Kūlis Ēriks

Haubices izredzētais un Tāda tā naģīte…

Ēriks Kūlis

Haubices izredzētais un Tāda tā naģīte…

.

HAUBICES IZREDZĒTAIS

Krāsainā lapkriša pievakarē no kartupeļu maisu nešanas uz pagrabu nogurusi, Ķērsta sētsvidū atlieca muguru un uzlūkoja plašo zemieni riņķi apkārt. Viss bija savā vietā dzeltējošie bērzi birztaliņā pie upes, degošās kļavas šķūņa galā, apaļās salmu ķīpas kaimiņa druvā un bezgala plašās, saulrieta vareno vēzienu izkrāsotās debesis ar tumši zilajiem, kā jūras ūdeņu piesūcinātajiem mākoņiem pie apvāršņa. Nebija rimusi pat rudenīgā, pēc zemes un mitruma smaržojošā vēja dvesma, no kuras ziedēt ziedēja Ķerstās vasarraibumainie vaigi. Tomēr viņas krūtīs strāvoja savāds nemiers, kāda īsti neapjaušama smeldze, neskaidras ilgas. Vai bija vainīgas dzērves, kuras visu kluso rudens dienu laiku pa laikam pārlidoja Latvijas laukus, mežus, upes, pļavas, ar skanīgām klaigām atvadoties no dzimtenes līdz pavasarim?

"Varbūt man tā švakā jušana tāpēc, ka nepaguvu Blieķu Jurim izliet cisternu uz viņa lauka," Ķērsta prātoja. "Solīju šodien nomēslot, bet nekā. Iedegās man tie kartupeļi."

Dūšīgais meitietis trokšņaini izšņauca degunu sētsvidus zālītē un, aizgājis līdz mājas lievenim, apsēdās un noāva zemēm noķepušos gumijas zābakus. Savādā jušana krūtīs, taisni sirdī iekšā bija tik jocīga, it kā tur skanētu kaut kad dzirdēta, aicinoša, bet nepazīstama melodija. No fermas vircas neaizvešanas uz Blieķu Jura zemes tāds meldiņš nemūžam nerastos. Par daudz smalka bija šī lietiņa.

Ķērsta atbalstīja galvu pret durvju stenderi. "Vai man kā trūkst?" viņa pārlika, lai sevi mierinātu. "Māte atstāja mantojumā māju, es privatizēju lielo riteņnieku ar visu cisternu, un Rogu Rutes cūciņas fermā rūpējas, lai darba man netrūktu. Paskat, ari ķirbji izauguši lieli kā alus mucas. Ko vēl man vajag?"

Bet dīvainā jušana nepārgāja pat tad, kad Ķērsta stingri izlēma sev vakariņās uzcept divas krietni biezas kūpināta šķiņķa šķēles un uzsildīt pirms nedēļas štovētos kāpostus.

"Tev vīru vajag," viņa atcerējās Rutes vārdus. "Cik ilgi dauzīsies apkārt viena pate?"

"Vīru," Ķērsta domāja, "skaidrs, ka vajag. Bet kur tu to rausi? Ne jau pie pagasta veikala, kur caurām dienām dirn tie mūžīgi paģirainie Rāvu Jaņķelis, Rīnūžu Jorģis un citi slaisti. Kas tie par vīriem tīrie vanckari. Visi daudzmaz jēdzīgie jau sen nocopēti. Pat Šķībais Anšelis ticis pie sievas."

Vai Rogu Rute maz zināja, ko nozīmē pret ritu pamosties ar strauji pukstošu sirdi no sapņa, kurā skauj stipras rokas un ķermenis trīs kā uzvilkta stīga?

Ko Rogu Rute zināja no tās vientulības, kas lien dvēselē kā tumša ēna, kad ver vaļā savas tukšās un aukstās mājas durvis? Pat sienāzītis, kas pērno ziemu sisināja virtuvē aiz siltummūrīša, kaut kur bija pazudis. Pagasta balles ar groziņiem? Kādu laiku Ķērsta skrēja uz tām kā tauriņš uz gaismu. Bet reiz, kad viņas raženais augums parādījās kluba durvīs, tas ņirga un mūžīgais smējējs Rakstiņu Edis saviem galdabiedriem skaļi vēstīja: "Re, ku Haubice ar klāt!"

Ķērsta īsti nezināja, kas ir haubice, bet savā sievietes intuīcijā noprata, ka tā varētu būt kaut kas liels un draudīgs. Viņa nebija un ari negribēja būt draudīga, tomēr šī iesauka pielipa. Reiz pat jauniņā pastniece, kas bija ieprecējusies no kaimiņu pagasta, viņu uzrunāja: "Haubices kundze…"

Vai Ķērsta kādam nodarījusi pāri? Vai viņa šo Rakstiņu Edi kādreiz būtu nosaukusi nelāgā vārdā? Pagasta ļaudis taču zināja, ka no Ķērstas lieks vārds gluži vai ar knīpstangām jāizvelk. Un viņa iet savu ceļu, nevienu netraucēdama, neskauzdama un neaprunādama. Ķērsta pēc iedabas bija izpalīdzīga pavasaros viņas lielais riteņnieks ar septiņtonnīgo cisternu paklausīgi grozījās pa pagasta ļaužu piemājas lauciņiem, dāsni šļācot uz visām pusēm fermas šķidro bagātību, bet uz jautājumu "cik tas nāk?" Ķērsta atmeta ar roku sak, gan jau norēķināsimies, tik un tā krava kaut kur jāizlej.

Svētdienās Ķērsta, rūpīgi nomazgājusi sastrādātās rokas un uzvilkusi nesen iegādāto blūzīti, sēdās pie galda un bijīgām kustībām atšķīra kādu no krāsainajiem un glancētajiem sieviešu žurnāliem, kurus viņai deva apskatīt Rogu Rute, smalkā dāma, kas apmeklēja katru jaunatvērto skaistumkopšanas salonu.

Šie žurnāli Ķērstai bija sveša pasaule pilna ar tērpiem, kurus viņa nekad neuzvilks, ar skaistu, žilbinoši smaidošu vīriešu attēliem, kuros neviens smaids nav bijis veltīts viņai, ar rotaslietām, kuras Ķērstai pat sapnī nerādījās. Tomēr šie žurnāli ļāva viņai kā caur atslēgas caurumu ielūkoties pavisam citā dzīvē un sapņot, sapņot, sapņot.

…Trešdienas pievakare bija vējaina kā jau parasti oktobra vidū. Ķērsta atgriezās fermā, lai līdz tumsai vēl pagūtu uzņemt mēslojumu Blieķu Jura zemītei. Jau iztālēm viņa pamanīja pie vecās katlumājas stāvam bariņu fermas strādnieku. Izkāpusi no kabīnes, Ķērsta ievēroja, ka visi raugās augšup. Kas bija noticis? Viņa pacēla skatienu uz pamestās katlumājas augsto skursteni, kura atsaitēs draudīgi svilpoja vējš, un ieraudzīja metāla kāpšļos krampjaini ieķērušos cilvēku. Pašā augšā.

-    Viš vais netiek lejā, Ķērstai skaidroja vecais fermas sargs Jēpis. Uzskriet uzskrēja augšā, kā bij līgts uz polšu, bet nu trīc kā diegabikse.

-     Štrunts tas polšs, gribēja parādīt vīra dūšu, piebilda jaunais, nupat darbā pieņemtais mehāniķis.

-     Jāsauc pažarnieki, lai ceļ nost to jefiņu, dusmojās fermas īpašniece. Ņems vēl un nokritīs. Tad nu skaidrojies pa tiesām, ka šim bija uznācis lielības gars.

-    Kas ir tas plātīzers? jautāja Ķērsta, jo negantais vējš tur augšā tā pluinīja viņa drēbes, ka seja nebija redzama.

-     Nu tak Rakstiņu Edis, bažīgi atteica Rute. No šīs dienas viņš vairs kāju nespers manā fermā, ķēms tāds!

Ķērsta klusējot rūpīgi aizpogāja savu darba jaku un, piegājusi skurstenim, ieķērās no armētā tērauda stieņiem darinātajos pakāpienos.

-     Dullā! reizē iesaucās Jēpis un tas jauneklis. Rogu Rute nez kāpēc aizlika mutei priekšā plaukstu.

-    Cilvēks vien ir, kaut ar nepadevies, meiča atteica.

Jo augstāk Ķērsta kāpa, jo brāzmas kļuva stiprākas. Pirmā pa gaisu aizlidoja viņas uzticamā berete, tai sekoja plīvojošā šalle.

-     Ķeries ap kaklu, beidzot tikusi augšā un ieskatījusies Eda baiļu pārvērstajā sejā, sauca Ķērsta.

-    Nevaru atraut roku no kāpšļa… sēca vīrietis.

-    Muļķības, viņa uzkliedza. Dod šurp! Un, ar varu atrāvusi vīrieša krampjaini savilktos, saltajā vējā nosalušos pirkstus no metāla skavas, aplika viņa roku sev ap kaklu un pavēlēja: Turies, kāpsim lejā!

Pēc piecām minūtēm tas vīra gabals Rakstiņu Edis atkal stāvēja uz mīļās, labās, drošās zemes.

Nu, Haubic, tu biji lauva, Edis atguvies teica. Tas štrunta skurstenis tur augšā, pašā galā, šūpojās kā pulksteņa pendele. Haubic…

Sievietē uzvirmoja aizvainojums, gluži kā toreiz, kad pirmoreiz izdzirda viņai adresēto, pazemojošo iesauku.

"Es viņu kā aklu kucēnu… izglābu, nesu lejā, bet šis… ņirga, atkal atļaujas apsaukāties. Paldies būtu pateicis."

Un nākamajā mirklī Edis saņēma tādu belzienu, ka nogāzās garšļaukus. Bet viņa, ne vārda neteikusi, ielēca traktora kabīnē, uzmina gāzes padeves pedālim tā, ka lielā simtpiecdesmitnieka izpūtējs iedziedājās kā cīruļu bars, un aizbrauca.

Lai nomierinātos, Ķērsta atcerējās, ka šovakar televizorā būs viņas iemīļotais raidījums "Kas notiek Latvijā?".

Ķērsta, protams, nedzirdēja veco naktssargu Jēpi sakām: Edi, vot, kāda sieva tev būtu vajadzīga. Tad tu tik daudz neplātītos pa tukšo.

Edis pasmaidīja. "Ta Haubice taču manī kapitāli ieķērusies," viņš ar gandarījumu nodomāja. "Bet nav jau pirmā, kurai esmu salauzis sirdi. Šī manis dēļ rāpās pašā skursteņa augšā."

* * *

Maigi pelēks mijkrēslis nolaidās pār laukiem, mežiem un cilvēku mitekļiem. Tas rādījās tik samtains, ka Ķērstai šķita kāds bikli un mīļi noglāsta viņas vaigus, pieri, kuplo, sarkano matu vilni un pieskaras tur, kur berzās lietoto apģērbu veikalā pirktās jakas apkakle.

Jaunā sieviete brīdi baudīja vakara dvesmu, kas glāstīja pietvīkušo seju. Ķērsta nupat bija atripinājusi pie sētvidū augošā kadiķa divus pamatīgus laukakmeņus, lai dārza stūrītim piešķirtu ziemeļniecisku akcentu. Viņa ievilka elpu un pagājās pa sētu uz priekšu un atpakaļ. Kupšu ēkas un dārzs gaidīja ziemu. Gan pavasarī stādītais, tagad puskailais etiķkociņš, pie kura zariem vēl spītīgi turējās dažas koši sārtas un šauras lapas, gan tumšzaļie, uz visām pusēm izpletušies skujeņu krūmi, kas auga pamīšus ar mātes kādreiz stādītajām pacipresēm, gan tukšā stārķa ligzda uz sudrabaini pelēkā šķūņa jumta. Vairāk uzkavēties laukā nebija vajadzības. Vēlreiz uzmetusi skatienu Blieķu Jura atvestajiem pelēkajiem laukakmeņiem, ko aizupes kaimiņš kā samaksu par viņa zemītes apmēslošanu bija atgādājis, Ķērsta apstājās pie miķelīšu dobes.

"Mazi, zili debess gabaliņi," viņa secināja, plūkdama vēlīnos ziedus vāzei. "Tikai smarža tāda bārenīga. Citas puķes jau sen atvadījušās no vasaras… "

Mājas saimnieces rudenīgās pārdomas iztraucēja šļurkstoši soļi no upes puses kā rādās, kāds tuvojās ar ūdens piesmeltiem apaviem. Vēl brītiņš, un noslēpumainais nācējs sevi pieteica ar bravūrīgi dungotu dziesmas fragmentu:

…kad basiņām es zābakos pēc baltas puķes jūrā bridu…

"Rakstiņu Edis, tas plātīzers," Ķērsta secināja, pazinusi viņa balsi, "un pie tam vēl stengri ieķēris." Rūpīgi noslaucījusi kājas, Kupšu saimniece atvēra durvis, jo iereibušā Eda gaitas viņu galīgi neinteresēja.

-    Hau… Ķērsta… Rudēnu jaunkundzi Vīrieša sauciens sievieti apstādināja uz sliekšņa. Lūgšu sešas sekundes uzmanību! Atenšen! Uvaga! Ahtung!

Ķērsta negribīgi pagriezās, un pēc mirkļa viņas priekšā nostājās Edis.

-     Tas jums… tev, cienījamā miss. Par dvēseles glābšanu no skursteņa gala, vīrietis teica, pastiepdams mitras, spīdīgas ūdensrožu lapas un sen izziedējušu ziedu stublājus. No viņa matiem, sejas un augumam pielipušajām, slapjajām drēbēm tecēja ūdens.

-     Pavisam svaigas, ekoloģiski tīras puķītes, tikko no Bārtas līkuma, Edis apgalvoja, redzēdams, ka Ķērsta nepatikā saviebjas. Tās vis nav kaut kādas importētas, marinētas, modificētas, konservētas neļķes.

-     Nevarēji notrāpīt uz tiltiņa? izsmējīgi apjautājās Kupšu saimniece.

Edis viņai veltīja pārmetošu skatienu.

-    Hau… Ķērstiņ, kāpēc tu domā, ka nevarēju notrāpīt? Es iebridu pats tev pēc puķēm. Un šitās… kā nekā tomēr rozes. Vai tīrā ūdenī augošas rozes nav labākas par mēslos augušām? Ko? Edis filozofēja. Ņem droši, nekautrējies. Ieliksi vāzē blakus tām lefkojām, viņš pamāja uz ziediem meičas rokā.

-    Tie ir miķelīši, aizrādīja Ķērsta.

-    Miķelīši vai pēterīši, oģin hren! Kāda starpība? Edis turpināja.

