķēnam ar Gonderu nāktos atbildēt.

Bet galu galā mēs taču nekā sevišķa neizdarījām. Un ari labāki neesam kļuvuši, nekā bijām agrāk. Bet acīm redzot vajadzēja atbraukt inspektoram, lai mūs iepazītu no labās puses. Taču tas viss ir sīkums. Galvenais, ka klase kļuvusi pašapzinīgāka. Staigājam lepni kā pāvi, un visi mūs apbrīno. Pat septītie sākuši skatīties uz mums citādāk un neslien vairs degunus debesīs. Goļa augu starpbrīdi grozījās ap mums un iztaujāja. Viņš jutās muļķīgi, ka bija tā kļūdījies un noturējis inspektoru par skolmeistaru. Tomēr ziņkārība uzvarēja, un viņš atlīda pie mums.

Galu galā taču ne katrs prastu, tikt galā ar inspektoru! Ja vēl pie mums klasē būtu kārtība, tad mēs uz visiem šķaudītu! Bet kārtības nav! Kā tik iedomājos par Augstāko semināru, tā gribas gāzt pa labi un pa kreisi. Labi vismaz, ka beigu beigās ar avīzi kaut kā tikām galā. Stahurka un Joņecs pārlaboja savus gara ražojumus, un mēs varējām izkārt speciālnumuru. Žēl, ka to nepaguvām izdarīt dienu ātrāk, kad bija inspektors.

15. oktobris, trešdiena

Šodien no slimnīcas atgriezās Sondejs. Mums tieši tad bija stunda pie Steļmaha, un Miksa atbildēja par krustnešiem,. kad Stahurka pēkšņi man piegrūda. Skatos pa logu — stāv mašīna, bet no kabīnes ķepurojas … Sondejs! Uzmanīgi izceļ kāju — baltu un resnu-kā bluķi, un tad, balstīdamies pret kruķi, ar šofera piepalīdzību izkāpj pats.

—   Paklau, bet ir gan viņam tā kāja uztūkuši! — Stahurka čukst man pārbijies.

Stikla Zosja tūlīt sāk slaucīt acis.

—    Tā viņam mākslīgā kāja, bet īsto laikam nogriezuši.

Visi skuķi sāka pinkšķēt. Šņukst vienā šņukstēšanā.

Sākumā Steļmahs nesaprata, kāpēc tādas gaudas un uz'

traukums. Tikai paskatījies pa logu, viņš saprata, ka tas viss Sondeja dēļ. Redzēju, ka viņam seja izmainījās, taču viņš neko neteica. Man uzreiz ienāca prātā izgāšanās ar Augstāko semināru un telefona saruna. Jutu, ka pietrūkst elpas, itin kā mani kāds žņaugtu. No kauna. Un kā nu ne? Cilvēks paguvis izveseļoties, bet. mēs pat niecīgus daļskaitļus nepaguvām…

Līdz pašam zvanam skolēni vairs nespēja sekot stundai. Kuru tik Steļmahs izsauca, tas muļķības vien stāstīja. Bet visdumjāk izgāja Joņecam. Viņš visu sajauca, bet varbūt nebija lāgā sadzirdējis priekšā teikto un sāka stāstīt, ka Mazovijas Konrāds [4] ataicinājis uz dzīvi Polijā tatārus, bet krustneši pie Lignicas pirms kaujas ar tatāriem kumisu sūkuši un uzkoduši zirga gaļu. Bet tad Joņecs apjēdza, ka kaut kas neklapē, jo Steļmaham no uzbudinājuma pat žokļi sāka raustīties, un pārlaboja, ka tie bijuši nevis krustneši, bet gan krusta kara karotāji, kas nu nepavisam neiederējās.

«Tā,» es nodomāju, «tagad nu gan Steļmahs viņam sakurs pirti.» Bet Steļmahs neko. Tikai paskatījās uz Joņecu tā skumji skumji… Tanī dienā viņš stundu beidza pirms zvana un izgāja salīcis, tāds kā sadrūmis.

Pēc stundām mēs nolēmām aizsūtīt pie Sondeja delegāciju. Es sacīju, ka neiešu, jo man kauns, — viņi zina, par ko. Es ar nodomu tā pateicu: lai taču viņos beidzot pamostas sirdsapziņa! Bet šie izliekas, ka neko nesaprot.

—    Ja jau nesaprotat, tad nevajag ar, neiešu skaidrot, — es saku.

Tad viņi sāka čukstēties un izcēlās kņada. Beigās Jadzja sacīja:

—    Negaudo, Batura, mēs visu atkārtosim. Tu tikai pierunā Sondeju, lai viņš pār ātru neatgriežas skolā.

Aprēķinājām, ka Sondeju noturēt gultā vajadzēs vismaz vēl kādas desmit dienas. Nolēmām, ka šī mērķa sasniegšanai jāpielieto visi līdzekļi, pat aplipināšana ar gripu, ja tas būtu nepieciešams.

Aizgājām. Mēs runājām ar viņu un aplūkojām slimo kāju. Tagad tā ieģipsēta, jo bija salauzta, bet, kad tā būs saaugusi, tad ģipsi nodauzīs nost un būs atkal parasta kāja. Stahurka sākumā negribēja ticēt, ka tā ir īsta kāja, un tad Sondejs parādīja viņam kājas lielo pirkstu, kas rēgojās ārā no ģipša.

Sondejs teica, ka viņam vēl esot astoņpadsmit dienas ilgs slimības atvaļinājums. Mēs runājām par visvisādām lietām, un es visu laiku baiļojos, ka tik viņš neuzprasa par klases uzvedību un atzīmēm, bet, par laimi, nejautāja. Ko mēs būtu varējuši atbildēt? Vajadzētu melot. Runā gan, ka slimniekiem drīkstot melot, tomēr … Sondejam kaut kā negribētos.

Iespējams, ka galu galā saruna tomēr būtu novirzījusies uz uzvedību, taču nenovirzījās, pateicoties āboliem: kamēr mēs tā runājamies, pēkšņi atveras durvis un ienāk Sondeja saimniece Pocieškova un pasniedz viņam avīzē ietītus ābolus, paskaidrodama, ka tos likuši nodot Sondejam.

Sondejs izbrīnījās, taču tiesāja ar lielu apetīti, un mēs arī neatpalikām no viņa.

16.   oktobris, ceturtdiena

Sondejam mēs nesamelojām, bet klasei gan samelojām. Tagad, kad par to rakstu, zinu, ka izdarījām slikti, — tas nemaz nebija vajadzīgs, taču toreiz es domāju, ka citādi nemaz nevar.

Mēs sapūtām, ka Sondejs mums atprasījis aritmētiku un draudējis, ka, tiklīdz būšot vesels, tūlīt visus saukšot uz atzīmēm. Es pieliku, ka viņš pa slimības laiku ļoti izmainījies un kļuvis ļoti piekasīgs.

Nezinu, vai nu tas līdzēja, vai vispār paši kļuvuši jēdzīgāki, bet nu visi ķērušies pie atkārtošanas. Tagad trokšņa un klaigu ir mazāk, un, kad es vakarā apstaigāju vairākas mājas, pārliecinājos, ka mācās gan.

17.   oktobris, piektdiena

Urā! Augstākais seminārs ir augšāmcēlies! Mēs pārveidojam vienkāršos daļskaitļus decimālajos, garncus 1 — litros, angļu jūdzes — kilometros, olektis — centimetros, un viss iet kā pa sviestu.

Vienīgi Miksa ar savu kompāniju visādi izlokās. Nezinu, ko ar viņiem lai iesāk.

Šodien biju iegājis pie Miksas. Viņš nupat kā bija atdzims govis no ganībām un sēja tās pie silēm. Es viņam saku: tā un tā, atnāc pie manis, tad pierausim ar aritmētiku. Bet viņš tikai svilpo caur zobiem un pats nikns kā elle.

—   Tu, — viņš man saka, — atkal sāc! Kraties prom, kamēr tevi ar labu lūdz!

—    Tu tak zini, ka Sondejs ir atgriezies…

—    Lasies, es saku — lasies!

—    Tu tak zini, ko klase nolēma.

—    Klase, klase! — viņš ieaurojās. — Kāda man tur daļa? Klase man nav nekāda noteicēja. Es esmu brīvs cilvēks,

1 Garņecs — tilpuma mēra vienība, kas atbilst 1 litram. — Tulk.

saproti? Ja gribēšu — paklausīšu, ja ne — neklausīšu! Neviens mani nevar piespiest! — viņš pažvadzināja ķēdi un pārlēca pāri aploka sētai.

—    Tad iznāk, ka Sondejs tev neko nenozīmē? … Vai tu jau esi aizmirsis, kā viņš tevi aizstāvēja … Tu laikam gribi, lai viņam klasi atņem?

—   Gribu vai negribu — tā mana darīšana. Nu, lien ārā, man jāslēdz ciet.

Kad Miksa noņēma no sienas lukturi, ieraudzīju, ka viņam uz vaiga melna švīka. Redzams, atkal dabūjis no tēva. Nepiemērotu laiku sarunām izvēlējos.

18. oktobris, sestdiena

Klasē Miksa bija tāds kā vienmēr. Dzina jokus. Neviens nevarētu pateikt, ka viņam mājā bijušas nepatikšanas. Arī švīku gandrīz vairs nevar manīt.

Es atkal mēģināju. Nekas neiznāca. Viņš par aritmētiku vispār negrib ne dzirdēt. Visādi izlokās. Tikai ar to starpību, ka šoreiz ar jokiem. Viņš apgalvo, ka viņi Plikpaurīti ļoti cienot (tā Miksas kompānija saukā Sondeju), bet mācīties viņa dēļ — tik ap taurēti viņi gan vēl neesot. Viņi Plikpaurīti cienot kā cilvēku, jo viņš aizstāvējis viņus pie Zaķēna, un nekad to neaizmirsīšot. Taču viņš, tāpat kā citi skolmeistari, esot zāģis un varbūt pats lielākais no visi'em, un attiecībā uz mācībām viņa kompānijai esot savi ieskati. Šinī jautājumā viņi ar Plikpaurīti nevarēšot saprasties tik ilgi, kamēr viņš likšot cāļus.

Klase ar sašutumu klausījās šinīs bezgodīgajās runās. Miksa par daudz grib! Ja Sondejs neliktu divniekus, viņš nebūtu nekāds skolotājs. Uz to viņam ir tiesības. Skolotājs bez divniekiem ir tas pats, kas kareivis bez ieroča. Ar divniekiem ir kā ar nātrēm — nevar taču dusmoties, ja neapsētā zemē izaugušas nātres.

Visiem kļuva skaidrs, ka tās ir tikai tukšas izrunas un Miksa gluži vienkārši izlokās.

—   Tu … tu esi bez sirds! — Stikla Zosja viņam beigās pateica un sašutusi aizgriezās.

Bet Miksa izlikās, ka viņam tas tieši patīk. Viņš pat lika savai kompānijai saukt sevi par «Bezsirdīgo Franeku».

Tad mēs nolēmām pielietot pret viņu Semināra statūtu 13. paragrafu:

«Persona, kas izvairās no Augstākā semināra nodarbībām un neuzrāda sekmes mācībās, tiks nodrukāta sienas avīzē un neviens ar viņu nedrīkst sarunāties.»

Tūlīt otrajā starpbrīdī es izkāru piecu gumijas stiepēju sarakstu, un nu neviens ar viņiem vairs nerunā. Bet viņi no tā neko neiztaisa, jo viņi ir pieci — vesela sabiedrība — un viņi sarunājas savā starpā. Nemaz nav labāk, tieši otrādi — sliktāk: viņi mūs tīšām visādi mēdī un skaļi apvaino, bet mēs pat nevaram atcirst, jo mums rokas saistītas ar to paragrafu. Tā izrādījās, ka šis statūtu punkts nepavisam nav labs un vēršas pret mums pašiem. Vajadzēs grozīt.

Arī no tā saraksta sienas avīzē nekas neiznāca, jo viņi to tūlīt noplēsa un tā vietā izkāra lapeli ar uzrakstu:

«Paziņojam, ka Batura ir plātīgs vīzdegunis un ka katru, kas par daudz uzstāsies, mēs padarīsim rāmu.

Bezsirdīgais Franeks.»

Šodien man bija nelādzīga diena.

Atnācu mājās pusdienās, bet tur — gatavā elle. Vecajam kāds nolasījis bumbierus. Viņš tos turēja smēdē salmos. Šos «pelēkos beri» tēvs tā tur katru gadu līdz pašam pavasarim un pārdod tikai tad, kad cenas sakāpušas visaugstāk. Mums viņš dod tikai iepuvušos (viņš katru nedēļu tos pārskata un pārliek). Tēvs apgalvo, ka nočiepti, mazākais, pieci kilogrami.

Tiklīdz viņš ieraudzīja mani, uzreiz metās virsū, sak, tikai es vienīgais varot būt tas izēdājs un, sities kaut vai nost, nelīdzēja nekādi paskaidrojumi. Visu vakaru sējās man klāt par tiem bumbieriem. Māte un brāļi arī domā, ka es tas vainīgais …

19. oktobris, svētdiena

Jau pēc nedēļas VĒLĒŠANAS!

Visiem galvas iet riņķī. Gondera skraida kā apsvilis. Pjotram un Ādamam katru vakaru sapulces. Bet tēvs ar saviem bumbieriem! . .. Šonakt atkal kāds bijis pie bumbieriem, un tēvs nekādi nevar nomierināties. Neviens cits, tikai es tas vainīgais. Staigā ap mani, nomoka ar jautājumiem un baida, lai es atzīstos. It kā man tie bumbieri vien būtu galvā! Man tagad svarīgākas darīšanas! Visu dienu pie manis pilns ar piektajiem. Pienākusi viņu kārta. Gatavo sienas avīzi uz vēlēšanām. Skaitās, ka viņi paši taisa, bet viņi nepārtraukti lien pie manis un jautā katru sīkumu. Es viņus aiztriektu ratā, bet Zaķēns mani speciāli lūdza, lai es viņiem palīdzot.

Tikai tad, kad tēvs ar kooperatīva dibināšanas komitejas ' delegāciju pēcpusdienā aizgāja apciemot Sondeju, mazliet dabūju atelpot.

Bet kas bija pēc tam! Tēvs atgriezās, galīgi satracināts.

—     Ak tu melkuli! — viņš kliedza. — Tagad man viss skaidrs! Tu ņēmi tos bumbierus un nesi Sondejam! Sēžam mēs visi tā un runājamies, te, skatos, šis ar bumbieriem cienā. No tālienes pazinu! Nevienam visā Viļčkovā nav tādi kā manējie!

—    Es nekā neesmu nesis! — saku. — Ko jūs man piesienaties ar tiem bumbieriem!

Bet tēvs ir klausīties negrib.

—    Nemēģini izlocīties … Es jau nedusmojos par to, ka tu devi, bet par to, ka slepus … Būtu sacījis, ka slimniekam gribi aiznest, es tak tev neatteiktu … Sondejam nebūtu žēlojis. Lai ēd uz veselību, lai mielojas, tādam kā viņš — pienākas. Bet viņš, lāga dvēsele, pats jau maz ko apēd, citiem izdāļā.

—    Lai tak dāļā! — Pjotrs satraukts norūca. — Nav ko sīkumu dēļ brēku celt. Jūs, tēv, gribat stāties kooperatīvā, bet žēlojat piecus bumbierus. Tiešām kauns! — viņš nospļāvās un izgāja, aizcirzdams aiz sevis durvis.

Arī labais! Aizcirta durvis un aizgāja, neaizstāvējis mani. Bet runa ne vien par bumbieriem, bet arī par mani.

Beigu beigās man tā bija apnikusi tā tēva rūkšana, ka es, neredzēdams citas izejas, sacīju:

—    Lai varētu jums, tēv, pierādīt, ka neesmu vainīgs, es noķeršu to zagli.

Tēvs ne visai ticēja šai iespējai.

—    Ko nu tu pļāpā? Kā tad tu viņu noķersi?

—    Es gulēšu smēdē.

—    Redz, cik veikli izdomājis, — tēvs man pretī. — Nabaga lapsiņa zosis vaktēs!

Es jau biju sagaidījis, ka tēvs nebūs ar mieru. Viņš nevienam neļauj krāmēties pa smēdi. It ka viņam tur nezin kādi dārgumi glabātos.

Saīdzis sāku izģērbties, lai ietu gulēt, te tēvs pēkšņi ierunājās:

—    Kā tad tā, tu tak gribēji nakšņot smēdē?

Skatos — stāv viņš pie gultas, apkrāvies ar pēli un spilveniem.

—    Nu, taisies, — viņš mudina, — iesim abi.

Ko es varēju darīt? Bija jāiet. Ierīkojāmies abi uz pelavām.

Smēdē no visām pusēm velk vējš. Bet visvairāk no skursteņa, jo tas ir liels, plats un turklāt daļēji sabrucis. Visur svelpj, čīkst un grabinās peles — nekādi nevarēju aizmigt. Tēvs jau sen kā krāc, bet es grozos no vieniem sāniem uz otriem: te man zem pēļa par karstu, te atkal velk . ..

Pēkšņi dzirdu — skurstenī kaut kas grabinās. Skatos — lien ārā kaut kas melns. Es neticu velniem, taču toreiz man sirds sakāpa kaklā un es gandrīz biju gatavs noticēt, ka tie ir. «Velns» bija melns, mazs un tievs, šķiet, viens no tiem paputējušajiem velniem. Skatos, bet šis nešķīstenis lien pie bumbieriem un tik bāž kabatās …

Tad man viss iekšā sāka vārīties. «Pag — tad tāds tu esi, elles kundziņ!» es nodomāju un kā spruku kājās … Cap, šim aiz vestes! Šis no bailēm uzreiz pietupās. Bet es šim:

—    Atdod bumbierus!

Šis raujas vienreiz, otrreiz, bet redz, ka turu viņu stipri, tādēļ sāk no citas puses:

—   Batura, brālīt, visus atdošu .. . tikai, lūdzams, negrūd kaunā.

Balss tā kā tīri pazīstama. Pievelku kundziņu pie loga, bet te, skatos, — tas jau Miksa jeb Bezsirdīgais Franeks visā savā godībā.

—    Vai sen jau kā tu aplasi tos bumbierus? — es šim prasu.

—    Tikai trešo reizi, Antek, dieva goda vārds, bet pats tikai vienu pašu esmu apēdis — bija iepuvis …

—    Bet pārējos Sondejam piespēlēji, lai saldinātu viņam slimības laiku, — labdaris uz citu rēķina!

—    Antek, brāl, piedod, bet mums labie āboli izbeigušies, un kaut kādus es tak nevarēju nest. .. Žēl Plikpaurīša . . . pats par sevi saprotams — kā cilvēka. Tu tikai padomā — roka un kāja ģipsī!

Ko te vairs varēja teikt? Es tikai norūcu:

—    Nebauro tā, uzmodināsi tēvu.

Uzzinājis, ka arī tēvs guļ tepat, Miksa aizspieda muti ar rokām un no bailēm vairs nespēja izdvest ne vārda. Es pagrūdu viņu uz izejas pusi, atvilku aizbīdni un atvēru durvis.

Cauri mākoņiem spraucās mēness. Čīgāja sienāži.

—    Bet nesaki, Antek, ne Sondejam, ne klasei, labi? — Miksa lūdzās. — Antek, brālīt, es vienmēr stāvēšu par tevi.

Man ienāca prātā kāda ideja. Nolēmu kalt dzelzi, kamēr karsta.

—    Labi, neteikšu, — es atbildēju. — Bet tu apsolies, ka iestāsies mūsu seminārā, un tūlīt uz vietas apsolies, ka panāksi aritmētikā pārējos un ka pats pieteiksies atbildēt un klārēsi kā no grāmatas.

—    Smagi noteikumi, — viņš noņurdēja, — kaut tevi durvīs ievērtu! Labi, iestāšos, un to pārējo arī… Bet pašam pieteikties — tas, brālīt, par stipru . .. Pats saproti, nav drosmes.

—   Lai notiek, to mēs strīposim, — brīdi padomājis, norūcu. — Bet apsolies, ka panāksi mūs un atbildēsi…

—    Labi, apsolu.

Liku nozvērēt to pašu nakti un tad gāju gulēt.

Kad no rīta atdarīju acis, tēvs raustīja mani aiz rokas.

—   Ak tu miegamice, tā guli, ka ir uzmodināt nevar. Tad tā tu vaktē, nelga tāds? Šitā jau visus bumbierus būtu aizvākuši, labi vēl, ka es tik modrs esmu un visu nakti ne acu neaizvēru.

20. oktobris, pirmdiena

Tūlīt pēc pusdienas aizgāju pie Miksas. Nolēmu stingri ķerties pie viņa. Miksa bija traki neapmierināts, ka atnācu. Sākumā viņš mēģināja visu noliegt, ko es no viņa gribot, ka es visu to esot sasapņojis un ka viņš nemaz neesot bijis smēdē.

Tad es teicu:

—    Tu aizmirsti, ka uz bumbieriem ir palikuši tavi pirkstu nospiedumi! Un kādi vēl! Tev pirksti bija nosmērēti ar sodrējiem.

Kad es viņam to pateicu, viņš pilnīgi apjuka un uzreiz Kļu.va mīksts.

—    Labi, — viņš sacīja, — bet šodien, pats redzi, nekas nesanāk. Man jākapā barība, un tu jau zini, kāds mans vecais ir. Viņam nevar iestāstīt.

Sakodu zobus un uzrotīju piedurknes.

—    Dod šurp, palīdzēšu! — es norūcu.

To Miksa nebija gaidījis. Es viņu biju tā pārsteidzis, ka viņš pat parunāt nespēja. Sākām kopīgi raut, un desmit klēpīšus zibenīgi sakapājām. Tad atnāca vecais Miksa un sacījar ka esot gana. *

Tad nu tas nolāpītais Franeks nevarēja vairs izgrozīties un atrisināja uzdevumu par šķiņķi un veica dažas darbības ar daļskaitļiem. Mājās atgriezos apmierināts.

21.  oktobris, otrdiena

Šodien Miksu nesastapu mājās. Vakarā aizgāju pie viņa otrreiz. Viņš tīrīja kūti. Šoreiz man kaut kā negribējās viņam palīdzēt. Galu galā nebūtu nekādas jēgas palīdzēt katru dienu. Teicu, lai viņš atnāk pie manis, kad būs beidzis . .. taču tā arī viņu vairāk neredzēju. Neatnāca. Vispār mācības viņam nerūp un viņš izvairās kā tik mācēdams, pilnīgi jāvelk aiz 'ausīm. Rīt es ar viņu runāšu pēdējo reizi. Ja viņš nepildīs norunu, atmaskošu bez kādas žēlastības.

22.  oktobris, trešdiena

Runāju ar Miksu. Sākumā viņš nemaz negribēja runāt, bet es tā piespiedu, ka vairs nekādi nevarēja izlocīties, un tad viņš eksplodēja:

—    Tu, Batura, esi īsta ērce: ja pieķeries kādam cilvēkam, tad beigas ir, līdz nāvei nomocīsi! Goda vārds, tevis dēļ esmu kļuvis slims, jā, jā, man nervi galīgi beigti, pat ēst vairs nevaru un vispār …

—    Bet tu taču pats apsolīji, — es saku.

—    Bet ko tad citu es varēju darīt, ja tu mani piespiedi pie sienas, tā sakot, nazi pie rīkles piegrūdi… Tā neviens nedara … Tas … tas ir nemorāli!

—: Nevajadzēja zvejot bumbierus!

—    Bet vai tad man varēja ienākt prātā, ka tu mani pie tiem bumbieriem pieķersi un šitādu solījumu izspiedīsi? Pieķēri mani — piekauj, uzdauzi, bet šitā mocīt cilvēku tikai tu esi spējīgs, jo tu esi bezsirds ērce, īsts augļotājs un uzreiz aprēķini, cik uz tā varēs nopelnīt.

—    Man nav vaļas, — saku viņam. — Vai tu mācīsies vai ne?

—    Antek, brālīt, visu, ko vien gribi, mācīšos: dabas zinības, vēsturi, tikai aritmētiku, to, lūdzu, ne. Saproti, man tā ir pretīga! Jau no pašas mazotnes. Neslēpšu, pateikšu tev pavisam atklāti — es vēl reizes rēķinu tā… ne visai… Iet kā pa celmiem, un nekādi nevaru atcerēties, bet visbriesmīgākais ir ar septiņreiz astoņi: nekad īsti nezinu — piecdesmit astoņi vai piecdesmit četri. Sit vai nost, nekādi nevaru pateikt, tāda, redz, vājība, nav spēju, goda vārds!

No sākuma klausījos ar līdzjūtību, bet tad apjēdzu, kas par joku: Miksa tēlo nabadziņu, lai es par viņu iežēlotos.

Tad es viņam asi sacīju:

—   Tev mani neizdosies paķert uz to, un gaudas arī nekā nelīdzēs.

Miksa saķēra mani aiz rokas.

—    Antek, brālīt, nemoki mani, es tev riekstus atnesīšu, Brazīlijas pastmarkas, tikai nemoki un atbrīvo no tās aritmētikas.

—    Nekā nebij! Vai nu tu mācīsies, vai arī es visu izstāstīšu.

—    Stāsti, stāsti ar, bet mācīties es nevaru! No pašas pirmās klases divnieki vien. Nav spēju! Pats Zaķēns to teica, kad vēl mācījos trešajā klasē, un pat Sondejs zaudējis cerības man kaut ko iemācīt, — Miksa teica asaru pilnām acīm.

Nezināju, ko lai atbildu. Iespējams, ka Miksa kaut ko pielika klāt, noteikti pielika, jo viņš ir pirmklasīgs lējējs. Prot spēlēt uz visām stīgām. Bet tā arī ir patiesība, ka aritmētika viņam riebj. Būtu tikai slinkums — pusbēda, bet riebums — tas jau daudz sliktāk. Patiešām, aritmētikā Miksa nekad nav bijis spēka vīrs. Atceros, ka reiz viņš manā klātbūtnē sadīrāja klases darbu burtnīcu. Kopš tās reizes viņš pat nav mēģinājis mācīties. No «špikeriem» un priekšā teikšanām dzīvoja, vārdu sakot — no izdiedelētām dāvanām. Šinī nozarē viņš sasniedz lielu meistarību un tā arī pārvēlās no klases uz klasi.

27. oktobris, pirmdiena

Neesmu rakstījis veselas piecas dienas. Galīgi nebija vaļas. Vēlēšanas un visādas citādas darīšanas.

Beidzot vēlēšanas ir garām, bet tad dabūjām gan noražoties!

Līdz pēdējai dienai gatavoju avīzi, un vēlēšanu dienā mēs stāvējām uz šosejas un pagalmā, norādīdami ceļu uz vēlēšanu punktu.

Gondera mūs tur nolika. Vēlēšanu punkts bija mūsu klasē. Urna stāvēja klases vidū. Goļam ir tāds pats vārds kā tēvam,

un viņš gribēja nobalsot tēva vietā, bet, kad tika atmaskota viņa nepilngadība, viņu ar kaunu un negodu aizdzina no urnas.

Bet tagad aprakstīšu, kas notika ar Miksu. To nu gan neviens pat minēdams neuzminētu!

Toreiz, tanī trešdienā, kad viņš man pateica, ka viņam riebj aritmētika, es biju zaudējis visas cerības un pārvilku viņam krustu. Pat negribējās atklāt to gadījumu ar bumbieriem, kaut gan saskaņā ar norunu man bija tiesības to darīt. Es zināju, ka tas neko nelīdzēs, tādēļ metu mieru. Nebija arī vaļas domāt par viņu, jo visas darīšanas sanāca reizē: gan vēlēšanas, avīze, seminārs un vēl kartupeļu rakšana. Vienīgais labums, ka pie mums, smiltszemē, lietus neko nav kaitējis, bet tiem, kam bietes un kartupeļi aug mālzemē, būs jānomokās ar rakšanu, jo lietus gāž kā ar spaiņiem. Ādams teica, ka raktuvēs saplūdis tik daudz ūdens kā vēl nekad agrāk.

Kādā vakarā mēs grasījāmies celties no vakariņām, kad pēkšņi kāds pieklauvēja. Uz sliekšņa parādījās Miksa — slapjš kā diegs, ar saceltu apkakli, sarāvies savā šaurajā jaķelē. Viņš izskatījās nobijies un noraudājies, bet varbūt man tikai tā šķita, jo ārā lija lietus.

Izgāju pie viņa priekšnamā, bet šis uzreiz man klāt:

—   Antek, tu taču zini, ka es no aritmētikas nejēdzu ne «a», ne «b»?

—    Zinu, — pārsteigts atbildēju.

—   Un tu, Antek, zini arī, ka daļskaitļi (kaut velns viņus rāvis!) man ir galīgs kaps?

—    Zinu gan.

—    Nu redzi, un, kā par spīti… tieši mani ķēra šāda nelaime!

Viņš izvilka no kabatas netīru papīra lapeli, tad otru — vēl netīrāku un tad vēl veselu kaudzi citu lapeļu.

—    Kas tas ir? — es izbrīnījies jautāju. Skatos — kaut kādas nodokļu zīmes, aprēķini, kvitēs, dažādi akti…

Tad nu viņš man sāka klāstīt, kāds dzīves vilnis vēlies viņam pāri.

Viņa vecais saņēmis uzaicinājumu nomaksāt grunts nodokli un errojies, ka tas esot nepareizi aprēķināts. Un tad viņš licis Franekam pārbaudīt, jo pašam acis pavājas un…

viņš nekādi nevarot saskatīt ciparus. Kad Franeks sācis atrunāties, vecais atjozis siksnu un sacījis:

—    Es par tavu skološanu izdodu sūri nopelnītu naudu, bet tu, nolāpītais diedelniek, pat rēķināt neproti!

Tad Franeks nobijies, paķēris zīmes un sācis rēķināt, bet kur nu! Viņu zeme sastāv no vairākiem gabaliem, bet katrs gabals savādāks un iedalīts citā šķirā, turklāt notāra aktos un vecos dokumentos zeme rēķināta morgos un asīs, bet nodokļu listē — hektāros un āros.

—    Vai tu no tā kaut ko sajēdz? Es it nekā, — viņš sacīja un piebīdīja man papīrus.

Patiesību sakot, arī es maz ko sajēdzu, taču droši atbildēju:

—    Pats par sevi saprotams, man tas ir sīkums.

—   Antek, tad jau … tad jau … — Miksa mirkšķina un pavisam bezkaunīgi bāž zem deguna man tos papīrīšus, lai es šim palīdzot… — Antek, es vienmēr būšu par tevi!

«Pagaidi tu man, draņķi,» domāju pie sevis, «bezkauņa tāds!»

—   Vai zini ko, — es nošņācu caur sakostiem zobiem, —lasies ātrāk no šejienes prom, kamēr neesmu iegāzis!

—    Kāpēc? … Par ko tad tā?

—   Un tu vēl jautā! Kā tu uzdrīksties nākt pie manis ar šādām darīšanām?

Un tad izklārēju visu! Kad es gribēju viņu pavilkt, tad viņš izlocījās kā vien prazdams. Bet tagad lai pats tiek galā. Tā viņam vajag! Ne pirkstu nepakustināšu viņa labā! Lai tēvs viņu labi krietni noecē!

Un izdzinu kā kucēnu.

Miksa skraidīja kā kaķis ar pūsli pie visiem, bet neviens ir runāt ar viņu negribēja. Saprotams. Viņš taču sodīts ar statūtu 13. paragrafu.

Beidzot, kad es jau kārtojos uz gulēšanu, viņš atkal atnāca pie manis.

Darījumu noslēdzām priekšnamā pie nespodras uguns. Franeks parakstīja saistību, ka panāks mūs aritmētikā, pretējā gadījumā es drīkstu izkārt klasē pie tāfeles viņa pašrocīgi parakstīto paziņojumu:

«Es, Francišeks Miksa, saukts arī par Bezsirdīgo Franeku, biju iedomājies, ka esmu ļoti gudrs, taču īstenībā atrodos uz pitekantropa attīstības līmeņa, jo neprotu daļskaitļus.»

Sākumā es gribēju rakstīt «cilvēkveidīgā pērtiķa», bet Miksa tā nebija ar mieru, un Lad beigās pārmainījām to pret «pitekantropa» — tas nav tik aizvainojoši.

Viņš pats uzrakstīja šo paziņojumu, pats parakstīja, un es to svinīgi noglabāju kabatā. «Nu, šoreiz tev, putniņ, neizsprukt!» nodomāju pie sevis.

Bet Miksa tikai pagrozīja galvu un noteica:

— Bet esi gan tu īsts augļotājs, Batura.

Miksa pieprasīja, lai mēs tūlīt pat ķeramies pie darba.

Iekārtojāmies turpat uz lādes. Uzdevums nebija vieglais.

Miksas tēvs apgalvoja, ka nodokļu summa aprēķināta par lielu, taču nebija zināms, kā ieviesusies kļūda: vai tāpēc, ka zeme aprēķināta lielāka, nekā tā patiesībā ir, vai varbīit tā iedalīta nepareizā kategorijā (atkarībā no zemes labuma tā tiek pieskaitīta noteiktai kategorijai), bet Miksas tēvam viens zemes gabals iedalīts trešajā, otrs — ceturtajā un trešais —piektajā kategorijā. Vai varbūt vienkārši aprēķinā kļūda?

Sākum.ā vajadzēja pārbaudīt, vai zemes platība, no kuras tika aprēķināti nodokļi, sakrīt ar dokumentos uzrādīto platību. Taču dokumentos zemes platība bija uzrādīta, kā jau sacīju, morgos un asīs, bet nodokļu listē — hektāros un aros. Tāpēc vispirms vajadzēja pārvērst vienas mēra vienības otrās. Vēlāk bija jāpārbauda, vai atsevišķo kategoriju zemes gabali pareizi pārrēķināti hektāros un āros, jo no tiem tika aprēķināts nodoklis. Pēc tam vēl bija jāpārbauda, vai nodokļu likme pareizi ņemta pēc tabelēm, vai ir atrēķinātas nez kādas iemaksas un vai pierēķināti procenti par maksājumu kavējumiem.

Beigu beigās mums viss sagāja dēlī un nekādi nevarējām izķepuroties. Tāds uzdevums būiu pa zobam absolventiem, bet ne mums — sēstiem.

Lam-pā izdega visa petroleja, un mēs nolēmām atlikt tālāko rēķināšanu uz rītu. Kad es likos gulēt, iedziedājās gailis, bet modinātājs rādīja pusvienu. Es jau gandrīz sāku nožēlot, ka biju iepinies tādā ķezā.

Taču nākošajā dienā tūlīt pēc stundām mēs atkal ķērāmies pie darba. Pēc piecu stundu neatlaidīgām pūlēm mēs tomēr atradām kļūdu: Miksam bija ieskaitījuši par daudz zemes. Būtu bijs jāmaksā par trīssimt sešdesmit zlotiem vairāk, nekā pienākas.

Miksa paķēra aprēķinu un starodams aizdrāza pie tēva.

Viņš ir maitas gabals, un es baidos, ka atkal neapved mani ap stūri. Bet rauj viņu jods, ir patīkami, ka mēs izgrauzāmies cauri šiem rēķiniem un arī rezultāts rokā.

Miksas tēvs bija varen priecīgs. Ciema sapulcē viņš lielīja skolu, ka tā labi mācot un ka viņa zeņķis rēķinos esot ļoti stiprs. Vēlāk Pjotrs stāstīja, ka Zaķēns, to dzirdēdams, pilnīgi apstulbis, jo vienmēr uzskatījis Franeku par galīgu nejēgu.

Taču ar to lieta vēl nebūt nebeidzās. Franeks gluži vienkārši iekrita. Vecais Miksa aizvien vairāk nekā citi mēdza šķendēties par nekārtībām ciema padomē, un tad nu viņu arī ievēlēja revīzijas komisijā. Un tagad visus neskaidros rēķinus viņš nes mājās un liek Franekam pārrēķināt un pārbaudīt. Miksa nodzinies kā vecs kleperis. Ap acīm zili riņķi no negulēšanas. Tēvs viņu pārlieku izdzen. Pat par sportu Miksa vairs neinteresējas. Žāvājas vien. Tik vien ir ieguvis, ka ganīšana un smagākie darbi tagad jāveic viņa jaunākajam brālim Edekam.

Ja tā ies arī tālāk, Bezsirdīgais Franeks kļūs par labāko matemātiķi visā skolā.

XXIII nodaļa sirds

Skolā Sondejs atgriezās veselu nedēļu agrāk, nekā bija domāts, turklāt pavisam negaidīti. Gluži vienkārši tūlīt pēc zvana atvērās durvis, un klasē ienāca Sondejs — tā, itin kā viņš no sestajiem nekad nebūtu šķīries. Tikai no vaļējo svārku apakšas slējās saitē iekārtā roka.

Skolēni pārsteigti piecēlās. Batura uztraukumā pat iekoda sev pirkstā. Viņš gandrīz vai bija dusmīgs uz Sondeju, ka tas ieradies bez brīdinājuma, itin kā nokritis no debesīm. Vai tad tā rīkojas pieklājīgā sabiedrībā? Tā jau viss var izjukt, veltas izrādīties divu nedēļu ilgās mācības, un Augstākais seminārs var izgāzties otrreiz, tikai šoreiz uz mūžīgiem laikiem! No uztraukuma vien pie atbildēšanas var visu saputrot!

Un patiešām, klasē valdīja pilnīgs apjukums. Skolēni kaut kā savādāk bija iztēlojušies šo sastapšanos — daudz sirsnīgāku, taču pašlaik visus bija pārņēmusi kautrība un nedrošība. Tāpēc, ka tas notika tik negaidīti un pēkšņi. Turklāt viņiem sametās bailes, vai tikai Sondejs nedomā, ka viņi nepriecājas, to ieraudzīdami, un no tā apjuka vēl vairāk.

—    Kāpēc jūs esat tik klusi? — Sondejs jautāja. — Es jūs droši vien nobiedēju, protams . . . vēl jau izskatos kā mironis, — viņš pieskārās ar pirkstu ieģipsētajai rokai. — Bet Miksa droši vien nikns, ka beigušās vieglās dienas …

Miksa pietvīka.

—    Neko darīt, — Sondejs turpināja, — tagad saņemšu jūs stingri, vajadzēs ieraut, jo šausmas pārņem, iedomājoties, cik daudz esam nokavējuši! — viņš šķirstīja grāmatu. — Kur tad mēs apstājāmies? Vai neatceraties? Todien es nekā neesmu atzīmējis žurnālā . .. Pie tāfeles toreiz stāvēja Miksa un risināja uzdevumu . .. Miksa, vai tu neatceries to uzdevumu?

—   Atceros, skolotāj, — Miksa nobēra. — Tas bija uzdevums par šķiņķi.

Sondejs pārsteigts paskatījās viņā.

—    Redzu, ka tas uzdevums tev stipri iekodies kaulā. Vai vari atkārtot?

—    Jā, lūdzu, skolotāj.

—    Nu tad atkārto, lūdzu!

Miksa kā kareivis vienā elpas vilcienā nobēra:

—     «Pēc novārīšanas šķiņķis zaudē l U no sava svara. Cik šķiņķis svēra sākumā, ja pēc izvārīšanas tā svars ir 4,65 kilogrami?»

—    Atrisini!

Miksa paķēra krīta gabalu.

—     Spriežam tā: ja šķiņķis pēc novārīšanas zaudē l U no svara, tad iznāk, ka pēc vārīšanas tas svērs tikai 3 /4 no sava iepriekšējā svara.

—    Tā nu iznāktu gan, — Sondejs nokrekšķinājās.

—     Mēs zinām, ka 4 kilogrami un 650 grami sastāda Z U no sākotnējā svara. Ja dalīsim tos ar trīs, tad dabūsim zināt, cik sver Vi daļa. Tātad pirmais jautājums būs: cik sver 'A daļa visa šķiņķa? 4 kilogrami un 650 grami jādala ar trīs. Kilogramus pārvēršam gramos un dalām … — Miksa spieda krītu tik spēcīgi, ka tas drupdams sīkiem gabaliņiem bira uz grīdas.

Sondejs bungoja ar pirkstiem pret galdu un brīžiem pameta skatienu pāri plecam uz tāfeles pusi.

—     Iznāca 1550 grami jeb 1 kilograms un 550 grami. Tik daudz sver X U daļa šķiņķa. Tagad mums jāuzzina, cik sver

viss šķiņķis jeb A U daļas. To var izrēķināt divējādi. Vai nu tos 1550 gramus pareizinot ar četri, vai arī pieskaitot pie 4650 gramiem, tas ir, — 3 A šķiņķa. Es labāk izvēlos reizināšanu. Iznāk, ka viss šķiņķis sākumā svēra 6 kilogramus un 200 gramus. Nav slikts svars, — viņš beigās piemetināja, slaucīdams no pirkstiem krītu. — Mūsu šķiņķis uz Lieldienām svēra tikai pieci kilo. Tas šķiņķis, par ko teikts uzdevumā, droši vien bija no bekoncūkas, par kādām dabū prēmijas.

Sondejs gluži kā apstulbis raudzījās Miksā pa briļļu apakšu. Tad asi sacīja:

—    Parādi rokas!

Gadījās, ka zēni starp pirkstiem ielika «špikerus», citreiz uz delnām ar tinti bija uzrakstīti veseli uzdevumi.

Miksa vilcinādamies parādīja rokas. Kā mūždien, tās bija netīras un saskrāpētas, taču bez «špikeriem».

Sondejs nomērīja Miksu ar neuzticīgu skatienu.

… Acīm redzot viņa prombūtnes laikā šie resgaļi apguvuši jaunas priekšā teikšanas metodes. Vajadzēs tās atšifrēt. Bet varbūt Miksa uzdevumu gluži vienkārši iekalis no galvas? Viņš bija nobijies un tāpēc iemācījies no galvas, jo vienreiz jau šis uzdevums viņam tika jautāts. Tūlīt pārliecināsimies …

Sondejs izgudrēm pasmaida un uzdod Miksam uzdevumu par kuģi, kas peld no Šanhajas uz Eiropu.

Klasi pāršalc rūkoņa. Tad nu gan sadomājis. Šo uzdevumu viņi tak zina pilnīgi no galvas!

Miksa, šķelmīgi pie sevis smaidīdams, tver pēc krīta:

—    Vispirms mums jāuzzina viss attālums jūdzēs. Pieskaitām to, ko kuģis jau nopeldējis, pie tā, kas viņam vēl jānopeld. Dabūjam 11 000 jūdzes. Vienā jūras jūdzē ir 1,852 kilometri, tādēļ, lai uzzinātu visu attālumu kilometros, 11 000 jāpareizina ar 1,852. .. Tas, lūdzu, skolotāj, ir ļoti viegli — vienkārša decimāldaļu reizināšana.

Sondejs satraukts paraustīja apkaklīti. Kaut kā pārāk gludi Miksam veicas ar risināšanu! Zeņķi droši vien nodomājuši izjokot veco skolotāju. Sondejā pamodās nemiers. Te kaut kas nav kārtībā! Bet nekā aizdomīga viņš nebija dzirdējis. Klasē valdīja klusums. Bija dzirdama vienīgi solu čīkstoņa un krīta klaudzieni pret tāfeli. Vai varbūt viņa dzirde pa slimības laiku pasliktinājusies? …

Sondejs strauji noslaucīja briļļu stiklus un sāka pētoši aplūkot sienas, tāfeli, skapi, itin kā tur varētu būt noslēpti kaut kādi špikeri. Taču nekā aizdomīga nav, sienas tīras, bet Miksa rauj kā pēc notīm.

Sondejs pietrūkās no krēsla, iegāja solu starpā, taču tur nekā aizdomīga nemanīja. Viss likās norādām, ka zināšanas ierakstītas vienīgi Miksas galvā. Taču šis pieņēmums skolotājam šķita tik aplams, ka viņš to tūlīt bez šaubīšanās atmeta.

Neiedomājami apjucis, Sondejs citu pēc cita pie tāfeles izsauca Joņecu, Stahurku, Stopu — visu svētā Sliņķa un Septiņu brāļu gulētāju draudzi. Pārsteigumiem, šķiet, nebija gala! Visi atbildēja kā no grāmatas. Vienalga, ko viņš arī nejautāja: vai tie bija daļskaitļi vai decimālskaitļi, vai lika reizināt vai dalīt — visu nobēra bez stomīšanās. Viņi atrisināja uzdevumus gan par bietēm un traktoriem, gan par kuģiem un vilcieniem, gan par krāniem un caurulēm un pat nejaukos uzdevumus par maisījumiem, par gāzēm un šķidrumiem.

Sondejs nepacietīgi šķirstīja uzdevumu krājuma lappuses . ..

Beidzot viņš izsauca pie tāfeles Baturu un nodiktēja viņam garu garo uzdevumu ar visvisādu iekavu bruņām, dalīšanu, reizināšanu, daļskaitļiem un dažnedažādiem āķīšiem, kādus tik vien varēja izdomāt cietsirdīga matemātiķa prāts.

Kad Batura bija to beidzis risināt, Sondejs pasmaidīja tā dīvaini zobgalīgi.

—   Nu jūs esat man rokā! To tak mēs vēl nebijām izņēmuši!

Batura klusēja.

—    Ak tā! Jūs mani mānījāt! Kāds ir jūs mācījis!

Sondejs satraukts pāršķirstīja klases žurnālu, kaut gan zināja, ka tur neko neatradīs. Un patiešām, visur redzams ieraksts: «Stunda nenotika skolotāja slimības dēļ.» Tātad viņam tomēr nav bijis aizvietotāja .. . Bet kas tad noticis? Vai svētais gars apgaismojis viņus, vai?

—   Vai jūs varbūt būsiet tik žēlīgi un paskaidrosiet — ko tas viss nozīmē? — viņš uzkliedza.

Bet klase klusē un tikai smaida. Klusums ir tik dziļš, ka dzirdama pat Kropas slotas švīkstoņa uz trepēm.

Sondejs pārlaida skatienu pāri šīm sejām, kas viņam tik labi pazīstamas.

Lūk, melnīgsnējais Miksa ar vienmēr piemiegtām, mazliet šķībi šķeltām acīm — draišķis un nelabojams nedarbis, bet tur viņa uzticamais līdzgaitnieks Joņecs — izstīdzējis zeņķis ar garenu galvu un mūžīgi uz acīm krītošiem matiem — apskaitīgs un liels klaiga. Tur gaišmatis Stopa — noslēgts sevī un it kā rāmulis, bet īstenībā liela mēroga resgalis. Un Batura, dūšīgs tēvainis ar kvadrātveida seju — diktators, stūrgalvis un vīzdegunis — ja tādu nevadīt pareizi jau no mazotnes, sabiedrībai tikai krusts vien būs. Rau, Stahurka — tieviņš un kluss zēniņš, tīri brīnums, kā viņš var izturēt kopā ar šiem resgaļiem? Droši vien tādēļ, ka arī pats ir palaidnis, tikai seja viņam tāda godīga. Un, beidzot, Rudņoks — apdāvināts, sazvērnieks, speciālists uz visvisādām dēkām — ar draisku un mūsainu purniņu. Šis pēdējais aplipinājis visus ar pilsētnieciskām nebēdnībām, itin kā viņiem nepietiktu savu, Viļčkovas.

Bet bez viņiem vēl trīsdesmit citi skolēni, starp tiem arī ne mazums meiteņu, kas blēņu ziņā neatpaliek no zēniem. Bet tagad šie neciešamie resgaļi visi kā viens smaida.

Un pēkšņi Sondejs sāk visu saprast…

«Ak tad tā … ak tad tā … parau tik … tā satraukt veco skolotāju! Vai tad nevarēja pateikt visu uzreiz? Bet viņi jau bez stiķiem nespēj . .. Pie joda … kā sirds dauzās! Jāsaņem sevi rokās, citādi tie resgaļi vēl nodomās, ka vecais skolotājs sāk izplūst…»

Sondejs smagi atbalstās pret galdu. Ārsti viņu brīdināja no uztraukumiem … Bet kurš tad varēja iedomāties, ķa tieši klasē … Nē, nē, viņš nedrīkst vēl celties no gultas, viņš vēl ir vārgs, ļoti vārgs . ..

Skolēni skatījās uz viņu satraukti.

—    Kas jums kait, skolotāj? — Batura pielēca kājās.

—    Nekas, jau pārgāja, — Sondejs uzsmaida klasei. —Tāpat vien . .. sirds .

..

IV DAĻA OPERĀCIJA «S»

..

XXIV nodaļa Pana Kropas slota. Pārrunas par spiegiem. Aizdomīgo personu saraksts. Operatīvā grupa «S»

Šī diena jau no paša rīta sākās neparasti.

Kad Batura no rīta. ieradās skolā, viņš pagalmā ievēroja dzīvu rosību.

Puikas bija apsēduši sētu un kāpnes skolas priekšā un kaut ko ziņkāri vēroja. Ik pa brīdim paspruka smieklu šalts, taču tūlīt arī cits citu apsauca: «Cst, netraucē!»

Batura izspraucās cauri pūlim un ieraudzīja Kropu, kas skraidelēja šurpu turpu pa sētu. Vecais kaut ko neatlaidīgi meklēja, laiku pa laikam piestādamies un draudēdams zēniem ar dūri.

—    Kas noticis? — Batura čukstus apjautājās Stahurkam.

Stahurka viņam iegrūda dunku sānos.

—    Vai neredzi? … Rau, paskaties turp!

—    Nekā neredzu.

—    Augstāk . .. augstāk . ..

Batura pacēla galvu un … sastinga. Pirmā stāva augstumā lēkāja Kropas slota, kas bija pakārta neredzamā saitē. Augšstāvā aiz loga noslēpušies zēni to laida lejup un atkal rāva augšup. Kropa neredzēja slotu un skraidelēja turp un atpakaļ. Viņš meklēja visur: ieskatījās patrepē, kambarītī, taču palūkoties uz augšu viņam neienāca prātā.

