Puks Holgers

Gudrības grauds

Holgers Puks

Gudrības grauds

Igauņu bērnu rakstnieks Holgers Puks (1920, Tallina) ir Igaunijas ĻKJS prēmijas un Juhana Smūla ikgadējās prēmijas laureāts.

.

.

GUDRĪBAS GRAUDS

Kungu piemeklēja briesmīga nelaime. Pazuda viņa gudrības grauds!

Ienāk kungs pa pils vārtiem. Gudrības grauds ir. Pāriet pāri pagalmam — arī vēl ir. Tiek līdz pils durvīm. Tur jūt, ka grauds pazudis.

Pilskungs iebrēcas:

— Šurp padomnieku!

Sis klāt kā likts.

Taču kungs vis neprasa pēc padoma. Viņam taču pazudis gudrības grauds. Tas pats grauds, kas spētu saprast labu padomu. Nu kļuvis gudrs arī pats pilskungs!

Viņš pavēl:

— Sasauc putnus! Daudz putnu! Tūkstoš putnu! Jo vairāk, jo labak. Lai uzmeklē manu gudrības graudu! Putni raduši meklēt graudiņus.

Padomnieks bola acis. Bet kas šim cits atliek? Kunga pavēle ir likums.

Padomnieks saaicina putnus. Simt putnu. Tūkstoš putnu. Lielus un mazus. Dziedātājus un ķērcējus.

Pils pagalmā putnu, ka biezs. Tie lēkā, čivina. Kašņājas, ķērc. Skraida, svilpo, knosās, kašķējas.

Pat melnā zeme nav saskatāma. Viena vienīga.putnu jūra.

Putek|u mākonis sagriežas līdz pils jumtam. Ciepstoņa un spiedzieni dzirdami pat aiz trim verstīm.

Pie sta]|a apstājušās trīs vistas. Viņas vēro kādu brītiņu šos jokus. Tad pakrata galvas. Un sāk atkal kašņāties. Meklēt graudiņus. Viņām maz laika. Guznas jāpiepilda. Olas jāsadēj. Cālēni jāizperē.

Putnu jūra ņirb. Ņirb vienu stundu, otru. Bet labuma nekāda. Tikai troksnis un putekli. Un saujiņa paplukušu spalvu. Tad visi aizlido.

Gudrības grauda nav.

Kungs klaiņo pa pils istabām. Dala pavēles — stulbas un muļķīgas.

Padomnieks izmisis: vilkapase tikpat kā kabatā. «Kam tava gudrība vajadzīga! Nav jau grauda, kam rūpētu padoms!»

Trīs vistas iznāk pagalmā. Mierīgi un darbīgi. Izstiepj kaklus, pagroza galvas. Kaļ plānus.

— Kāk, kāk ... No šejienes viņš nāca. Uz turieni aizgāja. Aha! Viss skaidrs! Kāk! Kāk! — Un dodas uz priekšu.

Pakašņājas. Paskatās. Pasper pāris soļus. Pakašņājas. Papēta. Uzsit ar knābi pa kādu stiebriņu. Pasper vēl soli. Papēta. Pakašņā. Paknābā.

Pagalmā jauki un mierīgi. Ne trokšņa, ne putekļu, ne pabirušu spalvu.

Drīz gudrības grauds rokā. Tas guļ tieši pie pils durvīm garā zāles kumšķī. Droši vien nokritis, kad pilskungs licis kāju uz kāpnēm.

— Kāk, kāk, — saka atradēja.

Arī citas pienāk tuvāk.

Visas trīs aplūko graudu. Skatās un novērtē. Pagroza

galvas. Uzsit ar knābi. Ir nu gan maziņš! Sauss un sažuvis. Bet kāds troksnis bija šā nieka dēļ! Un putekļi! Un spalvas lidoja pa gaisu!

Ko nu ar to iesākt?

Cibiņas apspriežas: — Kāk, kāk, kāk, kāk, kāk ...

Padomnieks izgrīļojas pa durvīm. Galvu sakampis. Acis mitras. Sirds drūma. Šausmīgi! Kungs pats ir gudrs!

Viena cibiņa paņem gudrības graudu knābī. Piečāpo pie padomnieka. Noliek graudiņu uz kāpnēm.

— Kāk, kāk ... te nu tas būtu.

Padomnieks nekā neredz. Sakārto acenes un nometas četrrāpus. Beidzot pamana . ..

— O! Paldies dievam! Palikšu savā amatā! — padomnieks jūsmo. Ātri paceļ graudu un drāžas iekšā pa durvīm.

— Kāk, kāk... — nosaka vistas un soļo atpakaļ uz staļļa pusi. Oias taču dējamas. Cālēni perējami.

Vakarā pilī notiek svinības. Jautrības pa pilnam. Pilskungs starot staro. Paaugstina padomnieku par virspa-domnieku.

Arī visas trīs vistas piedalās svētku mielastā. Uz liela šķīvja ar zeltītu maliņu. Izvārītas un apceptas. Izpušķotas ar salātiem. Pārlietas ar mērci.

Kas tie par svētkiem bez cepeša!

VISUCIENITAIS AUNS

Auns piedalījās konkursā, lielā vilnas audzētāju sacensībā. Un tur viņam uzkāra kaklā medaļu. Par skaistu vilnu, par apaļīgu augumu, par labu ēstgribu, par klusu balsi, par rāmu prātu.

Auns pārnāca mājās. Tur visi gribēja apskatīt goda zīmi. Teļi un tītari. Vistas un vārnas. Zirgi un zvirbuļi. Suņi un sienāži. Visiem jāparāda, visiem jāpastāsta.

Auns klaiņoja pa ciemu. Paceltu galvu, izrieztām krūtīm, kaklā medaļa. Viņam nopakaļ lielā barā tecēja gan putni, gan lopiņi.

Teļi aicināja uz kūti. Vistas pie laktām. Zirgi vilka uz stalli. Vārnas vilināja uz mežu.

