Vangelli Spiridons

Guguces piedzīvojumi

Spiridons Vangelli

Guguces piedzīvojumi

.

..

.

GUGUCE

Kad atnāca ziema, Guguce jau mitinājās zem cepures. Ziemai puisēns iepatikās. No visām pusēm ap viņu virpuļoja sniegpārsliņas, un drīz vien Guguce bija apsnidzis no galvas līdz pat papēžiem — nu kā tāds sniegavīriņš, vienīgi no cepures apakšas gaisā cēlās dūmu mākonītis...

Sniegpārsliņas domāja, ka Guguce zem savas cepures pakūris uguni... Ehē, kā gan tās varēja zināt, ka tie nav vis dūmi, bet Guguces elpa? Un kāpēc lai Guguce kurinātu uguni? Tiklīdz viņš uzlika galvā cepuri, tā sals arī bija projām.

Brītiņu parosījušās pagalmā, sniegpārsliņas izvilināja puisēnu pie mājas vārtiņiem. Guguce izberzēja acis: visapkārt sniegi un sniegi. Viņš uzrāpās uz sētas, lai paraudzītos, kāds tagad izskatās lauks. Lauks un tuvākais paugurs

I

stāvēja, kur stāvējuši, taču tie bija apsniguši, un tāpēc likās, ka būtu pienākuši tuvāk ciemam.

«Kāpēc pauguri drūzmējas ap ciemu?» Guguce pie sevis pabrīnījās. «A, tie droši vien grib šeit pārziemot...»

Un viņš priecīgi uzsita pa cepures malu.

«Lūk, kāda ziema pie mums atnākusi!»

Bet sniegpārslas, redzot virs vārtiņiem ceļamies tvaika mākonīšus, joprojām domāja, ka Guguce zem savas cepures kurina uguni.

GUGUCES CEPURE

Tēvs uzšuva Gugucem cepuri tik lielu, lai puika to varētu nēsāt arī nākošajā gadā.

— Tā krīt uz acīm, tēt.

— Bet tu to atbīdi, Guguce, jo cita darba jau šoziem tev nebūs.

Hm! Gugucem neesot ko darīt? Redzēsim, kuram vēl cepure kritīs uz acīm.

Otrā rītā Guguce piecēlās pats pirmais un, uz pirkstgaliem izlavījies pagalmā, pabaroja aitas. Kad ar kukurūzas vālīšu klēpi rokās atnāca tēvs, Guguce jau jāja uz auna pa aploku.

— Labrīt, Guguce!

— Ā-ā! Labrīt, tēt!

Un pamāja ar roku, sak, nes vien kukurūzas vālītes atpakaļ.

Kopš tā laika Guguce sāka rūpēties par aitām.

Ar katru dienu ciemā kļuva aizvien aukstāks un aukstāks. Ļaudis staigāja satuntuļojušies, un, kad gāja, likās, ca sniegs viņiem zem kājām strinkšķ kā vijoļstīgas.

Reiz, iedams savā nodabā pa ceļu, Guguce satika pirm-klasnieci, kas nesa rokās grāmatas. Meitenīte salā bija vai zila nosalusi. Guguce palūdza viņai grāmatas. Meitenīte sabāza rokas piedurknēs un teciņiem vien joza Gugucem nopakaļ. Nesa nu, nesa Guguce grāmatas, padusē pasitis, un pēkšņi viņam ienāca prātā lieliska doma. Kā būtu, ja tās ieliktu cepurē? Tajā pietiktu vietas gan grāmatām, gan arī paša galvai. Guguce noņēma cepuri, paskatījās uz meitenīti, un viņam kļuva tās vēl vairāk žēl.

— Tev salst? Saki taisnību!

— Mazlietiņ, — meitenīte drebinādamās atzinās.

— Zini ko, ņem manu cepuri!

— Nē, Guguce. Tev pašam būs auksti. Es taču esmu meitene un cepuri nevalkāju.

— Ja tu cepuri neņemsi, es to atstāšu uz ceļa.

Un Guguce nolika cepuri sniegā.

Paši iet tālāk — Guguce pa priekšu, aiz viņa — meitenīte. Bet cepure paliek viena pati ceļa vidū. Te Guguce pagriež galvu, te atskatās meitenīte, lai pārliecinātos, vai cepure ir vēl turpat...

Tiklīdz cepure noskārta, ka saimnieks to pametis, tā saņēma visus spēkus, piepūta vaigus un kļuva liela jo liela.

Guguce to paņēma, un nu viņi abi ar meitenīti varēja zem tās itin viegli palīst apakšā.

Meitenīte, pārnākusi mājās, nolika grāmatas uz krāsns un ķērās pie saviem ierastajiem darbiem.

Bet Guguce kopš šīs dienas kā no zemes izlien pie skolas vārtiem, it īpaši ap to laiku, kad pa tiem laukā jānāk pirmajai klasei.

Pabāzis zem savas cepures septiņas vai astoņas meitenītes, jo cepure vienmēr kļuva tik liela, cik vien lielu to Guguce gribēja, viņš tās veda uz mājām. Reiz Guguce

✓

palīdzēja nokļūt mājās pat skolotājai. Kad nepietika meiteņu, viņš zem savas cepures ņēma arī puikas. Ciema ļaudis sapulcējās un skatījās kā uz ziliem brīnumiem. Cepure lāču bija tik liela kā siena kaudze.

Kad bērni bija izvadāti pa mājām, cepure atkal kļuva lik maza, ka Guguce to varētu pakārt uz vadža.

Tikai vienreiz cepure Guguci apkaunoja. Ko viņš tai nesolīja un kā to neglāstīja — velti, cepure ne par mata tiesu nekļuva lielāka. Bet tieši todien bija tāds aukstums, ka aizsmaka skolas zvans un ciemā nedzirdēja rejam nevienu suni. Kad Guguce pārradās mājās, viņš atcerējās, ka torīt, kā par spīti, bija aizmirsis pabarot aitas. Tad nu puika iesita sev knipi pa pieri, lai tā neaizmirstu, kas tai jādara, un cepure vairs nekad neniķojās.

Reiz Gugucem iegribējās paslēpt zem savas cepures ciemu ar visām mājām. Un cepure drīz vien izauga tik plata kā ciems un tik augsta, ka aizklāja visas debesis.

Ciemā, kas tagad atradās zem cepures, iestājās pavasaris, vienīgi pat dienā tur dega elektriskās spuldzītes. Taču citādi viss bija pa vecam pipinaja mašīnas, čīkstēja aku vindas ...

Ciema ļaudis nu varēja staigāt ar kailām galvām, jo viņu cepures bija satilpušas Guguces milzīgajā cepure. Pāri palika tikai dažas cepures — tiem cilvēkiem galvas, kuri brauca uz pilsētu pēc veģiem, halvas vai citās darīšanās, jo ārpus milzīgās Guguces cepures vēl valdīja dziļa ziema

.

STAĻĻA PALAIDNĪBAS

Aizvirmojušas līdz Guguces pagalmam, sniegpārsliņas mēģināja iekļūt stallī, kurā bija ieslēgti divi zvaniņi.

— Laid mūs iekšā! — tās klaigāja, bet stallis pat nedomā atvērt durvis.

— Pašūdiniet man vispirms cepuri! — viņš īgni noburkšķ sev zem deguna.

Sniegpārslas kādu laiciņu pastrādāja, un staļļa jumtam ātri bija gatava smaila sniega cepure.

— Bet tagad lieciet, lai uz manām logu rūtīm uzzied leduspuķes!

Sniegpārslām nekas cits neatlika kā uz staļļa lodziņu rūtīm uzziedināt leduspuķes.

Taču stallim vēl joprojām nav gana.

— Lai kāda no sniegpārsliņām aizskrien pie Zaļā karaļa un atved man viņa meitu! Es gribu, lai princese noslauka pagalmu.

— Paklausies, stalli! Zaļā karaļa valstībā sniegpārsliņas vēl nekad nav spērušas savu kāju, — iebilst baltās ceļotājas.

— Kā es teicu, tā tam arī jānotiek! Citādi es jums nedošu zvaniņus.

Sniegpārslu Skaistajam Puisim* bija vien jāizraugās drosminieču pulciņš un kopā ar viņām jādodas uz Zaļā karaļa valsti.

Bet stallis, pārlūkojis palikušās sniegpārsliņas, vēl aizvien nerimstas un tikai pavēl:

— Tagad aizteciet pie Sarkanā karaļa un atvediet viņu

Skaistais Puisis — moldāvu pasaku varonis.

šurp! Es gribu, lai viņš turpmāk dzīvotu stam. cei viņa vietā par karali ieceliet Guguci.

Sniegpārsliņas izdomājās gan tā, gan citādi, bet ko lai iesāk? Līdz vakaram sniegpārslu Skaistā Puiša brālis sapulcināja vēl otru drosminieču pulciņu un devās uz Sarkanā karaļa pili.

Kāda maza sniegpārsliņa, kura vienīgā bija palikusi pagalmā, uzmeklēja Guguci un pastāstīja viņam par staļļa palaidnībām. Gugucem šīs staļļa palaidnības ļoti iepatikās. Ko kājas nes, puisēns aizjoza uz stalli un atvēra durvis. Bet stallis to vien bija gaidījis. Tiklīdz Guguce pārkāpa pāri slieksnim, tā stallis pārvērtās par skaistu zirgu, kuram pie galvas bija piekārti divi zvaniņi. Guguce iejūdza zirgu ragavās, un tas kā vējš aiztraucās panākt snieg-

pārslu Skaisto Puisi, kurš bija ceļā pēc Zaļā karaļa meitas. Pēc tam Guguce bija nodomājis aizsteigties arī uz Sarkanā karaļa pili, kur viņam vajadzēja kļūt par valdnieku.

SALATĒVI

Guguce zina, no kurienes nāk Salatēvi. Viņiem ir pašiem sava zeme, kur pat mākoņi drebinās no aukstuma un kur valda mūžīgā ziema. Sauli tur neredz, jo saule ir pie mums. Viņiem pieder mēness un dažas zvaigznes. Toties Salatēvu tur — cik uziet, gan vecu, gan jaunu, gan pavisam maziņu.

Viņu mamma — Salamāmiņa dara tā: pakaisa uz zemes maizes drupatiņas un apsedz tās ar cepuri. No katras drupatiņas līdz rītam izkūņojas mazs Salavecitis. Salamāmiņa trīs dienas nelaiž ārā no mājas savus bērneļus un baro tos vienīgi ar sniegpārsliņām, kamēr Salavecīšiem padegunē ataug baltas ūsas un uz zoda sakuplo balta bārdiņa. Pēc tam, protams, Salamāmiņa viņiem ļauj skriet, kur vien tiem ienāk prātā, un ļauj drīzāk augt lieliem.

Osainie un bārdainie Salavecīši klumpačo pa sniega kupenām, brauc no pauguriem ar ragutiņām un apmētā ar cepurēm baltos lāčus. Bet tie, kas palikuši mājās, veļ pagalmos sniegavīrus.

Nākošajā dienā Salavecīši jāšus uz briedēniem dodas uz skolu. Skolā viņi mācās visas valodas un patur prātā visus ceļus. Tā kā viņiem nav tāfeles, tad Salavecīši raksta uz sniega kupenām.

Vecie Salatēvi strādā rotaļlietu fabrikā. Fabrikai nav jumta, lai šiem tur nebūtu par karstu.

to

Vecgada vakarā, kad sniega kupenas sniedzas turpai vai līdz māju jumtiem, lielie Salatēvi liek maisos rotaļlietas un lec briežiem mugurā. Brieži ar ragiem pašķir mežā koku zarus un drasē cauri biezokņiem, bet Salatēvi jau ne no viena nebaidās, jo vilki ir viņu suņi. Tā nu Salatēvi jāj cauri mežam, līdz nonāk pie staļļa, kurā mitinās balti zirgi. Baltajiem zirgiem ir neparasti lielas acis, kuras redz pat nakti. Iejūguši baltos zirgus ragavās, par grožiem izmantodami savas baltās bārdas, daži Salatēvi dodas uz austrumiem, bet citi uz rietumiem vai dienvidiem. Viņi brauc cauri ciemiem un pilsētām un ved bērniem visu, kas vien tiem kārojas.

Kad Jaungads pagājis un Salatēvu maisi ir tukši, Salatēvi, iemācījušies no bērniem daudz jo daudz jaunu dzejoļu, atgriežas savā zemē, kur pat mākoņi drebinās no aukstuma, jo tur pie debesim spīd vienīgi mēness un mirgo dažas zvaigznes.

GUGUCE UN SNIEGA VIRI

Kad no debesīm krita sniegpārsliņas, Gugucem vispirms likās, ka tās ir baltas aitiņas, tad viņš ieraudzīja zaķēnu baru, bet pēc tam — stirnas, lācēnus un baltus tīģerēnus. Taču visu šo zvērēnu pulkā nebija neviena balta cilvēciņa. Guguce apvilka cimdus un, samīcījis baltās aitiņas, zaķēnus, stirniņas, lācēnus un tīģerēnus sniega pikučos, savēla no tiem sniegavīru. Tas likās godavīrs, tāpēc Guguce izvēla viņam sniegasievu. Lai šiem būtu jautrāk, ar puisēna palīdzību pasauli ieraudzīja arī daži sniega-bērni. Pēc tam sniegavīri saradās visos pagalmos.

Vakarā sniegavīri bija iemācījušies staigāt, bet pret pusnakti jau gāja cits pie cita ciemos un sniegabērniem kā ciemakukuli aiznesa lāstekas.

Sniegavīri dzīvoja mierā un saticībā, bet tad nez no kurienes atlaidās putni un apvaicājās:

— Paklausieties, bet vai jums ir graudi?

Sniegavīri neizpratnē plecus vien raustīja, bet putni, to redzot, sāka smieties:

— Tīrie nejēgas! Visiem cilvēkiem ir graudi, un visi tos sēj, lai vēlāk no graudiem iegūtu maizi. Ja jūs to nezināt, tad velti metat uz zemi ēnu.

— Bet kur lai mēs sējam? — Sniegavīri noskuma. — Zeme taču ir pilnīgi sasalusi. Ko lai mēs irdinām? Vai sniegu? Uzzinājuši, ka pasaulē ir arī graudi, sniegabērni vairs negribēja pat lāstekas sūkāt.

— Tad, lūk, kā! — apvainojās ari sniegamāmiņas. Sun čuguna podus mums galvā gan uzbāza, taču par graudiem mums nepateica ne pušplēsta vārdiņa... Mēs tad pabarotu putnus ar graudiem, un viņi par mums vairs nezobotos.

Sniegavīri sāka sūtīt cits citam sniegpārslu vēstules: «Guguce un visi viņa draugi ir aizmāršas.»

Bērni juta, ka sniegavīri nav ar kaut ko mierā, tāpēc ielika katram kreisajā rokā pa slotai, sak, pagalmi ir plaši, būs jums naktīs ko darīt.

Bet putniem tikai to vien vajadzēja. Viņi tūlīt pat saaicināja no apkārtējiem ciemiem savus radus un visi kopā smējās par sniegavīru saimniekošanu.

Kādā naktī sniegavīru pacietībai tomēr pienāca gals. Viņi un viņu sievas sacēlās. Tie, kuri bija savelti no zaķ-veidlgajām sniegpārslām, protams, paslēpās nojumēs, taču pārējie, sapulcējušies lielā barā, slotas vicinādami, gāja pa ciema ielām, slaukot ar mēteļu garajām stērbelēm sniegu. Rokās viņi turēja dzelzs kastroļus un bļodas. Sniegavīri ielenca Guguces māju. Ierējās suns. Istabā iedegās gaisma, un logā drīz vien parādījās cilvēka galva. Tad vēl viena un vēl viena. Redzams, puika bija pamodinājis arī savus vecākus. Nav jau nekādi joki nakts vidū ieraudzīt savu māju no visām pusēm ielenktu.

Guguce izgāja priekšnamā un, aizlicis durvīm priekšā krampīti, pa spraugu pajautāja:

— Kas noticis?

...Kad gaiļi iedziedāja pusnakts stundu, sniegavīri jau atgriezās savos pagalmos ar sēklām kabatās.

.

SNIEGPULKSTENlTES

Kādu dienu Guguce atklāja, ka viņam ir septiņas kapeikas. Kā nekā viņš jau mācēja skaitīt līdz desmit! Naudu Guguce noglabāja pašā dziļākajā kabatā un trīs dienas tajā neiebāza roku, cerēdams — varbūt šim kapeikām rodas mazas kapeikas. Bet velti. Blakus septiņām kapeikām viņš atrada vienīgi naglu. Mazā māsiņa atzinās, ka viņas kabatiņā mazas kapeiciņas nerodoties. Par tētes kabatu neko nevarēja pateikt, jo viņa paša mājā nebija.

Tieši tolaik tuvojās lieli svētki, kādi mēdz būt tikai reizi gadā, kad visi vīrieši sievietēm kaut ko dāvina.