Beidzot pie tā piegāja Miksa un pavisam nevainīgā balsī ļoti pieklājīgi jautāja:

—    Pan Kropa, ko jūs, lūdzu, meklējat?

—    Es jums rādīšu, huligāni tādi! Slotu noslēpuši! — sargs padraudēja viņam ar dūri.

—    Bet varbūt jūs esat aizmirsis, kur to nolikāt?

—   Es, vai? Pie sienas pieslēju … Ak jūs draņķi! Razbainieki tādi!

Šinī pašā brīdī puikas no augšas nolaida slotu līdz pašai zemei.

—    Ko jūs, lūdzu, dusmojaties, uz mums? .. . Re, kur stāv jūsu slota! — Miksa iesaucās.

Kropa apgriežas un skatās, pat acis izberž. Patiešām: slota stāv, kā stāvējusi!

—    Māņi, īstie māņi… — viņš murmina, — bet nebija taču! Apzvērēt varu, ka nebija.

—    Bija! Bija! — no visām pusēm viņam mēģina iestāstīt. — Vai tad jūs neredzējāt? Visu laiku te stāvēja. Tiesa, zēni?

Kropa nedrošu skatienu blenž caur pieri uz zēniem. Noņem platmali un apjucis glauda savu pliko galvas virsu.

—    Burvestības, īstās burvestības, — viņš murmina.

—   Jūs labāk paņemiet to slotu un noglabājiet, citādi var atkal pazust, un jūs atkal mūs vainosiet, — Miksa saka.

Kropa piesteidzas pie slotas un grib jau ņemt to, kad pēkšņi tā uzlec augstu gaisā viņam virs galvas.

Kropa kā apsvilis atlec sānis un apjucis skatās uz to.

Tagad neviens vairs nevar izturēt, un visi vai plīst no smiekliem. Kropa sāk apjēgt, ka tas ir nelāga joks. Pamana tievo striķīti, kurā slota iesieta, un pietvīkst aiz niknuma. Šitā ņirgāties par vecu cilvēku!

—    Bezgoži tādi! — viņš ķl|| dz un draud ar dūri.

Slota ar visu striķīti nokrīt zemē. Bet puikas vico uz klasi.

Taču Kropa nedzenas tiem pakaļ. Atbalstījies ar rokām pret sienu, viņš lūkojas kaut kur sānis un smagi elš. Viņa plaši ieplestās acis sāpju un baiļu pilnas.

Zēni izbrīnījušies vēro viņu pa logu.

—    Kāpēc viņš tā stāv?

—    Kādēļ nedzenas pakaļ?

—    Skatieties, kā viņš noguris!

Ieraudzījis ienākam Baturu, Miksa nolēca no palodzes.

—    Tie tik bija joki, vai ne, Antek? Viss pārdomāts kā teātrī! Atmaksājām viņam par šķēpu!

—    Muļķis! — Batura atgrūda viņu un sadrūmis nosēdās savā vietā.

Otrā stunda bija pie skolotāja Sondeja. Ģeografijas stundā viņš ievedis tādu kārtību: desmit minūtes pirms zvana beidz klāstīt jauno vielu, ieliek kabatā savu sīpolveidīgo pulksteni, kas līdz šis stāvējis uz galda, un saka:

— Bet tagad — jautājumi!

Šī stundas daļa skolēniem patīk visvairāk. Tad var jautāt visu, arī to, kas uz ģeogrāfiju nemaz neattiecas. Tāds bija ieviesies paradums.

Ja kāds sastrīdējies ar biedriem par to, vai ar lidmašīnu var aplidot apkārt ekvatoram bez nosēšanās vai nevar — jāpajautā Sondejam., viņš izšķirs. Ja kāds grib zināt, cik stāvu ir Kultūras un zinātnes pilij Varšavā, vai patiešām raktuvju dziļumā ir karsti, vai govis var slaukt ar elektrību, — tacl šinīs desmit minūtēs var visu noskaidrot. Jautājumi ir dažnedažādi. Kāpēc mēs vienmēr redzam vienu un to pašu Mēness puslodi: tas taču griežas. Vai uz Marsa ir augi? Un vai tas tiesa, ka ir tādas zivis, kas, izņemtas no ūdens, tūlīt pārplīst?

Todien jautājumu laikā roku pacēla Batura un jautāja, vai cilvēkam krūtīs varot būt akmens.

Sondejs pārsteigts sarauca uzacis.

—    Kas tev, Batura, ienācis prātā?

—   Goļa dzirdējis ļaudis runājam, it kā panam Kropam krūtīs esot.. . akmens. īsts akmens.

Klasē iestājās klusums. Visi skatījās te uz Baturu, te atkal uz Sondeju. Vienīgi Karļiks paraustīja plecus un nočukstēja:

—    Kādēļ atkārtot tādas muļķības? Tas taču ir smieklīgi.

Bet Sondejs nepavisam nesmējās.

—   Akmens krūtīs? — viņš domīgi sacīja. — Šķiet, tagad es saprotu. Ļaudis ar to droši vien gribēja pateikt, ka pans Kropa slimo ar silikozi.

—    Bet… bet kas tas tāds ir — silikoze, lūdzu, skolotāj?

—    Tā ir tāda smaga slimība, — Sondejs sacīja. — Kropa saslima ar to, kad vēl pelnīja sev iztiku tālajā zemē Čīlē. Vai tu, Batura, zini, kur tā atrodas?

—    Jā, skolotāj, tā ir tāda gara un šaura zemes strēle pie Klusā okeāna, pašā Dienvidamerikas maliņā.

—    Pareizi. Kropa strādāja tur pirms kara lielās vara raktuvēs. Un tur arī saslima. Septītajā klasē jau ķīmijā mācīsieties par silīcija dioksīdu SiŪ2. To sauc arī par kvarcu. Šis kvarcs kā sastāvdaļa ieiet daudzos iežos. Darba laikā kalnraču plaušās nosēžas smalki kvarca putekļi. Lai pret tiem aizsargātos, cilvēka organismā slimā vieta pārklājas ar cietu audu kārtiņu. Tādējādi plaušās rodas puniem līdzīgi sacietējumi. Ar laiku to sarodas aizvien vairāk un vairāk, tie sāk saplūst kopā un pārklāj no iekšpuses visas plaušas. Cilvēkam kļūst aizvien grūtāk elpot, bet, kad slimība progresējusi pārāk tālu, — viņš smok nost.

—    Tātad … tātad pans Kropa nomirs? — Batura jautāja.

—    Nu nē … Viņam slimība, šķiet, nav attīstījusies tik stiprā mērā, taču smagu darbu strādāt viņš nevar .. .

Visi satriekti klusēja. Kas gan varēja iedomāties, ka Kropa, šis Kropa, no kura visi tā baidījās, ir tik nopietni • slims?

—   Lūdzu, skolotāj, tad mans švāģeris ari saslims ar to slimību: viņš ir kalnracis, — Stopa teica.

—    Un mans tētis arī?

—    Un mans arī?

Satraukti zēni urbās skatieniem Sondejā.

—    Neuztraucieties, mūsu raktuvēs nav kvarca, mūsu skaistie malahīti un azurīti izvietojušies kaļķakmens slānī.

—    Bet ja te būtu kvarcs?

—   Tad ir paņēmieni, ar kuriem var izsargāties no saslimšanas.

—    Kādi, lūdzu, skolotāj?

—    Dažādi. Piemēram, slapjā urbšana. Tad nav putekļu. Bez tam vēl — atbilstoša ventilācija, aizsargmaskas strādniekiem, saīsināts darba laiks …

—    Kāpēc tad Kropa saslima?

Tanī brīdī, kā par spīti, ieskanējās zvans.

—    Lūdzu, skolotāj, man šķiet, ka viņiem tur nav bijis kārtībā ar DDH, — Karļiks sacīja. — Droši vien kapitālisti nav izdarījuši visu, kā vajag.

—    Man arī tā šķiet, — Sondejs pasmaidīja, ņemdams klases žurnālu. — Ne jau kvarcs vainīgs, ka cilvēki slimo ar silikozi. Mēs par to parunāsim vēl nākamajā stundā.

—   Paklau, kas tas DDH tāds ir? — Viktors jautāja Karļikam, kad viņi cēlās no soliem.

—   Tu nezini? — Karļiks izbrīnījās. — Darba drošība un higiēna.

Starpbrīdī visi sestie drūzmējās uz kāpnēm un ziņkārīgi vēroja Kropu. Viņš tieši šinī brīdī nesa ar spaini gružus uz atkritumu kaudzi aiz malkas šķūņa.

—    Elš, — Batura piezīmēja.

—    Viņam laikam grūti, — Stahurka piebilda.

—    E . .. var būt, ka viņš nemaz nav tik stipri slims . . . Izskatās vēl tīri spēcīgs. Tev vajadzēja redzēt, kā viņš man vakar ar lupatu iebelza… — Joņecs atceroties paberzēja muguru.

—    Nē, viņam tomēr ir grūti. Paskaties, cik lēni viņš iet.

Karļiks saspriegti vēroja Kropu.

—    Ja viņš nebūtu tik nikns, es labprāt viņam palīdzētu, .goda vārds, palīdzētu, kā nekā bijis kalnracis .. . bet tagad jau bail tam tuvoties.

It kā apstiprinādams šos vārdus, Kropa atskatījās un

padraudēja zēniem ar dūri. Laikam bija pamanījis, ka zēni novēro viņu, un tas viņu bija saniknojis: viņš droši vien domāja, ka zēni atkal gatavo kādu nelāga joku.

Tā vai citādi — Kropa veselas divas stundas bija šīs dienas varonis. Tikai pēdējās stundas laikā uzpeldēja jaunas, svarīgākas' un sensacionālākas ziņas, kas pilnībā aizēnoja visu līdzšinējo. Kas tur notika? Iesim uz klasi un noskaidrosim.

Šeit acīm redzot notiek patiešām kaut kas ārkārtējs: vairāki desmiti kvēlojošu acu pāru alkatīgi ieurbušies direktorā Zajončkovskī. Bet viņš, rokas aizlicis aiz muguras, stāv pie tāfeles un skaita paceltās rokas. Trīsdesmit četras. Tas nozīmē, ka trīsdesmit četri skolēni grib atbildēt. Tūlīt, šinī pašā brīdī.

Par iemeslu tam ir Gaidara grāmata «Bundzinieka liktenis», ko visi izlasījuši: pašlaik notiek pārrunas par modrību. Un kādas vēl pārrunas! Kamēr vien pastāv sestā klase, šinī palaidņu un zvērināto sliņķu pulkā nekad vēl nekas tamlīdzīgs nav piedzīvots.

Sākuši runāt pat paši lielākie mēmiķi un tizleņi. Pat tie, kuri pazaudē mēli, ja viņus izsauc pie tāfeles, un tie, kuri tādos brīžos kļūst stīvi kā sastērķelētas apkaklītes.

Pat Veseks Skurka pamodās un, mirkšķinādams izbiedētās ačeles, jautāja, kas noticis, bet, ja jau Veseks pamodies, tad, ticat man, tuvojas pastardiena! Pat sadriskātais «Sporta Apskats», kas nemitīgi staigā no rokas rokā pēdējās rindās, šodien mētājas uz grīdas. Pie krāsns sēdošie atlikuši sāņus nemirstīgo spēli «kuģu šaušanu». Sakustējusies pat klases «kamčatka». Un ne tikai sakustējusies — izrādās, ka šodien tai ir vairāk par citiem ko sacīt!

Joņecs grozās uz sola kā apsvilis. Garie mati nokārušies pār pieri. Viņš stiepj roku uz augšu tik enerģiski, ka šaurā jaķele padusēs stirkšķ.

— Pagaidi, vispirms es! — Miksa velk viņa roku lejup. — Tu jau runāji.

Taču Joņecs nav pārliecināms. Ja varētu, viņš laikam iebāztu pirkstu panam Zajončkovskim acīs — tik ļoti viņam gribas runāt.

Taču Zajončkovskis pirmajām vārdu dod meitenēm, itin kā viņas kaut ko sajēgtu šinī jautājumā!

—   Lūdzu, skolotāj, pēc kā var pazīt spiegu? — Stikla Zosja jautā.

—    O, tas nav viegli, — direktors atbild. — Spiegi nevalkā kaut kādas īpašas drēbes un cenšas ne ar ko neatšķirties no parastajiem cilvēkiem. Reizēm viņi pat iespiežas kā strādnieki dažādās fabrikās vai kantoros.

Zēni pārmija daudznozīmīgus skatienus.

—    Bet šahtās? — Viktors jautā.

—    Arī šahtās.

—    Un skolās?

-— Pat skolās, — Zajončkovskis atbild.

Klase sastingusi no saviļņojuma. Pēkšņi atskan skaļi, spiedzīgi smiekli, līdzīgi zirga zviedzienam. Smējējs ir Joņecs, ko kutina Miksa, gribēdams, lai Joņecs nolaiž roku.

—    Miksa, kā tu uzvedies! — direktors sarauc uzacis.

—    Es gribēju kaut ko jautāt.

—    Nu jautā.

Miksa piesarka un nolaida, galvu.

—    Nu, kāpēc tu klusē?

Miksa smagi atspiedās pret galdu un stostīdamies jautāja, vai pans direktors ticot, ka Viļčkovā ir diversanti?

—   Pie mums? — Zajončkovskis izbrīnījās. — Kas tev ienācis prātā?

—    Bet puikas tā runā . . .

—    Puikas?

—    Jā. Viņi lielās, ka esot redzējuši spiegu.

—    Kuri tad ir tie varoņi? — pārzinis smīnēdams jautāja.

Miksa, nolaidis galvu, klusēja: viņš negribēja nodot

biedrus. Bet tikmēr no aizmugures balsis cita caur citu sauca:

—    Rudņoks redzējis! Rudņoks!

Direktors sarauca pieri.

—    Kādēļ tu izplati baumas? — viņš griezās pie Rudņoka.

—    Es, skolotāj, it nemaz neizplatu baumas, es .. . es pa īstam redzēju spiegu, trīs reizes, — Karļiks aizvainots iebilda.

—    Un es arī, — Viktors pievienojās. — Reiz es aizgāju uz mūsu veco būdu un tur redzēju.

Zajončkovskis aizdomīgi paskatījās uz Rudņoku.

—    Pagaidi… Tu saki, ka esi redzējis … Bet kā tu zini, ka tas bija spiegs?

—   Tāpēc .. . tāpēc, ka viņš stāvēja un visu aplūkoja. Es uzreiz sajutu, ka tas ir spiegs.

Zajončkovskis nevērīgi atmeta ar roku.

—    Sēdieties, bailēm lielas acis.

—    Lūdzu, skolotāj, viņi nemelo, — Batura aizstāvēja biedrus. — Pie mums patiešām ir īsts spiegs vai diversants, nav vārdam vietas.

Direktors uztraukts pārlaida skatienu visai klasei.

—   Jūs gluži vienkārši sagrābusi kaut kāda spiegu mānija!

—    Kā tad, mānija! — Batura iekarsa. — Bet kas gandrīz vai nosita panu Sondeju? Un draudu vēstules? … Un gadījumi šahtās? .. . Man brālis stāstīja.

—    Nu, nu, sēdies, sēdies! … Jūs esat pārāk aizrāvušies ar šo tematu, — direktors uzbudināts viņus mierināja. — Neviens, protams, nenoliedz, ka pie mums ir ienaidnieki, kas uzstājas pret kooperatīvu organizēšanu un kas jāatmasko, taču spiegi un diversanti — tās ir divas dažādas lietas. Tās ir daudz nopietnākas, nekā jums liekas.

Taču sestos nebija tik viegli nomierināt. Klase dūca kā bišu strops. Aizvien vairāk atradās tādu, kas bija redzējuši spiegu. Pārrunas novirzījās no pareizā ceļa.

Beidzot direktors trieca ar dūri pa galdu.

—    Klusu! Aizliedzu jums runāt par spiegiem! Ne vārda vairāk! Kurš tikai ieminēsies, nekavējoties izlidos pa durvīm! Pārejam pie nākamā jautājuma. Joņecs man pastāstīs, kā tiek locīti atgriezeniskie vietniekvārdi.. .

Šādā varmācīgā kārtā apspiestā diskusija starpbrīdī uzliesmoja ar divkāršu spēku. Sevišķi lielu troksni šis aizraujošais temats sacēla avīzes redkolēģijas locekļu starpā. Zēni sāka atcerēties visus zināmos spiegu stātus un filmas, Karļiks izstāstīja padomju filmu, kur spiegs ielavījies inženiera-izgudrotāja darba istabā un pārfotografējis kādus ļoti svarīgus plānus. Bet visdedzīgākie strīdi norisinājās par Serjožu — Gaidara stāstu varoni. Vieni apgalvoja, ka viņš bijis galīgs stulbenis un ka viņi, būdami Serjožas vietā, uzreiz apjēgtu, ka ir ieroči spiegu rokās, otri viņu dedzīgi aizstāvēja, sacīdami, ka viņš izturējies ļoti gudri, bet spiegi bijuši ļoti veikli un ka pat pieaugušie viņus ilgi nevarējuši satvert.

—    Pieaugušie vispār maz ko r&dz, — Batura nievājoši noteica. — Bet visļaunākais tas, ka viņi nāvīgi iedomīgi un netic, ja viņiem kaut ko pasaka.

—    Mans tēvs arī netic, ka šeit varētu būt spiegs, — Karļiks noburkšķēja, — bet, kad es par Boļeslavecu pastāstīju šteigeram Maļinovskim, viņš tikai nosmējās, — zēns piemetināja ar rūgtumu.

Nomākti sakarā ar pieaugušo pilnīgu modrības trūkumu, zēni sajutās divtik atbildīgi par dzimtās zemes drošību.

—    Kā būtu, ja mēs paši ķertos pie šīs lietas, ko? — Batura pēkšņi ieteicās. — Noorganizēsim pret spiegiem pretizlūkošanu. Sāksim lielu operāciju un nosauksim to par operāciju «S»!

Tā tik bija ideja! Puikas ar atzinību skatījās Baturā.

Vējš nemierīgi sakustināja koku lapotnes. Pār zēnu mugurām noskrēja patīkamas trīsas. Un ja viņiem patiešām izdotos notvert īstu spiegu vai diversantu? Par viņiem rakstītu avīzēs. Siava nodrošināta.

—    Tu domā, ka mums izdotos? — Stahurka jautāja.

—    Kāpēc ne? — Batura atsaucās. — Ja tikai mēs ķertos klāt, kā nākas … Vai ne, Karļik?

Karļiks noslēpumaini nokrekšķinājās.

Zēnu bariņš saviļņojās. Skaidrs, ka izdotos!

—    Tad gan mūs apskaustu visi skauti! — Joņecs teica.

Bet Miksa Baturam čukstēja:

—    Kā tu domā, vai ordeņus mums piešķirtu?

—    Kaunies! Vēl nekā neesam paveikuši, bet tu jau domā par ordeņiem. Ne jau ordeņu dēļ mēs to darītu.

—    Es tik tāpat vien …

—    Es jums kaut ko atklāšu, — Karļiks ierunājās. — Tam spiegam, par kuru es stāstīju, mēs ar Viktoru jau sen sekojam.

Zēni acumirklī apklusa.

—    Kas viņš tāds? — Batura lietišķi vaicāja.

—    Jūs viņu nepazīstat. Tas ir kāds tips, kas tēlo ģeologu, bet patiesībā ir tāds ģeologs, kāds es — ķīnietis. Par Boļeslavecu viņu sauc. Bez tam — varat ticēt vai neticēt — kad mēs ar Viktoru bijām apakšā raktuvē, tad aiz sienas -dzirdējām šāviena troksni. Viņš tur droši vien bija iekļuvis caur Veco šahtu, jo citas ieejas nav.

—    Bet kāpēc viņam vajadzēja šaut? — Batura jautāja.

—    Nu ne jau sava prieka pēc. Droši vien kaut ko gatavo. Varbūt viņš grib applūdināt raktuves. Maļinovskis man stāstīja, ka šeit kalnu iezī esot tādas kavernas — dobumi, kas piepildīti ar ūdeni, nu .. . tādi apakšzemes ezeri. Ja trāpa uz tādu, visas raktuves var applūdināt. Es redzēju, ka tas Boļeslavecs grozījās tieši Vecās šahtas tuvumā. Ek, ja izdotos pieķert viņu nozieguma vietā! Bet viņš ir labi nomaskējies. Tēlo, ka meklē kaut kādus akmeņus, nu un pamēģini viņam ko izdarīt! Bet es varu likt galvu ķīlā, ka viņš ir spiegs.

—    Atvaino, spiegs vai diversants? — Batura iejaucās.

—    Tas vienalga.

—    Nemaz ar ne. Spiegs ir tas, kas noklausās visādas slepenas ziņas un izzog dokumentus, bet diversants posta, iznīcina šahtas, ceļus, dzelzceļus, mašīnas, vispār — visu, kas valstij svarīgs.

—    Nu labi. . . lai iet diversants.

Zēnu domas dalījās.

—   E, var būt, ka viņš ir diversants, bet var būt, ka ne, — Miksa norūca.

Tā kā nebija ne mazāko šaubu, ka Viļčkovas apkārtnē darbojas spiegs — diversants, tad atlika tikai izšķirt vēl vienu sīku jautājumu: kas ir spiegs? Un te nu pretizlūkošanai atklājās plašu plašais darba lauks. •

—   Pats svarīgākais ir izejas punkts, — Karļiks autoritatīvi paskaidroja. — Ja mums ar Viktoru būtu bijis attiecīgsizejas punkts, mēs jau sen būtu atmaskojuši to putniņu.

—    Kas tas ir — izejas punkts? — Stahurka gribēja zināt.

—    Nu, kaut kādas pēdas, pierādījums, no kura sāk izmeklēšanu. Esmu dzirdējis, ka raktuvē zūdot detonatoru auklas un pievadi, ziniet, tādi gari, izolēti vadi, kas atiet no degļiem, un, ja varētu izsekot, kas tos ņem un kādam nolūkam, — izejas punkts rokā.

—   Vadus, tu saki… — Krizam no ceturtās iedzirkstījās acis.

—    Kas ir? Varbūt tu esi redzējis? — iejautājās Miksa. Viņā jau bija pamodies izlūka gars.

—    Redzēju.

—    Pie kā?

—    Pie Pociešeka.

—    O!

Zēnu loks cieši jo cieši apstāja Krizu, kas bija varen lepns uz sevi.

—   Es jau teicu, ka Pociešeks ir aizdomīgs, — Batura no-'4 rūca.

—    Nu, un ko viņi darīja ar tiem vadiem? — Miksa prašņāja.

—    Žāvēja uz tiem veļu, — zeņķis svarīgi paskaidroja.

Joņecs iespurdzās.

—   Ej tu ar saviem muļķīgajiem jokiem! — Miksa vīlies uzkliedza Krizam.

—   Ar kādiem jokiem, ko tu piesienies? No tiesas viņi žauj veļu.

—   Ja tu nesajēdz, par ko ir runa, tad nejaucies, stulbais pauri!

Miksa uzrāva cepuri zeņķim uz acīm un tā pagrūda, k$& tas aizstreipuļoja.

—    Liecies mierā, ko tu aiztiec vājāku! — Viktors aizstā. vēja Krizu.

—    Priekš kaķiem tāds izejas punkts, — Batura sacīja Karļikam. — Labāk izdarīsim tā. Atzīmēsim visus šaubīgākos, kādi dzīvo mūsu apkārtnē, bet pēc tam katru novērosim.

Plāns tika pieņemts, un Batura lika Stahurkam izraut no burtnīcas lapu un pierakstīt kandidātus.

—   Es domāju, ka varbūt Kropa ir spiegs, — Joņecs ierunājās pēc brīža.

Zēni pārsteigti klusēja.

—    Bet. . . kāpēc tu domā, ka tieši viņš? '— Batura vaicāja.

—   Nu, viņam ir tāda seja . . . Un . . . un turklāt pa vakariem viņš kaut kur staigā, ir nikns … un viņam nepatīk mūsu avīze .. . bez tam viņš bijis Amerikā.

—    Ko tu, vai tad slims cilvēks var būt spiegs? — Karļiks iebilda.

—    Slims?..— Joņecs noslēpumaini pasmaidīja. — Viņš tikai izliekas par tādu, lai labāk nomaskētos. Ja būtu slims, tad viņam nebūtu spēka kauties, bet viņš kaujas.

—    Labi, pieraksti Kropu, — Batura sacīja Stahurkam. — Tālākie kandidāti?

— Inženieris Boļeslavecs! Par viņu es lieku galvu ķīlā! — Karļiks sacīja.

—    Pieraksti, — Batura pamāja. — Kas vēl?

—    Pastnieks Pendziks.

—    Vcislo.

—    Kupšča.

Uzvārdi bira kā no maisa. Vienīgi Miksa klusēja.

—    Vai tad tu nevienu neturi aizdomās? — Batura vaicāja viņam.

—    Turu gan, — Miksa drūmi atsaucās.

—    Kāpēc tad tu klusē?

—    Bet vai jūs nevienam nestāstīsiet?

—    Nē taču, saki!

—    Es turu aizdomās Zaķēnu.

—     Ko niekus! … Tu joko!

—    Nē.

—    Tev bēniņos viss nav kārtībā.

—    Man ir pierādījumi, — Miksa norūca. — Vai jūs ievērojāt, kā viņam seja izmainījās, kad es jautāju, vai pie mums Viļčkovā ir spiegs, bet pēc tam viņš kļuva nikns un aizliedza mums runāt par to? …

—    Nu, lai iet ar pēc tava prāta, — Batura nepārliecināts noteica. — Pieraksti, Stahurka!

Pirmajā lappusē jau bija uzrakstīti trīsdesmit seši uzvārdi. Ja tas tā turpinātos arī tālāk, tad drīz vien ārpus aizdomīgo personu saraksta būtu palikuši laikam vienīgi šā drūmā saraksta sastādītāji. Taču Batura, redzēdams, ka fantāzija aiznes redaktorus pārāk tālu, pārtrauca proskripcijti[5] sastādīšanu.

—    Pietiek! Šķiet, ka esam pāršāvuši pāri strīpai, — viņš pakasīja pakausi. — Tiesa jau ir, ja sāk skatīties un domāt, tad katrs liekas aizdomīgs. Bet mēs tak nevaram visiem izsekot. Vispirms ķersimies pie visaizdomīgākajiem. Kropa sarakstā ir pirmais, tādēļ sāksim ar viņu.

—    E, Kropa! — Karļiks atmeta ar roku. — Kropa var pagaidīt. Boļeslavecs — tas tik ir putniņš! Es jums saku, viņš ir ļoti labi nomaskējies. Par inženieri iegrozījies. Dokumenti viņam gan kārtībā, bet mani viņam neapvest ap stūri! Es zinu, kas viņš par tipu. Neviens inženieris nekvern veselām stundām naktī zem kokiem lietainā laikā … Un nebēg r"om ne no šā, ne no tā! Noteikti jāsāk ar Boļeslavecu, citādi var būt par vēlu.

—    Nē, ar Kropu! — Joņecs neatlaidās. — Viņš pat. šām ir bīstams, — zēns piemetināja noslēpumainā baisi,

— Reiz es redzēju, ka viņš nesās taisni pāri laukiem un visu laiku skatījās apkārt, vai kāds šo neredz. Un tūlīt pēc tam vilciens nogāja no sliedēm. Atcerieties, kā vagoni bija noripojuši no uzbēruma .. . Varbūt viņš bija atskruvējis sliedes vai pabāzis kaut ko apakšā.

Fakti bija nopietni un vērā ņemami. Kā. viņiem agrāk nebija ienācis prātā, ka Kropa var būt diversants? Viņa seja, šie skatieni, naids pret zēniem, sirdīgums .. . Pat viņa ūsas zēniem tagad šķita aizdomīgas. Kas zina, vai tik nav liekas? Stahurka ieteica pārbaudīt, pavelkot Kropu aiz ūsām. Taču gribētāju neradās.

Jā, tur nevarēja būt divu domu: Ķropa ir šaubīgs tips. Bet Boļeslavecs ne mazāk. Tā kā zēni nevarēja vienoties, ar kuru sākt, viņi nolēma izsekot abus vienlaicīgi.

Pulkstenis rādīja tikai vienu. Kropa ciema padomē uzturējās līdz pulksten četriem. Sakarā ar to kā pirmo priekšā nolēma ņemt Boļeslavecu.

Karļiks izteicās, ka izsekošana jāsāk nekavējoties.

—    Tādā operācijā kā mūsu, — teica viņš, — katrs mirklis ir dārgs. Un ja nu spiegs jeb diversants ir jau pie sava zemiskā uzdevuma beigām? Mēs nedrīkstam kavēties!

—    Tie-ši tā! — Batura noskandēja.

—    Nu tad. pie darba!

Dažs labs iedomājās par govīm, kas tam bija jādzen ganībās, un par pusdienām, taču skaļi neviens neiedrošinājās atcerēties šos sīkos pienākumus, kad runa bija par. tik svarīgu operāciju.

Tika noorganizēta operatīvā grupa «S», kuras sastāvā iegāja redkolēģijas vīriešu daļa.

—    Bet lai neviens nedomā raustīties! — draudoši brīdināja Batura. — Jūs zināt, kas jūs gaida. Mēs riskējam ar dzīvību. Kam bailes, lai labāk tūlīt aiziet.

'iv Mlīgo nebija.

Labi, — sacīja Batura. — Tādā gadījumā parakstīsim ' Vstības rakstu!

'VViņš steidzīgi uzšvīkāja un pēc tam skaļi nolasīja sekovjosū .solījumu:

—    «Mēs, apakšā parakstījušies, solāmies nevienam nestāstīt par operāciju «S», neatkāpties un nezaudēt drosmi nekādu briesmu priekšā, kaut arī mums draudētu nāve!»

—    Parakstieties!

Visi nāca pēc kārtas un parakstīja savus uzvārdus izmeklēti smalki, ar ķeburiem un āķiem (jau kopš gada katrstrenējās sava paraksta izveidošanā), ar visu gribas spēku cenzdamies slēpt nodevīgo rokas trīcēšanu.

—    Bet es? — kāds iepīkstējās tuvumā.

Puikas ieraudzīja mazo Krizu no ceturtās.

—    No kurienes tad šis durniķītis uzradies?

—    Tu te neesi vajadzīgs, — Miksa sacīja. — Mūžīgi ap mums trinas, nevar no viņa tikt vaļā.

—    Es iešu jums līdzi! — lūdzāsKriza, tecēdams viņiem nopakaļis, — Es itin nemaz nebaidos.

—    Sacīts — atsienies, mazuļus mēs neņemam! — Miksa uzkliedza viņam.

—     Es iešu jums līdzi, — Kriza sacīja asaru pilnām acīm. — Gan redzēsiet, es jums noderēšu … es … es nesīšu darba rīkus.

—    Kādus rīkus? — Batura izbrīnījās.

—    Kā «kādus»? Nu, bet, ja vajadzēs nokāpt lejā šahtā vai… vai sasiet spiegu, tad būs vajadzīga arī lampa un saites.

—    Mazulim taisnība! — Rudņoks norūca. — Es par to nebiju padomājis. Mums taču būs vajadzīgs mantnesis.

—    Lai notiek, — Miksa noteica, skatīdamies uz Krizu un kaut ko domādams. — Tādā gadījumā še ņem, panes manas grāmatas!

Un, negaidīdams piekrišanu, viņš uzkrāva pārsteigtajam zeņķim savu zaķādas mugursomu. Soma bija liela un smaga. Kā jau zināms, bez grāmatām un burtnīcām tās neizmērojamās dzīlēs glabājās pamatīgi vērtīgu un nepieciešamu šaura patēriņa preču krājumi.

—    Tikai nelūri iekšā, — Miksa draudēja apjukušajam Krizam, — citādi nomasēšu!

Viņi devās uz priekšu straujā solī. Kriza elsdams tipināja aiz muguras. Soma bija ļoti smaga, un, lai noturētu līdzsvaru,

mazajam zeņķim vajadzēja skriešus saliekties kā nesējam, kas nes simt kilo smagu maisu.

—   Tas viņam par grūtu, — Batura aizstāvēja Krizu. — Kāpēc tu viņu tā apkrāvi?

—    Nekas nenotiks. Lai trenējas, — Miksa atrūca. — Ei, mazais, tu varbūt sacīsi, ka tev par smagu?

—    Nē, nemaz! — Kriza elsdams varonīgi noliedza, labodams somas saites, kas griezās viņam plecos.

Viņš bija ar mieru paciest vislielākās mocības, lai tikai varētu piedalīties lielajā operācijā «S».

XXV nodaļa Pirmās neveiksmes. Grupas šķelšanās

Zēni cits aiz cita soļoja rindā pa Rudo kalna kupri. Maršruts — Vilku kalns. Gaiss bija dzestrs un svaigs. Oktobra vējiņš patīkami vēsināja sakarsušos vaigus. Visi bija lieliskā omā. Skaļi sarunājās un smējās. Joņecs atmeta matus no pieres un nepareizā meldiņā sāka dziedāt:

Cauri zaļam mežam kurpnieciņi iet,

Naudas nav, bet viņiem jautri, tā ka gribas diet.

Saule smejas, ram-tai-ridi,

Meži šalko, ram-tai-ridi,

Naudas nav, bet viņiem jautri, tā ka gribas diet. ..

Dziesmiņas vārdi nebija visai gudri, toties melodija ļoti jautra un visiem patika.

Miksa palaida Krizu pa priekšu un, soļodams aiz viņa, ar divām nūjiņām sita takti uz savas somas. Pat Batura kaut ko dūca, lai gan viņam nebija dziedamās rīkles.

Diemžēl, šis jautrais noskaņojums kļuva par iemeslu pirmajai neveiksmei. Zēni soļoja garām Stahurku laukam. Stahūrku ģimene pašlaik novāca cukurbietes. Padzirdējis dziedāšanu un klaigas, vecais Stahurka pārstāja strādāt, atbalstījās pret dakšu un izbrīnījies skatījās zēnos. Pazinis starp viņiem savu Jāsi, viņš padraudēja tam ar dūri:

— Uz kurieni tad tu? Kur tevi sātans atkal nes?

Dziesmiņa apklusa. Stahurka juniors nedroši apstājās.

—   Piedod gāzi! Nestāvi uz vietas! — Miksa viņu mudināja. — Citādi tavs vecais tevi noķeksēs!

Patiešām, tēvs jau tuvojās ar dakšām rokās, taisīdamies aizšķērsot zēniem ceļu, un viņa burkšķēšana nevēstīja nekā laba.

—   Vai tu nedzirdi, kad tēvs tevi sauc, ko? Tādā karstā darba laikā sadomājis klenderēt pa laukiem. Tūliņ nāc šurpmāk!

Stahurka stāvēja, nokāris galvu.

—   Kurls esi, vai? Jeb man varbūt vajadzēs stiept tevi aiz krāgas?

Tēva strostiem pievienojās mātes vaimanas.

—   Tik labs bērns bija, un šitā samaitājuši! Pat miesīgu tēvu vairs neklausa .. . Un tas viss tikai tās bandas dēļ] Pagaidi tu man, Miksa, visu tavam tēvam pastāstīšu . .. A, un Batura lai! Tik kārtīga ģimene, bet dēls, āre, apkārt staigā. Ai, ai, pasacīšu.tēvam. Vai iesiet uz mājām!

—    Puikas, piesit pēdu! — Karļiks iesaucās.

Ilgāk vilcināties vairs nevarēja. Visi zināja, ka Stahurkienei :li1 iie vien dzeldiga mēle, bet arī smaga roka.

Jasis žēli noskatījās biedriem pakaļ. Taču, redzēdams, ka viņi laiž ļekas, nopūtās un paklausīgi atgriezās ģimenes klēpī.

Izveduši stratēģisko «atraušanos no ienaidnieka», zēni atskatījās pēc Stahurkas. Kā tad! Nabags bija jau iejūgts darbā! Šis skats izsauca zēnos drūmas pārdomas par cilvēka likteņa nepastāvību. Rau, vēl pirms mirkļa viņš bija dziedājis dziesmiņu par kurpniekiem un bija lielās «operācijas» līdzdalībnieks, bet tagad, nožēlojami sagamis, rauj bietēm lapas nost.

—    Ir gan suņa liktenis! — Miksa nopūtās. — Vēl neesam sākuši operāciju, bet vienu jau pazaudējām.

—    «Liktenis! Liktenis!» — Batura pikti atkārtoja. — Nevajadzēja iet kā bandai ar bļaušanu un bez jebkādas izlūkošanas.

—    Pats bauroji skaļāk par visiem.

Atvieglojuši sirdis ar savstarpējiem pārmetumiem, zēni turpmāk nolēma rīkoties sekojoši: pirmkārt, drošības labad pretizlūkošanas nodaļa nedrīkst skaļi smieties, bļaustīties un dziedāt, otrkārt — vaj$g izsūtīt izlūku, kas ietu simt metru pa priekšu galvenajiem spēkiem un kam briesmu gadījumā ar svilpiena palīdzību jābrīdina pārējie. Bet, lai būtu taisnīgi, par izlūku katru dienu jābūt citam zēnam. Sākumam izvēlēja Joņecu.

Taču tas viss nekā nelīdzēja. Grupai «S» šodien bija īstā neveiksmju diena. Veltīgi viņi mēģināja nokļūt inženierim uz pēdām, visu pēcpusdienu klaiņodami ap Vilku kalnu un urbšanas torņiem, kur, pēc Karļika informācijas, Boļeslavecs mēdza uzturēties visbiežāk. Bez sekmēm viņi uzmanīja Veco šahtu un meklējās ar acīm pēc viņa caur drāšu pinumu, kas norobežoja raktuves teritoriju. No Boļeslaveca nebija ne miņas.

—   Uzgaidiet, mums kaut kas jāizdomā, citādi netiksim, ne pie kāda gala, — Batura beidzot sacīja, kad viņi, trīsreiz nesekmīgi apstaigājuši Vilku kalnu, atkal nonāca pie mežiņa raktuvju tuvumā. Uz viņa platajiem vaigiem un deguna mirdzēja sviedru lāsītes.

—    Uzmanību, pie horizonta sieviete! — Joņecs ziņoja.

—   Liela muiža — sieviete! — norūca Batura, slaucīdams, seju lakatiņā.

—    Sieviete priekšautā drāž uz mūsu pusi, — «izlūks» īsi ziņoja.

Batura tikai paraustīja plecus. Bet mazais Kriza nobālēja un sāka nemierīgi mīdīties.

Miksa piemiedza acis un uzkliedza:

—    Ei tu mazulīt, kas tev .. . blusa iekoda, vai?

—   Šķiet, ka tā sieviete patiešām drāž uz šejieni, — Karļiks ņurdēja. — Kāpēc mums līst viņai acīs, paiesim sāņus . ..

Zēni ienira starp krūmiem un ērti atlaidās sūnās.

—    Zini ko, Batura, — Miksa ierunājās, gulēdams uz muguras un raudzīdamies zilo debesu ielāpā, ko ieskāva zaļa lapotne, — metīsim šodien mieru tam Boļeslavecam.

—    Vai tev jau apnicis?

—    Nē, bet.. . tēvs droši vien ellīgs . .. darbs gaida.

—    Neizliecies nu, ka tev tas rūp. Saki atklāti!

—   Nu, lai iet ar, — Miksa pielēca kājās, — man ir apnicis!

—   Ek tu, karstas putras strēbējs! Skrien spēlēt slēpšanos, zīdaini! — Karļiks nošņācās.

—   Pats sākumā visvairāk klaigāja, bet tagad … — Batura bija sašutis.

—   Jā, jo es domāju … tu arī domāji, ka viss būs citādi… Bet kā iznāca? Veltīgi pazaudēta pēcpusdiena.

—    Vari vākties, neviens tevi netur, — nikni sacīja Karļiks. — Un vispār, kam trūkst pacietības, lai labāk atvadās. Ja jau spiegi tik viegli līstu paši rokās, tad viņi nebūtu bīstami un mēs nebūtu sākuši šo operāciju, un vispār — nebūtu par ko runāt.

•— Pareizi! — Batura piekrita. — Viņš domā, ka būt pai izlūku ir ļoti viegli. Mīkstpēdiņiem un diega dvēselēm tas nav pa spēkam. Reizēm nākas sekot pat vairākus mēnešus . .. tas ir grūts darbs.

—    Paldies par kūkām, — Miksa greizi pasmaidīja, — un sveiki! Nododiet sveicienus Boļeslavecam no manis! Kriza, dod somu!

—    Bet kā ar saistībām? Tad tev nevajadzēja parakstīties! — Batura iesaucās.

Iegrimuši strīdū, zēni pat nepamanīja, ka pēkšņi pašķīrās krūmu zari.

—    Māma! — Kriza iekliedzās.

Iekams zēni atjēdzās, starp viņiem bija iedrāzusies sieviete priekšautā.

—    Uz kurieni jūs velkat to bērnu, razbainieki? Un es uztraucos, kāpēc viņa nav mājās! Kas tā par slapsčīšanos pa krūmiem? Šņabi droši vien pļumpējat, — viņa aizdomīgi urbās Baturā. — Kauns, kauns! Tik jauns, bet jau dzer . . . pat deguns sarkans no šņabja!

Batura nevilšus pataustīja savu degunu.

—    Mēs nemaz nedzeram šņabi!

Taču Krizas māte ir klausīties negribēja. Viņa saķēra dēlēnu un sapurināja no visa spēka.

—    Marš, uz mājām! Kas tevi velk pie viņiem? Paēdīsi un —: pie govīm! Vai gribi izaugt par tādu pašu slīmestu kā Miksa? Bet ko šie nešpetņi uzkāruši tev mugurā? Ak Jēzus Marija, uzkraut bērnam tādu smagumu! Tad atraduši gan sev nastu ēzeli, bezgoži īstie!

Viņa norāva zēnam no muguras M'iksas somu un meta to pret koku. Tad sagrāba puiķeli pie rokas un aizrāva sev līdzi.

—    Pielūkojiet jūs man .. . visu izstāstīšu vecākiem! —. aiziedama viņa vēl draudēja un tad nozuda starp kokiem.

Drīz vien Kriza tipināja pa šoseju blakus mātei, žēli atskatīdamies uz biedriem.

Ceļa līkumā viņš vēl pēdējo reizi pagriezās atpakaļ. Acīs viņam saskrēja asaras. Visam beigas! Paņēmusi aiz rokas kā

pēdējo smurguli un ved uz mājām. Ardievu, zelta brīvība! Pat stiepjot desmit kilogramu smago somu, ja vien to prasa cēls mērķis, cilvēks var justies brīvs un laimīgs. Bet tagad ardievu, piedzīvojumi! Ardievu, lielā operācija «S»!

Mežiņā palikušie drūmi klusēja. Zobus sakodis, Batura līdz sāpēm kasīja ar zariņu kājas stilbu un vēroja, kā uz ādas parādās sākumā baltas, vēlāk sarkanas švīkas .. . Kas tagad iznāca! Nosunīja, nostrostēja, par dzērājiem nosauca! Lai ved savu muļķīti, bet kāpēc tā ķengāties? Un par ko tas viss? Par to, ka cilvēks sabiedriskas lietas labā gatavs ziedot savu dzīvību! Vēl nav pat tikuši Boļeslavecam uz pēdām, bet jau tik daudz nepatikšanu un pazemojumu! Bet, kas viņus visus sagaida mājās, — par to labāk nedomāt. Kriziene viņus tā nomelnos, ka ne baltas vietiņas nepaliks, un Stahurkas veči pieliks savu tiesu klāt.

—   Es jau sacīju, ka nevajag ņemt līdzi to knauķeli, — beidzot klusumu pārtrauca Miksa.

Stenēdams viņš pacēla no zemes cietušo somu un, apsēdies uz celma, sāka piņķēties ap sprādzēm.

—   Tu taču gribēji iet uz mājām. Kāpēc neej? — Batura ņurdēja.

—    Negribas vairs.

—    Nobijies, ko? — Karļiks izsmejoši pasmīnēja.

Miksa paraustīja plecus. Muļķīgs jautājums!

—    Katram sava stratēģija, — viņš norūca. — Bet ar to Boļeslavecu tik un tā nav nekādas jēgas … Es jau no paša sākuma to sacīju. Pirms dabūsim viņu rokā, mūs visus izķers kā vēžus. Vajadzēja sākt ar Kropu. Mēs visi zinām, kas ir Kropa. Bet tas Boļeslavecs … Varbūt viņš ir, bet varbūt viņa vispār nemaz nav .. .

—    Kā tu uzdrošinies? — Karļiks pielēca kājās. — Pavaicā caurlaižu telpā, tur tev pateiks, ir vai nav!

—    Bet tomēr dīvaini gan, — Miksa smīnēja, — tu viņu izseko jau tik sen, bet vēl nekā neesi uzzinājis. Pats sacīji, ka viņš dzīvojot jums kaimiņos. Varbūt viņš gluži vienkārši ir parasts inženieris.

—    Kā tad, jūs domājat, ka var tā uzreiz… Bez tam es viņu izsekoju tikai šad un tad … bet tagad, kad mēs viņu izsekosim katru dienu soli pa solim, tad redzēsiet, noteikti atmaskosim.

Taču Miksas vilšanās pielipa arī citiem.

—    Mēs te sēžam un lauzām galvas, bet Kropa tikmēr var noziedēt! — Joņecs ierunājās. — Viņš droši vien jau beidzis darbu un tūliņ aizies.

—   Joņecam taisnība, ķersimies pie Kropas! — Miksa viņu atbalstīja.

—   Vācieties prom! — Karļiks uzkliedza. — Man jūs nemaz neesat vajadzīgi.

—    Un iesim ar! — Miksa ar Joņecu piecēlās.

—    Uzgaidiet! — Batura viņus apturēja, — to taču var nokārtot citādā ceļā. Gluži vienkārši sadalīsimies divās grupās. Joņecs ai Miksu izsekos Kropu, bet Stopa ar Rudņoku —• Boļeslavecu.

—    Bet tu?

—   Es… es būšu pretizlūkošanas daļas priekšnieks, — Batura pieticīgi paziņoja.

—   Tas nozīmē, ka tu mūs komandēsi? — Karļiks jautāja aizdomu pilnā balsī.

—    Nu … — Batura nosarka. — Kādam taču ir jāvada. Es būšu štābā.

—   Nu nē, lika mazliet pagaidīt! — Karļiks protestēja. — Te nav vajadzīgs ne priekšnieks, ne štābs.

Batura aizvainots apklusa.

—   Tu nāksi pēdas dzīt kopā ar mums, — Miksa stingri sacīja.

—    Nē, ar mums, jo Boļeslavecs ir sarežģītāks tips, — Karļiks pretojās.

—    Bet tev vairāk brīva laika nekā mums. Tu mājās nekā nedari. Bez tam jūsu grupai vēlāk pievienosies Stahurka.

Taču, tā kā viņi nevarēja vienoties, tad vilka lozes. Baturam iznāca darboties kopā ar Miksu un Joņecu, bet Stahurka, ja vien tam izdosies rīt izgrozīties no darbiem, papildinās Karļika grupu.

—    Kārtības labad mūsu grupa sauksies «S—pirmā», bet jūsu — «S—otrā», — Batura izteica priekšlikumu.

—   Atvaino, uz kāda pamata jūs būsiet pirmie, bet mēs —■ otrie? — Karļiks jutās aizvainots.

—    Jo Kropa sarakstā ir pirmais.

—    Tam nav nekādas nozīmes. Boļeslavecs ir svarīgāks.

Atkāpties neviena puse negribēja, uzskatīdama, ka tas aizskartu tās godu. Beidzot Batura iesēja kabatas lakatiņā mezglu un pasniedza vilkšanai.

—    Ja izvilksi stūri ar mezglu, būsiet «S—pirmie».

Karļiks nicinoši atmeta ar roku.

—    Gudrelis, viena iespēja uz četrām. Un vispār … tā tikai trūka, lai tavs netīrais lakats izšķir mūsu likteni! Varat saukties par «pirmajiem», ja jums tas tik svarīgi. Nāc, Viktor!

Batura nokaunējies paslēpa lakatiņu kabatā.

—    Vai re, cik lepns! Kas to būtu domājis! Ne jau nosaukums svarīgs. Varat jūs būt «S—pirmā».

—   Nē, tu visu laiku tik ļoti uzstājies, — lūdzu! Mēs būsim «S—otrā», — Karļiks sacīja noteiktā balsī.

—    Nāc nu, Batura! —redzēdams, ka strīds draud atkal ieilgt, Miksa parāva biedru aiz piedurknes.

—    Ei jūs, «kropieši»! — Karļiks uzsauca viņiem nopakaļ. — Uzmanieties, ka Kropa nenosvētī jūs ar slotu!

Kropieši vīzdegunīgi iesmējās un skriešus devās skolas virzienā. Miksa steidzināja viņus.

XXVI nodaļa viktora-izlūkotāja panākumi. kur nozudis Boļeslavecs?

—    Labi, ka viņi aizlasījās, — Karļiks sacīja Viktoram, kad viņi bija palikuši vieni krūmājā, — tikai traucēja.

—   Jā, bet, ja mēs tagad nekā neuzodīsim, viņi mūs izsmies, — Viktors nedroši iebilda.

—   Neuztraucies. Uzodīsim, kaut arī man būtu jānostājas uz galvas.

—   Nu tad stājies veicīgāk, jo esmu pavisam nosalis, — Viktors berzēja kailās kājas.

—   Pagaidi, tūlīt tev kļūs karsti. Man ir viena ideja, — Karļiks dedzīgi iesāka. — Klausies!

—    Nu?

—    Skaties caur zariem … lūk, tur … vai redzi to sargu pie raktuves vārtiem?

—    Redzu. Kas ir?

—    Tu pieiesi pie viņa un pateiksi, ka tēvi atsūtījuši nodot uzdevumu Boļeslavecam.

—    Kādu uzdevumu?

—     Dumjais, tu tīšām tā teiksi. Lai viņam mēle atraisītos. Tad tu pajautāsi viņam, vai sen Boļeslavecs izgājis un uz kurieni.