Auns gāja pie vieniem, gāja pie otriem. Rādīja medaļu un stāstīja par piedzīvoto. Vienā vietā šo to pamācīja, citur šo to ieteica. Gailim lika uzaudzēt vilnu. Veprim lika blēt. Zirgam — sagādāt ragus.

Tā viņš tika vadāts. No kūts uz stalli, no vistu mājas uz cūku aizgaldu, no meža uz pļavu. Pa reizei ar labu, citreiz ar varu.

Visi redzēja medaļu. Visi apbrīnoja uzvarētāju. Dažs labs šo to aizlika aiz auss. Cits izlūdzās autogrāfu. Viss likās neparasti jauki.

Tikai auna vēders sāka rūkt. Pavisam neganti kurkstēt. Un taisnība vien bija. Te auns pakampa kādu lapiņu, tur nograuza zāles stiebriņu. Cik nu tur bija! Kas tur tika! Bet ko padarīsi? Nav laika!

Arī kažoks sadusmojās. Bez kārtīga ēdiena nav spēka augt vilnai. Ne no kā spalvas neaug garumā, kažoks nebriest biezumā.

Arī augums saguma. Sāni iekritās. Vaina tā pati: ja nav pakodas, uz apaļumu neceri.

Tīrā nelaime ar vēderu, kažoku un vidukli. Ir nu gan muļķi! Nekā nesaprot. Par godu un godalgu tiem ne silts, ne auksts. Visu laiku tikai činkst.

Auns sadusmojās. Nikni iebrēcās:

— Nepateicīgie! Ko jūs kaucat! Mums taču ir medaļa!

Un turpināja klaiņot. No kūts uz stalli, no vistām pie cūkām . . . Galva aizvien augstu pacelta, krūtis izrieztas, sirds pilna lepnuma. Šāda ciemošanās bija iepatikusies.

Auns gāja un gāja. Kamēr vilna sapinkojās. Augums izģinda. Kājas sāka drebēt. Beidzot tas pakrita uz sāniem. Izstiepa kājas. Ieblējās: «Mē!» — un pagalam bija.

Aunu apraka bedrē. Medaļu aizveda uz muzeju.

Viens vilnas devējs mazāk. Viena godalga vairāk.

Visi nopūtās, kasīja aiz auss un apsūdzēja cits citu. Teļi un tītari. Vistas un vārnas. Zirgi un zvirbuļi. Suņi un sienāži.

SAIMNIEKA TAISNĪBA

Namā bija ieviesusies pele. Te pačaukstinājās, tur pa-grabinajas. Aizgrauza sieru, nogaršoja maizi.

Pelei pa pēdām līda saimes runcis. Gaidīja īsto brīdi. Gaidīja un uzglūnēja. Beidzot noķēra peli. Noķēra un notiesāja.

Saimnieks uzslavēja:

— Krietns kaķis! īsts peļu junkurs!

To dzirdēdams, suns nodomāja:

«Es arī varu būt krietns! Būt tādam junkuram nemaz nav tik grūti!»

Un metās kaķim virsū.

Taču saimnieks sadusmojas. Iesita sunim ar spieķi pa stilbiem.

Iesita un rājās:

— Muļķa suns! Ak šis bruks kaķim virsū!

Stilbi sāpīgi sūrstēja. Suns smilkstēdams ielīda būdā.

Tad dārzā nolaidās putniņš. Lēkāja no zara uz zaru. Vidžināja un meklēja kāpurus. Kāpurus un kukaiņus. Meklēja un, kad bija atradis, notiesāja līdz pēdējam.

Kaķis atcerējās uzslavu. Viņš pielīda putniņam klāt, sagrāba to un notiesāja.

Suns mierīgi noskatījās. Tas atcerējās sāpīgo sitienu. Droši vien nodomāja: «Citus aizskart ir atjauts vienīgi kaķim!»

Bet te tev nu bija! Saimnieks ieskrēja dārzā un sirdījās:

— Pretīgais kaķis! Atradies putnu bende!

Sirdījās un meta kaķim ar akmeni.

Tad ņēma priekšā suni. Iesita atkal pa stilbiem un šķendējās:

— Mujķa suns! Kāpēc tu nepadzini to kaķi?

Suns smilkstēdams ieskrēja būdā un vairs nekā nevarēja saprast. Līdz šai dienai. Un tāpēc viņš ir tik pazemīgs pret saimnieku. Lai gan saimniekam ir daudzas taisnības, tomēr runga sit vienlīdz sāpīgi.

KURMJA RŪPES

Reiz dzīvoja kāds kurmis. Gluži jauns kurmēns. Pavisam vēl kurmju puika. Sis kurmis sāka rakt ligzdai alu. Raka un raka. Raka vienu dienu, raka otru. Noņēmās arī vēl trešo dienu. Te priekšā pagadījās akmens. Pārlieku liels akmens. īsts milzenis.

Ko nu iesākt?

Vai nogriezties pa labi? Varbūt pa kreisi? Parakt eju zem akmens? Varbūt lauzties akmenim cauri? Varbūt rakt pavisam jaunu eju?

Kurmja sirdi nospieda lieli rūpesti.

Sis gudroja un prātoja, bet padoms neradās. Zināma lieta. Jaunības gana, bet gudrības pamaz.

— Neko darīt, — nosprieda kurmēns, — jāpajautā kādam gudrākam. Jāvaicā pašiem gudrākajiem.

Kas tie tādi varētu būt? Protams, ērglis un briedis, un pūce, un lācis, un suns.

Kurmēns saaicināja visus gudros un pastāstīja par savām rūpēm.

Ērglis teica:

— Ligzda jāvij koka galotnē. No zariem un stiebriem. Nekāda eja nav vajadzīga!

Briedis iebilda:

— Ligzda ir tīrās muļķības. Tā vispār nav vajadzīga. Jānosnaužas krūmājā!