Guguce bija pats pirmais no ciema vīriešiem, kurš ieradās veikalā. Pa ceļam viņš izdomāja, ka nopirks savai māmiņai mašīnu. Šoferis, protams, būs Guguce pats. Viņš taču zina visus ātrumus. Bet savai māsīcai Guguce nopirks helikopteru, lai viņu ar to vizinātu uz bērnudārzu. No priekiem Guguce pat saberzēja rokas. Rudenī viņš pats brauks uz skolu ar māsīcas helikopteru. Visi skolotāji iznāks uz sliekšņa, lai viņu redzētu.

Taču veikalā Guguci gaidīja vilšanās. Pēc viņa aprēķina, helikopteru tajā nekādi nevarētu novietot.

— Bet vai tādas mašīnas, kurām ir visi ātrumi un kurās var iesēsties arī šoferis, jums ir?

Pārdevēja papurināja galvu un lika saprast, ka tādu mašīnu, kādas vajadzīgas Gugucem, viņai nav. To redzēdams, Guguce nopirka pogu. Viņam atlika vēl trīs kapeikas, un Guguce nosprieda, ka nebūtu slikti, ja viņš tagad nopirktu mātei arī kleitu. Taču tai noteikti vajadzēja būt zilai, jo mātei bija zilas acis. Bet arī zilas kleitas veikalā nebija. Vēl brītiņu pagrozījies, viņš ieraudzīja kurpes uz augstiem papēžiem. Guguce jau gribēja palūgt pārdevējai,

lai tas parada, taču laikus apķeras, ka viņš nezina, kāds izmērs māmiņai vajadzīgs. Vienā rāvienā Guguce pārskrēja mājās un sameklēja mātes veco kurpi.

— Pag!—Guguce apķērās. — Tas nekam neder! Ja nu mātei kāja pa šo laiku izaugusi lielāka?

Vakarā Guguce nogaidīja, kamēr māte apgulsies, un, lai viņa ātrāk aizmigtu, sāka stāstīt brīnumjauku pasaku. Jau pasakas vidū māte aizmiga saldā miegā. Citureiz Guguce būtu vēl padomājis, ko darīt ar pasakas otru pusi, kuru viņš vēl labi atcerējās, taču šobrīd no svara bija pavisam kas cits. Lai nu karaļmeita ir tik laba un pagaida savu Skaisto Puisi līdz nākošajam vakaram, tad Gugucem būs vaļa to izstāstīt līdz galam!

Puika uz pirkstgaliem izlavījās no guļamistabas un atgriezās ar diegu kamolīti rokā. Māte gulēja. Kad Guguce jau dzīrās noņemt mēru mātes kājai, pēkšņi viņai sakustējās roka. Guguce to vieglītiņām paņēma savās plaukstās, sāka nu to šūpot un dziedāt:

Aijā žūžu,

Mātes roka ...

Pēc tam kad bija aizmigusi arī mātes roka, Guguce noņēma mēru mātei no abām kājām, pabāza diegu zem spilvena un likās gulēt.

Otrā dienā agri no rīta viņš ar diegu kabatā aizgāja uz veikalu un izraudzījās pašas skaistākās kurpes. Padzirdējis, cik tās maksā, Guguce izvilka trīs kapeikas, pārskaitīja, tad pakasīja sev aiz vienas auss, tad aiz otras un atdeva kurpes pārdevējai.

Ja tu tobrīd gadītos tajā pusē, tad būtu redzējis, kā Guguce iznāca no veikala un aši viņa smailā cepure nozuda aiz paugura. Tur Guguce uzkavējās ilgi — līdz pašai pēcpusdienai. Pēc tam ļaudis redzēja, ka viņš ar veselu

klēpi sniegpulkstenlšu kāpa lejup pa paugura nogāzi. Viņa zābaciņi bija tik apslinkuši, ka vairs lāgā negribēja kājas vilkt, bet cepure tik nogurusi, ka šūpojās uz galvas pa labi un pa kreisi. Taču pats Guguce izskatījās daudz ņiprāks par nelaimīgajiem zābaciņiem un cepuri.

Puisēns aiznesa sniegpulkstenites uz veikalu un vislabāko pušķi uzdāvināja pārdevējai, bet atlikušos izdalīja pircējiem, kuri tolaik atradās veikalā. Ciema ļaudis šopavasar redzēja sniegpulkstenites pirmo reizi, tāpēc nevarēja vien Guguci noslavēt, bet pārdevēja visu laiku glaudīja viņa cepuri.

— Skaties tik, — kāds sacīja, — tu biji nokāpis gravā?

— Ahā.

— He-hē! Aiznesīšu sniegpulkstenites savai večiņai, — nopriecājās vectētiņš Toadre. — Bet, ja viņa tev, Guguce, ko jautās, tad saki, ka mēs abi tās lasījām.

— Un es arī, — viņam piebalsoja cits pircējs.

— Tādā gadījumā pieskaiti arī mani, Guguce! — atsaucas vēl kāds.

Guguce atkal izvilka savas trīs kapeikas un tās vēlreiz, pārskaitīja, nenolaizdams acis no kurpēm, kuras viņš bija gribējis uzdāvināt māmiņai, taču pārdevēja par puisēnu pat nelikās zinis.

To redzot, Gugucem nekas cits neatlika kā pakasīt sev aiz auss un iet sarūgtinātam uz mājām. Viņam pa priekšu, nesot rokās sniegpulkstenītes, lepni soļoja vectētiņš Toadre.

Saule rietēja, pie debesīm savilkās balti mākoņi, bet Gugucem nebija dāvanas māmiņai.

«Piecelšos rīt tā paagrāk un sameklēšu māmiņai sniegpulkstenītes,» puika centās sevi mierināt.

Taču jau pievakarē sāka snigt. Sagriezās tik lielas sniega pārslas, kādas Guguce vēl nebija redzējis. Kad satumsa, zeme kļuva balta jo balta. Guguce vēl ilgi sēdēja pie loga un gaidīja, kad beidzot norims putenis, līdz vēlu naktī māte viņu tur atrada jau aizmigušu. Rokā Guguce turēja pogu.

,

LIETUS

Trīs mākonīši spēlēja ar sauli paslēpes. Kamēr viens tai uzgrieza muguru, abi pārējie mudīgi iemuka debesu kaktos. Taču saule tos — viens divi! — noķēra ar saviem

stariem un pamatīgi sapluinīja. Mākonīši nobēdājās, ka viņiem pie debesīm nav ne salmu kaudzes, ne šķūņa, pat ne koka gultas, zem kuras varētu pamukt un kā nākas paslēpties.

Bet, lūk, pašam mazākajam mākonītim pēkšņi iešāvās prātā varen laba doma. Negaidīti viņi sanāca kopā un izveidoja vienu lielu mākoni. Saule tiku tikām izmeklējās pārējos divus, līdz viņai aiz noguruma sāka pat ļodzīties kājas, taču veltīgi.

Sī spēle iepatikās arī vecajiem mākoņiem, kuri tobrīd snauduļoja viņpus paugura. Viņi uzkāpa debesīs un arī sāka spēlēt paslēpes, līdz izveidoja vienu milzīgu mākoni, kurš aizklāja visas debesis.

Saule sadusmojusies izvilka savu uguns nazi un pāršķēla debesis uz pusēm, un pa šo spraugu tūlīt sāka gāzt lietus.

Daudzi no tiem, kuri dzīvoja uz zemes, izbijās no milzīgā mākoņa, saules naža un lietus. Gailis piekodināja vistām paslēpties kūtī un teica, ka arī viņš pats tur drīz vien ieradīšoties. Putni nospurdza zemē no koku zariem un, paslēpušies zem lapām, turēja savus knābīšus ciet: kaut nu tikai nepaspruktu dziedamais un lietus neuzzinātu, kur viņi patvērušies! Tauriņš palīda zem neglītas dadža lapas un baiļpilns domāja, kā viņš pēc lietus no šejienes izkļūs... Ja puķes to redzēs, sāks par viņu vēl smieties. Bet ko nu mēs runāsim par tauriņu, ja pat māmiņas steidzās ātrāk noņemt uz veļas auklām žāvēties izkārtos kreklus, vēra ciet logus un sauca bērnus mājās...

Vienīgi Guguce palika stāvam savas mājas vārtos un sagaidīja lietu. Daža laba lāse uzkrita viņam uz auss un tad noripoja zemē. Divas lāses Guguce uztvēra sev uz delnas.

— Muļķes! Vai tad jus domājāt, ka šeit ir ieseti kvieši?—viņš pasmējās un sāka dziedāt:

Pliku, plaku —

Pa žagaru taku;

Cip-cip-cip,

Starp kokiem — žip!

Lietus lāses paraustīja plecus: kas gan Gugucem ienācis prātā? Bet Guguce, uzlocījis bikšeles, jau izskrēja lietum pretī un uzsauca:

— Man pakaļ!

Pavasara lietutiņam ir garas kājas. Kāpēc gan lai tas kavētos? Skriešus vien tas metās puikam pakaļ. Taču lietus nāca tik platā joslā, ka tas bija ne tikai uz ceļa vien, bet arī pagalmos un uz māju jumtiem.

Ļaudis, apsegušies ar maisiem, skrēja no tīruma uz ciemu. Vienīgi Guguce, nesot sev līdzi lietu, joza pretējā virzienā. Nebēdnīgās lietus lāses durstīja Gugucem ausis un degungalu un par vari centās palīst viņam zem apkakles. Bet vai nu puika ņems galvā tādas knīpas ka lielus lāses?! Līču ločiem izlīkumojis gar dzirnavām, Guguce iznesa lietu ārā no ciema un lietus tievajām kājiņām noradīja ce|u tieši uz kviešu sējumiem.

Un lietus kā gāja, tā arī aizgāja uz kviešu lauku, bet puika ar samirkušām drēbēm pārnāca ciemā...

Kad viņš atgriezās, māmiņas vēra vaļā logus, jo pāri Guguces mājas pagalmam bija redzama varavīksne. Bet gailis, izlīdis no vistu kūts, jau sprieda, kā uz tās uzrāpties, lai rautu vaļā tādu «kikerigū», kuru dzirdētu visas pasaules vistas.

VIŅA MAJESTĀTE GUGUCE

Māte Guguci pagodināja par kapteini, taču tēvam viņš bija parasts ierindas kareivis.

No rīta māte aizvilka Guguces gultai priekšā aizkaru, lai puika varētu tiku tikām izgulēt savu miegu, bet vakarā viņam atnesa zaķamaizi. Tā ciemā dēvēja halvu.

Ēd Guguce zaķamaizi šodien, ēdīs rītdien, līdz kādu nakti viņš piesēja savu roku diedziņā tēvam pie kājas un nākošajā rītā izlēca no gultas jau kopā ar tēvu.

Iesēja Guguce savā aizsainītī kaut ko uzkodām, taču tēvs atjāva Gugucem panākt tikai līdz mājas vārtiņiem.

Ko tik mazs kā Guguce lai tīrumā meklētu?

Taču puika pamanīja, ka pat tēvs, attālinoties no mājas, kļuva aizvien mazāks un mazāks.

Guguce aizskrēja uz ciemu, un visur viņš redzēja to pašu. Kad ļaudis, dodamies uz darbu, nonāca ciema malā, tie izskatījās tik mazi kā Guguces māsiņa, pēc tam — kā viņas kurpīte, bet vēl pēc tam — kā magones kātiņš.

Toties Guguce savukārt kļuva aizvien lielāks un lielāks, līdz šajā ciemā vairs nebija neviena, kas būtu par viņu milzonīgāks.

Un viņam pie kāpnēm pieveda kumeliņu.

Ciema knēveļi bariem vien nāca pie Guguces ar visdažādākajiem lūgumiem.

— Jūsu Majestāte, manai mājai tek jumts. Vai es nevarētu dabūt dažas šīfera plāksnes?

— Jūsu Majestāte, man vajadzīgi rati, lai es varētu aizbraukt uz dzirnavām.

Guguce nevienam neatsacīja.

Kad Guguce beidzot bija visu, kā nākas, izkārtojis,

viņš uzlēca kumeliņā un devās apraudzīt savu karaļvalsti. Pie vārtiem uz ceļa iznāca kāds raudošs bērņuks.

— Jūsu Majestāte Guguce, man pazudusi pīle.

Guguce trīsreiz nosvilpjas, un parādās trīs kavalēristi

bez zirgiem.

— Paskatieties, kur palikusi mana pavalstnieka pīle! Pameklējiet to gravā!

Kumeliņš sīkiem solīšiem aizdipina cauri ciemam.

Viņa Majestāte jāj bez zobena un apsardzes.

No kādas mājas skursteņa veļas dūmi.

Guguce aptur kumeliņu.

No mājas iznāk meitenīte, apsējusi sev ap vidu lielu priekšautu un uzrotījusi piedurknes.

— Kāpēc jūs blēņojaties ar uguni? — Guguce prasa un rāda uz skursteni.

— Jūsu Majestāte, — atbild meitenīte. — Vāru saviem vecākiem pusdienas, jo, lūk, saule jau pakāpusies augstu, bet tīrums, pavei, tālu.

— Pasaki saviem vecākiem, ka Viņa Majestāte Guguce novēl viņiem labu ēstgribu.

Jādams pa citu ceļu, Guguce sastop puisēnu, kas šajā vasaras dienā uzlicis galvā ziemas cepuri un satuntuļojies tik garā vatenī, ka stērbeles pašam pinas pa kājām.

— Jūsu Majestāte! — Puisēns noņem cepuri. — Esmu dzirdējis, ka no akas gaišā dienas laikā esot iespējams redzēt zvaigznes. Atļaujiet man iztīrīt aku!

— Liec vien cepuri galvā. Akas tīra vienīgi uz svētkiem.

Kavalēristi beidzot ir atraduši pazudušo pīli un, kārts galā piestiprinājuši Guguces portretu, auļo krustām šķērsām pa ciemu.

Pilī Guguci jau gaida kavalērists ar plūškoka šauteni rokā.

— Jūsu Majestāte, man vairs nav pakulu patronām.

Guguce ierāda kavalēristam vietu Viņa Majestātes pilī,

un, kamēr kumeliņš atpūšas, abi puikas jau ir apsējuši veselu dobi ar kaņepēm.

— Nu mums pakulu pietiks visam gadam! — lielās kavalēristi.

Pēcpusdienā Viņa Majestāte dodas uz pļavu medīt tauriņus.

Daži tauriņi tikai tāpēc vien, lai varētu nokļūt pilī, paši līda zem Viņa Majestātes cepures.

Todien Gugucem bija vēl daudz darāmu darbu. Pret vakaru Viņa Majestāte jutās pavisam noguris un iznāca ciema malā.

Ļaudis pa visiem ceļiem atgriezās mājās no tīrumiem. Sākumā viņi bija tik lieli kā vārpas, tad kā kukurūzas vālītes, tad jau kā tomātu puduri un, beidzot, tik lieli kā vīnkoki, bet Viņa Majestāte Guguce kļuva aizvien mazāks un mazāks, līdz ļaudis, paņēmuši puiku aiz rokas, aizveda viņu uz mājām.

NEDARBS

Kopš tā laika, kad Guguce iesvieda krustmātes Joannas vistai ar zemes kukurzni, ciemā neviens vairs nesmejas. Cilvēki staigā sadusmojušies un degunus nokāruši... Pat Guguces māmiņa ...

Krustmāte Joanna savu vistu jau sen ir nokāvusi, taču ciema ļaudis vēl joprojām nespēj aizmirst Guguces sviesto zemes kukurzni. Guguce pabēdājās, taču konu viņam daudz

bēdāties, pašam drīz vien apnika dzīvot ar skumīgu prātu. Staigā nu Guguce no mājas uz māju un prasa:

— Ar ko lai es kopā pasmejos?

Cilvēki parausta plecus un steidz apdarīt savus darbus.

Ceļā Guguce sastop vistas, pīles un tītarus. Bet kāda gan ar viņiem var iznākt smiešanās, ja šī putnu cilts atpleš mutes vienīgi tad, kad vajag uzknābāt kādu graudu vai padzerties ūdeni...

Guguce pienāk pie vectēva Lūkas mājas. Vectēvs Lūka nav tāds kā citi... Pagājušajā gadā viņš iedeva Gugucem arbūzu. Guguce pieklauvē pie vārtiņiem. Nočīkst priekšnama durvis, un uz sliekšņa parādās vectēvs Lūka.

— Ko tev vajag, Guguce?

— Gribu pasmieties, vectētiņ Lūka. Ar ko lai es kopā pasmejos?

— Vai tad tu neredzi, ka vēl nav uzlēkusi saule? Kā lai es tukšā dūšā smejos?

Vecais nosēstas uz sliekšņa un gaida, kad uzlēks saule. Bet saule vēl kavējas.

Gugucem nav pa prātam ilgāk balstīt vectēva Lūkas vārtiņus, tāpēc viņš ar skubu jož tālāk un panāk krustmāti Tudoru.

— Krustmāmiņ, lūdzu, pasmiesimies!

— Pagaidi, mazulīt, aizvedīšu govi uz ganībām, — atbild krustmāte Tudora un pavicina ar stibiņu.

Guguce nogriežas šķērsielā un ierauga tur dažus cilvēkus, kuri rok aku. Rok jau veselu nedēļu, bet ārā velk vienīgi zemi. Guguce nometas uz ceļiem un, izstiepis kaklu, ieskatās akā. Ļaudis akas dibenā ir vēl sīciņāki par viņa cepuri. Drīz vien būs aizrakušies līdz Amerikai, taču no ūdens ne vēsts.