-     Nelamājies, Ķērsta neiecietīgā balsī aizrādīja, tu esi manā mājā!

-     Sorī, ikskjūzmī, atvainojos, pardon, bet es to nedaru, slapjais vīrietis, kuram sāka drebēt apakšžoklis, iebilda. "Hren" krieviski nozīmē "mārrutks". Tik daudz tev jāsaprot, daiļā meitiņ.

-     Taisies prom ar visiem saviem ekoloģiskiem stublājiem un mārrutkiem, Ķērsta aizvainota iesaucās. Atradies man te tulks, johaidī. Jāsmejas!

-     Lūdzu nelamāties, Edis nošļupstēja. "Johaidī" ir plaši izplatīts latviešu lamuvārds. Bet, nopietni runājot, es gribētu novilkt un izgriezt slapjās drānas.

Ķērsta vēlreiz uzlūkoja izmirkušo un nosalušo vīrieti un, bridi apdomājusies, ka viņam vēl tālu jāiet, skarbi noteica: Ej uz pirtiņu un griez kaut vai gabalos savas bumbierenes! Tik neaizmirsti, kur tavs būcenis!

* * *

Sapni Ķērsta gāja pa saules kveldētām ielām, gandrīz vai izmisīgi lūkodamās, kur veldzēt slāpes. Šobrīd viņas ilgu piepildījums bija vēsa, norasojusi pudele ar dzirkstošu minerālūdeni. Netālu no Trīsvienības baznīcas, spožos stiklos ierāmēts un vēl spožākiem un varavīkšņainiem žurnāliem iekšpusē, lepnīgi slējās "Narvesen" avīžu kiosks.

"Beidzot," Ķērsta uzelpodama nodomāja, "te es dabūšu kādu ūdens lāsi." Ieinteresēta paskatījusies uz saldējumu vitrīnā aizmigušo Ziemsvētku vecīti pilnā amata tērpā un secinājusi, ka tas vēl ilgi var atpūsties, viņa piegāja pie letes.

"Minerālūdeni ar atlaidēm pārdodam tikai personām, kas iesniegušas savu ienākumu deklarāciju," jauniņā pārdevēja paziņoja.

"Man vajag padzerties, nevis atlaides, skuķīt," Ķērsta smaidot teica. "Esi nu tik laipna."

"Ja nosauksiet personas kodu, pie minerālūdens pudeles saņemsiet seksīgu uzlīmi," pārdevēja nerimās un ar varen garu, mirdzošām puķītēm apzīmētu nagu piesita iestiklotam Iekšējās kārtības nolikumam pie sienas.

"Te tā rakstīts," viņa nez kāpēc lepodamās sacīja, "un videokamera filmē visu notiekošo."

Ķērsta, ne vārda neteikusi, apgriezās un atvēra stikla durvis, uz kurām stāvēja rakstīts "Grūst".

"Gan jau sagrūs," Ķērsta nodomāja. "Tik ilgi kā baznīca tas nestāvēs."

Blakus ielā viņa pagāja garām Rakstiņu Edim, kuram uz oranžā kombinezona muguras melniem burtiem bija rakstīts "Uzvari savas slāpes". Viņš stūma ar divlitru limonādes pudelēm pilnus divričus.

"Čau, Haubic!" vīrietis priecīgi iesaucās. "Ja balsosi par Pamuļķu partiju, bez maksas saņemsi citronu dzērienu, tas ir trīsreiz atspirdzinošāks par bambučo."

"Es drīzāk noslāpšu nekā atdošu tev savu balsi," Ķērsta sausu muti atbildēja. "Stumies tālāk."

"Haubic, ja sakrāsi piecus korķus, piedalīsies izlozē braucienam uz Sahāras tuksnesi," Edis solīja. "Tur varēsi izbaudīt bezmaksas slāpes. Firma garantē."

"To es tev novēlu," Ķērsta sacīja un pamodās. Tūliņ pat aizmirsusi sapni, viņa izkāpa no gultas un devās uz virtuvi nodzerties. Tas nebija prāta darbs vakariņās notiesāt biezas gaļas šķēles.

Bet kas tad tas? Pa gaiteņa logu Ķērsta ieraudzīja, ka pirtiņā joprojām deg gaisma. Divos naktī.

"Tas ampelmanis Rakstiņu Edis laikam bez nagiem, ka, ejot prom, nevar izslēgt elektrību," meitietis pukojās.

Remdējusi slāpes, Ķērsta uzmeta uz pleciem jaku un, garajam naktskreklam plandot, šķērsoja pagalmu.

Ka tevi jupis! Pirtiņas durvis bija aizbultētas, un tur iekšā skanēja dziesma:

…Un mēs esam tai vietā. Kur jūra ar debesīm tiekas…

"Tūlīt es ar tevi tikšos!" Ķērsta nodomāja un pāris reižu spēcīgi uzgāza ar dūri pa pirtiņas simtgadīgajām, no bieziem dēļiem taisītajām durvīm. Dziesma aprāvās.

-     Tu, Ķērstiņ? tajā pašā mirklī atskanēja izbrīnīta balss. Ko ta gribēji?

-      Sadot tev pa kaklu, dūšīgais meitietis iesaucās. Cik ilgi domā tur kvernēt?

-     Saki man paldies, Edis paziņoja. Redzi, es izkurināju pirti. Vari nākt iekšā, nomazgāšu tev muguru. Esu uztaisījis riktīgu štīmi, tev patiks. Un, atbildi nesagaidījis, turpināja dziedāt:

…Kur starp mūžībām divām Var klusēt un laimīgi būt…

No tādas nekaunības Ķērsta uz mirkli zaudēja valodu. Ko viņš īsti iedomājas!? Kā nav kauna?!

Es tev saku pēdējo reizi lien laukā! Kupšu saimniece iesaucās. Citādi tu kļūsi tik laimīgs, ka nezināsi, kur likties!

Kā atbilde no pirtiņas skanēja Eda samtainā balss:

…Vārdi neteikti norimst uz lūpām kā reibuši priekā, Sirds kā pirmoreiz tevi un sevi, un vasaru jūt…

Ķērstai nolaidās rokas. Skaidrs, ka nekādi vārdi te nelīdzēs. Tam jau runājamais kā Saeimas deputātam! Nomazgāt man muguru? Tā nu es visādiem… visādiem… pajoliņiem ļaušu grābstīties!

Naktskreklam un kuplajiem, sarkanajiem matiem plīvojot, viņa caur dārzu devās uz lielo šķūni. Oktobra nakts tumsā sataustījusi garās redeļkāpnes, Ķērsta dusmās tās viegli uzsvieda plecā.

Dārzs vientulīgi šalca. Pāri piejūras zemienes plašumiem pūta valgs, dzestrs vējš, un tālu, tālu pamalē zibsnīja bākas ugunis. Gaismiņa uzplaiksnīja un nodzisa, uzplaiksnīja un nodzisa, gluži kā aicinot pie sevis visus nomaldījušos un nakts varā nokļuvušos. Kaut kur ieskanējās miegaini suņa rējieni.

"Kas mani te trenc elles tumsā," Ķērsta sevī sodījās. "No rita nevarēšu tā murmuļa dēļ pamosties …"

Pa ceļam uz pirti viņa norāva vienu no veļas striķim žāvēšanai uzkarinātajiem kartupeļu maisiem.

"Tūlīt tu man dabūsi trūkties," meiča tādā kā ļaunā priekā nodomāja, piesliedama kāpnes pie pirtiņas jumta. Iztēlojusies Eda grimases, viņa pieķēra sevi smaidām. Tikusi līdz skurstenim, no kura pret tumšajām bezzvaigžņu debesīm paretam izlidoja gaisā dziestoša dzirkstele, viņa salocīja maisu un iemaidzīja to dūmvadā.

"Nu, putniņ, tūlīt tava dziesmiņa pārtrūks," meitietis gandarīts nodomāja. Tik tiešām Eda balss pēc brīža apklusa. Tad atskanēja klepus pamīšus ar lāstiem, vēl pēc brīža noklaudzēja pirts durvju aizbīdnis, un Ķērstas priekšā izlēca Rakstiņu Edis. Pilnīgi kails. Ieraudzījis Kupšu saimnieci vienā naktskreklā, viņš nebūt neapjuka.

-    Nu, Haubic, velna sievišķi! Edis sauca. Sagribējies vīriešu striptīzu? Ko?

-    Citādi tevi nevar dabūt laukā, Ķērsta atcirta. Un aizmirsti to Haubici, ja gribi palikt dzīvs.

Edis pakasīja slapjo galvu. Atvainojos. Man nav kur iet, viņš nopietni paziņoja, tas mans būcenis šovakar nosvila. Ar visām blusām. Kāds piromāns pamestajam namelim bija pielaidis uguni.

-    Nestāsti leģendas, meitietis iesmējies teica.

-     Goda vārds, kopš izšķīros ar sievu, visu vasaru mitinājos greizajā namelī pie šosejas. Tajā, kur vecais Naģis pakārās. Un, starp citu, tur spokojās, Edis nopietni apgalvoja. Izbaudīju pats uz savas ādas. Vecais Naģis katru nakti staigāja pa bēniņiem. Bet man smiltis pa griestu šķirbām bira uz galvas.

-     Tad ej atpakaļ pie sievas, Ķērsta ieteica, vai pie dēla.

Kailais vīrietis, drēgnajā nakts gaisā atvēsis, nodrebinājās.

-     Vienā upē divreiz iekāpt nevar, viņš teica, un dēlam pašam sava dzīve.

-     Pats vainīgs pie šķiršanās, meitietis, paraustot uz leju naktskreklu, secināja, staigāji riņķī dzerdams.

Edis atkal pakasīja slapjo galvu.

-    Ko var darīt, ja garšo, viņš vaļsirdīgi atzinās. Vai mēs te ilgi stāvēsim?

Ķērstai sala. Paberzējusi līdz pleciem kailās rokas, viņa negribīgi sacīja: Lien atpakaļ pirtī! Bet rīt lai nebūtu ne smakas no tevis!

-     Mersī, madam! Danke šēn! Blagodarjū! Niķelēts paldies! Edis izjusti pateicās un tad, savilcis seju izbrīnā, jautāja: Kāpēc nepiebildi, ka esmu galīgi pliks?

Ķērsta atmeta ar roku un pagriezās uz māju pusi.

-    Būs vieglāk uzkāpt līdz skurstenim! viņa aiziedama uzsauca.

* * *

Vecais skārda modinātājs nepielūdzami, aiz pārlieku lielas centības drebēdams, pļerkstoši iezvanījās, apgalvodams Ķērstai, ka rīts jau ir klāt. Kupšu saimniece, tikusi galā ar pulksteņa uzbāzīgo troksni, paskatījās logā. Debesīs tik tikko plaiksnīja pirmā, it kā nedrošā rīta gaisma.

Ķērsta pat pusmiegā negribēja sev atzīties, ka vairāk par visu vēlētos reiz justies brīva no ikdienas pienākumiem, pagulēt, līdz saules stari uz guļamistabas sienas gleznotu zeltainus gaismas četrstūrus; ka vēlētos bez steigas noskaloties dušā, lai pēc tam ar karstas, smaržīgas kafijas krūzīti rokā nosēstos pie spoguļa un nesteidzīgi izvēlētos dienai piemērotu sejas krēmu un frizūru. Tajā brīdī melodiski atskanētu mobilā telefona zvans un kāda vīrišķīga, bet maiguma pilna balss sacītu: "Labrīt, mīļā. Esmu pēc tevis noilgojies. Šovakar pārbraukšu…"

Tas būtu pavisam kas cits nekā uzrāpties pa stāvajiem pakāpieniem milzeņa T-150 pēc dīzeļdegvielas smirdošajā kabīnē un bažīgi zīlēt, vai starterim šorīt būs pietiekami darbīgs noskaņojums, lai iedzīvinātu motoru, un vai nedumposies hidraulikas eļļas sūknis. Tas būtu pavisam kas cits nekā ar dubļaino, rēcošo traktoru, kura izpūtējs piedētā laikā svieda gaisā aizvien melnākas izplūdes gāzes grīstes, iebraukt fermā, lai izsūknētu pilnās nosēdbedres un uzklausītu naktssarga Jēpja divdomīgos jociņus un žēlabas, ka naktis kļūst aizvien garākas un lietainākas, ka pastniece atnesusi pensiju ar triju dienu nokavēšanos un ka vispār visa dzīve iet uz leju, bet valdībai par to ne silts, ne auksts…

Sparīgi klauvējieni pie durvīm atgādināja, ka rīts ir pamodinājis vēl kādu.

"Kas tur varētu būt?" jaunā sieviete prātoja, iekāpdama čībās un atglauzdama matus, kuri kā krāšņs ūdenskritums gāzās pār viņas pleciem.

Klauvējieni atkārtojās, un Ķērsta raižpilna iedomājās: vai tik fermā nav notikusi kāda nelaime, tad tūdaļ būs jāsteidzas uz turieni kā toreiz naktī, kad Bārtas vecupe pārplūda un kādi simt cūči jau izmisīgi plunčājās pa aizgaldu. Tā varēja notikt, jo tā saucamajā attīstītā sociālisma laikā lopu fermas bieži vien mēdza celt pie ūdeņiem.

Stipri satraukta, viņa izsteidzās verandā, sparīgi atslēdza ārdurvis, un tur jau viņš atkal bija Rakstiņu Edis visā savā godībā un saņurcītās drānās, ar rozēm rokās.

-    Bonžūr, madam, zdrastvuiķe, gutentag, zdravije želajem, viņš teica.

-    Ko tev atkal vajag? Kupšu saimniece strupi noprasīja.

-    Vai šīs būs īstās? viņš jautāja, skatīdamies Ķērstai acīs. Šīs ir sauszemes rozes.

"Vismaz kāds ducis," sieviete pārsteigta secināja un nezināja, ko atbildēt. "Kur viņš rīta agrumā dabūjis puķes?" viņa prātoja. "Vienīgi pie Pumpuļu Riharda siltumnīcā." It kā nolasījis šo jautājumu Ķērstas sejā, Edis turpināja: Lūdzu, cienītā. Šī ir Latvijas prece ar zaļo karotīti. Aizņēmos no Riča.

Meiča paņēma koši dzeltenos ziedus, nevilšus tos paostīja un noprasīja: Ko nozīmē "aizņēmos"? Tu tās nozagi.

-     Es pie Riča vasarā sastrādāju veselu kravu malkas, Edis taisnojās, bet viņš man samaksāja tikai pusi naudiņas. Kas tu esi, policists, vai? Nokremšļojies un paraustījis plecus, Rakstiņu Edis sašutis turpināja: Es kā godīgs cilvēks rīta agrumā klupdams krizdams atnācu pie sievietes pateikties par naktsguļu, bet tu vēl ļaunāk nekā čekists! Vai paldies nav jāteic?