Pūce samirkšķināja acis:

— Ligzdai ir jābūi Bet eja gan nav vajadzīga. Par ligzdu der liels caurums doba koka stumbrā! Nekas cits!

Lācis norūca:

— Tās ligzdu būšanas es nepārzinu. Bet alas gan. Ziemā tās der lieti!

Suns sacīja:

— Kas par zariem un stiebriem! Kas par caurumiem un alām! Ir jāceļ būda! Jauka dēļu būda!

Tā tie gudrie runāja, prātoja un strīdējās. Galu galā briesmīgi saķildojās.

Ērglis izsmēja briedi. Pūce zobojās par lāci. Lācis paņirgājās par suni. Suns vilka uz zoba ērgli. Briedis irgojās par pūci.

Tad visi sāka lamāties. Viens lamāja vienu. Otrs otru. Trešais trešo. Gudrības dzirdēja daudz. Troksnis bija liels.

Taisnības dažādas. Bet kurmja rūpesti nezuda. Nu kļuva vēl lielāki.

Padoma lūdzējs parāpoja tālāk. Apsēdās ejas galā un bēdāja savu bēdu. Galva reiba. No gudro gudrības. No daudzajām taisnībām. No ligzdu skaita.

Bet akmens? Ko darīt ar akmeni? Varbūt meklēt būdu? Varbūt snauduļot krūmājā? Vai rāpties un dzīvot kokā?

Pielīda kāds pavecs kurmis. Apstājās un noprasīja:

— Dēliņ, ko tu bēdājies?

Kurmēns pastāstīja. Par eju un akmeni. Par savu lielo rūpi. Par gudro gudrību. Par daudzajām taisnībām. Par neskaitāmajām alām un ligzdām.

Vecais kurmis noklausījās un sacīja:

— Ak tad raki... Veselu dienu un otru, un vēl trešu ... Nu, tad jau pietiek! Ko tur vairs bēdāt. Darbs padarīts, un ligzda gatava!

Kurmēns iejoņoja alā. Savā garu garajā ejā. Skatījās un gāja. Gāja un pētīja. Tiesa gan! Viss gatavs!

No ārienes atskanēja troksnis. Gudrajie joprojām ķīvējās.

Kurmēns pasmaidīja. Pasmaidīja un nodomāja:

«Gudri gan! Tomēr muļķības arī netrūkst! Jebkurš kurmis ir gudrāks!»

ĒZELIS

Logs bija vaļā. Uz palodzes stāvēja puķu pods. Tajā auga sarkana astere.

Istabā iespīdēja saule. Kaķis gozējās siltumā. Tieši blakus puķu podam. Viena acs vaļā, otra ciet.

— Zumm, zumm! — atlidoja bite. Spindza kaķim

turpat pie deguna. Kaķis atvēra arī otru aci. Lēnām piecēlās kājās. Piesita ar asti — plaukš, plauks!

Bitīte uzlidoja augstāk. Riņķoja, riņķoja. Zumm, zurara un zumm, zumm ... Ap ziedu, visu laiku ap sarkano ziedu.

Kaķim nervi neizturēja.

Kaķis lēca — hop!

Bet biti nenotvēra. Tieši otrādi, uzgāzās virsū puķu podam. Tas vēlās un izlidoja pa logu. Arī kaķis nespēja noturēties.

Lejā zem loga snauduļoja ēzelis.

Pods uzkrita ēzelim uz galvas. Kaķis arī.

Pods pamatīgi iebelza. Kaķa nagi sāpīgi saskrāpēja. Ēzelim gar pakausi pašķīda uguns. Gar acīm nošvīkstēja dzirksteles.

Podam atlūza šķemba. Zeme izbira. Kaķis nozuda aiz stūra.

Ēzelis atjēdzās. Pabolīja acis. Pakustināja ausis. Piepeši juta: kaut kas kņud starp ausīm.

Ēzelis papurināja galvu. Nokrita sarkans zieds. Skaists, sarkans asteres zieds.

— Ak šitā gan! — ēzelis sadusmojās. — Tu man nodarīji sāpes. Iesiti un saskrāpēji!

Ēzelis pakampa ziedu mutē. Pēc tam sakošļāja un norija.

— Nu tu dabūji, ko gribēji, — ēzelis ņirgājās. — Citreiz atcerēsies, ar ko tev darīšana!

ZAĶA UZVARA

'•ml’» filtrēja pa vilka pēdām. Vilks dzenāja pa mežu mīl 1.1 viņi nhi riņķoja.

/«• I i ' liipi’ļ» krūmos. Skatījās un trīcēja.

Šie riņķoja, riņķoja. Viens otru neredzēja, noķert arī nevarēja.

Suns piekusa un nogriezās uz ciema ceļa. Arī vilkam bija apnicis. Viņš nogriezās uz biezokņa pusi.

Pārradies mājās, suns teica kaimiņu Krancim:

— Vau! Dzinu vilkam pēdas! Tas gan muka no manis, cik spēja!

Vilks iegāja biezoknī. Sacīja vilku mammai:

— Urrr! Dzinu sunim pēdas! Tas gan nobijās un joza, ko mācēja!

Zaķis joprojām trīcēja krūmos. Neko neteica.

Atausa nākamā diena. Suns aizlikās ložņāt pa mežu. Vilks iznaca no biezokņa pastaigāties. Gāja, gāja. Viens no vienas puses, otrs no otras.

Zaķis palika vidū. Zaķis tupēja krūmā. Pašķielēja uz labo pusi, paglūnēja uz kreiso. Sirds krūtīs drebēja kā apšu lapa.

Vilks pamanīja suni. Apgriezās un metās bēgt.

Suns pamanīja vilku. Pašāvās uz otru pusi un aizjoņoja, ko kājas nes.

Vilks, nonācis biezoknī, sacīja vilku mammai:

— Urrr! Aizdzinu suni projām!