— Lūdzu, pasmiesimies! — Guguce kliedz.

— Grābiet viņu ciet! — kāds no akas racējiem mciuo Gugucem virsū. — Atradis, par ko smieties, resgalis tāds!

Pagalam nobēdājies, Guguce atgriežas mājās. Kā lai ļaudis piedabū uz smiešanos?

«Ielīdīšu krāsnī, nosmērēšos ar kvēpiem un melns kā velnēns pastaigāšos pa ciemu,» Guguce spriedelē. «Cilvēki pasmiesies, un viņiem pāries uz mani dusmas. Taču nē. Labāk uzģērbšu māmiņas kleitu un tad iešu pastaigāties.»

Bet viena doma tomēr viņam atsaka:

«Nekā nebūs! Cilvēki tevi ņems un padzīs...»

Atraidījis šo domu, Guguce sauc sev palīgā citas domas.

Vienu domu viņš izdomā, kājās stāvēdams, otru — uz paviļas sēdēdams, bet, trešo domādams, uzraušas pat uz sētas... Beidzot trešajā dienā ap pusdienlaiku Guguce ir izdomājis, kā salabt ar ļaudīm.

Skrien Guguce pa ciemu, taču māju pagalmos neredz ne dzīvas dvēseles. Nonācis tīrumā, Guguce ierauga ceļa malā traktoru. Traktorists guļ zem traktora ar atslēgu rokā un šķendējas. Guguce pienāk klāt.

— Labdien, tēvocīt!

— Labdien!

— Noņem arklus, tēvocīt, man kaut kas padomā.

— Kas nu gan tev, knauķi, tāds varētu būt padomā?

— Noņem, tad redzēsi.

Traktorists noņem arklus. Guguce nostājas aiz tiem, un — kā vienreiz pasmaida — tā arkli paši sāk art zemi. Traktorists pakasa pakausi un drīz vien arī pats sāk smaidīt.

— Labi, Guguce, — viņš saka. — Es tev piedodu par to zemes kukurzni...

Un atdod Gugucem savu traktoru pavisam.

Guguce piesien traktoru pie zemes kukuržņa, lai tas nekur nepazustu, un dodas tālāk. Iet un redz, ka vīnogulājā sirmgalvji ar kapļiem irdina zemi. Kapļi ir lieli, un sirmgalvji ar delnām slauka no sejām sviedrus. Guguce pienāk pie viņiem un palūdz vectētiņam Lūkam kapli. Vectētiņš iedod arī. Guguce uzsmaida kaplim — un, ko domājies, kaplis pats sāk kaplēt! Visiem mutes līdz ausīm vaļā. Nāk Gugucem klāt un spiež viņam roku. Guguce uzsmaida arī pārējiem kapļiem, un tie cits pēc cita metas panākt pirmo... Bet sirmgalvji, saķērušies rokās, dodas uz mājām.

Guguce iet tālāk un nonāk ķiršu dārzā, kas tikko sācis ziedēt. Gugucem pēkšņi tā sagribas ķiršu, ka ne izturēt. Viņš uzrāpjas kokā, uzsmaida lapotnei, un zari acumirklī piebirst pilni ar gataviem ķiršiem. Pielasījis cepuri pilnu ar ķiršiem un krietni saēdies, Guguce pasauc dārznieku, bet dārznieks akurāt ir viens no tiem akas racējiem, kurš grasījās Guguci saķert. Taču šobrīd, redzēdams Guguces paveiktos brīnumus, viņš uzsit puikam uz pleca, saka: «Vareni!» — un apjautājas, ko Guguce vispār darot...

— Redz, ko daru. — Guguce viņam rāda uz ķiršiem piebirušo koku un dodas tālāk.

Kad Guguce jau ir krietnā gabalā, dārznieks viņam nopakaļus sauc:

— Pasaki krustmātei Tudorai, lai nāk saēsties ķiršus!

Bet pats uzsmaida te vienam, te atkal otram ķiršu kokam, un tie vienā rāvienā kļūst sārti jo sārti...

Guguce lieliem soļiem iet uz ciemu.

— Lūk, tā. Lai nu cilvēki pasmejas!

Taču, iedams uz mājām, Guguce tomēr nogriežas pa citu ceļu, lai nevajadzētu iet garām krustmātes Joannas mājai.

.

PULKSTENIS

Nu jau kādu laiku, redzot, ka tēvam pagadījies brīvāks brītiņš, Guguce gar viņu vien trinas:

Tēt, kad tavs pulkstenis kļūs vecs un tajā paliks pavisam maz minūšu, atdod to man!

Tēvs noglāsta Gugucem galviņu, un puisēns atplaukst smaidā.

Paiet diena, paskrien nedēļa, bet tēvs pulksteni kā nedod, tā nedod. Gan rītos, gan vakaros Guguce bāžas tēvam virsū un šūpo rokās tukšu siksniņu.

— Interesanti, cik tagad pulkstenis? — viņš jautā, skatīdamies uz savu siksniņu.

Taču tēvs par viņu neliekas ne zinis.

Kādu dienu Guguce redz, ka vectēvs skatās uz sauli.

— Ko tu, vectētiņ, dari? — Guguce viņam apprasās.

— Pārbaudu, cik tagad pulkstenis.

— Vai tad tas ir tavs pulkstenis, vecotēv?

— Kā gan citādi!

Guguce domās salīdzina tēva tikšķētāju ar sauli un atrod, ka vectēva pulkstenis ir daudz labāks. Ja uzsitīsi ar āmuru pa tēva tikšķekli, tad no tā vairs nepaliks neviena minūte. Bet uz vectēva pulksteni kara laikā šāva pat ar lielgabalu — un nekā tam nepadarīja. Turklāt gan putni, gan arī zirgi pazīst šo pulksteni. Tas iet tik un iet — tam nav vajadzīgs neviens pulksteņmeistars.

Gugucem tik ļoti iepatikās vectēva pulkstenis, ka viņš, pārnācis mājās, nometa savu siksniņu pa roku galam.

Kādu vakaru, kad vectēva pulkstenis bija aizgājis gulēt, Guguce vēlreiz apvaicājās tēvam,' vai viņa pulkstenī nav palikušas pāri liekas minūtes un vai nav vajadzība pēc puikas, kurš tās kaut kā izniekotu. Atbildes vietā tēvs pacēla piedurkni un pateica, cik tagad pareizs laiks.

— Taču vectēva pulkstenis ir daudz labāks par visiem pārējiem, — Guguce neatstājās. —Kad pulksteņmeistars salaboja tavējo, viņš to noregulēja pēc vectēva pulksteņa.

— Bravo! — tēvs iesaucās un pacēla Guguci uz roKam.

Vai zini, es tev iedošu panēsāt savu pulksteni!

Guguce tagad ļoti nožēloja, ka bija aizmetis projām savu siksniņu, tāpēc viņš ar skubu vien metās to sameklēt.

Guguce negribēja nēsāt tēva pulksteni zem piedurknes. Līdz vēlai naktij viņš to turēja sev pie auss. Ja nu naktī pēkšņi izbeidzas minūtes?

Nākošajā rītā, turēdams rokā pulksteni, Guguce apskraidīja visas ciema mājas. Te viņš pieklaudzināja pie durvīm, tur atkal kādu pasauca pie vārtiem. Citus Guguce atrada vēl saldi guļam spilvenos, citus — staigājam pa pagalmu vai velkam no akas spaiņus ar ūdeni.

īsā laikā viss ciems uzzināja, cik vēl ilgi jāgaida, līdz pie debesīm parādīsies lielais vectēva pulkstenis.

.

VECTĒTIŅŠ SARGS

Guguci vilktin velk aiz mājas vārtiem. Viņam ļoti patīk iznākt uz ceļa. It īpaši rudenī, kad cauri ciemam virzās pajūgi pilni ar vīnogām.

Guguce tos skaita, cik tālu viņš prot skaitīt, taču nāk aizvien jauni un jauni pajūgi, līdz viņam pavisam sajūk. Būtu bijis labi, ja kāds no šiem pajūgiem salūztu tieši Gu-guces vārtu priekšā! Taču vērši, rāmi kustinādami ragus, čāpo garām viņa pagalmam un velk vezumus uz vīna darītavu, kur sakrauti veseli mucu kalni.

Pagājušo rudeni Guguce domāja, ka vērši ved vīnogas no siltajām zemēm. Tagad Gugucem par tādām domām nāk smiekli. Kā viņam kaut kas tāds varēja ienākt prātā? Ko, vai tad vērsis ir kāds sirsenis, ka tas ceļotu šurp no siltajām zemēm? Redzams, pirms gada Guguce vēl bijis pavisam mazs. Turklāt vīnogulāji taču plešas pavisam netālu no ciema. Kopā ar tētuku viņš bija tur aizgājis, kad migloja lapas. Ja vien Guguce gribētu, viņš šobrīd pat varētu aizskriet uz vīnadārzu. Liela lieta! Ceļu atradīs pēc ratu riteņu sliedēm.

Un Guguce gāja arī, taču nevis pa pajūgu ceļiem, bet gan pa šķērsieliņām, jo tā iznāca daudz tuvāk. Iedams garām mājām, kur bija suņi, Guguce starp žoga dēlīšiem iebāza nūju, un suņi, priecīgi, ka ir ko apriet, metās tai virsū...

Ciema malā Guguce uzgāja paugura nogāzi, kur auga baltās vīnogas. Viņš paskatījās pa kreisi, pameta acis pa labi — neviena neredzēja.

— Ei, vai vīnogulājā kāds ir? — Guguce apjautājās vispirms klusi, bet tad jau skaļākā balsī.

Neviens neatsaucās, tikai ļoti tuvu garam aizspuiuza klijāns.

— Kam lai es palūdzu vīnogu ķekaru? — zēns stipri iekliedzās.

Atkal klusums. Beigu beigās Guguce arī pats varēja ieiet vīnogulājā, taču viņam likās, ka nav interesanti zagt vīnogas, kuras neviens neapsargā.

Guguce pagājās vēl kādu gabaliņu un atrada paugura nogāzi, kurā auga sarkanās vīnogas. Gan uz takas, gan vīnogulājā — neviena paša. Redzams, ļaudis novāca vīnogas citā vietā. Bet, kā par spiti, tieši sarkanās vīnogas Gu-gucem visvairāk gāja pie sirds. Ko lai dara? Viņš nolūkoja kādu ķekaru un jau grasījās to noraut. Jāiemācās taču arī Gugucem pašam reiz noraut vīnogu ķekaru, jo tas viņam lieti noderēs, kad izaugs liels.

Un viņš, izraudzījies ķekaru, kas viņam būtu pa ķērienam, pavisam piemirsa vēlreiz apjautāties, vai kāds ir vīnogulājā. Tiklīdz Guguce pastiepa savu roķeli, viņš otrpus krūma ieraudzīja divus zābakus, tajos bikses, bet virs tām kreklu, tad ūsas un bises stobru.

— Vectētiņš Sargs! — Guguce iesaucās un sastinga ar izstieptu roku.

— Vai tad tā mums bija sarunāts? — Osas noliecās tuvāk.— Kā dēls tu esi?

— Mātes dēls, — Guguce nomurmināja, nenolaizdams acis no ieroča.

Taču tā vietā, lai Guguci arestētu, kā viņš pats to bija gaidījis, vectētiņš Sargs viņam noglāstīja galvu, noņēma no pleca bisi un iedeva to viņam, teikdams:

— Paturi nu, kamēr es uzvilkšu dūmu!

Puisēns nespēja noticēt pats savām ausīm, taču bisi apķēra ar abām rokām.

«Ja nu tagad būtu pagadījies kāds zaglis!»

Vectētiņš Sargs nesteigdamies nosmēķēja vienu cigareti, tad vēl otru, taču zaglis kā nenāca, tā arī nenāca. Kad vectētiņš Sargs bija gana izsmēķējies, viņš parādīja Gugucem, kur aug pašas lielākās vīnogas, uzlika bisi plecā un prom bija.

GUGUCES NAZĪTIS

Lācis, pasitis padusē stropu, atnāca pie avota. Stirna atbrīvoja viņam vietiņu, kur padzerties, un pēc tam apvaicājās:

— Kas jauns, tēvoci Ķepaini?

— Pavei, nopirku radioaparātu. Esmu tā apradis ar mūziku, ka nevaru bez tās vairs iztikt.

Stirna pastiepa ausi, lai labāk dzirdētu, un pēkšņi saklausīja, ka nodimd zeme. Tajā pašā brīdī no biezokņa uz zaķa izjāja mārīte.

— Pavisam slikta vēsts, tēvoci Ķepaini! — mārīte sauca jau pa gabalu. — Saņēmu no dzeņa telegrammu. Mežā esot ienācis Guguce!

— Vai viens pats? — Lācis jau grasījās triekt savu tranzistoru pret zemi, jo tas nebija laikus padevis šo svarīgo ziņu.

— Viens pats, tēvoci Ķepaini, taču viņam līdzi ir nazītis. Turklāt viņš esot apjautājies par tevi.

Lācis paķēra tranzistoru un laida ļekas vaļā.

— Ja nāksies mirt, — tēvocis Ķepainis noelsās, — tad vismaz ar mūziku.

Vēsts par Guguces nazīti sacēla kājās visu mežu. Vāveres aizvilka dobumiem priekšā aizkarus, lapsa ar savu kuplo

asti iemuka āpša alā, bet vilks iebēga ērkšķainos krūmos un pūlējās atcerēties, vai tikai tā aita, kuru viņš nesen apēda, nebija no Guguces ciema ...

«Guguce dodas uz meža vidu!» pienāca nākošā telegramma.

Bet tieši tur bija paslēpusies lapsa. Izsprukusi no āpša migas, viņa, ko kājas nes, laidās projām uz liepu birzīti.

Es jau sen zvērēju, ka piektdienās vairs neēdīšu vistas, kurām ir neapspalvots kakls! Taču šis manas labās ķepiņas aiznesa mani tieši pie vistu kūts, — žēlojās viltniece.

«Guguce iet uz Briežuleju!» pienāca jauna telegramma.

— Vai manu, vai! — iekaucās vilks, izsprukdams no ērkšķu saaudzes un laizdamies tur, kur rādija viņa kreisā acs, jo labā bija akla.

— Lācim vismaz ir radio, — vilks murmināja. — Bet es dzīvoju kā senos laikos, tāpēc ari dabūju ciest.

«Guguce tuvojas ezera līkumam,» ziņoja ceturtā telegramma.

Bet tieši tur šobrīd slēpās tēvocis Ķepainis un lapsa, kura, nokļuvusi sprukās, sāka kalpot tēvocim Ķepainim un uz savas muguras stiepa viņa tranzistoru...

Mežā todien valdīja neiedomājama jezga. Sausie koku zari brikstēja tā, ka putnēni savās ligzdās izbijušies jautāja:

— Mamm, vai tikai nav sācies karš?

Pret vakarpusi, kad tēvoča Ķepaiņa kažoks jau bija pamatīgi izplūkāts, viņš, drebot pie visām miesām, beidzot apjautājās:

— Lūdzu, kāds tas Guguce ir, un vai viņa nazītis ir briesmīgāks par bisi?

Divi dzeņi, kuri šo ziņu bija palaiduši, smējās kā negudri, jo Guguces jau sen vairs mežā nebija. Viņš bija nogriezis stabulei no kārkla zaru un jau priekšpusdienā aizgājis uz māju, lai padzirdītu perētāju vistu un cālēnus.

NOSLĒPUMS

Kad pīlītes izperē pīlēnus, jaunie gailīši zem logiem sāk dziedāt «kikerigū» un arbūzi no tīrumiem nāk tieši uz ciemu, tad zināms, ka tuvojas Guguces dzimšanas diena. To gaidot, veselu nedēļu viņa zirgi stāv nedzirdīti, jo puikam nav laika. Guguce taisa karodziņus un ar tiem izrotā gan sētu, gan šķūni, gan arī māju, lai visi ļaudis zinātu, ka viņam būs dzimumdiena.

Vecmāmiņa, kas dzīvo ciema viņā malā, ieraudzījusi šos karodziņus, jau agri no rīta kāpj pāri Guguces mājas sliek-

siiim, nesdama pilnu priekšautu ar visādiem gardumiem. Viņa paplucina Guguci aiz ausīm un novēl viņam pašus garākos un skaistākos gadus, kādus vien cilvēks var vēlē-lies. Atnāk arī citi ļaudis, un visi vēl Gugucem drizāk augt lielam un brašam, jo zemei ir vajadzīgi tādi zēni kā viņš. To dzirdēdams, Guguce apjož sev ap vidu koka zobenu.

Tā kā viņš ir krietns zēns, tad māte viņu dzimšanas dienā aizved uz pilsētu.

Vispirms viņi iet uz tirgu. Māte izliek uz letes pārdošanai olas, bet Guguce cieši tur rokās pavisam īstu gailēnu, kurš, ja gribi, var pat ieknābt.

Ļaudis tirgū ap Guguci vien grozās un pūlas izdibināt, cik viņš par savu gailēnu prasa. Kāds vīrs acenēs to pasvārsta uz delnas, cits pačubina seksti, bet. viena sieviņa pat iepūš gailēnam spalvās. Kaut jel kāds būtu pajautājis: «Klau, puis, vai tavs raibais dzied arī?»—«Pats savām ausīm esmu dzirdējis,» Guguce tad viņam atbildētu.