Ķērsta neziņā pamīņājās. Pateikties par zagtiem ziediem? Vai atzinīgi novērtēt Eda uzņēmību? Viņa zināja, kāds gabals mērojams līdz Pumpuļu Riharda mājai pagasta viņā malā. Cik ilgu laiku šis cilvēks pavadījis ceļā, lai sagādātu viņai pārsteigumu?

-     Tev strādāt nav jāiet? meitietis, izvairīdamies no atbildes, apjautājās. Vari staigāt apkārt kā tāds brūtgāns?

-      Esmu brīvdomātājs, Edis paziņoja. Profesijas izvēle manis paša ziņā. Uz pusdienlaiku jābūt pie Kausu Viktora, jānokauj cūka, dārgā.

Ķērsta atvēzējās ar rozēm: Kas es tev par dārgo?! Klaidonis tu esi, nevis brīvdomātājs!

Manīgi izvairījies no ziedošās pļaukas, "klaidonis" vienā mierā apjautājās: Kā būtu ar tasīti kafijas? Bez cukura un piena, lai lētāk.

Un atkal Ķērsta nezināja, kā izturēties. Rožu smarža viņai atmiņā atsauca vidusskolas izlaidumu, dejas līdz rīta gaismai, tās tālās nakts gaisotni, toreizējās priekšnojautas par lielo mīlestību un sapņus par nākotni, kas viņu gaidīja tur aiz tā apvāršņa, kur jau sākās jauna diena. Toreiz viņa pat nenojauta, kādus spēkus prasīs lauku dzīves ikdiena un rūpes. Atvairījusi šīs nevietā uznākušās emocijas, Ķērsta cieti sacīja: Kafiju vari dabūt. Tikai zini, ka man drīz jābūt fermā. Bet vispirms jātiek centrā ar eļļas sūkni.

-    Niķelēts paldies, senk jū, fīl dank, gracias, ačiu, Edis, pārlaidis roku saviem tumšajiem, viļņainajiem matiem, uzkāpa uz lieveņa pakāpiena. Vai tas nekas, ja neesmu skuvies, jaunkundz?

Uzmetusi skatienu vīrieša kalsnajai sejai, Ķērsta bija spiesta atzīt, ka tumšie bārdas rugāji viņam, kā par brīnumu, piestāv.

-     Nedomā, ka esi ieradies frizētavā! jaunā sieviete, kā pašai likās, pārāk skaļi teica, ielaizdama nelūgto ciemiņu pa durvīm.

-     Vau-u-u! Te izskatās kā īstā senlatviešu ķēķī, aplūkojis balsināto maizes cepamo krāsni virtuves stūri, dižo plīti ar čuguna riņķiem un varenās griestu sijas, sacīja Rakstiņu Edis. Viss tik pamatīgs un īsts, nekādu tosteru, mikseru, mikroviļņu un citu plastmasas štruntu, kas to vien dara kā bojājas.

-    Tas mana vectēva darbs, Ķērsta ne bez lepnuma bilda.

-     Žēl, ka nemāki cept maizi, Edis turpināja. Šajos laikos veikalā īstu rupucīti nevar nopirkt. Ko tik visu mīklā nemaisa iekšā kviešu miltus, kukurūzas miltus, melasi, rafinādi, sīrupu un vēl nezin ko. Labi vēl, ka ne putraimus vai zirņus, kā krievu laikā pie aknu desas.

-    Kas tev teica, ka nemāku cept maizi? Ķērsta, maķenīt apvainojusies, jautāja.

-     Es nezinu, es domāju, vīrietis atzinās. Šo laiku sievietes…

-    Ak tā? Mājas saimniece nolika rozes uz galda. Bet es domāju, ka ir īstais bridis uzdot tev kādu jautājumu.

-     Oficiāli vēl neesmu šķīries, Edis pašapzinīgi iesāka, bet…

-    Tas mani neinteresē, Ķērsta viņu pārtrauca. Gribu zināt, kāpēc tu mani nosauci par Haubici? Toreiz, ballē, puspagastam dzirdot?

Edis mirkli skatījās Ķērstai acīs, tad sacīja: Ja pavisam atklāti, tad haubice ir bīstams ierocis. Un tu… esi tāda stipra, uz kuru var droši paļauties. Un mati tev kā ugunsgrēks rītausmā.

Pēdējo teikumu palaidusi gar ausīm, Ķērsta nopietni apjautājās: Ierocis? Ko tad es esmu iznīcinājusi?

-     Domāju, ka pirmais būs tas, kas tev nodarīs pāri, tikpat nopietni atbildēja Edis.

Ķērsta klusējot ielēja kafijas kannā ūdeni. Mati kā ugunsgrēks… Tādu salīdzinājumu viņa vēl nebija dzirdējusi.

* * *

Kad saulrieta krāsās bija jaušama aizejošās rudens dienas klusā smeldze par neizbēgamo nakts tuvošanos, Ķērsta Kupšu šķūņa galā apstādināja savu dubļaino T-150. Šodien bija gana strādāts. Pēc darba fermā veco ļaužu mītnes direktore Aija palūdza atvest piekabi malkas, bet pēc tam pie vecupes mazā tilta nācās izgāzt laukakmeņu kravu, ar ko nostiprināt krastu nogruvumu.

"Atvelc elpu, lielais zvērs," viņa domās atļāva traktoram, izkāpdama no kabīnes. "Visu dienu esi ēdis manus nervus ar savu bojāto eļļas sūkni."

Ķērstai padusē bija kartona kārba. Aicinājumu ierasties pastā tai pakaļ jaunā pastniece bija atvedusi viņai tieši uz fermu. "Jūs jau nekad mājās nevar sastapt," viņa bija teikusi.

Tad nu Ķērstas "lielais zvērs" ap pusdienlaiku norēcās pie pagasta mājas, kuras viena istabiņa bija atvēlēta sakaru nodaļai.

"Dārgs prieks," izsniedzot sūtījumu, skaļi prātoja gaišmatainā pasta darbiniece. "Trīsdesmit divi lati no tevis. Laikam būs sagribējies kādu siltu džemperi ziemai no "Antilas.""

"Jā, jā," teica Ķērsta, atverot nobružāto maciņu, ko allaž nēsāja līdzi. "Kas pasūtīts, par to jāmaksā."

Iznākusi no mežvīniem noaugušās pagasta padomes ēkas, kuru lapkritis bija ietonējis Ķērstas matu krāsā, viņa sastapa saimniecības nodaļas vadītāju Buku.

"Mīļo meitēn, tu nāc kā saukta," pavecais vīrietis nopriecājās. "Es pašlaik izjūtu akūtu traktoristu trūkumu. Vidvuds Rika un Jānis Stiebrs pagājušonedēļ aizbrauca uz Īriju, Oti Kopiņu drauģelis iekārtoja uz lielā treilera, tas tagad bizo pa Eiropas ceļiem. Laukakmeņu krava tā arī palika neaizvesta uz Bārtas vecupes tiltu, kur tas zemes nogruvums. Vai tu nebūtu tik laipna, pāris vīreļu iedošu tev līdzi no pagasta bezdarbniekiem. Domāju, ka tie vēl būs spējīgi pacelt akmeni līdz piekabei."

"Dod man tādus, kas vismaz pāris dienu nav bijuši pie Otīles," Ķērsta atbildēja. "Un tad, ja dabūšu divdesmit litru dīzelīša savam zvēram, varam sarunāt."

Otīle bija pagasta "točkas" saimniece.

Pie Kupšu lielā šķūņa dienas atmiņām pielikdama punktu, Ķērsta nokaltušajā zālē noslaucīja dubļainos zābakus.

Augstu pāri Kupšu dārzam, trauksmaini spārnus vēcinot, aizlidoja divas vecupē izbiedētas mežapīles.

"Nav miera no medniekiem," jaunā sieviete nodomāja, klausoties pīļu pāra pārmetošajā pēkšķēšanā. "Blīkšķina te visapkārt no rīta līdz vakaram. Nesaprotu, kāds prieks izklaides dēļ nogalināt dzīvu radību."

Ieejot pagalmā, Ķērstai degunā iesitās ceptu sīpolu smarža, kas nāca no mājas puses.

"Vai man aiz izsalkuma sāk rādīties?" viņa prātoja, pati apzinādamās, cik šī doma nereāla. Tomēr tos pārdesmit soļus līdz namdurvīm Ķērsta veica daudz ātrākā solī. Verandas stūrī uz vecā vateņa gulēja novārdzis vilku suns un pazemīgām, lūdzošām acīm raudzījās ienākušajā sievietē.

"Kaut kāds murgs," Kupšu saimniece, aplūkodama dzīvnieku, šausminājās. "Kas te īsti notiek?"

Suns pat nepiecēlās no guļvietas, tikai bikli pakustināja asti, it kā atvainodamies par savu klātbūtni. Tad atvērās virtuves durvis un tajās stāvēja Edis greizi apsietā priekšautā.

-     Laipni lūdzu, senjorita, miss, madam, froilen, vakariņās, smaidīdams pa visu seju, viņš aicināja. Varu piedāvāt vārītus kartupeļus, svaigi ceptas cūku aknas ar sīpoliem. Un rūgušpienu!

-    Ko tu te dari? pārsteigtā Ķērsta iesaucās. Kas tev atļāva ienākt manās mājās?!

-     Kad gājām prom, tu noliki atslēgu uz durvju aplodas, Edis vienā mierā teica. Kur citur es ar svaigajām aknām no cūku kaušanas būtu gājis? Taisnā ceļā no Kausu Viktora nācu šurp. Aknas taču nevar ilgi turēt.

-    Tu esi lielākais nekauņa, kādu esmu satikusi, Kupšu saimniece secināja, pārsteigta par Eda uzdrošināšanos.

-    Savāc savas aknas un laidies!

-     Pag, pag, nomierinoši teica Rakstiņu Edis, vispirms paēd. Visu dienu uz traktora… Tad savākšu atlikumu un abi ar Ringu tīsimies.

-     Kas tā par Ringu? skarbi noprasīja Ķērsta. Vai līdzi esi atvedis kādu brūti?!

Pusmūža vīrietis viņā pavērās ar lēnprātīgu skatienu:

-     Tā es nosaucu suneni. Stāvēja šosejas malā un gandrīz vai līgojās no vārguma. Vienu aknas gabalu atdevu viņai uzreiz.

-    Ak tā?! Ķērsta aizsvilās. Un tas, kas sunim palika pāri, jāēd man?

Edis izlikās jautājumu nedzirdam.

-     Atkal kāds no pilsētas atvedis un palaidis. Tā viens otrs dara, kad dzīvnieks apnīk, viņš teica.

-     Atradies žēlsirdīgais. Uz mana rēķina, Ķērsta nerimās. Domā, te kāda bezpajumtnieku patversme?

-    Nu, mon amī, dārling, hanī, krasavica, pietiek! beidzot Edis neizturēja. Nepārprotamo mājienu sapratu!

Noraisījis priekšautu, viņš pastiepās pēc cepures, ko Edim šodien bija uzdāvinājis Kausu Viktors, un turpināja: Ringu gan atstāj kādas pāris dienas, lai atpūšas. Vai piezvani lopārstam, lai atbrauc noindēt.

Nostājies uz sliekšņa, vīrietis kādās trijās vai četrās valodās novēlēja labu ēstgribu, un durvis aiz viņa sausi noklaudzēja.

"Līp klāt kā pirts lapa!" Ķērsta nodomāja. Ieraudzījusi uz galda rīta agrumā dāvinātās rozes, jaunā sieviete spējā emociju uzplūdā atrāva vaļā logu un izsvieda ziedus pagalmā. "Brūtgāns atradies!"

Tad, apsēdusies pie virtuves galda, saņēma galvu rokās, un kuplais ugunsgrēka krāsas matu vilnis lītin nolija pār viņas plaukstām. Brīdi vēlāk tās pāris asaras notraukusi, Ķērsta paņēma šķīvi ar Eda gatavotajām vakariņām, izgāja verandā un nolika tās priekšā noklīdušajai kucei, ko tas klaidonis un dzērājs Edis bija nosaucis par Ringu.

Pēc kādas stundas, kad jau bija pavisam satumsis un dārza kokos vientulīgi ūjināja vējš, Ķērsta atcerējās par šodien saņemto sūtījumu divdesmit disku komplektu ar klasiskās mūzikas ierakstiem. Viņa bija nolēmusi sevi šai jomā izglītot, lai piepildītu garos, tumšos vakarus, kad blakus nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Atvērusi albumu, Ķērsta uz spožā, glancētā apvalka lasīja: Brāmss, Šopens, Verdi… Vivaldi, Bēthovens, Mocarts…

Un jaunā sieviete atcerējās televīzijas pārraidēs skatītās greznās koncertzāles un operas telpas, kas laistījās apzeltījumos; dāmas vakartērpos un superīgās frizūrās, kungus tumšās frakās. Cilvēki sēdēja ērtos, ar zīdu tapsētos krēslos un klausījās brīnišķīgu mūziku.

Vai mēs ar tevi esam sliktākas? Ķērsta jautāja vājajai kucei, kas klusi bija ienākusi virtuvē un vērīgi raudzījās mājas saimniecē.

Noglāstījusi suņa galvu, Ķērsta teica: Nāc, Ringa, vispirms es tevi pirtiņā nomazgāšu. Vēlreiz uzmetusi skatienu kompaktdisku krāsainajam iepakojumam, viņa piebilda: Un tad mums būs pašām savs koncerts. Kas tev būtu vairāk pa prātam Haidns vai Lists?

Ringa rimti nogūlās pie viņas kājām.

* * *

Simfoniskās mūzikas klausīšanās Ķērstai šovakar īstu baudu nesagādāja. Verdi skaņdarbi korim jauno sievieti nez kādēļ darīja nervozu, it kā viņai tūlīt nāktos stāties pastarās tiesas priekšā. Bēthovena monumentālā skaņu celtne Piektajā simfonijā Ķērstai lika atcerēties tēva nāvi zem nobrūkošas baļķu grēdas tuvējā gaterī, kur viņš kādreiz bija strādājis. Ķērsta atcerējās, ka Cīravas mehanizācijas skolā viens otrs kursa biedrs domāja, ka Bēthovens dzīvo kādā amerikāņu ģimenē. Vai tad par to nebija filma? Rūpīgi ielikusi kompaktdisku spožajā albumā pie pārējiem, jaunā sieviete paskatījās pulkstenī un secināja, ka tūdaļ televīzijā sāksies šlāgeraptauja.