Suns pārradās mājās. Teica kaimiņu Krancim:

— Vau! Iebaidīju vilku biezoknī!

Zaķis vēl labu brīdi trīcēja krūmos. Paskatījās pa labi, palūrēja pa kreisi. Nebilda ne vārda.

Pienāca trešā diena. Suns uz mežu vairs negāja. Sacīja kaimiņu Krancim:

— Nav tur ko meklēt! Vilks padzīts!

Vilks nenāca ārā no biezokņa. Teica vilku mammai:

— Nav vērts iet! Suns nīkst pagalmā!

Zaķis tupēja krūmos. Klausījās un skatījās. Palūrēja pa labi, paglūnēja pa kreisi. Ne vilka, ne suņa. Gaidīja, gaidīja, nogaidīja līdz pat vakaram. Mežs joprojām kluss. No suņa ne miņas, no vilka ne ziņas.

Zaķis izlēca klajumiņā un sasauca savus radus. Uzleca uz celma un lielījās:

— Redzat nu, ne vilka, ne suņa! Abus aiztrencu projām. Abus uzreiz! Hi, hi!

Tā mežs palika zaķiem. Un mūsu zaķis kļuva par karali.

GAILIS UN VISTA

Pienāca rīts. Saimniece ar spaiņiem devās uz aku. Bet akas kārti rokā neņēma. Stāvēja un klausījās, pasmaidīja un noteica:

— Ak, kā putniņi vītero! Ir nu gan jauki! Tūliņ ap sirdi kļūst gaišāk.

Gailis turpat blakus to vēroja. Pagrieza galvu un ieklausījās. Tad savicināja spārnus. Piegāja pie vistas un uzkliedza:

— Pa-pa-pak!ausies! Par maz tu dziedi!

Vista atteica:

— Kur-kur ņemt laiku!

Gailis uzbļāva skaļāk:

— Laiks ir jāatrod! Dziesma ir patīkama! Ap sirdi kļūst gaišāk!

Gailis bija ļoti gudrs. Vista apklusa.

Gailis izrīkoja:

— Ja atrod tārpiņu — kladzini! Apēd — kladzini! Uzlec laktā — kladzini! Taisies iemigt — kladzini! Pamosties — kladzini!

Vista saņēmās un iebilda:

— Es taču kladzinu. Kad izdēju olu, tūlīt paceļu balsi!

Bet gailim pašam sava gudrība:

— Par maz! Jākladzina visu laiku! Vai skaidrs?

Skaidrs vai ne — kas nu to prasīja! Pavēle paliek

pavēle — un viss.

Vista pakašņājās. Atrada tārpiņu. Atgāza galvu. Kladzināja. Gribēja apēst tārpiņu, bet tas jau bija nozudis. Pakašņājās atkal. Atrada kukainīti. Atgāza galvu. Kladzināja. Gribēja apēst. Kukainītis jau bija aizlaidies.

Tā tas turpinājās visu dienu. Vistai vēders tukšs. Oma nelādzīga. Dēt nemaz negribas.

Pienāca vakars. Vista kladzina. Uzlec laktā. Atkal kladzina. Jūt, ka sāk nākt miegs. Kladzina. Miegs, protams, projām. Vista gaida miegu. Beidzot tas klāt. Vista ņemas kladzināt. Miegs, zināms, aizbēg.

Tā tas turpinājās. Visu nakti. No rīta vista briesmīgi nogurusi. Galva durna. Vēders kopš vakardienas tukšs.

Vista nolec no laktas. Kladzina. Pakašņājas. Kladzina. Pakašņājas. Kladzina. Bet vēders tukšs. Galva vēl durnāka, pati vēl vairāk nogurusi. Domas jau pavisam neskaidras. Vista tikai kladzina. Nemitīgi kladzina. Olas dēt nekāda prieka.

Pienāk saimniece. Noskatās un saka:

— Vista sajukusi prātā. Visu laiku tikai trokšņo. Olas nedēj. Ko tādu turēt? Jānes uz tirgu. Tiksim no liekēdes vajā!

Gailis klaiņo nomaļus. Kas viņam! Vēders pilns, olas nav jādēj. Viņš pavēli devis, savu darbu padarījis.

Gailis aizlido līdz slieksnim, notupstas uz apgāzta spaiņa. Tur atkal iedziedas: «Kikerigū!» Laikam gudro kādu jaunu pavēli. Vista saņem pēdējos spēkus un brūk gailim krāgā. Nogāž ķērcēju uz sāniem. Gailis noveļas kūleņu

kūleņiem pa lieveņa kāpnēm. Spainis grabēdams ripo pakaļ un lejā uzkrīt gailim uz galvas. Gailis ir sagūstīts. Nu viņam kāja greiza un galva dulla.

Vista sāk čakli rušināties. Rušināties un ēst. Vāc kopā kukainīšus un kāpuriņus, tārpiņus un drupatiņas. Ne reizi neiekladzinās. Tad dodas dēt. Kad ola izdēta, sāk kladzināt. Jauki un priecīgi, ilgi un skaļi.

Saimniecei laba oma. Vista atkal pie pilna prāta.

Bet gailis tiek aizvests uz tirgu. Ko lai ar tādu klibiķi iesāk! Ari prātā sajucis!

PELE, KAĶIS UN SUNS

— Re, pele! — iesaucās kaķis. Un saka dzīties pelei pakaļ.

— Re, kaķis! — iesaucās suns. Un saka dzīties kaķim pakaļ.

Tā viņi skrēja šurp un turp. Pa vienu spraugu iekšā, pa otru laukā. Kaķis aiz peles. Suns aiz kaķa.

Te pele ieraudzīja lādi. Vecāsmātes drēbju tīni. Tā izlikta vēdināties, vāks atgāzts pret sienu.

Pele ielēca lādē.

Kaķis arī.

Suns pakaļ kaķim.