Vieni aiziet, un nak citi apvaicāties, cik Guguces gailītis maksā. Lai no uzmācīgajiem pircējiem tiktu vaļā, puikam pat ienāk prātā ļaut gailītim lidot, kur spārni nes.

— Es tev maksāšu, cik vien tu, knauķi, gribēsi, — saka kāda sieviete un stiepj pretī naudu.

— Nedošu vis! — Guguce pēkšņi nodur degunu un iespiež gailīti vēl ciešāk padusē.

Tikai uz tirgus beigām Guguce to pārdeva kādam jūrniekam, kurš apsolījās gailīti nenokaut.

Par ieņemto naudu māte vispirms Guguci frizētavā apcirpa, nopirka viņam pilsētā magoņmaizi, jaunas flaneļa bikses, pēc tam aizveda uz muzeju.

Autobusā, braukdams atpakaļ uz ciemu, Guguce bija

pats ievērojamākais pasažieris: viņš kā nekā veda bērniem noslēpumu.

Atbraucis mājās, Guguce uzvilka jaunās flaneļa bikses un iepūta taurē.

Pēc īsa brīža jāšus uz saulespuķu stublājiem un ar binokļiem rokās saradās vai visi draugi.

Guguce viņus ieveda dziļāk pagalmā, bet savai māsiņai likā nostāties sardzē pie sētas, lai pagalmā neielavitos kāds spiegs. Tad viņš uzrāpās ķirsītl.

— Tūlīt es jums atklāšu kara noslēpumu, — Guguce pavēstīja.— Tikai turiet mēli aiz zobiem, citādi padzīšu no kavalērijas.

Visi pievirzījās ķirsītim tuvāk un iepleta mutes.

— Vai jūs zināt manu raibo gailīti?

— Zinām,— puikas atsaucās.

— No šodienas viņš ceļos pa Melno jūru un katru rītu modinās kuģa apkalpi.

— Urā-ā-ā! — puikas sacēla tādu troksni, kāds sen nebija ciemā dzirdēts.

Guguce, līksmi starodams, nolēca no koka, un visi, kas šeit bija sapulcējušies, ievēlēja viņu par savas kavalērijas komandieri.

Kad vakarā kaimiņu puikas pārgāja mājās, viņi ilgi nevarēja aizmigt, domādami pai to, kāda gan laime uzsmaidījusi Guguces raibajam gailītim.

.

GUGUCE DZIRNAVAS

Saule jau stāvēja dienvidū, bet dzirnavu rats vēl nebija sācis griezties. Krustmāte Mariuca trešo reizi ielēja katlā ūdeni, taču tēvocis Jons aizvien vēl nenāca ar miltiem. Ceturto reizi viņa vairs neizturēja:

— Aizteci nu, Doinica, un pasaki dzirnavniekam, ka es nokurināšu viņa sētu!

Bet dzirnavnieks nebija iekustināms.

— Es taču neiešu trīs cilvēku dēj laist vaļā dzirnavas un velti deldēt dzirnakmeņus.

Padzirdējis, ka trīs sievas jau velkot no viņa sētas laukā mietus, dzirnavnieks pameta dzirnavas neaizslēgtas un, nepaguvis uzlikt galvā pat cepuri, aizjoza uz māju apsargāt sētu.

Nepaguva dzirnavnieks vēl lāgā izskaitīt, cik mietu izrauts viņa sētai, kad jau kāds atsteidzās pavēstīt, ka sievas sākušas postīt dzirnavu sētu.

Dzirnavnieks, ko kājas nes, metās atpakaļ uz dzirnavām un uzgāja sētā tādu caurumu, ka cilvēks tajā varēja nostāties visā augumā. Dzirnavnieks nostājās tajā, un sēta atkal bija kā sēta.

— Nekāpšu no sētas laukā, kamēr jūs man neatnesīsiet atpakaļ mietus! — kliedza dzirnavnieks.

Atnest gan mietus atnesa, bet ne tos, kuri bija paņemti. Tos taču nevarēja izvilkt no kurošās krāsbs, jo tad nodedzinātu dzirnavas. Dzirnavnieks to nepamanīja un nomierinājās.

— Tā jau ir pavisam cita lieta, — viņš sacīja.

— Bet kā tad būs ar malšanu? — malēji tomēr neatstājās.

:ty

— Paraudzīsimies. Man vēl ir vajadzīgi graudi. Aizskrieniet uz ciemu un apziņojiet, lai ļaudis nāk malt.

— Bet tu jau esi dzirnavnieks!

Tā nu dzirnavniekam nekas cits neatlika kā uzvilkt savas miltiem apputējušās drēbes, lai viņu jau no tālienes pazītu, un doties pa visgarāko ciema ielu.

Tie trīs malēji nolēma viņam palīdzēt un izklīda pa trim. šķērsielām.

— Uz dzirnavām! — sauca dzirnavnieks.

— Uz dzirnavām! — sauca tie trīs malēji.

Te parādījās viens pusmaiss ar graudiem, tur atkal otrs.

Dzirnavnieks izsvēra maisus ar acīm: nepietiks pat vienam kārtīgam malumam.

Tad nu malēji kopā ar dzirnavnieku apsēdās zemē un sastādīja sarakstu. No visiem vīriešiem mājā bija palicis vienīgi Guguce, jo pārējie strādāja tīrumā.

Kad dzirnavnieks bija aizgājis līdz saulespuķu eļļas spiežamajai presei un piebēris kabatas pilnas ar sēkliņām, kā gadījies, kā ne, viņš pēkšņi parādījās arī Guguces pagalmā.

— Paklau, Guguce, vai tev nav graudu, ko aiznest uz dzirnavām? Es tev tos samalšu pirmās šķiras miltos.

Guguce, redzot, ka dzirnavnieks ir gauži noskrējies, pasauca savu māsiņu:

— Parūpējies par māju! Bet es aizbraukšu uz dzirnavām.

Viņš piebēra pilnu savu cepuri ar graudiem, paņēma

līdzi maisu miltiem, uzkāpa uz velosipēda un aizpedāļoja uz dzirnavām.

Ar Guguces atvestajiem graudiem dzirnavu grozs tika piebērts pilns līdz pat malām.

Dzirnavnieks palaida dzirnavas.

— Malacis, Guguce! — Ļaudis meta gaisā cepures, bet sievietes, kas gaidīja miltus, iznāca pie savu māju vārtiņiem.

Kad no tīruma atgriezās tēvs un māte, Guguce sēdēja uz sliekšņa un drāza no koka menti.

PIESTA

Kādu rītu māte Guguci pieceļ vēl gluži samiegojušos.

— Aizteci nu, mīļais, pie tēvoča Simiona un palūdz viņam piestu! Esmu salūkojusi kaņepju sēklas, jo tēvam sagribējies kaņepju piena, un man tās jāsagrūž.

Guguce daudz nedomā un klumpaču klampačiem prom pie Simiona. Taču tēvoča Simiona māja, vei, cik tālu! Tā nu Guguce izskrēja cauri visam ciemam un, kad jau grasījās atvērt tēvoča mājas vārtiņus, pēkšņi saķēra galvu rokās. Visu laiku domājot par kaņepju pienu, Guguce bija aizmirsis padot ļaudīm labdienu.

Nu viņš ar skubu metās atpakaļ un, panācis kādu garāmgājēju, pasveicināja to, taču pārējie bija pačibējuši kur nu kurais.

Guguce apprasījās agronomam, uz kurieni ļaudis aizgājuši strādāt, un kā lode traucās turp.

Uz kāda paugura viņš sastapa dažus ravējam cukurbietes, uz cita — novācam tabaku. Guguce ļaudīm apvaicājās, vai tie viņu esot redzējuši, kad viņš gāja cauri ciemam. Daži kaut ko tādu neatcerējās, un tad Guguce visus kārtīgi nosveicināja.

Arī ļaudis savukārt Gugucem apjautājās, kāds vējš viņu uz šejieni esot atpūtis.

Guguce ļaudīm pateica, ka viņš esot atnācis tiem taiKa,

Icipēc no vieniem puika palūdza kapli, no otriem — priekšautu, lai tajā salasītu tabakas lapiņas, bet dārzā Guguce aizņēmās pat kāpnes, lai piedalītos aprikozu novākšanā. I'iem, kuri brauca ar mašīnu vai ar zirgiem, Guguce jau uo tālienes māja ar cepuri.

Ap pusdienlaiku Guguce ieradās traktoristu virtuvē, lai arī tur padotu labdienu, bet pēc tam, izdzēris krūzi ūdens, aizsteidzās uz piedarbu.

Kaut arī piedarbs bija cilvēku pilnum pilns, taču Guguce itin visiem paspieda roku un palīdzēja piebērt ar kviešiem neskaitāmi daudz tikpat lielu maisu kā viņš pats. Nedaudz vēlāk viņš aizskrēja uz ezermalu, kur atradās vistu ferma, sasveicinājās ar sievām un palīdzēja viņām saskaitīt olas.

Mājās Guguce pārnāca vēlu naktī. Viņš bija tā noguris, ka krita vai no kājām nost, taču tik līksms, it kā būtu uzvarējis karā.

Māte, kas stāvēja uz sliekšņa, sāka viņu bārt:

— Kur tad piesta, Guguce?

Puika iepleta acis un, ko kājas nes, metās uz tēvoča Simiona māju..

PĻĀVĒJS

— Guguce, vai izkapts griežamo neesi aizmirsis? — pajautāja tēvs, kad viņi bija izgājuši uz ielas.

Izkapts griežamais ... Bet kāpēc Gugucem neuztic pašu izkapti? Kad iet viens tāds vīrs ar izkapti pār plecu, tad ir ko paskatīties, bet kas gan ievēro tādu, kurš rokā nes māla krūzi un galodu? Gugucem pat likās, ka viņš būtu

kļuvis vēl maziņāks par krūzi. Taču tēvs, nelikdamies ne zinis, gāja tālāk, un Guguce slāja viņam nopakaļ, it kā kāds neredzamais būtu iesējis viņu diegā un vilktu sev līdzi uz pļavu.

Pa ceļam Guguce no akas iesmēla krūzē ūdeni. Pļavā tēvs apjozās ar jostu un sāka pļaut. No zāles izkapts priekšā bariem vien lēca laukā sienāži, lidinājās bizbizmārites, tauriņi un citi izbiedēti kukaiņi.

Izkapts švīkstoņa te attālinājās, te atkal pienāca tuvāk. Reizēm tēvs pameta ar roku, tad Guguce skriešus vien pienesa viņam krūzi un galodu. Katru reizi Guguce domāja, ka tēvs beidzot būs noguris un iedos viņam izkapti, lai arī viņš varētu nopļaut kādu vālu. Taču tēvs, apmērcējis galodu ūdenī, uzasināja izkapti, un Guguce, uzmetis lūpu, stāvēja, kā stāvējis.

Kad, iedams cauri ciemam, Guguce nesa rokā galodu, ļaudis varēja domāt, ka Guguce ir pļāvējs, bet tēvs viņam vienīgi palīdz aiznest izkapti līdz pļavai. Guguce pret to neko neiebilstu. Bet kur nu! Aizņemts ar savām domām, puisēns pat nepamanīja, ka papēdī pēkšņi iedūrās ērkšķis. Tad nu tēvs palīdzēja izvilkt viņam no kājas ērkšķi, bet par izkapts došanu nebilda ne vārda.

Kur gadījusies, kur ne — tēvam tieši zem kājām izspurdza paipala.

Pusdienlaikā abi siena pļāvēji pārlūkoja, ko labu māte viņiem ielikusi somā. Guguce ēda ar lielu kāri, lai būtu spēks pacilāt izkapti. Ar gudru ziņu uzrīkoja tēvam pavēni un pieteica viņam nedaudz atvilkt elpu un pagulēt.

— Vārds vietā! — tēvs viņu uzslavēja, taču, pirms likās uz auss, izvilka izkapti no kāta. To redzot, Gugucem nekas cits neatlika kā norīt šo rūgtumu. Neapmierināts

viņš aizgāja uz avotu, lai atnestu tēvam krūzi ar aukstu ūdeni.

Kad Guguce atgriezās, tēva rokās atkal švīkstēja izkapts. I’aga, gan jau Guguce aprunāsies ar kalēju, un tas viņam izkals izkapti, ar kuru viņš ies pļaut naktī mēness gaismā. I'ad tik redzēs, ko par to visu teiks tēvs otrā rītā...

— Zaķis! Lū-ū-ū-ū-k! — viņš pēkšņi izdzirdēja tēva balsi. Gugucem no brīnumiem pat mute palika vaļā: tēvs, izbiedējis zaķēnu, nometa zemē izkapti un nu dzinās tam pakaļ. Skrēja zaķis, skrēja arī tēvs. Zaķis — spudūkš! — viņpus dambja. Tēvs šim pakaļ.

«Gan jau tēvs zaķi noķers, jo tēvam ir garas kājas!» Guguce aizvēra muti un steidzās pie izkapts.

Viņš neaizmirsa pat saspļaut saujās, bet kad atvēzējās... Otrreiz jau gāja labāk. Tad atkal Guguce ietrieca izkapti zemē.

Kad tēvs atgriezās, Guguce turpināja vicināt izkapti, kā to jau bija vicinājis. Viņš bija nopļāvis labi ja desmit zāļu stiebrus! '

Līdz vakaram Guguce bija saplūcis pilnu klēpi ar laka-čiem un neaizmirstulēm un izdziedājis visas dziesmas, kādas vien viņš zināja. Ejot uz mājām, Guguce gāja tēvam pa priekšu un nesa rokās māla krūzi un galodu. Tēvs ar izkapti pār plecu nāca nopakaļ. Guguce saaicināja visus bērnus, kurus viņš sastapa pa ceļam, un sadāvināja tiem pļavā saplūktās puķes. Bet, kas attiecas uz zaķi, tad Guguce par to nevienam neteica ne pušplēsta vārda. Tāds zaķulēns vien jau tas bija, un tēvs to pat gribēdams nevarētu noķert

.

GUGUCES ŠŪPOLES

Ilgi nopūlējās Guguce, pirms ierīkoja sev šūpoles. Vispirms viņš tās gribēja iekārt starp diviem telefona stabiem, taču vads bija pārāk tievs. Ja tas pārtrūktu, tad visas ļaužu sarunas sāktu plūst uz Guguces pagalmu.

Taču bērni jau nāca šūpoties, un Guguce no kauna nezināja, kur dēties.

Tēvam nebija laika iedzīt zemē divus mietus, bet Guguce jau nespēja ilgāk gaidīt, jo kurš tad vecumdienās iet šūpoties?

Pagāja pāris dienu, un Guguce par šūpolēm vairs neieminējās. Mājinieki jau nodomāja, ka puika būs atradis sev citu nodarbošanos.

Kādu pēcpusdienu māte Guguci nomeklējās pa malu malām, bet viņš bija kā zemē iekritis. Tēvs paņēma spaiņus un — žip!—aplaistīt tomātus. Kad viņš beidza laistīt, kur gadījies, kur ne — ierodas Guguce.

— Kur tu klaiņoji? — māte sāka puiku bārt.

— Es kopā ar tēvu aplaistīju dārzu.

Tēvs skatās uz savām rokām un pabrīnās: vai tad viņiem būtu vairāk nekā tie divi spaiņi? Tad paraugās uz Guguci un saka:

— Skaties, tu man vēl...

Sestdienas vakarā Guguce atkal pazūd.

Meklē viņu māte nomeklēdamās. Nevar vien sasaukt. Tieši tobrīd kaimiņiene aplaista puķes.

— Krustmāt Olike, vai tu neesi redzējusi manējo?

Krustmāte vienīgi parausta plecus.

Akas vinda noiet lejā vēl pāris reižu, un, kad kaimiņiene ieiet mājā, kā no zemes izlien arī Guguce. Māte atkal ņemas viņu bārt, bet Guguce aizstāvas:

— Es ar Olikes tanti aplaistīju puķes.

— Pagaidi tik, kad vakarā atnāks tēvs, tad...

Vakarā atbrauca tēvs un pieturēja zirgus pie akas, lai

tos padzirdītu.

Māte, saņēmusi Guguci aiz čupra, iznāca tēvam pretim, bet, kad gribēja sākt žēloties, — no puikas vairs ne vests

Tikai tad, kad rati sakustējās, to aizmugurē visā godībā parādījās Guguce.

— Nu saki, kas tev sakāms! — teica māte.

— Es kopā ar tēvu dzirdīju zirgus.

Vecāki neizpratnē paskatījās viens uz otru.

Nākošajā dienā māte bija nolēmusi aplaistīt gurķus,

bet pēc tam aizvest Guguci pie ārsta.

Aizstiepj māte vienu spaini ūdens, tad otru, un pēkšņi viņa pamana dažus akmeņus, kas nomesti zemē pie akas. Māte paceļ galvu un vindas galā, kur vajadzētu būt grozam ar akmeņiem, ierauga pavisam ko citu. Pienāk tuvāk, un tur jau viņas pašas Guguce pabāž galvu no groza.