…Naktī skanēja rudens brāzmainā lietus lāšu simfonija uz Kupšu skārda jumta, un Ķērsta, no šī forte fortissimo pamodusies, iedomājās par lielajiem, vēl nenovāktajiem ķirbjiem dārza malā.

"Uznāks vēl krusa un sabojās mizu," Ķērsta bažījās. "Tad nevarēšu saglabāt līdz pavasarim." Viņai nekas tā negaršoja kā piena zupa ar ķirbjiem.

Lejā, virtuvē sāka smilkstēt Ringa, un tad Kupšu saimniece iedomājās ari par Edi nez, kur tas klaidonis atradis sev naktsmājas tādā nelaikā.

Ieslēgusi gaismu, meiča palūkojās pulksteni bez ceturkšņa viens.

Kad viņa atkal atlaidās uz spilvena, viņai nez kādēļ tieši tobrīd iešāvās prātā, ka nav vairs nekāda meiča, ka ir jau trīsdesmit piecus gadus veca. Vai dzīve tā arī paies? Traktora kabīnē un ņemoties pa piemājas kartupeļu lauku? Tas būtu pilnīgs izmisums. Vai viņas dzīvē ir noticis kaut kas ievērības cienīgs, krāšņs un brīnišķīgs? Līdz šim tik vien bija kā divas īslaicīgas mīlestības. Vai kādreiz būs trešā, tā īstā un paliekošā, uz kuras varētu balstīt savu turpmāko dzīvi?

Edis. Kas viņš īsti ir par cilvēku? Tik bezrūpīgi aiziet no sievas, atstājot dzīvokli un visu, kas tur iekšā, var tikai vieglprātīgs vīrietis. Sieva kļuvusi neuzticīga? Ja visi vīri tā rīkotos, cik tad mūsu pagastā nebūtu šķirteņu? Tagad spiests blandīties pa nez kādiem pakšiem. Vai pie dēla Liepājā nevarēja atrast pajumti? Atveda novārgušu suni. Bet mājai vajag ari saimnieka roku. Vai viņš būtu tas saimnieks? Vīrietim četrdesmit pieci vēl nav nekāds vecums, bet jau bezpajumtnieks ar sirmiem deniņiem. Kāpēc viņš vairs nestrādā remontdarbnīcā pie Ķīburu Osvalda? Viņš taču ir automehāniķis, kas pusi mūža urķējies motoros. Brīvmākslinieks. Jāsmejas. No kā īsti Edis iztiek?

Laukā lietus pamazām norima. Toties spēkā pieņēmās vējš. Kļuva dzirdamas egļu smago zaru šalkas dārza malā.

"Egles ir visgrūtsirdīgākās no kokiem," Ķērsta secināja. "Varbūt tāpēc, ka eglēm tāds adatains raksturs?" Tumsā viņa turpināja vērpt savu miegaino domu pavedienu: "Ja sestdien būs labs laiks, jāaiziet uz kapiem pie mammas uzlikt samtenes. Ak, mammīte… Govju ferma viņu iedzina kapā. Un rajona partijas sekretārs. Sasolīja mātei Sociālistiskā Darba Varones nosaukumu, viņa plēsās vai pušu, rokām slaukdama trīsdesmit govis. Man no desmit gadu vecuma nācās viņai līdzēt. Tad nez kādam prātu izkūkojušam partijniekam galvā dzima ideja Latvijas brūnās aizvest uz Kazahiju, lai tur iekoptu šķirnes ganāmpulku. Mamma brauca savas mīlules pavadīt. Govis ziemas laikā esot izdzītas no vagona kailā, puteņainā stepē, lai aklimatizētos. Daļu saplēsa vilki, daļa nobeidzās pašas. Tagad arī mammīte atpūšas. Un komunisms tā arī palika neuzcelts. Kādas tik muļķības cilvēki neizdomā…"

Jaunā sieviete atkal pamazām iegrima miegā. Tikai Ringa, nagiem skrapstot, staigāja pa virtuvi un gaiteni, apošņājot savu jauno mītni. Neviens Kupšos neredzēja, kā vējš izdzenā lietus mākoņus un tumšajās debesīs kļūst redzamas zvaigznes tikpat vienaldzīgi mirgojošas un neaizsniedzamas kā vienmēr. Neviens neredzēja ari to, ka pa lietus piemirkušo ceļu "lielajam zvēram" pie šķūņa tuvojas tumšs stāvs. Pēc brītiņa tas pie traktora vienā mierā ieslēdza pārnēsājamo lampu un sāka darboties ap motoru.

Ap septiņiem rītā pamodusies sliktā garastāvoklī, Ķērsta pie spoguļa sasukāja matus, kuri šorīt nespēja iepriecināt viņu ar savu spožo vara krāsas mirdzumu, un ķērās pie rīta darbiem. Mazo brokasta prieciņu lielu karstas kafijas krūzi jaunajai sievietei traucēja baudīt domas par to, kur uz visu dienu atstāt Ringu. Skaidrs, ka telpās dzīvniekam nav vieta. Jau tagad visās malās mētājās spalva. Piesiet dārzā pie koka? "Tas būtu nežēlīgi," Ķērsta secināja, "bet būdiņas sen vairs nav. Kad nobeidzās vecais Džeris, malkas vedēja automašīna tai nejauši uzbrauca virsū… Visa mana saimniecība pamazām iet uz leju. Māja arī būtu steigšus jākrāso, noplukuši līdz pēdējam."

Saģērbusies darbam, Ķērsta ieveda Ringu malkas šķūnītī. Gaidi mani vakarā mājās, viņa teica. Ja būsi labs suns, ar laiku dabūsi savu būdiņu.

Debesis mirdzēja tēraudaini zilganas kā no zemes izcelts lemess. Ķērsta ievilka krūtīs pēc rudens, gājputnu atvadām un vīstošām lapām smaržojošo gaisu un domās pati sev teica: "Neskumsti, jaunkundz, vēl jau viss nav pagalam."

"Lielais zvērs" pie šķūņa viņu jau pacietīgi gaidīja. To ieraugot, jaunās sievietes pierē iegūla stāva rūpju rieva ja eļļas sūknis atkal niķosies, būs jāmēro ceļš uz remontdarbnīcu, kur tagad saimnieko Ķīburu Osvalds. Bet darīt to viņai negribējās visvairāk. Savā laikā Osvalds viņu bija mīlējis un izmīlējis, tad meties iekšā biznesā un aizmirsis visu uz pasaules. Vīrieši jau ir neizprotami tipi.

T-150 ierēcās uz pirmo rāvienu. Pirms sākusi braukt, Ķērsta bažīgi ieslēdza hidraulisko pacēlāju. Darbojās! Tas nozīmēja, ka eļļas sūknis neniķojas! Brīnumu brīnumi! Tad jau nebūs problēmu ar piekabi kā aizvakar, akmeņus vedot. Šodien viņai bija pasūtījums pēc darba fermā aizvest uz izdangāto lauku ceļu pie skolas dažas grantskravas. Pagasts nosolījās samaksāt skaidrā naudā.

Rīts šķita mazgājamies rasā un saules gaismā. Ķērsta sāka manevrēt, lai izbrauktu uz ceļa, bet tad… ieraudzīja no šķūņa iznākam Edi. Atvērusi kabīnes durvis, viņa uzsauca: Atkal te kaut kur esi gulējis!

Vīrietis bija nozēlis vēl vairāk bārdas rugāji kā tumša ēna klāja viņa seju, ieskaujot sakniebtās lūpas.

-     Bondžorno, madmuazel, senjorita, mergaite, paņenka, jaukundz, viņš sveicināja. Cits gulēja, cits strādāja! Kur paliek pateicības vārdi? A? Sūknītis darbojas kā no jauna piedzimis!

Ķērstai atausa gaisma. Laikam jau tas Edis tiešām ir labs mehāniķis. Pēkšņā emociju uzplūdā viņa sauca: Vispirms beidz baidīt cilvēkus un ej nomazgāties! Atslēgu jau atradīsi.

-    Kur Ringa? Edis jautāja.

-     Suņmīlis, ērcīgi attrauca Ķērsta, un "lielā zvēra" izpūtējs gandrīz vai aizrijās ar dūmu grīsti tik sparīgi

jaunā sieviete nospieda akseleratora pedāli.

* * *

Novakares saules gaisma dāsni lija pār oktobra vēsajā elpā nosarkušajām kļavām un dzelteno, rudens vēju šķirstīto bērzu lapotni. Saules stari dzirkstīja vecupes miegainajā ūdenslīmenī, kas brīžiem savirmoja no kādas zivs palēciena vai bebra niriena.

Ķērsta brauca mājās gar upmalas lielo cukurbiešu lauku un, skatīdamās uz leknajām, no sava smaguma nolīkušajām lapām, domāja: "Ko Blieķu Juris iesāks nākamgad, ja bietes nebūs kur likt? Latvijas cukurfabrikas esot jātaisa ciet. Agrāk tēvišķus padomus deva Maskava, tagad Brisele."

Bet rāmā novakare un drīzā nokļūšana mājās Ķērstu novirzīja no šī zemniekiem sāpīgā jautājuma. Kuram gan gribas kavēties netīkamās domās?

Novietojusi "lielo zvēru" stāvvietā pie šķūņa, sieviete naskā solī devās cauri klusējošajam dārzam. Augļu koki izskatījās atpūtušies no pagājušās nakts vēja.

"Viņš būs mājās vai nebūs?" Ķērsta pati sev uzdeva jautājumu un mēģināja saprast, vai viņa to gribētu vai ne.

Pagalmā Kupšu saimnieci ar īsu un priecīgu rējienu sagaidīja Ringa. Suns stāvēja pie pavisam jaunas ēvelētu dēļu būdas, un, šķiet, arī ķēde bija jauna.

"Edis tos zeimerētos dēļus atradis klētsaugšā, kur tēvs tos glabāja priekš zārka," Ķērsta nodomāja. "Acīgs gan."

Būdiņa bija uztaisīta ar glītu divslīpju jumtu, bet ieeja rūpīgi izzāģēta apļa fomā.

"Rādās, viņam ir ķēriens uz visām lietām," Ķērsta secināja. "Diemžēl tādiem cilvēkiem ir viegla roka ari izlaidībā…"

Piegājusi sunim klāt, jaunā sieviete noglāstīja tam galvu.

-    Patīk jaunā māja, ko? viņa jautāja. Ringa piekrītoši paluncināja asti.

-    Te tu būsi drošībā, sunīt, Ķērsta silti sacīja.

Verot ārdurvis, viņa gaidīja, ka saodīs gatavotu vakariņu smaržu, gluži kā iepriekšējā reizē. Taču no mājas plūda tikai mutes harmonikas skaņas. Ķērsta pēkšņo atmiņu uzplūdā pat apstājās tās viņai atgādināja bērnību, kad tēvs, pārnācis no darba gaterī, noguris apsēdās pie galda, bet viņa ierāpās tam klēpī un pieprasīja: "Papīt, uzspēlē blumīzeri." Māte tādos brīžos rājās: "Va liksi papum mieru!"

Bet viņš pasmaidījis izvilka no krūšu kabatas nobružāto instrumentu, ko allaž nēsāja līdzi, un atskanēja melodija. Dažreiz tēvs, nospēlējis dažas muzikālas frāzes, klusi iedziedājās:

…Es geht ailes vorūber, Es geht ailes vorbei.

Drīz decembris beigsies, Nāks ziedošais maijs…

Šo dziesmu viņš bija iemācījies no sava tēva, kas kara laikā bija iesaukts vācu armijas latviešu leģionā un pēc tam dažus gadus ieturējis bada diētu krievu koncentrācijas nometnē.

Šīs mutes harmonikas dēļ viņš dabūja iesauku "Blumīzeru Jānis". Bet retajās iedzeršanas reizēs kokzāģētavā viņa darbabiedri, raupjie vīri, kļuva gaužām sentimentāli, kad Blumīzeru Jānis rāva vaļā viņu jaunības melodijas.

Atmiņas, likušas ietrīsēties Ķērstas sirdij, pārgāja, satverot durvju rokturi. Piesmēķētās viesistabas klubkrēslā Edis bija izgāzies puszviļus un kājas caurās zeķēs uzlicis uz modīgā stikla galdiņa, ko Ķērsta atveda no Liepājas. Blakus mīkstajai mēbelei uz grīdas spīguļoja martini pudele. Pamanījis ienācēju, muzikants pagrieza galvu.

-     Sveika, netvairāmā skvo, bariņja, donna mia, mana liktenīgā! viņš sauca.

Ķērstas vaigs samācās.

-    Noņem kājas no galda! viņa skarbi uzsauca. Izlaidies te kā… Ātrumā neatradusi piemērotu apzīmējumu Eda pozai, Kupšu saimniece turpināja: Tās sapuvušās zeķes vismaz būtu iemetis plītē!

Edis aši piecēlās. Atvainojos, citas nevarēju atrast, viņš paskaidroja.

-    Dzeramo gan varēji atrast, jaunā sieviete nerimās, tad, pēkšņi mainījusi toni, piebilda: No kura laika manā mājā lai glabātos vīriešu zeķes?

-    No šīs dienas. Edis nepalika atbildi parādā.

-      To mēs vēl redzēsim, viņa rezervēti noteica un atvēra logu. Te jau smird kā krogā.

Edis, vainīgs juzdamies, noplātīja rokas un smaidot sacīja: Neko darīt. Lieliem cilvēkiem liela ēna.

Te viņš stāvēja neskuvies, saņurcītām drēbēm un, kā rādās, izsalcis. Ķērstā ierunājās sievietes mūžsenais aicinājums pabarot novārgušo, izguldināt nogurušo.

-     Ejam, viņa mudināja, ierādīšu tev istabu mājas otrā galā, kamēr atradīsi sev pajumti. Cik ilgi mētāsies pa nez kādiem graustiem, šķūņiem un pirtīm?

-    Klausos, saimniec, Edis kļuva nopietns. Varu gulēt arī uz grīdas.

-    Tur ir mana tēva gulta, viņa paskaidroja. Tev vietas pietiks, viņš bija liela auguma vīrietis. Tik nedomā grābstīties gar veco bisi, kas pagultē!

-     Es neesmu no ziņkārīgajiem, atteica Edis, un pa pagultēm neložņāju.

…Vakariņas viņi ieturēja sveces gaismā, jo, tumsai iestājoties, atkal sacēlās brāzmains vējš un elektrība pazuda, kā parasti.

Svece meta gaismu vecās ēkas nobrūnējušajās virtuves sienās, uz plīts apmierināti sīca tējkanna, un tumšie telpas stūri Ķērstai vairs nešķita smagu ēnu pilni.