Lāde sašūpojās. Tad atskanēja blīkšķis! Pamatīgs blīkšķis! Vāks bija aizkritis ciet!

Pele, kaķis un suns sēdēja slazdā. Tumša un drošā slazdā.

Ienaids aizmirsās.

— Pī, pī! — pīkstēja pele. — Kas nu būs!

— Miau, miau! — ņaudēja kaķis. — No šejienes laukā netikt!

— Aū, aū-ū! — gaudoja suns. — Te mūsu kauliņi satrūdēs!

Ienaids aizmirsās, bet draudzība kļuva ciešāka.

Kaķis sacīja:

— Mīļie draugi! Padomāsim visi kopā!

Suns piebilda:

— Trīs galvas tomēr ir trīs galvas!

Pele apstiprināja:

— Ja ne ar spēku, tad ar prātu!

Domāja, domāja. Viss velti. Labs padoms neradās. Pētīja lādi. Veltīgi. Vāks neizkustējās ne par sprīdi. Lādes dēļi gūlās cieši cits pie cita.

— Miau, miau ... — kaķis izmisa.

— Aū, aū-ū, — suns žēlojās.

Bet pele jau kaut ko grauza un iesaucās:

— Es izgrauzīšu lādes kaktā caurumu! Pa to tiksim laukā!

— Vai tu to spēsi? — nobrīnījās kaķis un suns.

— Gan spēšu! Grauzīšu kaut vai trīs naktis un trīs dienas! — pele apgalvoja. — Pasaukšu radiniekus, lai grauž no ārpuses. Tad ies ātrāk!

— Dari to, brašā pele! — korī atsaucās suns ar kaķi.

Un kaķis piebilda:

— Es ar ķepu novākšu skaidas. Lai tās tevi netraucētu!

Un suns savukārt:

— Es nolaizīšu tavas ķepiņas, lai tās nesāpētu!

Pele aši ķērās pie darba. Grauza un grauza. Šad tad iepīkstējās. Aicināja radiniekus. Drīz vien tie ieradās. Nu lādes stūri grauza no iekšas un ārpuses. Grauza un grauza. Gan no iekšas, gan ārpuses.

Jau paspīdēja gaisma.

— Lai dzīvo pele! — kaķis iesaucās.

— Lai dzīvo pele un kaķis! — suns uzgavilēja.

Pele neteica neko. Viņai nebija laika. Viņa grauza un grauza. Caurums jau bija tik liels, ka pele būtu tikusi laukā. Bet viņai ne prātā nenāca to darīt. Kaķis netiek! Suns netiek! Ir jāgrauž, vēl jāgrauž ...

Pati no iekšpuses, radinieki no ārpuses.

Tagad caurums bija milzīgi liels. Tik liels, ka kaķis izlīda laukā. Tik liels, ka arī suns izspraucās laukā.

— Mīļie draugi! Lūdzu! — pele sacīja.

Kaķis izlīda. Suns izspraucās. Pati pele dancodama izdancoja.

Spīdēja saule. Dziedāja putni. Smaržoja kumelītes. Viņi bija atkal brīvi!

Kaķis, uzmetis kūkumu, izstaipījās. Suns izpurināja spalvas. Pele nepaguva neko. Jo kaķis iesaucās:

— Re, pele! — un sāka dzīties pakaļ pelei.

Suns iesaucās:

— Re, kaķis! — un sāka dzīties pakaļ kaķim.

ZIRGA VEZUMS

Zirgs vilka vezumu. Ne pārāk smagu. Ne pārāk vieglu. Katrā ziņā kārtīgu zirga vezumu. Ceļš līkumoja. Pilsēta tuvojās. Vezums pienāks laikā!

Uz pilsētu soļoja lācis. Pār muguru bišu strops.

Lācis ieraudzīja zirgu. Apstādināja to un teica:

— Klausies, palīdzi man! Paņem stropu ratos. Es vairs nespēju panest!

Zirgs pie sevis nodomāja:

— Vezums taču kļūs smagāks ... Bet lai ... Cik nu tāds strops sver!

Nodomāja un piekrita.

Tālāk abi gāja kopā. Lācim priecīgs prāts. Cik tad nu to pūliņu? Lācim spēka diezgan, bet nesot pakausis bija niezējis. Nu var jauki pakasīt! Ķepas brīvas, strops netraucē.

Uz pilsētu čāpoja vilks. Pār muguru aita.

Vilks ieraudzīja zirgu. Apstādināja to un teica:

— Klausies! Paņem aitu vezumā. Es vairs nespēju!

Zirgs šaubījās:

— Vezums jau tā pamatīgi smags ...

Vilks paglaimoja:

— Ko tu runā! Tev par smagu? Tam nu es neticu!

Glaimi līdzēja, un zirgs piekrita.

Tālāk gāja visi reizē. Vilkam kājas tik vieglas. Ko nu par nespēšanu! Vilkam spēka diezgan, bet nesot vēders bija kņudējis. Nu var pakasīt! Ar abām ķepām kārtīgi pabraucīt!

Bet zirga vezums jau bija kļuvis visai smags.

Uz pilsētu lieliem soļiem gāja briedis. Uz pleciem siena nasta.

Briedis ieraudzīja zirgu. Apstādināja to un teica:

— Vai dzirdi? Paņem sienu savā vezumā. Es vairs nespēju!

Zirgs nebija ar mieru.

— Rati jau tā pilni. Tikko spēju pavilkt.

Briedis sāka lūgties:

— Tavs spēks visiem zināms. Kas tev ko nepavilkt! Esi nu vīrs un izpalīdzi!

Uzslava gāja zirgam pie sirds, un tas piekrita.

Tālāk gāja visi kopā. Briedis lēkāt lēkāja. Kas tur ko

nespēt! Briedim spēka diezgan, bet nesot kakls bija nosvīdis. Nu varēs atvēsināt! Ļaut vējam izvējot.