— Ak tad šeit tu man biji? Rausies nu uz karstām pēdām ārā!

— Nē, man taču vēl jāaplaista gurķi.

Līdz vakaram tēvs Gugucem beidzot uzkāra šūpoles, taču tajās lielākoties šūpojās kaimiņu bērni.

Kur gan atradīsi otras tādas šūpoles kā akas vinda, kas tevi var uzšūpot tik bezgalīgi augstu!

.

SPIEĶIS

Pienāca vectēva dzimšanas diena. Guguces māmiņa vi ņam uzdāvināja kreklu, tēvs — rīta kurpes, māsa — puķes, bet Guguce — spieķi.

Puķes vectēvs ielika vāzē, kreklu novietoja lādē, rīta kurpes pabāza zem soliņa, bet Guguci cieši apskāva un nebeidza vien slavēt spieķi. Pat pie pusdienu galda vectēvs nolika spieķi sev blakus. Tēvs izmēģinājās gan šā, gan tā, pūlēdamies aizsākt sarunu par rīta kurpēm; bieži skatījās uz soliņu un apvaicājās vectēvam, vai viņam nesalst kājas, taču vectēvs visu laiku viņiem rādīja spieķi un nolika to uz galda tieši iepretim Gugucem.

Tajā vakarā Guguce nekādi nevarēja aizmigt. Viņš baidījās, ka vectēvs visu nakti staigās ar spieķi un līdz rītam tam nodils gals.

Gaismai svīstot, Guguce sameklēja dzelzs uzgali un teciņiem vien aizjoza uz vectēva māju.

Pa ceļam viņš apprasījās ļaudīm, vai kāds nav redzējis vectēvu ar spieķi rokā. Ļaudis tikai paraustīja plecus. Guguces sirsniņa sarāvās maza jo maza: varbūt no vectēva spieķa nekas vairs nebūs pāri palicis...

Taču vectēvs bija tikko kā piecēlies no gultas un staigāja pa istabu, iekāpis tēva dāvinātās rīta kurpēs un mugurā uzvilcis mātes dāvināto kreklu. Spieķis karājās uz vadža. Guguce aptaustīja tā galu un klusībā nosprieda: «Vectēvs droši vien būs iedomājies, ka es viņam atnesīšu dzelzs uzgali, tāpēc viņš nav ar spieķi pat pieskāries zemei.»

— Vectētiņ, man liekas, ka tev ir izbeigušies sērkociņi,—Guguce skaļi sacīja, klusībā cerot, ka vectēvs ies uz veikalu un pie reizes iemēģinās arī viņa spieķi.

Kaut nu tikai tas dzelzs uzgalis nebūtu pārāk smags!

Taču pēc sērkociņiem vectētiņš aizsūtīja Guguci.

Pēc dažām dienām Guguce atkal atnāca paskatīties uz spieķi un atnesa gumijas uzgali. Spieķis karājās uz vadža.

— Laba diena! Laba diena! — priecīgs teica vectēvs. — Šodien mēs kolhoza aitām taisīsim aploku.

Un viņš paņēma Guguci sev līdzi.

Guguce kustējās kā ūdenszāle. Viņš taču pirmo reizi redzēja, kā taisa aitu aploku. Te pieturēja mietus, te atnesa dēļus.

Tā kā aitas bija ganībās, tad vārtiņus ierīkoja pēc Gu-guces izmēriem. Pēc tam aitu gans viņam iedeva māla bļodu ar sūkalām un vēl koka karoti piedevām.

Vasara pagāja. Vectētiņam mātes dāvinātais krekls izbaloja, bet tēva dāvinātās rīta kurpes noplīsa. Vienīgi spieķis karājās uz vadža.

Kādu dienu vectēvs paņēma Guguci sev līdzi uz gadatirgu. Vectēvs pats neko nepārdeva. Viņš gribēja vienīgi sastapties ar citu ciemu ļaudīm un patērzēt. Lai Gugucem nebūtu garlaicīgi, vectēvs viņam nopirka saldējumu.

Puika, kļuvis drošāks, satvēra vectēvu ciešāk aiz rokas, lai vectēvs tādā ļaužu pūlī nenomaldītos.

Kad viņi atgriezās no gadatirgus, Guguce beidzot saņēma dūšu.

— Vectēv, tu manu spieķi gan nevarēji vien noslavēt... Bet kāpēc tu to vienmēr turi uz vadža? ...

Vectēvs viņam uzrāva uz acīm cepuri un uzsita uz pleca.

— Bet tu, Guguce, taču pats esi vectēva spieķis!

GUGUCES SOLS

Nu jau vairākas dienas Guguce pagalmā vairs nav redzams. Viņam ir kārtojamas pašam savas darīšanas ar ciema lielākajiem bērniem. Guguce meklē grāmatas, kādas ņem līdzi uz skolu.

Beigu beigās viņš sadabūja četras ābeces. Tad Guguce aizgāja pie sava brālēna un aizņēmās no viņa skolas somu.

Pirmā septembra priekšvakarā Guguce kaimiņu knauķiem pavēstīja, lai viņi no rītdienas sev meklējot citu rotaļu biedru, bet māsiņai atdāvināja visas rotaļlietas, kādas vien viņam bija: lidmašīnu ar asti un spārniem, mašīnīti ar šoferi pie stūres un pat ratus ar riteņiem un dīseli.

Guguce devās pie miera agrāk nekā parasti, taču nekādi nevarēja aizmigt. Suns vankšķēja. Ja nu vectētiņš

Jene* viņam pa nakti nočiepj skolas somu? Guguce izgāja pagalmā un palaida vaļā Tarzānu.

No rīta soma stāvēja, kur nolikta, bet suns, kas visu nakti bija cīnījies ar vectētiņu Jeni, gulēja uz paviļas.

Guguce izmazgāja abas ausis, uzvilka jauno uzvalku, uzlika plecos somu un, noplūcis dārzā puķi, devās uz skolu.

«Ar vienu grāmatu iet pirmajā klasē, ar divām — otrajā,» Guguce iedams prātoja. «Bet ar četrām?»

Uz skolas sliekšņa stāvēja direktors.

— Guguce? — direktors izbrīnījās. — Bet tu taču pats neesi lielāks par mugursomu! Līdz pirmajai klasei tev vēl par galvas tiesu ir jāpaaugas. Ja nu esi atnācis, ej uz skolas lauciņu un paēd arbūzus!

Guguce no kauna nezināja, kur dēties. Kā nekā skolā taču bija sanākuši vai visi ciema bērni. Kur tas dzirdēts — direktors viņu, kuram soma pilna ar grāmatām, visu acu priekšā sūta arbūzus ēst!

Direktors noprata, ka Guguce uz viņu ir dusmīgs, un tās pašas dienas vakarā ieradās pie Guguces, lai salabtu. Direktors runāja gari un aplinkus, bet Guguce — nē un nē.

— Paklausies, Guguce, bet ja nu es tev atļautu starpbrīdī paskandināt skolas zvanu?

— Nekā.

— Padomā! Es tev svētkos uz skolas skatuves atļaušu noskaitīt dzejolīti!

— Nē.

Direktors, kāds atnācis, tāds arī aizgāja.

Guguce pēc tam uzmeklēja tēvu.

— Tēt, uztaisi man pagalmā skolu!

Tēvs pakasīja pakausi.

"Vectētiņš Jene — moldāvu pasaku varonis, kurš bērniem nes saldu miegu.

— Apspriedīšos ar māti.

Viņš pa nakti aprunājās ar māti un nākošajā diena pateica, ka nekādi nevarot to izdarīt. Ja jau ceļot, tad vajagot uzcelt divstāvu, bet viņam neesot nedz ceļamkrāna, nedz arī ķieģeļu.

— Tad uztaisi man skolas solu,—Guguce tomēr neatstājās.

— Solu jau gan var.

Arī māte piebalsoja, ka to var.

Pēc nedēļas Gugucem pagalmā bija pavisam jauns sols — nu tāds pats kā skolā. Tiklīdz Guguce dzirdēja zvanu, tā viņš apsēdās solā un mācījās.

Kaimiņu bērni saskrēja un caur sētu bolīja acis. Ko viņi visu neatdotu, lai tikai varētu pasēdēt šajā solā! Guguce to noprata pēc viņu acīm, tāpēc kaimiņu bērniem pieteica, lai rītdien viņi uzvelk jaunas drēbes, sameklē grāmatas un nāk pa vienam šurp.

Vēsts par Guguces solu lidoja no mājas uz māju. Ļaudis priecājās, ka drīz vien viņu ciemā būs vēl viens mācīts cilvēks. Kurš gāja garām Guguces mājai, tas pagrieza galvu, lai apskatitu solu, bet daži pat ienāca pagalmā un palūdza Gugucem atļauju pasēdēt viņam blakus.

Kādu dienu, kad Gugucem bija starpbrīdis, pēkšņi atvērās mājas vārtiņi un pa tiem pagalmā ienāca skolas direktors.

— Guguce, — direktors viņam lūdza, — arī es gribētu pasēdēt tavā solā.

— Ā, tas esat jūs! — Puika iznāca viņam pretī. — Tad, lūdzu, uz solu! Bet vispirms ieejiet dārzā un... pamielojieties ar āboliem!

JONA KRJANGES BURTI

Vectēvs ir gājis skolā tikai divas ziemas, tāpēc gribot negribot viņam nākas apsēsties Guguces solā.

— Laba lieta, ja skola nāk uz māju,— saka vectēvs.

- Kad es Strimbā mācījos pirmo ziemu, man uz skolu

vajadzēja iet deviņas verstis. Tiklīdz nodziedāja trešie gaili, māte jau mani cēla augšā, ielika kulē grāmatas, bet rokā iedeva pudelīti ar plūškoka tinti. Lai neapmaldītos, es gāju gar Reutas upes malu.

— Vai tu, vectētiņ, mācījies kopā ar Jonu Krjangi*?

Krjange par mani ir vecākos gados. Kad es gāju

pirmo ziemu, viņš jau strādāja par skolotāju Jāšu pilsētā. Reiz no turienes mūsu ciemā ieradās kāds Krjanges skolnieks. Tad nu es viņu uzvedināju uz valodām, un šis man arī pastāstīja, kā viņš iemācījies lasīt. Ja tu, Guguce, būtu to dzirdējis!

Tad nu tā. Jons Krjange vienmēr nācis uz skolu ar kartona kasti padusē. Stundā viņš izņēmis no kastes veģus, kas bijuši izcepti burtu veidā un pārklāti ar grauzdētu cukuru. Citu pēc cita Krjange piespraudis burtus pie tāfeles un tādējādi izveidojis vārdus. Tad izsaucis pie tāfeles skolnieku un jautājis: «Vai tu vari skalā balsi izlasīt, kas uz tāfeles uzrakstīts?»

Ja skolnieks vārdu izburtojis, tad Jons Krjange viņam atļāvis apēst to burtu, kuru skolnieks pats vēlējies. Bet, kad pirmklasnieks aplaizījis lupas, tad Jons Krjange viņam vēl sacījis: «Un tagad izlasi, kas uz tāfeles uzrakstīts, paturot prātā to burtu, kuru esi apēdis.»

•Jons Krjange (1837—1889) moldāvu klasiķis, rakstījis bērniem stāstus

un pasakas.

Šie Jona Krjanges burti esot bijuši ļoti garšīgi, un pur kas, kā jau lieli saldumu mīļotāji, nespējuši vien sagaidīt savu rindu, kad varēs iet pie tāfeles. Kaut gan runā ka Jons Krjange esot bijis nabadzīgs cilvēks, taču viņš katru vakaru esot cepis bērniem veģus.

Ar! es, vectētiņ, būtu labprāt apēdis kādu no tiem burtiem, — atzīstas Guguce.

Vectēvs sarauc uzacis.

Tad pameklē kasamarē*! Man liekas — tur vēl u jābūt kādam Jona Krjanges veģim.

Guguce paskatījās aiz fotogrāfijas, tad zem sienas segas, izvilka no paspāres baziliku zariņu, taču no veģa nebija ne vēsts. Būs to laikam peles sagrauzušas.

Guguce jau bija aizmirsis par Jona Krjanges veģi, kad, lūk, kādu dienu atkal ierodas vectēvs.

— Nu kā iet, Guguce?

— Esi mani izjokojis, vectētiņ.

Vectēvs ņem puiku aiz rokas, ieved viņu kasamarē un rāda uz grāmatu.

— Lūk, šeit, Guguce, ir visi Jona Krjanges veģi. Turklāt vēl apcukuroti. Ķeries tik klāt!

Kazlēniņi, uzklausiet,

Mātei durvis atveriet...

Guguce paslēpj grāmatu azotē un metas vectēvam ap kaklu.

— Nav taisnība, vecotēv, ka tu esi gājis tikai divas ziemas skolā. Tu esi gājis visas astoņdesmit ziemas!

'Kasamarē —istaba katra moldāvā mājā, kurā nedzīvo, bet kuru vienmer tur liru un uzpostu.

GUGUCA

Visi kaimiņi atnāca pavadīt Guguci uz skolu. Māsiņa viņam palīdzēja nest puķes, bet aiz viņiem mašīnā brauca tēvs un veda Guguces solu. Direktors bija piespraudis sev pie krūtīm medaļas un iznācis pie skolas vārtiņiem, lai paspiestu Gugucem roku.

Solu pieņēma otrajā klasē, bet Gugucem pirmajā klasē iedeva citu — vēl gluži jaunu un apsēdināja līdzās kādai meitenītei.

— Kā tevi sauc? — Guguce, stundai sākoties, viņai pajautāja.

Meitenīte pagaidīja, kamēr apklusīs zvans, un tad atbildēja:

— Mani sauc Guguca.

Otrajā stundā viņiem lika rakstīt punktus. Meitenīte apsedza burtnīcu ar roku, lai Guguce nenorakstītu viņas punktus.

Katru dienu skolotāja uz tāfeles uzrakstīja pa burtam un bērni to pārrakstīja savās burtnīcās.

Tiklīdz viņi bija burtu uzrakstījuši, tā Guguca izņēma no sola meloni un starpbrīdi atļāva Gugucem to pasmaržot un apēst. Ja melone bija liela un puika to nejaudāja pieveikt, tad viņa deva Gugucem tikai pašu mīkstumu.

Lielajā starpbrīdī Guguca atvēra logu un mācīja putniem lasīt: «Cik, čik, čik, čirik!» Guguce ar zvirbuļiem vis neielaidās, jo viņa sols taču stāvēja otrajā klasē!

Guguca dzīvoja ciema otrā malā. Mājās viņa jauno burtu pārrakstīja savā tīrajā burtnīcā, un no rīta viņas portfelis kļuva vēl par vienu burtu smagāks. Lai meitēnam būtu spēks portfeli panest, māte viņai tajā deva līdzi ēdamo.

Guguca lielījās, ka viņa katru dienu izejot vienu klasi un nevienā burtā neesot palikusi uz otru gadu.

Viņu sols atradās pie paša loga, tāpēc saule abiem krita tieši acīs. Kad Guguce piecēlās kājās, lai atbildētu stundu, tad Guguca jutās kā princese. Guguce cēlās augšā ļoti bieži, un starpbrīdī, dodot viņam kārtējo meloni, meitene teica, ka viņa cienājot savu saulessargu. Guguce sapūties apēda meloni, pēc tam klusēja, cik ilgi vien varēja izturēt, bet tad atkal redzēja, kā paša roka paceļas, lai pieteiktos atbildēt. Tikām Guguca sēdēja ēnā ...

Kad viņiem vēl vajadzēja iemācīties burtu «Z», bērni pa ausu galam dzirdēja, ka viņu skolotāja pārcelšoties uz rajona centru. Bērni savu skolotāju mīlēja tāpat kā burtu «a» un katru dienu viņai nesa puķes, kādas vien

ceļmalā auga. Guguce savai skolotājai reiz uzdāvināja pat dzeltenu mārīti, kurai uz muguras bija divdesmit viens punkts ...

— Manā vietā jums būs cita skolotāja, — skolotāja bērnus mierināja.

— Bet jūs esat visskaistākā, — bērni tomēr neatstājās. — Palieciet pie mums, un mēs jūs ziemā pavizināsim ar ragutiņām.

Skolotājai ļoti patika vizināties ar ragutiņām, taču viņu sauca pats ministrs apmācīt citus skolotājus. Pat direktors te nespētu neko līdzēt.

Skolotāja atvadījās no bērniem un iegāja skolotāju istabā.

Piepeši piecēlās Guguca, paņēma savu portfeli, mēteli un klusiņām izgāja no klases.

Kāds zēns pavēra durvis un ieraudzīja, ka Guguca sēž kāpņu vidū, nolikusi sev blakus portfeli. Rokas viņa bija izstiepusi uz abām pusēm, lai tādā veidā aizšķērsotu ceļu.

Cits pēc cita ar grāmatām rokās bērni iznāca no klases un apsēdās uz kāpnēm blakus Gugucai. Kad skolotāja gribēja nokāpt lejā, viņa nekādi nespēja tikt bērniem garām.

Asara, tik maziņa kā punkts, pavīdēja skolotājai skropstās, un viņa, novilkusi mēteli, atgriezās klasē. Bērni viņai sekoja. Pati pēdējā klasē ienāca Guguca.