-     Uzspēlē vēl kaut ko, Ķērsta, pārsteigta par saviem vārdiem, pēkšņi lūdza, tad, nokaunējusies no šiem emociju uzplūdiem, piebilda: Televizors taču nedarbojas.

Edis pasmaidīja gluži citādi nekā pirmīt un slaidajos pirkstos paņēma mutes harmonikas.

-     Tādu senu gabaliņu, viņš bilda un pielika instrumentu pie lūpām. Melodija bija tik pazīstama, ka Ķērstai kaut kas iekņudējās kaklā.

…Drīz decembris beigsies, Nāks ziedošais maijs…

Viņa it kā sadzirdēja tēva paskarbo, vīrišķīgo balsi.

Rakstiņu Edis, protams, nenojauta, ka no šī brīža viņš ir kļuvis par pilntiesīgu Kupšu mājas iemītnieku.

* * *

Kādudien, kad Edis Kupšu mājas galā bija nodzīvojis nedēļu, sazāģējis un saskaldījis vairākas kravas alkšņu malkas, ko Ķērsta jau pavasari izgāza dārza malā, jaunā sieviete, nopētījusi viņa pluskainās drēbes, teica: Tev vajadzētu apģērbties kā cilvēkam. Cik ilgi tu, tāds papuves spoks, staigāsi? Iedošu bišķi naudiņas, brauc nopirkt vismaz kādus džinsus, vai.

-     Gracias, ačiu, ģeņkujem, saimniec, Edis palocījies atbildēja. Ugunsnelaimē cietušais tavu vārdu ierakstīs Mūžības labo darbu sarakstā.

-    Bez ākstīšanās tu laikam nemaz nevari, pārmetoši sacīja Ķērsta.

-       Kur tie nopietnie tikuši? atjautāja Edis, pēkšņi apskaudams Ķērstu un ieskatīdamies viņas zaļajās acīs. Jaunā sieviete gluži instinktīvi viņu gribēja atgrūst, taču Edis miermīlīgi teica: Tev pienākas dziļas pateicības buča. Un, noskūpstījis Ķērstu uz vasarraibumainā vaiga, tēvišķi apjautājās: Vai ļoti sāpēja?

Ķērsta pasmaidījusi secināja: Tāds vārgs šmaukstiens vien bija.

Bet nākamajā mirklī viņai aizrāvās elpa no Eda ciešā skūpsta uz lūpām.

-      Nevajag, Ķērsta nez kādēļ nočukstēja, kaut gan kilometra apkaimē nebija redzama neviena dzīva dvēsele, izņemot Ringu pie jaunās, modīgās būdas.

-    Ko gribam, to darām! Kas mums var liegt? izsaucās Rakstiņu Edis, skūpstīdams viņu vēl un vēl.

-     Es laikam jūku prātā, vīrietis atzinās, kad Ķērsta beidzot bija viņu atstūmusi, bet nežēlojos. Debesis manas liecinieces.

Sieviete pietvīkusi atglauda savas smagās, ugunīgās matu cirtas, kas, no Eda glāstiem izjukušas, krita viņai sejā, un jautāja: Tu to nopietni?

Edis noplātīja rokas. Līdz šim nopietnāk neesmu runājis, viņš strauji pukstošu sirdi atteica. Tik zaļām acīm pekstiņus nedrīkst stāstīt.

-   Vai tik tev nav bijusi darīšana ar vēl zaļākām, Ķērsta šaubījās.

-    Šinī gadsimtā ne, vīrietis paziņoja. Bet kāda tam vairs nozīme? Esmu galīgi nodomājis tevi vairs nepamest.

Ķērstai iesitās asinis galvā. "Ko viņš iedomājas es viņam kāda lieta, vai?" Bet mirkli vēlāk, ieskatījusies Eda neskūtajā vaigā un neredzēdama tajā viņam tik raksturīgo ironisko izteiksmi, teica: Gribēju tev kārtīgi iekraut, bet pārdomāju: rādās, tu pamazām sāc palikt pēc cilvēka.

-    Patīkami dzirdēt, Rakstiņu Edis secināja. Tad jau man nebūs jāmeklē cits miteklis, ko?

-      Tu vēl neesi visu to saskaldīto lērumu sakrāvis šķūnī, skanēja atbilde.

-    Tādā gadījumā šī malka būs mans mūža darbs, viņš paziņoja, un mirstot novēlēšu dēlam to turpināt.

-     Kur tu ķēri, ka mums būs kopīgi bērni? sieviete atsmēja.

-    Gan jau kāds radīsies, vīrietis pareģoja.

Vakarā, pārtraucis darbu pie malkas grēdas, Edis palūkojās debesīs un iesteidzās virtuvē pēc Ķērstas.

-    Lūdzu, atnāc uz vislielāko priekšnesumu, viņš aicināja. Domāju, tev patiks.

Kupšu saimniece ieinteresēta sekoja viņam līdzi dārzā. Edis apstājās un pamāja uz jūras pusi. Jā, debess liesmoja rudens saulrieta kvēlajā gaismā no mēļiem, ķiršu sarkaniem, no nokaitētas dzelzs toņiem līdz sulīgi dzeltenām, līdz maigi zeltainām krāsu orģijām tur, virs jūras ūdens plašumiem, virs visas Kurzemes krasta.

-    Cilvēks tāda vēriena priekšā liekas sīka, knauzeriga, pati par savām būšanām nokieņķējusies radībiņa, uzlicis roku uz Ķērstas pleca, domīgi bilda Edis.

Vai tur bija vainojama rudens klusā novakare vai varenā gaismas un krāsu toņu spēle, vai vīrieša mierīgā elpa blakus, bet Ķērstu pēkšņi pārņēma tik ilgi gaidītā drošības sajūta. Nolemtība, ka viņai vienai, bez jebkāda atbalsta, būs jāiet pa savu ceļu, kuram neredzēja gala, izzuda. Viņai blakus stāvēja dzīvs cilvēks, Ķērstai pat šķita, ka dzird viņa sirdspukstus, viņa karstās asinis šalkojam dzīslās un jūt viņa roku pieskārienu.

Pār Eda plecu, kad Ķērsta tam pielieca galvu, nolija viņas ugunīgie mati. Sieviete nejuta, cik ilgs laiks bija pagājis, kopš abi te stāvēja un raudzījās aizejošās dienas atvadās, viņa nekad nebija jutusies tik pārliecināta par sevi, tomēr no virtuves puses plūstošā piedegušu kotlešu smaka viņu atgrieza realitātē.

-     Tur izkūp mūsu vakariņas, Ķērsta, nez kādēļ iesmējusies, teica, taču nepakustējās ne par mata tiesu.

-     Lai tās pasakaras, pēkšņi piesmakušā balsī bilda Edis, apskaudams viņas plecus vēl ciešāk, pašlaik notiek kas svarīgāks.

…Naktī Eda gulta palika tukša.

-     Tu esi lauva, viņš aizelsies dvesa, kad Ķērsta beidzot bez spēka nokrita viņam blakus savā platajā guļvietā, galīgi traka lauvene.

Ķērsta pasmaidot atcerējās, ka Edis vienreiz jau bija viņu nosaucis par lauvu, tur, pie vecās katlumājas augstā dzelzs skursteņa, kura atsaitēs draudīgi gaudoja jūras vējš.

-       Bet varbūt haubice? viņa pusbalsī apjautājās. Varen draudīgs ierocis?

Abi reizē iesmējās.

-    Tiesa kas tiesa, piekrita Edis. Tik stingras krūtis kā tev ir labi ja vēl kādām pāris sievietēm uz šis grēcīgās zemes.

Bet Ķērsta, skaidri apjauzdama, ka viņš šausmīgi pārspīlē, pati sev par brīnumu bez šaubīšanās piekrita Eda teiktajam.

-    Kur viņas ir? Ķērsta draudīgā balsī jautāja.

-     Esmu traks uz kafiju, dzerdams jau otro krūzi pēc kārtas, Edis teica virtuvē nule ienākušajai Ķērstai.

-    Tāpat kā uz sievietēm? viņa jautāja, pienākusi klāt un noglāstījusi vīrieša viļņainos matus, kurus caurvija viegls sirmums.

-     Vienīgi uz tevi, mana mučačo, vomen, skvo, ženščina, Rakstiņu Edis visā nopietnībā apgalvoja.

Vai Ķērsta noticēja vīrieša vārdiem? Viņai ļoti gribējās, lai tā būtu vistīrākā patiesība. Kura sieviete gan nevēlas būt vienīgā, īstā un lielākā mīlestība vīrieša dzīvē? Bet vai to tā uzreiz var ņemt un izrādīt? Un tādēļ Ķērsta stingrā balsī jautāja: Kad tu reiz beigsi ar visām šīm mučacām, vomenēm un tā tālāk? Viņas balsī ieskanējās privātīpašnieces toņi: Man tas nepatīk.

Eda vaigs kļuva nopietns.

-     Tagad iepazīsties ar vienu fragmentu no mana CV. Bija laiks, kad gribēju iestāties universitātes svešvalodu fakultātē, bet jaunības dullumā samīlējos, uz karstām pēdām apprecējos, sieviņa, protams, nestrādāja, un kas tad strādās? Bet cik tad kolhoza elektriķis pelnīja? Gāju halturēt, spēlēdams baļļukos, kāzās un citās iedzeršanās. Banāls gadījums.

Vīrietis apklusa. Ķērsta bija pa ausu galam dzirdējusi, ka viņš esot muzikants uz visām kantēm nestumjot nost ne akordeonu, ne vijoli, ne trompeti, par ģitāru nemaz nerunājot, tikai pašam šie instrumenti ilgi neturoties laiku pa laikam nonākot lombardā.

-    Būtu tev stingrāks raksturs, gan izskolotos, Ķērsta teica, uzlikdama rokas uz vīrieša pleciem. Tagad varbūt strādātu Briselē, cepuri kuldams.

Edis saviebās. Neber sāli dvēseles brūcēs, viņš lūdza. Pats tagad apjēdzu, ka gāju vieglāko ceļu. Tagad vienkārši neticas, ka vienpadsmitajā klasē biju apņēmies iemācīties japāņu hieroglifus, lai haikas lasītu oriģinālā, bet drīz pēc tam tik ārprātīgi samīlējos, ka aizgāju uz mežu kārties.

-    Kāpēc? Ķērsta pārsteigta jautāja. Kurš cilvēks aiz mīlestības meklē galu?

-     Viņas vecāki toreiz mani atraidīja. Vecais mežsargs Augusts, lai viņam vieglas smiltis, mani izglāba. Bija tik laipns, ka solīja sāli dibenā iešaut, ja vēl kādreiz darīšot tādas muļķības. Pilnīgi dulls, vai ne? Edis teica. Sāls taču trakoti sāp.

-     Domāju, ka tagad esi drošās rokās, Ķērsta sacīja. Es tev ar vectēva bisi nedraudēšu. Edis piecēlās, apskāva viņu un skumji pasmaidīja, kā atvadīdamies no jaunības sapņiem.

-    Labi, viņš sacīja, ķeršos bullim pie ragiem. Šodien domāju ieviest kārtību klētī. Kā tu domā, Ķērstiņ, varbūt to pārbūvēt par viesu namu? Tagad jau tādi modē. Dzelzs aizkars nodots šrotē, Berlīnes mūris sagrauts, cilvēki brauc skatīties, kas notiek Latvijā.

-    Nu, nezinu, Kupšu saimniece domīgi atbildēja. Tur stāv Ulmaņlaika vētījamā mašīna un citas vectēva mantas. Bet tagad laid mani vaļā, es nokavēšu darbu. Rogu Rute vēl atlaidīs. Tad tev nāksies braukt uz lielā riteņnieka, viņa puspajokam, pusnopietni nobeidza.

Tikusi vaļā no vīrieša skāvieniem, Ķērsta no sienas skapīša izņēma krāsainu skārda konfekšu kasti un teica: Iedošu tev naudu, aizbrauc uz pilsētu šodien pat un nopērc kaut ko jēdzīgu no drēbēm.

-    Kas kaiš manam kāzu uzvalkam? Edis gribēja zināt, izlikdamies aizvainots.

-     Nekas, Ķērsta atbildēja. Rutes cūciņas tevi noturētu par savējo.

-     Stāsti manim, Daugaviņa, Edis teica, aplūkodams desmitlatnieku žūksnīti.

Ķērsta atbildes vietā veltīja viņam atvadu skūpstu, un Edis virtuvē palika viens.

…Rudens krēslā aizgāja vēsos miglas palagos tinusies diena, vakars aicināja cilvēkus mest mieru darbiem. Kupšu mājas virtuvē lietišķi tikšķēja pulkstenis, sekundes pārvērzdams minūtēs, laika sprīžos, pustundās, stundās. Ķērstas nemiers ar katru brīdi pieauga.

"Astoņos desmit pilsētu atstāj pēdējais autobuss, ar ko Edis varētu tikt mājās," viņa bažīgi prātoja, "bet tagad ir jau gandrīz desmit. Kas ar Edi noticis? Būtu viņam mobilais, būtu skaidrība. Skaidrs, ka tas jāiegādājas visdrīzākajā laikā, ja jau Edis te dzīvo…"

Ķērsta blakusistabā izslēdza televizoru, kur rādīja jau vairākas reizes redzētu amerikāņu filmu, un nolēma paklausīties kādu no klasiskās mūzikas diskiem. Emociju pārbagātās Šopena etīdes Ķērstu satrauca vēl vairāk. Viņa tur saklausīja atraidītas mīlestības smeldzi, vientulības zaglīgos soļus un likteņa ironijas smieklus. Izslēgusi atskaņotāju, Ķērsta atkal iegāja virtuvē un ieklausījās katrā visniecīgākajā skaņā, kas nāca no pagalma. Varbūt tūlīt, tūlīt ieriesies Ringa, saklausījusi pazīstamos soļus, varbūt atskanēs paģērošais durvju zvans kā vienmēr tad, kad Edis pārradās mājās.

Vienpadsmit… Bez ceturkšņa divpadsmit. Pusnakts. Varbūt piezvanīt uz slimnīcu? Bet varbūt Edis pilsētā sadzēries, nakts tumsā iekritis upē? Brīžiem viņš ir tik neapdomīgs…

Pulksten vienos, kad Ķērsta vilka mugurā jaku, lai dotos gar upmalu uz šosejas pusi, atskanēja Ringas rējieni un priecīgi smilksti. Un tomēr durvju zvans lika salēkties. Ķērsta, kājas gandrīz vai nemanot, steidza uz verandu.

"Es nemaz nerāšos," viņa nolēma. "Varbūt tikai bišķīt, bišķīt."