Zirgs vilka no visa spēka. Vezums kustējās lēni.

Uz pilsētu soļoja lapsa. Padusē iespiestas aiz kājām sakarinātas vistas.

Lapsa ieraudzīja zirgu. Apstādināja to un teica:

— Klausies, bērīt! Paņem vistas vezumā. Es vairs nespēju!

Zirgs no visas tiesas pretojās:

— Es pats tikko spēju pavilkt. Cīpslas strinkšķ, muskuļi dreb.

Lapsa lišķēja:

— Tu taču esi pats stiprākais darbavīrs visā pagastā! Tavs gods nejauj lūdzējam atteikt! Ceļabiedram jāpalīdz, draugs jāatbalsta!

Zirgs nopūtās. Bet ko nu tu daudz pūtīsi, ja runa ir par godu un izpalīdzēšanu. Zirgs piekrita.

Tālāk gāja visi kopā. Lapsai joku pilna galva. Kas te ko nespēt? Pašai spēka diezgan, bet nesot rokas bija aizņemtas. Nu ir daudz patīkamāk!

Zirgs vilka, cik spēja. Galva nokārās līdz zemei. Pakavi slīdēja. Sirds dauzījās krūtīs. Muskuļi trīcēja.

Zirgs visu laiku pie sevis atkārtoja:

— Vēl mazlietiņ! Pilsēta jau redzama! Vēl mazlietiņ ...

Mazlietiņ gan, bet nebija vairs spēka. Nāsis kampa

alpām gaisu. Krūtis cilājās. Kājas neklausīja. Spēka — vairs nemaz.

Zirgs pakrita uz ceļgaliem.

Lācis izcēla no vezuma stropu. Vilks avi. Briedis siena nastu. Lapsa vistas. Un projām bija. Kas šiem ko neaiziet! Pilsētas vārti tepat klāt. Daži soļi sperami.

Zirgs atpūtās. Krietnu brīdi. Tad uzslējās kājās. Vai,

kā galva griežas! Kā kājas trīc! Bet par to nedrīkstēja likties ne zinis. Vezums jāaizved. Saimnieks jau gaida.

Zirgs vilka un vilka. Vilka un rāva.

Beidzot nonāca ar visu vezumu galā.

Saimnieks paskatījās pulkstenī. Un tad sāka bārties:

— Kāpēc esi nokavējies?

Zirgs nokāra galvu.

Saimnieks aizrādīja:

— Lai tā būtu pēdējā reize! Paskaties uz lāci! Paskaties uz vilku! Paskaties uz briedi! Paskaties uz lapsu! Visi ieradušies laikā! Katram savs nesamais pār plecu! Bet tu ...

Zirgs pacēla galvu.

Taisnība vien bija. Tur viņi visi sēdēja. Cepures atgrūstas pakausī. Kājas pārmestas viena pāri otrai. Katram priekšā alga par darbu. Viņi vēroja kavētāju un šūpoja galvas.

DIVI BRĀĻI

Mežmalā satikās divi lāči. Viens nāca no pilsētas, otrs no dziļa biezokņa.

Apstājās un pētīja. Ošņāja gaisu.

Tad pilsētas lācis iesaucās:

— Cau, brālīt!

Iesaucās un pieslējās kājās. Pielika ķepu pie auss un palocījās.

Meža lācis ierūcās. Ierūcās un nobrīnījās:

— Šķiet — brālis gan! Bet sveša smaka!

Pilsētas lācis turpināja:

— Ļauj stādīties priekšā!

Piespieda ķepu pie krūtīm. Paklanījās un teica:

— Lātsis Lyndons! Tā mani tagad sauc!

Meža lācis brīnījās. Brīnījās un atmurmināja:

— Ķepainis ...

Brālis iesaucās:

— Ķepainis! Ak, cik brīnišķīgi! Mūžsens vārds. Senču mantojums. Un tu vēl joprojām turi to godā! Dod, es paspiedīšu tavu ķepu!

Lyndons pievirzījās tuvāk un izstiepa ķepu.

Ķepainis apošņāja. Ķepa kā jau ķepa. Tikai no brāļa smakas ne vēsts.

Lyndons nolaida ķepu.

— O, pardon! Šī lieta tev ir sveša. Tas ir smalks paradums. Bet masās vēl nav ieviesies.

Ķepainis ierūcās. Apsēdās un atspieda muguru pret koku. Pakasīja krūšu spalvas. Ieskājās un domāja:

«Ir nu gan valoda! Ir nu gan gudrība! Un kāds vārds! Te tev nu bija pazudušais brālis Miška!»

Tā viņš nodomāja. Un apskauda. Briesmīgi apskauda savu brāli.

Tad brālis teica:

— Es pieprasīju atvaļinājumu. Atnācu tevi apraudzīt. Tu jau manu mākslu nezini. Tūlīt parādīšu. Par godu tam, ka esam satikušies. Ekstra-super-šovs!

Lyndons apmeta septiņus salto ar galvu pa priekšu. Lyndons apmeta septiņus salto atmuguriski. Lyndons staigāja uz priekšķepām. Lyndons mētāja čiekuru kā bumbu. Lyndons uzlika uz deguna pamatīgu akmeni. Un tas pat nenokrita.

Ķepainis skatījās un ieskāja krūšu spalvas.

Kasīja un skaudīgi nodomāja;

«Ko gan viņš visu neprot!»

Ieskāja un nodomāja vēl skaudīgāk:

«Bet kāpēc es ne?»

Beidzot atvēra muti:

— No kura meža tu nāc?

Brālis atteica:

— No cirka!

Ķepainis norūca:

— Laikam no tālienes. Par tādu mežu nemaz neesmu dzirdējis.

Brālis paskaidroja:

— Tas nemaz nav mežs. Tas ir ... Tas, saproti, ir cirks! Ķepainis taujāja tālāk:

— Un tur tu visu iemācījies? Nu, tos vārdus un pigo-riņus?