Tovakar skolotāja uzrakstīja ministram un lūdza atstāt viņu Guguces ciemā.

Nākošajā dienā Gugucu ievēlēja par klases vecāko, bet Guguce vairs nelielījās, ka viņa sols atrodas otrajā klasē.

SLAUCĪTĀJI

No prieka, ka viņš pieņemts pirmajā klasē, Guguce no slaucīja ceļu no savas mājas līdz pat skolai.

Viņu ieraudzīja kāds kaimiņu puika un ari iznāca uz ceļa ar slotu rokās.

Nepagāja ilgs laiks, un visi ciema bērni sāka vicināt slotaskātus. Vakarā ciemā vairs nepietika ceļu.

Tie — no otrās klases pamodās jau mazā gaismiņā, lai pierādītu, ka arī viņi prot gods godam saimniekot. Katrs izraudzīja sev ceļa gabalu pie savas mājas, parakstījās par to un tādējādi kļuva par šī ceļa gabala sētnieku.

Vienīgi Gugucem bērni atstāja taciņu no viņa mājas līdz skolai.

Šur tur vēl palika pa kādai brīvai šķērsielai arī treš-klasniekiem, taču viņi uzmeklēja sev garākus ceļa gabalus: vienu pie slimnīcas, otru pie vīna darītavas vai arī pie to bērnu mājām, kuri vēl gāja bērnudārzā.

Drīz vien viss ciems kļuva tik tīrs kā kasamare. Vienalga, no kurienes kāds nāktu, ciema malā viņam vajadzēja parādīt savas kājas.

Tie, kas staigāja apāvušies, vienmēr nēsāja sev līdzi kabatā kurpju suku, bet basiņie, ienākot ciemā, vispirms kājas nomazgāja Reutā.

Neviens vairs negribēja atcerēties, kādi bijuši ciema ceļi, pirms Guguce sācis iet skolā. Kopš tā laika arī gadatirgus pārcēlās uz ciema nomali.

Ziemā bērni notīrīja sniegu no takām, kas veda cauri ciemam, un vietumis uzcēla pa kādam sniegavīram, lai meitenes, ejot pa vakara krēslu, vairs nebaidītos.

Pavasarī bērni sasēja sev jaunas slotas un cēlās augšā līdz ar gaismiņu kā visīstākie pilsētas sētnieki.

Ciema paklīda runas, ka čaklajiem slaucītājiem piešķiršot prēmijas, un dažs jau gatavoja maisus konfektēm.

Ciema ļaudis sapulcējās pie Guguces mājas. Vispirms viņi izrēķināja, cik ir noslaucījuši tie, kuri staigāja, rokas uz krūtīm sakrustojuši, — ceļa gabals iznāca vēl īsāks nekā slotaskāts. Tad viņi salika kopā visus citus ceļus un ieliņas— un iznāca ceļš līdz pat rajona centram. Kad to pareizināja ar gada dienām, tad ceļam galu nevarēja vairs redzēt.

— Ja nu ceļš ir kļuvis tik garš, tad pa to vajag arī paceļot!— sacīja kāds sirmgalvis.

Tad nu slaucītājiem atļāva izvēlēties mašīnu. Bērni klupšus saklupa mašīnā. Guguce, protams, apsēdās blakus šoferim, un viņi par abiem aizstūrēja mašīnu līdz Melnajai jūrai, bet no turienes — tieši uz kalniem, līdz kuriem tad arī bija aizstiepies bērnu noslaucītais ceļš.

SVARI

Kad Guguce bija pilsētā, viņš uz ielu stūriem redzēja svarus. Blakus svariem, tērpies baltā virsvalkā, sēdēja sirmgalvis un svēra cilvēkus, kuri to vēlējās.

Pa ceļam uz mājām Guguce atcerējās, ka arī viņiem šķūnī atrodas svari.

Nākamajā dienā, kad tēvs un māte aizgāja uz darbu, Guguce kopā ar māsīcu izvilka svarus pie vārtiem. Baltā virsvalka vietā puika uzģērba baltu kreklu un to pārlaida pāri biksēm, kā dara studenti pilsētā. Tā kā Gugucem nepietika atsvaru, tad māsīca sameklēja savas kurpītes un piedevām vēl izcēla dārzā veselu kartupeļu ceru. Pēc tam

(iuguce uzrakstīja uz papīra lapas skaitli četri, tam blakus uzzīmēja kapeiku un papīra lapu piekāra pie svariem.

Viss bija gluži tāpat kā pilsētā, tikai neviens nenāca svērties. Ļaudis bija norūpināti ar ko nu kurais. Guguce pārtaisīja skaitli četri par trīs. Arī tad neviens svariem nenāca pat tuvumā. To redzot, Guguce pazemināja maksu līdz vienai kapeikai. Kāds garāmgājējs gan pagrieza galvu uz svaru pusi, it kā kaut ko gribētu teikt, bet tad pārdomāja un aizgāja. Guguce noņēma cenrādi no svariem, un tagad nu iznāca, ka viņš ciema ļaudis svērs par pliku paldies. Bet joprojām neviens nenāca. Tad nu māsīca atnesa pilnu priekšautu ar āboliem un otru tikpat pilnu priekšautu ar bumbieriem—:tiem, kuri gribēs svērties. Āboli bija domāti vīriešiem, bet bumbieri — sievietēm. Taču ari tas nevienu neiekārdināja. Sanāca vienīgi apkārtējās mājās dzīvojošie puikas ar cepurēm galvās, nosvēra tās un apēda ābolus un bumbierus.

Pret pusdienlaiku garām Guguces vārtiem ratos brauca kāds viņa draugs. Viņš pieturēja zirgus, lai uzzinātu, kas labs šajā pusē dzirdams. Uzzinājis par Guguces nelaimi, viņš sacīja:

— Pag, es tev tūlīt ierādīšu, kas jādara. Ieliec svarus ratos, un es tevi aizvedīšu uz piedarbu. Tur cilvēku čum un mudž.

Pie piedarba viņi nolika svarus zemē. Nav vārdam vietas, cilvēku jau tur bija, cik uziet, un viņa draugs vedējs pat aizlika par Guguci kādu vārdu, taču visi bija tā iegrimuši darbā, ka Guguce stāvēja blakus saviem svariem tikpat vientuļš, kā bija stāvējis pie vārtiem. Viņš piedarbā uzgāja pat īstus atsvarus, taču veltīgi...

Pret vakaru, kad nekas cils neatlika kā sabāzt kreklu biksēs un doties uz mājām, pametot svarus likteņa ziņā,

pie Guguces pienāca kāds Jons Kumpene; seja tam bija vienos sviedros.

— Paklau, puis, nosver mani! — viņš sacīja, uzkāpdams uz svariem.

Gugucem no prieka acis iesprakstējās divas uguntiņas. Puika krauj nu atsvaru uz atsvara, izvelk aiz auss aizbāzto zīmuli, lai sarēķinātu tēvoča Kumpenes svaru.

— Paskat, cik! — saka viņam Guguce.

— Nav vis. — Jons Kumpene no usu apakšas pasmaida. Guguce izņem citu zīmuli šoreiz ķīmisko — un saskaita

kilogramus, taču iznāk liesi likpat.

— Tā vien ir, tēvoc!

— Tavs rēķins, puis, nav pareizs. Nosver arī šo kviešu maisu!

Un Jons Kumpene, piebēris maisu ar kviešiem, liek to uz svariem.

Guguce pieskaita ari maisa kilogramus.

— Lūk, cik daudz lu sver, tēvoci Jon!

— Nekā nebija, puis. Nosver arī šo kviešu kaudzi! Guguce svēra tik ilgi, kamēr pavisam sakrēsloja. Laime,

ka iedegās elektrība. Viņš rakstīja te ar vienu, te ar otru zīmuli, līdz tie alū nodila. Kad Guguce bija galā, Jons Kumpene viņam saka:

— Malacis! Bet tagad nosver vēl to kaudzi!

Un viņš norādīja uz kviešu kaudzi, kas bija savas septiņas reizes lielāka par pirmo.

Gugucem nebija kur sprukt. Jons Kumpene viņam iedeva lielākus svarus un vēl divus cilvēkus piepalīgos. Veselu nedēju Guguce svēra. Māsīca viņam nesa uz piedarbu ēdienu, zīmuļus un katru dienu pa jaunai aritmētikas burtnīcai. Viens cilvēks visu laiku stāvēja Gugucem blakus un asināja zīmuļus.

Beidzot astotajā dienā bija nosvērta ari šī lielā kaudze. Taču Jons Kumpene, savilcis pieri grumbās, apgalvoja, ka rēķins vēl joprojām neesot pareizs, un rādīja uz kaut kādiem kukurūzas kalniem, kuri slējās turpat vai līdz debesīm.

Kad arī tie bija uzlikti uz svariem, uzkrāva vēl vai veselas saulespuķu grēdas, bet pēc tam viņi devās uz ciemu un svēra vīnogas.

Vēlu rudenī Guguce sakrāva somā visas aritmētikas burtnīcas un aizgāja pie paša vecākā ciema skolotāja.

Skolotājs nosēdināja pie darba visu trešo klasi.

Visi trešās klases puikas un meitenes skaitīja un reizināja, līdz viņu tintnīcās izsīka tinte un skaitlis izstiepās tik garš kā vilciens.

Kaut ari Guguce viņiem solija, ka dos vēl kaut ko sarēķināt, taču viņš jau vairs nekādi nevarēja nosvērt iesētos kviešus, puiku apēstās vīnogas, putnu izknābātos graudus, kā ari šo to citu.

Pēc tam Guguce uzmeklēja Jonu Kumpeni, lai viņam parādītu skaitli, kas bija tik garš kā vilciens.

— Tēvoci Jon, — Guguce teica, pacēlis acis no burtnīcas,— tu sver simttūkstoš pudu.

— Ē, tā gan tas varētu būt. — Jons Kumpene saglauda savas ūsas un piemetināja: — Bet tu, Guguce, audz liels! Tu būsi labs skolnieks.

.

PASTNIEKS

Ciema pastnieks kļuva vecāks, un ļaudis aizvien retāk sāka saņemt vēstules. Kuram vēl bija saglabājusies kāda veca vēstule, tas atjaunoja izdzisušos burtus, pārlaboja gadu un mēnesi, paskatījās, no kā šī vēstule saņemta, un to vēlreiz pārlasīja.

Kad pastnieks gāja pa ceļu un nepieklaudzināja pie māju vārtiņiem, ļaudis saskatījās un nopūtās:

— Ja pastnieks tik strauji novecos, tad mums ar vēstulēm labi neklāsies.

I i<\ kuri senim sen nebija turējuši rokās vēstules, sapulcējās pie pasta, lai noskaidrotu, ko tagad darīt.

Pēc tam visi aizgāja pie zirgkopja, un nākamajā dienā pastnieks dabūja zirgu un ratus.

Pastniekam nu bija vieglāk, un līdz vakaram viņš nogādāja ciemā divas vēstules.

Nav jau pastnieks nemaz tik vecs, — daži ciema vīri gudri sprieda.

Visu nakti ļaudis lasīja vēstules: te vienā mājā gaisma nodzisa, tur tā atkal iedegās.

Nākamajā dienā bērni pat lūdza atļauju vēstules atstāstīt stundās un izrakstīja no tām dažus teikumus uz tāfeles.

Un kas tad bija ciemā par dzīrēm! Pastnieks vīru pulkā cilāja glāzes, bet viņa zirgs ēda zaļu zāli un auzas.

Taču prieks ilga tikai vienu nedēļu. Pēc tam vēstules vairs nepienāca un pastnieka zirgam atkal vajadzēja grauzt salmus.

Redzams, viss velti, — sūrojās ļaudis. — Sāk novecot mūsu pastnieks.

— Bet kāpēc par to jācieš zirgam? — brīnījās bērni.

Pastniekam tagad nekas cits neatlika kā ganīt savu zirgu ceļmalā. Viņš bēdājās un nezināja, ko darīt. Turklāt vēl kādu dienu pie pastnieka ieradās zirgkopis un pateica: ja vēstules uz ciemu vairs nepienākšot, tad nedabūšot i pabrīnīties — palikšot bez zirga...

Guguce, to visu padzirdējis, ieradās pie pastnieka aprunāties un sāka pat viņam šo un to palīdzēt — te padzirdīja zirgu, te to vakarā aizveda uz stalli. Vārds pa vārdam— un Guguce uzzināja visu, kas viņu interesēja. Pēc tam pastnieks Guguci vairākas dienas neredzēja.

Guguce veikalā nopirka valsts karti un tajā slepus atzīmēja vietas, uz kurām bija aizceļojuši viņa ciema ļaudis.

Ja tas bija vīrietis, viņš uzzīmēja cepuri, ja sieviete, tad puķi.

Tad Guguce sastādīja ciema karti un tas majas, kuras gaidīja vēstules, uzzīmēja ar atvērtām durvīm...

Guguce sāka ar pašu ciema nomali. Te vienā mājā dzīvoja students, kurš mācījās Kišiņevā. Dienu iepriekš Guguce savai ģeogrāfijas skolotājai apjautājās, kādas Kišiņevā ir ielas un kāds tur pašreiz varētu pieturēties laiks.

Nākamajā dienā jau agri no rīta Guguce aizgāja uz pastu. Pastnieks atcerējās, ka tad, kad viņš bija mazs, viņam ļoti paticis zīmogs, tāpēc viņš to iedeva Gugucem, lai puika viņam palīdzētu apzīmogot dokumentus. Ap pusdienlaiku studenta māte saņēma apzīmogotu vēstuli. Lai mātei būtu vieglāk izlasīt, dēls bija rakstījis ar drukātiem burtiem. Māte vēstuli nolasīja priekšā tuvākajai kaimiņienei, un drīz vien viss ciems uzzināja, kādas galvaspilsētā ir ielas un ka tur jau vairākas dienas līstot un līstot.

Vakarā Guguce uz kartes iezīmēja citu māju, kurai durvis bija palikušas vaļā ... Majas saimnieks bija iesaukts armijā. Guguce izdomājās gari un plaši, nezinādams, ko lai uzraksta viņa sievai. Viņš pat nostājās miera stājā un braši maršēja pa istabu, sak, varbūt pēkšņi iešaujas prātā doma, kādu varētu domāt kareivis. Taču Guguce nezināja, kādā armijas daļā dien šis cilvēks. Lai neizpaustu kara noslēpumu un neiekultos nepatikšanās, viņš neuzrakstīja vis vēstuli, bet ņēma un uzzīmēja balodi, ielika aploksnē, un nākamajā dienā kareivja sieva to saņēma.

Sieva no prieka nezināja, kur dēties. Ar zīmēto balodi rokā viņa starodama staigāja pa ciemu. Pat Gugucem viņa iedeva to uz brītiņu apskatīt... Bet tad nolika balodi uz loga, kas bija vērsts pret ceļu, un izgāja ārā, lai balodi aplūkotu arī no ielas.

Tāds balodis mūsu ciemā vēl nav redzēts! — runāja sirmgalvji.

Kopš Guguce sāka palīdzēt pastniekam apzīmogot vēstules, ciema kartē palika aizvien mazāk māju ar atvērtām durvīm. Redzot pastnieku, ļaudis jau no tālienes cēla sveicienam cepures, bet pastnieka zirgs ēda zaļu zāli un auzas.

RIEKSTU STANDZIŅAS

Bez Guguces riekstus ciemā neviens nenolasīja. Guguce taču varēja uzrāpties tur, kur neaizsniedzās pati garākā kārts. Kam vien bija augsts riekstkoks, tas nāca pie Guguces tēva un lūdza:

— Esi nu tik labs, kaimiņ, aizdod savu puiku, citādi man vārnas visus riekstus izniekos. Par palīdzēšanu es tev atdošu daļu riekstu.

Tā uz Guguces tēva mājām kaudzēm vien vēlās maisi pilni ar riekstiem.

Kopš kāda laika tēvs sāka ņemt tikai pašus iegarenākos riekstus.

No riekstu laušanas gan rītos, gan vakaros, gan ziemu, gan vasaru durvis čīkstēja un brakšķēja.

Tēvs uzvēla mugurā te vienas, te atkal otras durvis un mēroja ceļu pie namdara. Lai tās visas salabotu, Guguces tēvam nācās pārdot kviešu maisus citu pēc cita.

Tikko viņš tās bija atstiepis uz māju, kad jau spraugā starp durvīm un stenderi atkal tika likti rieksti.

Redzot, ka atkal pie sliekšņa rudens, ka rieksti gatavojas izlēkt no savām ādām un ka ļaudis atkal klauvēs pie

viņa mājas vārtiem, tēvs pasauca Guguci un mēģināja aprunāties ar labu:

— Paklau, Guguce, varbūt tev sāp kāja?

— Nu vairs nesāp, tēt.

Un Guguce rāpās vēl augstākos riekstkokos nekā iepriekšējā gadā, un atkal uz Guguces pagalmu vēlās maisi ar riekstiem ...

Nopriecājies, ka arī šogad viņam būs ko darīt, pat namdaris pasauca Guguci uz riekstu lasīšanu. Bet Guguces tēvs tikām staigāja, degunu nokāris. Un atkal durvju spraugā brakšķēja rieksti, bet namdaris tik berzēja rokas...