Kad durvis atvērās, Edis gurdeni pārkāpa slieksnim. Verandas spuldzes spilgtajā gaismā viņa seja aiz noguruma bija bāla un tāda kā sakritusies.

-     Kas noticis? Ķērsta, sirdij satraukumā skaļi sitoties, jautāja.

-    Nekas. Nācu no pilsētas kājām, vīrietis izdabūja pār lūpām. Man nozaga naudu. Izvilka no kabatas maciņu, kad jau biju samaksājis par karogu…

-    Kādu karogu? Ķērsta viņu pārtrauca.

Edis gandrīz vai krišus iekrita verandas pītajā krēslā kārklu pinuma klūgas nočīkstēja vien un izstiepa duļos sabristās kājas.

-     Nu, Latvijas taču, Edis skaidroja. Es iedomājos, ka mums mājās nav karoga. Rores mastam jau aizrunāju. Sametināšu, nokrāsošu sudraba krāsā… Svētdienas rītos uzvilksim un divatā dzersim kafiju.

Ķērsta vēlreiz ieskatījās viņa nogurušajās acīs. Kājām no pilsētas? Divdesmit kilometrus viņa vecumā? Goda vārds, no vīriešiem gan nekā nevar saprast.

Nezinādama, vai viņu pažēlot vai dusmoties, Ķērsta apjautājās: Vai trīsreiz sildītas vakariņas ēdīsi? Gribēsi?

-    Tevi gribu, Edis, vārgi pasmaidījis, klusi teica.

-    Ak Dievs! viņa iesaucās. Knapi dzīvs, bet palaidnības vien prātā…

Krēsloja rāms sestdienas vakars, un Edis kurināja pirti. Viņš ar prieku nesa no šķūņa paša skaldīto alkšņu malku, izmeklēja gludu pagali bez zariem, sasmalcināja to sīkāk un tad vēroja, kā sīkā liesmiņa kurtuvē sprakšķēdama pieņemas spēkā. Pirts kurināšana, ūdens nešana no upes, vērošana, kā dūmi no skursteņa lēni kāpj klusējošajās vakara debesīs, tas bija kā svinīgs, gadsimtiem sens rituāls, kā saikne ar senčiem no aizlaikiem. Edis pievēra pirtskrāsns durtiņas un, galvu pret tumšajiem guļbaļķiem atspiedis, klausījās, kā liesmas rūc aizvien skaļāk.

Lai nu kas, bet vecais fermas sargs Jēkabs prata mūrēt krāsnis: ūdens pirtstelpas vaļējā tvertnē sasila ātri un akmeņu krāvums tai apkārt drīz vien kaisa karstumā un prasīt prasījās pēc šļāciena no ķipja. Un tad pret nokvēpušajiem griestiem, pret biezajiem, zarainajiem dēļiem, uz kuriem vietumis bija redzamas sen tecējušu sveķu pēdas, šāvās pirts gars šņācošs, balts un mutuļains.

Simtgadīgā pirtiņa bija redzējusi un dzirdējusi vairāku paaudžu mazgāšanos un pēršanos, aizrautīgos sēcienus un tīksmes pilnos vaidus, kad virmojošais pirts gars ieskāva, karsēja viņu slapjos, sviedros spīdošos ķermeņus, iztvaicējot no tiem garās darba nedēļas sārņus, sagādājot baudu miesai un pacilājot sirdis.

Vienalga, vai aiz tumšajām guļbaļķu sienām smaržu pilni ziedēja vasaras vakari vai gaudoja rudens vēji un jumtu kapāja brāzmainas lietus šaltis, vai spilgtu ziemas zvaigžņu gaismā mirdzēja sērsna, pirtiņa bija kā tīrības altāris, kā šķīstīšanās bikts vieta.

Šo pirtskrāsni, kā stāstīja Ķērsta, Jēkabs pārmūrējis pirms gadiem pieciem vai sešiem, kad vēl bija pietiekami spēcīgs, lai no Rucavas pakalniem uz divriteņa atvestu spaiņus ar sarkano mālu un viens pats izcilātu laukakmeņus. Un ūdens no upes bija pietiekami mīksts Ķērstas kuplajiem, biezajiem matiem tiem vis nederēja tas, kas nāca no kolhoza laikos ierīkotās artēziskās akas.

Pirtstelpā ielicis bērza slotas ūdens toverī, lai tās pamirktu un kļūtu mīkstākas, Edis dungodams gāja uz māju. Šovakar viņš Ķērstai gribēja piedāvāt pērties un baudīt pirtiņu divatā. Viņi taču jau dzīvoja zem viena jumta, ēda pie viena galda, gulēja vienā gultā. Un galu galā šai pirtiņai bija jāpateicas par viņa palikšanu te, Kupšos. Tas būtu tāds savdabīgs svētku vakars.

"Nākamvasar uztaisīšu remontu, apšūšu nokvēpušās sienas ar spundētiem dēļiem, ievilkšu jaunus elektrības vadus, nomainīšu kontaktus un slēdžus," Edis, pateicības pilns pirtiņai, prātoja, "bet saplaisājušo, grubuļaino betona grīdu izklāšu ar flīzēm. Pirtiņa to ir pelnījusi."

Ķērsta viņu sagaidīja, turot rokās spaini.

-    Tu nāc kā saukts, viņa priecājās. Esmu sasvīdusi, izlej šo ūdeni. Nupatās kā izmazgāju māju, šis jau ir trešais spainis. Veranda bija tā pielāčota, ka bail.

Ķērstas ugunsgrēka atblāzmas krāsas mati bija sasieti zirgastē.

-     Mana skvo, Edis teica, tev šī frizūra trakoti piestāv! Tu atgādini amazoni, tikai, par laimi, tev ir abas krūtis.

Ķērsta nesaprata, kā uztvert Eda vārdus, vai viņš atkal savā manierē jokoja? Kurai sievietei tad…

-    Amazones sev nogrieza vienu krūti, lai tā netraucētu uzvilkt loku, šaujot bultas, Edis turpināja.

"Labi, ka es neesmu amazone," Ķērsta nodomāja un pievilka vīrieti sev klāt.

-    Es šovakar gribu kārtīgi nopērties, viņa teica. Cik tālu ar kurināšanu?

-    Pēc stundiņas būs, Edis paziņoja. Tad tik saturies.

-      To mēs vēl redzēsim, kurš pirmais spruks laukā! jaunā sieviete smaidīdama teica, kā pašsaprotamu pieņemot Eda izaicinājumu.

…Kad rudens vakara tumsā pirts skurstenis izsvieda gaisā vairs tikai pa retai dzirkstelei, divi cilvēki ar baltiem dvieļiem pa dārza taciņu devās uz turieni, kur pirms viņiem bija gājušas daudzas paaudzes, uz tīrības mesu.

Edim gluži vai aizrāvās elpa no Ķērstas sievišķīgā ķermeņa skaistuma. Tiesa gan, viņi bija bijuši kaili ari gultā, taču tur skaidro saprātu nomāca kaisle. Ķērstas ādas samtainais vizējums, viņas krūtis, šmaugais viduklis, viņas tvirtie gurni vīrieti gluži vai hipnotizēja. Edis stāvēja, novilktās apakšbikses rokā turēdams, un, aizmirsis visu uz pasaules, raudzījās sievietē. Ķērsta pasmaidīja tādu kā noslēpumainu Džokondas smaidu un izlaida matus, kuri, zeltaini vizēdami, nolija pār viņas pleciem gandrīz līdz jostasvietai.

-    Afrodīte, Edis nomurmināja, Venera…

-    Nu, nu, Ķērsta mulsi teica, tik traki jau nav… Esmu tikai lauku meitene…

Viņas ķermeņa vijīgās kustības, sniedzoties pēc ūdens ķipīša, krūšu līganā un maigā sašūpošanās un šī atraisītība Edī iesvēla gandrīz vai zvērīgu kaisli.

-    Nāc… Edis piesmakušā čukstā aicināja, izņemdams no viņas pirkstiem ūdens trauku.

Un Ķērsta nāca. Tik kaismīgi un alkaini, it kā viņi būtu paši pirmie cilvēki, kurus apdedzinājusi mīlestības liesmainā kvēle. Edis skūpstīja viņas izaicinošos krūtsgalus, viņa pirksti pinās sievietes matos, kā patvērumu meklējot, un Ķērsta čukstēja: Nebēdz prom. Paliec… Edis to nemaz nespēja, jo sievietes rokas bija apskāvušas viņu ciešā skāvienā un nagi iespiedušies viņa miesā, un elpa saplūdusi vienā elpā ar viņa elpu.

Pāris dienu vēlāk, tiklīdz Ķērsta rīta agrumā aizbrauca uz fermu, Edis dungodams izgāja pagalmā un palaida Ringu no ķēdes. Vilcene, priecīgi asti luncinādama, lēkāja viņam apkārt un aizgūtnēm rēja. Vēsajā novembra rīta gaisā viņas karstā elpa garoja vien. Edis pārlaida skatienu apkārtnei, dārza kailajiem kokiem un apvārsnim, kur drūzmējās smagi mākoņi.

"Ilgi vairs uz salu nav jāgaida," vīrietis nodomāja. "Būs sals, un būs sniegs, bet cukurbietes vienam otram vēl uz lauka."

Suns, lecot gandrīz stāvus gaisā, centās nolaizīt viņa seju.

-      Ringa, neampelējies, Edis tēvišķīgi apsauca suni,

-    man jāstrādā. Pati redzi, ziema nāk virsū. Un tomēr viņš nevarēja atturēties, pāris reižu nenoglāstījis suni, kurš bija strauji atkopies. Rūsgani pelēkā spalva spīdēja vien.

-      Saimniece jau tevi baro kā ruksi, vīrietis atzina.

-    Un bija arī pēdējais laiks.

Ringa rotaļīgi pakampa zobos pagalma vidū nokritušu skaidu un atnesa to viņam. Ringas izskats nepārprotami pauda: šis rīts ir ļoti piemērots rotaļām.

-     Nav laika, Edis teica. Paskraidi savā vaļā, izloci kājas. Pat ķēdes sunim paretam vajadzīga brīvība.

Aplūkojis žogmalē nolikto karoga mastu, ko vakar bija pārstiepis mājās no Ķīburu Osvalda darbnīcas un nokrāsojis, Edis mājas galā sāka rakt bedri, lai iebetonētu pamatu mastam.

"Vienpadsmit metru garš masts sanāca," viņš prātoja, cilādams lāpstu. "Gandrīz galu izlaidu, šurp stiepdams. Ķērsta negribēja uz darbnīcām braukt. Var jau viņu saprast. Savā laikā Osis paņēmās ar viņu un aiztinās. Šķībi smīnēja vien, kad uzzināja, ka es tagad dzīvoju Kupšos.

Taču man no tā ne silts, ne auksts. Galvenais, līdz novembra svētkiem karogs jādabū augšā. Beidzot man ir mājas, kur to var uzvilkt."

Un Edis nevilšus atcerējās, kā viņa māmuļa reiz Brežņeva laikos parādīja mājas bēniņos glabātu Latvijas laiku karogu. Tas bija gulējis lādes dibenā gadu desmitus, baltā josla karoga vidū nodzeltējusi, audums oda pēc naftalīna.

"Varbūt tev, dēls, kādreiz izdosies to uzvilkt," māte skumji sacīja. "Varbūt pienāks tādi laiki…" Un viņa, noglāstījusi četrkārtīgi salocīto kādreizējās brīvās valsts simbolu, rūpīgi atkal nolika to vietā.

"Uzvilksim to šodien," Edis, desmitgadīgais zeperis, toreiz ierosināja. "Man šodien dzimšanas diena!"

Māmuļa rūgti pasmaidīja. "Tad jau mēs ar tēvu otrā dienā būtu cietumā, bet tevi aizpravītu uz bērnunamu."

Ap pusdienas laiku pamatne mastam bija gatava. Edis, apsēdies uz lieveņa, noslaucīja mitro pieri. Iztēlē viņš jau redzēja augsto, sudrabaino mastu ar karogu galā slejamies virs mājas, virs koku galiem. Spilgts, sarkanbalts akcents rudens pelēkajā dienā…

"Brīvā Latvija…" Edis prātoja. "Vai nu beidzot esam kungi savā zemē?" Stāvā rieva vīrieša pierē liecināja, ka viņš par to šaubās.

"Valsts karogu mēs varam uzvilkt," Edis secināja, "bet klapēt ciet valsts uzņēmumus mums tomēr iesaka citi. Un mēs paklausām."

No upmalas atskanēja dobjš šāviena būkšķis un atbalsojās netālajā birztalā.

"Pīļu mednieki," Edis, iztraucēts no pārdomām, sprieda. "Interesanti būtu redzēt, kā viņu kundzes mājās mēģina noplūkt putniem spalvas." Pasmaidījis par šo domu, Edis piecēlās, lai noliktu lāpstu un citus instrumentus. Šodien te vairs nekas nebija darāms betonam vajadzēja sacietēt. Tad, apstājies sētsvidū un nekur tuvumā neredzēdams suni, iesaucās: Ringa, Ringa! Šurpu! Velti Edis ieklausījās novembra dienas klusumā, nekas neliecināja, ka viņa balsi suns būtu saklausījis. Vīrietis saucienu atkārtoja, taču klusumu pārtrauca tikai kaut kur tālumā dzirdama traktora pukšķināšana.

-    Kur tu būtu ielīdusi, bebra alā, vai, viņš nomurmināja, atcerēdamies, ka vecupes krastos šie zvēri saimniekoja uz nebēdu.

Bet upmalā no laivas izkāpa trīs vīri ar bisēm un pētīja zemē gulošu ķermeni.

-     Točno, Vigo, tu esi nobliezis vilku, sacīja viens no viņiem.

-    Jā, bos, tev ir ķēriens, piekrita otrs. Paskat, kādi ilkņi!

-     Otrajā stobrā man bija lode, sacīja par Vigo dēvētais. Paspēja tik iekaukties!

-    Vilks? šaubījās trešais. Bet kāpēc viņam ir kaklasiksna?

-    Jei bogu, šāvējs nokremšļojās. Nu nekas, vismaz jauno beļģu bisi iemēģināju. Forši ņem.

-     Kāpjam laivā, bos, tas suns pieder kādam iedzimtajam, kāds no vīriem teica. Ka neiznāk šmuces…

-    Nekādas šmuces! Vigo atsaucās. Jūs esat kopā ar mani!

…Kad Edis atrada nošauto Ringu, mednieku laiva jau bija aiz upes līkuma.

Kupšu mājās tovakar neviens nepasmaidīja. Tas bija

pirmais viņu skumjais vakars.