Viktors saviebās un pakasīja pakausi.

—    Ej varbūt labāk tu pats … Man kaut kā neveikli. ..

—     Neizlokies nu. Tu laikam… esi nobijies. Tādā gadījumā, laipni lūdzu, lasies uz mājām. Pats likšu galā. Žēl, ka nav Krizas, aizsūtītu viņu, un viņš, lieku galvu ķīlā, ar prieku ietu un it nemaz nebaidītos. Tas taču ir pats vienkāršākais uzdevums, kāds vien var būt.

—    Nu labi, mēģināšu, — Viktors drūmi nomurmināja.

—    Tikai netaisi tik nelaimīgu ģīmi, citādi sargs uzreiz nopratīs. Izlūkam jābūt pašpārliecinātam. Ej taisni, galvu uz augšu un smaidi.

Viktors atņirdza zobus, tēlodams smaidu.

—    Labi, vari iet, — Karļiks noteica.

Viktors izlīda no krūmājiem. Karļiks uz vēdera pierāpās tuvāk mežiņa malai un uzmanīgi vēroja viņu.

Drebošām kājām Viktors tuvojās sargam.

—    Labdien! — viņš pūlējās laipni pasmaidīt.

Sargs paskatījās zēnā.

—    Ko teiksi, mazais?

Viktors atkal pasmaidīja tik nožēlojamu smaidu, ka pat sargs žēli saviebās. Redzams — jūtīgs cilvēks.

—    Man jānodod uzdevums inženierim Boļeslavecam.

—    Viņa šeit nav.

—    Kur viņš varētu būt?

—    Droši vien savā dzīvoklī.

—     Nu, nu … nu tad uz redzēšanos! — Viktors nomurmināja.

Viņam bija viena vienīga vēlēšanās — pēc iespējas ātrāk pazust no šejienes, tādēļ, pēkšņi izdzirdīs sarga balsi, viņš sastinga kā zibens ķerts.

—    Uzgaidi, mazais!

«Tagad viņš mani tūlīt sagrābs!» Viktors šausmās nodomāja.

Bet sargs tikai iejautājās:

—     Kas tev ir, vai zobi sāp? Pasaki mātei, lai uzvāra salviju tēju.

Viktors kaut ko norūca zem deguna un apsviedās uz papēža. Iedams viņš dzirdēja, ka mīkstsirdīgais sargs sacīja savam biedram:

—    Nabaga zeņķis, viņam visa seja sarauta.

—    Tas nav no zoba, — otrs atbildēja, — manuprāt, viņš ir nenormāls.

—     Nenormāls, nenormāls, — Viktors aizvainoti rūca pie sevis, kad bija nonācis drošā attālumā no raktuves, — lai es esmu nenormāls, bet uzzināju visu, ko vajadzēja.

Noslaucījis apsVīdušo pieri un sakārtojis cepuri, viņš cienīgā solī piegāja pie Karļika.

—: Nu, ko tu uzzināji?

—    Viņš ir mājās.

—     Mājās? — Karļiks brīnījās. — Tas ir gan tips! Slēpjas! Vajadzēs paskatīties, ko viņš tur dara. Vai iesi? — viņš negaidīti jautāja Viktoram.

Viktors ar mākslotu vienaldzību nospļāvās. Pirmā uzdevuma panākumi viņu spārnoja.

—    Varu iet, nav liela lieta.

—    Tad — aidā!

Šoreiz Viktors neatgriezās ilgi. Karļiks jau sāka uztraukties, vai viņam nav atgadījusies kāda nelaime, un gribēja doties izlūkgājienā, kad pēkšņi izdzirda sausu zariņu brikstoņu. Pēc brīža no krūmājiem elsdams iznira Viktors.

—    Kas ir? — Karļiks nepacietīgi jautāja. — Vai ir kādas ziņas?

Viktors apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Tad runā taču!

—    Tūlīt, ļauj atgūt elpu!

—    Kāpēc tu tā skrēji?

—    Dzinās pakaļ…

—    Kas?

—    Tūlīt visu izstāstīšu … Es biju pie Boļeslaveca istabā.

—    Tu lej! — Karļiks pietrūkās kājās.

—     Kad es tev saku! Ieskatījos vienā istabā, otrā — caur atslēgas caurumu … bet uz trešo durvis pusvirus. Tur bija Boļeslavecs.

—    Ko viņš darīja?

—    Gulēja.

—    Gulēja? — Karļiks bija vīlies.

—    Bet kā tad tu domāji — spiegi nemaz neguļ, vai? Oho, gulēja kā nosists! Krāca pa visu istabu.

—    Nu un tālāk?

—   Tad no blakus istabas priekšnamā ienāca kaut kāda resna sieviete priekšautā un sāka kliegt, ka ielauzušies zagļi. Nu tad . .. tad es aizmuku.

—    Hm … — Karļiks nebija skaidrībā, kā uzņemt šādu izlūka rīcību. — Katrā gadījumā — tas jau ir kaut kas. Tagad gaidīsim, kamēr viņš izies no mājas.

—   Atkal gaidīt! — Viktors ievaidējās. — Neko teikt, nāvīga izprieca!

—    Ko-o? — Karļiks ierēcās. — Ja tu šeit meklē izpriecas, tad mums nav vairs ko runāt. Laidies!

Notupies uz pirkstu galiem, Viktors sūca kadiķa ogas.

—    Bet ja viņš gulēs līdz rītam?

—    Tad gaidīsim līdz rītam! — Karļiks asi sacīja.

Stundu vēlāk Viktors piecēlās un sāka purināt no drēbēm

pielipušās skuju adatas.

—    Es eju, — viņš sacīja, — ja gribi, vari gaidīt līdz rītam. Es šodien esmu veicis diezgan daudz.

Karļiks iekoda lūpā. Viņš nesacīja nekā, tikai uzgrieza Viktoram muguru.

Vai ar tādu kucēnu vispār iespējams strādāt? Ne kripatiņas pacietības. Kas būtu, ja kara laikā kāds kareivis gluži tāpat nopurinātu bikses un sacītu: «Man ir apnicis gaidīt ienaidnieku, eju atpakaļ uz mājām. Sveiki, turieties pie pindzeles!»

Karļiks sašutumā laida ar čiekuru. Tomēr aizgāja, diegs tāds! Tikai sakustinātais zariņš joprojām šūpojās. Lai iet ar! Bet viņš, Rudņoks, paliks. Kaut gan sēdēt šeit vienam prieka maz. Nē, vienam pašam nav nekādas jēgas …

Karļiks pielēca kājās. Viktors jāaiztur, kaut vai ar varu! Viņš taču parakstīja saistību rakstu …

Tajā pašā acumirklī zari spēji sakustējās un mežnorā iedieba Viktors.

—    Nāk! — viņš satraukti čukstēja.

Karļiks ar roku aizspieda viņam muti un novilka sev līdzās zemē.

Patiešām, pa meža kājteku nāca drukns un plecīgs vīrietis cepurē un ūdeni necaurlaidošā sporta jakā ar stipri izspīlētām kabatām. Karļiks viņu uzreiz pazina. Jā, tas bija Boļeslavecs.

Viņš tā bija nogrimis savās domās, ka nepiegrieza nekādu vērību aizdomīgi trīsošajiem zariem, kurus Viktors pirms sekundes bija sakustinājis.

Kad viņš nozuda aiz kokiem, Karļiks deva zīmi, un abi zēni devās viņam manīgi pakaļ.

Inženieris izgāja uz šosejas un soļoja Medzjana Poļes virzienā. Pāris reižu viņš atskatījās un droši vien pamanīja zēnus, taču gāja, tāpat kā gājis. Acīm redzot viņam neienāca prātā, ka viņam seko. Boļeslavecs izgāja cauri sādžai. Sādžas malienē, kur notika urbšanas darbi, viņš apstājās un pārmija dažus vārdus ar strādniekiem. Tad devās tālāk.

«Pie joda, uz kurieni viņš iet,» zēni pie sevis domāja, «vai tikai ne uz Viļčkovu?»

Pēkšņi zēni pārsteigti apstājās: Boļeslavecs nogriezās uz pēdējo būdu, kas vientuļa stāvēja dažu metru atstatumā no lielceļa.

—   Skaties, tā taču mūsu vecā būda! — Viktors apjucis čukstēja.

Patiešām, tā bija Stopu vecā būda, tā pati, no kuras viņi pavasarī bija izvākušies. Boļeslavecs ātri pārgāja pāri cauram tiltiņam, kas stiepās pār ceļmalas grāvi, apgāja dažas rūsgana ūdens plančkas un nozuda būdas durvīs. Viņš rīkojās tik droši un brīvi, ka nebija šaubu — viņš šeit nav pirmo reizi. Bet kādēļ? Pie k ā viņš iet? Būda taču tukša, neapdzīvota .. .

Izlūki juta, ka pār muguru pārskrien auksti drebuļi.

—    Nu, tagad tu pats redzi… — Viktors ne bez apmierinājuma murmināja. — Ēs jau tev sacīju, ka toreiz būdā . .. tā gaisma! .. .

Karļiks bija acīm redzami apjucis.

—    Klausies, Viktor, viņš .. . viņš laikam redzēja, ka mēs sekojam.

— Lai-laikam gan, — Viktors nočukstēja. — Ne-nestāvam tā, viņš var ieraudzīt, ie-ielīdīsim labāk grāvī. Viņam noteikti ir revolveris. Izšaus vēl pa logu — un ko tad?

Karļiks nebija jāmudina. Ne uz mirkli nenolaizdami acis no biidas, zēni noslēpās grāvī.

—   Varbūt viņš mūs atvilināja šurp tīšām, lai izrēķinātos, — Viktors čukstēja, bažīgi lūrēdams visapkārt.

Neviena nebija. Tuvākā būda stāvēja ceturtdaļkilometra attālumā. Lieliska vieta asinsdarbu izvešanai!

—              M-man liekas, ka viņš mani redzēja, kad ieskatījos viņa istabā.

—              Tu taču teici, ka viņš gulēja, — Karļiks tramīgi attrauca.

—               Man šķiet, ka viņš tikai tēloja, — pārbijies čukstēja Viktors. — Jā, viņš noteikti tēloja. Viena acs viņam bija pusvirus.

—    Un plakstiņš raustījās, — Karļiks piebilda.

—    Kā tu zini? Pa īstam raustījās.

Karļiks iespurdzās. Viktors izbrīnījies raudzījās viņā un pirmajā brīdī nekā nesaprata. Tad viņš apjēdza, ka Karļiks joko, un arī sāka smieties.

—               Tev taisnība, man laikam tikai tā likās, — viņš atzinās un juta, ka gandrīz nemaz vairs nebaidās.

Karļiks aizgrieza galvu. Ak, ja Viktors zinātu, ka viņš nepavisam nav noskaņots uz jokiem un smiekliem! Kādi te var būt smiekli, ja no bailēm pa muguru skrien šermuļi? Labprātāk viņš aizlaistos no šī grāvja, kurp vien acis rāda. Bet viņš zina, ka to neizdarīs. Viņš smiesies un taisīs pekstiņus. Un, ja vajadzēs, pat uz galvas nostāsies, lai tikai Viktors domātu, ka viņš nemaz nebaidās, un lai aizmirstu savas bailes.

—               Nu, vecais, ķersimies pie darba! — viņš sacīja tādā tonī, it kā runa būtu par pašu parastāko lietu un nevis bīstama diversanta izsekošanu. — Tu paliec šeit un pieskati, lai Boļeslavecs neizlavās no būdas, bet es iešu apskatīties, ko viņš tur dara.

—    Tu gribi iet iekšā? — smaids no Viktora sejas nozuda.

—    Jā.

—               Karļik, lūdzu, neej, viņš tevi nožmiegs! — Viktors šausmās saķēra Karļiku aiz svārkiem. — La-labāk novērosim no šejienes.

Karļiks ieraudzīja Viktora acīs asaras.

«Labs puika,» Karļiks nodomāja un, kaut gan viņam nebija iesnu, sāka šņaukāties.

—    Nu, laid mani! — viņš pikti izrāvās.

Brīdi vēlāk viņš jau līda uz vēdera pa grāvi uz tiltiņa pusi, no kura sākā^ taciņa uz māju. Te viņš pameta skatienu visapkārt, pāris lēcienos atradās pie durvīm un… nozuda tumšajā būdā.

Aizritēja satraukuma pilnas sekundes. Viktors neatrāva skatienu no būdas. Kuru katru mirkli viņš gaidīja kaut ko drausmīgu. Taču klusumu nepārtrauca neviena aizdomīga skaņa. Tikai pa pusei atrautie slēģi klusi džerkstēja vējā.

Tad durvis atdarījās, un uz sliekšņa parādījās Karļiks. Dzīvs un vesels. Raitā solī viņš tuvojās Viktoram. Bija tāds kā nobažījies un apjucis.

—    Klausies, tur neviena n a v! — viņš nomurmināja.

Veselu stundu zēni pārmeklēja būdu no apakšas līdz pat

augšai, ielūkodamies visos kaktos. Izgājis Boļeslavecs nebija — par to viņi varēja galvu likt ķīlā. Kopš tā mirkļa, kad viņš nozuda durvīs, zēni ne uz sekundi nebija nolaiduši acu no būdas. Un tomēr … Tā nu tas bija. Vecajā būdā neviena nebija!

Sāka krēslot. Starp kokiem ziemeļrietumos blāzmoja sarkani padebeši. Krūmos aiz loga čīgāja vēlīns sienāzis. Zēniem kļuva neomulīgi vientulīgajā būdā.

—    Ejam labāk prom! — Viktors mudināja Karļiku.

Pirms promiešanas Rudņoks vēlreiz ieskatījās krāsns mutē

un — drošs paliek drošs — pabikstīja ar koku, kaut gan iespēja, ka Boļeslavecs tur sēž, šķita viņam smieklīga un muļķīga.

Te pēkšņi… krāsnī kaut kas sakustejas, iečakstējas, ieskrabinājās. Šausmu pārņemti, zēni metās uz durvīm. Tanī pašā mirklī viņi juta sejā iesitamies gaisa vilni. Turpat.virs viņu galvām bez trokšņa pārslīdēja tumša ēna.

—   Ko tu baidies? Tas taču tikai sikspārnis! — Viktors iesaucās.

Zēni izgāja pagalmā.

Karļiks vēroja tumšo kamolu, kas virpuļoja virs ābeles pret blāvojošo debess pamali un nespēja atbrīvoties no muļķīgas iedomas, ka tas ir sikspārnī pārvērties Boļeslavecs.

XXVII nodaļa Kropam pa pēdām. «Nozieguma» vietā. Būda ar Jūdasa grašiem. Kapsētas šausmas

Batura, Joņecs un Miksa ieņēma poziciju skolas pagalmā pie vecajiem soliem. Tikko viņi bija izvietojušies, sadzirdēja smagi piekrautu ratu čīkstoņu un Kropas dusmīgo balsi. Skolas pagalmā ievēlās vezums ar oglēm, un Kropa rājās uz vedēju, ka viņš slikti piebraucis. Taču vedējs, neklausīdamies viņā, izgāza ogles turpat, kur rati stāvēja.

Lādēdams vai visu pasauli no panckām ārā, Kropa aizšļūca līdz noliktaviņai, iznesa no turienes spaini ar kaļķu šķīdumu, ko lietoja balsināšanai, un sāka ar to apslacīt ogles.

Ieinteresēti zēni atstāja savu novērošanas punktu.

—    Kāpēc jūs, pan Kropa, tā darāt? — Batura jautāja.

—    Lai līdz rītdienai neviens neaiztiktu. Šodien vairs nepagūšu nokopt.

—    Bet ko kaļķi var līdzēt?

—    Var līdzēt, — Kropa atņurdēja. — Tā dara uz dzelzceļa. Ja kāds sadomās zagt, paliks pēdas.

—    Un kas par to?

—     Kā — «kas par to»? Zināsim, kas ņēmis. Iezīmētas ogles zagļi baidās ņemt.

—    Muļķīgs līdzeklis, — Miksa nospļāvās.

—    Ko-o? Ko tu teici? — vecais spēji izslējās.

—    Sacīju, ka tas ir muļķīgi. Un, ja zaglis paņems sev līdzi kaļķu šķīdumu un aplies to vietu, no kuras ņēmis, ko tad?

Kropa izbrīnījies pavērās zeņķī.

—    Ko gan tu visu neizdomā!

Un pēkšņi itin kā tikai tagad būtu ieraudzījis zēnus, sāka uz viņiem kliegt:

—     Bet ko jūs tik ilgi te klimstat?! Marš, uz mājām! Ņemšu un nosvētīšu jūs ar pindzeli, vazaņķi tādi!

—    Mēs .. . mēs tikai tāpat, — Joņecs nobijies murmināja.

—    Direktors atstāja mūs pēc stundām, — Miksa pamirkšķināja zēniem, — mums jāstāv divas stundas pie žoga.

Kropa aizdomīgi palūkojās uz zēniem, taču nekā nesacīja un atstāja viņus mierā. Paskaidrojums acīm redzot viņu bija apmierinājis. Kropa allaž bija par sodiem. Tikai viņam šķita, ka zēni tiek par maz sodīti.

—     Ar viņu ir vienmēr tā, — Miksa sacīja biedriem, kad viņi atkal bija ieņēmuši savas agrākās poz.icijas. — Ja gribi viņam sagādāt prieku, tad tikai pasaki, ka esi sodīts. Goļa stāstīja, ka reiz, kad Zaķēns viņu bija iztrencis no klases, Kropa ieraudzījis to un iedevis viņam ābolu. «Nu,» Goļa domā, «ja jau dod ābolu, tad mani žēlo. Bet, ja žēlo, tad netraucēs arī nozust.» Nu, un deso prom. Bet šis kā-ā ierēcies!

Drāzies Goļam pakaļ, noķēris, aiz ausim atvilcis atpakaļ un vēl Zaķēnam noklačojis. īstais Jūdass! Ne jau aiz žēluma viņš iedeva to ābolu, bet tieši otrādi — aiz prieka, ka Goļa sodīts. Gatavais izdzimtenis!

Zēni klusēdami vēroja, kā Kropa balsina ogles.

—    Zini, maita viņš ir, bet spiegs, šķiet, gan ne, — Batura ierunājās. — Vai nu spiegam tā rūpētu ogles?

—    Tu esi muļķis, — Joņecs paraustīja plecus. — Katrs ienaidnieks darba vietā tēlo centīgo, lai labāk nomaskētos. Bet mani viņam neizdosies apmānīt!

Minūtes vilkās lēnām. Vajadzēja būt jau pāri trijiem, jo ciema padomes kantora darbinieki sāka izklīst. Pats pēdējais tipināja Kupšča, tiesādams maizes riku. Šis skats zēniem lika atcerēties, ka viņi kopš rīta nekā nav baudījuši. Joņecs norija siekalas.

—   Varbūt pirmāk aiziet papusdienot? — viņš nedroši ierosināja.

—    Kā, tu gribi pārtraukt operāciju? — Batura aizsvilās. — Izlūkam ēdiens pēdējā vietā!

—    Nu lai, bet es esmu izsalcis.

—   Mēs nedrīkstam iet prom, citādi pazaudēsim pēdas, — Batura atrīica.

Taču, redzēdams, ka izsalkums var nopietni iedragāt izlūku cīņas sparu, viņš sāka rakņāties pa kabatām un izvilka no turienes divas saziedējušas maizes rikas ar sieru, kuras nebija apēdis no rīta.

—    Še, gremo!

Ja Batura bija cerējis ar to nokaunināt Miksu, tad smagi pārrēķinājās. Miksa bez kādām ceremonijām metās virsū maizei, it kā dienas divas nebūtu baudījis ne miltumiņa. Sākumā Batura noraudzījās viņā ar nicināšanu, taču ko līdz skatieni, kad vēderā burkšķ kā putras katlā? Redzēdams, ka maize pārsteidzošā ātrumā pazūd Miksas nepiepildāmajā rīklē, Batura nenocietās un brīdinoši ieņurdējās:

—    Nu, nu, neapēd viens pats visu … Atstāj man ar!

—    Bet man? — Joņecs atgādināja sevi.

Visai trūcīgā pārtikas deva, kas tika sadalīta trīs daļās, tikai vēl vairāk iekārdināja izsalkušos vēderus. Zēni sēdēja gluži saskābuši un nikni raudzījās uz Kropu. Nevar ne izčammāties, vecais prauls!

Tikām Kropa, beidzis nokopt pagalmu, kārtoja tukšās kantora telpas. Plaši atvērtajos logos reizi pa reizei pavīdēja viņa slotas garais kāts.

— Ai, cik lēni velkas laiks! — Joņecs žāvājās.

Pat Batura sāka kļūt nepacietīgs. Ek, pie joda, filmā tas pavisam citādi izskatās. Tur viss noris ātros tempos! Bet te viņi gaida jau divas stundas — un nekā! Filmā pa šo laiku būtu paguvuši ir spiegam izsekot, ir pieķert viņu, ir notvert, atmaskot un pakārt. Jā, nav vārdam vietas, grāmatās un filmās viss daudz vienkāršāk un interesantāk nekā dzīvē. Batura bija sašutis par redzēto spiegu filmu. Bleķis! Kā viņi atlej, tie grāmatu un filmu ražotāji! Pēdu dzīšana nemaz nav tik patīkama, kā naiviķiem šķietas. Tikai filmās rāda pašus saistošākos momentus, bet visus garlaicīgos izmet. Taču dzīvē garlaicīgo momentu ir daudz vairāk nekā interesanto. Izlūkam vajadzīga velnišķīga pacietība! Jā, tieši tā! Ja būtu Baturas varā, viņš nosēdinātu to filmas režisoru šeit pagalma kaktā, un lai tad viņš izseko, lai parāda savu gudrību, kad spiegs nemaz nesteidzas un tik vicina ar savu slotu!

Garlaicības mākti, zēni ar kabatas nažiem sāka žogā grebt savus iniciāļus. Un tikai tad, kad viņi šādā veidā bija izgreznojuši divus metrus žoga, uz kāpnēm beidzot parādījās pans Kropa.

Bez slotas un svārkos, kas noslēpa vesti, kurā viņš parasti mēdza staigāt pa skolu, Kropa izskatījās gluži citāds, svešāds un nepavisam nelīdzinājās parastajam Kropam.

Pēkšņi Baturam ienāca prātā, ka īstenībā viņi par šo cilvēku zina ļoti ļoti maz, kaut gan tas dzīvo tepat blakus un ir redzams katru mīļu dienu. Patiesību sakot, viņi nezina nekā. Vienīgi to, ka Kropa bijis kalnracis Čīlē, bet tagad — sargs. Un vēl to, ko stāstīja Joņecs: ka Kropa skrējis vakarā ar maisu uz muguras šķērsām pāri visiem laukiem un ka tanī naktī no sliedēm noskrējusi lokomotīve, kas izved akmeņus no raktuves. Bet galu galā tas viss nav ne plika graša vērts! Viņiem nav pat jausmas, kur Kropa dzīvo, vai ir viens vai ar ģimeni, ar ko saietas, ko dara brīvajā laikā un vispār kāda viņa biogrāfijā.

Tikām Kropa ielika iemutē pusē izsmēķētu cigareti, aizdedzināja to un, laizdams lielus zilu dūmu mākuļus, devās uz vārtiņiem. Tikai tagad zēni ievēroja, ka padusē viņam bija kaut kāds vīstoklis.

—    Ko viņš nes? — Batura čukstēja.

Lai labāk redzētu, Miksa piemiedza acis.

—    Tas ir savīstīts maiss.

Joņecs sagrāba viņu aiz rokas.

—    Ko tu sacīji? Maiss? Nu, ko es jums teicu? — viņš satraukts elsa.

—    Jā, tas saskan, — Batura apstiprināja.

Miksa nobrauca ar roku pāri pierei.

—    Ak dievs … tātad jūs domājat, ka viņš patiešām? …

—   Jā! — Batura norūca. — Bet tagad vairāk ne vārda! Sekosim viņam uzmanīgi.

Zēni bija tik nepacietīgi un ziņkāres pilni, kas notiks tālāk, ka viņiem bija ļoti grūti ievērot nepieciešamo distanci. Viņi gāja tik tuvu, ka sajuta cigaretes dūmu smaržu, kas vēsmoja Kropam nopakaļis. Ja viņš neietu tik straujā solī, zēni droši vien nomītu viņam papēžus.

—    Neizraujieties tik ļoti uz priekšu, — Batura veltīgi centās apvaldīt zēnus. — Paskatīsies atpakaļ — un ko tad? Viss pagalam!

Taču Kropa pat nedomāja atskatīties. Viņi laimīgi veica līkumu, tad gāja kādu gabalu lejup pa šoseju uz ziemeļiem līdz tai vietai, kur tā savienojas ar otru šoseju, kas ved uz ieleju. Šeit zēni gandrīz vai pamira. Nenogriezdamies uz šo šoseju, Kropa devās tieši pāri laukiem.

—    Uz kurieni viņš iet? — Miksa čukstēja.

Batura klusēdams norādīja uz telegrāfā stabu virkni, kas stiepās vairāku simtu metru attālumā uz ziemeļiem.

—    Dzelzceļš! — Miksa izdvesa. — Ak dievs!

Visiem trim zēniem galvā iešāvās viena un tā pati doma un sirdis sažņaudzās uztraukumā. Miksa tūliņ gribēja drāzties vecajam pakaļ, taču Batura aizturēja.

—   Apvidus šeit līdzens un klajš. Mums jāpalielina atstatums, citādi viņš mūs pamanīs.

Uz priekšu viņi devās tikai pēc laba brīža, ievērodami vislielāko piesardzību: saliekušies un katru sekundi gatavi pieplakt. pie zemes.

Tikmēr Kropa, apgājis ziemāju tīrumam un šķērsojis kartupeļu lauku, apstājās pie pašām dzelzceļa sliedēm uz lauka, kas bija aizaudzis ar saguvušu, sakritušu veldrē un savēlušos lucernu. Šeit viņš izklāja maisu un tramīgi pameta skatienu visapkārt, vai kāds neredz. Zēni tik tikko paguva pieplakt pie zemes.

—   Tas, tas … patiešām viņš ir diversants! — Miksa nomurmulēja, izstiepies uz vēdera. — Klausies, — viņš čukstēja Baturam izmisuma pilnā balsī, — un mēs mierīgi skatīsimies, kā viņš .. . Mēs nedrīkstam to pieļaut!

—    Guli mierīgi un netrako! — norūca Batura, nesatricināmā mierā košļādams lucernas Ūsiņu. — Mēs nedrīkstam viņu izbiedēt.

—   Nu tad . .. tad mēs varbūt atļausim, lai tas krupis iznīcina …

—    Nē, bet mums viņš jāpieķer tieši nozieguma brīdī. Lai viņš sāk mīnēt un tad … saproti?

Cits citam žņaudzīdami rokas un trīcēdami aiz nepacietības un uztraukuma, zēni kārām acīm sekoja katrai Kropas kustībai. Klusībā viņi lādēja neizdevīgo poziciju, kādā atradās: dzelzceļa stiga šeit gāja pa izrakumu, un tādējādi sliedes nebija saskatāmas.

Tikmēr Kropa, pārliecinājies, ka neviens viņu neredz, steidzīgi attina maisu, un pēkšņi notika kaut kas tāds, ko zēni nekad nebija gaidījuši: vecis nometās uz ceļiem un strauji, pilnām saujām sāka plūkt lucernu un bāzt maisā.

Pārsteigumā ieplestām mutēm zēni vīlušies saskatījās. Viņi bija nokaunējušies un jutās traki muļķīgi.

—    Nu, ko tagad? — Miksa nošļepstēja.

—    Neko, — Batura nikni noņurdēja, — gadās arī tā.

—    Vienalga, izsekošana tomēr jāturpina.

—    Skaties, kā plūc, — Joņecs nespēja vienaldzīgi noskatīties, kā šis badgalīgais vecis posta lauku. — Varbūt mēs tomēr pabiedēsim viņu?

—    Liecies mierā! — Batura aprāja. — Nevaram taču šīs muļķīgās lucernas dēļ bojāt izsekošanu.

Piestūķējis pilnu maisu, Kropa uzmeta to sev mugurā un pārlīda pāri sliedēm. Zēni sekoja. Pa labi kāda puskilometra attālumā bija redzama dzelzceļa stacijas ēka, līdz kurai stiepās raktuves dzelzceļa blakus stigas nozarojums. Otrpus dzelzceļa izklaidus čurnēja vairākas kaimiņsādžas Ježinovas būdas.

Kropa nogriezās uz vienu no tām.

Būda bija veca, to apskāva nolaists dārziņš, kas bija pilns nezālēm un retām, novītušām puķēm, kas jau kopš gadiem, redzams, pašas šeit iesējušās. Sevišķu uzmanību piesaistīja augi ar spīdelējošām, baltsudrabainām, apaļīgām un plakanām sēklotnēm, tā sauktie «Jūclasa graši». Rotaļājoties zēni nereti tos lietoja par naudu.

—   Skatieties, cik to šeit daudz! — Miksa sajūsmā čukstēja. — Varētu nodibināt banku.

Taču zēnu uzmanību bija piesaistījis kaut kas cits. Būdas logi. Tikai viens bija stiklots. Visi pārējie — aizsisti ar dēļiem.

—    Šī būda varen līdzīga vecajai Viktora būdai, — Joņecs sacīja. — Tanī laikam bez viņa neviens cits nedzīvo. Vienam pašam viņam tur droši vien ļoti skumji, — viņš nedroši piemetināja.

—    Ei nu ei, muļķi, nav ko viņu žēlot, — Batura apsauca. — Viņš ar nolūku izvēlējies tādu mitekli, lai neviens viņu netraucētu šinī zemiskajā darbā.

Zēni sarunājās, notupušies aiz krūmiem salauztu vārtiņu tuvumā. Taču ļoti drīz viņiem apnika šāda tupēšana. Būdā valdošā klusuma vilināti, viņi pierāpoja pie dārziņa, izlīda cauri sažuvušo augu biezoknim un noslēpās saaudzē zem logiem.

No istabas caur dēļiem aizsisto logu. plūda dīvaina, klusa čabēšana un skraboņa. Ziņkārības dzīti, Miksa ar Joņecu pacēlās uz pirkstgaliem un, pielikuši plaukstas pie acīm, pa dēļu spraugu ielūkojās būdas iekšienē. Pēkšņi viņi atsprāga no loga ar šausmās izšķobītām sejām.

—    Kas tur bija? — Batura satraukts jautāja.

—    Tur … tur … kustas .. . kaut kas balts!

Neuzticīgi paskatījies viņos, Batura piecēlās pirkstgalos.

Brīdi viņš tumsā nekā nevarēja saskatīt, bet pēc tam viņam sejā atplaiksnijās smaids un. viņš gandrīz iesmējās balsī. Tumšajā, netīrajā istabā ar aplupušām, sen nebalsinātām sienām, no kurām vietvietām bija nodrupis pat māls, lēkāja . . . truši. Vesels lēvenis trušu. Viņu varēja būt divdesmit, varbūt pat trīsdesmit — lielāki, mazāki un pavisam mazi. Un. visi balti! Pat saskaitīt nebija iespējams, jo viņi nemitīgi kustējās.

—    Bija ar no kā baidīties, tie taču truši! — viņš smīnēdams sacīja.

Zēni bailīgi ielūkojās pa spraugu un nosarka.

—    Bija tumšs .. . Mēs domājām …

Brīdi zēni vēroja trušu draiskošanos. Tad atvērās durvis, un istabā ienāca Kropa ar klēpi lucernas. Lēkādami cits pāri

citam, truši aplenca viņu ciešā lokā, nepacietīgi slaistīdami purniņus. Kropa nometa barību un raudzījās, kā viņi ēd. Pamanījis, ka spēcīgākie atgrūž no lucernas kādu maziņo, viņš notupās, saudzīgi paņēma to aiz ausīm un pieglauda pie neskūtās sejas. Zēniem šķita, ka viņš čukst dzīvniekam ausī mīļus vārdus. Pēc tam viņš sāka barot dzīvnieciņu no rokas, glaudīdams tā mīksto kažociņu.

—    Varu apzvērēt, viņš nav spiegs, — Miksa murmināja šņaukādamies.

—    Vai tevi iežēlināja tas, ka viņš noņemas ar trušiem? — Batura jautāja. — Viņš, brālīt, trusīti žēlo, bet tevi ar vieglu sirdi aizsūtīs uz viņpasauli. Tāds tips. Kas viņu zina, var būt, ka viņš tīšām tur trušus: lai tādiem kā tev laistu miglu acīs. Tu pat iedomāties nevari, uz ko spējīgi tādi ļaudis!

—    Ei nu . . . — Miksa šaubījās.

—   Un galu galā vēl nevar zināt, kādam nolūkam viņam tie truši, — drūmi iesprauda Joņecs. — Var būt, ka viņi aplipināti ar mēri vai trakumsērgu kā tās žurkas Korejā.

Miksa nomērīja trušus ar neuzticīgu skatienu.

—    E, tad Kropa viņus neglāstītu.

—    Kāpēc ne? Viņš droši vien ir potēts.

—    Tu domā? — Miksa paskatījās ar cienību uz Joņecu.

—   Nu skaidrs.

Laiks ritēja. Saule jau bija norietējusi, no pagalma stūriem un koku apakšas glūnēja nakts.

—    Cik ilgi mēs vēl gaidīsim? — Miksa uztraucās.

—   Kamēr pavisam satumsīs, — Batura atbildēja. — Vai tad tu nezini, ka v i ņ i e m patīk strādāt pa naktīm?

—    Bet ja viņš gluži vienkārši liksies gulēt un nekur neies?

—    Neuztraucies, man šinī ziņā laba oža.

Aizritēja atkal dažas minūtes, taču neviens neiznāca no mājas.

—    Bet es tev saku, ka viņš guļ, — Miksa ņurdēja.

Garlaicība bieži vien mudina uz risku, arī «izlūki» nolēma veikt ļoti pārdrošu soli. Viņi aizlīda starp mājas sienu un augiem līdz vienīgajam iestiklotajam logam un ielūkojās pa to.

Kropa negulēja. Viņš sēdēja ar muguru pret zēniem un kaut ko meklēja galda atvilktnē. Pēc brīža viņš no turienes izcēla resnu, īsu sveci, paknosījās pa istabu, no aizkrāsnes sadabūja saites galu, uztina uz nūjiņas un visu to noglabāja kabatā. Tad paņēma pie sienas stāvošo lāpstu un aplūkoja.

Elpu aizturējuši, zēni sekoja šiem noslēpumainajiem priekšdarbiem. -

Kropa nospļāvās, saberzēja rokas, pārmeta lāpstu pāri plecam un izgāja.

Pret sarkanīgo mākoņu fonu drūmi zīmējās viņa melnais,, sagumušais stāvs.

—    Nu redzi, vai es tev neteicu? — strauji elsdams no uzbudinājuma, Batura čukstēja Miksam.

Tikām Kropa noslēdza durvis ar aizbīdni un žiglā kaķa solī devās prom, piesardzīgi lūrēdams uz visām pusēm. Zēni cieši jo cieši pieplaka pie zemes. Tikai tad, kad viņus šķīra vairāk nekā simt metru liels atstatums, tie izlīda no krūmiem, izspraucās cauri Jūdasa grašu saaudzei un metās pakaļ Kropam.

Viņi skrēja no krūma uz krūmu, no koka uz koku, nenovērsdami acis no melnā stāva, kas uz dziestošās debess aizvien grūtāk bija saskatāms.

Vecais gāja rietumu virzienā pa lauku taciņām, ar nolūku vairīdamies no ļaudīm. Kurp viņš dodas? Zēni veltīgi pūlējās uzminēt. Raktuve un dzelzceļš bija pavisam citā virzienā. Bet nebija ne mazāko šaubu, ka viņš gatavojas kaut kam neparastam. Slepena eja, ieroču izrakšana, ieroču pieņemšana, aviokravas pieņemšana un noslēpšana — lūk, kādas domas šaudījās zēnu galvās.

Pēkšņi zēni apstājās kā sasaluši. Viņi pazina Ježinovas kapsētas mūri. Kapsēta bija veca, aizaugusi lieliem bērziem, alkšņiem un ozoliem. To milzīgās, vējā izlocītās lapotnes slējās virs augstās mūra sienas kā sabangotas jūras viļņi. Bija jau gandrīz pilnīgi satumsis. Sacēlās auksts vējš un kaisīja sausas lapas.

Te Kropa atskatījās atpakaļ pēdējo reizi un nozuda kapsētas vārtos.

—    Antek, — Joņecs parāva Baturu aiz piedurknes, — vavarbūt atgriezīsimies, ko? Vē-vēss kļuvis.

—    N-nē, jāizseko līdz galam, — Batura klabināja zobus. — Dod roku, citādi vēl noklīdīsim.

Ledainās rokas krampjaini sažņauguši, viņi pagrūda smagos vārtiņus. Tie nodžerkstēja. Zem kājām čabēja vītušas lapas … Viņi bija kapsētā. No tumsas iznira krusti un koki, Kropu nekur neredzēja.

—    Pazaudējām pēdas! — Batura čukstēja.

Viņi gāja lēnām, bailīgi lūkodamies visapkārt. Kājas ceļgalos ērmoti liecās, itin kā tās būtu no vates. Pretīga sajūta! Taču pats ļaunākais tas, ka cilvēka spēkos nav to novērst.

—    Skaties, tūr kāds stāv! — Miksa saspieda Baturas roku.

—    Nē. Tev tikai tā liekas, tas ir balts piemineklis.

Lapās čabināja vējš, čīkstēja veci krusti, džerkstēja

skārda vaiņagi un krustu plāksnītes …

—    Man bail, — Miksa pirmo reizi dzīvē skaļi atzinās. — Un jūs nebaidāties? — viņš piemetināja cerībā, ka nebCis vienīgais, kas pakļāvies šai ne visai cēlajai sajūtai.

—    Nē . . . patiesību sakot.. . drusciņ … — Batura izdvesa. — Bet tas nekas… Nekādu garu nav. Patiešām nav! — viņš drebošā balsī mierināja biedrus.

—    Jā, nav! — Joņecam klabēja zobi. — Ti-tikai tā nepatīkami. Kapi.. . miroņi. ..

—    Es jums došu labu padomu, — Batura čukstēja, — skatieties uz augšu. .. Tikai uz augšu … Un nedomājiet, ka esat kapsētā … Jūs redzēsiet, tas līdzēs.

Zēni saslēja degunus debesīs.

Augstu starp koku zariem dziestošā rieta atblāzmā sārti blāvoja debesis. Tās bija tādas pašas kā virs viņu sādžas, kā Vilku kalnā, kā virs meža, kā visur citur. Patiešām, baiļoties nav nekāda iemesla … Zēni sajutās drošāk.

—   Tikai uzmanieties, ka nenodauziet sev degunus, — Batura sacīja.

Taču brīdinājums nāca par vēlu. Lūkodamies gaisā, Joņecs aizķērās aiz kapa akmens un iekrita tieši marmora eņģeļa žēlsirdīgi ieplestajās rokās. Un, kaut gan tas bija eņģelis, saskaršanās ar viņu nebūt nebija patīkama. Debesu sūtņa garam miesa bija cieta kā kauls, un Joņecs pret tā marmora krūtīm uzdauzīja sev pamatīgu punu.

—    Rauj vilks tavu metodi! — berzēdams pieri, viņš pukojās uz Baturu.

Tā starp kapu kopiņām viņi maldījās vēl labu brīdi, veltīgi meklēdami Kropu. Viņu nekur neredzēja. Pazudis. Izgaisis kā gars.

—    Pag! — Batura apturēja zēnus. — Tā mēs varam staigāt līdz pašam rītam un tomēr nekas prātīgs neiznāks šinī tumsā. Jāmēģina orientēties pēc dzirdes, uz kuru pusi viņš aizgājis.

Zēni apstājās un klausījās. Sākumā likās, ka visapkārt valda pilnīgs klusums. Pat vējš bija it kā norimis un nečabināja vairs lapas. Taču, ieklausoties uzmanīgāk, varēja pārliecināties, ka nemaz tik kluss nav. Kaut kur tālumā rībēja rati, rēja suņi, augstu zaros iečivinājās kāds pamodies putns, bet no kaut kurienes atplūda pat jautra dziesmiņa.

—    Nu redzat, nav ko baidīties, — Batura čukstēja. — Cilvēks nekur nav viens .. .

Viņš nenobeidza, jo tepat blakus atskanēja tāda kā Tīstīšanās un skrabināšanās. Nāves izbaiļu sauciens sastinga zēniem uz lūpām. Pa galvu pa kaklu viņi metās bēgt. Kājas iepinās kaut kādās drātīs vai kazenājos. Tanī pašā mirklī gar zēnu kājām aiztraucās kāds dzīvnieks ar kuplai sarenei līdzīgu asti.

—    Lapsa! — Joņecs nokaunējies iesaucās.

—   Redzi nu, no kā tu muki! — pārmeta Miksa, nemierā ar sevi, ka bija padevies vispārējai panikai.

—    Tu muki pirmais!

—    Nekā nebij, tu!

Abi droši vien būtu vēl ilgi strīdējušies, taču viņus iztraucēja kaut kāds jauns aizdomīgs troksnis. Sākumā tas bija līdzīgs švīkoņai, pēc tam zēni izdzirda it kā lūstošu kaulu krakšķēšanu.

Viņi pagriezās uz to pusi, no kurienes plūda šīs baismīgās skaņas, un sirdis zēniem saka skaļi dauzīties. Tālu starp kokiem spīgāja vientuļa uguntiņa.

—    Tas ir viņš! — Batura atviegloti nočukstēja.

Cilvēka klātbūtne, kaut arī tas bija Kropa, deva viņiem

drosmi.

Zēni sāka spraukties cauri saaudzēj., kas bija sazēlusi starp atsevišķām kapu kopiņām, centās iet ļoti klusi, pamirdami, kad zem. kājām nokriukšķēja kāds zariņš. Te Batura sajuta, ka Joņecs velk viņu aiz piedurknes.

—    Kas ir?

—    Kā tu domā, ko viņš tur dara?

—   Redzēsim .. . varbūt viņam tur kaut kas noslēpts .. . piemēram, ieroči.

—   Bet varbūt viņš miroņus aplaupa? — Miksa uzbudināti čukstēja.

—    Tfu, tev gan ienāk prātā!

—    Kāpēc ne? īr taču tādi cilvēki, kas miroņiem laupa zeltu, drēbes, kurpes . . . Par «kapu hiēnām» viņus sauc.

—    Klusu! — Batura iešņācās.

Brīdi viņi gāja klusēdami.

—    Antek, ko mēs ar viņu darīsim? — Joņecs atkal jautāja.

—    Redzēsim pēc apstākļiem… . Varbūt pietiks tikai pavērot un visu ielāgot, bet iespējams, vajadzēs … — Batura aprāva.

—    Ko vajadzēs?

—    Cīnīties tepat uz vietas, — Batura vēsi nosacīja.

Krūmājs beidzās, sākās mazāk nolaista kapsētas daļa.. No

mērķa viņus šķīra tikai daži koki, kas ķēmīgi melno ja pret sarkanīgo debess pamali. Batura vērsa zēnu uzmanību uz līku bērzu ar divdaļīgu stumbru. Tā kuplie zari līdzīgi milzu slotām bija nokārušies līdz pat zemei.

Zēni piezagās pie koka un piesardzīgi izbāza galvas cauri zariem. Pirmais, ko viņi pamanīja, bija degoša svece, kas stāvēja uz celma. Blakus gulēja lāpsta un aukla. Bet pāris soļu tālāk viņi. ieraudzīja cītīgi apraktu un apkaplētu mazu kapu kopiņu, kas visa bija apaugusi ar rūpīgi koptiem ziediem. Virs kopiņas noliecies stāvēja Kropa. Seja nebija redzama. Viņš stāvēja ar muguru pret zēniem — nekustīgi kā statuja, vienīgi pleci raustījās tikko manāmās trīsās.

—    Skaita lūgšanas, — Miksa satraukti čukstēja.

Batura pakratīja galvu.

—    Nē, viņš raud . . .

Zēni ilgi gaidīja, kamēr Kropa aizgāja. Tad viņi pieklupa pie kapiņa. Batura uzvilka sērkociņu un pusbalsī izlasīja pa pusei izdzēsto krusta uzrakstu:

Marisja Kropa dzim. 1933. g. 2. XII mir. 1946. g. 11. II

XXVIII nodala Viktora sapnis. «Pavediena» metode. Racionalizācijas priekšlikumi. Ziņkārība un diplomātija. «Urā, uz karliešiem!» Maizes krāsns noslēpums

Kad Viktors atgriezās mājās, bija jau pilnīgi satumsis.

—    Kājas! — uzkliedza māte.

Uzspraudusi brunčus un notupusies uz ceļiem, viņa berza grīdu, bet Viktors, būdams vēl aizvien piedzīvotā iespaidā, protams, bija aizmirsis noslaucīt kājas un atstāja uz svaigi izberztās grīdas sarkanīgas pēdas.

Viktors baidījās, ka māte sāks prašņāt, kur viņš tik ilgi blandījies, taču viņa klusēdama norādīja uz kartupeļiem un pasvieda nazi. Tā tas viņu mājā bija pieņemts, ka tanī dienā, k.ad Zosja Viktora vietā ganīja govis, viņam vajadzēja piepalīdzēt mātei gatavot vakariņas.

Viktors negribīgi ķērās pie kartupeļu mizošanas. Neļauj cilvēkam pat elpu atvilkt, tūlīt pie darba! Vai vispār iespējams nodarboties ar spiegu izsekošanu, ja ar cilvēku izdarās kā ar pēdējo virtuves puiku?

Viktors bija nelāgā omā. Vai tas nav pazemojoši, ka Boļeslavecam tik viegli bija izdevies apvest viņus ap stūri? Rīt Batura noteikti jautās par izlūkošanas rezultātiem. Ko viņi varēs teikt? Atzīties, ka Boļeslavecs viņus apmānījis un pataisījis par antiņiem?

Nē, tā nebija viņu vaina. Bet šis Boļeslavecs gan ir neparasti slīpēts nelietis! Viktors nevarēja vien beigt domāt par inženiera noslēpumaino pazušanu. Pie joda, kas ar viņu bija noticis? Nevarēja taču viņš izgaist! Viņi abi ar Karļiku bija redzējuši, ka Boļeslavecs iegāja būdā. Par to nebija nekādu šaubu. Iegāja, bet neiznāca! Un viņi taču bija izvandījuši visus kaktus. Karļiks pat krāsnī ielūkojās .. . Neparasti uztraucošs notikums!

—   Mizo taču, mizo! — mudina māte, ienesdama vakara slaucienu.

Viktors sāk veicīgāk rīkoties ar nazi. Aiz niknuma viņš mizu griež pirksta resnumā.

Ja māte zinātu, kas patiesībā ir viņas dēls, kas tik paklausīgi mizo kartupeļus istabas kaktā! Ja viņa zinātu, ar •kādiem svarīgiem jautājumiem pilna Viktora galva! Kādu atbildīgu un bīstamu uzdevumu viņš uzņēmies izpildīt! Taču māte ir pēdējais cilvēks, kam viņš to pateiktu. Viņai nav ne mazākās jēgas šādās lietās! Un viņa nekad laikam neatzīs Viktoru pār nopietnu cilvēku. Bet viņš visiem parādīs, kas viņš ir! Lai tikai viņiem izdodas atmaskot Boļeslavecu!

Iedomājoties vien Boļeslavecu, Viktoram jau sāk dīvaini kutēt vēderā. Tas nav nekāds joks. Karļikam taisnība: Boļeslavecs ir bīstams tips. Nāksies cīnīties uz dzīvību un nāvi. Tiesa kas tiesa, šoreiz viņam izdevās apvest ap stūri. Bet spēle vēl nav beigusies! Viņš nepazīst Rudņoku un Stopu! Rudņoks ar Stopu tik viegli nepadodas!

No pārdomām Viktoru iztraucēja skaļi atvilkta katla, šķindoņa un citi aizdomīgi trokšņi virtuvē, kas nevēstīja nekā laba. Viņš pacēla galvu un nobālēja. Nelaime!

Māte bija gribējusi apskalot nomizotos kartupeļus, taču kartupeļu vietā no katla izgrāba sauju kartupeļu mizu. Acīm redzot, iegrimis pārdomās, Viktors mizas bija metis katlā ar ūdeni, bet nomizotos kartupeļus — netīrajā spainī.

—    Kad tu reiz izbeigsi savas muķīgās negantības! Vai nepietiek, ka damelējies augu dienu? Mājās lai tu nevari norimties! Ar māti sāc dzīt jokus? — viņa pavicināja dūri un meta Viktoram ar slapjajām kartupeļu mizām.

Zēns tik tikko paguva atlēkt sāņus. Mizas trāpīja pa sienu turpat blakus svētā Antonija bildei. Viena miza pielipa svētajam pie deguna, un tas vēl vairāk saniknoja māti.

No bailēm Viktors i/.joza pagalmā, bet mātes klaigas sasniedza viņu arī šeit:

—   Ak tu negantniek, miesīgo māti gribēji pabarot ar mizām! Gan es tevi, delveri, atmācīšu no šitām nelietībām!

Viktors pat necentās paskaidrot, ka šādi apvainojumi dziļi nepatiesi un ka viss noticis negribot un netīšām. Diskutēt ar māti nav iespējams. Pilnīga patvaldība! Prātīgākais ir klusēt. Kļūt melnam un maziņam. Nerādīties acīs, iekams dusmas nav pārgājušas.

Šinī naktī Viktors ilgi nevarēja iemigt, bet, kad beidzot iegrima snaudā, viņš sapnī redzēja Boļeslavecu.

Viņš bija ļoti līdzīgs kumēdiņu rādītājam, kādu Viktors sen atpakaļ bija redzējis gada tirgū Piekutovā: zems, apaļīgs, ar spieķi rokā un pakausi atsistu platmali. Viņš izgāja no vecās būdas, kur Viktors ar Karļiku viņam bija uzglūnējuši. Boļeslavecs nožāvājās un izstaipījās kā tauks kaķis.