Kādu dienu ciema kalējam nebija ko darīt un viņš izgāja pastaigāties. Dzirdot, ka Guguces mājās krakšķ durvis, kalējs ienāca pie viņiem.

— Klau, vai neizkalt jums riekstu standziņas?

— Tieši to jau mums nav, — nopriecājās Guguces tēvs. — Visu laiku biju par tām domājis, bet tu ņēmi un pateici.

Un kalējs izkala riekstu standziņas.

Kad pagāja vasara, Gugucem pēkšņi ne no šā, ne no tā sāka sāpēt kāja. Riekstu standziņas bez darba gulēja lādē un domāja: nez kas gan tai puikas kājai varētu būt lēcies?

BUNDZINIEKS

Guguces kaimiņiem piedzima meitenīte. Runāja, ka jaun-piedzimušo saucot par Lilianu. Meitenītes māte no priekiem visu nakti nenodzēsa mājas logos gaismu. Meitenītes tētis— tēvocis Mihajs savāca visus puikas, kuri tobrīd gadījās uz ceļa, un vizināja savos ratos, bet Gugucem ļāva pat paturēt grožus, kad zirgi traucās cauri ciemam.

Uzzinājis par šo notikumu, Guguce — viens divi! — aizskrēja pie Lilianas mātes, lai apraudzītu, kāda tad īsti jaun-piedzimusī izskatās. Liliana gulēja šūpulī un ar lielām actiņām skatījās uz Guguci. Viņas māte Gugucem pastāstīja, ka meitene pat miegā protot smaidīt...

Viena Lilianas vecmāmiņa cepa veģus, otra vilka ārā no krāsns piparkūkas, līkas kā mēnestiņi, bet tēvocis Mihajs skraidīja pa ciemu un meklēja muzikantus. Kā nekā mājā taču visi gatavojās vārda došanas svētkiem.

Guguce nepavisam negribēja lielos traucēt. Viņa un tēvoča Mihaja māju atdalīja sēta, kurai tad Guguce vienā rāvienā pārlēca pāri. Mājās Guguce sameklēja burtnīcu, kurā viņš bija sazīmējis visus kaimiņu bērnus un kurā tagad vajadzēja uzzīmēt arī Lilianu.

Kamēr Guguce sēdēja lievenī, noliecies pār burtnīcas lapu un domādams, kā labāk uzzīmēt Lilianu — ar seju pret māju vai citādi—, piepeši atvērās mājas vārtiņi un lievenī parādījās tēvocis Mihajs.

— Paklausies, Guguce, vai tu proti sist bungas?

— Protams, tēvoci Mihaj.

— Tu taču zini, ka man piedzimusi meita, un es ļoti gribu, lai šovakar manās mājās skanētu mūzika. Esmu izmeklējies pa malu malām, taču visi muzikanti, kā par spīti, aizgājuši uz kāzām. Esmu sarunājis vienu puisi ar akordeonu, taču pats galvenais tomēr ir bungas.

Ja nav neviena cita, kas sit bungas, tad iešu es, tēvoci Mihaj. Tikai man nav bungu.

— Sarunāts, Guguce! Bungas es pats sameklēšu.

Tēvocis Mihajs tūdaļ pat devās pie Krecuļaka atraitnes

un uz vienu vakaru izlūdzās no viņas bungas. Saimniece sameklēja bungas bēniņos, un tēvocis Mihajs, pārlicis tās sev pār plecu, pārnesa mājās.

Saulei rietot, Guguce jau atrādās tēvoča Mihaja pagalmā. Ieradās arī puisis ar akordeonu un skaudīgi paskatījās uz bungām. Guguce par akordeonistu iežēlojās un pateica, ka varēšot arī viņš uzsist pa bungām, tikai nedaudz vēlāk.

Tad nu viņi par abiem rāva vaļā. Akordeonu varēja dzirdēt vienīgi līdz mājas vārtiņiem, bet bungas dārdēja tā, ka visu ciemu sacēla kājās. Sen jau nebija skanējušas šīs bungas! Kopš bija nomiris Toaders Krecuļaks... Kaut arī bungas bija gulējušas uz bēniņiem, tās nebija aizmirsušas nevienu pašu dziesmu.

Paklausies tik! — ciema ļaudis teica un apstājās uz ' e|a. Toadera Krecuļaka bungas. Kurš gan tās rībina? Varen jauki skan!

Un ļaudis baros vien nāca uz Lilianas māju, tā ka tēvocis Mihajs, stāvot mājas vārtiņos, ar pūlēm spēja saņemt visus viesus. Guguce un akordeonists spēlēja maršu, un ļaudis, noņemdami cepures, sauca:

— Lai dzīvo mūzika!

Paklausīties bungas ieradās arī Krecuļaka atraitne.

Tiklīdz viesi ienāca tēvoča Mihaja pagalmā, tā vairs nekādi nevarēja nostāvēt uz vietas. Viņi dejoja, lēca gaisā, griezās pāros, sita kājas pret zemi, līdz viņiem aumaļām sāka līt sviedri. Tad nu ļaudis palūdza Gugucem nedaudz mitēties.

Guguce, to redzot, bija ar mieru. Kad viņš atkal ņēmās sist bungas, visos kaimiņu dārzos sāka līgoties ābeles, putni ligzdās uzmodināja savus mazuļus, lai arī tie paklausītos, kā Guguce prot rībināt.

Ļaudis no jauna laidās dejā, un Lilianas mājā sākās tāda līksmība, ka uzlēca pat mēness un pie debesīm iemirdzējās zvaigznes.

Tovakar ciemā svinēja trīs kāzas un vēl trīs veci bundzinieki sita savas bungas, taču Guguces bungas dārdēja visskaļāk. Kad tēvocis Mihajs attapās, tad sanākušiem viesiem jau vairs nebija vietas viņa mājas pagalmā un daudziem nācās dejot pat uz ielas.

Pie tēvoča Mihaja atskrēja pat visi trīs līgavaiņi, lai aizņemtos no viņa savām kāzām viesus, bet, tiklīdz Guguce uzsita ar vālītēm pa bungām, tā arī līgavaiņi sāka griezties dejā.

Līgavas viņus izgaidījās, bet, redzēdamas, ka līgavaiņi nenāk atpakaļ, arī viņas atnāca uz Lilianas māju. Tiklīdz

viņas dzirdēja Guguci sitam Toadera Krecuļaka bungas, tā ari visas trīs laidās dejā.

Līgavām pa pēdām no visām trim kāzām ieradās muzikanti, kuriem pa priekšu nāca trīs veci bundzinieki...

Redzot, ka Lilianai par godu spēlē tik daudz muzikantu, Guguce atdeva vālītes un bungas akordeonistam, bet pats aizgāja uz māju gulēt, jo bija jau krietni vēls. Ļaudis atvadoties piebēra Gugucem pilnu cepuri ar konfektēm, bet Krecuļaka atraitne pateica, ka bungas kopš šīs nakts piederot Gugucem uz visiem laikiem.

KURPNIEKS

Gugucem kaimiņos dzīvoja kāds vīrs, kuram bija pilna māja ar bērniem. Tiklīdz sāka snigt, tā viņam gribot negribot nācās ņemt rokā āmuru, adatu un diegu, kā arī sameklēt gan lielākas, gan mazākas liestes un šūdināt zābakus.

Tiklīdz viņš bija ticis galā ar vienu pāri, tā tūlīt pat, atstādamas aiz sevis divas sliedes, no pagalma izbrauca ragutiņas.

Pēc tam vīrs noņēma mēru arī citām kājām ...

Augu dienu šaudījās adata ar tajā ievērto diegu, bet vakarā pamodās āmurs, un līdz nedēļas vidum šajās mājās bija gatavs vēl viens zābaku pāris. Lai tajos neiekļūtu sniegs, vīrs tos pašuva ar augstiem stulmiem.

No pagalma izbrauca vēl vienas ragutiņas.

Vīrs pieglauda ūsas un salūkoja jaunas liestes. Kamēr viņš tika galā ar trešo pāri, pirmie divi pāri zābaku jau bija nodiluši.

Virs nopirka acenes, ievēra adatas acī visrupjāko diegu un paņēma rokās pašu lielāko āmuru.

«Tuk! tuk! tuk!» bija dzirdams visu naksniņu, bet no rīta kājas iekāpa zābakos un aizskrēja kur nu kurās.

Visu ziemu vīrs sēdēja istabā un šūdināja zābakus. Bērni nesa malku, gāja uz dzirnavām, saimniekoja pa pagalmu un pēc tam vizinājās ar ragutiņām. Tie, kuriem bija zābaki pašūti pa kājai, skrēja pa kupenām līdz ielejai uz Aksintes dambi, citi pat uzdrošinājās pāriet pa ledu pāri Reutai un uzkāpt Dzirnavkalnā.

Vakarā āmurs no jauna ķērās pie darba. Kad vairs nevarēja salāpīt vecos, vīrs šūva jaunus zābakus ar vēl augstākiem stulmiem.

Sieva viņu bāra. Teju, teju — iemetīs kamaniņas ugunī.

— Liec nu tās mierā! Tās taču ir domātas bērnu priekam,— vīrs sievu mierināja un no jauna uzlika sev uz deguna acenes.

Mājā visi devās pie miera, vienīgi āmurs dziedāja savu dziedamo: «Tuk! tuk!»

No debesīm lielām pārslām krita sniegs, un reizēm pie loga pazibēja kāds apmaldījies putniņš, kurš žēlojās, ka nav kurpnieka, kas viņam varētu pašūt zābaciņus.

Taču tad sākās laiks, kad zābaki vairs nedila. No rīta vīrs tos pārcilā rokās, šur tur uzsit ar āmuru — zābaki valkāšanai vēl labu labie.

— Paskatīšos, var būt, ka ziema ir jau beigusies,— saka vīrs un pieiet pie loga.

Bet kur nu — kupenas vēl sniedzas līdz pat palodzēm...

Tā kā vīram vairs nebija ko lāpīt, viņš nolēma šūdināt zābaku pāri pats sev, šuva tos bez steigas un ar patiku.

Kādu nakti, kad vīrs jau ir nolicies gulēt, viņš pēkšņi dzird — tuk! tuk!

— Ei, vai tikai āmurs pats nebūs sācis klaudzināt? — vīrs iesaucas un iededz gaismu.

Bet āmurs, nolicis savu smago galvu uz liestes, guļ saldā miegā. Vīrs liekas slīpi un dzird atkal — tuk! tuk!

Pakasījis pakausi, viņš paliek āmuru sev zem spilvena.

Āmurs kādu laiku klusē, un tad piepeši — tuk! tuk!

Vīrs steidzīgi apģērbjas un paskatās ārā. Guguces mājā deg gaisma. Vīrs atkrampē durvis, pārkāpj pāri slieksnim un taisnā ceļā dodas uz Guguces māju. Paskatās ar vienu aci pa logu un redz: viņa jaunākais dēls un Guguce sēž uz ķeblīša un varen cītīgi piesit pazoles tiem zābakiem, kuri kopš kāda laika vairs nepavisam nedilst.

«Tad lūk, kā!» Vīrs noglauž ūsas un dodas atpakaļ uz savu māju, kur viņu nepacietigi gaida mīksts spilvens.

No rīta sieva bārās, ka viņš atkal visu nakti bez apstājas esot rībinājis savu āmuru. Vīrs, ievērdams adatas acī diegu, tikai viszinīgi pasmaidīja.

VAI APSVEICĒJUS SAŅEMSIET?

Kad līdz Jaunajam gadam vēl bija jāgaida viena rītdiena un divi aizparīti, eglīte pati atvēra durvis un mežsargam pa priekšu ienāca istabā. Mežsarga meita Doinica vispirms sasita plaukstas, bet tad parādīja eglītei savu gultiņu un vietu, kur tai tagad vajadzēs stāvēt...

Kad eglīte jau bija istabā, zaros satupās gan putniņi, gan vāverītes un zaķīši. Pēc tam eglītē iedegās uguntiņas, un nu tā kopā ar Doinicu varēja sākt gaidīt Jauno gadu.

Taču Jaunais gads moldāvu ciemā tā vis nenāk. Tam patīk, ja aiz logiem šķindina zvaniņus un uzsauc: «Hei-hei!»

Vecgada vakarā Doinica apsēdās pie loga. Ari eglīte paraudzījās pa logu tālumā, kur ciemā jau sāka skanēt zvārgulīši.

«Jaunajam gadam vajag būt kaut kur tuvumā,» meitene pie sevis noteica. «Kur Jaunais gads dzird skanam zvaniņus, uz turieni ari tas iet... Būtu vismaz Guguce atnācis pie mums ar savu zvārgulīti...»

Taču uz taciņas neviens neparādījās. Doinica noskuma, un arī eglīte bēdīgi mirkšķināja savas uguntiņas.

«Kāpēc gan tētis mūsu māju ir uzcēlis mežā? ... Ciemā Guguce ne no kā nebaidās, jo tur ir suņi, bet šeit...»

Pusnakti māmiņa, tētis un vectētiņš Doinicu apmīļoja, apdāvināja un novēlēja drīzāk augt lielai. Noskūpstīt jau

arī noskūpstīja, taču neviens no viņiem ne reizīti neiesaucās «hei-hei!», tāpēc meitene atkal apsēdās pie loga.

«Un vajadzēja arī tētim uzcelt māju tieši mežā...» viņa vēlreiz nosūkstījās.

Nebija jau nekāds brīnums, ka atnāca tēvocītis Jene un aiznesa meiteni projām no loga. Bet Jene vēl nepaguva aizvērt Doinicai acis, kad viņam pa pēdām — tipu, tapu! — ieradās apsveicēji. Viņu vidū bija arī Guguce. Bērniem rokās bija zvaniņi un buhajs*.

— Vai apsveicējus saņemsiet? -Guguce jautāja.

— Saņemsim jau, saņemsim! Doinicas tēvs atbildēja.

Kad puikas sāka skandināt savu apsveikumu, tad šķindēja logu stikli un līgojās mājas sienas, bet, kad viņi kliedza:

Sauciet visi līdz Tā, lai logi trīc, —

Doinica no prieka palēcās tik augstu, ka vairākas reizes atsitās ar galvu pret palodzi, taču sāpes viņa nejuta.

Arī visi zvēriņi, kas tupēja eglītē, pamodās, lai noklausītos šo apsveikumu.

Ārā sniga sniegs. Zēni iegrima tajā līdz pat ceļiem, taču turpināja dziedāt... Sniegs bērniem sniedzās jau līdz jostas vietai, bet zvaniņi aizvien vēl skanēja un skanēja. Tad sāka krist tik lielas sniega pārslas kā Doinicas cim-diņi un ieputināja apsveicējus līdz pat pleciem, bet viņiem pat prātā neienāca pārtraukt dziedāšanu. Buhajs mauroja

'Buhajs — paštaisīts mūzikas instruments — tukšā konservu kārbā iestiprināts korķis, kuru griežot aiz cūkas sariem vai zirgu astriem, rodas skaņa, kas atgādina vērša maurošanu; laiku pa laikam sarus vai astrus nepieciešams apmērcēt sālsūdeni.

izvien skaļāk logu stikli šķindēja, un majas sienas līgo-līgojās bet kad pulkas kliedza:

Sauciet visi līdz Tā, lai logi trīc, —

meitenīte vēlreiz palēcās gaisā un nemaz vairs nenožēloja, ku tēvs māju ir uzcēlis mežā.

luču, kad Doinica ieraudzīja, ka no sniega ārā rēgojas vienīgi bērnu galvas, bet no Guguces ir redzams tikai pats cepures galiņš, viņa steidzīgi uzvilka mētelīti, paņēma lāpstu un viņus citu pēc cita atraka.

Visu nakti bērni skandināja savu apsveikumu. Arī mežsarga meitiņa kopā ar viņiem sauca «hei-hei!», bet viņas vietā pie loga sēdēja tētis, māmiņa, vectētiņš un eglite, kas arī visu nakti neaizvēra acis ...

Otrā rītā, tiklīdz Doinica pamodās, viņa tūlīt pat pieskrēja pie loga. No visām pusēm krita sniegpārsliņas, kas jautri dziedāja:

Esiet visi sveicināti!

Lai jums galdi vienmēr klāti!

Lai jums sokas,

Lai jums rokas Centīgi pie darba lokās!

Sasniga biezs sniegs uz palodzēm, uz mājas jumta un paviļas, sasniga pagalmā un mežā — līdz visapkārt kļuva baltiņ balts.

Tāds, lūk, pienāca Jaunā gada rīts.

Mežsarga meitiņa iznāca pretī sniegpārsliņām, nesot pilnu priekšautu ar riekstiem un piparkūkām, bet, tā kā sniegpārsliņām nebija kabatu, tās nekādi nevarēja paņemt nevienu no Doinicas gardumiem. Taču sniega pārslas pateicās meitenītei, pamāja viņai ar savām baltajām cepurītēm un mudīgi vien aizvirpuļoja uz citām mājām, kur viņas jau ar nepacietību gaidīja.

GUGUCES PASAKA

— Guguce, es gribētu būt Salatēva meitiņa, — kādu vakaru viņam saka mazā māsiņa Dika.