* * *

Ķērsta kā veiklības braucienā grozīja lielo traktoru pa Vizbuļu Annas mazo kartupeļu lauciņu, kur vēl dzeltēja izmētātie laksti. Večiņa kā iemieta stāvēja sava zemes pleķīša malā starp zemeņu dobi un novadgrāvi un, roku acīm pielikusi, raudzījās, lai neviena šķidrā mēslojuma lāsīte no septiņtonnīgās cisternas nenošļāktos garām, kur pagadās.

Beigusi svētīt šo mazdārziņu ar zemes auglības devu no fermas, Ķērsta atvilka elpu pēdējā pusstundā krekls pie muguras bija pielipis gluži kā toreiz, kad pirmo reizi mūžā mēģināja savaldīt "lielo zvēru".

Sīkā vecenīte pienāca klāt traktoram un, atgāzusi galvu, spalgā balsī, lai pārkliegtu varenā motora rūkoņu, sauca: Meitīn, man visa penzija aizgā pa malku. Ko nu?

Ķērsta, ar pūlēm saklausījusi teikto, papurināja galvu un sauca: Kaimiņu būšana! Viss kārtībā!

Taču Vizbuļu Anna parādā negribēja palikt: Nāc iekšā, meitīn, uzcepu diži gardas strimalas…

Protams, Ķērsta nedrīkstēja noniecināt večiņas pusdienas, tas sāpinātu viņu līdz sirds dibenam.

-    Āre, sēdi tik nost, tepat ķēķī, mazās vienstāva zvejnieku mājeles saimniece teica, kad abas bija ienākušas virtuvē. Te siltāks nekā goda istabā. Vecenīte priekšauta stūrī noslaucīja Ķērstai paredzēto šķīvi un uzlika uz tā krietnu kaudzīti vārītu kartupeļu. Bļodiņa ar ceptajām reņģēm jau smaržoja uz galda.

Anna vēlīgi teica: Šoreiz diži lielas zuves, saliec sev pate. Ņem daudz, ņem divas. Bet vispirms nomazgā rociņas, re, kur bļods.

Jaunā sieviete uzmanīgi grozījās mazajā virtuvītē, baidoties kaut ko nogāzt vai saplēst.

-     Ir gan ar tas Ķīburu Osis laps cilēks, kad abas beidzot bija apsēdušās pie pusdienu galda. Vizbuļu Anna teica. Kaut ar viņam vienam tagad pieder lielā darbnīca, tomēr nemaz nav lepns. Vakar, kad šis ar savu glauno mašiņu brauca uz Liepāju, apturēja pie manas ceļmalas pastkastes, kad jēmu ārā avīzi. "Annas kundze," šis man teic, "va nevaig kauko pārvest no pilsāta?"

"Kā ta nevaig, " es šim teiču, "kādu zuvi pārsaved, vai." Un tā es tiku pie šitām strimalām…

Beigusi monologu, vecenīte pašķielēja uz viešņu kādu iespaidu uz viņu atstājusi Ķīburu Osvalda pieminēšana.

Uz mirkli Ķērstai vaigu galos iesitās sārtums, taču viņa vienaldzīgi noteica: Jā, jā, izpalīdzīgs jau viņš ir. Kādu bridi abas pusdienoja klusēdamas, tad Vizbuļu saimniece nenocietās: Tev, Ķērstiņ, ar to Rakstiņu Edi tā būšana ritīgi pa īstam?

Jaunā sieviete, brīdi klusējusi, atbildēja: Tas nav atkarīgs no manis vien.

-    Va ta šis no sievas jau šķīries?

-     Nezinu, Ķērsta sacīja, ātrāk tukšodama šķīvi, lai dotos prom, laikam vēl netaisās.

-     Tas nu nav smuki, Anna izlēma. Vīrišķa cilēkam vaig takš domāt ar galvu. Bridi klusējusi, viņa piebilda: Bet rādās, ka viš nav slikts ir muzīķi māk spēlēt, ir mašiņus remontierēt. Es tevim teikšu vienu lietu turi to Edi ciet. Ķērsta pasmaidīja un teica: Paldies, saimniec, par pusdienām. Nu gan man jābrauc.

-    Es iedošu līdz kādu ābolīti, Anna piedāvāja, man tie antoni šoruden aplam daudz, nav ku likt. Bet varēji gan vēl kādu strēķīti palikt. Mēs tā smuki pasēdējām. Es jau tā cauri vie viena vie. Cik pie vecā aizienu uz kapiņiem.

-    Bet kā tad mazdēls? Ķērsta apvaicājās. Viņa zināja, ka Vizbuļu Annas meita un znots jau otro gadu strādā Īrijā un desmitgadīgais zēns no pilsētas pārcēlies pie vecmāmiņas.

-     Ko t tas zeperis! Večiņa atmeta ar roku. Kā no pilsētas skolas mājā, tā pie datora līdz mellai naktei. Dikti jau gudrs. Kaukādā olimpādē dabūjis zelta medāli. Man ar viņu runāt grūti viš pus pa latviski, pus pa angliski vārdo. Kad būšot liels, braukšot pro uz Amēriku…

Uzlikusi cepto reņģu bļodiņai šķīvīti, saimniece apjautājās: Bet tev pašai jau ar kreņķi. Dzirdēju runājam, ka jūsu sunītis nošauts.

-     Jā, jaunā sieviete nopūtusies teica, visādi jau blandās gar upmalu. Ringas tā žēl, ka bail. Bija jau atkopusies.

-    Viņdie es upmalā tepat aiz savas mājas salasīju veselu maisu plastmasas buteles un citādus krikumus. Kā cilēki nesaprot, ka upmala nav gružkaste? večiņa brīnījās un tad pasmaidījusi piebilda: To maisu piesēju vienai glaunai mašiņai pie duru driķera, kamēr šie mīcījās pa kuitiem…

Sava traktora kabīnē Ķērsta tika pēc kādas pusstundas. Vecā saimniece stāvēja uz savas mājas sašķiebtā sliekšņa un klusējot raudzījās viņā. Aiz smalkā stāva pletās vaļējo durvju tumšais četrstūris…

Ķērsta uzmina traktora akseleratoram, T-150 aizvainoti ierēcās un, uzsviedis gaisā zemesceļa pikučus, rāvās uz priekšu.

Netālu no Kupšu ceļgala jaunā sieviete ieraudzīja ar divriteni pretī braucošo pastnieci. Kad attālums starp abām saruka, riteņbraucēja, mādama ar roku, aicināju Ķērstu apstāties.

-      Man te vēstule Rakstiņu Edim! pastniece sauca. Vai jūs nebūtu tik laipna paņemt? Nevajadzētu mest līkumu līdz jūsu pastkastītei.

-    Labi, Ķērsta piekrita, to var.

Aploksnes augšējā stūrī spiestiem burtiem rindojās sūtītāja adrese. To izlasījusi, Ķērsta sarauca uzacis. "Edim jāierodās tiesā," viņa satraucās. "Kādus brīnumus viņš izstrādājis? No viņa var sagaidīt visu ko."

Līdz Kupšiem traktors aizdrāzās ātrāk nekā parasti.

-    Edi, tev vēstule! iesteigusies pagalmā, Ķērsta sauca. No tiesas mājas.

Vīrietis nolika ēveli, tad pārbaudīja, vai klētiņas durvis veras ciet, un pagriezās pret runātāju.

-    Es jau sen to gaidīju, viņš, Ķērstai par pārsteigumu, teica. Beidzot…

-     Ko beidzot? sieviete bija nesaprašanā. Tu sen gaidīji, ka tevi notiesās?

-     Gaidīju, kad bijušā beidzot iesniegs laulības šķiršanu, Edis iesmējies teica un apskāva Ķērstu. Beidzot es būšu brīvs vīrietis! Mann, men, pan, homre, kabaljēro, mužčina, človek! Man pašam vienmēr pietrūka to pussimt latu, ko samaksāt par tiesas prāvu!

-     Ak tu, kabaljēro, varēji taču paprasīt man, Ķērsta,

atviegloti uzelpojusi, sacīja.

* * *

Velkot sarkanbaltsarkano karogu augstajā mastā Kupšu mājas pagalmā, Eda sirds ietrīsējās. "Žēl, ka mani vecīši nepiedzīvoja šo dienu," vīrietis zūdījās, "tad viņi pārliecinātos, ka Latvijas karogu neglabāja ilgus gadus velti. To gan uzklāju mātes zārkam, šis ir pavisam jauns. Bet, kāda starpība, karogs paliek karogs. Un vēl manā dzimšanas dienā." Edis pasmaidīja, kāpdams uz atmiņu takas, padomju laikos viņa ģimene atzīmēja Eda svētkus un Latvijas valsts proklamēšanas kārtējo gadadienu vienlaikus. Sanāca vecāku dababiedri, logā dega divas sarkanas un viena balta svece, Edis un tēvs pilnā balsī dziedāja '"lūr augstienē pie Madonas", mātes mīļākos Vintera gabalus, un kā allaž pie viņu pusatvērtā pirmā stāva loga klauvēja milicijas darbinieks.

"Čto za sveči? Čto otmečajem?" viņš aizdomu pilns apjautājās, mezdams acis uz pudelēm un šķīvjiem klāto galdu. "Buržuaznije prazdņiki?"

Tēvs, jau iepriekš pa ķērienam nolikto pasi paņēmis, nevainīgi paskaidroja: "Dēlam dzimšanas dienu svinam. Rau, pasē rakstīts ka Edijs Rakstiņš šai pasaulē nācis astoņpadsmitajā novembri." Milicis, daudz ko no latviešu valodā teiktā nesapratis, tomēr dokumentā ielūkojies, žēlīgi atļāva: "Prodolžaiķe, no tak gromko, požaluista, ņepeiķe." Tēvs ielēja glāzē šņabi un, atvēris logu, piedāvāja milicim. "Iedzeriet uz šiem svētkiem jūs ari, priekšniek!" Milicis stomījās, stomījās, taču beigās piekrita. "Raz takoje ģelo…" Un padomju milicija uzdzēra Eda un Latvijas dzimšanas dienai. Kad acīgais iekšlietu ministrijas darbinieks aizgāja, visiem bija gardi smiekli. Lai nu ko, bet smieties tajos laikos vēl drīkstēja…

No bērnības dienu atmiņām Edi iztraucēja divu gulbju lidojums zemu pāri Kupšu ēkām uz jūras pusi. Spēcīgo spārnu vēzienu gandrīz vai melodiskās šalkas Edim lika bridi nolūkoties aizlidojošajā pārī. "Laikam palieku vecs un sentimentāls," vīrietis secināja. "Gan jau atlidos atkal atpakaļ…"

Mastā nule uzvilktais karogs vējā atraisījās un lepni noplandīja. Gandarīts par paveikto, vīrietis vēl kādu brīdi uzkavējās pagalmā. Viņu bija pārņēmusi savu māju sajūta. Vai tā radās no kafijas smaržas, kas plūda no virtuves puses? Viņš vēl pameta skatu uz tukšo suņubūdu un nokremšļojies iegāja mājā, lai paaicinātu Ķērstu. Taču viņa jau nāca pretī.

-    Gribu redzēt, kā izskatās, jaunā sieviete sacīja. Ko tu tur tik ilgi darīji?

-       Pakavējos pagātnē, mana skvo. Četrdesmit piecu gadu vecumā cilvēkam atmiņu kontā šis tas ir iekrājies.

-    Piemēram, vecas brūtes, Ķērsta viņu ķircināja.

Abi izgāja uz lievenēm. Spilgts un izaicinošs, karogs

plīvoja pret debesīm. Bridi viņi klusēdami skatījās uz to, un tad Ķērsta sacīja: Paldies, Edi!

-    Ko tad es? vīrietis, uzlicis roku Ķērstas plecam, jautāja. Es jau uz barikādēm nestāvēju. Pusi janvāra nosēdēju sutkās. Stacijas krogā nejauši izgāzu stikla durvis.

-    Dzērājs, Ķērsta pārmetoši teica, iegāzdama Edim ar plaukstu pa dibenu. Tev laikam nekas nav svēts!

-    Šis tas ir, vīrietis ļoti nopietni atzinās. Piemēram, kārtīgas brokastis.

Virtuvē Ķērsta no skapīša atvilktnes izņēma glīti iesaiņotu kārbu.

-    Apsveicu tevi dzimšanas dienā, neciešamais vīrieti, viņa sacīja, noskūpstīdama Edi. Skaties, nenozaudē!

Dāvana bija mobilais telefons.

-     Tas nav par piecīti akcijā pirktais kā katram skolas puišelim, Ķērsta piebilda.

-     Man nav, ko teikt, Edis aizkustināts nomurmināja. Kam tad es zvanīšu?

-     Man, jaunā sieviete teica, kad atkal pazudīsi uz visu dienu līdz pusnaktij.

-    Paldies, tas vairs neatkārtosies, vīrietis bilda, nav vairs tie gadi. Četrdesmit pieci tas jau skan solīdi.

-    Un tagad dzimšanas dienas brokastis, Ķērsta turpināja, olu kultenis un kafija.

-    Ko es bez tevis iesāktu ? Edis skaļi prātoja, apsēzdamies pie galda.

-      Varbūt vēl tagad ķirinātos skursteņgalā, Ķērsta viņu vilka uz zoba. Labi, ka tāda Haubice tuvumā gadījās. Edis izlikās, ka nav dzirdējis šo frāzi. Viņš iedzēra kārtīgu kafijas malku un teica: Paklau, mučača, mana dārgā paņenka, lībling, es beidzot gribētu ņemt to tavu "lielo zvēru" aiz ragiem. Tev vairāk piestāvētu šiverēt pa māju.

Ķērsta mirkli raudzījās allaž neskūtajā Eda sejā. Vai viņš runā nopietni?

-     Kā tu domā, vīrietis turpināja, cik ilgi tā var dzīvot bez kārtīgas šances? Nu jau labu laiku es te vaļojos kā sanatorijā.

-     Parunāšu ar Ruti, ja tu nejoko, Ķērsta nez kāpēc nedroši teica. Varēja redzēt, ka viņa mazliet šaubās par Eda vārdu patiesīgumu.

-     Rīt gan es nevarēšu sākt, viņš sacīja. Rīt man tā tiesa.

-      Nebūs vajadzības, Ķērsta piekrita. Rīt man ar traktoru jābūt uz tehnisko apskati. Un pašai uz konsultāciju. Rādās, ka tu, kabaljēro, būsi tētis…

-    Nevar būt, pārsteigts iesaucās Edis.

-     Nu, dārgais, es tomēr neesmu Jaunava Marija, kas kļuva grūta no Svētā Gara! smaidīdama sacīja Ķērsta.