—    Zinu, ka jūs mani izsekojat, — viņš vīzdegunīgi pasmaidīja. — Varu jums palīdzēt, — un ar galvas mājienu aicināja zēnus iekšā.

Zēni sekoja, kā hipnotizēti. Kad viņi bija iegājuši, Boļeslavecs pēkšņi palēcās līdz griestiem, pieskārās pie tiem ar spieķi un, turēdamies pie tā, palika karājoties gaisā. Te viņš šūpojās kā mazs bērns, te virpuļoja neparastā ātrumā kā vilciņš.

Viktors gribēja kaut ko sacīt, gribēja bēgt, taču kājas bija gluži kā zemē ieaugušas, bet mēle — pielipusi pie žokļiem.

—    Nebaidieties! — sacīja Boļeslavecs, nolēkdams atpakaļ uz grīdas. — Te nav nekādas burvestības, es gluži vienkārši esmu neparasti veikls.

Viegli smaidīdams, viņš vēroja zēnus.

—    Un jūs gribējāt mani noķert?! Lūdzu, variet mani sasiet.

Zēni metās viņam virsū un cieši jo cieši sasaistīja ar striķi, bet galus drošības pēc sasēja daždažādos mezglos.

—    Nu, vai gatavs? — Boļeslavecs jautāja.

—    Jā, — zēni atbildēja.

Tad viņš sāka plaušās vilkt gaisu un tūkt. Zēni redzēja, ka ar katru elpas vilcienu viņš kļūst aizvien resnāks un resnāks. Šņākdami piepūtās ne vien vaigi un krūtis, bet arī vēders, kājas, rokas, itin kā viņš viss būtu no gumijas. Pārsietie locekļi kļuva aizvien līdzīgāki ar auklu pārsietai ruletei …

Tā viņš tūka, līdz kļuva apaļš kā balons. Striķi neizturēja šādu spiedienu un pēkšņi aizsprāga uz visām pusēm.

Zēni metās viņam klāt un spēcīgi saķēra zem rokām, bet tad pārsteigti ieraudzīja, ka viņi tur tikai apģērbu. Boļeslavecs kā balons uzlidoja augšā un apakšdrēbēs peldēja pie pašiem griestiem. Un tad ar šausmām viņi pazina, ka tas nebūt nav Boļeslavecs, bet pans Kupšča. Tā peldējis kādu brītiņu, viņš nopūtās un lēni sāka slīdēt lejup, līdz mīksti nostājās uz grīdas.

—       Bet tagad es izzudīšu, — viņš paziņoja apmulsušajiem zeņķiem un sāka dziļi un žēli nopūsties, un pēc katras nopūtas kļuva aizvien mazāks … sašļuka un saruka zēnu acu priekšā kā pārdurts balons. . . Tagad viņš ir mazāks par Cjapu, tagad peles lielumā .. . tagad kā muša … kā blusa un beidzot izzuda pavisam, atstādams uz grīdas vienīgi mazu peļķīti.

Bet, kad zēni noliekušies aplūkoja šo peļķīti, aiz loga kāds ņirdzīgi iesmējās.

Tas bija diversants Kupšča, taču šoreiz pavisam citāds — pārvērties, bīstams. Rokās viņš turēja automātu.

—   Jokus pie malas! — viņš iekliedzās. — Tagad parunāsimies nopietni.

Un tad Viktors ieraudzīja, ka istaba pilna cilvēkiem. Šeit stāvēja māte ar katlu rokās, kas bija pilns ar kartupeļu mizām, un Kropa ar noplēstu sienas avīzi, un Osuhs, turot rokā no skursteņa izvilkto slotu, bija arī Baļcereks ar izdzertu piena pudeli un apputējuši kalnrači, un Zajončkovskis ar Viktora cepuri rokā . .. visi viņi nosodoši skatījās uz Viktoru.

—    Kādu soda mēru viņam piespriedīsim? — jautāja diversants Kupšča.

—    Nošaušanu.

Viktors jūt, ka viņam sāk plūst auksti sviedri. Viņš meklē ar acīm zēnus, bet zēnu nav. Visi izgājuši pagalmā un spēlē ar Goļu bumbu. No turienes atskan viņu jautrie smiekli un klaigas. Viņi nemaz neuztraucas, ka Viktoru gatavojas nošaut.

Viktors grib bēgt, taču nespēj atraut kājas no grīdas. Varbūt tādēļ, ka grīda bija tikko kā izmazgāta un tagad pielipusi pie dubļainajām kurpēm. Diversants Kupšča paceļ automātu . . .

Tanī mirklī istabā iedrāžas pans Sondejs un sauc:

—    Nešaujiet! Stopa nav slikts zēns!

Bet viņi neklausās Sondejā un ļaunprātīgi tuvojas. Sondejs pagrūž Viktoru :

—    Bēdz!

—    Nevaru atraut kājas no grīdas! — Viktors kliedz,

Sondejs sagrābj viņu apakš ceļgaliem un velk. Kopējiem

spēkiem viņi atrauj kājas no grīdas kopā ar dēļu šķilām, un Viktors bēg. Cik ātri viņš tagad skrien! Bet te viņa priekšā izaug kalns. Tas līdzīgs Vilku kalnam, tikai reizes trīs augstāks. Viktors rāpjas kalnā .. . sāk aptrūkt elpas.

Pēkšņi kalns beidzas un Viktors ierauga zaļu, saules pielietu ieleju. Milzīgs bars zēnu sarkanos kaklautos spēlē kara spēli.

Viktors māj viņiem ar roku.

—    Nāciet, ķersim kopā diversantu!

Taču viņi aizrāvušies ar rotaļu un nedzird. Viktors sāk saukt pilnā balsī. Zēni negribīgi apgriežas.

—   Netraucē mums rotaļāties! — viņi neapmierināti kliedz.

—    Bet es jums saku …

— Tu neesi skauts. Mēs tevi nepazīstam. Nelien pie mums!

Viktors ir izmisis.

Diversants Kupšča elsdams pūzdams uzķepurojies jau kalnā. Viņš viss apaudzis ar rugājiem., tikai kailā galvas virsa draudīgi spīd. Vicina automātu. Viktors šausmās skatās uz savām tukšajām rokām .. .

—    Kas ar tevi? Tu kliedzi pa miegam. Visus uzmodināji.

Heļa stāvēja noliekusies virs Viktora vienā kreklā un

raustīja viņu aiz pleca. Durvīs parādījās mātes un Zosjas izbiedētas sejas.

—   Droši vien pats sātans sapņos rādījās, tādēļ arī sauca pēc palīdzības, sirdsapziņa moka.

—    Muļķības. Gluži vienkārši pārēdies bumbierus, delveris tāds!

Nokaunējies un dusmīgs Viktors noņurdēja., ka viņam nekas neesot, un uzvilka segu pāri galvai. Taču aizmigt tā arī vairs neaizmiga.

Viņš piecēlās, kad visi vēl saldi gulēja, un izskrēja pagalmā. Visa sēta grima biezā miglā. Kūtis un koki neskaidri slējās starp baltiem miglas vāliem, tādi ērmīgi lieli un noslēpumaini, līdzīgi viduslaiku pilīm un torņiem, par kādiem viņš bija lasījis skolas grāmatās.

Viktors atver kūts durvis. Govis jau pamodušās un stiepj viņam pretī savus siltos purnus. Tagad kūts nemaz vairs neatgādina pili. Tagad tā ir parasta kūts. Viktors paķer spaini un jož uz alo^

Sešos viņi bija norunājuši satikties pie vecās būdas, tādēļ jārīkojas žigli, lai tiktu ar visu galā. Bez tam viņš negribēja vairs kaitināt māti. Baidījās, ka vadzis var lūzt. Un tad viņa Viktoru ieslēgtu istabā un uzkrautu kaut kādu darbu. Jāatmaidzina večiņa un jāiemidzina viņas modrība.

Viktors slīd pa miglu kā neredzamais cilvēks un visus saimniecības darbus veic ar nolūku skaļi un pārspīlēti dedzīgi.

Māte apstājas uz kāpnēm un klausās, Čīkst vincla, skan •spaiņi, klaudz durvis, čaukst salmi, bet darītāja neredz. Tad viņa saprotoši krata galvu un kaut ko murmina sev zem •deguna.

… Ērmīgs puika tas Viktors. Crozelīgs. Reizumis strādā, ka put vien, bet lāgiem iekrīt kā akmens ūdenī, un tad viņam ne par ko nav bēda.

Karļiks ieradās precīzi sešos.

—    Nu, vai gatavs? — viņš jautāja Viktoram.

—    Tūlīt, vēl tikai no pagraba atnesīšu kartupeļus.

Viņš skriešus aizcilpoja uz pagrabu.

Pagrabs ierakts zemē. Virs zemes rēgojas tikai mazs, zaļš paugurs. Līdz pagraba durvīm ved stāvas kāpnes. Viktors vienmēr skrien pa tām tādā ātrumā, ka ar galvu sāpīgi atsitas pret zemo durvju palodā. Taču, kaut gan galva pamatīgi sāp, viņš pacieš to ar apbrīnas cienīgu vīrišķību. Kā nekā tas .ir skaidri jūtams pierādījums, ka viņš kopš pagājušā gada ir krietni paaudzies. Tagad viņš ir gandrīz vai pilnīgi pieaudzis. Bērni var noskriet pagrabā nemaz nesaliecoties. Viņš pats pagājušajā gadā arī vēl neatdauzīja galvu pret palodu — tāds sīkaļa viņš bija. Bet cilvēks taču aug, briest!

Berzēdams sāpošo galvas virsu, nobriedušais cilvēks pamanīja, ka šoreiz viņš nav vienīgais cietušais: zirnekļa tīkls, kas aizvilka pagraba durvis, bija sarauts, un tā lēveri, gaisa strāvas iekustināti, skumji šūpojās. Izbiedētais zirneklis ar baltu krustu uz muguras pameta tīklā sasaistīto mušas līķi un ar skubu laidās lejup pa diegu kā ugunsdzēsējs pa virvi.

Viktoram kļuva žēl izpostītā zirnekļa darba.

Pēkšņi no kāpņu augšas atskanēja Karļika sauciens. Tūlīt arī viņš noskrēja pa kāpnēm un dīvaini satraukts raudzījās uz saplosīto zirnekļa tīklu.

—    Klausies, man ienāca prātā ģeniāla doma! — viņš griezās pie Viktora. — Tūlīt dabū garu diega pavedienu.

—    Priekš kam?

—    Vēlāk pateikšu, tagad drāz!

Viktors paraustīja plecus, taču aizgāja uz virtuvi un paņēma no mātes diegu kastītes veselu kamoliņu pelēkas dzijas. Karļiks no kamoliņa steidzīgi atšķetināja vienu pavedienu, bet pēc tam uzmanīgi saplūksnīja to atsevišķās šķiedrās — tik plānās kā tīmekļa pavediens.

—    Vai redzi, kas tas ir? — Karļiks vaicāja.

—   Protams — diegi, — nekā nesaprazdams, Viktors atbildēja.

Karļiks pasmaidīja, parakņājās pa kabatu un, izvilcis no turienes vecu saspraudīti, vienu diega galu piesprauda pie koka un, aiz otra turēdams, viegli izstiepa diegu garumā.

—    Bet tagad aiztaisi acis un ej, — viņš pastūma pārsteigto Viktoru uz izstieptā diega pusi. Pavediens pārtrūka.

—   Vai tu juti, kā pārrāvi to?

—    Nē.

—    Un nevarēji arī sajust, kaut gan pārrāvi to ar degunu, — Karļiks uzbudināts sacīja. — Tāds diegs neuzrāda nekādu, pretestību. Tas ir ļoti tievs un neizturīgs, gandrīz kā zirnekļa pavediens. Atkāpies trīs soļus, un tu to pilnīgi neredzēsi.

Viktors skatījās uz Karļiku kā uz vājprātīgu.

—    Nu labi, bet.. . bet kāds tam sakars ar mūsu operāciju?

—    Tāds, ka man ir plāns, kā izsekot Boļeslavecu. Es tev 1 saku, velnišķīgi viltīgs plāns! Nosauksim to par «pavediena» metodi, — viņš triumfēdams raudzījās uz Viktoru. — Ko, tu vēl neapjēdz?

Karļiks izvilka no kabatas dziju kamoliņu un, kratīdams, to, sacīja:

—   Mēs taču nevaram cauru dienu dežurēt pie vecās būdas. Kā pārbaudīt, vai tur kāds bijis iekšā? Lūk., tieši ar šīs. metodes palīdzību. Izvilksim priekšnamā tādu diegu. Ja tas būs pārtrūcis, tad tas nozīmē, ka tur kāds bijis. Kas var būt vēl vienkāršāk? Taču tas vēl nav viss! — viņš runāja aizvien dedzīgāk. — Ja mēs izvilksim vairākas tādas dzijas dažādā augstumā, nu . . . nu, piemēram, piecas dzijas ik pa desmit centimetriem augstumā no metra četrdesmit līdz metram astoņdesmit, tad mēs turklāt dabūsim zināt, kāda auguma bijis, cilvēks, kas iegājis. Ja būs pārrauti, piemēram, tikai divi apakšējie diegi metra četrdesmit un metra piecdesmit augstumā, —tas nozīmēs, ka iegājis kāds, kas bijis garāks par metru piecdesmit, bet īsāks par metru sešdesmit.

—    Pag, pag .. . Atkārto vēlreiz! — Viktors nespēja uzreiz aptvert «pavediena» metodes sarežģīto mehānismu.

Karļiks saknieba lūpas un brīdi domāja.

—    Labi, es tev izskaidrošu citādi. Iedomājies, ka visi diegi pārrauti pušu. Ko tas nozīmē?

—    Nu, būs kāds uzodis un visu sabojājis, — Viktors atbildēja.

Karļiks pietvīka.

—   Nē taču, auna galva! Tas nozīmē, ka iegājis kāds ļoti gara auguma cilvēks, garāks par metru astoņdesmit.

—   Vai arī zemnieks ar izkapti pār plecu, — Viktors piemetināja.

Karļiks sarauca uzacis.

—    Ek, nu kāpēc viņam vajadzētu tur iet ar izkapti? Starp citu, es jau nesaku, ka mana metode ir simtprocentīgi precīza, bet nu tā uz . .. septiņdesmit pieciem ir.

Viktors neizrādīja sevišķu sajūsmu par «pavediena» metodi, taču viss tika izdarīts pēc Karļika plāna. Vecās būdas priekšnamā ar saspraudītēm ik pa desmit centimetriem tika piestiprināti Karļika sagatavotie diegi. Priekšnama tumsā, •sevišķi tam, kas nāca no pagalma, diedziņi bija pilnīgi neredzami. Zēni nolēma atnākt uz šejieni pēc pusdienas un paskatīties, kas noticis ar diedziņiem.

Tanī pašā rītā kropieši, kas bija sapulcējušies «štābā» uz ;sola skolas pagalma stūrī, apsprieda izlūkošanas rezultātus.

—    Nu un kas tālāk?

—    Nekas. Kas to būtu domājis?

—    Patiešām, kas to būtu domājis?

—    Nepazinām cilvēku .. .

—    Un ko tagad?

—    Es esmu par to, lai izpētītu, kas tā tāda par meiteni, — Joņecs izteicās.

—   Viņa meita, tas taču skaidrs. Es jau sacīju, — Miksa norūca.

—    Jā, bet kāpēc viņa nomira?

—   Nu … kā parasts, nomira — un beigas. Apspriedīsim labāk, kas tagad notiks ar operāciju, — Miksa drūmi sacīja. — Ja karlieši dabūs to zināt, tad nu gan viņi mūs izsmies.

—    Kāpēc viņiem būtu jāizsmej? — Joņecs norūca. — Tas, ko mēs uzzinājām par Kropu, arī ir ļoti svarīgi.

—    Svarīgi jau ir, bet saproti, runa ir par diversantu.

—    Tātad Kropu atstāsim mierā?

—    Nē-ē, bet, — Miksa bija neziņā, — bet operāciju arī nedrīkst atlikt.

—    Tev taisnība, — Batura sacīja, — tā ir valsts mēroga operācija. Bez tam turpmākā Kropas izsekošana mums nekās vairs nevar dot… Te jārīkojas citādi…

Pēkšņi viņš nolēca no sola.

—    Skatieties, kur nāk karlieši. Jāmēģina izvilināt, kā viņiem veicies.

Taču tas nebija tik viegli. Gluži tādu pašu nodomu loloja: arī karlieši. Nodibināt kontaktus abām pusēm tā arī neizdevās. Starpbrīžos kā karlieši, tā kropieši it kā norunājuši ne ar vārdu neieminējās par vakardienas pēdu dzīšanu.

Bet ziņkāre auga augumā. Katra puse uzskatīja, ka otra.-, klusē diplomātisku apsvērumu dēļ un ka aiz tā slēpjas kādas svarīgas ziņas.

—    Nolāpītie kropieši droši vien tikuši uz pēdām, — Karļiks čukstēja Viktoram, rādīdams uz Baturu un viņa līdzgaitniekiem, kuri kaut ko kaktā sprieda.

—    Palūk, kādi noslēpumaini, — tanī pašā brīdī Batura ar rūgtumu sacīja Miksam un Joņecam, lūkodamies uz karliešiem, kuri sačukstējās. — Viņi droši vien kaut ko atklājuši. Kaut ko ļoti briesmīgu, — viņš piebilda pēc mirkļa.

Otrajā starpbrīdī pie viņiem atkāpa Stahurka. Viņš vēl aizvien jutās nokaunējies, ka vakar bija tā iekritis, tādēļ bikli., jautāja Joņecam, kā viņiem gājis, taču Joņecs izvairījās atbildēt:

—    Tagad mums, brāļ, ir divas grupas.

—    Bet kā es?

—    Tu . . . tevi jau papucis iedalījis cukurbiešu grupā, —Joņecs iesmējās.

Taču Batura viņu apsauca un teica Stahurkam, ka viņš ticis iedalīts «S—otrajā» grupā, tas ir, pie karliešiem, tādēļ lai ejot pie tiem. Karļiks ar Viktoru pieņēma viņu gan mazliet uzpūtīgi, bet bez iebildumiem. Nekaitīgs elements. Mazliet gaudens, taču citādi godīgs . ..

Pēc pusdienas karlieši aizdrāza uz veco būdu. Visi diegi bija pārrauti.

—    Iegājis! — Karļiks uzbudināts čukstēja.

—    Bet ir arī tas diversants milzis: divus metrus garš! — Viktors ieteicās. — Kaut kā nepavisam nav līdzīgs Boļeslavecam.

Ne bez bailēm viņi iegāja būdā, apstaigāja visus kaktus, taču rūpīgā apskate nedeva nekādus rezultātus.

—   Es jau sacīju, ka tava metode priekš kaķiem, — Viktors rūca. — Tagad mēs zinām vēl mazāk nekā agrāk.

—    Nu nē, atvaino! — Karļiks aizstāvējās. — Mēs zinām, ka ienācis nevis Boļeslavecs, bet kāds cits un ka viņš ir ļoti garš.

—    Bleķis, neka mes nezinām!

—    Kā, bet diegi?

—    Diegi. . . diegus varēja pārraut. .. sikspārnis.

Karļiks nobālēja. Patiešām! Par sikspārni viņš bija pavisam aizmirsis.

Te negaidīti ierunājās Stahurka, kas līdz šim visu laiku bija klusējis.

—    Nē, tas nevarēja būt sikspārnis.

—    Kāpēc? — iecirtīgi jautāja Viktors.

—   Tāpēc, ka sikspārņi lido tikai pa tumsu: vakaros un naktī.

Viktors apjuka. Stahurka bija piespiedis viņu pie sienas.

—    Nu jā . .. — Viktors nedomāja padoties. — Bet viņu varēja kāds izbiedēt, un viņš izlidoja pa dienu. Mēs arī vakar viņu izbiedējām.

Viktors pakampa pie sienas stāvošu nūju un enerģiski pačakarēja ar to krāsnī. Sikspārnis neparādījās.

—    Nu redzi, tātad viņu izbiedējuši.

Karļiks uzvaroši iesmējās.

—   Tagad tu pats sapinies … Ja jau viņš izbiedēts, tas nozīmē, ka būdā kāds bijis. Vienādi vai otrādi, iznākums gluži tas pats.

—    «Kāds! Kāds!» — Viktors satraukts mēdīja viņu. — Liels labums no tā!

—    Nu tad izgudro labāku metodi!

Viktors paraustīja plecus. Iestājās nepatīkams klusuma brīdis. To pārtrauca Stahurkas biklā balss:

—    Es … es zinu vienu līdzekli.

—    Tu? — Karļiks ar Viktoru pārsteigti paskatījās uz viņu.

—    Es . . . ziniet… priekšnama grīda jāapkaisa ar mitru smilti. Ja kāds ieietu vai iznāktu, tas atstātu pēdas. Pēc kājas varēs noķert.

Patiešām! Tā tik ir doma! Brīnums, ka tik vienkāršs līdzeklis nebija ienācis viņiem ātrāk galvā.

—    Tas katrā ziņā ir gudrāk par taviem diegiem, — Viktors sacīja Karļikam. — Bet es izdarītu vēl kaut ko.

Nomākts Karļiķs sirdīgi paskatījās uz Viktora pusi.

—    Nu?

—    Notrieptu grīdu drusku ar kaļķiem. Kurš ieietu, tas tur noteikti iekāptu, bet pēc tam atstātu pēdas un mēs uzzinātu, kur viņš gājis. Un vispār . . . kur palicis.

Šī ideja zēniem šķita tik lieliska, ka pat Karļiks pielēca kājās un iegāza Viktoram pa muguru.

—    Tā arī izdarīsim! Tad varbūt beidzot uzzināsim, kur tas nolādētais Boļeslavecs pazuda. Kuram ir kaļķi?

—    Man ir, — Stahurka sacīja, — atlicis no balsināšanas,

—    Man arī ir, — Viktors paziņoja.

—    Nu tad — aidā!

Minūtes divdesmit vēlāk šķērsām pāri laukiem cilpoja divi zēni ar spaineli rokā. Satraukti lūkodamies visapkārt, vai viņiem kāds neseko, zeņķi piedrāzās pie vecās būdas.

—    Vai jūs neviens neredzēja? — jautāja Karļiks.

—    Nē, vienīgi tas zīdainis Kriza bija izbāzis pauri pa durvīm, — Viktors elsa.

—    Un vairāk neviens?

—    Neviens.

Kaļķi bija labi, svaigi dzēsti, biezi kā sviests. Viktors ar nūjas palīdzību notriepa priekšnamā pusmetra platu joslu, tā, lai neviens nevarētu iziet cauri, tai neuzkāpis.

—    Gatavs!

Karļiks kritiski aplūkoja to.

—    Pamanīs, — viņš drūmi sacīja.

—   Kas neriskē, tas neiegūst, — apmierināts ar savu darbu, Viktors iesmējās.

—    Nepamanīs, — Stahurka nomurmulēja, — ienāks no apgaismotas ārienes tumšā priekšnamā un nekā neredzēs.

—   Drošības pēc no virsas uzkaisīsim zemi, tad noteikti nepamanīs, — Karļiks ierosināja.

Priekšlikums tika pieņemts. Kaļķiem notriepto grīdu viņi «apcukuroja» ar māla smalkumiem, ko bija nolupinājuši no būdas sienas.

—   Tās tik ir lamatas! — Viktors priecīgi iesaucās. — Goda vārds, nekā nevar manīt! Iekāps, kā likts iekāps!

—              Un kurpes nospiedumu arī paņemsim, — Karļiks atgādināja.

Pēc Stahurkas priekšlikuma priekšnamā pie pašas ieejas viņi izbārstīja smiltis un labi pamatīgi samitrināja tās ar peļķes ūdeni. Izmēģinājumam Stahurka uzkāpa ar kāju uz smiltīm. Pēdas nospiedums bija ļoti labs. Bija redzams pat gumijas papēža zīmējums.

Nākamajā dienā skolā pie kropiešiem pienāca Kriza un ziņoja:

—              Vakar redzēju, ka Stahurka un Stopa skrēja pāri laukiem kaut kur ar kaļķu spaini.

Karliešu noslēpumainā rīcība sagandēja «S—pirmās» grupas mieru. Veltīgi viņi mēģināja minēt, kādam nolūkam karliešiem ievajadzējies kaļķu. Katrā gadījumā kropiešiem skaidrs bija viens: karlieši tikuši uz pēdām.

Otrajā starpbrīdī Joņecs neizturējis piegāja pie Stopas:

—    Nu, kā jums iet uz priekšu?

—    Lieliski, — Viktors nolaida acis. — Un jums?

—    O, mums pa-pavisam brīnišķīgi!

Mirkli viņi mērīja viens otru neuzticīgiem skatieniem.

—    Vai atklājāt kaut ko? — beidzot iejautājās Joņecs, vērīgi pētīdams savus nagus.

—    O jā, — Viktors čukstēja. — Un jūs?

—    Nu! Ja tu tikai zinātu! Jūs pat iedomāties nevarat, ko mēs atklājām! — Joņecs nosarka. — Bet jūs?

—    Mēs . .. mēs arī redzējām kaut ko . .. kaut ko neparastu, — Viktors nošļepstēja.

Abi zēni juta, ka labākais būtu pārtraukt šo mokošo sarunu. Taču nebija dūšas. Virsroku ņēma ziņkāre. Nu ko, pat vislielākajiem diplomātiem piemīt vājības.

—    Bet.. . bet uz kurieni jūsējais aizgāja? — Joņecs pēc brīža jautāja.

—   Mūsējais? — Viktors mirkli svārstījās. — Uz veco būdu.

—    Ak tā? — Joņecs acīm redzami jutās vīlies.

—    Bet jūsējais? — jautāja Viktors.

—    Uz kapsētu.

—   Uz kapsētu? — Viktors ar cienību paraudzījās uz Joņecu. — U-un jūs sekojāt viņam?

—    Kā citādi? Protams, ka sekojām.

Viktors sakauts klusēja. Vecā būda taču nevar līdzināties kapsētai!

—    Bet tu nemaz nezini, ko mūsējais izdarīja! — cenzdamies glābt «S—otrās» grupas godu, Viktors, brīdi klusējis, iesaucās.

—    Nu, noteikti neko tik interesantu kā mūsējais, — Joņecs pielietoja visu savu māku, lai izvilinātu noslēpumu.

—    Bet es tev saku, ka interesantāku .. .

—    Nu, ko tad viņš varēja tādu izdarīt?

—    Pazuda.

—    Ko?

—    Pazuda.

—    Nesaprotu, — Joņecs pārsteigts nošļepstēja.

—   Lūk, tā, — Viktors papūta gaisā, — bija cilvēks — un pēkšņi vairs nav.

—   Ek, ko nu tu, — Joņecs paskatījās neuzticīgi. —Viņš gluži vienkārši jums izslīdēja. Labāk atzīsties!

—   Kā tu uzdrošinijss! — Viktors jutās aizvainots. — Viena lieta ir «izslīdēt», bet pavisam cita — «pazust».

Diemžēl, tuvāk noskaidrot šo vārdu atšķirību neļāva zvans.

Pēc stundām kropieši noturēja apspriedi «štābā» — uz sola pagalma stūrī.

—    Viņi nekā nav atklājuši, — Joņecs ziņoja. — Stopa melo kā suns. Viņš apgalvo, it kā Boļeslavecs iegājis vecajā būdā un tur izgaisis. Kur tas dzirdēts! Pat čugunu liet — arī to viņš neprot, kā nākas. Tas ir skaidrs kā diena, ka Boļeslavecs viņus apvedis ap stūri. Viņiem tikai kauns atzīties.

—    Nu, bet tas spainis ar kaļķiem?

Joņecs paraustīja plecus.

—    Man nesanāca laika to izdibināt.. . Bet es neticu, ka tam būtu. kācla nozīme. Kas zina, kas tādiem antoniem var iešauties paurī. Es pat nebrīnītos, ja viņi to spaini uzmauktu sev galvā!

—    Bet es saku, ka būtu vērts viņus izsekot, — Batura sacīja.

—    Var jau, kāpēc ne, — Joņecs bija ar mieru, — pieķersim tos mākoņstūmējus pie meliem.

—    Nu, tad — aidā! — Batura nokomandēja. — Vai viņi jau izgājuši no skolas?

Miksa ar Joņecu drāza augšā. Uz nodarbībām pulcējās pirmā un trešā klase. Miksa ieknipēja pa degunu kādam pirmziemniekam, Joņecs pakutināja kādu trešklasnieku. Puiķeļi spiegdami izklīda, atbrīvodami ceļu kropiešiem. Taču neviena «S—otrās» grupas locekļa skolā vairs nebija.

—    Kas ir? — Batura jautāja, kad Miksa ar Joņecu atgriezās pagalmā.

—    Šo nekur nav. Tur tikai knēveļi.

—    Jau paguvuši nosvīst, nolādētie karlieši! — Batura nolamājās.

—    Mēģināsim panākt viņus!

—Nāciet, dosimies uz Vilcēni, no turienes visu var redzēt.

—    Viņi mums neizmuks!

«S—pirmā» grupa ar skubu nesās pa šoseju.

—    Urā! Uz karliešiem!

Tūlīt aiz sādžas viņus panāca Kriza.

—    Kas tev atkal vajadzīgs, zīdaini? — Miksa uzkliedza viņam. — Kāto prom, žigli! Citādi memmele atkal atjozīs tev pakaļ!

Kriza kaunīgi nolaida acis.

—    Es ar jums …

—    Pazūd kokos, vai dzirdi!

—    Es .. . es jums kaut ko iedošu, ja ņemsiet mani līdzi.

—   Skaties, kāds viltnieks, grib mūs uzpirkt! — Miksa iesmējās.

—    Es jums došu šito, — puiķelis izvilka no kabatas kaut kādu tumšu priekšmetu.

—    Binoklis! Pavisam īsts binoklis! — Batura iesaucās.

Zēni rāva cits citam no rokām vērtīgo priekšmetu.

Patiešām, tas bija īsts binoklis. Krizas tēvs to kādreiz bija

uzgājis ugunsgrēka vietā, kur bija notikusi sadursme starp poļu partizāniem un vācu žandarmiem. Binokļa lēcas gan bļ^i izdauzītas, taču tas arī tāpat palielināja priekšmetus — tā vismaz apgalvoja visi kropieši. Binoklis palielināja, un redzamība. caur to bija daudz labāka nekā ar neapbruņotu aci.

Tādā kārtā novērtējuši jaunā instrumenta priekšrocības, kropieši nespēja atteikties no Krizas piedāvājuma.

—    Nu labi, zīdaini, vari nākt, — Miksa žēlīgi atvēlēja.

Virs Vilku kalna slīdēja mākulīši. Likās, ka kalns iekšpusē deg un ka pa klinšu spraugām ārā spraucas dūmi. Baturas māte tādās reizēs mēdza sacīt, ka Vilku kalnā sēžot velns un pīpējot. Pēc tam allaž iestājās nelaiks.

Zēni raudzījās, acis iepletuši, pukodamies, ka laiku pa laikam skatu aizklāja migla. Nelīdzēja pat Krizas binoklis.

Pēkšņi Kriza iespiedzās:

—    Iet! Iet!

—   Ko? Kur? … Parādi! — piespiedis binokli pie acīm, Batura sekoja Krizas pirkstam.

—    Rau, tur, pie vecās būdas.

Tik tiešām, būdai tuvojās vairāki stāvi, mazi kā komati.

—   Jā, tie ir karlieši, — Batura apstiprināja, dodams binokli aiz nepacietības mirstošajam .Miksam.

—    Un tomēr viņi iet iekšā, — Miksa nopūtās.

Batura satraukumā knakšķināja pirkstus.

—    Kaut viņus pērkons nospertu!

—    Kāpēc tu sirdies?

-— «Kāpēc, kāpēc»! … Muļķīgs jautājums!

—   Vai tu domā, ka viņi pa īstam kaut ko atklājuši? — klusi jautāja Miksa, atņemdams no acīm binokli.

—    Jā, — Batura noņurdēja.

—   Nu ko, viņiem laimējies, — Miksa samierinājies noteica.

—    Nekā tu nesaproti! — Batura pikti sacīja. — Viņi taču visu izbojās. Karļiks taisa lielu troksni, bet galvā tam Toričelli tukšums! Jampampiņš! Vējgrābslis! Viktors ir dumjš teļš, bet Stahurkam . .. jūs paši zināt, kāds ir Stahurka. Spiegs vadās viņus aiz deguna un beigu beigās apvedīs ap stūri. Bet mēs noskatīsimies tanī, salikuši rokas klēpī?

—    Nu ej, diedz pie viņiem!

—    Kā tad, tagad diedz. Joņecam nevajadzēja tā melst! Visu izbojāja. Sasaistīja mums rokas.

—    Ko tu piesienies? — Joņecs aizvainots norūca.

—    Pilnīgi bez vajadzības sameloji…

—   Nemaz nesameloju … Mēs taču patiešām bijām kapsētā.

—    Bijām, bet tu to pateici tādā veidā, ka viņi tagad nez ko domās par Kropu.

—    Viņiem bija tik augstprātīgi ģīmji, ka man kārot kārojās tos atsēdināt. Un vai tu domā, ka viņi noticētu, ja es pastāstītu visu patiesību par Kropu?

—    Kāds no tā labums, ka tu viņus atsēdināji? Galu galā tik un tā noskaidrosies, ka Kropa nav nekāds spiegs, un tad viņi par mums ņirgs vēl vairāk. Bet tagad mēs sēžam bētē, jo pēc visa tā, ko tu sapūti, būtu muļķīgi iet pie karliešiem un teikt: «Ziniet ko, tagad mēs kopā ar jums dzīsim pēdas Boļeslavecam.»

—   Es tik un tā neietu! Nevajadzēja aizvakar atdalīties, bet tagad visam beigas. Neiešu muļķoties. Un bez tam tu pats …

—    Es? … Ko es? — Batura aizsvilās.

—    Nu … tu pats arī kaunējies.

—    Bet es vismaz neko nesamuidēju un nesameloju.

—    Nemēģini izvairīties. Tu taču dzirdēji, kad es runāju ar Viktoru. Varēji izlabot, bet neizlaboji.

Batura paraustīja plecus, taču sacīt nekā nesacīja. No dusmām viņš svieda akmeņus lejup un skatījās, kā tie, lēkādami pa klintīm, nozuda kaut kur apakšā. Miksa uzminēja: viņam bija kauns teikt karliešiem patiesību. Bet ko tagad?

Pēkšņi viņš piecēlās.

—    Zēni, kā jūs domājat — vai tā ir rotaļa vai nopietna operācija?

—    Nopietna operācija!

—    Politiskā?

—    Nu . . . politiska … — Joņecs piekrita.

Batura notrausa no rokām smiltis. Zēni satraukti vēroja viņu.

—    Ko tu gribi darīt?

—   Iešu! — drūmi noņurdēja Batura, saraudams bikšu jostu.

—    Uz kurieni?

—   Iešu un pateikšu viņiem, ka Kropa nav spiegs … ka mēs sapūtām un ka tagad gribam kopā ar viņiem izsekot Boļeslavecu.

Zēni nobālēja un vienā rāvienā pielēca kājās.

—   To tu nedarīsi! Prātu esi zaudējis, vai? Viņi taču smiesies.

—    Un tad? Lai smejas, ja viņi tādi muļķi. Mūsu mērķis ir notvert to draņķi, nevis domāt par personīgo pašlepnumu. Bet, ja zobosies, tad es viņus tā nomasēšu, ka viņiem pāries jebkura patika ņirgāties.

—    Piekausi?

—    Un kā vēl!

Batura sāka rāpties lejup pa kailajiem, slidenajiem klinšu bluķiem. Pusceļā viņš atskatījās atpakaļ uz biedriem. Ieraudzījis, ka tie neveikli ķepurojas viņam nopakaļ, Batura pie sevis nesmaidīja.

Zēni panāca viņu pie pašas būdas. Elsdami viņi pagrūda smagās durvis un iedrāzās priekšnamā.

Būdā neviena nebija.

Kaut gan karlieši gandrīz vai dega ziņkārē, pirms ieieša nas viņi ilgi riņķoja ap veco būdu. Karļiks centās iestāstīt sev un biedriem, ka viņi nogaida, vadoties no taktiskiem apsvērumiem, lai neizbiedētu ienaidnieku un paši netiktu pamanīti, taču nojauta viņiem teica, ka runa ir arī vēl par kaut ko citu . . .

Kas zina, vai pēc mirkļa viss neizšķirsies? Varbūt viņiem būs jānostājas aci pret aci ar ienaidnieku '/. . Bet var būt, ka viss veltīgi un slazdā neviens nav iekritis? Zēni bija satraukti. Viņi jutās gandrīz tā, kā jūtas skolēni gala eksāmenos.

Beidzot, juzdami, ka dūša saskrien papēžos, viņi pārkāpa pāri būdas slieksnim.

Durvis aizkrita aiz viņiem un zēnus apņēma pustumsa. Elpu aizturējuši, viņi blenza grīdā. Pirmajā mirklī viņi nekā neredzēja. Tikai pēc tam, kad. acis bija apradušas ar tumsu, viņi ieraudzīja gaišo smilšu plankumu.

— īr pēdas! — Viktors iesaucās, pilnīgi aizmirsis par jebkuru piesardzību.

Sev par lielu izbrīnu viņi ieraudzīja nevis vienas pēdas, bet gan varbūt vairākus desmitus pēdu, kā kad šeit būtu gājusi vesela diversantu banda. Šinī pēdu lērumā skaidri jo skaidri izdalījās viena papēža nospiedums. Iedobumi gumijā, ar ko tas acīm redzot pazolēts, bija atstājuši kārpiņām līdzīgas zīmes.

Pēkšņi atskanēja Stahurkas satrauktā balss:

—    Skatieties šeit!

No kaļķu joslas stiepās pilnīgi asi iezīmētas pēdas uz .. . krāsni un tur pēkšņi izbeidzās.

Zēni saskatījās.

—    Ko tas nozīmē?

—   Varbīit viņi pie krāsns notīrīja kājas un tādēļ pēc tam vairs neredz, pēdu nospiedumus?

—    Ei nu . .. izdomājis arī! — Viktors atmeta ar roku.

—    Uzgaidi! Labi, ka Stahurka atgādināja, — Karļiks sacīja. — Noslaucīsim kājas un vispār noslaucīsim visas pēdas no kaļķiem. Tā vienmēr rīkojas īsti pēdu dzinēji, jo tagad šīs pēdas var kalpot ienaidniekam.

Viņi ķērās pie darba, taču beidzās ar to, ka izsmērēja kaļķus pa visu grīdu.

—1 Tagad vismaz nevar redzēt, ka pēdas ved uz krāsni, — Karļiks sacīja.

—   Viss kārtībā, biedri komandier, ko tālāk? — Viktors jokoja.

Viņš vienīgais neuztraucas par pedu mīklaino virzienu un pat smīnēja par biedru satraukumu. Viņš taču pazina krāsni kā savu paša kabatu, trīspadsmit gadus bija nodzīvojis ar to vienā mājā un zināja, ka tā ir visparastākā no visām parastajām krāsnīm pasaulē. No citām tā atšķīrās vienīgi ar to, ka bija ļoti veca un sabojājusies un nederēja vairs maizes cepšanai, tādēļ māte tur mēdza iespundēt vistas, kas bija sadomājušas dēt.

—     Pagaidiet, — Karļiks kāvās ar domām, — viss norāda uz to, ka viņi. . . līduši krāsnī, — viņš apklusa, it kā pats būtu pārsteigts par izteikto bezjēdzību.

Stahurka nocēla aizslieteni un ieskatījās krāsns mutē. Nekā neparasta. Krāsns bija veca, pussabrukusi, dibens dobuļains, pārklāts putekļiem un sausu mālu piciņām.

—    Kas tas?! — viņš pēkšņi iekliedzās. — Skatieties!

Karļiks ziņkārīgi iebāza galvu un uz dzeltensarkanā māla

skaidrāk par skaidru ieraudzīja baltas kaļķu pēdas.

Ilgi nedomādams, viņš žigli ierāpās krāsnī. Bet izrāpās atpakaļ vēl straujāk, nobālis kā krīts.

—     Kas tev notika? — Viktoram bija pielipis Karļika satraukums.

— Tur… tā . . . krāsns .. . nemaz nav krāsns, — Karļiks stostījās.

—    Ko tu gvelz?

—    Nu tad . .. tad apskaties pats, tikai uzmanīgi.

Viktors paraustīja plecus un noteiktām, ātrām kustībām

ierāpās krāsnī. Pēkšņi viņš juta, ka krāsns dibens sāk aizdomīgi slīdēt lejup. «Iebrukuši, vai?» viņš nodomāja un, pasviedis kājas uz priekšu, mēģināja sataustīt pamatu. Taču kājas neatdūrās pret atbalstu, un viņš ar visu ķermeni nogāzās lejup.

Kā elektriskā dzirkstele zēnus caururba apslāpēts šausmu kliedziens.

Karļiks nekavēdamies ielīda krāsnī. Cik žēl, ka viņi nebija paņēmuši līdzi lampas! Viņš izvilka sērkociņu kārbiņu un trīcošām rokām sāka raut sērkociņu.

—    Karļik! Stahurka! Glābiet! — kaut kur no apakšas kliedza Viktors.

«Paldies dievam, dzīvs,» Karļiks nodomāja.

Sērkociņa gaismā viņš ieraudzīja to, ko iepriekš bija sataustījis rokām. Krāsns dibenā rēgojās gandrīz metru plata atvere, no kuras dvesa aukstums un miklums. Karļiks uzrāva otru sērkociņu un nolaida roku dziļumā. Liesmiņas gaismā parādījās grubuļaina un slapja šahta, kas bija izcirsta tieši klintī. Trešo sērkociņu viņam izdevās nolaist lejā, iekams tas bija paguvis nodzist. Karļiks izdzirdēja piktu saucienu:

—    Aptaurēts, vai, esi, sadedzināt mani gribi? Sērkociņus met uz galvas! Rāpies ātrāk lejā, jēra dvēsele!

—    Ne prātā nenāk nožauties kā tev un pēc tam lasīt kauliņus, — Karļiks atcirta.

Atbalstījies ar muguru pret vienu sienu, bet ar kājām — pret otru, viņš sāka uzmanīgi laisties lejup. Tas nebija sevišķi grūti, jo nelīdzenās, izciļņiem pārklātās sienas sniedza labu atbalstu kājām un rokām. Turklāt visa eja nebija dziļāka par trim metriem. Nolaidies lejā, Karļiks aizdedzināja sērkociņu un ziņkārīgi aplaida skatienu apkārt. Viņš ieraudzīja Viktoru, kas sēdēja zemē un turēja galvu rokās.

—    Vai nodauzījies?

—    Drusku. Labi, ka pēdējā mirklī man izdevās aizķerties ar rokām aiz kāda izciļņa, citādi būtu salauzis visus kaulus.

—    Csst, — pēkšņi Karļiks viņu apklusināja, — es dzirdu kaut kādas balsis.

Taču izrādījās, ka bailēm lielas acis. Tur tikai Stahurka laidās lejup, pūzdams no piepūles un uztraukuma.

—    Nu, tagad mēs esam pilnā sastāvā, — Karļiks čukstēja. — Tūlīt stāsimies pie pētīšanas. Tikai klusu, džentlmeņi: spiegi nesnauž.

—    Atkal tie nolādētie karlieši mums izsprukuši! — Miksa sirdījās, pārliecinājies, ka būda tukša.

Batura lika atvērt slogus labi plaši un rūpīgi pārmeklēja būdas iekšieni. Taču nekas aizdomīgs, ja neskaita pa visu grīdu izsmērētos netīros kaļķus, netika atrasts.

—    Tad tādēļ, lūk, viņiem bija vajadzīgi kaļķi! — Joņecs nesapratnē noteica.

—    Goda vārds, viņi ir galīgi aptaurēti! — Miksa klaigāja.

—    Neuztraucies, gan jau kaut kam bija vajadzīgi!— Batura nikni noņurdēja. — Kā nekā viņi aizšmauca tieši no deguna, priekšas!

Jau desmito reizi viņš sev jautāja, kur varēja pazust karlieši. Visu laiku, kamēr bija skrējis no kalna, viņš bija raudzījies uz būdu un netika ievērojis, ka no tās kāds būtu iznācis. Durvis atradās tieši pretī viņam un bija redzamas kā uz delnas. Pie joda, pa dibenlogu taču viņi nebūs izlīduši! Bet arī tad ātrāk vai vēlāk viņam vajadzēja tos ieraudzīt. Būda stāvēja viena pati klajā laukā. Koki auga tikai pie pašas mājas, taču tagad tie nometuši lapas un nekā neaizklāj skatienam. Tālāk aiz būdas redzams klajš apvidus, kas pletās līdz pašam Rudajam kuprim.

Arī zēni apgalvoja, ka viņi ne mirkli neesot nolaiduši acis no būdas, bet neesot nekā ievērojuši.

Secinājums bijaviens. Karliešiem jābūt būdā. Taču šāds secinājums šķita nejēdzīgs. Tātad pazuduši? Tikpat nejēdzīgs secinājums.

—    Nevarēja taču viņi izgarot kā benzīns no pudeles, — Batura ņurdēja, — un arī tad pēc sevis viņi būtu atstājuši kādu smaku.

—    Bet Boļeslavecs arī it kā pazudis šinī vietā, — Joņecs pusjokodamies atgādināja.

Taču šoreiz nevienam prātā nebija joki.

Vēl kādu brīdi zēni neziņā pagrozījās pa būdu, bet, tā kā neviena prātīga doma neradās, viņi beidzot izgāja vīlušies un nemiera pilni. Batura nolēma rīt noteikti parunāt ar Karļiku. Jāspēlē ar atklātām kārtīm .. .

Iešņācies aiz sāpēm, Karļiks nometa sērkociņu, kas bija apsvilinājis viņam pirkstus. Viņš jau bija izlietojis veselu kārbiņu un paguvis aplūkot šo vietu. Tas bija ne visai liels, zems pagrabs ar nelīdzenu, slīpu grīdu un greizām, kaļķakmens klintī izkaltām sienām.

Sākumā Karļiks domāja, ka šai bedrei ir kāda izeja, kas ved tālāk. Taču, apgājis tai visapkārt, viņš tādu neatrada. No grumbuļainajām, slapjajām sienām nepārtraukti sūcās ūdens, sevišķi bagātīgi no viena kakta, kur bija redzama plaisa apmēram pusnaga plata un gara kā zobens. Nepatīkami plunkšķēdams, ūdens plūda no plaisas uz zemāko pagraba daļu, kur padziļinājumā bija izveidojusies liela plančka,

Nebija šaubu, ka uz šejieni kāds mēdz nākt. Par to liecināja pie sienas noliktās trepes. Trepes izskatījās vecas, taču divi šķēršļi bija tikai nesen kā pielikti. Naglu galviņas vēl mirdzēja kā jaunas.

Karļiks nebija apmierināts ar vispārējo apskates rezultātu. Un tas ir viss Boļeslaveca pazušanas noslēpums? Viņš gluži vienkārši bija nokāpis šinī pagrabā!

Neskaidrs palika viens. Kādēļ viņš šeit kāpa? Varbūt tāpat kā viņi ieraudzīja krāsnī atveri un gribēja uzzināt, kurp tā ved. Bet varbūt. .. Karļiks atcerējās pēdas uz kaļķiem, kuras norādīja, ka pēdējās diennakts laikā krāsnī un tātad arī šinī pagrabā bijuši ne viens vien, bet vairāki cilvēki.

Karļiks jautājoši pavērās biedros. Varēja redzēt, ka viņus tirda tas pats jautājums.

—    Klausies, bet varbūt šeit salasās kāda banda? — Viktors aizsmacis iečukstējās.

Pa mugurām noskrēja nepatīkamas trīsas. Viktora izteiktā varbūtība bija ļoti iespējama.

—    Ejam labāk prom, — Stahurka čukstēja. — Ja nu šie tagad atnāk, kas tad?

—    Jā, labāk ejam gan, — Viktors atbalstīja viņu.

—    Nu, labi. Šoreiz . .. šoreiz varam iet ar, — piekrita Karļiks, veltīgi pūlēdamies piešķirt balsij vienaldzību un aukstasinību. — Pašlaik mums šeit vairāk nav ko darīt, — viņš piebilda, taisnodamies pats savā priekšā. Viņam bija kauns atzīties, ka viņš ari mazliet baidās.

—   Paklau, Karļik, varbūt piesliēsim trepes, — Viktors ieteica. — Man kauli sāp . . . kā es no šejienes izķepurošos?

—    Ei nu! Ko vēl ne? Sagribējies ērtību! Smalks izlūks, neko sacīt. Šie taču uzreiz ieraudzītu, ka te kāds bijis. Nedrīkst viņus izbaidīt.

Tīšām skaļi vaidēdams, Viktors, Stahurkam piepalīdzot, sāka rāpties augšup. Kad beidzot zēni bija izkļuvuši no pagraba, viņi ilgi nekā nevarēja redzēt — tā viņus apžilbināja dienas gaisma.

—    Kas tad tas? — Stahurka norādīja uz atvērto logu.

—   Te kāds bijis, Karļiks čukstēja nobālušām lūpām.

Pat nesakārtojuši mitrās un notašķītās drānas, zēni ar skubu devās projām no šīs aizdomīgās būdas. Ar sarkanīgajiem māliem nomūrētie vaigi un pieres vērta viņus reizē ir baismīgus, ir smieklīgus, taču šinī brīdī viņi nepievērsa uzmanību tādiem sīkumiem. Visas viņu domas-aizņēma neatrisinātais noslēpums.

Kad pie Rudā kupra zēni šķīrās, Karļiks sacīja:

—   Septiņos sapulcēties pie Viktora. Noslēpsimies pa nakti būdā.

—    Pa nakti? — zēni sastinga.