— To nu gan ne, — Guguce pūlas viņu atrunāt. — Tu taču apmaldīsies viņa bārdā. Kad es biju tik maziņš kā tu, es arī gribēju būt Salatēva dēls. Vecgada vakarā es iekāpu velteņos, paņēmu sev līdzi maišeli ar ēdienu un iezagos Salatēva bārdā. Es domāju, ka tur vēl mazdrusciņ paaugšos, cik nu ilgi man pietiks ēdamā, un pa šo laiku iedraudzēšos ar Salatēvu, un tad mēs visur staigāsim kopā.

Kad es iekāpu Salatēva bārdā, es tur ieraudzīju ļoti daudz tādu pašu meitenīšu un puisēnu kā es. Daži bija ieradušies ar ragutiņām, daži ar slēpēm, citi ar groziņiem, kuros likt rotaļlietas, bet viens puisēns pat atjājis uz kumeliņa... Viņš meklēja aku, kur padzirdīt savu zirdziņu. Salatēva bārda bija kā īsts mežs. Šajā mežā zaķi ne no viena nebēga. Vāveres no koku galotnēm lēca man tieši uz pleciem un piebāza man pilnas kabatas ar riekstiem.

Tur valdīja dziļa ziema un bez apstājas sniga. Zaķi, lāči un bērni skraidelēja starp kokiem un pikojās. Ieraudzījuši mani ar maišeli pār plecu, bērni sāka smieties tā, ka man no galvas nokrita cepure.

«Ha-ha-ha! Kāpēc tu, mazais, paņēmi sev līdzi ēdamo? Salatēva bārdā taču ir viss, ko vien sirds kāro! Ha-ha-ha!»

Es jau gribēju mukt projām, bet kāda meitenīte pacēla no zemes manu cepuri, nopurināja no tās sniegu un, uzlikusi cepuri man galvā, ilgi mani noskatīja.

«Bet tev taču ir zaļas acis!» viņa pēkšņi iesaucās. «Bērni, Salatēva bārdā vienīgi šim puisēnam ir zaļas acis!»

Bērni sanāca man apkārt.

«Nevajag smieties par viņu,» sacīja meitenīte un paņēma mani aiz rokas.

Es nosviedu savu maišeli kupenā un devos viņai līdzi...

— Vai tā biju es? — Dika pārtrauca Guguci.

— Nē. Tu tolaik vēl gulēji šūpulī.

— Un uz kurieni meitenīte tevi aizveda?

— Viņa mani ieveda Salatēva bārdas pašā biezoknī, kur bija sudraba dārzs. Taja auga gan konfekšu, gan citronu, gan arī apelsīnu koki. Koku zaros dziedāja zelta putni, un no to spožajām spalvām laistījās viss dārzs.

«Panašķējies nu, zaļacaino puisēn!» sacīja man meitenīte.

Pēkšņi Salatēva bārdā sacēlās vējš. Meitenīte apķērās ar rokām ap sudraba koku, bet es turējos pie viņas kleitiņas malas.

«Nebaidies!» meitenīte man uzsauca. «Pašlaik Salatēvs dejo pie Jaungada eglītes.»

Kad negaiss pārgāja, es pajautāju meitenītei, kā es varētu aprunāties ar Salatēvu.

"Ak vai» meitenīte izbrīnījās. «Līdz viņa ausij tev nāksies iet veselas sešas dienas. Tu vēl vari apmaldīties viņa bārdā, tāpēc labāk paliec pie mums. Tu taču šeit esi vienīgais puisēns ar zaļām acīm.»

Viņa mani lūdza tik mīļi, ka es, protams, paliku. Atnāca arī citi bērni, un es katram izstāstīju pa pasakai, bet pēc tam mēs no sniega uzcēlām sev māju un likāmies tajā gulēt, jo bija jau vēls. Nakti mēs pārlaidām Salatēva bārdā, bet nākošajā rītā, rokās saķērušies, visi atgriezāmies mājās ... Ragutiņas gan mēs atstājām Salatēva bārdā, lai līdz nākamajam gadam, kad pie mums atkal ieradīsies Salatēvs, ar tām varētu vizināties zaķi, lāči un vāveres.

— Bet vai to sniega mājiņu jūs nenojaucāt? — Dika pajautāja Gugucem.

— Nē.

— Kad es būšu Salatēva meitiņa, es tajā dzīvošu visu ziemu.

PARĀDS

Guguce vēl kādu brīdi rosījās pa āru, tad atcerējās, ka viņš savam brālēnam ir parādā vienu kapeiku.

«Rītdien Jaungads, un varbūt ļaudīm mājās nav naudas. Ņemšu un aizskriešu pie sava brālēna,» Guguce nosprieda.

Mātes istabā nebija. Guguce iešuva kapeiku cepurē aiz oderes, ielika kabatā mātes fotogrāfiju un, lai pa ceļam viņam neuzbruktu zagļi, salūkoja pistoli. Tad viņš uzcēla mētelim apkakli un devās uz kaimiņu ciemu, kurā dzīvoja brālēns.

Taču, kā par spīti, Guguci panāca te ragavas, te atkal

mašīna un apstājās viņam blakus. Droši vien ļaudis juta, ka viņam ir nauda.

— Eju kājām tāpēc, — Guguce viņiem atbildēja, — ka gribu ievalkāt savus jaunos zābakus.

Kad nokļuva līdz Reutas tiltam, viņš bija nogājis tieši pusceļu. Gugucem kļuva pagalam skumīgi, un viņš izņēma no kabatas mātes fotogrāfiju.

«Nabaga māmiņa,» Guguce nosūkstījās.

Viņš uzpūta sev uz nosalušajām rokām un sukāja tālāk. Sniegam nekas cits neatlika kā šņirkstēt zem kājām. Gu-guci panāca vēl divi pašizgāzēji, taču viņš šoferim pateica, ka tur priekšā tas paugurs ir pārmēram augsts un mašīnai būs par grūtu. Lai nu viņu labāk pavizinot atpakaļceļā.

Ciemā, kurā dzīvoja Guguces brālēns, bērni jau staigāja no mājas uz māju, apsveicot ļaudis ar Jauno gadu, kas bija pie durvīm. Guguce pasita cepuri pakausī.

«Bet ja arī es nopērku zvaniņu un pieklauvēju pie sava brālēna mājas vārtiņiem, nesot nūjas galā veselu kaudzi lakatā iesietu pīrāgu?»

Tieši tobrīd, skandinot zvaniņus, kādas mājas pagalmā iznāca puisēns un meitenīte.

«Nu nē!» Guguce atkal uzstūma cepuri uz pieres.

«Kāpēc lai es darītu tāpat kā tie? Mana vecuma bērni apsveic ļaudis ar Jauno gadu tā ap pusnakti.»

Taču zvaniņš aizmugurē nemitīgi skanēja, un Guguce apstājoties atkal atsita cepuri pakausī.

Arī paši laimīgā Jaunā gada vēlētāji, stāvot otrpus mājas vārtiņiem, domāja, ka vīrelītis zem cepures lūgs pieņemt sevi viņu pulciņā. Taču Gugucem pēkšņi ienāca prātā pavisam kas cits.

— Klau! — viņš sacīja. — Vai jūs negribētu mani apsveikt ar Jauno gadu?

Vai šeit, uz ceļa?

Nnt pat, jo es esmu no cita ciema.

Hei mēs uz ceļa neapsveicam. — Puisēns jau grasījās iei lalak, taču meitenīte, palūkojusies visapkārt, ierosina ja:

Tādā gadījumā, tēvocīt, ienāc pagalmā, un mēs tevi apsveiksim.

Ar pāris soļiem Guguce jau atradās pagalmā.

Vai drīkst jūs apsveikt? — pajautāja puisēns un uzšāva ar pātagu pa zemi.

— Protams, drīkst. — Guguce piekrītoši pameta ar galvu, un meitenīte sāka skandēt:

Ceturtdien no paša rīta

Tēvocis Vasile gāja

Jau uz lauku art un sēt.

Izvelciet nu pīrādziņu,

Jo sals knaiba puisēniņu.

Hei, hei!

Daudz, daudz gadu līksmi smej!

— Kurš no jums saņem naudu? — Guguce lietišķi apvaicājās.

Puisēns izrieza krūtis, un Guguce viņam pastiepa k.i peiku, bet pīrāga vietā viņš saviem apsveicējiem iedeva pistoli, jo Gugucem tā vairs nebija vajadzīga. Puisēns un meitenīte no prieka nezināja, kur dēties. Guguce vēl piekodināja, lai viņi noteikti atnākot viņu apsveikt ar! nākamgad, un tad devās atpakaļ uz mājām.

Pie brālēna Gugucem ar tukšām rokām nebija ko iet. Bet gan jau viņš brālēnam atdos parādu citureiz.

Atpakaļceļā Guguci, kā par spīti, vairs nepanāca neviena mašīna...

VECTEVA MINISTRS

Gugucem pilsētā dzīvoja tēvocis. Jaunā gada priekšvakarā Guguce no viņa saņēma vēstuli, kurā tēvocis rakstīja, ka pilsētā neesot neviena, kas viņu apsveiktu ar Jauno gadu.

Guguce paņēma savu vislielāko zvanu, salaboja buhaju, un tēvs viņu ar zirgiem aizveda uz staciju.

Vilciens joņoja cauri kodriem* kā haiduks**. Visu nakti Guguce stāvēja pie loga un atkārtoja savu apsveikumu. Tajā vietā, kur vajadzēja kliegt «hei, hei!», nosvilpās vilciens. Guguce savam apsveikumam pievienoja klāt arī pagājušā un aizpagājušā gada apsveikuma tekstu, kā arī pats sacerēja vēl veselu rindu, lai pilsētnieki nedomātu, ka tie no ciema tik vien zina kā «kucentiņš, kam sprogains kažoks».

•Kodri — Moldāvijas mežs.

•‘Haiduks —tautas atriebējs, brīvības cīnītājs.

Stacijā Guguci sagaidīja tēvocis. Guguce tūlīt pat aiz-sutija viņu pameklēt pilsētā sālsūdeni.

Vecgada vakarā Guguce vispirms apsveica tēvoci. Tēvocis ieteica, kurus viņš varētu iet apsveikt, un piebilda, ka nebūtu slikti, ja Guguce aizietu arī pie Grigores Vieru, jo tas esot pašu cilvēks, tā teikt, laucinieks. Sev līdzi Guguce paņēma brālēnu, kurš pazina pilsētu kā savus piecus pirkstus un pie tam vēl mācēja griezt buhaju.

Tiklīdz viņi iznāca pagalmā, tā sāka skanēt zvans pats no sevis. Durvis ar skubu vērās vaļā, un no visiem dzīvokļiem izbira pagalmā ļaudis ar atkritumu spaiņiem rokās.

Guguce jau gribēja laist ļekas vaļā, taču brālēns smējās vēderu turēdams un sacīja, ka tāds te pilsētā esot paradums. Ja skanot zvans, tā esot zīme, ka ieradusies mašīna pēc atkritumiem.

Cilvēki pūlējās saskatīt mašīnu, bet viens no viņiem, uzpazinis buhaju, kuru Guguces brālēns turēja padusē, lūdza bērniem piedošanu un aicināja viņus ienākt iekšā.

— Vai drīkst jūs sumināt? apvaicājās Guguce un brālēns, pārkāpuši pāri slieksnim.

— Suminiet, puiši, suminiet!

Brālēni vispirms sumināja istabā, reižu reizēm uzšaudami ar pātagu pa grīdu, bet pēc tam namatēvs viņus palūdza iznākt uz balkona un sumināt ari tur. Pamodās tēvocītis Trojans* un, turēdams rokā zida pavadu, uzlēca savā zirgā, kas bija apseglots ar zelta segliem.

— Paklausies, siev, cik brīnišķīgs apsveikums! — dzīvokļa saimnieks beidzot sacīja un deva buhajam padzerties sālsūdeni, bet pēc tam pacēla tālruņa klausuli.

•Trojans — burtiski — sniega kupena; moldāvu folklorā viens no raksturīgākajiem personāžiem ķekatu spēlēs.

Balss vada otrā galā ielūdza puikas sumināt arī viņa mājā. Guguces brālēns ļāva buhajam maurot pa tālruni, bet dzīvokļa saimnieks pa to laiku sameklēja vēl vienu rubli un pasniedza to apsveicējiem.

Brālēni jau no viņa bija atvadījušies, kad atkal ietrin-šķējās tālrunis. Droši vien cilvēki bija uzzinājuši, ka Gu-guce ir pilsētā. Tā nu zēniem nekas cits neatlika kā ļaut buhajam maurot...

Tad Guguce atcerējās tēvoča teikto pamācību.

Viņi sumināja vienu ielu, tad otru un piedevām vēl vienu autobusu un trolejbusu. Pēc kāda laika buhajs jau bija pavisam noguris, kaut gan tēvocītim Trojanam vēl tikai tā pa īstam sāka rasties patika apsveikt ļaudis ar Jauno gadu.

— Es tagad ļoti gribētu apsveikt savu tēvu! — sacīja Guguce, kad viņš bija atgriezies pie tēvoča.

Tēvocis jau uzlika roku uz klausules, taču laikus atcerējās, ka Guguces tēvam vēl nebija tālruņa...

— Nekas. Gan jau mēs kaut ko izdomāsim, — tēvocis Guguci nomierināja un uzmeta sev uz pleciem mēteli.

... Māte, tēvs, māsiņa un vectēvs sēdēja pie galda. Arī Guguces krēsls atradās savā ierastajā vietā. Uz galda Guguci gaidīja viņa dakšiņa, kurai līdzās māte bija nolikusi maizes drupatiņu.

Trīs puiši pelēkās cepurēs pa televizoru skandināja Jaungada apsveikumu. Vienam rokā bija papīra lapa, kurā viņš laiku pa laikam ar acs kaktiņu ieskatījās, bet pārējie kliedza «hei!» tā, it kā maizi būtu redzējuši vienīgi trešdienās un piektdienās.

Kas zin kur tagad mūsu Guguce!—nopūtās māte. Tēvs, kā vienmēr, zināja visu.

—. Domāju, ka viņš ir pie pašas garākās egles.

— Paklausieties! Man liekas, ka es dzirdu buhaju! — māsiņa iesaucās un pielēca kājās.

Puiši pēkšņi pagāja malā, un — kur gadījies, kur ne — uz ekrāna parādījās viņu pašu Guguce.

— Vai drīkst jūs apsveikt? — puika, kā jau tādās reizēs piedien, apjautājās.

Mājinieki uz brīdi vai valodu zaudēja-. Māte atguvās pirmā:

— Drīkst, mīļais, drīkst, kā nu ne, bet kā es tev iedošu pīrādziņu?

Guguce nelika sevi ilgi gaidīt un sāka savu apsveikumu, bet tajā vietā, kur vajadzēja kliegt: «Ei, sauciet visi līdz!» —viņš trieca cepuri pret zemi.

Buhajs mauroja, cik spēja, līdz beidzot no tā palika

pāri vienīgi strups galiņš.

— Lūk, mēs redzējām ari to! — sacīja tēvs.

Vectēvs, piepildījis vīna glāzi, pieskandināja to Guguces cepurei televizorā un uzsauca:

— Esi sveiks, vectētiņa ministr!

.

SATURS

Guguce ......

Lietus.......

Viņa Majestāte Guguce

Nedarbs ......

Pulkstenis .....

Guguca ......

Slaucītāji .....

Svari.......

Pastnieks .....

Вангели Спиридон Степанович ПРИКЛЮЧЕНИЯ ГУГУЦЭ Рига «Лиесма» 1979 На латышском языке Перевел с молдавского Л. Бриедис Художник И. Цейпе

HE № 2413 Spiridons Vangeli GUGUCES PIEDZĪVOJUMI Pirmsskolas vecuma bērniem

Redaktore A. Sprlvule. Mākslinieciskais redaktors H. Purviņš. Tehniskā redaktore D. Pastare. Korektors E. Sudmalis.

Nodota salikšanai 26. 05. 78. Parakstīta iespiešanai 12. 01. 79. Formāts 70X90/16. Ofseta papīrs 120 g. Baltikas garnitūra. Ofseta spiedums. 6,44 uzsk. iespiedi.; 4,46 izdevn. I. Metiens 60 000 eks. Pasūt. Ne 790. Cena 50 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 372/29269/B430. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

...

Content

Vangelli Spiridons Guguces piedzīvojumi

GUGUCE

GUGUCES CEPURE

STAĻĻA PALAIDNĪBAS

SALATĒVI

GUGUCE UN SNIEGA VIRI

SNIEGPULKSTENlTES

LIETUS

VIŅA MAJESTĀTE GUGUCE

NEDARBS

PULKSTENIS

VECTĒTIŅŠ SARGS

GUGUCES NAZĪTIS

NOSLĒPUMS

GUGUCE DZIRNAVAS

PIESTA

PĻĀVĒJS

GUGUCES ŠŪPOLES

SPIEĶIS

GUGUCES SOLS

JONA KRJANGES BURTI

GUGUCA

SLAUCĪTĀJI

SVARI

PASTNIEKS

RIEKSTU STANDZIŅAS

BUNDZINIEKS

KURPNIEKS

GUGUCES PASAKA

PARĀDS

VECTEVA MINISTRS

SATURS