Brālis pamāja ar galvu.

— Tur. Protams, ka tur.

Ķepainis turpināja taujāšanu:

— Un kā ar ēdienu? Vai b'adu neciet?

Brālis atbildēja:

— Pa pirmo. Pienes pat klāt. Trīs reizes dienā. Par katru triku dod saldumus!

Ķepainis brīnījās:

— Kas dod?

Brālis atteica:

— Cilvēks.

Ķepainis ierūcās:

— Ak cilvēks!

Brālis piekrita:

— Cilvēks gan!

Ķepainis apklusa. Sēdēja un ieskāja krūšu spalvas. Tik stipri ieskāja, ka spalvu kušķi lidoja pa gaisu.

Ķepainim šķauda. Šausmīgi šķauda. Tomēr viņš ierūcās, it kā šaubīdamies:

— Ak tad cilvēks tevi baro? Ak tad cilvēks māca?

Brālis pamāja.

— Tā tas ir. Lāča godavārds!

Ķepainis izslējās un ierēcās:

— Es arī nākšu! Uz to tavu mežu!

Brālis iesaucās:

— Nāc! Nāc gan! Uztaisīsim vienu dubult-ekstra-super-šovu!

No lielceļa atskanēja motora rūkoņa. Ķepainis kļuva tramīgs. Tuvojās liels automobilis. Kravas kastē šūpojās būris. Augsts un plats būris no tērauda stieņiem. Un durvīm priekšā karājās atslēga.

Mašīna apstājās. No tās izlēca divi vīri.

Ķepainis ierūcās. Nikni un draudīgi.

Viens no vīriem dusmīgi teica:

— Tur tas bēglis ir! Es jau tev teicu, ka jātur pie ķēdes!

Otrs vīrs atgrūda būra durvis. Nošķindēja atslēga.

Tērauda stieņi nobrakšķēja.

Pirmais vīrs pienāca tuvāk un izstiepa roku. Tam bija kas saujā.

Lyndons ierāva nāsīs gaisu. Viņa acis iemirdzējās.

Arī Ķepainis ieelpoja smaržu. Tā bija brīnišķīga. Smaržoja pēc medus. Svaiga šūnu medus!

Ķepainis norija siekalas. Tomēr nepakustējās. Rūca nikni un draudīgi.

Lyndons jau skrēja. Smaržu tverdams, skrēja pie vīrieša. Skrēja, pazemīgi smilkstēdams.

Vīrs pagriezās. Ātrā solī steidzās atpakaļ. Lyndons paklausīgi viņam sekoja. Nāsīs medus smarža, pats pakļāvīgs kā mežsarga kucēns.

Viņi pieskrēja pie mašīnas. Vīrs iemeta medus šūnu būri. Būrī, kas bija apkalts ar tērauda stieņiem.

Lyndons veicīgi lēca pakaļ saldumam. Būra durvis aizcirtās. Xoknakšķēja atslēga. Vīrietis smējās.

Mašīna aizbrauca. Lyndons tupēja būrī un laizīja medu.

Ķepainis stāvēja eglājā. Mēms un vīlies. Skaudība bija izgaisusi. Tās vietā viņu svilināja dzeļošs kauns.

Ķepainis nopūtās:

— Ak, brāli! Mans brāli, Miška!

Mežs smaržoja. Ai, kā smaržoja! Ka smaržoja un vilināja šis bezgalīgais mežs!

Ķepainis ierūcās un metās skriet.

Vējš šalca kokos. Egles šņāca. Putni dziedāja. Sūna čaukstēja.

Ķepainis joņoja kā neprātīgs. Apskurbis no brīvības.

Tas bija tik labi. Labāk vairs nevarēja būt.

JĒRIŅA GRIBĒŠANA

Māte mācīja jēriņu runāt. «

— Saki «mē»! — māte sacīja.

— Mē! — atbildēja jēriņš.

— Tā ne! Jarunā pazemīgi! — māte pieprasīja.

— Mē! — jēriņš daudz žēlāk atkārtoja.

— \u jau labāk! — māte uzslavēja. — Atkārto vēlreiz! Un jēriņš atkārtoja. Vienu reizi. Un otru. Un trešu. Visu

dienu «mē» un «mē». Vispirms māte, pēc tam jēriņš.

Nākamajā dienā tas pats. Tikai «mē» un «mē». 2ēli un pazemīgi.

Tad jēriņš teica:

— Es vairs negribu blēt! Gribu riet!

Viņš, protams, atcerējās kucēnus. Tos pašus, kas nepārtraukti rēja. Tos pašus, kas jēriņam ķērās stilbos. No kuriem jēriņš vienmēr bēga.

Māte briesmīgi izbijās:

— Vai, bērniņ! Ko tu runā! Visi mēs esam blējuši. Tēvs blēja, vecaistēvs blēja, vecvectēvs arī blēja... Rej tikai suņi.

Bet jēriņš iespītējās:

— Kāpēc suņi var? Es arī gribu riet!

Tā viņi strīdējās. Māte slavēja blēšanu, jēriņš riešanu. Kopīga padoma neatrada. Māte turējās pie savas gudrības. Jēriņš sludināja jaunu gudrību.

Beigās jēriņš ieskrēja nātrājā aiz pirts. Tur snauduļoja kucēni.

Jēriņš ieplēta kājas. Pacēla galvu. Sakārtoja lūpas un mēģināja riet.

Atskanēja briesmīga skaņa. Ne «mē», ne «vau». Atskanēja «mau-maumēvau-vēm-mē».

Tādu skaņu neviens vēl nebija dzirdējis. Kucēni jau nepavisam. Viņi ierāva astes kājstarpē, nokāra ausis un laidās ļekās.

Jēriņa sirdī iemutuļoja prieks. Viņš aizbizoja pie mātes un drošā balsī ieblējās:

— Mam-mē ... No manis nobijās trīs suņi!