—    Citas izejas nav. Banda noteikti pulcējas naktī. Mums jāuzzina, kas un kādā nolūkā. Noslēpsimies bēniņos. Vēlāk pielīdīsim pie krāsns un noklausīsimies, par ko viņi runā.

Sapulcēšanās, diemžēl, nenotika. Viss plāns sagāja dēlī.. Tam par iemeslu bija augstākā vara. Šai varai pārāk bieži pakļauti «gandrīz .pieaugušie vīrieši». Viļčkovā šī augstākā vara visbiežāk bija iemiesota ūsaina tēva vai ar slotu apbruņotas mātes personā. Tāda ir dzīves nežēlība. Tanī vecumā, kad cilvēka galva pilnum pilna vispārdrošāko plānu un īsti kolumbisku nodomu, augstākā vara mūs spaida visnesaudzīgāk.

Kad Karļiks ieradās pie Viktora, viņš nesastapa to mājās. Noskaidrojās, ka Viktors kopā ar Osuhu aizbraucis uz staciju pēc oglēm. Tas pats bija ar Stahurku. Līdz vēlam vakaram pret Vilku kalnu vilkās rati ar oglēm. Viktors ar Stahurku atgriezās tikai pēc desmitiem. Abi zēni izskatījās kā nēģeri, viņu melnās sejas spīdēja no sviedriem. Karļiks gaidīja draugus pie žoga.

—    Ejam! — viņš parāva Viktoru aiz piedurknes.

Viktors pacēla uz viņu balti spīdošās acis.

—    Rīt, Karļik .. . šodien vairs roku nejūtu.

Viņš tanī dienā viens pats bija pārlādējis veselu tonnu ogļu.

XXIX nodaļa Jaunas vēstis. Taisīt labus jokus grūtāk nekā sliktus. Batura paliek uzticīgs

Bet nākamā diena atnesa sev līdzi jaunas rūpes. Soļodams, no rīta uz skolu, Karļiks pie Vecās šahtas pamanīja rosāmies vairākus strādniekus. Klaigādami un vicinādami rokas, viņi caurumā laida trepes. Šteigers Maļinovskis viņiem kaut koskaidroja un rādīja.

Karļikam sirds sāka spēcīgi dauzīties. Sakārtojis somu uz: pleciem, viņš rikšiem devās uz sādžu. Kā bumba viņš iedrāzās pie Viktora.

— Operācija «BM» — bumbas meklēšana! Uz vietas paziņo Goļam! Vecajā šahtā nolaiž jaunas trepes.

Viktors, kas klētī sirdīgi bija vētījis labību, atlaida kloķi un aizjoza uz istabas augšu. Šeit viņš piezvanīja Goļam, no visa spēka piespiezdams pogu trīs reizes, kas sakarā ar norunu nozīmēja apmēram sekojošo: «Celies ātrāk, vecais zirgs, svarīgi jaunumi!»

Goļa ieradās nomiegojies, pieturēdams ar roku sporta bikšeles, kas bija pārlieku platas viņa tievajiem gurniem. Taču, kad Viktors izstāstīja, par ko ir runa, miegs bija kā ar roku atņemts un Goļa gribēja skriet tāpat biksītēs uz šahtu. Zēni tik tikko viņu atturēja.

—    Tagad nav nozīmes, — Karļiks viņam skaidroja. — Tur vēl grozās strādnieki. Bez tam tev jāsagatavojas. Sadabū gumijas zābakus un lampu. Es vairs nevaru. Tēvs pēc tā ļembasta noslēpis.

—    Būs darīts! Tas noteikti jāsadabū. — Goļa satraukts knubināja spalviņas pazodē. — Tikai jūs pēc stundām mani uzgaidiet. Mums nekavējoties jāsāk šahtas novērošana. Tiklīdz strādnieki aizies, ķersimies piē operācijas. Nu, sveiks, es dragāju gatavoties, — Goļa no uzbudinājuma pilnīgi aizmirsa par bikšelēm, un pie pašiem vārtiņiem tās gandrīz nokrita.

—    Bet kā tad ar operāciju «S»? — Viktors čukstus jautāja Karļikam, kad Goļa, skatīdamies apkārt, vai viņu kāds neredz, nozuda aiz žoga.

—    Nečinksti, — Karļiks norūca, — līdz vakaram visu pagūsim … Ar bumbu ilgāk nevar gaidīt, — viņš pēc brīža klusi piemetināja. — Vecā šahta tiks uzspridzināta. Tur tikai kaut ko apskatīsies, lai papildinātu ģeoloģiskos plānus, un uzspridzinās. 2ēl būtu bumbas. Turklāt mēs taču solījām Goļam, pareizi?

Nuja

—    Tātad nav ko runāt!

Tanī pašā laikā pie Baturas, kas beidza brokastot, atnāca Miksa. Arī viņš, redzams, vakar bija strādājis pie oglēm, jo gāja kā pīle uz ledus, bet uz slikti nomazgātās sejas vēl varēja redzēt melnas švīkas. Batura atlika sāņus puslitra podiņu un, slaucīdams piena atliekas no virslūpas, pārsteigts skatījās zēnā. Miksa nekad nemēdza iegriezties pie viņa, iedams uz skolu.

—    Nu, kas ir? — Batura jautāja piestūķētu muti.

Miksa smagi atslīga uz sola — gluži tāpat, kā to mēdza •darīt Baturas tēvs, kad noguris atgriezās no darba. Brīdi viņš klusēja, skatīdamies uz savu zābaku purngaliem, tad pacēla acis un dīvainā, it kā satrauktā, it kā kaunīgā balsī sacīja:

—    Man ir jaunumi.

Batura pielēca kājās.

—    Ko? Vai uzzināji, kur pazuda karlieši?

—    Nē, tas nav par karliešiem.

—    Par ko tad?

—    Par Kropu.

—    Par Kropu?

—    Jā . .. Zini, vakar mēs vedām ogles no Ježinovas. Sākumā pašiem., vēlāk manam krusttēvam. Krusttēvs uzaicināja mūs uz vakariņām, un tad es uzzināju, — Miksa nopūtās. — Viņš taujāja mani par skolu, sākām runāt par Kropu . .. bet pec tam . . . — Miksa atkal uzmeta Baturam. satrauktu skatienu.

—    Nu… . nu, stāsti tālāk, — Batura mudināja.

Miksa nemierīgi grozījās, acīm slīdēdams pa kaktiem.

—   Nāc, ejam uz skolu, — viņš norūca. — Pa ceļam visu izstāstīšu.

Mirkli vēlāk viņi jau soļoja pa šoseju uz skolu, taču Miksa nekā nerunāja, tikai reizi pa reizei nokrekšķinājās un nospļāvās. Acīm redzot jaunā ziņa viņu bija stipri saviļņojusi.

Batura lūkojās viņā ar augošu satraukumu, līdz beidzot eksplodēja:

—    Beidz spļaudīties un runā! Nu, kāpēc tu klusē?

—   Tas ir nepatīkams gadījums, Antek. Pat stāstīt smagi, goda vārds,

—    Kaut kas par to meiteni?

—    Kā tu zini?

—    Nezinu, es tikai tā iedomājos.

Miksa nokāra galvu.

—    Jā, par to meiteni. . . Bet uzgaidi, to vajag, redzi. .. jāizstāsta viss pēc kārtas. Tu taču zini, ka pirms kara Kropa bija Čīlē?

—    Jā, zinu.

—    Nu tad klausies! — Miksa stāstīja dīvaini satrauktā balsī. Bālajos vaigos sakāpa sārtums. Viņš soļoja pa ceļa vidu, nevērodams peļķes. Zem kājām šķīda sarkanīgi dubļi. Batura izbrīnījies skatījās uz draugu. Viņš nekad nebija redzējis Miksu tā stāstām. Lūk, ko Miksa pastāstīja.-

Kropa aizbrauca uz Ameriku, lai tur sapelnītu naudu, bet pēc tam gribēja atgriezties Polijā un nopirkt šeit saimniecību, jo viņa vecāki bija nabadzīgi un zemi viņš nemantoja, tikai kādus pāris zlotus nomaksā. Sākumā viņš apmetās Brazīlijā, bet beigās aizklīda uz Čīli un sāka strādāt raktuvēs. Tur, tanī Čīlē, viņam piedzima meitiņa Marisja. Tad sākās bezdarbs. Kropu atlaida no darba, un viņš īsi pirms kara atgriezās Polijā. Viņam bija mazliet ietaupīts naudas, un viņš cerēja par to nopirkt dažus morgus zemes un ierīkot saimniecību. Bet pa apkārtni tūlīt izgāja valodas, ka no Amerikas atbraucis zemnieks un atvedis līdzi naudu. Zagļi viņu. vaktēja — nu un trešajā dienā nocēla visu naudu. Kropiem nebija no kā dzīvot. Viņiem vajadzēja iet kalpot pie citiem.

Dzīvoja viņi ļoti trūcīgi, jo Kropam veselība bija iedragāta, un viņš nevarēja daudz nopelnīt. Bet kara gados viņiem uzbruka jauna nelaime: Kropas sievu hitlerieši aizsūtīja darbos kaut kur uz Vāciju, un tur uzlidojuma laikā viņa. gāja bojā. Kropa pats sirga, un viņi pārtika tikai no tā, ko iedeva radinieki un nopelnīja Marisja. Bet cik tad viņa varēja nopelnīt? Viņai bija tikai desmit gadi. Tikai pēc kara Kropu ievietoja slimnīcā un ap ārstēja. Pēc tam viņš dabūja darbu uz dzelzceļa.

Marisja sāka iet skolā. Mācījās ļoti labi. Skolotāji teica, ka viņa esot reti spējīga. Sādžā visi apskauda Kropu meitas dēļ, jo arī mājās viņa prata visu izdarīt. Tikai divpadsmit gadus veca, bet rīkojas ka īsta saimniece! Viņa sadēstīja puķes, un tos trušus, kurus zēni redzēja, arī viņa izaudzēja. Lūk, kas par meiteni bija! Bel galvenais viņa bija laba .. . Ļoti laba . .. varbūt tieši Lādēļ ari nomira.

Tas notika tā: Ježinovā ir dīķis. Ziemā Ježinovas zēni tur ierīko slidotavu. Tad tur mēdz salasīties vistrakulīgākie daužas no visas apkārtnes. Tagad vēl nekas, bet kas tur bija pēc kara! Neviens no turienes neizgāja bez puna. Toreiz tur plosījās kaut kāda Juļeka Ļevas banda. Viņš bija plītmanis un ārdoņa. Bet katram gribējās slidināties un tādēļ, kaut arī nepagāja ne dienas, kad kādam nebūtu pārdauzīts deguns, uz dīķa vienmēr bija pilns cilvēku.

Katrs slidinājās, kā varēja, — īsto slidu bija maz, tādēļ slidoja ar koka slidām, kas no apakšas apvilktas ar dzelzs stiepli, vai arī gluži vienkārši tāpat ar zābakiem. Visiem bija ļoti jautri. Uz turieni nāca arī meitenes, bet viņas slidinājās otrā dīķa malā, tālāk no zēniem, jo tie viņas izsmēja un nelika mierā.

Tikai viens zēns nekad nesiidinājās. Krusttēvs Miksam bija nosaucis viņa vārdu un uzvārdu, bet Miksa atcerējās tikai to, ka viņa vārds bija Jendreks. Šis Jendreks bija kroplis — kuprītis. Ne" tāds parasts kuprainis, bet vēl ļaunāk — viņš viss bija šķībs un greizs un turklāt vēl kleinkājis, tā ka staigāja uz kruķiem. Neviens negribēja ar viņu rotaļāties, neviens ar viņu nerunāja. Bet Jendrekam bija garlaicīgi visu laiku sēdēt istabā pie mātes. Viņu vilktin vilka pie cilvēkiem. Viņš mēdza atklumburēt uz dīķi, nostāties uz ledus un, atbalstījies pret kruķiem, skatīties, kā citi bērni priecājas. Tā viņš esot stāvējis stundām ilgi pilnīgi bez pakustēšanās ūn tikai skatījies, skatījies, skatījies . ..

Reiz zēni uz ledus sarīkojuši sacīkstes. Juļekam Ļevam bijušas īstās slidas, un viņš noteikti būtu pirmais, bet viņš skrējienā aizķēries aiz Jendreka — kuprīša. Juļeks paklupa, nokrita un sadauzījās. Saniknots viņš nolamāja Jendreku par to, ka viņš stāv uz ledus un traucē slidot, un lika viņam aizvākties. Citi zēni arī sāka kliegt un aizdzina nabadziņu no ledus.

Divas dienas Jendreks nerādījās uz ledus, bet trešajā atkal atklumburēja. Sākumā viņš nostājās tālu no slidotavas, taču vēlāk piegāja tuvāk. Nevarēja noturēties pretī kārdinājumam.

Viņam parādoties, sāka birt saucieni un lamas:

—   Skatieties, līkmuguris atkal atvilcies! Vācies, vai dzirdi, lasies prom uz karstām pēdām!

Zēni sāka dzīt viņu prom. Pie krasta ledus bija saplaisājis. Kāds pagrūda kroplīti, un nabadziņš iekrita ūdenī. Ježinovas dīķis nav dziļš, pie krasta ūdens nesniedzas dziļāk par jostas vietu, bet nelaimīgais kroplītis nekādi nevarēja izķepuroties. Veltīgi viņš ķērās ar rokām pie ledus.

Bet zēni smējās un ņirgājās par viņa neveiklajām kustībām. Tad meitenes pamanīja, kas notiek, un sacēla troksni. Marisja Kropa toreiz slidinājās otrā dīķa galā. Padzirdējusi kņadu, viņa atskrēja, visa sakarsusi.

—   Palīdziet viņam izkļūt ārā! — viņa sašutusi iesaucās. — Kā jūs varat? Tas ir zemiski!

—   Lasies! — viņai atbildēja. — Kuprainis nenoslīks! Viņam kuprī gaiss.

Redzēdama, ka negantnieki no kroplīša nelaimes sarīko

juši sev izpriecu, viņa gribēja ar spēku izlauzties cauri pūlim un palīdzēt kroplim.

—   Laidiet! — viņa asarām acīs lūdzās. — Kā jums nav kauna ņirgāties par kuprīti!

Bet zēni uzjautrināti grūda viņu nost. Beidzot Ļeva sacīja:

—   Liecieties mierā, viņa grib izpeldēties, — un pameta ar aci savējiem, lai palaiž meiteni.

Bet, kad viņa pastiepa roku Jendrekam, zēni it kā netīšām iegrūda viņu ūdenī…

Todien ārā bija stipra saloņa. Marisja saaukstējās un tūlīt dabūja drudzi. Viņai lika bankas, atsauca ārstu. Bet nekas nelīdzēja… Piemetās vēl kaut kādas citas slimības. Nedēļu viņa izmocījās un nomira.

Visu Marisjas slimošanas laiku Kropa staigāja kā sajucis. Viņu nevarēja vairs pazīt. Ne viņš mazgājās, ne skuvās. Bet pēc meitas nāves kļuva pilnīgi vienaldzīgs pret visu. Ieslēdzās savā būdā un nevienu neielaida. Ar spēku vajadzēja viņu atraut no mirušās.

Pēc bērēm Kropa ilgi nevarēja ieiet sliedēs. Darbā viņš visu darīja pa roku galam, līdz beidzot viņu atlaida. Dārzs aizauga, būda sāka šķiebties, bet viņš ne ausi nekustināja. No cilvēkiem vairījās kā no vilkiem. Neviens nezināja teikt, no kā viņš bija pārticis visus šos mēnešus.

Viņš būtu aizgājis pilnīgi bojā, ja nebūtu šo trušu. Viņi taču bija Marisjas lolojums, tāpēc arī, kad tie cits pēc cita sāka sprāgt nost, Kropa atjēdzās. Viņš sāka nest tiem barību, rūpēties un sargāt tos kā acuraugu. Tagad viņam vismaz bija kāda nodarbošanās, un tas viņu paglāba. Miksas krusttēvs teica, ka pats ļaunākais ir tad, ja cilvēkam nav ko darīt un viņš paliek viens pats ar savām domām. Tā Kropa sāka kustēties, parādīties cilvēkos un pamazītēm atguvās.

Un tad ciema vecākais izrūpēja viņam sarga vietu Viļčkovas ciema padomē.

Kad Miksa bija beidzis stāstīt, Batura saviļņots vēl ilgi klusēja. Beidzot iejautājās:

—    Bet tie zēni?

—    Nu … pēc tam noteikti nožēloja. Viņi taču negribēja, lai Marisja nomirst. Tikai tāpat. .. izpeldināt… Bet daži no viņiem vēl tagad plosās. Droši vien būsi dzirdējis par Ļevu?

—    Bet tas kroplis, tas Jendreks?

—     Marisja viņu izglāba. Paslimoja, bet izgāja sveikā. Tagad viņa šeit nav, esot aizbraucis ar māti kaut kur uz Rietumu zemēm.

Atlikušo ceļu zēni nogāja klusēdami.

Tikai tad, kad viņi vēra skolas vārtiņus, Miksa ierunājās:

—    Vai tagad saproti, kādēļ Kropa tā necieš zēnus?

Skolas pagalmā vēl neviena nebija. Tikai pie ogļu kaudzes

lēni līkāja Krppa. Viņš bēra tās spainī un, stenēdams no piepūles, nesa uz šķūni.

Zēni apstājās un vērīgi ar skatienu viņam sekoja. Kropa izlikās, ka neredz zēnus, taču šad un tad sāniski pameta uz viņiem drūmu skatienu.

Sāka lasīties kopā ciema padomes darbinieki. Kā pēdējais nosalis atdipināja Kupšča. Šodien viņš pirmo reiz bija uzlicis ādas cepuri. Apstājās pie Kropas un berzēja rokas …

—    Ziema tuvojas, mīļais. Naktī bija salna. Vai krāsnis izkurinātas, Kropa?

—    Izkurinātas, — norūca sargs, nepārtraukdams darbu.

Kupšča sakārtoja savu ādas cepuri un, zēnu skatienu pavadīts, raiti aizsoļoja uz kantori. Nebija aizritējušas ne divas minūtes, kad pēkšņi ar troksni atsprāga ciema padomes logi un pa tiem sāka velties ārā brūngani dūmu kamoli. Starp tiem parādījās pana Kupščas kailais pakausis.

—     Pan Kropa! Kas te notiek ar tām krāsnīm, pie deviņiem velniem! Kūpina kā simt nelabo! Skrieniet ātrāk šurp!

Kropa nolamājās zem deguna, ar troksni nolika spaini un aizčāpoja uz kantori.

Batura iekoda lūpā un pameta skatienu visapkārt.

—    Klausies, tu, iztaisīsim viņam joku, — viņš čukstēja Miksam.

Miksa sarauca uzacis.

—    Nu, ko tu tā skaties? — Batura iesmējās. — Ņem spaini.

—    Ko tu gribi darīt? — jautāja Miksa, vēl vairāk nobijies.

—    Nu nebaidies taču! Ņem, ka tev saka!

Miksa, neuzticīgi skatīdamies uz Baturu, paņēma spaini. Tikmēr Batura, pūzdams un elsdams no piepūles, aiznesa ogles uz noliktavu un tur izbēra.

—    Lūk, šitādu joku! — viņš iesmējās, atglauzdams ar nomūrēto roku matu cekulu. — Nu, kā tev tas patīk?

Miksa izbrīnā ieplēta acis.

—    Nu …

Viņi aizdrāza atpakaļ ar tukšiem spaiņiem un atkal saka tanīs lādēt ogles.

Tā viņi veica kādus desmit reisus. Lai būtu vieglāk, zēni zem spaiņa roktura pabāza stipru nūju. Tagad viņi vienu spaini nesa pa diviem.

Zēni nezin kuro reizi bēra ogles noliktavā, kad pagalmā iznāca Kropa. Viņš uzreiz pamanīja, ka nav viena spaiņa, bet ogļu kļuvis manāmi mazāk.

Brīdi viņš apmulsis lūkojās visapkārt, it kā negribēdams ticēt pats savām acīm, bet tad sāka kliegt, ka zagļi nozaguši ogles. No kantora ar Kupšču priekšgalā satraukti izskrēja darbinieki. Sākās skraidīšana pa pagalmu un šoseju …

Abi zēni pieplaka pie noliktavas sienas . . . Vēlāk viņi paši nesaprata, kas viņus bija turējis uz vietas.

Tikmēr pagalmā sanāca aizvien vairāk zēnu un meiteņu, kas ieradās uz stundām. Viņi stāvēja un ziņkārīgi klausījās.

—    Pagaidiet… pagaidiet… tas taču nav iespējams! Kas gan varētu paņemt tik daudz ogļu? Ar ratiem taču nepiebrauca un neiekrāva, — Kupšča mierināja uztraukto sargu.

—    Šeit divi grozījās .. . Kaut ko okšķerēja.

—   Vai jūs neredzējāt, — Kupšča griezās pie skolēniem, — ka kāds būtu nesis ogles pa sādžu?

—    Nē, nevienu neredzējām.

—    Un tos zēnus … nu, kā viņus sauca?

—    Batura un Miksa, — Kropa pateica priekšā.

—    Jā, pareizi. Vai Baturu un Miksu arī neredzējāt?

Zēni noraidoši papurināja galvu. Nē, viņi nebija redzējuši.

—   Pārmeklējiet nu, tēv, pagalmu, — Kupšča sacīja Kropam.

Kropa pilnīgi bezcerīgi sāka apstaigāt visus pagalma kaktus. Beidzot viņš nozuda šķūnī.

Drīz no turienes atplūda kaut kādas aizdomīgas balsis, ogļu bēršanas troksnis, spaiņa šķindoņa, bet pēc mirkļa parādījās Kropa, lēni vezdams aiz sevis nosmulētos vaininiekus.

—    Nu, ko viņi darīja? — Kupšča skarbi jautāja.

—   Nesa uz šķūnīti, — Kropa paskaidroja, nepaceldams acis no zemes.

Kupšča pārsteigumā ieplēta muti.

—   Ko-o, uz šķūni? Nekā nesaprotu. Nu, kāpēc jūs nesāt tās ogles?

Zēni klusēja, netīrajām rokām slaucīdami degunus. Ja varētu, viņi labprāt ielīstu zemē. Tāds kauns! Visu darbinieku un biedru acu priekšā!

Kupšča paraustīja plecus un, grozīdams galvu, gāja prom. Viņam steidzīgi sekoja pārējie darbinieki, uzjautrināti atskatīdamies uz zēniem. Pēdējais no viņiem parādīja Kropam pulksteni. Bet, redzēdams, ka Kropa vēl aizvien nekustas, viņš iesaucās:

—    Ei pan Kropa, jau astoņi!

Nolaidis galvu, Kropa aizčāpoja uz savu kambarīti, sadabūja zvanu un, skatīdamies zēniem uz kājām, sāka iezvanīt stundu. Zvanīja viņš ilgi, ilgāk nekā parasti.

Miksa un Batura pat nepaguva nomazgāties, kad uz kāpnēm, precīzi kā vienmēr, parādījās Steļmahs. Viņi apslaucījās kaut kā pa roku galam un, slēpdami sejas, pieklupa pie pēdējiem soliem. Zēnus pavadīja zobgalības, jautājumi un jautras piezīmes. Ziņkārība bija vēl jo lielāka tādēļ, ka neviens nesaprata, kas īsti bija noticis.

Sākās stunda.

Kā trešo pēc kārtas pans Steļmabs atbildēt izsauca Baturu.

—   Kā, vai Baturas nav? — viņš jautāja, neredzēdams Baturu tā parastajā vietā.

Batura piecēlās, bolīdams baltos redzokļus, un sāka kaut ko purkšēt.

Steļmahs pagriezās pret viņu un apstulba.

—    Kas tad tas? Vai tas esi tu, Batura?

—    Jā, es, skolotāj.

—    Kas tie atkal par jokiem! Pēc kā tu izskaties!

—    Tie nav joki, skolotāj, es tikai nomūrējos.

—    Vai, kāds sušķis! Pirmo reizi dzīvē redzu kaut ko tādu! Batura, Batura, un es tevi turēju par tīrīgu zēnu! Marš, mazgāties!

Batura aizčāpoja uz «sanitāro stūrīti». Bet meitenes tūlīt sacēla troksni. Lai nemēģinot slaucīties! Skaists gan pēc tam izskatītos dvielis!

—    Ko tad lai es daru?

Batura bezpalīdzīgi raudzījās apkārt, bet no sejas tecēja ūdens, beidzot kāds iežēlojās un iedeva viņam kabatas drāniņu .. .

Nomierinājis skolniekus, Steļmahs atkal ķērās pie vielas atprasīšanas. Miksa ar trīsošu sirdi slēpās aiz biedru mugurām. Cik labi ir sēdēt pēdējā solā! Var būt, ka izdosies? Kaut tikai viņu nenodotu! Un kāpēc viņiem jāskatās atpakaļ? O johaidi, Steļmahs jau pamanīja. Nāk šurp . ..

—    Kādēļ tu tā slēpies, Miksa? Piecelies! Ko? Tu arī? — skolotājs ar šausmām lūkojās uz zēnu. — Lūdzu piecelties, kuriem vēl netīras sejas! — skolotājs sacīja, acīm pārslīdēdams visai klasei.

Par laimi, vairāk netīreļu nebija.

Steļmahs atgādināja skolēniem, ka nepieciešams ievērot ķermeņa higiēnu, brīdināja, ka tagad biežāk nekā līdz šim tiks pārbaudīta katra skolēna tīrība, un beidzot lika Baturam un Miksam atgriezties savās vietās.

Batura atbalstīja rokās sāpošo galvu. «Tomēr taisīt labus jokus ir grūtāk nekā sliktus,» viņš domāja, morāli sadragāts.

—    Mums, brālīt, nav treniņa, — Miksa viņu mierināja.

«Nē, gluži vienkārši liktenis sazvērējies pret labiem cilvēkiem,» Batura domāja ar rūgtumu. «Ek, kaut visu to! . .. Tāds kauns! Rau, tur Karļiks čukst kaut ko Viktoram. Muļķi! Ja viņi zinātu patiesību!»

Taisnību sakot Batura jau vakar bija nolēmis spēlēt atklātu spēli. Viņš izstāstīs Karļikam par Kropu, bet Karļiks lai pastāsta par Boļeslavecu! Pašreizējā stāvoklī pastāvēt divām grupām nav nekādas nozīmes. Kropas lieta ir galīgi noskaidrota. Tagad jāsakopo spēki un jāķeras pie īstā diversanta.

Batura izplēsa no burtnīcas lapu un ķērās pie rakstīšanas.

Vairākas reizes pārrediģējis rakstīto, viņš pa klases pasta nosūtīja Karļikam sekojoša satura vēstuli:

«Man ar tevi vienatnē jāparunā par svarīgu jautājumu. Starpbrīdī atnāc aiz malkas šķūņa.»

Karļiks izlasīja vēstuli un noglabāja kabatā. Bet, tiklīdz starpbrīdī viņš^'bija izgājis pagalmā, pie viņa pieklupa Goļa un sāka tarkšķēt. Viss starpbrīdis aizritēja, pārspriežot operāciju «BM». Bet sadrūmušais Batura tikmēr veltīgi gaidīja aiz malkas šķūņa. Beidzot viņš izlīda no turienes un ieraudzīja, ka Karļiks tērzē ar Goļu. No pazemojuma Batura iekoda sev lūpā. Uzpūtīgi kļuvuši. Pat runāt negrib! . ..

Miksa, ieraudzījis Baturu, satraukts pieskrēja pie viņa.

— Atkal saostījās ar Goļu! — viņš čukstēja, rādīdams uz karliešiem. — Grib ievilkt viņu savā grupā, vai?

Krietnas divas stundas Batura cīnījās pats ar sevi. Iet pie Karļika vai neiet? Runāt vai nerunāt? Vai vispār ir nozīme vest sarunas ar tādu uzpūtīgu burbuli, kas norunātās apspriedes vietā visu starpbrīdi tarkšķ ar Goļu? Viņš tīšām neatnāca. Gribēja pazemot Baturu. Lakstiņbanāns! Stulbenis tāds! Lielības desa! Grabulis! Laikam iedomājies, ka Baturam viņš ļoti vajadzīgs. Batura ar viņu nepārmītu ne pušplēsta vārdiņa, ja nebūtu tā svarīgā jautājuma. Tikai sakarā ar šo jautājumu Batura grib runāt, bet citādi Rudņoks viņam — tukša vieta. Kad operācija tiks pabeigta, viņš vispār ar Karļiku neielaidīsies nekādās darīšanās. Jā! Bet galu galā Baturam nav ko ar viņu runāt. Neatnāca — nevajaga ar! Viņi paši uz savu roku ķersies pie Boļeslaveca. Lai nu kā — Baturam sirdsapziņa pilnīgi tīra.

Taču dabas zinību stundā, kamēr Gondera vēl nebija ieradies, Batura, sakodis zobus, piesēdās blakus Karļikam.

Karļiks, kas tanī brīdī sarunājās ar Miksu, apgriezās un, ieraudzījis Baturu, izbrīnā sarauca uzacis. Antekam šķita, ka Karļiks zobgalīgi pasmaida.

—   Sveicināti, priekšsēdētāj! Kam man jāpateicas par godu tik retam apciemojumam? — Rudņoks sacīja izmeklēti laipni. ^

—    Tev bija jāatnāk uz sarunām, — Batura nosarcis rūca.

—    A … tā zīmīte, — Karļiks gausi izvilka no kabatas saņurcītu papīrīti. — Pavisam aizmirsu. Tas ir .. . pat neaizmiršu, tikai… tikai mani aizkavēja svarīga apspriede.

—    Nemuļķojies! Runā kā cilvēks! Bet, ja negribi runāt, tad uzreiz tā arī pasaki! — Batura iešņācās.

—    Ko tev vajag? — Karļiks asi jautāja.

—   Mēs noskaidrojām, ka Kropa nav spiegs, — Batura sāka klusinātā balsī.

Samiedzis acis, Karļiks skatījās uz viņu, zobgalīgi smaidīdams.

—    Pateicos, ka paziņoji man par to, — viņš noteica caur zobiem. — Starp citu, es jau to sen zināju, — viņš nevērīgi piemetināja.

Baturam trakoti gribējās iekraut Karļikam pliķi. Taču viņš savaldījās un turpināja klusinātā balsī:

—   Viņš nav spiegs, bet mēs uzzinājām par viņu ļoti ļoti interesantas lietas … tu pat iedomāties nevari.

—    E, nelej nu, kas tad tur var būt interesants?

—   Klausies, es tev visu izstāstīšu, bet tu pēc tam pastāstīsi par_Boļeslavecu, piekriti?

—    Are, kur suns aprakts, — Karļiks iesmējās, — tu gribi paķert mani uz āķi. Šinī dīķī bebru nav. Vajadzēja darboties kopā ar mums, bet tagad … tā jums vajag. Pārsprāgstiet no ziņkārības! Nekā jums nesacīsim.

Batura piesarka.

—    Te nav runas par mūsu ziņkārību .. . mēs tikai lietas labad … — viņš izdvesa. — Tā kā Kropa nav spiegs, mums jāpieliek visi spēki, lai izsekotu Boļeslavecu. Tāpēc .. . tāpēc mēs gribam darboties kopā ar jums.

Karļiks pasmaidīja, bet tad strupi atcirta:

—    Nē!

Batura līdz asinīm iekoda lūpā.

—    Tev nav tiesību pretoties.

—    Ir.

—    Interesanti, kādas tad.

—   Tādas, ka jūs esat nejēgas un neesat piemēroti nopietnam darbam.

—    Kā tu iedrošinies? …

—    Un kā tu iedrošinies griezties pie manis ar kaut ko tamlīdzīgu? Toreiz jūs pamētāt mūs vienus. Aizlaidāties! Izsmējāt mūs par Boļeslavecu. Bet tagad . ..

—    Es nemaz arī nebūtu nācis pie tevis, bet jautājums ir pārāk nopietns, saproti taču. Es uzskatu, ka spiega notveršana ir daudz svarīgāka par visiem pašlepnumiem, dusmām un kaunu.

—    Par spiegu tu neuztraucies. Arī bez jums notversim. Jūs mums tikai traucētu, — Karļiks augstprātīgi atbildēja.

Tanī mirklī klasē ienāca Gondera, un Baturam vajadzēja laisties Uz savu vietu.

Tūlīt pēc stundas beigām pie Karļika pieskrēja Viktors un Stahurka. Viņi gribēja zināt, ko sacījis Batura. Vienaldzīgā un garlaikotā balsī Karļiks atstāstīja sarunu.

—    Labi tu viņu atšuvi, — Viktors pamāja ar galvu. — Citādi mums atkal vajadzētu noņemties ar tiem salašņām. Ar Miksu un Joņecu? Nekad! — viņš atriebīgi piebilda.

—    Es gan domāju, — pēc brīža sacīja Stahurka, — ka pašu Baturu varētu pieņemt. Viņš nemaz nav slikts un reizēm viņam rodas labas idejas … turklāt viņš ir stiprs. Viņš mums noderētu …

Karļiks raudzījās grīdā. Īstenībā viņam nekas nebija pretim pieņemt Baturu … Viņš pat būtu pateicis to Baturam, bet tikai sākumā gribēja viņu mazliet pakaitināt. Karļiks itin labi atceras, ka toreiz zobojās tikai Miksa ar Joņecu un tikai viņi negribēja dzīt pēdas Boļeslavecam. Batura izturējās pieklājīgi. Tikai vēlāk viņi mazliet saķērās par grupu nosaukumu, taču tas sīkums. Nē, pret Baturu viņiem nav nekādu lielu pretenziju. Turklāt redzams, ka viņš ir atklāts un viņam patiešām rūp operācijas liktenis. Nekaunējās pirmais pastiept roku. Nezin vai Karļiks, būdams viņa vietā, spētu to izdarīt.

Iztulkodams Karļika klusēšanu kā pretošanos, Stahurka piemetināja:

—    Turklāt… turklāt viņam ir binoklis.

Karļiks pamāja ar galvu. Jā, binoklis būtu ļoti noderīgs.

—   Labi, — viņš sacīja, — pieņemsim Baturu, bet vispirms lai paraksta saistību, ka viņš nekomandēs mūs.

Stahurka iepriecināts aizdrāza pie Baturas. Viņš sastapa to klasē, kaut ko drūmi rakstot biezā burtnīcā. Ieraudzījis Jasju, Batura strauji aizvēra burtnīcu.

—   Antek, nāc! — Stahurka elsa. — Nolēmām tevi pieņemt.

Batura aizdomīgi noklepojās.

—    Kaut kādi pekstiņi.

—    Nekādi pekstiņi, kad es tev saku!

Batura smagi piecēlās. Aiz malkas šķūņa gaidīja karlieši.

—    Tevi mēs pieņemam, — Karļiks aprauti sacīja.

Batura sarauca uzacis.

—    Kā — «mani»? Jūs pieņemat visu grupu. Tas nozīmē — | ka mēs apvienojamies.

i Karļiks noraidoši papurināja galvu.

—    Mēs pieņemam vienīgi tevi.

—    Bet kā tad ar Miksu, Joņecu un Krizu?

—    Nezinu. Vari viņus demobilizēt.

—   Mums tikai tu esi vajadzīgs, — Stahurka smaidīdams piemetināja.

Batura sarauca pieri. Kaut kur sirds dziļumos tas patīkami glaimoja viņa godkārībai. To nevar noliegt. Bet kas ar pārējiem? Taisnība jau ir, ka tas nešpetnis Miksa ne vienu reizi vien bija sariebis viņam līdz kaklam … Bet vai viņš drīkst viņus tā pamest?

—   Es … es runāju par visu grupu, — Batura sacīja aizsmakušā balsī.

—    Mums salašņas nav vajadzīgi, — Karļiks lietišķi sacīja. — Tu pats teici, ka pirmajā vietā ir lieta. Bet viņi mums tikai traucētu.

—    Neapvaino manus ļaudis! — Batura pietvīkdams rūca.

—    Kāda tev daļa gar viņiem?

—   Nevaru, — Batura dvesa, — tā būtu nodevība. Vienalga, kādi viņi ir, bet strādājām kopā. Vai nu pieņemiet visus, vai nevienu.

—    Kā vēlies, — Karļiks aizskarts sacīja. — Es jau teicu — vienīgi tevi.

—   Nu tad ne! — Batura sakoda zobus un apsviedās uz papēža.

Pagalma vidū pie viņa piegāja Joņecs.

—    Ko viņi no tevis gribēja?

—   Neko, — Batura atburkšķēja. — Neizklīstiet pēc stundām!

XXX nodaļa Karliešiem pa pēdām. Taktisks manevrs. Slazdā

Ar roku, kurā bija binoklis, Batura notrausa pirmo lietus lāsi, kas nokrita viņam uz pieres. Kaut tikai atkal negāztu! Batura nobažījies raudzījās uz pelēkajiem mākoņiem, kas traucās pa nemīlīgajām, rudenīgajām debesīm. Atkal velns kūpina Vilku kalnā. Pa kalna virsotni lien miglas mākuļi. Ja tie nolāpītie karlieši nepasteigsies, gāzenis var aizdzīt viņu no novērošanas posteņa. Batura jāteniski sēdēja uz pusnokaltušas bumbieres zara un vēroja Osuha sētu.

Jau kopš laba brīža četras personas tur bija sākušas noslēpumaini rīkoties. Osuha acīm redzot nav mājās, jo tās rīkojas pilnīgi brīvi. Patiešām. Rīt taču visu svēto diena. Vecais droši vien pušķo kapus.

Uzmanību, tur atkal kaut kas notiek. Četras aizdomīgās personas zagšus atstāj pagalmu. Divas kaut ko nes uz muguras. Uz koka kūļājas kaut kāds noslēpumains vīstoklis. Viņi atskatās, taču neredz acis, kas seko viņiem no zaru biezokņa. Drīz viņus aizslēpj koki.

Batura nolēca no bumbieres.

—   Soļos! Karlieši sakustējušies. Kriza, ej izlūko! — Batura rīkoja. — Cjapa lai paliek šeit.

Kucēns' kā pelēks kamols smilkstēdams vēlās pakaļ Krizam, pret kuru izjuta sevišķu simpātiju. Batura saķēra to un pielika tam pie ačelēm binokli.

—    Nu . .. nu . .. nomierinies, vērosim abi kopā.

Pēc brītiņa Kriza atnesa ziņojumu, kas apstiprināja Baturas aizdomas.

—   Izgāja ar kaut kādu noslēpumainu paku … Viņiem līdzi ir arī Goļa.

—    Virziens?

Kriza brīdi vilcinājās.

—    Uz Vilku kalnu.

—    Melo!?

—    Goda vārds … es pats brīnos.

—   Tātad viņi neiet uz veco būdu? Aizdomīgi. Vai runāja kaut ko?

—    Es nedzirdēju.

—    Sekojam viņiem! Izlūks būs Miksa.

Izgājuši cauri sādžai, karlieši tūlīt nogriezās uz kalna pusi un, krūmu apslēpti, lavījās gar kalna pakāji. Priekšgalā soļoja Goļa, aiz viņa dipināja Stopa un Stahurka, nesdami uz nūjas apgādi, bet gājienu noslēdza Karļiks, vērīgi klausīdamies katrā troksnītī. Viņš ar nolūku palika iepakaļis. Bija gaidāms, ka pēc vakardienas sarunas Batura gribēs izsekot viņus, un nav patīkami just, ka visu laiku kāds min uz papēžiem. Tāds tips ir ar mieru kaitēt pašas kaitēšanas dēļ. Tādēļ Karļiks vērīgi raudzījās apkārt. Vairākas reizes viņam pat likās, ka dzird aiz muguras lūstošu zariņu troksni, taču neviena neredzēja.

Pēkšņi viņš nekustīgi sastinga. Skaidri jo skaidri bija dzirdama kucēna riešana — tāda sīciņa. Karļiks palūkojās atpakaļ, un viņam šķita, ka aiz krūma pavīdēja kāda galva. Viņš panāca biedrus.

—    Mums kāds seko, — viņš čukstēja, — mūs izspiego.

Zēni aizdomīgi atskatījās.

—    Tas noteikti ir Batura. Cjapa viņus nodeva. Es dzirdēju riešanu.

Goļa gribēja atgriezties un, kā viņš teica, «pārlauzt kādam astes kaulu», taču Karļikam izdevās viņu pārliecināt, ka tas neatbilst izlūkotāju darba stilam.

—   Liecies mierā, labāk apvedīsim viņus ap stūri. Tad tikai tu redzēsi, kādi viņiem būs ģīmji.

—    Kā tu to gribi izdarīt?

—    Jūs iesiet tālāk, bet es nogriezīšos pa kreisi un vadāšu viņus kā antiņus pa mežu tik ilgi, cik vien varēšu, bet vēlāk pacentīšos atrauties no viņiem un pievienošos jums.

Plāns visiem šķita vienkāršs, asprātīgs un indīgs. Pieņemts tika vienprātīgi.

—   Nu tad gaidiet mani pie šahtas, — Karļiks sacīja, — bet tagad piesit pēdu!

—    Labs ir.

Kad grupa bija nozudusi aiz likuma, Karļiks sāka skaļi sarunāties pats ar sevi. Te viņš attēloja spiedzošo Goļas balsi, te — Viktora rūcošo. To darīdams, viņš no visas sirds apmētāja kropiešus visapvainojošākiem apzīmējumiem. Viņš ar nolūku palēnināja gaitu, tādējādi dodot iespēju savai grupai atrauties no sekotājiem, bet pēc tam, nemitēdamies skaļi sarunāties ar sevi, nogriezās uz otru pusi, mežiņa virzienā.

Batura deva kropiešiem zīmi apstāties.

—    Vai dzirdat, kā izrunājas? — viņš ausīdamies čukstēja.

—    Droši vien strīdas.

—    Nē … runā kaut ko par mums.

Zēni sasprindzināja dzirdi, un pēc brīža viņu sejas izstiepās. Karliešu sarunu temats bija ne visai cildenās .kropiešu īpašības.

—    Batura ir bailīgāks par zaķi, — sacīja viena balss.

—   Es redzēju, kā viņš nobijās no blusas, kad tā viņam uzmina uz varžacs, — sacīja otrs.

—    Vispār viņi visi ir diega dvēseles.

—    Bet Miksa pats lielākais.

—    Ambīļi!

—    Biezpiena ģīmji!

—    Pitekantropi!

—    Noslaucīt no zemes virsas pinkšķulīgo kropiešu cilti!

Batura šņāca no dusmām. Viņam bija liela vēlēšanās aizmirst, ka ir izlūks, un atmaksāt par šiem noniecinājumiem. Miksa un Joņecs tikai gaidīja viņa mājienu. Taču svarīgās lietas labad Batura nolēma upurēt savu personīgo godu un atturēja biedrus no cēlā sašutuma izpausmēm.

—    Atmaksāsim vēlāk, bet tagad labāk sekosim pa pēdām.

—   Skat, kur viņi nogriežas. Iznāk, ka viņi neiet uz raktuvi? — Miksa brīnījās.

Batura apstājās. Patiešām, balsis skaidri bija dzirdamas pa kreisi no taciņas. Lai nepazaudētu pēdas, viņi žigli devās tanī virzienā un iegāja mežiņa dziļumā. Miksa kā izlūks gāja pirmais. Ceļš bija grūts. Vajadzēja spraukties cauri biezai, dzelkšņainai saaudzei. Karlieši bija izvēlējušies kaut kādu ļoti dīvainu, sarežģītu maršrutu.

Pēc minūtēm desmit Miksa apstājās pilnīgā nesaprašanā.

—   Kas tas par velnu? Man liekas, ka mēs mīdāmies visu laiku uz vietas.

—    Kā tad tu mūs ved? — Batura noguris dusmīgi atsaucās.

—   Vedu labi, tieši pa pēdām. Bet nav mana vaina, ka viņiem sācis griezties.

—    Tu uzmani, ka viņi nepiesien mums bumbas.

Pēc šīs īsās domu izmaiņas zēni gribēja doties uz priekšu.

Taču Miksa veltīgi sasprindzināja dzirdi un redzi. No karliešiem nebija ne vēsts. Beiguši savu sparīgo sarunu, viņi gluži neizprotamā kārtā bija izgaisuši.

—   Pazuduši, es viņus neredzu, — Miksa bezpalīdzīgi nomurmināja, — bet vēl pirms minūtes dzirdēju tā putniņa, Karļika balsi.

—    Stulbeni, tu esi nozaudējis pēdas!

—    Bet kur Cjapa?

—    Cjapas nav!

—    Acīm redzot aizgājis kopā ar viņiem.

Veselu stundas ceturksni viņi meklēja pēdas. Beidzot Miksa uz mitras smilts atrada viena cilvēka pēdas.

—   Tās ir Karļika zābaku pēdas. Bet kāpēc tikai viņa viena? Viņi taču gāja visi kopā.

Drūmi klusēdams, Batura pētīja pēdu virzienu.

—    Idioti mēs esam! Skaidrs, ka viņi iet uz šahtu.

—    Bet kāpēc viņi tā cilpoja?

—    Tas bija taktisks manevrs, stulbeni!

Atrāvies no sekotājiem, Karļiks, cik tik jaudas, drāzās uz vecajām akmeņlauztuvēm. Viņš bija jau pusceļā, kad pamanīja, ka viņam zem kājām kaut kas pinas. Sev par lielu brīnumu, Karļiks pazina Cjapu. Sākumā viņš gribēja aizdzīt to prom, taču izrādījās, ka tas nemaz nav tik viegli izdarāms. Kucēns smilkstēdams atgriezās pie viņa. Galu galā Karļiks atstāja Cjapu mierā, jo viņam ienāca prātā doma, ka aizdzītais kucēns varētu uzvest kropiešus uz viņu pēdām.

Tuvojoties akmeņlauztuvēm, viņš ieraudzīja, ka no Vecās šahtas atveres viņam kāds māj ar roku. Karļiks atviegloti nopūtās. Kalnraču, redzams, vairs nav. Tātad viss kārtībā.

Biedri bija jau pārģērbušies un lampa iededzināta. Pirmajā mirklī Karļiks pat nepazina Goļu. Tēva lietus mētelī ar kapuci un apsējies ar striķi, viņš izskatījās kā īsts viduslaiku

mūks. Arī Viktoram, ko bija izmācījusi pirmā ekspedīcija, uz galvas bija kapuce. Tā bija sarkanzaļi rūtaina, nepārprotami — sieviešu. Acīm redzot viņš to bija nopogājis no māsas lietus mēteļa.

Zēni Karļiku apbēra ar jautājumiem.

—    Nu, kā tev gāja? Izdevās apvest ap stūri? Kā tu aizpeldēji no viņiem?

—    Pavisam vienkārši, — pasmaidīja Karļiks, izstaipīdams gumijas zābakus. — Viņi griezās un griezās uz riņķi, līdz apstājās kā apstulbuši. Dzirdu — šie strīdas, izmantoju to un — aidā, prom!

Tā viņi būtu tērgājuši vēl ilgāk, taču Goļa satraukts skubināja:

—    Nu, puikas, mudīgāk, mudīgāk, nav vaļas!

Kad Karļiks, ziņkārības dzīts, pēdējo reiz palūkojās ārā, Baturas grupa vēl nebija redzama. Spēcīgs lietus mazgāja sarkanīgās klintis.

«Nepietiek, ka viņi pazaudēja pēdas, piedevām vēl izmirks kā žurkas,» viņš ar gandarījumu nodomāja.

Lieliskā noskaņojumā karlieši devās lejup pa slīpni. Sunēns smilkstēdams grozījās viņiem pie kājām. Redzams —

baidījās no tumsas un ūdens. Taču pēc kāda laika viņš samierinājās ar jaunajiem apstākļiem un sāka pat apostīt sienas. Goļa nolūkojās viņā ar atzinību.

— Sugas suns, — viņš sacīja Stahurkam.

Slīpne bija izcirsta skaidrā klintī. Tā bija ap divus metrus augsta, jo pat Goļa, kad izstiepa roku, tik tikko varēja sasniegt griestus. Ja nebijis ūdens, kāpšana būtu tīri ciešama, jo arī ceļš veda slīpi lejup. Visapkārt viss spīdēja no mitruma, pa sienām šur tur tecēja ūdens urdziņas, bet kaut kur no augšas pilēja tieši uz deguna. Tikai kapucieši — Goļa un Viktors — nelikās no tā traucēties.

Ik pa gabalam ceļā pagadījās milzenīgi bluķi — slideni, ūdens izskaloti. Kādreiz — varbūt pirms gadu simtiem — tie bija atrāvušies no velves un tā arī palikuši guļam. «Kas zina, vai ar katru no tiem nav saistīts kāds traģisks notikums ., .» Karļiks domāja. «Maļinovskis apgalvo, ka agrāk kalnraču darbs bijis ļoti bīstams. Katastrofas un nelaimes gadījumi bijuši gluži parasta parādība.»

Paši negribēdami, zēni šad tad pameta skatienu augšup: vai tikai nedraud kādas briesmas?'Ģeogrāfijā viņi bija mācījušies par eroziju: par to, kā ūdens un gaiss sadēdē klintis. Pēc tam šāds bluķis tad karājas virs ejas un gaida, kad ies kāds garām. Pietiek ar vismazāko satricinājumu, kas rodas, ejot cilvēkam, lai bluķis atrautos. Nebūtu nekāds brīnums, ja arī viņiem tā gadītos. Šīs iespējas satraukts, Stahurka tik cītīgi raudzījās augšup, ka paklupa un līdz ceļiem iekrita kādā bedrē, kas bija pilna ar ūdeni. Ūdens iesmēlās gumijas zābakos, un turklāt Stahurka uzdauzīja sev punu. Tad jau tomēr labāk skatīties zem kājām. Ejas pamatne kļuva aizvien nelīdzenāka un zem ūdens slēpa nodevīgas lamatas. Gar sienām strauji plūstošās ūdens tērcītes vietvietām izplūda visas ejas platumā, un tad zēniem nācās brist pa ūdeni līdz ceļiem.

Cjapa visiem sagādāja pārsteigumu. Par spīti savam īsajam kucēna mūžam un acīm redzamam pretīgumam pret aukstu peldi, viņš lieliski tika galā ar visām ekspedīcijas grūtībām. Kad ceļu aizšķērsoja kāda lielāka palts, ko nebija iespējams apiet, viņš sākumā izmisīgi smilkstēja, bet, redzēdams, ka visi dodas ūdenī, bezprātīgā drosmē metās šinī «putojošā straumē» un, skaļu uzmudinājuma saucienu pavadīts, pārpeldēja to.

Taču drīz vīen zēniem sāka apnikt nemitīgā cīņa ar ūdeni. Tas bija interesanti pirmās piecas minūtes, bet nevar taču tā mocīties visu ceļu … Jo vairāk tāpēc, ka nekas nenorādijaf ka stāvoklis uzlabotos. Tieši pretēji. Jo dziļāk viņi kāpa, jo vairāk bija ūdens. Kaut kur tuvumā varēja dzirdēt šausmīgu šņākoņu un dārdoņu, itin kā tur būtu dzirnavas vai vismaz ūdenskritums.

Reizē ar nogurumu zēni sāka šaubīties par operācijas «BM» veiksmi.

—    Ja jau tur visur ir tik daudz ūdens, tad tava bumba būs aizpeldējusi dievs zina cik tālu, — Karļiks sacīja Goļam.

—    Vajadzēja paņemt līdzi laiviņu. Nav zināms, vai tur visur var izbrist.

—    Neuztraucies, Goļa ir lielisks peldētājs … viņš izpeldēs, — Viktors jokojās.

Taču tas bija karātavu joks. Goļa sadrūma un aizvien dziļāk ierāvās savā mūka tērpā. No kapuces apakšas rēgojās tikai nozilējis degungals.

Pēc vairāk nekā pusstundas grūtā ceļa zēni nonāca līdz «pīlāram». Tā Karļiks nosauca vietu, kur eja izplētās plašā alā. Alas pamatne ar savu veidu atgādināja milzīgu piltuvi. Tās centrā melno ja iekšējās šahtas caurums, kurā šņākdama un krākdama vēlās ūdens šalts. Lūk, šo troksni viņi bija dzirdējuši.

—    Pilnīgi kā ūdenskritums, — sacīja Goļa, ziņkārīgi pabāzdams degunu no kapuces apakšas.

—    Vai tā raktuve, kur strādā, arī ir tikpat slapja? — Stahurka jautāja.

—    Tur visu laiku darbojas ūdenssūkņi, — Karļiks paskaidroja. — Bez sūkņiem tur droši vien izskatītos vēl bēdīgāk. Šteigers Maļinovskis apgalvo, ka mūsu raktuves niknākais ienaidnieks ir ūdens. Kaut kur tepat tuvumā esot apakšzemes ezers.

Viktors tuvojās šahtai un ielūkojās, vai tur ir trepes. Bija. Laternas gaismā atbaidoši mirdzēja tās slidenie šķērši, kas, likās, ved … bezdibenī.

—    Brrr … un mums tur jākāpj? — Goļa nodrebinājās. — Vēl nepatīkamāk kā akā, jo šeit ūdens līst uz galvas.

—    Tev savā lietus mētelī gan nebūtu ko žēloties, bet mēs?

—    Izmirksim caur caurīm, — Stahurka nočukstēja.

—    Tad jau varbūt labāk izģērbties, — Viktors ierosināja.

—    Ar kreklu zobos nebūs visai ērti, — Karļiks pasmaidīja. — Ja kāpsim uzmanīgi, tad ne visai saslapsim. Šahta ir plata.

To sacīdams, viņš pirmais ienira melnajā caurumā.

Starp atsevišķiem šķēršiem bija lielas atstarpes, un kāju vajadzēja stipri pastiept, lai atbalstītos pret nākošo. Nokāptuvi veidoja piecas atsevišķas trepes, kas balstījās pret klints izciļņiem. Visgrūtāk bija pāriet no vienām trepēm uz otrām, jo katras nākošās stāvēja mazliet iesāņis un vajadzēja spert platu soli pa labi vai kreisi. Pirmās divas trepes bija vecas, un tikai vietvietām bija piesisti jauni šķērskoki. Toties trīs apakšējās baltoja no svaigi tēsta koka.

—   Skaiti šķēršus, — Karļiks sacīja Viktoram, kas kāpa aiz viņa, — vēlāk aprēķināsim šahtas dziļumu.

Viktors saskaitīja trīsdesmit piecus kāpienus. Karļikam iznāca trīsdesmit seši.

Apakšā eja sazarojās trīs daļās. Divas nepārprotami gāja augšup, trešā, ļoti slapja, — slīpi lejup.

Nebija nekādu šaubu, ka bumba jāmeklē tieši šinī pēdējā.

Zēni devās tanī ne bez bailēm. .Tā nemodināja uzticību. Eja bija zema, dažviet zēniem pat nācās noliekt galvas. Ūdens plūda visā ejas platumā. Kustēties uz priekšu varēja, tikai ievērojot vislielāko uzmanību, jo vietvietām ūdens sniedzās līdz ceļgaliem un smēlās zābakos. Reizēm zēniem likās, ka kaut kur augšā ticis pārrauts klinšu aizsprosts, kas tur gūstā apakšzemes ezeru, un tā ūdens masas dzenas viņiem pakaļ, lai tos apglabātu šinī akmens slazdā.

—    Cik dziļi mēs atrodamies? — Viktors jautāja.

Ieraudzījis viņa bailēs ieplestās acu zīlītes, Karļiks nevērīgi atmeta ar roku.

—    Kādus piecdesmit metrus, ne vairāk.

—    Kā tu zini?

—   Aprēķināju. Pa augšējo slīpni mēs nolaidāmies metrus divdesmit dziļi. Tad šahta … tās dziļumu viegli aprēķināt pēc trepēm. Es saskaitīju trīsdesmit sešus šķērskokus …

—    Nē, bija trīsdesmit pieci… — Viktors pārlaboja.

—    Tas ir sīkums . .. Šķērši bija ik pa pusmetram … nu, varbūt četrdesmit centimetriem. Iznāk, ka šahta bija kādus piecpadsmit, sešpadsmit metrus dziļa. Tagad pa šo nolādēto eju esam nolaidušies augstākais metrus piecpadsmit.

—   Piecdesmit metrus — tas ir pamatīgs dziļums. Vajadzētu būt jau silti, bet te auksts kā suņa būdā, — ierūcās Goļa, berzēdams ceļgalus.

—    Kādēļ jābūt silti? — Stahurka jautāja.

—    Vai tad tu nezini? Zemeslodes centrā ir tāds karstums, ka akmeņi kūst, bet dzelzs tur peld kā olu kultenis. Sondejs teica, ka, jo dziļāka šahta, jo siltāk. Ērmīgi gan, ka šeit itin kā otrādi, kļūst aizvien vēsāk.

Karļiks nicīgi pasmaidīja.

—    Dumjais, piecdesmit metri — tas taču nieks! Ja tu būtu pieci simti metru dziļumā, tad gan dabūtu pamatīgi pasvīst. Sondejs stāstīja, ka uz katru kilometru zemes dzīlēs temperatūra kāpj par divdesmit grādiem, tas iznāk, ka pieci simti metru dziļumā tā būtu par desmit grādiem augstāka nekā zemes virsū. Šodien ārā mums piecpadsmit grādu, tas nozīmē, ka puskilometra dziļumā jau būtu divdesmit pieci. Pietiktu, ko?

—    Ee, droši vien pasakas. Ja jau tā, tad piecdesmit metru dziļumā vajadzētu būt siltākam vismaz par to vienu grādu, bet te pat dažus grādus aukstāks nekā ārā, virspusē. To mēs. visi jūtam, — Viktors ņurdēja.

—   Tie aprēķini attiecas tikai uz lielākiem dziļumiem, — Karļiks aizstāvējās, — bet šeit ir tā kā parastā pagrabā.

—   Varēji gan to pateikt pirms iziešanas, — Stahurka žēlā balsī noteica.

—    Vai tad es nesacīju, lai tu apģērbies siltāk?

Zēniem sala arī tādēļ, ka zābakos bija ūdens. Tam šļakstot, viņi ar grūtībām brida uz priekšu, taču ne visai vairs cerēja uz iznākumu. Veltīgi Goļa mānīja sevi ar cerībām, ka bumba būs aizķērusies kādā no ūdens virpuļiem, kādi bija redzami ejas līkumos. Bumbas_nekur nebija. Tā viņi bijā jau nogājuši metrus trīssimt. Odens joprojām kāpa. Drīz vien vairs nebija iespējams paiet. Zēni bezpalīdzīgi noraudzījās melnajā, nedzīvajā ūdenī, kas vēlās virs ceļgaliem. Peldēt negribējās nevienam. Pat Goļam ne.

—    Tev laikam vajadzēs atvadīties no bumbas, — Karļiks nežēlīgi sacīja. — Straume to droši vien aiznesusi kaut kur uz šahtas galu.

Sarāvies savā lietus mētelī, Goļa drūmi klusēja.

—   Miksa un Joņecs nopirks jaunu, — viņš beidzot iespiedzās.

Atceļš bija trīsreiz smagāks. Viņi gāja kalnup un pret straumi. Noguruši un pārsaluši zēni beidzot sasniedza šahtu. Sasniedza un … apstājās kā piesaluši pie vietas. Trepju nebija!

Pirmajā mirklī zēni negribēja ticēt savām acīm. Karļiks pacēla lampu augšup. Ne pēdu no trepēm.

—   Varbūt… varbūt mēs esam samainījuši ejas, — Goļa izdvesa.

Taču par kļūdu nevarēja būt ne runas. Tā bija tā pati šahta. No melnās atveres, šķīzdams pret šahtas sienām, ar troksni lija ūdens, bet trīs soļus tālāk virpulī pie liela bluķa griezās dažas skaidas.

—   Kāds noņēmis! — šausmās sastingušām lūpām nočukstēja Karļiks.

—   Kropieši paņēmuši, es jums saku, mums par spīti, — Viktors nobijies sacīja.

—    Vai nu arī kalnrači… — Stahurka izdvesa, — beidza darbu un noņēma. Bet tagad … tagad viņi… uzspridzinās.

Kļuva baisi. Nervozi laizīdams lūpas, Goļa lūkojās biedros bailēs ieplestām acīm. Un pēkšņi viņš iebļāvās šausmīgā, necilvēcīgā balsī:

—    Glābiet! Ļaudis! Glā …

Karļiks metās pie viņa un aizspieda viņam muti.

—    Nebļauj!

—    Kā … kāpēc? … — Goļa stostījās.

—    Un ja nu te apakšā … kāds … ir?

—    Kas?

—    Nu …viņš.

Goļa ķēra ar roku pie mutes. Jauns šausmu vilnis lika ieplesties viņa acu zīlītēm. Karļika vārdi izraisīja tieši pretējas sekas. Nevaldīdams vairs pār sevi, Goļa iekliedzās vēl skaļāk, vēl izmisīgāk:

—    Ļaudis! Ļaudis! . V Trepes! … Glābiet!

Pēc tam viņš pamira klausīdamies … Kapuce noslīdēja uz muguras, slapjie mati lipa pie pieres. Taču nekas nebija dzirdams. Tikai ūdens, sizdamies pret akmeņiem, vienmuļīgi skanēja šinī kapa klusumā.

Goļa atkal gribēja saukt, taču no rīkles izlauzās vienīgi aizsmacis spiedziens. Viņš apklusa un atkal ausījās.

—    Neviena nav… — viņš šļupstēja. — Ko mēs tagad darīsim? … Ak dievs! Ak dievs! … Nu, ko jūs tā stāvat? —

viņš ķērca uz zēniem. — Kliedziet, sauciet… Var but, ka izdzirdēs …

Pēkšņi viņš sastinga, acīm pielipis pie kāda priekšmeta uz sienas. Pārējie sekoja viņa skatienam.

Pie klints ūdenī šūpojās īss balta dēļa gabals. Goļa alkatīgi to pakampa un aplūkoja. Vienā dēļa pusē bija redzams ar zīmuli izdarīts uzraksts.

Karļiks skaļi nolasīja:

«Nožēlojamie krāpnieki un oportūnisti, jūs esat atmaskoti! Jūs nedzenāt pēdas Boļeslavecam, bet gan meklējat bumbu.»

Bet zemāk ar citu roku uzrakstīts:

«Kāpēc jūs noņēmāt pēdējās trepes? Mēs būtu palīdzējuši jums meklēt. Gaidījām jūs veselu stundu, bet ilgāk vairs nav vaļas.

Operatīvā grupa «S—pirmā».»

Zēni izbrīnījušies saskatījās.

—   Ko viņi raksta? — Goļa izdvesa. — Sajukuši, vai? Mēs esot noņēmuši trepes? Nekā nesaprotu!

—    Pagaidi, — Karļiks domīgs norūca, — tas ir ļoti svarīgs fakts, ka viņi tā domā. Viņi raksta, ka augšā gaidījuši veselu stundu, tas iznāk, ka viņi būtu redzējuši, ja kāds tanī laikā būtu noņēmis trepes. Paši viņi arī nav noņēmuši, — Karļiks šausmu pilnām acīm paraudzījās uz Viktoru. — No tā izriet, ka …

—   Ka tas, kas noņēmis trepes, ir šeit… apakšā, — Viktors nočukstēja.

Zēni satraukti pavērās apkārt, taču bez ūdens čalas nekas cits nebija dzirdams.

—   Vai tu esi pārliecināts, ka to nav izdarījis neviens no augšas? — Goļa jautāja trīcošā balsī.

—   Nē, pilnīgi nē. Trepes varēja novākt arī kalnrači vēl pirms kropiešu ierašanās.

—   Tas nozīmē, ka tagad viņi uzspridzinās, — Goļa pārbijies šļupstēja.

—   Klausies, bet… bet kas no apakšas varēja pievākt trepes? — Stahurka nobālis jautāja.

—    Nu … viņš… — Karļiks vilcinādamies atbildēja.

—    Boļeslavecs?

Karļiks piekrītoši pamāja.

—   Atceraties, ka vecajam Mikolajam arī kāds nozvejoja trepes?

Šausmu pārņemti, zēni klusēja. Neatkarīgi no tā, kādā veidā trepes bija nozudušas, nav šaubu, ka viņi atrodas nāves briesmās. Ja trepes noņēmuši kalnrači, tad viņi pašlaik gatavojas uzspridzināt šahtu un zēniem draud bojā eja šinī akmens kapā. Bet ja . .. Boļeslavecs — tad nāve no viņa rokas …

Zēnu skatiens pārmaiņus kavējās te pie šahtas melnā cauruma, te pie divām neizpētītajām ejām. Kurā no tām viņš slēpās?

—   Ko lai dara? … Ko jūs klusējat? … Puikas … Ko darīt? — Goļa uztraucās.

—   Negaudies, — Karļiks iešņācās, — jāpadomā… No jebkura stāvokļa ir izeja.

—    Tikai ne no kapa.

—    Kāpēc viņi raksta «noņēmāt pēdējās trepes»? — Karļiks skaļi pārlika. — Bija veselas piecas trepes. No tā izriet, ka nav noņemtas visas trepes, bet tikai pēdējās, tas ir, apakšējās. Varbūt, ja mums izdotos kaut kā pakāpties dažus metrus uz augšu, mēs sasniegtu tās augšējās, kuras vēl palikušas.

Viņš piegāja pie šahtas.

—    Paceliet mani!

Zēni nadzīgi pacēla Karļiku augšup.

—   Tā ne, tas par maz. Tu uzkāp uz pleciem Goļam, — Karļiks griezās pie Viktora, — bet es — tev.

Viņi gribēja šīs piramīdas galā nostādīt vēl Stahurku, taču tik daudzus Goļa, kaut arī atbalstījās pret sienu, nevarēja noturēt.

Pēc ilgām pūlēm piramīdas virsotnē nostājās Karļiks ar lampu rokās. Ūdens tecēja viņam aiz apkakles un applūdināja lampu, taču Karļiks rūpīgi pētīja šahtu. Tik tiešām, kādus sešus vai septiņus metrus virs sevis viņš ieraudzīja trepju galus, kas balstījās pret šauru klinšu izcilni. Bet kā tur piekļūt?

Ja šahta būtu bijusi tik šaura, ka ar muguru varētu atbalstīties pret vienu sienu, bet ar kājām — pret otru, tad varētu ķepuroties augšup, taču šahta, diemžēl, bija gandrīz pusotra metra plata un tādējādi nedeva nekāda atbalsta. Veltīgi Karļiks meklēja kādu klints izcilni, aiz kura varētu aizķerties. Visur tikai slidenas un ūdens nogludinātas sienas: Vienā līmenī ar galvu bija tikai šaurs plauktiņš klintī, pret kuru agrāk balstījušās noņemtās trepes, vairāki āķu caurumi zīmuļa resnumā — tas arī bija viss. Nākošais plaukts, kas atradās trīs metrus augstāk, bija tik šaurs, ka nebija pat ko cerēt, ka uz tā varētu noturēties cilvēks.

Ek, ja viņiem būtu bijuši tādi rīki kā alpīnistiem! Kaut vismaz āmurs!

Pēkšņi Karļikam iešāvās prātā kāda doma. Viņiem taču ir auklas. Ja tikai izdotos ar auklu aizķert pēdējo trepju šķērskoku!

—   Padod man striķi, — viņš uzķērca Stahurkam. — Un iesien tā galā akmeni.

Stahurka žigli izpildīja rīkojumu. Striķis ar smagumu galā lieliski lidoja gaisā, taču nekādi negribēja trāpīt starp diviem trepju šķērskokiem. Pie trešā sviediena akmens uzkrita Goļarn tieši uz galvas, viņš zaudēja līdzsvaru, un visa piramīda sabruka. Viktors, bet vēl vairāk Karļiks sāpīgi apdauzījās.

Taču mēģinājumus nepārtrauca. Izrādījās, ka Stahurka ir labāks sviedējs par Karļiku. Kaut gan viņš svieda no apakšas, stāvēdams dažus metrus zemāk par Karļiku, viņam izdevās pāris reižu aizskart trepes. Biedru mudināts, viņš nenorima censties, un beidzot pēc vairākiem desmitiem nesekmīgu mēģinājumu no zēnu krūtīm izlauzās uzvaras sauciens. Akmens bija izlidojis starp šķērskokiem un pārvilcis vienam pāri striķi. Lejā noslīdējušās auklas galā zēni aši izveidoja cilpu, izvilka caur to otru galu un spēcīgi savilka striķi ap šķērskoku.

—    Kas grib pirmais? — Karļiks jautāja.

—    Es, — panākumu spārnots, iesaucās Stahurka.

—    Nu, tad laid ar!

Stahurka sāka lēni rāpties augšup. Pārējie, galvas sacēluši, sekoja katrai viņa kustībai. Kaut jel viņam nenogurtu rokas!

Bet tad .. . zēni paši nesaprata, kā tas notika.

Pēkšņi atskanēja šaušalīgs brēciens, brikšķis un krakšķis.

Kad zēni atjēdzās, ieraudzīja, ka viņi visi guļ uz šahtas grīdas. Blakus mētājās,šķērskoka drazas.

Karļiks piecēlās pirmais. Sāpēja nodauzītā kāja un plecs. Visvairāk viņš bija nobijies par Stahurku, taču ieraudzīja, ka zeņķis sēž dzīvs un vesels, tikai mazliet apdullis no kritiena. Viņš bija kritis no divu metru liela augstuma. Par laimi, bija uzkritis virsū biedriem un dabūjis tikai belzienu ar norauto trepes šķērskoku, nekādu citu ievainojumu viņam nebija. Visvairāk cietuši bija Goļa un Stopa, kuri, paši negribēdami, neveiksmīgajam alpīnistam bija kalpojuši par paklāju. Abiem deguni bija uzdauzīti līdz asinīm. Taču arī viņi sāka palēnām slieties augšā. Kalnraču cepures atkal bija lieti noderējušas.

Karļiks aplūkoja norauto šķērskoku.

—    Bija pa pusei satrunējis, — viņš noteica ar rūgtumu.

—  Neizturēja tādu smagumu.

Vajadzēja atmest cerības izkļūt šādā veidā no slazda. Stahurka bija vieglākais no viņiem visiem, un, ja jau viņam nebija izdevies, tad citiem pat nav ko cerēt.

—    Nu, ko mēs tagad darīsim? — Stahurka vaicāja.

—   Nebēdājieties. Nebēdājieties … — Karļiks atkārtoja. •— Vēl nekas nav zaudēts … Batura ar zēniem taču zina, kur mēs esam. Viņi mūs meklēs. Un drīz vien atradīs. Ja jau līdz šim brīdim neesam uzlidojuši gaisā, tas nozīmē, ka kalnrači darbu atlikuši.

Nolēma gaidīt. Kas cits gan viņiem bija darāms? Karļiks sakratīja lampu. Iekšā grabēja karbīds.

—    Pāris stundām vēl tiks, — Goļa ar nopūtu sacīja,

—   pirms iziešanas piestūķēju ar svaigu. Piegriez, tad tiks ilgākam laikam.

Karļiks piegrieza degli. Platā, baltā liesmas mēle pārvērtās sarkanā, sīkā dzirkstī.

Laiks vilkās bezgalīgi. No aukstuma zēniem sāka stingt kājas. Uz sausa akmens viņi izklāja maisu un sēdēja sarāvušies, lūkodamies melnajā šahtas dobumā, un ausījās, vai netuvojas palīdzība. Drīz visi sāka trīcēt no aukstuma.

—    Tā mēs, puikas, izlaidīsim garu! — Karļiks nolēca no akmens. — Vingrošana, vingrošana mūs sasildīs! — viņš sāka boksēt sastingušo Viktoru. Taču iekustināt zēnus nebija nemaz tik viegli. Nogurums, aukstums, sāpošās galvas, neveiksmīgie mēģinājumi izkļūt no šejienes — tas viss viņus bija galīgi satriecis.

Pēkšņi visi kā pēc komandas pacēla galvas. No ejas dziļuma cauri vienmuļīgajam ūdens troksnim līdz viņiem atplūda klusa, bet skaidri dzirdama kalšana.

—   Kalnrači! — Karļiks čukstēja. — Var būt, ka viņi no raktuves uz šejieni kaļ eju, — viņš uzbudināts piebilda.

—   Bet tu taču pats sacīji, ka viņi gatavojas uzspridzināt šo šahtu, — Goļa iebilda.

—    Gatavojas, un kas par to? — Karļiks dedzīgi atcirta.

—   Varbūt tieši tādēļ arī grib to uzspridzināt, ka sāks darbus šinī raktuves daļā un negrib, lai būtu otra, «mežonīga» izeja.

—    Tu domā — drošības dēļ?

—    Nu protams.

—   Vai tu patiešām dzirdēji, ka šeit tiks veikti kaut kādi darbi? — Viktors neuzticīgi pārjautāja.

—   Un kas par to, ja neesmu dzirdējis? — Karļiks attrauca.

—   Tu domā, ka viņi man kaut ko stāsta? Tēvs tagad kļuvis tik traki noslēpumains…

Pēkšņi atskanēja Stahurkas klusā balss:

—    Bet… bet ja nu tas ir Boļeslavecs?

Visi apklusa.

—   Kāpēc gan viņam vajadzētu kalt? — Goļa pēc brīža ierunājās. — Viņš taču nav kalnracis.

—    Varbūt viņš grib iekļūt raktuvē, — Stahurka atbildēja.

Šīs aizdomas visus pārsteidza.

Tikmēr kalšana te noklusa, te atkal kļuva skaļāka. Uzbudināts lūkodamies biedru sejās, Karļiks kāri klausījās.

—* Aiziešu un paskatīšos, — viņš pēkšņi sacīja.

—   Neej … var vēl nogalināt, — Stahurka pārbijies čukstēja.

Taču, redzēdams, ka Karļiks stingrā apņēmībā sniedzas pēc lampas, viņš pietrūkās kājās.

—    Es iešu kopā ar tevi!

—    Es arī! — Viktors sacīja.

—    Nu tad jau es ar, — paziņoja Goļa.

—   Tu paliec, kādam taču jāpaliek. Un ja nu atnāk palīdzība?

—    Nē, viens es nepalieku.

Tā kā palikt neviens negribēja, devās visi kopā. Vispirms viņi nevarēja izšķirties, pa kuru eju iet. «Izmēģinājumam» ienira te vienā, te otrā, taču aizdomīgais kalšanas troksnis vienādi labi bija dzirdams abās ejās. Uz labu laimi viņi izvēlējās eju, kas gāja pa labi. Tā bija ļoti plata, taču nelīdzena, ar daudziem sāņus dobumiem un padziļinājumiem, itin kā šeit vairākās vietās būtu mēģināts izsist sānu ejas, taču darbs nebija novests līdz galam.

—    O, senāk te darbs ritējis pilnā sparā! — Karļiks norūca. — Redzams, kalnrači meklējuši āderes. Šeit droši vien uzdūrās veselai ligzdai, — viņš norādīja uz toverveidīgu iedobumu ejas sienā.

Viņi bija nogājuši varbūt kādus simt metrus, kad pēkšņi kaut kur aiz muguras atskanēja šausmīgs grāviens. Spēcīgs gaisa vilnis trieca viņus pret sienu. Lampa nodzisa. Zēniem ausīs skanēja baismīgs, nerimstošs troksnis, bet acis bija pilnas kaut kādu dedzinošu pelnu.

Karļiks pa tumsu sataustīja lampu un iededzināja. Cauri putekļu mākulim viņš vispirms kaut kur zemu zemu ieraudzīja kapuci, bet pēc tam arī pašu Goļu, kas stāvēja uz ceļiem un vaidēja. Blakus šaudījās pelēks, smilkstošs kamoliņš. Tas bija Cjapa. Pārējos sabiedrības locekļus nekur neredzēja.

—   Viktor! Stahurka! Kur jūs esat? — Karļiks pārbijies iekliedzās.

—    Te . .. — atskanēja žēli vaidi no dažu metru atstatuma.

—    Veseli?

—    Veseli.

—    Vai tev arī ausīs skan? — Stahurka jautāja.

—    Jā. Pilnīgi kā jūra.

—    Tas droši vien no tā sprādziena.

—    Bet kas tas īsti bija, ko? — Viktors vaicāja.

—    Un tu vēl jautā! — Goļa iesmējās kaut kādā nedabiskā, drausmā balsī. — Šahtu uzspridzināja! Skaidrs? Tagad mēs esam dzīvi apbērti! — viņš atkal iesmējās savus baismos smieklus.

Zēni stāvēja kā pārakmeņojušies. Un pēkšņi viņi ieraudzīja, ka zem kājām kaut kas laistās un šļakst… Ūdens! No kurienes te radies tik daudz ūdens? Tas plūst platām mēlēm, kāpj uz augšu …

—    Bēgam! — Karļiks iekliedzās. — Ūdens applūdina eju!

Zēni metās šahtas virzienā.

—   Kurp? —Karļiks sauca viņiem pakaļ. — Vai neredzat, kā ūdens plūst tieši no turienes?

Zēni apstājās. Priekšā mutuļoja ūdens. Milzīgas ūdens kaskādes — melnas, spīdošas kā darva, šausmīgi krākdamas un blužģēdamas, vēlās kaut kur no augšas. Putodamas un šļakstīdamās pret klintīm, tās strauji piepildīja ejas. Bet visam tam pāri klājās migla — tūkstošiem sīku pilieniņu, kas bija sajaukušies gaisā ar klinšu putekļiem, zeltaini zaigoja lampas gaismā.

Zēni šausmīgās izbailēs atrāvās atpakaļ un pilnā jaudā sāka skriet pretējā virzienā. Bet ūdens dzinās viņiem pakaļ.

Lai gan eja acīm redzami gāja augšup, zēniem likās, ka tā iet lejup. Taču īstenībā nevis eja gāja lejup, bet gan ūdens pieplūda aizvien vairāk.

Pazaudējis pamatu zem kājām, Cjapa, žēli smilkstēdams, metās peldus. Karļikam kļuva žēl suņuka, un viņš paņēma to uz rokām.

Drīz vien zēni brida jau līdz puslieliem. Glābt viņus varēja vienīgi ūdens masu apturēšana, taču ūdens pieplūda aizvien vairāk un vairāk.

«Bet kas būs, ja eja ir akla un pēkšņi izbeidzas?» Karļikam mati sacēlās stāvus. Vai arī ja tā pēkšņi sāk iet lejup? Viņi taču nemaz nepazina šo eju, bet, nonākuši šinī drausmīgajā ūdens un klinšu slazdā, bēga uz labu laimi. Trīsdesmit metrus zem zemes . .. Un beidzot visšausmīgākā un bezce rību pilnā doma: «Kas notiks, ja Vecā šahta patiešām tika uzspridzināta?»

Ļoti drīz visi saprata, ka viņi atrodas nāves briesmās un ka bojā eja ir tuvāka, nekā viņi bija domājuši. Ūdens snieuzās jau pāri ceļiem un smēlās zābakos. Skriet kļuva aizvien grūtāk. Kājas tirpa no aukstuma, bet pieres bija aprasojušas lielām sviedru lāsēm. Nāvīgi noguruši, zēni balstīja cits citu, lai nenokristu. Tagad ūdens sniedzās jau līdz gurniem.

—   Tālāk es neeju, — Goļa ievaidējās. — Mēs nekad no šejienes neizkļūsim.

—   Izkļūsim! Nebaidies! — Karļiks elsa. — Vēl tikai mazliet, Stefek, nu!

Goļa viss drebēja, un viņa plaši ieplestajās acīs bija tikai bailes.

—    Bet ja nu tā ir akla eja?

—   Nē, tā noteikti nav akla eja, — Karļiks stūrgalvīgi apgalvoja.

Aizritēja baismu pilnas minūtes. Ūdens nepārtraukti cēlās, itin kā augšā kāds visu laiku to bez apstājas pumpētu. Taču redzams, nelaimīgo upuru liktenis izšķirsies ātrāk, nekā tas bija licies sākumā. Pēkšņi, pavisam negaidot, uzplūda it kā jauns vilnis un ūdens līmenis ar joni palēcās par kādiem desmit centimetriem un sāka kāpt augšup jaunā, paātrinātā tempā. Acīm redzot zemāk novietotie gaiteņi tikuši pilnīgi applūdināti, un tagad visa ūdens masa plūda uz eju, pa kuru gāja zēni.

Ūdens viļņa trieciens bija tik spēcīgs, ka zēni ar sejām iekrita ūdenī. Karļiks nevilšus palaida Cjapu. Suņuks pagāja zem ūdens, bet tūlīt arī izpeldēja un, kuldams ķepiņām, sāka naigi virzīties uz priekšu. Arī zēni nosprieda, ka vieglāk būs peldēt nekā brist pa ūdeni, kas jau sniedzās līdz krūtīm. Nereti svelmainajās jūlija dienās viņi bija skrējuši uz Uzticības upi un plunčojušiēs ūdenī, bet vēlāk likušies uz muguras un ūdens viņus bija nesis pa straumi, līdz viņi atdūrās pret kādu sēkli. Vai toreiz kāds no viņiem bija domājis, ka kādreiz nāksies peldēt pa apakšzemes gaiteni zem bieza klinšu pārsega, tumsā un ledainā ūdenī, sakostiem zobiem cīnoties par dzīvību?

Vienīgi Goļa, pacēlis lampu rokā, turpināja iet.

Beidzot ūdens pacēlās tik augstu, ka no velves to atdalīja ne vairāk kā desmit centimetri. Vietumis viļņi šļakstījās jau pret griestiem.

Zēni saprata, ka tās ir beigas …

Goļa, smagi elsdams, atslējās pret sienu.

Pamanījis, ka gaisma paliek iepakaļis, Karļiks palūkojās atpakaļ.

—   Peldi, vecais! — viņš kliedza, cenzdamies pārkliegt ūdens troksni. — Vai dzirdi? Peldi!

—   Kādēļ… vienalga: šeit. .. vai metru tālāk, — Goļa vājā balsī nomurmināja.

Karļiks nesadzirdēja šos vārdus, taču saprata, ka Goļa ir uzdevis. Ar pēdējiem spēkiem viņš piepeldēja pie Goļas, paņēma no viņa lampu un sāka vilkt sev līdzi. Redzēdams, ka Goļa pretojas, Karļiks sakoda zobus un ar sitienu pa krūtīm nosita viņu no kājām. Goļa pagāja zem ūdens, taču tūlīt pat iznira virspusē. Sprauslodams un šķaudīdamies viņš sāka peldēt aiz Karļika.

Turēdams vienā rokā lampu, Karļiks ar grūtībām virzījās uz priekšu. Ūdens šļakatas sīkdamas skrēja pāri liesmai. Lai tā neapdzistu, Karļiks uzgrieza liesmu uz to lielāko.

Galvā zvanīja tēva vārdi: «Kalnracis nekad nepamet lampu.»

Šinī brīdī lampa viņiem nozīmēja visu. Droši vien tikai pateicoties tai, zēni saglabāja apziņu un dzīvot gribu. Tā ļāva zēniem ticēt, ka viss, ko viņi pašlaik pārdzīvo, ir tikai piedzīvojums — šausmīgs un tomēr piedzīvojums, īsts piedzīvojums, bet ne kaut kāds drausmīgs murgs, ka ir ūdens un klintis un starp tām … viņi. Ja lampa nodzistu, būtu beigas. Viņi vairs neticētu, ka vēl dzīvo, cīnās, ka viņi ir, un tad arī patiešām ietu bojā.

Tāpēc, kaut arī nomocījies no necilvēcīgās piepūles, tik tikko pats turēdamies virs ūdens, kaut arī lampa neciešami nogurdina roku un traucē, kaut arī katra pārgurusī muskuļu šķiedra prasa, lai viņš iemestu to ūdenī, un kaut liels ir vilinājums pakļauties ūdenim, klintīm un tumsai, Karļiks lampu cieši tur tirpstošajā rokā un zina, ka nepalaidīs vaļā pat tad, ja vajadzētu turēt to zobos.

Tikmēr ceļojums šķita tuvojamies savam baismīgajam nobeigumam. Kādā brīdī, izbāzis galvu no ūdens, Karļiks vairs neieraudzīja ejas turpinājumu, to melno rīkli, kas slēpa sevī šausmas, bet arī cerības. Tās vietā skaidri bija redzama dzeltenīga siena, pret kuru bangoja putojoši viļņi. Visam beigas! Tātad eja tomēr bija akla!

Tanī pašā mirklī spēcīga vērpete aizrāva viņu sev līdzi kaut kur sāņus. Karļiks gandrīz, gandrīz izlaida lampu no notirpušās rokas. Viņš mēģināja ar kājām sasniegt dibenu. Neizdevās. Sajuta vienīgi spēcīgus apakšūdens virpuļus. Sastapis klinšu aizsprostu, ūdens vārījās, te kāpdamies atpakaļ, te triekdamies uz priekšu. Lai neļautu iesūkt sevi šinī baismīgajā grīstē, Karļiks krampjaini pieķērās pie klints izciļņa. Mazliet atguvies, viņš ieraudzīja, ka pārējie zēni līdzīgā kārtā turas pie sienas un lūkojas kaut kur augšup. Tikai tagad Karļiks ievēroja, ka virs galvas nav velves. Viņš samirkšķināja acis, lai no plakstiņiem nokratītu ūdeni, un skatījās kā apburts. Siena stiepās augstu gaisā. Kādu trīs metru augstumā virs viņiem bija redzami saplaisājuši griesti. Tūlīt zem tiem melnoja caurums. No Karļika mutes izlauzās prieka kliedziens. Tātad no šejienes tomēr ir kāda izeja?

Patiešām, tas bija agrākajām raktuvēm raksturīgais vienas ejas nobeigums un citas sākums dažādos līmeņos.

Bet kā uzrāpties trīs metru augstumā? Ja varētu ar kājām sasniegt ejas pamatni, tad viņi uzrāptos cits uz cita kā tur šahtā un pēc tam uzvilktos augšup pa virvi.. . bet tagad?

Siena gan nav gluda, un viņi samērā ērti varēja turēties pie klinšu izciļņiem, taču viens ir turēties, guļot uz ūdens, bet pavisam cits — rāpties augšā. Vislielākais traucēklis bija sienas slīpums. Siena bija pārliekusies pāri ūdenim, itin kā kuru katru mirkli taisīdamās nobrukt.

Karļiks raudzījās uz ūdens virsmu, un pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma. Viņš paskatījās uz biedriem. Ieraudzījis, ka tie bezcerīgi skatās uz viņu, Karļiks, cik vien skaļi varēdams, ierēcās:

—    Ei jūs, nenokariet degunus! Ūdens mūs paglābs!

Zēni izbrīnījušies iepleta acis. Viņi ne pa jokam nobijās:

vai tikai nelaime Karļikam nav atņēmusi saprātu?

—    Kaut tikai tas nepārstātu plūst! — viņš piebilda.

Jā, nav šaubu: nabaga Karļiks sajucis prātā!

Taču nebija aizritējušas ne piecas minūtes, un neviens vairs neuzskatīja Karļiku par jukušu. Zēni saprata, kas viņam bijis padomā. Ūdens cēla viņus augšup. Ik pa brīdim vajadzēja rokas pārlikt augstāk. Griesti pamazām tuvojās. Apakšējā eja gandrīz vairs nebija saredzama. Kādā brīdī zēni juta, ka jauns, varens spēks tos paceļ uz augšu. Viņi tik tikko paguva aptvert situāciju. Izmisīgi strādādami rokām un kājām, lai neļautu ūdenim sevi sagrābt, dažu sekunžu laikā viņi gluži kā kuģis kanāla slūžās tika pacelti līdz augšējās ejas caurumam. Šeit ūdens atrada sev jaunu noteku, un straumes ātrums samazinājās. Sasprindzinot pēdējos spēkus, zēniem izdevās pieķerties pie Glābšanas ejas — kā viņi domās to nosauca — malas. Palīdzot cits citam, viņi visi kopā ar Cjapu ierāpās gaitenī un sāka pilnā jaudā skriet uz priekšu. Cīņa ar ūdeni vēl nebija beigusies. Jau atkal tas bija sakāpis līdz ceļgaliem. Vai patiešām viņus gaida tās pašas šausmas?

Pēc dažām minūtēm zēni atviegloti konstatēja: jo tālāk viņi iet, jo ūdens līmenis krīt. Taču pietika tikai apstāties, lai pārliecinātos, ka ūdens joprojām pieplūst.

—   Uz priekšu! — jaunu cerību spārnots, Karļiks ierēcās. — Šī eja ved augšup!

«Augšup»? Pie šī vārda nokārtās galvas pacēlās, saliekušās muguras iztaisnojās un gaita kļuva stingrāka. «Augšup»! Tātad ir vēl kāda cerība?

Bet Karļiks zināja, cik mānīga un nepastāvīga var izrādīties šī cerība. Pat tad, ja viņi sasniegtu samērā sausu vietu, kas ar to būtu līdzēts? Šī eja taču nevar izvest viņus virszemē. Tai nav izejas. Tai nevar būt izejas. Izeja bija tikai viena. Caur Veco šahtu. Taču tagad tā vairs nepastāv. Tā applūdināta.

Biedriem viņš tomēr nekā nesacīja. Negribēja sagraut viņu cerības. Zināja, ka tikai tās piešķir viņiem spēku. Karļiks redzēja, ar kādu spēku piepūli viņi velkas uz priekšu — pārguruši, apdauzīti un līdz kaulam pārsaluši pilnīgi slapjās drēbēs, no kurām tek ūdens.

Drīz vien zēni sasniedza samērā sausu vietu. Šeit viņi apstājās, lai atvilktu elpu. Nometa drēbes un izžņaudzīja tās.

Izlēja no zābakiem ūdeni. Ek, ja varētu iekurt ugunskuru, apžāvēties un nodzerties kaut ko karstu! Taču viņi zināja, ka tie ir veltīgi sapņi. Ejā nebija nevienas skaidiņas. Mitro apģērbu vajadzēja vilkt atpakaļ uz drebošās miesas.

Pēc dažu minūšu iešanas zēni uzdūrās nobrukumam. Acīm redzot šeit kādreiz bija nogruvusi velve. Bet varbūt uzspridzināta? Karļiks pacēla lampu. Ceļu aizšķērsoja augsta akmeņu un šķembu kaudze, kurā bija redzami arī milzīgi, ap metru diametrā lieli bluķi. Zēnu uzmanību piesaistīja tas, ka starp vecām, nomelnējušām klinšu šķembām atradās arī pilnīgi balti akmeņi, gluži it kā pavisam nesen atskaldīti. Kad viņi pa šo nobrukumu bija uzrāpušies augšā, izrādījās, ka zem velves melno kaut kāds spraugveidīgs caurums. Nešaubīdamies zēni ierāpās tanī. Pēc īsas, bet grūtas līšanas caur līkumotu, šauru tuneli viņi izgāja plašākā ejā.

Simt metru tālāk šī eja savienojās ar otru. Vadīdamies pēc ūdens tecēšanas virziena, zēni iepriecināti konstatēja, ka viņi visu laiku iet augšup. Arī Cjapa kļuva mošāks. Viņš dedzīgi apostīja sienas un sprausloja.

Bet tad gaitenis pilnīgi negaidīti izbeidzās. Zēni apstājās kā iesaluši un ar šausmām skatījās visapkārt kā izbēguši cietumnieki, kam deguna priekšā izaugusi siena. Eja neatšķīrās ne ar ko sevišķu. Tā bija veca, nomelnējusi, mitra. No zemajiem griestiem strūdziņām tecēja ūdens. Gluži parasta, veca, akla eja bez izejas uz virspusi — tāda, kādu milzums katrā raktuvē.

Un tādēļ viņi bija tik necilvēcīgi pūlējušies, tādēļ izrāvu šies no «slapjās nāves» apkampieniem, tādēļ skrējuši līdz pēdējam elpas vilcienam, lai beigu beigās pārliecinātos, ka no šī slazda nav izejas?

Cenzdamies nepadoties izmisumam, Karļiks sāka rūpīgi pētīt ejas sienas. Viņš to darīja ne tik daudz sevis, cik biedru dēļ. Lai viņi nepadotos galīgam izmisumam. Tik ilgi, kamēr cilvēks meklē, viņš cerē.

Taču visapkārt bija tikai skaidra klints.

«Pat Cjapa sajutis, ka no šejienes nav izejas,» domāja Karļiks, skatīdamies uz suņuku, kas, izslējis purniņu augšup, žēli smilkstēja kaktā, nemaz nevērodams, ka ūdens no augšas pil tieši uz galvas.

—   Jā, jā, sunīt, tur ir zeme, māja … — Karļiks glāstīja mazā drauga slapjo spalvu. — Jā .. . sunītis grib mājās, taču tur nenokļūt…

Viņš pacēla lampu augšup … un pēkšņi gandrīz iekliedzās no pārsteiguma. Velves vietā virs sevis viņš ieraudzīja kaut ko līdzīgu klintī izkaltam skurstenim — tas bija pusmetru plats. Sirds viņam sāka strauji sist.

—    Paceliet mani! — Karļiks izdvesa.

Zēni pacēla viņu uz pleciem. Karļiks spēji izslējās un sāpīgi atsita galvu pret kaut ko cietu. «Skurstenis» izrādījās zemāks, nekā viņš bija domājis. Tanī pašā acumirklī kaut kas noskrapstēja, un no augšas uz zēniem uzšļāca ūdens šalts, it kā viņiem virs galvas kāds būtu izgāzis ugunsdzēsēju mucu. Zēni nevilšus palaida Karļiku, un viņš krītot pamatīgi sadauzījās. Kad beidzot, sprauslodami un purinādami no sevis nost ūdeni, zēni ziņkārīgi apgaismoja dīvainos griestus, viņi virs «skursteņa» ieraudzīja kaut ko līdzīgu pievērtam vākam.

Izeja! Ne mirkli nedomādami, zēni cits pēc cita sāka spraukties atverē. Vāks padevās viegli. Zēni ieraudzīja, ka atrodas mazā, skaidrā klintī izcirstā pagrabiņā — mitrā un ar slīpu pamatni. No sienām tekošais ūdens plūda uz kaktu, kur rēgojās piltuvveidīga atvere, caur kuru viņi mirkli atpakaļ bija ierāpušies. Zēniem šķita, ka kaut ko tamlīdzīgu viņi bija redzējuši jau agrāk. Cjapa lēkāja un rēja no prieka kā traks.

—   Puikas, — Viktors iesaucās, — bet tas taču ir pagrabs zem mūsu vecās būdas!

—   Ko tu, es labi atceros, ka tanī pagrabā nebija nekāda cauruma, — Stahurka iebilda.

Viktors pieklupa pie vāka, paņēma to aiz metala rokturiem un uzlika virsū caurumam. No sienām tekošais ūdens vienā mirklī pilnīgi pārsedza vāku, veidodams piltuvveidīga jā ieplakā lielu peļķi.

XXXI nodaļa Kvēplampiņas uz kapiem. Karļiks — ēģiptiešu priesteris. Samierināšanās ar Kropu

Bija jau pilnīgi tumšs, kad Karļiks beidzot atvilkās mājās. Viņam laimējās. Tēva dzīvoklī nebija. Karļiks nometa no mitruma gluži stīvās drēbes un, lai tēvs neredzētu, paslēpa tās dziļi kārbā ar netīro veļu. Pa roku galam nomazgājies, viņš nodzērās ūdeni un ielikās gultā: sāpēja galva, un kaklā kaut kas skrāpēja, zēns juta, ka viņam ir drudzis. Viņš ieņēma aspirīna tableti, taču, par spīti milzīgajam nogurumam, nevarēja iemigt.

Kopš tā mirkļa, kad Karļiks kopā ar zēniem bija izkļuvis no apakšzemes ejām, viņa vienīgā doma bija pēc iespējas ātrāk nokļūt mājās, nomest pārmirkušās lupatas un sasildīties. Par katru cenu sasildīties!

Tikai tagad viņš varēja mierīgi pārdomāt visu notikušo. Tanī bija daudz noslēpumaina, neskaidra … Kas bija paņēmis trepes? Kas kala vecajā ejā? Kas tas bija par sprādzienu? Vai Veco šahtu uzspridzināja kalnrači vai arī.. .

Noslēpumainā, aizmaskētā eja no vecās būdas pagraba uz raktuvi visas Karļika aizdomas virzīja atkal uz Boļeslavecu. Tagad bija skaidrs, kādēļ viņš gāja vecajā būdā un kur nozuda. Jā, neviens cits, vienīgi viņš varēja noņemt trepes, applūdināt eju, lai viņu netraucētu neģēlīgajā darbā. «Un ja nu šis sprādziens . . . šīs ūdens masas .. .» Baismīga doma caururba drudzī degošo Karļika galvu. Ja nu Boļeslavecs applūdinājis visu raktuvi?

Karļiks izlēca no gultas, uzmeta mēteli un izskrēja pagalmā. Raktuves tuvumā viņš pagausināja soli un sirds viņam sāka strauji dauzīties. Trīsēdams kā apse, viņš skatījās un klausījās pilns ļaunu aizdomu.

Smal'cē auroja vējš un gāza lietus. Virs raktuves biezā tumsā aizplīvurotas blāvo ja pienainas gaismas lodes. Kompresors vienmērīgi dūca. Kāds svilpoja jautru dziesmiņu. Spilgti apgaismotajā caurlaides telpā žāvājās sargi.

Karļiks juta, ka viņam it kā akmens būtu novēlies no sirds. Tātad nekas ļauns nebija noticis. Viņi nekā nezina. Acīm redzot Boļeslavecam šoreiz bijis svarīgi tikai noslēgt iespēju nokļūt ejās caur Veco šahtu. Vēl nav par vēlu pieiet pie tēva un pateikt: «Mēs uzgājām jaunu, nevienam nezināmu slīpni — nomaskētu ieeju, kas ved vecajās lauztuvēs, kur slēpjas diversants. Viņš iznīcināja trepes un šodien applūdināja daļu Vecās šahtas.» Tagad tēvs viņam ticētu. Būtu spiests noticēt. Karļikam ir pierādījumi.

Viņš iekoda sev lūpā. Pierādījumi? Bet vai tie ir ticami pierādījumi? Tik daudz reižu viņš bija jau piededzis un ticis izsmiets. Un senās aizdomas atgriezās ar jaunu spēku. Bet ja nu paši kalnrači novākuši trepes un applūdinājuši ejas? Maļinovskis taču skaidri bija teicis, ka Vecā šahta tiks uzspridzināta.

Šis pēdējais apsvērums likās viņam tik iespējams, ka zēns sāka šaubīties, vai vērts stāstīt tēvam. Karļiks zināja, ka šāda grēku sūdze viņam dārgi maksātu. Viņam vajadzētu atzīties visā. Nē . .. pagaidām labāk vēl nekā neteikt. Katrā gadījumā ne šodien … ne tagad . . . viņi zina vēl pārāk maz. Boļesiaveca izsekošana jānoved līdz galam … lai pārliecinātos simtprocentīgi. Lai neviens nevarētu atkal teikt, ka tā ir bērnu spēlīte. Vēl jānoskaidro, kas ir diversants un ko viņš darīja šahtā. Un tad ies . .. ar pierādījumiem rokās ies un pateiks: «Man ir skaidri pierādījumi. .. lūdzu.»

Nakti Karļiks gulēja nemierīgi. Kad no rīta viņš atvēra acis, ieraudzīja virs sevis noliekušos tēvu. Viņš izbijies pierausās sēdus gultā Un nomurmināja:

—    Kas noticis?

Viņam likās, ka tēvs atnācis pavēstīt kādu nelaimi. Karļiks, redzams, izskatījās nelāga, jo tēvs satfaukts uzlika roku viņam uz pieres.

—    Nekas nav noticis, tikai tu laikam esi slims, —viņš sacīja, bažīgi raudzīdamies Karļikā. — Cauru nakti mētājies pa gultu un kaut ko pa miegam murkšķēji. Droši vien atkal kaut kādu palaidnību rezultāts. Ko tu atkal esi sabrūvējis?