Bet māte nopūtās:

— Ko gan tu esi izdarījis! Neviens no mums vēl nav nobaidījis suni. Ne tēvs, ne vecaistēvs, ne vecvectēvs... Kas nu būs!

Bija pavisam jauki. Kucēni vairs neiedrošinājās kost jēriņam stilbos. Jēriņam vairs nevajadzēja no viņiem bēgt.

СŪКА UN PUTNIŅŠ

Cūka gulšņāja aploka visdubļainākajā peļķē.

Laiks bija silts. Cūkai vēders pilns. Zem sāniem mīksti dubļi. Jāgaida jaunas samazgas.

Ko tu vēl citu sagribēsi!

Gulšņāja un tīksminājās. Tad padzirdēja — putns dzied. Dzied un vītero.

Cūka atvēra vienu aci.

Putniņš atradās augstu, augstu oša galotnē. Lēkā šurpu, lēkā turpu. No zara uz zaru. Paskatās pa labi, paskatās pa kreisi. Un tik dzied.

Piepeši no debesīm nokrita vanags. Uzkrita tieši putnam virsū. Sakampa dziedoni nagos un aiznesa projām.

Nebija vairs putna. Apklusa dziesma.

Cūka aizvēra aci un nodomāja:

«Tā šim vajadzēja! Kas lika tur pa augšu lēkāt? Lēkāt un trokšņot. Būtu tupējis klusi un pazemīgi. Vai arī paslēpies zālē.»

Pienāca saimniece un pielēja pilnu sili ar samazgām.

Cūka pieslējās kājās. Strēba un čāpstināja. Beigās noža-gojās un nolikās atkal uz sāniem. Ai, cik patīkami! Vēders pilns. Dubļi mīksti. Laiks silts. Jāgaida jaunas samazgas.

Gulšņāja un tīksminājās. Tad padzirdēja — putns dzied. Dzied un vītero.

Cūka atvēra aci.

Atkal putniņš tup augšā oša galotnē. Lēkā šurpu, lēkā turpu. Paskatās pa labi, paskatas pa kreisi. Un tik dzied.

Švīks! Klāt vanags. Tieši dziedonim virsū. Putniņš palēca sānis. Vanaga nagi sacirtās tukšā gaisā.

Putniņš pārbijās. Traucās augšup, traucās lejup. Muka uz tīruma pusi, pielidoja tuvāk istabai. Beigās nometās atpūsties. Tieši uz cūkas aploka kārts. Nostiepa asti, sakārtoja spalvas. Un sāka dziedāt. It kā vanagu nemaz nebūtu redzējis.

— Klausies, tu! — cūka ierukšķējās. — Ko tu tur plivinies vanagam acīs! Vienu lēkātāju šis jau notiesāja. Sēdi mierīgi un nečivini. Citādi tavas dienas skaitītas.

Putniņš ieskatījās aplokā. Mazliet padomāja. Nosvilpoja dziesmiņu un teica:

— Es gribu lidināties augstu gaisā! No turienes tālu redzams!

Cūka atburkšķēja:

— Muļķis paliek muļķis! Pats sabojāsi savu dzīvi. Kam tas vajadzīgs?

Putniņš atkal iedziedājās. Tā bija viņa atbilde:

— Kam vajadzīgs? Civ-čiv ... Man pašam! Man pašam! Civ-čiv... 0, zilie kalni! 0, ezeru actiņas! 0, puķu pļavas! O, galotņu vējš!

Cūka aizvēra aci. Tas bija garlaicīgs stāsts. Tie bija muļķīgi vārdi.

— Māci nu muļķim, kā dzīvot! — cūka izdvesa. Pagriezās uz otriem sāniem un labsajūtā ierukšķējās.

Putniņš jau bija augstu, augstu oša galotnē. Lēkāja šurpu, lēkāja turpu. Skatījās uz zilajiem kalniem, skatījās uz ezeru actiņām. Un vienā laida dziedāja. Par galotņu vēju. Par pļavu puķēm. Par briesmām un nāvi. Par prieku, kāds uzplaukst, dziedot augstu koku galotnē.

SATURS

Gudrības grauds 3 Visucienītais auns 6 Saimnieka taisnība 10 Kurmja rūpes 11 Ēzelis 14 Zaķa uzvara 16 Gailis un vista 19 Pele, kaķis un suns 22 Zirga vezums 25 Divi brāļi 29 Jēriņa gribēšana 34 Cūka un putniņš 38

Холгер Пук ЗЕРНО МУДРОСТИ Рига «Лиесма» 1983 На латышском языке

Перевела с эстонского Анна Жигуре Иллюстрировал Айварс Спруджс

HB N> 3850

Jaunākā skolas vecuma bērniem Hoigers Puks GUDRĪBAS GRAUDS

Redaktore G. Leja. Mākslinieciskā redakto-re M. Dragune. Tehniskā redaktore G. S|ep-kova. Korektore B. Puķe.

Nodota salikšanai 24.03.83. Parakstīta iespiešanai 26.07.83. Formāts 60X84/16. Ofseta papīrs № I. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 2.33 nzsk. iespiedi.; 2,67 uzsk. krāsu nov.; 2 izdevu. 1. Metiens 45 000 eks. Pasiit. Nr. 416. Cena 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju buiv. 24. Izdevn. Nr. 208/31585/B-76S. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 22K0SI, Rigā, Balasta dambī 3.

Content

Puks Holgers Gudrības grauds

GUDRĪBAS GRAUDS

VISUCIENITAIS AUNS

SAIMNIEKA TAISNĪBA

KURMJA RŪPES

ĒZELIS

ZAĶA UZVARA

GAILIS UN VISTA

PELE, KAĶIS UN SUNS

ZIRGA VEZUMS

DIVI BRĀĻI

JĒRIŅA GRIBĒŠANA

СŪКА UN PUTNIŅŠ