—    Neko, mēs tikai drusciņ paklaiņojārn.

Tēvs lika izmērīt temperatūru. Bija trīsdesmit septiņi un pieci.

—    Šodien paliksi gultā. Par laimi, šodien svētdiena.

—   Es nevaru palikt. Mūsu klase šodien pušķos partizānu kapus.

Karļiks atkrita spilvenos.

—    Uzrakstīšu tev attaisnojošu zīmīti, — tēvs stingri sacīja.

—   Tēt… — redzēdams, ka tēvs par viņu rūpējas, Karļiks kļuva drošāks.

—    Kas ir?

—    Tēt, vai.. . vai jūs uzspridzinājāt Veco šahtu?

Tēvs asi paskatījās uz viņu.

—    Nav tava darīšana, — viņš īsi atcirta.

Karļiks no kauna un dusmām iekoda lūpā. Tēva vārdi apdedzināja viņu kā pātagas cirtiens. To jau varēja gaidīt,.. . Tēvs jau ir tāds . .. Karļiks vairs nekā viņam nejautās! Bet drīz vien tēvs pats pārliecināsies, ka nebija pamata neuzticēties Karļikam. Ja viņš tikai zinātu, ko zina viņa dēls! Taču vecāki par saviem bērniem zina tik maz . ..

Visas klases, kas ņēma dalību kapu apkopšanā, jau sen aizgājušas uz mājām, vienīgi sestie Baturas vadībā joprojām rosās pa kapsētu. Visi bērni ir ļoti satraukti, noslēpumainām sejām.

Tikai pēc divpadsmitiem atsevišķas zēnu un meiteņu grupiņas sāka virzīties uz galvenajiem vārtiem.

.. Tātad neaizmirstiet: satiekamies rīt, tā kā norunāts, —•

apstādamies pie izejas, Batura sacīja zēniem.

—    Vai tu nenāksi kopā ar mums?

—    Nē, man te vēl kaut kas jānokārto. Nu, ejiet taču, — viņš nepacietīgi skubināja, redzēdams, ka zēni stāv neziņā.

—   Bet kāpēc Miksa un Joņecs arī paliek? — viņi jautāja, aizdomīgi lūkodamies uz kropiešiem.

—    Mums vēl jāaizdedzina svecītes, — Miksa nomurmināja.

—    Neticat viņiem, — ļauni smaidīdama, pēkšņi iesaucās Jadzja Pocieškuvna, — nekādas sveces viņiem nav jāaizdedzina. Man jau tu to neiestāstīsi, Batura, — viņa griezās pie sašutumā pietvīkušā zēna. — Jums ir kaut kādi savi noslēpumi. Un šodien jūs nemaz neizstāstījāt mums visu. Vai tu domā, es neesmu ievērojusi, ka jums visiem: tev, Rudņokam, Stopam, Miksam, Joņecam un Stahurkam ir kaut kāda noruna? — viņa vērīgi skatījās Baturā piemiegtām, zibīgām ačelēm.

Kropieši nosarka.

—    Nebāz degunu citu darīšanās! — Batura nikni norūca. — Nu ejiet taču! Ko jūs stāvat? . . . Mēs . . . mums ir politiskas darīšanas, slepenas, — viņš piebilda. — Jūs tik un tā nekā neuzzināsiet.

Kad beidzot visi bija aizlasījušies, Batura piegāja pie kapličas, kas stāvēja kapsētas galvenās alejas sākumā, un pamāja ar galvu. Kapličas durvis džerkstēdamas un čīkstēdamas tanī pašā mirklī atvērās, un no turienes izskrēja divi zēni: Kriza un vēl viens ceturtklasnieks, uzvārdā Jelito.

—    Nu, kas? — Batura jautāja.

—    Pagaidām nekas.

Batura pamāja ar galvu.

—    Tagad ieņemiet pozicijas pie kapiem, — viņš norīkoja.

—    Tieši tā, pie kapiem! — zēni aizrautīgi nočukstēja.

Batura tvēra pie kabatas un izvilka sērkociņus.

—    Jūs zināt, kad jāaizdedzina?

—    Tieši tā.

—    Bet pēc tam?

—    Arī zinām.

—    Nu tad skriešus!

Zēni žigli devās kapsētas dziļumā. Batura smaidīdams brīdi noskatījās tiem pakaļ.

—    Par šo lietu mēs varam būt mierīgi, — viņš sacīja, pagriezdamies pret biedriem. — Bet tagad, džentlmeņi, žigli pie darba! Tirpas skrien pa muguru, kad iedomājos, kas tur

varēja notikt šinī laikā. Vai jūs ievērojāt, ka šodien kapsētā nebija neviena karlieša? Redzams — noticis kaut kas ļoti nopietns.

Divdesmit minūtes vēlāk viņi bija jau sādžā. Bet pēc nepilnas stundas viņi bija uzzinājuši sensacionālu vēsti: visi karlieši sasirguši. Pat Cjapa.

Goļam un Stahurkam lika bankas, bet Stopam ir klepus, kakla sāpes un iesnas. Baturam izdevās piekļūt pie visiem, un viņš mēģināja izvilināt patiesību, taču neuzzināja itin nekā. Goļam bija augsta temperatūra, un viņš nesamaņā murgoja. Stahurka un Viktors par vakardienas gājienu klusēja kā apburti.

Kropiešiem neatlika nekas cits kā turpināt izlūkošanu, paļaujoties vienīgi uz pašu spēkiem un veiklību. Pievakarē, nodrošinājušies ar ievērojamu daudzumu kapu kvēplampiņu un sveču, viņi devās izlūkgājienā uz veco būdu. Visvairāk no šī gājiena cerēja Kriza. Viņš uzbudināts sacīja, ka visu svēto dienā klajā nākot visas sātaniskās izdarības un atklājoties noslēpumi.

Nav zināms, vai līdzpaņemtās svecītes patiešām līdzēja, taču fakts bija tāds, ka pēc divām stundām zēni satraukti izjoza no vecās būdas un, par kaut ko dedzīgi spriezdami, aizdrāza uz sādžu.

Kropa kapsētā ieradās, kad bija jau satumsis. Viņš gribēja izvairīties no cilvēku ziņkārīgajiem skatieniem. Katru gadu mirušo piemiņas dienā kapsētas apmeklētāji cits citam rādīja uz viņu ar pirkstiem un uzbāzīgi izteica savu līdzjūtību. Kropa to nevarēja ciest ne acu galā.

Marisja atdusējās kapsētas tālākajā stūrī, kur tika apbedīti nabadzīgie. Šī kapsētas daļa jau senīm bija nolaista un nekopta, tikai uz dažām kopiņām mirdzēja sveču liesmiņas.

Sagumis, zemu nokārtu galvu Kropa zagās uz turieni pa sāņus taciņām. Viņš šo ceļu zināja labāk par labu. Aizvērtām acīm būtu varējis aiziet.

Taču šoreiz viņš nomaldījās. Orientāciju izjauca kāds jauns kaps, kas zalgoja vienās ugunīs un ko bija apstājuši ziņkārīgie. Pāris minūtes Kropa apjucis riņķoja kapa tuvumā. Viņš pazina kapu kopiņas, taciņas, kokus, bet nevarēja atrast meitas kapu. Vairākas reizes viņš devās šīs jaunās kopiņas virzienā un atkal atkāpās, ar katru reizi vairāk satraukts. Pieri viņam pārklāja rasas pērlītes. Nē, tas nav iespējams . .. Un tomēr … tas pats līkais bērzs . . . pazīstamais celms .. .

Beidzot viņš saņēma drosmi, izlauzās cauri ļaudīm un . . . apstulba.

Jā, tas bija Marisjas kaps. Bet kāds svešs! No kopiņas plūda smaga, karsta uguntiņu blāzma. Guntiņa pie guntiņas. .. tik daudz to . . . Otra tāda kapa nebija visā kapsētā. Niecīgā kapu kopiņa bija ietērpusies visā mežu un lauku greznumā. Kā tik tur nebija! Kopiņas stūros — kupli pīlādžu ķekari, malu ierāmēja egļu zariņi, bet tālāk kastaņas, ozolzīles un čiekuri, izveidoti daždažādos zīmējumos. Pašā vidū greznojās liela sirds no mežrozīšu augļiem, bet zem tās milzīgs, liels, zaļš vaiņags ar platu baltu lentu. Kropa ar trīcošu roku izgludināja to un izlasīja:

«Marisjai Kropai no Viļčkovas pamatskolas VI klases zēniem un meitenēm. Mūžīga slava viņai!»

Acis Kropam aizplīvuroja karsta migla. Lenta izkrita no rokām. Skaļi elsodams, viņš noslīga ceļos.

Nākamajā dienā bija mirušo piemiņas diena. Šinī gadā iznāca tik laimīgi, ka skolēniem bija divas brīvas dienas pēc kārtas.

Batura jau no paša rīta rīkojās štābā uz vecā sola skolas pagalma kaktā. Joņecs stāvēja sardzē pie vārtiņiem, bet Miksa kā dežurējošais virsnieks nodeva ziņojumus.

—   Ieradušies ļaudis no kapsētas pozicijas, — viņš paziņoja.

—    Ielaist!

Ienāca Kriza un Jelito.

—    Nu, kā? — Batura jautāja.

—    Raudāja.

—    Raudāja?

—   Jā, bet pēc tam sēdēja pie kapa. Ilgi sēdēja. Kad mēs devāmies prom, viņš vēl aizvien sēdēja.

Batura nošņauca degunu un pagriezās pret Miksu.

—    Kā ar trušiem?

—    Tiek darīts.

—    Vai maisi ir?

—    Ir.

—    Bet barības sagādātāji?

—    Darbojas.

—    Labi, bet viņš?

—    Šodien vēl nav iznācis no mājas.

—    Aha.. . Turpiniet novērot un par katru soli ziņojiet.

—    Tieši tā.

Lieliski. Pārejam pie operācijas «S». Kas ar veco būdu?

—    Neviens nav ne izgājis, ne iegājis.

—   Hm, tas nav labi. Acīm redzot pārvietošanās notiek pa naktīm. Bet pēdas?

—   Nav. Tas ir — visa grīda tā piestaigāta, ka vispār nekā vairs nevar izšķirt.

Batura sadrūma.

—    Neko darīt, — viņš beidzot norūca. — Iešu pats. Atpakaļ būšu vēlākais pēc divām stundām. Ja tur kaut kas notiek, rīkojies pats uz savu roku.

Miksa nosarka.

—    E, Antek, labāk gan ne.

—    Kas tad nu, vai baidies? Tā taču ir tikai civila lieta.

—    Nu jā, civila, — Miksa stostījās, — tieši tāpēc, ka civila. Kaut kā kauns . ..

—    Nu vai zini!

Batura paraustīja, plecus un izskrēja uz šosejas.

Karļiks satraukts pielēca gultā sēdus.

—    Tēt, liekas, ka kāds klaudzina.

Tēvs piegāja, pie durvīm un atvēra tās. Uz sliekšņa stāvēja Batura, sejas izteiksme viņam bija ļoti oficiāla. Inženieris pārlaida zēnam aizdomīgu skatienu.

—   Vai tu arī piederi pie tiem palaidņiem, kuri, veikdami kaut kādus tumšus darījumus, saaukstējas?

—   Nē, pan Rudņok, es piederu pie «S—pirmās» grupas, un mēs rūpējamies par veselību.

Karļika tēvs muti vien ieplēta. Viņš nekā nesaprata. Kaut kādas grupas, slepenas darīšanas . .. Taču viņš nolēma vairāk neizprašņāt un ieveda Baturu Karļika istabā.

—    Pie tevis atnācis biedrs.

Karļiks sarauca uzacis un, nekā nesacīdams, raudzījās kaut kur kaktā. Arī Batura klusēja.

Tēvs nesaprašanā paskatījās uz vienu, tad uz otru un izgāja, grozīdams galvu. «Dīvaini gan tie pēckara bērni.»

Tikko durvis bija aizdarījušās, zēnu acis satikās.

—   Tu liekas nemaz nepriecājies, ka biedrs atnācis, sasutušais burkān!

—    Sveiks, sveiks, saskābusi biete!

—   Atmaskojām mēs tevi, vecā lapsa! Nevis pēdas tu dzini, bet bumbu meklēji.

—    Un kas par to?

—   Tā ir krāpšana, mīļais burkāniņ, — Batura noteica caur zobiem. — Tas ir tāpat, kā virsnieks frontē uzbrukšanas vietā būtu aizgājis meklēt pazudušo bikšu pogu.

Zaļajās Karļika acīs iemirdzējās nicinājums.

—    Nekā tu nesaproti, mūlāp! Mēs rīkojāmies pēc plāna. Divās stundās bijām nolēmuši atrast bumbu, bet pēc tam turpināt operāciju «S»!

—   Taču jums nekas nesanāca, — Batura zobgalīgi pasmīnēja.

—    Bija mazs traucēklis.

—    Un tā rezultātā tev bija jāliekas gultā?

—    Ko lai dara, man uzbruka vīrusi.

—    Lai nu kā, bet tu, meklējot tā plātizera, Goļas bumbu, esi izšķiedis spēkus un tagad nepēj darboties.

Karļiks nekā neatbildēja. Saruna pārtrūka. Aizgriezies Batura sāka aplūkot caur stiklu grāmatskapī grāmatas.

—   Par veco būdu mums viss jau zināms, — viņš pēkšņi sacīja.

Karļikam sirds spēji salēcās, taču viņš nelika manīt, ka viņu satraucis šis jaunums, tādēļ it kā vienaldzīgi pasmaidīja:

—    Ak tā?

—   Zinām arī par krāsni, — Batura strauji pagriezās un ieurbās Karļikam acīs.

—    Un. kas par to? — Karļiks izaicinoši jautāja.

—   Zinām, kā var pazust. Ne visai liela māksla, — Batura pasmaidīja.

Karļiks juta, ka viņš svīst.

-— Tu muldi, nekā jūs nezināt.

—    Krāsnī ir caurums, — Anteks stāstīja tālāk, raudzīdamies Karļikam acīs, — saskan, jā? Bet tālāk? Tālāk nokāpj tādā mitrā pagrabā, kur ir ūdens peļķe. Jā?

—    Un kas tālāk? — Karļiks pacēlās uz spilvena.

—    Tālāk . . . Tālāk stāsti tu, ja kaut ko zini.

Karļiks atkrita atpakaļ spilvenos. Tātad pašu svarīgāko viņi tomēr nezina! Karļiks atviegloti nopūtās. Pirmajā brīdī viņš nodomāja, kā Stahurka nodevis, taču nē, redzams, viņi paši to uzoduši.

—    Klausies, Karļik, — Batura apsēdās uz gultas malās, — i/stāsti visu, un mēs jūsu vietā dzīsim pēdas .. . Operāciju nedrīkst pārtraukt. Saproti taču! Katra minūte ir dārga. Bet, kamēr jūs izveseļosieties, var būt jau par vēlu.

Karļiks smagi elpoja. Viņš aizvēra acis un plucināja segas stūri. Izstāstīt viņiem? Pārāk dārgi viņš bija maksājis par šā noslēpuma atklāšanu, lai tagad tā augļus plūktu kāds cits. Un kas? Batura! Šis uzpūtīgais burbulis Batura! Nē, viņiem pašiem jānoved operācija līdz galam. Turklāt Batura varētu visu izbojāt. Jā, viņš noteikti izbojātu.

—    Nevaru tev nekā pastāstīt, — Karļiks norūca.

Batura pielēca no gultas.

—    Neteiksi?

—    Nē.

—   Ak šitā, — Batura iešņācās, — tagad es zinu, kāds tu īstenībā esi! Tu rūpējies tikai par sevi, bet ne par kopējo lietu. Tu esi tāds pats kā … kā tie ēģiptiešu priesteri, kas visus zinātniskos atklājumus ņēma sev līdzi kapā, lai tikai tos neizmantotu kāds cits .. .

—   Pagaidām es vēl netaisos mirt, — Karļiks iebilda, — bet mūsu darīšanās tu nejaucies, vai saprati? Ja jau es esmu ņēmis to s a v ā s rokās, tu vari veltīgi neuztraukties.

—    Ak tu … tu privātīpašnieks! — Batura izdvesa. — Labi, vari te pūt gultā ar visu savu noslēpumu! Mēs arī bez tevis visu uzzināsim!

Viņš izdrāzās no istabas. Uztraukumā Batura pagrieza ieejas durvju atslēgu uz pretējo pusi un ķimerējās ar to, līdz pienāca Karļika tēvs un palīdzējā.

—   Sastrīdējies ar Karļiku? — viņš jautāja, raudzīdamies uz niknumā sasārtušo Baturu.

—    Jā, jo viņš ir īsts .. . ēģiptiešu priesteris!

Atgriežoties no Karļika, Batura ceļā satika Krizu, kas skrēja, ko nagi nesa. t -

Batura, Batura, nāc! Kropa sakustējies!

—    Labs ir, — Batura sacīja, cenzdamies saglabāt aukstasinību, — bet kā ar barības sagādātājiem?

—    Gatavi. Tikko kopā ar Miksu aizgāja uz dzelzceļa pusi.

Batura metās skriet. Savu* grupu viņš panāca tūlīt aiz dzelzceļa uz lauku ceļa. Tur bija Miksa, Joņecs un vēl desmit citi sestās klases zēni. Trīs uz muguras nesa blīvi piestūķētus maisus. Batura pārbaudīja to saturu un pasmaidīja.

—    Lieliski. Ejam!

Viņi nebija nogājuši ne desmit soļu, kad Miksa iesaucās:

—    Stāt! Rau, viņš! Vai redzat?

Zēni apstājās, un sirdis viņiem sāka skaļi dauzīties. Pretim nāca Kropa. Padusē viņš nesa vīstoklīti, tādu pašu kā tad, pirmo reizi. Ieraudzījis zēnus, viņš pārsteigts apstājās. Pirmajā mirklī viņš gribēja griezties atpakaļ, taču zēni stingrā solī devās viņam pretim. Kropa saprata, ka no sastapšanās neizbēgt. Viņš saguma un sarāvās.

—    Ko jums vajag? — viņš klusi jautāja svešādā, aizsmakušā balsī.

—    Mēs atnesām barību, — Batura atbildēja. — Tagad jums vairs nevajadzēs plūkt lucernu.

—    Lucernu? — Kropa nomurmulēja.

—    Jā. Lūdzu, paskatieties, — Batura pamāja maisu nesējiem.

«Barības sagādātāji» steidzīgi nocēla no mugurām nesamos.

—     Šeit ir zāle, kāpostu kaceni un dažādas lapas: kāļu, burkānu, rutku … — Batura demonstrēja, vilkdams no maisa aizvien jaunus paraugus. — Barojoša un dažāda barība. Trušiem tāda garšo.

—    Trušiem? Kā jūs zināt? — čukstēja Kropa, kura apmulsums auga ar katru mirkli.

—     Mēs . . . mēs daudz ko zinām. Un mēs ļoti ļoti gribam jums palīdzēt, — Batura runāja klusā balsī, — un … lai jūs nebūtu vientuļš. Mēs jums salabosim žogu un barosim trušus, bet meitenes pavasarī iedēstīs puķes.

Kropa pacēla galvu un skatījās uz zēniem plaši ieplestām acīm. Viņš gribēja ko sacīt, bet no mutes izlauzās tikai aizsmakusi skaņa.

—    Mani zēni… — viņš sāka, un atkal balss pārtrūka.

Tikai viņa acīs iemirdzejas siltums. Tas kļuva maigas, samtainas.

Arī zēni, gluži kā pēc komandas, sāka aizdomīgi šņaukāties, un nevar zināt, ar ko tas viss beigtos, ja neiejaucies Kriza. Šis ceturtklasnieks tik smagā brīdī bija saglabājis patiešām apbrīnas cienīgu prāta skaidrību.

— Nu, iesim tagad pie jūsu trušiem, pan Kropa, — viņš lietišķi ierosināja. — Batura sacīja, ka esot īsti sugas truši.

Kropa pamāja ar galvu un, nekā nesacīdams, pagriezās apkārt. Zēni klusēdami viņu ielenca ciešā aplī.

Brīdi vēlāk viņi visi straujā gaitā soļoja uz Ježinovas pusi. Viņi paši nezināja, kāpēc tā nesas. Ceļā sastaptie ļaudis izbrīnījušies apstājās un noraudzījās šinī neparastajā gājienā.

Ko nozīmē šī ērmota procesija? Šis elsojošais vecis un pietvīkušie zeņķi? … Uz kurieni viņi tā steidzas? Un kas tie par maisiem? Kas to būtu domājis, ka šim vecajam savādniekam ir kaut kādas darīšanas ar resgaļiem? Jā, jā, vari vai simt gadu nodzīvot blakus cilvēkam, un tomēr pienāk diena, kad viņš tevi pārsteidz.

Taču Kropa un zēni, nekam nepievērsdami uzmanību, steidzās uz priekšu. Viņi jau pagājuši garām Ježinovas stacijai un tuvojas Kropas būdai. Trīcošām rokām Kropa attaisa slēdzeni un ielaiž klusējošo zēnu bariņu istabā. Vēl vienas durvis — un viņi ir trušu telpā.

Sākumā truši skatās pārsteigti, jocīgi raustīdami degunus, bet vēlāk sāk lēkāt apkārt ienācējiem. Barības

sagādātāji steidzīgi atsien maisus un pilnām saujām met dzīvnieciņiem gardumus.

—    Nevajag visu uzreiz! Viņi tik daudz neapēdīs, kaut gan ir maktīgi rīmas, — Kropa attur zēnus, un viņi pirmo reizi redz Kropu smaidām. Truši lec viņam uz ceļiem, rausta zaļo kaklasaiti, glaužas pie asajiem vaigiem. Kropa paceļ aiz ausīm te vienu, te otru un rāda zēniem. — Šis baltais ir angora, bet šis te sudrabainais — šinšila. — Par katru pastāsta dažus vārdus. — Šis ir kārumnieks — viens pats visu aprītu, tas — milzīgs kauslis, citus rausta aiz kažoka. Bet tas tur — luteklītis.

Zēni noteikti būtu palikuši šeit līdz vakaram, taču Batura neļāva apciemojumam pārāk ieilgt. Viņš aizvien nepacietīgāk skatījās uz līksmo Miksu un Joņecu, beidzot piecēlās, nopurināja no ceļgaliem gružus un sacīja:

—    Mums, lūdzu, pan Kropa, ir jāiet.

Kropa pacēla galvu un piemiedza acis, itin kā nebūtu pilnīgi sapratis, tad tā kā sadrūma un skumji teica:

—    Garlaicīgi ar veci. .. ko?

Batura nosarka.

—   Nē nemaz. .. tikai.. . tikai mums jau laiks, jo mums ir darīšanas: operācija «S». Rīt mēs atkal atnāksim.

Kropa klausījās zēnā ar sasprindzinātu uzmanību, kas atspoguļojās viņa krunkainajā sejā.

—   Operācija? . . . Aha … Aha … — mādams ar galvu, viņš atkārtoja.

Šis vārds vecajam vīram maz ko izteica, taču viņš saprata, ka darīšanas svarīgas. Tūlīt arī viņš sāka nepacietīgi rosīties.

—    Uzgaidiet brīsniņu, — viņš sacīja, — ja jau jums tā patīk truši, tad paņemiet sev katrs pa vienam. Izraugieties!

—   Oi! Vai patiešām? — zēni iepriecināti metās pie trušiem.

Kropa noliecās, pacēla gaisā milzīgu šinšilu un parādīja Baturam.

—    Kā tev patīk šis negantieks? Še, ņem viņu sev.

Batura paņēma nobiedēto trusi, noglāstīja kažociņu un

palaida dzīvnieku zemē.

—    Nē, pan Kropa, mēs neņemsim trušus. Lai viņi visi paliek kopā. Tā būs labāk, — viņš lietišķi sacīja. — Mēs te nodibināsim trušu fermu, tādu, kāda bija tiem skautiem filmā. Nu, taisieties, zēni!

Zēni devās laukā, dzīvi tērzēdami. Kropa pavadīja viņuslīdz vārtiņiem. Kad zēni bija aizgājuši labu gabalu un pagriezās atpakaļ, viņi ieraudzīja, ka Kropa vēl joprojām stāv tanī pašā vietā un noskatās viņiem pakaļ.

XXXII nodaļa Pēdējais izlūkgājiens

Pēc tam kad Batura bija aizgājis, Karļiku vēl ilgi urdīja nemiers. «Privātīpašnieks!» Kā viņš iedrošinājās! Tas viss aiz skaudības. Varētu domāt, ka viņš nāvīgi rūpējas par lietu. Tēlo pārāko aktīvistu. Taču Karļiku uz to nepaķersi. Karļiks zina, kā ir īstenībā. Baturam gluži vienkārši skauž. Gandrīz vai zaļš kļūst no skaudības, ka viņš, lūk, tik svarīga persona, bet nekā nezina! Tā viņam vajag. Lai mazliet paerrojas! Bet. degunu gan viņi Baturam pamatīgi noslaucīs. Pārāk lecīgs, bija kļuvis.

Taču, par spīti šīm nomierinošām domām, dvēseles dziļumos viņam tomēr kaut kas kremta. Nav ko slēpt! Batura. bija aizskāris viņu sāpīgā vietā. Ja tas sprādziens un šahtas applūdināšana bija diversanta roku darbs un ja tā ir tikai priekšsagatavošanās īstajai operācijai, tad gan Karļiks ar saviem noslēpumiem būs smieklīgs, nav ko runāt. Karļiku sagrāba bailes. Viņš atcerējās par raktuvēm. Iedomājās, kā sakultās ūdens masas laužas ejās, kur strādā kalnrači, kā tās applūdina galveno šahtu un visus sākuma urbumus. Drošības aizsprosti? Protams, bet ja viņi nepagūs tos aizvērt? Vai arī ja ūdens ar joni ielauzīsies galvenajā šahtā? Tad visas ejas izrādīsies atgrieztas. Karļiks pats vakar to pārdzīvoja un zina, ko tas nozīmē. Nē, to tā nedrīkst atstāt! Operācija jānoved līdz galam .. . Bet ja rīt būs jau par vēlu? Ja diversants jau būs beidzis savu neģēlīgo darbu? . . . Tad visa vaina gulsies uz viņa pleciem. Batura teiks, ka tas viņa dēļ. . .

Bet ja nu . . . ja nu Baturam laimējas un viņš atklāj noeju uz šahtu un atmasko spiegu ātrāk nekā Karļiks? To nedrīkst, pielaist. Nē, nē, ne par ko pasaulē! Lai tāds Batura izmantotu Karļika atklājumu? . . .

Ne mirkli Karļiks nevarēja atbrīvoties no šīm uzmācīgajām domām. Nemiers pieauga ar katru stundu. Karļiks svaidījās pa gultu, un piere viņam dega. Viņš te guļ, ērti izstiepies spilvenos, un priecājas, ka tik lēti izbridis no šīs ķibeles, bet raktuvei tikmēr draud šausmīgas briesmas. Kā rīkoties? Kā rīkoties?

Karļiks piecēlās no gultas, streipulīgā solī aizgāja līdz vannas istabai un pabāza galvu zem krāna. Pēc tam viņš drudžaini sāka ģērbties.

Nepilnu stundu vēlāk pa ceļu no Viļčkovas uz Medzjana Poļi gāja divi zēni. Viņi meimuroja kā piedzēruši un atbalstīja viens otru zem elkoņiem. Pie vecās būdas viņi palūkojās apkārt, vai viņus neviens neredz, un tad nozuda tumšajā priekšnamā. Nokāpuši pagrabā, zēni ar pūlēm atbīdīja vāku. Atskanēja apslāpēts šmaksts. Ūdens ieguldzējās un noplūda lejup. Zēni neveikli ierāpās caurumā un aizvēra aiz sevis vāku.

Viņi izlaboja lampās gaismu un sāka iet pa gaiteni ar tādu ātrumu, kādu pieļāva novājējušās kājas un apgrūtinātā elpošana. Vairākkārt, pārplūstot aukstiem sviedriem, zēni apstājās un klausījās. Viņiem likās, ka dzirdami soļi, balsis un kalšana, bet pēc tam atkal viss apklusa, un viņi dzirdēja tikai džinkstoņu ausīs un savu siržu pukstienus. Karļiks neļāva ilgi stāvēt un mudināja smagi elpojošo Viktoru iet uz priekšu. Šoreiz viņu dzina ne vien ziņkāre, bet arī nepacietība un nemiers. Viņš gribēja pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no šīs mokošās neziņas. Tas ir pēdējais izlūkgājiens. Pēc dažām desmit minūtēm viss noskaidrosies. Karļiks pārliecināsies, vai viņa aizdomas bijušas pamatotas.

Plāns bija vienkāršs. Vajadzēja pārmeklēt otru — labo ejas atzarojumu, kuru viņi bija ievērojuši aizvakar, iznākot no Glābšanas ejas.

Karļiks loloja slepenu vēlēšanos, lai eja būtu applūdināta. Tas jautājumu pilnīgi noskaidrotu. Viņi ar Viktoru tad varētu ar tīru sirdsapziņu izslimoties, zinot, ka raktuvē nav diversanta.

Taču pagaidām nekas nenorādīja uz to, ka Karļika vēlēšanās piepildīsies. Eja bija sausa. Tā ne ar ko neatšķīrās no Glābšanas ejas, pa kuru viņi bija soļojuši pirms divām dienām. Acīm redzot ūdens pieplūdums ticis aizturēts.

Pēc piecu minūšu gājiena zēni nonāca pie jauna sazarojuma. Uz kuru pusi nogriezties? Karļiks apstājās un pagaismoja abu eju sākumus. Kreisajā ejā viņš pie sienas ieraudzījapapirosa galu. Viņš pacēla to un iebāza kabatā. Kļuva mazliet neomulīgi. Pirmās pēdas! Pār muguru pārskrēja vieglas tirpas.

Tātad iet vajadzēja šinī virzienā. Zēni saķērās rokās un piesardzīgi devās nezināmajā ejā. Tā likās pamatīgi veca. Lampas gaismā sienas un augstā velve vēsi zaigoja kā sastingusi lava, ūdens un gaisa nogludinātās sienas izskatījās, kā pārklātas ar tumšu laku. Reizumis ceļu aizšķērsoja nobruķuši vai uzspridzināti klints gabali.

Karļiks noskatījās tanīs ar nemieru. Varēja redzēt, ka nesen kāds šeit lauzis sev ceļu. Vietām tie bija svaigi izkustināti un aizmesti prom. Novāktās vietas uz ejas tumšās pamatnes izskatījās kā baltidzelteni ēdes plankumi. Katras šādas cilvēku atstātās pēdas lika zēniem nodrebēt.

Tagad zēni vairs necerēja, ka viņiem izdosies izvairīties no sastapšanās. Viņi juta cilvēku klātbūtni šinīs akmens ejās.

Izšķirošais mirklis nepielūdzami tuvojās. Kuru katru mirkli viņu priekšā tumsā var uzliesmot uguntiņa. Un ko tad? Pavisam kas cits ir sastapties ar ienaidnieku zemes virsū, bet te, šinī akmens sprostā, trīsdesmit vai varbūt pat vairāk metru dziļumā apakš zemes? Šeit neviens nesteigsies palīgā. Te viņiem jārēķinās vienīgi ar sevi. Kas būs, ja viņus pamanīs? Kurp mukt? Kur noslēpties? Iekams viņi aizskries līdz izejai, viņus panāks un nošaus kā suņus.

«Vajaga griezties atpakaļ. .. griezties atpakaļ,» šī doma uzmācīgi pulsēja zēnu galvās. Viņi jau pietiekami daudz zina.. Taču, tiklīdz Viktors palēnināja soli, Karļiks nepielūdzami vilka viņu uz priekšu.

—    Ko tu atpaliec?

Tā viņi bija nogājuši varbūt kādus divsimt metrus, kad pēkšņi kļuva dzirdama ūdens čaloņa. Sirdis ietrīcējās jaunā cerībā. Varbūt tomēr tālāk eja ir applūdināta? Viņi pielika soli un . . . apstājās kā ūdens aplieti. Acīm atklājās trešais sazarojums. Tā kreiso eju noslēdza pretplūdu aizsprosts. Tas bija uzcelts no veciem baļķiem, taču redzams — nesen, jo uz nomelnējušā koka baltoja svaigi cirvja cirtieni.

—    Karļik, baļķi nozagti no mūsu vecā šķūņa, kad es tev saku! — Viktors čukstēja, atcerējies, ka no viņu izjauktā šķūņa bija pazuduši baļķi.

Klusu, — Karļiks iešņācās.

Aizturējis elpu, viņš pētīja aizsprostu. Tas bija uzbūvēts stingri un prasmīgi, uz mata tāds, kādu viņš bija redzējis raktuvē. Par spīti tam, caur neredzamām spraugām starp baļķiem spiedās sīkas ūdens strūkliņas. Acīm redzot aizsprosts turēja milzīgas ūdens masas. Likās, ka kuru katru mirkli tas neizturē!jis sabruks un varenā ūdens siena sāks gāzties ejā. Zēni saskatījās un nevilšus atkāpās.

Trīcošām kājām viņi piesardzīgi devās otrā nozarojumā.

Pēkšņi Karļiks sāpīgi saķēra Viktoru aiz rokas.

—    Skaties . .. skaties, kas tur guļ… — viņš izdvesa.

—    Kur?

—    Nu tur, aiz tā kluča pie sienas.

Viktors sasprindzinājumā piemiedza acis, un pēkšņi seja viņam atplauka.

— Bumba!

Vienā lēcienā viņš bija pie kluča un paķēra bumbu. Tā bija mitra, taču vesela, neskarta. Viktors pasvieda to pret ejas pamatni, bumba palēcās augstu gaisā.

—   Ku tu dari, sajucis, vai, esi? — Karļiks pārbijies čukstus aprāja.

—    Nebaidies, — Viktors priecīgs atbildēja, — nāc ejam.

Taču viņi nebija paguvuši noiet ne piecdesmit metrus, kad

ejas līkumā iespīdēja gaismas strēle, pāršķeldama gaiteni vai, pareizāk sakot, gruvekļu kaudzi. Asās akmeņu šķautnes uz. ejas sienas meta smailas, garas ēnas, it kā tās būtu apgaismotas no apakšas.

—    Bēgam, — Viktors čukstēja, — tie ir viņi.

—   Tūlīt, paskatīsimies tikai… — Karļiks iešņācās, rāpdamies starp bluķiem.

Drīz vien viņiem pavērās neparasts skats.

Apmēram četru metru platībā ejas sāns bija izārdīts, atklājot asām klinšu radzēm pieblīvētu caurumu, kas bija līdzīgs šķautnainai nenoteikta veida alai, kura veda slīpi uz leju. Tās dziļumā līkāja divi vīri. Viens, izmeties līdz jostas vietai un viss vienos putekļos, klints spraugās izurbtos caurumos bāza tievas metanita nūjiņas, lika degļus ar detonatoru auklām un noblīvēja ar kaut ko līdzīgu plastilīnam. Otrs satraukts knibinājās pie vadiem.

Varēja redzēt, ka darbs viņiem veicās lēni un ar grūtībām. Sakarā ar kompresora trūkumu šie vīri nevarēja lietot pneimatiskos urbjus un caurumiņus izkala ar kalta un āmura palīdzību, izmantodami klinšu plaisas un šķirbas. Atlūzušos bluķus un šķembas viņi ar groziem izmeta ejas dziļumā. Darba vieta tika attīrīta tikai pavirši. Visapkārt mētājās nenovākti akmeņi.

Pat tāds, kam nav nekādas jēgas par kalnraču darbiem, no pirmā acu uzmetiena saprastu, ka šie vīri nav kalnrači un tas, ko viņi dara, nav ejas izciršana. Saprastu, ka šiem vīriem ir cits mērķis.

—    Bandīti! — nočukstēja Karļiks caur sakostiem zobiem.

Viņš sasprindzināti vērās svešajos. Taču pazīt nevarēja.

Sejas bija aizgrieztas. Kurš no viņiem ir Boļeslavecs?

Pirmais apgriezās tas, kas lika. lādiņus. Zēni ieraudzīja gluži svešu, nepazīstamu seju ar dzeltenīgiem, vairākas dienas neskūtiem bārdas rugājiem, kas bija gluži kā appūderēti ar klinšu putekļiem. Šai sejai raksturīga bija lielā atstarpe starp gaļīgo degunu un resnām, atvalbītām lūpām.

Šis cilvēks (zēni domās viņu nosauca par Lūpaini) ar norūpējušos sejas izteiksmi noslaucīja sviedriem pārklāto pieri un, rādot ar roku uz sienu, kaut ko norūca netālu sēdošajam biedram. Tas apgriezās un — zēniem aizrāvās elpa. Viņi do ■ māja, ka maldās, ka murgo. Bet nē, tā nevarēja būt kļūda — abi viņi vienlaicīgi izrunāja vienu un to pašu uzvārdu.

Tātad tas nebija Boļeslavecs! Viņu priekšā sēdēja labs paziņa — cilvēks, ar kuru viņi diendienā satikās. Un tieši tādēļ, ka tas bija viņš, zēniem no bailēm mati sacēlās stāvus. Viņi gribēja mukt, taču kājas atsacījās klausīt. Abi parāvās atpakaļ. Zem kājām lejup noripoja vairāki akmentiņi.

Izdzirdējis troksni, sēdošais vīrietis izslēja kaklu un uz mirkli sastinga, bet tad, pakampis lampu, zibenīgi pielēca kājās un milzīgiem lēcieniem sāka jozt uz ejas pusi. Izdzirdējuši, ka viņiem dzenas pakaļ, zēni sāka skriet ātrāk. Taču kājas bija kā no vates. Dažus desmitus metru noskrējuši, viņi juta, ka spēki sāk izsīkt. Ausīs skanēja, trūka gaisa.

—    Stāt! Stāt! — viņi dzirdēja saucam aizmugurē.

Tanī pašā mirklī atskanēja šāviens. Zēni apstājās un pieplaka pie sienas, aizvērtām acīm gaidīdami nāvi. Taču otra šāviena nebija. Vīrietis elsdams apstājās. Brīdi viņš noskatījās zēnos ar skatienu, kurā bailes cīnījās ar dusmām un niknumu.

Kucēni! — viņš beidzot nošņāca caur sakostiem

zobiem. Abām rokām viņš sagrāba zēnus aiz svārku atlokiem un piespieda pie ejas sienas.

—    Runājiet! Vai kāds zina, ka jūs atnācāt uz šejieni?

Zēni nevarēja ne papīkstēt. Vīrietis trieca viņus ar galvām pret klinti. •

—    Nu?

—    Nē, neviens nezina, — Karļiks ievaidējās.

—    Melo! — vīrietis iegāza viņam pa seju.

—    Nemeloju … mēs paši…

—    Kādēļ?

—    Mēs . .. mēs pēc bumbas … nezinājām.

Brīdi vīrietis svārstījās. Tad viņš lēni pacēla revolveri un… ieblieza Karļikam ar spalu pa galvu tā, ka tas nogāzās kā bluķis. Viktors nāves bailēs parāvās sāņus, taču kliedziens viņam pamira uz lūpām. Jauns trieciens ar revolveri — un arī viņš zaudēja samaņu. Vaļā palaistā bumba neskanīgi atsitās pret zemi un lēni aizripoja pa eju.

Vīrietis pamāja biedram. Viņi paņēma zēnus zem rokām un aizstiepa gaiteņa dziļumā.

Pirms trešā sazarojuma, netālu no aizsprosta, pusotra metra augstumā sienā bija niša, līdzīga tai, no kuras pirms pāris nedēļām Karļiks ar Viktoru bija izbiedējuši slaistu. Šeit vīrieši apstājās un apmainījās dažiem īsiem teikumiem, tad Lūpainais devās uz darba vietu un pēc brīža atgriezās, nesdams stieples gabalu. Viņi sasaistīja zēniem rokas un kājas un iesvieda abus nišā.

XXXIII nodaļa «S—pirmā» grupa darbojas. Izšķirošā cīņa. Boļeslavecs

Tās pašas dienas pievakarē pagalmā pie vecās būdas parādījās «S—pirmā» grupa pilnā sastāvā.

Pārcelšanās caur krāsni notika ātri un veikli. Taču, kad zēni bija nonākuši pagrabā, viņi tur iestiga tāpat kā iepriekšējo reizi. Batura norūpējies klepoja, raudzīdamies uz bezcerīgi nolaistajām biedru rokām un, lai viņus uzmundrinātu, sāka izklaudzināt sienas. Viņš kaut kur bija lasījis, ka šādā veidā var atklāt sienā slepenas ejas. Pēc pusstundas šāda pašaizliedzīga darba viņam gan bija pamatīgi apdauzīti pirksti,

taču slepenā eja nebija atrasta. Siena visur atbildēja ar vienādu dobju, pilnskanīgu skaņu.

—   Un tomēr no šejienes jābūt kādai izejai, — viņš norūca, berzēdams pirkstus.

Zēni sēdēja neapmierināti.

—    Te nav ko tupēt, — Miksa noņurdēja. — Es domāju, ka tās ir maldu pēdas un ka viņi šahtā nenonāca caur šejieni. Labāk izpētīsim māju.

Taču Batura ir nepakustējās, urbdamies ar acīm ūdenī, kas plūda uz peļķi.

—    Nu, nāc, — Miksa viņu pavilka.

Batura domīgs piecēlās. Viņi izgāja pagalmā.

—   Es ieteicu noslēpties šeit, — Joņecs norādīja uz stārķu ligzdu. — No šejienes mēs redzēsim, kas ieiet būdā, un tad sekosim viņam pa pēdām.

Negaidīdams, līdz zēni piekritīs, viņš uzrāpās uz jumta un izbāza galvu cauri sapuvušajam jumta klājam. Joņecu gandrīz nemaz nevarēja redzēt. Miksa sāka apšaudīt viņu ar sausa māla piciņām.

—   Tu, brālīt, noņem cepuri, tad tevi nemaz nevarēs atšķirt no jumta.

—    Kāpēc? — Kriza jautāja.

—    Tāpēc ka salmi no salmiem neatšķiras.

Vienīgi Batura neņēma dalību šinīs jokos un domīgs staigāja ap būdu.

Kad pēc brītiņa Joņecam bija apnicis tupēt augšā par sargu un viņš nokāpa lejā, tad pamanīja, ka Baturas nav.

—    Kur Anteks? — viņš jautāja.

Miksa un Kriza skatījās apkārt ne mazāk pārsteigti. Tikai tagad viņi ievēroja, ka Batura pazudis.

—    Kas tas ir, pie visiem velniem? Ja tā turpināsies, tad visi pazudīs šinī būdā! — Miksa iesaucās it kā jokodamies, taču bija pa īstam satraukts.

Zēni apgāja visapkārt mājai, iegāja iekšā. Baturas nekur nebija. Viņi sauca Baturu. Tas neatsaucās.

—   Varbūt atkal ielīdis krāsnī? — Joņecs beidzot ieminējās.

Miksa pūzdams ieķepurojās caurumā. Pēc brītiņa viņš atgriezās vēl vairāk uzbudināts.

—    Tur arī viņa nav.

Zēni izbijušies saskatījās. Te patiešam notiek ērmīgas lietas!

—   Vectēvs saka, ka reizēm cilvēkus paraujot velns, — Kriza skaidroja. — Bet šodien taču mirušo piemiņas diena un visi mošķi atvaļinājumā.

—    Rimsties reiz ar saviem velniem, — Miksa viņu aprāja. — Baturu velns neparaus, jo viņš ir kalēja dēls. Vai tad tu nezini, ka kalējus ellē neielaiž?

Joņecs nosmiekuļoja, un Kriza nezināja — ticēt vai ne. Miksam bieži patīk ņirgt par viņu.

—    Klau, bet ja nu šeit ir lamatas un viņi izķer visus pa vienam? — Miksa pēkšņi pavisam citādā tonī griezās pie Joņeca.

—    Nē, tad karlieši nebūtu atgriezušies. Bet viņi pazuda un vēiāk atgriezās. Domāju, ka Anteks gluži vienkārši atradis to nomaskēto eju. Vai arī noslēpies pagrabā, tikai tu viņu neredzēji. Tu pārāk ātri atgriezies. Atzīsties — tu nemaz nebiji nokāpis līdz pašam pagrabam.

—    Nē, pagrabā nenokāpu, bet redzēju, ka tur neviena nav, — Miksa aizvainots paraustīja plecus. — Pats vari paskatīties.

Joņecs nolaidās pagrabā un neatgriezās. Zēni gaidīja piecas minūtes, gaidīja desmit…

—   Ko, viņš ari pazuda? — Miksa iesaucās un devās uz pagrabu apskatīties, kas noticis.

Joņecs nebija pazudis. Viņš sēdēja uz klints bluķa un ar šausmās ieplestām acīm urbās vienā punktā. Miksa sekoja viņa skatienam un ieraudzīja skatu — ne tik daudz pārsteidzošu, cik baismīgu.

Uz pagraba grīdas bija redzama Baturas galva. Bez ķermeņa, bez rokām un kājām, tikai vienīgi galva! Taču pats baismīgākais bija tas, ka galva grozījās kā dzīva un kaut ko pikti ņurdēja.

—   Nu, ko jūs tā blenžat? Cik ilgi man vajadzēs karāties? Ir gan mūlāpi! Pie orangutāna, palīdziet taču!

Spriežot pēc šīs lamāšanās, tā tik tiešām bija Baturas galva. Zēni nedroši pavirzījās uz priekšu. Piegājuši tuvāk, viņi ieraudzīja, ka galva rēgojas ārā no kaut kādas atveres. Viņi palīdzēja Baturam izrāpties.

—    Tagad jūs redzat, kas tas par noslēpumu, — viņš sacīja, bez jebkādam ceremonijām slaucīdamies Joņeca cepurē, pēc tam izvilka no pagraba kakta smagu koka vāku ar stūrainām metala «ausīm» un noslēdza eju. No sienām plūstošais ūdens to nekavējoties pārklāja, un pēc dažām sekundēm tanī vietā bija redzama vienīgi peļķe.

—   Kā tu to uzodi? — jautāja Miksa, ar apbrīnu lūkodamies uz Baturu.

—    Pavisam vienkārši. Es uzmanīgi vēroju. Vispirms man šķita dīvaini, kādēļ vakar peļķē bija vairāk ūdens nekā šodien. No sienām taču plūst visu laiku vienādi. Bet otrs, kas mani pārsteidza, bija tas, — kur vispār paliek ūdens? Tas nepārtraukti plūst no sienām un turklāt tik bagātīgi, ka tam vajadzētu aizplūdināt pagrabu, taču neaizplūdina. Tas nozīmē, ka ūdens kaut kur notek. Bet kur? Sāku čakarēties pa plančku, skatos, dzelzs … osiņa kā katlam. Pavilku aiz tās — kā ūdens iešļācās! Viss ūdens noplūda lejup atverē. Kad tā noslēgta, tad tikai daļa ūdens tek cauri, bet pārējais aizturas un noslēdz vāku tā, ka nekas nav redzams. Kāds to veikli ierīkojis, tikai pārāk slapjš gan šeit. Nevar ne ieiet, ne iziet, lai aiz apkakles neaizlītu. Un jābūt traki uzmanīgam. Man nodzisa svece, paslīdēja kāja, un paliku karājamies «skurstenī».

Tagad viss bija skaidrs. Pēc īsas apspriedes zēni nolēma nekavējoties nokāpt lejā un izpētīt atklāto caurumu. Drošības dēļ viens no viņiem paliks augšā. Briesmu gadījumā vai arī, ja viņi ilgi neatgrieztos, paziņos milicijai. Zēni vilka lozes. Palikt augšā iekrita Joņecam … Viņš neprotestēja un pagrabu atstāja aizdomīgā steigā.

Batura pamanīja, ka zēni noskatās viņam pakaļ, drūmi klusēdami, it kā to apskaustu. Tātad tomēr baidās! Baidās pirms izšķirošās pārbaudes!

—    Vai baidāties? — viņš skarbi jautāja. — Es nevienu ar varu nevelku. Kuram bail, lai izšķiras iet vai neiet, jo pēcāk būs par vēlu.

—    Varbūt rīt… — Miksa nomurmināja. — Šodien jau tāpat esam daudz atklājuši… Vajadzētu pirms tam sakombinēt zābakus, tādus gumijas, kādi bija karliešiem. Žēl bojāt kurpes tādā ūdenī.

—   Mēs iesim tūlīt, — Batura noskaldīja, — nedrīkstam zaudēt ne mirkli.

Grupa pazaudēja samērā daudz laika, iekams uzgāja uz īstā ceļa. Nojauta zēnus pievīla. Vispirms viņi lieki aizgāja līdz Glābšanas ejai, veica nobrukumu un tikai tad, kad savā priekšā ieraudzīja ūdeni, aptvēra, ka šī eja nav caurejama un šis nav pareizais ceļš.

Viņi pagriezās atpakaļ un devās pa otru gaiteni. Nonākuši pie jauna sazarojuma, zēni nogriezās pa labi. Sākumā dļlša viņiem noslīdēja papēžos. Taču eja bija veca un sausa, tā atgādināja kādas viduslaiku pils apakšzemes eju. Nebija manāmas nekādas pēdas, kas liecinātu, ka šeit nesen bijis cilvēks. Pamazām zēnus pārņēma drošības sajūta, viņi gandrīz pārstāja ticēt, ka šeit uzturētos kāds diversants. Kas viņam būtu te darāms? Zēni bija pārliecināti, ka viņi kopš gadu simteņiem no jauna atklāj šīs ejas.

—    …Šitādā apakšzemes ejā var atrast pat naudu, — Miksa aizrautīgi sacīja. — Tēvs stāstīja, ka pirms pirmā kara tepat Piekutovā kāds zemnieks gribējis laukā aprakt sprāgoņu. Skatās, bet zemē kaut kāds mūris, uzsit ar lāpstu — zeme un akmeņi nobirst, skatās: kaut kāds caurums. Bija uzgājis apakšzemes eju. Ieiet viņš tur, brālīt, un atrod bagātību: pilnu podu ar zelta naudu, bet blakus tam podam — skelets važās. Kā tik piedūrās ar pirkstu — tām važām, protams, — tās sabirza putekļos. Tik stipri bija rūsas saēstas.

—   Klausies, Kriza, varbūt tu ar kaut ko šeit uziesi, — Batura pasmaidīja.

—   Vojteku Varakāju, — Miksa piebiedrojās. — Viņš tev parādīs «Zaļo zāli».

—    Nesmejies, — Batura nopietni sacīja. — Bet ja nu šī ir tā eja, kur tika aprakti zviedri? Tad mēs patiešām kaut ko uziesim.

Tā mēļodami, zēni bija nogājuši kādus trīssimt metrus, kad pēkšņi ceļu viņiem aizšķērsoja nobrukums.

—   Saskan! — Kriza uzbudināts iekliedzās. —i Viņi šeit aprakti!

Un, kaut gan īsi pirms tam zēni bija zobojušies, nu viņi metās aplūkot nobrukumu, pat sāka strīdēties lampas dēļ. Bet Batura pateica, ka lampa ir kopēja, un novietoja to labi augstu, lai tā gaismotu visu eju.

—    Bez tam katrs sev var iededzināt svecīti, — viņš sacīja.

Zēni izvilka no kabatām baznīcas svecītes un tās aizdedzināja. Taču atrast viņiem neko neizdevās. Viņi jau sāka zaudēt cerības, kad Miksa pēkšņi iesaucās:

—    Es kaut ko atradu!

Visi metās viņam klāt.

—    Parādi!

—    Kas tev ir?

—    Kauls?

—    Kaut kāds dzelzsgabals?

—   E, nē-ē-ē … — bažīgu sejas izteiksmi Miksa kaut ko slēpa aiz muguras.

—    Nu, parādi taču, — zēni plijās virsū.

—    Lūk . ..

Uz Miksas delnas melno ja maza bleķa bikšu poga. Zeni izskatījās ļoti apjukuši. It kā viņus kāds būtu izjokojis.

—    Kur tu to uzgāji?

—    Rau, tur, uz akmeņiem.

—    Poga ir gluži jauna, — Kriza izteica savu novērojumu.

—   Nemaz nav sarūsējusi, — Miksa piemetināja. — Kāds to nesen šeit pazaudējis.

Zēnu labā oma saplaka.

—   Tas nozīmē, ka mēs šeit neesam pirmie, — Kriza bēdīgi sacīja.

—    Te nav ko meklēt, griežamies atpakaļ, — Miksa rūca.

Poga bija sabojājusi viņiem labo noskaņojumu un pievērsusi drūmām domām. Taisnība. Šinīs laikos ļoti grūti būt par pionieri — atklājēju. Viss jau ir atklāts, izpētīts, uzzināts.

—    Nu, ko jūs velkaties kā savās bērēs? — Batura uzsauca. — Nav ko pukoties. Mēs taču neatnācām uz šejieni vēsturisko pētījumu dēļ, bet lai noķertu Boļeslavecu.

Tā jau gan bija, taču Baturam neizdevās zēnus uzjautrināt. Klusēdami viņi atgriezās pie tās vietas, kur gaiteņi zarojās, un devās pa otru eju. Tagad viņi gāja pa to pašu ceļu, pa kuru dažas stundas atpakaļ bija gājuši Karļiks ar Viktoru. Taču, iekams viņi bija nonākuši līdz aizsprostam, Batura spēji apstādināja zēnus.

—    Stāt, redzama gaisma!

Patiešām, kaut kur ejas dziļumā mirgoja vāja gaismiņa. Vērīgi ieskatījušies, zēni saskatīja pat divas uguntiņas.

—    Nodzēs lampu, — Batura čukstēja Krizam.

Kriza. pārbijies nopūta. Zēnus apskāva tumsa. Viņi stāvēja kā pārakmeņojušies, elpu aizturējuši. Tātad viņi tomēr nebija maldījušies. Vilku kalnam ir savs noslēpums. Kaut tikai tas nebūtu baismīgs noslēpums! Jau iedomājoties vien, ka tie patiešām varētu būt diversanti, zēniem mati saslējās ezī. Taisnība, viņi paši bija nākuši uz šo satikšanos. Jau sen bija gatavojušies tai. Taču tagad pēkšņi viņi zaudēja jebkuru patiku uz šādu tikšanos. Viņi bija daudz spriedelējuši par izlūkošanas dienestu, sapņojuši par cīņu — trīcēdami no uzbudinājuma; katrā sastaptā cilvēkā "bija gatavi saskatīt diversantu, taču — būsim pilnīgi atklāti — tas bija tādēļ, ka tā pa īstam, sirds dziļumos, viņi tam ne visai ticēja . ..

—    Zini ko, labāk ejam prom, — Miksa norija siekalas.

—   Tūlīt… vispirms jāpārliecinās, kas viņi tādi, varbūt kalnrači?

Viņi ļoti gribēja, lai tas tā būtu. Par diversantiem patīkami ir lasīt un spriest, bet satikties apakšzemes ejā labāk ar parastajiem kalnračiem.

Zēni uzmanīgi aizlīda dažus desmitus metru līdz nogruvumam un, aizslēpušies aiz akmeņiem, sāka novērot. Kalnraču lampu gaismā viņi ieraudzīja divus vīrus, noliekušos pār vadiem. Sejas bija ēnā, un no šāda attāluma viņus nevarēja pazīt. Zēni tikai ievēroja, ka vienam rokā zaigo metālisks priekšmets.

—    Revolveris, — Kriza nočukstēja.

—   Nē, tās ir elektriķu knaibles, — Batura iebilda. — Skaties, viņi vieno vadus.

—    Tātad spridzinās, — Miksa piemetināja.

Taču pagaidām vīri attina vadus, savienoja tos savā starpā un tina uz mietiņa kā uz spoles. Gluži negaidot, viņi pārtrauca darbu un, noliekušies pār vadiem, sāka par kaut ko dedzīgi strīdēties, bet pēc tam žigli devās ejas dziļumā.

—   Kas tie bija, vai pazini? — Miksa jautāja. — Boļeslavecs?

—    Nē! — Batura sacīja. — Tas man it nemaz nepatīk, ka neviens no viņiem nav Boļeslavecs. Karļiks reiz man viņu rādīja. Boļeslavecs ir zems, un druknējs, bet šie divi kalseni un stilbiķi.

Mirkli Batura domīgs skatījās virzienā, kurā nozuda vīri, pēc tam pēkšņi sacīja Miksam:

—    Miksa, tu pļito uz raktuvi un izstāsti, ko mēs redzējām.

Miksa vilcinājās.

—   Bet, ja nu tie nav diversanti, tikai kalnrači, ko tad? Mēs izšimpēsimies. Piedegsim.

—    Neko darīt, — Batura noņurdēja, — labāk izgāzties nekā pakļaut raktuvi briesmām.

—    Bet ja viņi man neticēs?

—    Izdari tā, lai noticētu.

Miksa negribīgi izvilka sveci un aizdedzināja.

—    Bet jūs … kāpēc jums te jāpaliek? … Ejam kopā.

—    Mums jānovēro viņi līdz galam, — Batura atbildēja. — Nu, pasteidzies!

Zēni ilgi noskatījās pakaļ aizejošam Miksam. Sirdis viņiem nemierā sažņaudzās.

—    Kaut tikai viņam noticētu, kaut noticētu… — Batura nopūtās.

Tad zēni piesardzīgi sāka manīties virzienā, kur nozuda vīri. Drīz vien viņi ieraudzīja gaismu, kas sitās kaut kur no ejas apakšas. Zēni apstājās, juzdami, ka pa muguru pārskrien tirpuļi. Viņi saprata, ka mērķis ir tuvu.

Ejā valdīja klusums, tikai kaut kur tuvumā čaloja un blužģēja ūdens. Un pēkšņi šinī klusumā viņi izdzirdēja tepat sev blakus klusu, bet skaidri dzirdamu vaidu.

Batura trīcošu roku iededzināja lampu un pacēla augšā. Ejas sienas iedobumā apmēram savas galvas augstumā viņš ieraudzīja divu zēnu ķermeņus.

—    Karļiks … Viktors … — Batura čukstēja, neizsakāmi pārsteigts.

Šausmu pilnām acīm viņš skatījās te uz zēniem, te uz to pusi, kur bija tie divi… Tagad viss kļuva skaidrāks par skaidru. Nebija vairs šaubu, kas viņi tādi. Pirmajā mirklī Batura aplija aukstiem sviedriem un kājas zem viņa sagrīļojās. Taču tas tūlīt arī pārgāja. Tikai asinis sitās deniņos un sirds dauzījās kā āmurs. Viņš sakoda zobus.

—     Kriza, lien! — viņš nočukstēja un pacēla zeņķi augšup. Tas, kaut gan trīsēja kā apse, paklausīgi ierāpās nišā.

Batura pacēlās uz rokām un sekoja viņam. Sasaistītie ķermeņi vāji kustējās. Batura ieraudzīja karstumā kaistošas, ar grūtībām gaisu tverošas lūpas un nekā neredzošas, drudžaini spīdošas, gaismā piemiegtas acis.

—    Vai pazīstat mani? — viņš sapurināja zēnus aiz pleciem. — Tas esmu es, Anteks.

Karļiks ar pūlēm pacēla galvu.

—    Batura … — viņš čukstēja, — Batura … '

Galva atkrita atpakaļ.

—    Vai š i e jūs tādus pataisīja? — Batura jautāja.

Karļiks pamāja ar galvu.

Batura no saraukto uzacu apakšas pameta skatienu virzienā, no kurienes plūda gaisma.

—    Man vajadzētu savelēt tev pa ķiveri, burkān, — viņš dusmīgi sacīja, raisīdams Karļiku vaļā. — Pats netiki galā, bet pasacīt biedriem bija žēl. Ko tu ar sevi izdarīsi, ja tevis dēļ raktuvei notiks kaut kas slikts? … Vai tu vismaz uzzināji, kas viņi ir … tie tipi?

Karļika acis pielija šausmām.

—    Tas ir … viņš ievaidējās un aprāva.

—    Nu, kas tad? — Batura sapurināja viņu.

—    Vcislo, — Karļiks izdvesa.

—   Vcislo? Vcislo? — Batura apjucis atlaida viņu vaļā. — Nē, tas nevar būt! Tu murgo.

—   Glābieties … — Karļiks elsa. — Viņi grib … visu … applūdināt.

—    Applūdināt?

—   Aizsprosts … skaties … aizsprosts, — Karļiks murmināja.

Batura satraukts skatījās visapkārt.

Dažu metru atstatumā viņš ieraudzīja drošības aizsprostu, caur kuru spiedās ūdens. Apakšējā baļķī bija izurbti vairāki caurumi.

—   Viņi uzspridzinās_ sienu uz raktuvi un aizsprostu, — Karļiks murmināja. — Ūdens applūdinās raktuvi un visu … tur aiz aizsprosta . .. ezers.

Kriza tikām bija pārgriezis Viktora saites, taču Viktors gulēja bez samaņas, puspievērtām acīm, kas bija nejūtīgas pret gaismu. Viņam, redzams, bija liels karstums.

—   Viktor, Viktor, mosties! — asaru pilnām acīm Kriza raustīja viņu aiz pleca. Taču veltīgi. Viktors bija nesamaņā.

—   Vajadzēs nest viņu uz muguras. Pats nevarēs, — Batura sacīja. — Kriza, lec tu pirmais!

Taču bija jau par vēlu … Ejā ieplūda.gaisma. Diversanti nāca ar lampām. Elpu aizturējuši, zēni viņiem sekoja. Ar šausmām viņi ieraudzīja, ka vīri nes svārkus un lielu spoli ar uztītiem vadiem. Izskatījās, ka viņi savu darbu būtu beiguši.

Taču viņi ne visai steidzās. Lūpainis no bikšu kabatas izvilka pulksteni un atmeta ar roku.

Batura saprata, ka viņi operāciju grib nobeigt noteiktā laikā. Acīm redzot šis laiks bija iepriekš saskaņots ar kādu citu, kas strādā kopā ar viņiem. Tam vajadzēja būt izšķirošam operācijas momentam, jo Vcislo izrādīja skaidri redzamu satraukumu. Brīdi viņš knosījās, acis nodūris, tad aizsmēķēja papirosu un, izsmēķējis to līdz pusei, nometa zemē. Viņa biedrs tam kaut ko klusi sacīja.

Vcislo palūkojās pulkstenī, pēc tam paņēma lādiņu kasti, piegāja pie aizsprosta un sāka to mīnēt. Izurbtajos caurumos viņš bāza īsas metanita nūjiņas, nostiprināja degļus ar detonatoru auklām un pievienoja pie vadiem, kas bija līdzīgi tiem, kādus atstiepa Lūpainis.

Beidzis šo darbu, viņš atrotīja piedurknes, pabāza netīrās delnas zem ūdens strūkliņām, kas spiedās caur aizsprostu, un ilgi mazgāja rokas …

Lūpainis pameta viņam vīstokli, no kura spraucās ārā veļa un apģērbi. Viņi nometa darba bikses un veļu, pārģērbās pasta ierēdņu formās, nopurināja drēbes un virsū uzvilka lietus mēteļus. Tad katrs paņēma savu vadu spoli un, tīdami to vaļā, sāka virzīties izejas virzienā. Lai gan sienās bija āķi vadu uzkāršanai, viņi neuzkāra vadus. «Acīm redzot viņiem tie vairs nebūs vajadzīgi,» Batura nodomāja, stingdams no šausmām. «Tas būs pēdējais sprādziens.» Tagad Batura saprata, kādēļ viņi sagatavojuši tik garus vadus. Drošībai. Viņi baidās, ka viņus neapplūdina. Viņi uzspridzinās no tālienes, no drošas vietas, kaut kur tuvu izejai.

Baturam asins pulsēja deniņos, nepacietīgās rokas bezspēcīgi žņaudza klintis. Reizi pa reizei viņš atskatījās uz gaiteni. Varbūt Miksa pagūs! Nē, tas nav iespējams. Viņš nevarēja pagūt. Veltīgi cerēt. .. Mirkli vēlāk neģēļi apgaismos nišu. Kad viņi ieraudzīs Baturu un atbrīvoto Karļiku un Viktoru, viņi tūlīt uz vietas bez svārstīšanās visus nositīs. Viņi pat neies ķēpāties un siet: ūdens izdarīs savu. Žēl laika un pūļu. Tātad .. .

Pirmais gāja Vcislo. Tuvojoties nišai, viņš paātrināja soli un pacēla karbīdlampu, gribēdams uzmest aci gūstekņiem. Tanī pašā mirklī no augšas atrāvās kāds lunkans stāvs un uzkrita viņam virsū. Spēcīgais sitiens ar lampu nogāza viņu zemē.

Aiz viņa ejošais Lūpainis nikni iekliedzās, taču, iekams viņš paguva pielēkt pie Vcislo, virsū uzkrita Karļiks un iegāza viņam ar akmeni pa galvu. Pēc mirkļa abi vārtījās pa zemi.

Negaidītā uzbrukuma pārsteigts, neģēlis ļoti ātri atjēdzās. Novājējušā zēna sitieni bija pārāk vāji un tikai saniknoja viņu. Izrāvies zēnam, viņš pielēca kājās un ar dūres zvēlienu nopļāva to zemē.

Tikām Batura, pieveicis Vcislo, gribēja atņemt viņam revolveri un steidzīgi pārmeklēja kabatas. Taču ieroča nebija.

Varbūt otrā pusē? Viņš apvēla riņķi neģēļa smago ķermeni un beidzot apakšējā svārku kabatā sataustīja garenu, izliektu priekšmetu … Taču, tiklīdz viņš šo priekšmetu bija paņēmis, kāds sitiens izsita viņam to ārā no rokām. Šāviens apslāpēti atbalsojās pret velvi. Veltīgi Batura pūlējās izrauties no Lūpaiņa dzelžainajām rokām. Tas piespieda viņu pie zemes un sāka dauzīt ar galvu pret akmens grīdu, rēkdams drausmīgā niknumā:

—    Kucēns … muļķa kucēns!

Apdullinātais Vcislo piecēlās kājās un, balstīdamies pret sienu, nolūkojās šinī skatā.

—   Pietiks, — viņš norūca, — nesmērē rokas. Lai viņš labāk makšķerē zivis.

Lūpainis palaida vaļā nesamaņā esošo Baturu un lēni noslaucīja rokas ap biksēm.

—    Kucēni, no kurienes viņu te saradies tik daudz? — viņš sāka sūkāt asiņojošo pirkstu. — Kāpēc viņi šeit līda? Ne acu galā neciešu cīnīties ar knauķiem, — viņš rūca, noskatīdamies uz nekustīgajiem bērnu ķermeņiem.

—    Žiglāk, žiglāk! — Vcislo viņu mudināja.

Viņš ieskatījās nišā. Pārliecinājies, ka Viktors ir bez samaņas, viņš paķēra vadus un sāka steidzīgi attālināties. Aiz viņa elsdams gāja Lūpainis.

Taču viņi nebija vienīgie, kas šinī brīdī virzījās uz izeju. Divi simti metrus viņiem pa priekšu skrēja Kriza. Redzēdams, ka neģēlis nogāza Baturu un ka nav vairs nekādu cerību, drosmīgais zeņķis noslīdēja no nišas un laidās bēgt. Šausmīgās izbailēs viņš skrēja pa tumšo eju, kamēr aizķērās aiz klints šķautnes un pakrita, līdz kaulam pāršķeldams celi. Taču tūlīt uz vietas viņš arī pielēca kājās un, turēdamies pie sienas, sāpēs sakostiem zobiem mēģināja doties uz priekšu.

Pēkšņi viņš ejā ieraudzīja gaismas atblāzmu. Viņš apgriezās un . .. sastinga. Aiz viņa, vadus vaļā tīdami, skrēja diversanti. Zēns saprata, ka viņam neizdosies izbēgt un, trīsēdams kā apses lapiņa, notupās aiz klints bluķa. Noziedznieki tuvojās un metrus divdesmit atstatu no viņa apstājās. Lūpainis iedeva Vcislo aizdedzi. Vcislo drudžainā steigā paskatījās pulkstenī un sāka steidzīgi iestiprināt vadu galus ierīcē.

Kriza pārakmeņojās. Tūlīt uzspridzinās! Pēc mirkļa aizsprosts sašķīdīs gabalu gabalos. Ūdens siena gāzīsies ejā un apraks tur palikušos zēnus. Ak dievs … ak dievs!…

Vcislo pacēla ierīci uz augšu un, sāpīgi viebdams seju sprādziena gaidās, strauji pagrieza kloķi.

Kriza aizvēra acis. Taču sprādziena nebija.

Uzbudināts Vcislo vēlreiz uzlādēja aizdedzi un atkal pagrieza kloķi. Nekā. Viņam uz pieres iemirdzējās sviedru lāses. Lūpainis izrāva Vcislo no rokām ierīci un pārbaudīja vadu aizspiedņus.

—    Nu, tagad! — viņš iekliedzās, pasniedzot ierīci Vcislo.

Vcislo sāka griezt aparāta kloķi — aizvien nervozāk un

drudžaināk.

Te pēkšņi turpat Krizam aiz muguras atskanēja skanīga balss:

—    Veltīgas pūles, pan Vcislo, nemaz nemēģiniet! Ne-' uzspridzināsiet.

Ejā stāvēja jauns cilvēks civilās drēbēs ar revolveri rokās. Viņam aiz muguras sarkanīgi spīdēja automātu stobri.

Vcislo nodrebēja un pacēla galvu. Tanī pašā mirklī viņa acis pielija pilnas zvērisku šausmu, viņš saruka un ierīce izkrita no rokām.

Otrs diversants palēca sāņus aiz klints radzes, pieplaka pie zemes un zibeņātri izņēma ieroci. Taču tanī pašā mirklī atskanēja divi šāvieni. Klints nokūpēja, un diversanta roka nevarīgi nokārās.

Pēc brīža abi atbruņoti stāvēja pie sienas.

—    Nolaist rokas! — civilais norūca. — Un runājiet, kas ar zēniem. Veicīgi!

Diversanti klusēja, nokāruši galvas.

—    Kas ar zēniem? — civilais sapurināja viņus aiz svārku atlokiem.

—    Viņi tur … — Vcislo norādīja uz eju.

—    Applūdinājāt? Runā, nelieti! Vai aizsprosts jau uzspridzināts?

Vcislo neizpratnē drūmi paskatījās uz viņu:

—    Jūs taču pats zināt, ka ne.

Civilais it kā pārsteigts apklusa un iekoda lūpā.

—    Aizvest viņus, — viņš sacīja kareivjiem. — Bet četri ar lampām aiz manis! Jūs arī, seržant, — viņš griezās pie apakšvirsnieka ar zilu cepures apmali.

Viņi skriešus devās ejā. Drīz vien visi nonāca pie aizsprosta.

Uz zemes asins peļķē gulēja Batura, bet blakus — Karļiks. No neskartā aizsprosta spiedās tievas ūdens strūkliņas.

—    Tur vēl kāds guļ, — seržants norādīja uz Viktoru.

Viņu izcēla no nišas un noguldīja blakus biedriem.

Civilais noliecās virs zēniem.

—   Dzīvi! — viņš sacīja. -— Uzlikt apsējus un nekavējoties zvanīt pēc ātrās palīdzības! — viņš ātri deva rīkojumus.

Kad zēni tika nesti ārā, viņš no aizsprosta uzmanīgi izvilka vienu lādiņu un aplūkoja degli ar auklu.

—    Nesaprotu, kas noticis, — viņš sacīja seržantam.

—    Kā … jūs taču zinājāt, ka viņi neuzspridzinās.

—   Bet ne jau aizsprostu … ne aizsprostu … — civilais satraukts sacīja. — Es domāju par lādiņiem raktuves sienā … sienu viņi nevarēja uzspridzināt… tur bija mūsu pirksts, bet aizsprostu? … Aizsprostam bija jāuzsprāgst… Tādēļ, kad es dzirdēju, ka tie resgaļi ir tur . .. man asinis sastinga dzīslās.

.

•

EPILOGS

Kalna galā augstu pār pilsētu slējās slimnīca. Te pieņēma tikai bērnus. Ķirurģiskajā nodaļā visu uzmanību pievērsa jauns pacients: pamatīga auguma zeņķis ar galvu, kas atgādināja baltu lodi, — tā visa bija apbindēta. Viņš gulēja bāls un bez samaņas, un tikai aprautā, smagā elpošana liecināja, ka viņš cīnās ar nāvi.

Palātā viņu dēvēja par Galvaini jeb Burkānu, jo viņš mēdza mētāties pa gultu un karstumā saplaisājušām lūpām čukstēt:

«Redzi nu, Burkān, ko tu izdarīji!»

Naktīs nereti visus modināja izmisuma pilns bļāviens: «Nodzēs lampu, Kriza!» Jauni slimnieki, tie, kuri pirmo reizi dzirdēja šo bļāvienu, neizpratnē lūkojās apkārt, jo palātā nebija nevienas lampas. Tad vecākie iemītnieki viņu mierināja: «Galvainis murgo.»

Tā tas vilkās četras dienas, bet piektajā Batura atvēra acis un izbrīnā skatījās: kā viņš gadījies šinī baltajā zālē, kur tik daudz slimu zēnu? Viņš gribēja piecelties, taču bija pārrēķinājis spēkus un atkrita atpakaļ spilvenos. Un tad kāda

aizsmakusi balss turpat pie loga žēli nočīkstēja: «Redzi nu, Burkān, ko tu izdarīji!»

Batura noslīdēja no gultas un gribēja savēlēt nekauņu, taču jau pie pirmā soļa nokrita kā nopļauts visā garumā uz grīdas.

Palātā ieskrēja pārbijusies kopēja.

—    Kas te notiek?

—    Nekas, tikai Šulcs mēdīja Galvaini.

Baturu novietoja atpakaļ gultā, un kopēja iztālēm padraudēja zēnam ar īsi apcirptiem matiem, kas gulēja pie loga ar augstu pie griestiem piekārtu kāju.

—   Vai jau aizmirsi, ka nokriti no bumbieres? Atkal draišķojies?

Šulcs uzvilka segu līdz pašām ausīm.

Divas dienas vēlāk bija svētdiena — apmeklētāju diena. Pie visiem slimniekiem atnāca vecāki, radi, biedri. Pat pie Šulca ieradās divi lubraki ar drūmām un stipri saskrāpētām sejām. Redzams, viņi kopā ar Šulcu bija gājuši bumbieros.

Baturam kļuva mazliet skumji. Viņš gulēja, ieurbies ar acīm griestos, un pētīja apmetuma plaisas, kas veidoja fantastiskas nezināmu kontinentu kartes. Kad Baturam bija apnicis šādi ceļot pa griestiem, viņš raudzījās caur logu, kur pa mākoņu starpu, pie horizonta, tumšo meža galotņu izrobota, blāzmoja saule. Batura zināja — aiz tiem mežiem ir Viļčkova un, ja tā ietu un ietu, tad sasniegtu māju.

Arā džīgo novembra vējš un met logos saujām sarkanas lapas, ko norāvis no tuvīnās kļavas. Viena lapa pielipusi pie rūts, atgādinādama šausmās ieplestu roku. Un atkal Baturu pārņem nemiers un bailes. Kas ar raktuvi, kas ar to lietu? Kādēļ neviens viņam nekā nesaka?

Pēkšņi viņš uzslējās sēdus gultā un, elpu aizturējis, klausās. Viņam bija šķitis, ka dzird pazīstamas balsis un daudzu kāju dunoņu. Jā! Nāk! Ir jau pie durvīm. Un pēkšņi saceļas kaut kāda drausmīga kņada, dzirdama apkopējas satrauktā balss. Acīm redzot viņa negrib ielaist. Tad viss apklust. Soļi attālinās.

Baturam sirds stipri'dauzās. Viņš maldījies! Tas nebija pie viņa. Pie viņa noteikti ielaistu.

Taču pēc brīža atveras durvis, un palātā ieslīd stumjamais krēsls.

—    Kurš no jums ir Batura? — jautā sanitārs.

—  Es…

—  Sēdies, brālīt, ātrāk limuzīnā, tcv ciemiņi atbraukuši. Batura pieslējās tik spēji, ka dcniņos sāka kalt kā ar

āmuru.

— Bet. . . bet vai šeit viņi nevar ienākt ?

— Nevar, brālīt. Pārāk liela kompānija, turklāt kurpes viņiem ne visai . . . higiēniskas.

Aizveda Baturu uz ārsta kabinetu, nosēdināja uz ādas ku-šetītes, aiz muguras aizbāza spilvenus.

Un tūlīt pēc tam ar troksni atveras durvis, un istabā spiežas visa «draudze» — visiem smagie zābaki notriepti ar sarkanīgajiem Viļčkovas māliem. Bet ģērbušies kā sveikos, saposušies uz to smalkāko, un sejas svinīgi smaidošas. Abas «S» grupas pilnā sastāvā: Karļiks, Viktors, Miksa, Joņecs, Stahurka un Kriza no ceturtās. Pašās beigās māte. Vēl nobijusies un noraudājusies, bet jau laimīga, ka redz Anloku dzīvu, pie samaņas un gandrīz veselu. Viņa apkampj Anteku un skīipsta, taču nevar ne vārdiņa izteikt. Apsēdusies uz kušetes maliņas, viņa nenolaiž no dēla asaru pilnās acis.

Zcni aplīiko kabinetu, stāv stīvi, cepures piespieduši pie krūtīm . . .

— Hi, pieņem kā ministrs!

Tad nāk tuvāk kušetei, aplenc Baturu un tādi kā nokau-nējušie spiež viņam roku. Muļķīga situācija. Izplūst jūtās — kauns, bet stāvēt kā mietiņiem arī dumji.

—  Nu, kā tev . . . Vai galva vēl sāp? — Miksa beidzot jautā.

—  Vairs ne . . . tikai pārsiešanas laikā mazliet. Ārsts saka, ka man esot cieta galva.

—  Kad tevi laidīs ārā?

—  Pilnīgi noteikti ārsts vēl nesacīja . . . bet sola, ka drīz. Kāpēc jūs tikai šodien atnācāt? Es tā gaidīju . . . Neviens mani neapciemoja. Bet es taču … Es taču nekā vēl nezinu… Es pat nezinu — noķēra viņus vai ne?

Zēni saskatījās. Patiešām! Viņš taču vēl nekā nezina! Miksa noklepojās.

—  Noķēra . . . Saproti, Antek, viņiem visu laiku sekoja pa pēdām!

—  Bet Boļeslavecs? Kas ar Boļeslavecu . . . vai viņu arī ^ notvēra? Viņš laikam bija galvenais vadonis?

Zēni kaunīgi nolaida acis.

— Nē-ē . . . redzi. . . Boļeslavecs . . . Boļeslavecs bija īstais slepenpolicists. Viņš ir leitenants no Drošības dienesta.

Batura nosarka.

— Nu, brāl Burkān, saputroji tu gan pamatīgi, — viņš sacīja Karļikam.

Karļiks paraustīja plecus.

—   Ko tu gribi? Tik un tā es pirmais ievēroju, ka viņš ir tāds savāds un nav nekāds inženieris . ..

—   Viņš bija tas, kurš vadīja visu izsekošanas operāciju un atm^askoja Vcislo! — Miksa satraukts turpināja. — Kad tu mani aizsīitīji paziņot par visu raktuvē, es turpat vecajā būdā uzdūros viņam virsū. Arī Joņecs tupēja turpat, viņu bija novilkuši no jumta. Bet Boļeslavecs bija baigi nikns, ka m„ēs pi-namies pa kājārn, varot izjaukt visu operāciju. Bet, kad uzzināja, ka tur apakšā vēl atrodies tu un Kriza, viņš drausmīgi pārbijās. Un tūlīt devās lejup . . .

—   Bet šie jau gatavojās uzspridzināt aizsprostu un raktuves sienu, — Kriza iejaucās. — Taču viņi pārāk ilgi pin-dzelējās, un Boļeslavecs šos — cap!

Karļiks greizi pasmaidīja.

—   Zini, Antek, visvairāk es sev nevaru piedot to, ka ne-uzodu Vcislo, lai gan viņš pats divas reizes man gandrīz ieskrēja rokās. Viņš taču bija pie mums dzīvokli!

—   Ko nu lej! — Batura sparīgi apšaubīja.

—   Jā, brālīt, tikai viņš nebija pirmoreiz ar pīpi uz jumta. Viņu, brālīt, nemaz nesauc par Vcislo, bet — Lemke, un viņš okupācijas' iaikā bija «volksdeulsche» ', bet pēc kara iespiedās pastā. Reiz viņš noklausījās, kā es pļāpāju par dokumentāciju, un nodom.āja, ka tēvam ir plāni. Bet pēc tam atnāca pie mums un atnesa tēvam lelegramu, un tad tīšām izmeta atslēgu no durvīm . . . Bet, kad viņš to pacēla augšā, iztaisīja nospiedumu. Viņam rokā bija vasks vai kaut kas līdzīgs. Un vispār — viņš toreiz aplūkoja visu istabu. Bet tanī nakti, kad es atgriezos no ekspedīcijas, viņš ielauzās un meklēja tos plānus. Es toreiz pamodos un dzirdēju, ka kāds noskrien pa kāpnēm, taču nodomāju, ka tas man tikai tā licies, bet viņš patiešām bija bijis. — Karļiks ieņēma elpu un noslaucīja degunu.

' Volksdeutsche — ārpu.s Vācijas teritorijas dzīvojoša persona, kas sevi uzskata par vācieti un darbojas Vācijas interesēs. — Tulk.

—    Nu, bet plāni? Vai viņš tos dabūja?

—    Nē … redzi… — Kariks nolaida acis, — es … man tikai tā likās … Tēvs nezīmēja nekādus īstus plānus … tikai, tikai… nu, zini, mācījās … jo agrāk viņš strādāja ogļu raktuvēs, un tagad viņam vajadzēja piemācīties klāt par vara raktuvēm.

Karļiks atkal nošņauca degunu.

—    Stāsti, stāsti visu, — Batura mudināja viņu.

—    Tā, brālīt, bija liela diversija. Viņi gribēja, saproti, nokļūt līdz apakšzemes ezeram, bet pēc tam uzspridzināt sienu, kas atdala veco raktuvi no darbojošās, un visu tā ezera ūdeni novadīt raktuvē uz divdesmit ceturto līmeni. Tanī pašā laikā raktuvē vajadzēja tikt uzspridzinātiem pretplūdu aizsprostiem — viņiem raktuvē arī bija savs cilvēks. Un tā uzreiz viss četrdesmit astotais līmenis būtu atgriezts. Ūdens sakāptu pa šahtu līdz pašai izejai. Tēvs teica, ka tas izsistu raktuvi no ierindas vairāk nekā uz gadu.

Nu un tā viņiem izdevās izvest pirmo uzdevuma daļu, tas ir, — viņi nonāca līdz ezeram, un tad, kad mēs meklējām bumbu un ūdens sāka applūdināt ejas, tieši tad viņi bija uzspridzinājuši ezera sienu. Bet trešajā dienā viņi rēķināja izlauzt sienu uz darbīgo raktuvi. Taču tanī dienā raktuvei vairs nekādas briesmas nedraudēja, jo viņi bija jau Boļeslaveca rokās. Viņš gan neko negribēja stāstīt, bet es domāju, ka viņš kaut ko sabojāja vai apmainīja — varbūt degļus, varbūt detonatoru auklas — un tā šie tik un tā nevarēja vairs uzspridzināt klints sienu.

Bet mums, brālīt, gan būtu klājies plāni, ja viņi būtu uzspridzinājuši aizsprostu un ūdens applūdinājis Vecās šahtas ejas. Mūsējie tik un tā bija nodomājuši aizsprostu uzspridzināt, tādēļ Boļeslavecs to neatminēja. Bet, par laimi, tas neuzsprāga. Sākumā neviens nezināja, kāpēc …

—   Tikai pēc tam speciālā komisija visu izpētīja, un vai tu zini, ko atklāja? — Viktors iejaucās.

—    Nu?

—   Ka vadi, kas stiepās no aizsprosta, divās vietās bija pārrauti.

—    Kāpēc? Kas tad tos varēja pārraut?

—    Vecais Osuhs!

—    Tu lej!

—   Goda vārds! Toreiz, kad viņš no skursteņa vilka ara slotu un sapinās vados. Bet tie bija mūsu zvana vadi.

—    Nekā nesaprotu.

—    Pareizi, tu taču nekā nezini! — Stopa iesmējās un izstāstīja visu gadījumu par zvanu, kā viņi gribējuši atkosties Osuham un pārbiedēt ar žurku, kā uzgāja vadus zem gultas un kā apmainīja. — Un izrādījās, ka tie aizsprosta vadi ir tie paši, ko mēs ar Goļu pasviedām zem Osuha gultas, — viņš nobeidza. — Labos paņēmām, bet sabojātos atstājām . .. Tagad saproti?

Batura pacēlās uz elkoņa.

—    Tas nozīmē, ka Osuhs arī.. . Ir gan vecis!

—    Nē, veco jau atbrīvoja. Pārāk maz pierādījumu. Vadus zadzis jaunais … nu … Feļeks … nu, mans švāģeris, — Viktors nosarka. — Viņš nesa ārā no raktuvēm un pārdeva Vcislo. Feļeks taisnojās, ka viņš neesot zinājis, ka tas diversijas vajadzībām, jo Vcislo kā elektrotehniķis prasījis vadus kaut kādām savām vajadzībām. Nu, tagad viņš dabūs patupēt. Heļka raud. Māte uztraukusies.

Iestājās klusuma mirklis.

—    Klausies, bet no kurienes tie diversanti uzzināja, ka zem jūsu vecās būdas ir ieeja šahtā? — Batura jautāja. — Es sākumā nodomāju, ka Osuhs izpaudis viņam šo noslēpumu un ka viņš ar nolūku jūs pierunājis pārcelties pie sevis, lai diversanti varētu brīvi darboties. Nu, bet ja jau tu apgalvo, ka ne viņš, ne Feļeks neko nav zinājuši…

—    Redzi, to es pats arī nevaru saprast. Ir zināms tikai tas, ka otrs diversants, nu, tas Lūpainis, ir zinājis par ieeju. Jo, saproti, viņu šeit speciāli atsūtījuši no Rietumiem un izmetuši ar izpletni no lidmašīnas, un viņam it kā bijuši vecie raktuves plāni. Bet, no kurienes viņš tos ņēmis, — nav zināms. Vai nu tur, Rietumos, vai arī te no kāda … Izmeklēšana joprojām turpinās. Kad būs tiesa, tad visu uzzināsim. Varbūt arī to, kas gribēja nogalināt panu Sondeju.

—   Ne … nerunāsim vairs par to, — Batura klusi sacīja, — Labāk pastāstiet, kas dzirdams uz laukiem … kā ar kooperatīvu?

—    Tēvs sacīja, ka deviņi jau esot ar mieru, — Stahurka atbildēja. — Vēl tikai viena trūkst, tad varēs nodibināt kooperatīvu. Tagad visi aģitē Viktora māti. Tēvs saka, ka ar Osuhu viņa tagad iepazinusies un viņai jāsaprot… Ja viņiem izdosies Viktora māti pārvilkt mūsu pusē, tad varēs parakstīt statūtus un apart ežas.

Ievērojis, ka Viktors nosarcis, Batura nogrieza valodas uz citu pusi:

—   Bet kā ar mūsu Kropu, puikas? Vai apciemojat viņu?

—    Kā tad, — Miksa jautri pamāja ar galvu. — Ja tik tu zinātu, ko viņš mums par Cīli stāsta! Kā viņš peldējis pa okeānu, kā dzīvojis Brazīlijas džungļos un Andos! Viņš prot runāt pa indiāniski un spāniski, goda vārds!

—    Pa indiāniski? — Batura sakustējās.

—   Jā, iedomājies tik! Pans Sondejs pasauca viņu reiz stundā, un tad viņš mums visu stundu stāstīja. Tagad, brālīt, mēs Dienvidameriku visi uz «pieci» zinām!

—   Bet kas jauns skolā? Droši vien pēc visa tā jūs pamatīgi norāvāties, ko?

—    Nemaz nerunā, — Miksa nopūtās, — Boļeslavecs nosūdzēja Zajončkovskim, ka mēs viņam esot pinušies visu laiku pa kājām un biedējuši diversantus. «Kur tik pagriežos,» viņš saka, «viņi min man uz papēžiem, lien katrā caurumā, bāž pirkstus un degunus tur, kur nevajag. Nosmērēja,» viņš saka, «ar kaļķiem priekšnama grīdu, bezmaz kājas salauzu.» Nu, tad Zaķēns ņēma ar mūs priekšā! Viktors ar Karļiku bija slimi, un tā nu viss nolija man ar Joņecu uz galvās.

—    Bet Sondejs?

—    Sondejs, brālīt, staigāja kā apliets un sacīja, ka mēs laikam nekad nekļūšot labāki un ka Zaķēns pusgadā viņu dzīvu noēdīšot. Bet Gondera viņu mierina, ka vienībā mēs pārveidošoties . ..

—    Vienībā? . ..

—    Pareizi, to taču tu arī nezini! — Miksa pakasīja pakausi. — Nu, jo.. . mums, brālīt, tagad ir skautu vienība!

Batura piecēlās uz spilvena. Vaigos sakāpa satraukuma sārtums.

—    Vai «jaunais» atbraucis?

—    «Jaunais» atbrauca tikai aizvakar. Bija nāvīgi izbrī

nījies, ka mums te jau vienība. Tūlīt pēc visa tā ļembasta Gondera noorganizēja.

Starodams Batura pielēca no kušetes.

Tanī mirklī atvērās durvis, un ienāca kopēja. Ieraudzījusi Baturu stāvam, viņa sasita rokas.

— Ko jūs darāt?! Antek! Marš, gultā!

Zēni apjukuši uz pirkstu galiem devās durvju virzienā.

.

SATURS

I DAĻA REDAKTORI UN FUTBOLISTI

I nodaļa

5

Kādēļ Viļčkovas skolā interesantāk nekā citās? Olimpiāde

turpinās. Pans Gondera

II nodaja

Redaktoru rūpes. Viktora Stopas noslēpums. Goļa ….

III nodaja

Nelāga atgadījums redkolēģijā. Zooloģijas stunda. Viktora atriebība. Atcelšana no amata. Rudņoka ideja. Futbola bumba .

IV  nodaļa

Osuha akrobātiskie vingrojumi. Par sporta priekiem jāmaksā. Noklausītā saruna. Cilvēks lietus mētelī . . .

V nodaja

Kāpēc Goļa nokavēja skolu? Operācija «2». Osuha gultas noslēpums

VI nodaja

Batura uztraucas. Cīņa ar Goļu. Liktenīgais spēriens. Vojteks Varakāja -

VII nodaja

Leģenda un tehnika. Sastapšanās pie Vecās šahtas. Nolādētā dokumentācija. Vēlie viesi

VIII nodaja

Tēvs aizbrauc. Lai dzīvo zelta brīvība! Uzmanību — spiegs!………

II DAĻA

RUDŅOKA UN STOPAS EKSPEDĪCIJA

IX nodaja

Iespēja rodas. Neparedzētas grūtības. Bēgšana …..

X    nodaja

Baismīgā vēsts. Skolas aplenkšana. Pans Kupšča glābj stāvokli …

XI    nodaja

Gadījums ar pienu. Šo lampu nedrīkst ņemt! Līķis klints nišā. Noslēpumainais sprādziens. Atklāti!

XII    nodaja

Izglābti! Nepatīkama saruna ar Maļinovski. Viktors atgriežas mājās. Kas naktī bijis pie Rudņokiem?

XIII    nodaja

Iet vai neiet uz skolu? Kāpēc Viktoru neper? Baturas misija …….

XIV     nodaļa

TOC \o "1-3" \h \z Vientulības skumjas. Viktors atstāj tēva mājas. Karļika nodevība. Saruna divatā ar Sondeju </

XV nodaļa

Mākoņi savelkas! Noklausītie jaunumi. Baturas dienasgrāmata. Klases tiesa J

III DAĻA KLASES SIRDS

XVI nodaja

Un tomēr brīnumi notiek. Reportiera liktenis. «Māmu, māmu, ko tu dari?» Pie sirotajiem.. Vieglais pussmagais svars . '

/

XVII    nodaļa

Baturu ģimenē. «Vai jums bailes, Stahurka?» Delegācija aizbrauc. Notikums ar zābakiem s

XVIII    nodaļa

Labas idejas nekrīt no gaisa. Neparasts vakars. Joņecs , un Miksa pie kauna staba

XIX nodaļa

Dažas lappuses no augstākā semināra vēstures.

Stahur-

kas atgriešanās. Salauztais šķēps. Avīzes «speciālnumura» izdošana

XX    nodaļa

Baturas telefonsaruna……………………………………………. . . . ) 24i

XXI    nodaļa

«Jaunais». Miksam neveicas. Divas stundas baiļii. Anonīmās vēstules I . . .

XXII    nodaļa

Svaigas vēsmas. Augstākā semināra atdzimšana. Brīvais QS cilvēks Miksa un augļotājs Batura . … ļ …. 'i

XXIII    nodaļa

Sirds ………………………………………………………….. /…………………

IV DAĻA OPERĀCIJA «S»

XXIV nodaļa

Pana Kropas slota. Pārrunas par spiegiem. Aizdomīgo personu saraksts. Operatīvā grupa «S» ,

XXV     nodaļa

Pirmās neveiksmes. Grupas šķelšanās……………………………………

XXVI     nodaļa

Viktora-izlūkotāja panākumi. Kur nozudis Boļeslavecs? . .

XXVII     nodaja

Kropam pa pēdām. «Nozieguma» vietā. Būda ar jūdasa grašiem Kapsētas šausmas

XXVIII     nodaļa

Viktora sapnis. «Pavediena» metode. Racionalizācijas priekšlikumi. Ziņkārība un diplomātija. «Urā, uz karlie■ V: šiem!» Maizes krāsns noslēpums…………………………………………………………………………………………………..

XXIX     nodaļa

Jaunas vēstis. Taisīt labus jokus grūtāk nekā sliktus. Batura paliek uzticīgs

XXX     nodaļa

Karliešiem pa pēdām. Taktisks manevrs. Slazdā ….

XXXI     ņodaļa

Kvēplampiņas uz kapiem. Karļiks — ēģiptiešu priesteris. Samierināšanās ar Kropu

XXXII     nodaļa

Pēdējais izlūkgājiens…………………………….. ………………………….

XXXIII     nodaļa

«S—pirmā» grupa darbojas. Izšķirošā cīņa. Boļeslavecs . .

Epilogs ……………………………….

[1] «Zajončkovskis» — no varda «zajonc», kas poliski nozīmē «zaķis». — Tulk.

[2] zemes platības mērs agrākaja Polijā, kas līdzinās apmēram 0,5 ha. — Tulk.

[3] poļu jaunatnes žurnāli. — Tulk.

[4] Mazovi/as Konrāds — Polijas kņazs, kas 1226. gada noslēdza savienību ar Teitoņu ordeni. Sis ordenis vēlāk sagrāba daļu Polijas. — Tulk.

[5] Proskripcijas — saraksti senajā Romā, kuros tika ■ ievestas ārpus likuma paziņotās personas; šādām personām tika atsavinātas visas tiesības un īpašumi, kurus konfiscēja valsts labā\ Sarakstā ievestajām personām varēja piespriest nāves sodu. — Tulk.

Content

Ņizjurskis Edmunds Grāmata par resgaļiem

I DAĻA redaktori un futbolisti

Kādēļ Viļčkovas skola interesantāka nekā citās? Olimpiāde turpinās Pans Gondera

II nodaļa Redaktoru rūpes. Viktora Stopas noslēpums. Goļa

III nodaļa nelāga atgadījums redkolēģijā. Zooloģijas stunda. Viktora atriebība. Atcelšana no amata. Rudņoka ideja. Futbola bumba

IV no daļa Osuha akrobātiskie vingrojumi. par sporta priekiem jāmaksā. Noklausītā saruna. Cilvēks lietus mētelī

V nodaļa Kāpēc Goļa nokavēja skolu? Operācija «Ž». Osuha gultas noslēpums

VI nodaļa Batura uztraucas. Cīņa ar Goļu. Liktenīgais speriens.

STĀSTS PAR VOJTEKU VARAKĀJU

VII nodaļa Leģenda un tehnika. Sastapšanās pie Vecās šahtas. Nolādētā dokumentācija. Vēlie viesi

VIII nodaļa Tēvs aizbrauc. Lai dzīvo zelta brīvība! Uzmanību — spiegs!

II DAĻA rudŅoka un stopas EKSPEDĪCIJA

IX nodaļa iespēja rodas. Neparedzētas grūtības. Bēgšana

X nodaļa baismīgā vēsts. skolas aplenkšana. pans Kupšča glābj stāvokli

XI nodaļa Gadījums ar pienu. Šo lampu nedrīkst ņemt! Līķis klints nišā. Noslēpumainais sprādziens. Atklāti!

XII nodaļa Izglābti! Nepatīkama saruna ar Maļinovski. Viktors atgriežas mājās. Kas naktī bijis pie Rudņokiem?

XIII nodaļa Iet vai neiet uz skolu? Kāpēc Viktoru neper? Baturas misija

XIV nodaļa Vientulības skumjas. Viktors atstāj tēva mājas. Karļika nodevība. Saruna divatā ar Sondeju

XV nodaļa Mākoņi savelkas! Noklausītie jaunumi. Baturas dienasgrāmata. Klases tiesa

III DAĻA klases sirds

XVI nodaļa un tomēr brīnumi notiek. Reportiera liktenis. «Māmu, māmu, ko tu dari!» Pie sirotājiem. Vieglais pussmagais svars

XVII nodaļa Baturu ģimenē. «Vai jums bailes, Stahurka?» Delegācija aizbrauc. Notikums ar zābakiem

XVIII nodala Labas idejas nekrīt no gaisa. Neparasts vakars. Joņecs un Miksa pie kauna staba

XIX nodaļa Dažas lappuses no augstākā semināra vēstures. Stahurkas atgriešanās. Salauztais šķēps. Avīzes «speciālnumura» izdošana

XX nodaļa Baturas telefonsaruna

XXI nodaļa «Jaunais». Miksam neveicas. Divas stundas baiļu. Anonīmās

XXII nodaļa Svaigas vēsmas. Augstākā semināra atdzimšana. Brīvais cilvēks Miksa un augļotājs Batura

XXIII nodaļa sirds

IV DAĻA OPERĀCIJA «S»

XXIV nodaļa Pana Kropas slota. Pārrunas par spiegiem. Aizdomīgo personu saraksts. Operatīvā grupa «S»

XXV nodaļa Pirmās neveiksmes. Grupas šķelšanās

XXVI nodaļa viktora-izlūkotāja panākumi. kur nozudis Boļeslavecs?

XXVII nodaļa Kropam pa pēdām. «Nozieguma» vietā. Būda ar Jūdasa grašiem. Kapsētas šausmas

XXVIII nodala Viktora sapnis. «Pavediena» metode. Racionalizācijas priekšlikumi. Ziņkārība un diplomātija. «Urā, uz karliešiem!» Maizes krāsns noslēpums

XXIX nodaļa Jaunas vēstis. Taisīt labus jokus grūtāk nekā sliktus. Batura paliek uzticīgs

XXX nodaļa Karliešiem pa pēdām. Taktisks manevrs. Slazdā

XXXI nodaļa Kvēplampiņas uz kapiem. Karļiks — ēģiptiešu priesteris. Samierināšanās ar Kropu

XXXII nodaļa Pēdējais izlūkgājiens

XXXIII nodaļa «S—pirmā» grupa darbojas. Izšķirošā cīņa. Boļeslavecs

EPILOGS

SATURS