-      Vot, tā man ir īsta dzimšanas dienas dāvana! nopriecājās Edis.

Aiz durvīm atskanēja klauvējieni.

-     Kas tur traucē ģimenes mieru? jautāja Edis. Kas laužas svētku rītā pie godīgiem cilvēkiem?

-    Ej, lūdzu, paskaties, Ķērsta ierosināja. Varbūt vēl kāds grib sveikt jubilāru.

-      Nevienu neesmu ielūdzis, vīrietis nomurmināja. Šī taču nav mana māja.

Brīdi Ķērsta verandā dzirdēja vīriešu balsis. Viena no tām bija jauneklīga un par kaut ko taisnojās. Un tad jau abi ienāca virtuvē.

-    Iepazīsties, Ķērstiņ, mans dēls Ariels, teica Edis un neizskatījās sevišķi iepriecināts. Rokās viņš turēja nupat uzdāvināto plastmasas podiņu ar ziedošu mārtiņrozi.

-    La-labdien! puisis sacīja. Es… at-atnācu t-tēvu apapsveikt.

-      Lūdzu, lūdzu, Ķērsta piecēlās un pagāja viņam pretī, pētīdama jauno cilvēku, kura noskūtajā galvā bija vairākas gaišas svītras senu rētu pēdas. Puiša acis, uz mirkli sastapušas Ķērstas skatienu, novērsās. Viņš pats un nobružātā ādas jaka stipri oda pēc cigarešu dūmiem.

-    Jū-ūs laikam būsiet mana jaunā pa-pamāte? bikli paspiedis sievietei roku, puisis secināja.

-    Un kā tu, Ariel, domā? Ķērsta jautāja.

Puisis paraustīja plecus un pārlaida vērīgu skatienu virtuvei.

-    Viņš nedomā, dēla vietā atbildēja Edis. Viņš vispirms dara.

Ķērsta pārmetoši paskatījās Edī, bet Ariels tēva ironisko repliku izlikās nedzirdējis. Jaunekļa sejā nepakustējās ne vaibsts.

-      Lūdzu, sēdies pie galda, iedzersi kafiju, Ķērsta, pārvarējusi vieglu vilšanos, ko bija radījušas tēva un dēla attiecības, aicināja.

Ariels apsēdās. Vai uzvilkt dūmu drīkst?

Brīdi vilcinājusies, Ķērsta teica: Nebūtu vēlams, es nepanesu tabakas dūmus. Puisis atkal paraustīja plecus un ar delnas virspusi noslaucīja degunu.

-     Nu, zoniņ, kur tu tagad strādā? Edis apjautājās.

-    Vai vēl turpat celtniecībā?

-      T-t-tur maz m-m-maksā, Ariels strupi atbildēja.

-     Džīna teica, ka nav vērts…

-    Tas skuķis gan tev ir varens padomdevējs, Eda balsī ieskanējās sašutums.

-     Tu gribi teikt, ka pusotra simta aploksnē ir baigi daudz? Ariels atcirta.

Ķērsta lūdzoši paskatījās Edī sak, neesi tik bargs un jautāja: Tev lielāku krūzi vai parastu? Un cik karotītes kafijas?

-     Če-četras, Ariels noņurdēja. No švakas kafijas nav jēgas.

-     Gribi teikt, ka pašlaik esi bezdarbnieks? Edis nerimās.

-     M-man t-tagad spīd viens reāls džobs, puisis turpināja.

-    Nu, un kas tas būtu? Edis it kā mazliet atmaiga.

-     P-pagaidām molčoks, Ariels norūca un, paskatījies Ķērstā, sacīja: Paldies, šitā ož pēc reālas kafijas.

-      Lūdzu, Ķērsta klusi atteica, nolika karstā ūdens trauku atpakaļ uz plīts un atvēra ledusskapi. Varu piedāvāt cīsiņus.

-    Saiģot, Ariels atplauka.

-     Nu, skaties, dēls, Edis runāja, laiks palikt prātīgākam.

-    Skaties pats uz sevi, Ariels it kā pie sevis nočukstēja.

…Notiesājis krietnu porciju Ķērstas cienasta un izdzēris vēl otru krūzi stipras kafijas, Ariels piecēlās. P-paldies, pamāt, e-es nu iešu, ci-citādi nokavēšu bušu. Džina ar gaida mājās… Čau!

-    Lūdzu! Kur tad nu tik ātri? jautāja Ķērsta.

Ariels neuzkrītoši deva zīmi tēvam, lai iznāk pavadīt.

-      Visu labu, sieviete atteica, cīnoties ar divējādām jūtām nepatiku un žēlumu reizē.

-    Tu varēji iedot tikai piečuku? Ariels jautāja, kad abi bija izgājuši pagalmā. Tādu sīceni?

-     Vairāk, dēls, man nav, teica Edis, un Ķērstai jau es neprasīšu.

-    Pats gan esi super iekārtojies, Ariels nīgri secināja.

-      Nerunā muļķības, Eda balsī ieskanējās skumjas, skrien nu, citādi nokavēsi. Viņa roka nogūla uz puiša pleca kā noglāstot.

-    Čau! Priecīgu dzimeni!

Vīrietis noskatījās aizejošā dēla slaidajā augumā un nopūtās.

Kad Edis atgriezās virtuvē, Ķērsta sacīja: Viņš tev tāds paklīdis izskatās.

Vīrietis greizi pasmaidīja, kā vainīgs juzdamies. No sešpadsmit gadu vecuma dzīvo pilsētā uz savu roku. Visādus darbus izmēģinājies…

* * *

Ķērsta sēdēja lielajā, silti sakurinātajā istabā iepretim televizoram un adīja Edim Ziemassvētku dāvanai svīteri. Tumsā aiz loga auroja vējš, un rūtīs sitās retas lietus lāses. Pēc ilgiem laikiem rādīja labu filmu, bet noskaņu bojāja biežie reklāmas klipi. Vietā, kur galvenie varoņi nejēdzīga pārpratuma dēļ grasījās šķirties un Ķērstai jau acis kļuva mitras, uz ekrāna parādījās cilvēka zarnu trakta vienkāršots zīmējums un kāda vīrišķīga balss viņai uzdeva jautājumu: "Jums vēderā sakrājušās gāzes? Lietojiet Espumizan!"

Garastāvokli bojāja arī neziņa par Edi. Viņa mobilais telefons, lai ari cik bieži Ķērsta zvanītu, vienmēr možā sievietes balsī apgalvoja vienu un to pašu: "Telefons izslēgts vai arī atrodas ārpus uztveršanas zonas…"

"Vieni kreņķi ar to Edi," Ķērsta raizējās. "Kā aizbrauc uz pilsētu, tā pazūd! Vai tiešām laulības šķiršanas prāvas velkas tik ilgi?"

To viņa nezināja, jo vēl nekad nebija šķīrusies, bet saprāts teica, ka neviena šķiršanās prāva nespētu Temīdas bruņiniekus aizkavēt tiesas namā līdz vēlai stundai.

Varbūt Edis ir piekritis samierināšanai? Viņa bija dzirdējusi, ka tādi gadījumi mēdz būt. Kaut kur sirds stūrītī modās vilšanās smeldze. Vai atkal viņa paliks viena? Kā toreiz, kad Ķērstai nesaskanēja ar Ķīburu Osvaldu, kā toreiz, kad precētais vīrs Rozgu Ēvalds teica: "Tu, Ķērstiņ, esi kā uguns un nakts. Bet no sievas es nešķiršos…"

Uz adīkļa nokrita vientuļa asara. Kas gan ir tās nesaskaņas, ko pārdzīvo varoņi uz ekrāna? Viņiem tikai labi apmaksāta spēle. Bet te, šajā rudens stundā viss ir pa īstam varbūt teju teju tiks sarauts viņas nesen no jauna vērptais dzīves pavediens. Velti ekrāns piedāvāja "Karūnas" šokolādi ar kaislību garšu, šībrīža vientulības garša bija daudz spēcīgāka. Emociju uzplūdā Ķērsta izslēdza televizoru un nometa adīkli. Sparīgiem soļiem izgājusi verandā, viņa izlēmīgi divreiz apgrieza ārdurvju atslēgu, lai nedomā, ka kāds to blandoņu te gaida! Es nevienu ar varu te nevilku! Lai iet, kur acis rāda!

Viņai mazliet tā kā iesāpējās sirds par tiem pāris simtiem latu, ko savā naivumā bija devusi Edim jēdzīgu drēbju nopirkšanai, bet tad, rūgti pasmaidījusi, viņa nodomāja: "Nauda nāk, un nauda iet…"

Atgriezusies istabā, Ķērsta sevi nopētīja spogulī. Nebija kur piesieties. Vēl pagaidām nebija, bet cik ilgi? Tiešām, vīrieši brīžiem ir gatavie ķēmi. Bet varbūt ir noticis nelabojamais Edis cietis nelaimes gadījumā vai piekauts… Avīzes gandrīz katru dienu raksta par bandītiem. Jāzvana uz slimnīcu. Bet, tikko viņa atkal paņēma telefona klausuli, uzstājīgi klauvējieni logā lika satrūkties. Un arī sirds no prieka gandrīz vai pārmeta kūleni, jo aiz verandas ārdurvīm skanēja Eda samtainā balss:

…Kā lai šonakt vienaldzīgi klusē,

Kā lai tādā brīdī projām iet, Kad visapkārt Vecpiebalgas pusē Atkal baltas ūdensrozes zied…

Vai Ķērsta tādā brīdī spēja rāties? Viņš bija paguvis uz pēdējo autobusu un briesmīgi piemeties, šķiet, arī nav. Bet viss pārējais ir tīrie sīkumi…

Tikko noskrapstēja atslēga, Edis metās Ķērstai ap kaklu. Ak tu mana mīļā Haubicīt, mana ugunīgā meitene! viņš neviltotā jūtu uzplūdā sauca. Es tagad esmu oficiāli brīvs pilsonis, sitizen, graždaņin, pilietis, der Birger! Vai tu saproti, ko man un mūsu bēbim tas nozīmē? Buču gribu vairāk kā ēst!

-    Tu od pēc šņabja un tabakas, Ķērsta bilda, izlikdamās dusmīga. Vēl vēlāk nevarēji pārkulties?

-   Vēl vēlāk negāja neviens autobuss, Ķērstiņ, Edis, viņu kaislīgi skūpstot, pastarpēm runāja. Izlaidušies, ka bail!

-      Bet es te ārdos ārā, Ķērsta turpināja, pamazām nomierinādamās, kāpēc izslēdzi savu mobilo?

-    Ko? Ak to? Vēl neesmu pieradis pie tavas dāvanas. Kā tiesas zālē izslēdzu, tā pavisam aizmirsu… Ķērstiņ, mans vulkāniņ, ugunīgā sieviete, vai nāksi par sievu pie juridiski brīva vīrieša bez kaitīgiem ieradumiem? Edis skaļi runāja. Es bez tevis būšu pagalam, palicis viens šajā pasaulē, šajā valstī, šajā rajonā, šajā pagastā, šajā Bārtas krastā. Turklāt tagad esmu morāli atbildīgs par tevi…

-      Rimsties, muldoņa, Ķērsta iesmējusies viņu pārtrauca. Tev kaitīgo ieradumu ir vairāk nekā sunim blusu. Tev morāli jāatbild uz vienu jautājumu: cikos beidzās tiesas sēde?

Edis, joprojām apskāvis Ķēstas plecus, skaļi brīnījās: Kāda nozīme pulksteņiem, gadalaikiem, rudeņiem, pavasariem, kad izšķiras mans liktenis. Bet, ja tevi tas interesē, varu atzīties kā pāvesta priekšā: no tiesas gāju pa ielu gandrīz vai dziedādams un satiku veco zaldātu Raimi, ar kuru kopā lauzām krievu armijā. Kā lai šitādu incidentu neatzīmē? Bet mums abiem nebija daudz laika, un mēs nozvērējāmies katrā kafejnicā pa ceļam uz autobusu staciju iedzert tikai piecdesmit gramus. Taču šitās kafejnīcas tagad saradušās tik daudz, ka mati stāvus ceļas.

-    Ak tā, Ķērsta secināja, bet apģērbu veikali gan tev negadījās pa ceļam, vai ne.

Edis kaut ko neskaidri nomurmināja un tad atkal vērsās pie Ķērstas: Bet kāpēc tu man neatbildēji uz jautājumu: kā tu uztver juridiski brīvu vīrieti?

-    Nopietnas lietas tā nekārto, Ķērsta aizrādīja, tev tādi tempi kā ugunsdzēsējam. Turklāt nevaru saprast, kad esi nopietns, kad āksties. Negribu, ka mani bildina dzērumā. Parunāsim rit. Neesmu jau nekāda… palaistuve.

-     Donnervetter, bože carja hraņi! Edis pārsteigumā iesaucās. Es nekad… piedod. Ko tu runā? Kāda palaistuve? Mana sirds brieda kā mīkla abrā jau krietnu laiciņu. Un šovakar… tā paši no sevis tie vārdi nāca ārā!

Ķērsta vērīgi lūkojās vīrietī. Te nu viņš atkal stāvēja savā vienīgajā, saburzītajā uzvalkā. Līgavainis… Vismaz kādu puķi būtu tagad uzdāvinājis.

-    Vai tev negribas man pastāstīt, kāpēc sev nenopirki kādu normālu drēbes gabalu, viņa vēlējās zināt. Varbūt ar simts latiem bija par maz? Sievietes balsī ieskanējās ironija.

Eda sejā parādījās mocekļa izteiksme. Esmu vainīgs, atzīstos, žēlastību nelūdzos. Simtprocentīgi. Jo manai žaketei caura iekškabata. Meklēju aiz oderes nekā, ne čiku, ne grabu. Beigās jau tas mans korišs Raimis dabūja maksāt… Lūdzu, piedod.

Ķērstai atlika vien rokas noplātīt. Kas gan ar tādu lielu bērnu vairs ko runāt?

-    Rīt pat vedīšu tevi aiz rokas uz veikalu, Ķērsta, dusmas norijusi, teica. Kāds tu izskaties? Šitajos pamparos tu brien upē, ej uz tiesu, mani bildini… Vai tev vienalga, ko par tevi domā? Un kas notika tiesā? Bijušā paturēja dzīvokli un visu pārējo?

-      Man nekā no turienes nevajag. Nauda… drēbes… Tas viss ir kaķim zem astes, ja padomā, ka mūsu planētai draud ekoloģiskā katastrofa… Un leduslāči izmirs, un Kordiljeru kalnos kondori vairs neligzdos… Edis izskatījās tik nelaimīgs, ka Ķērstai gluži neviļus bija jāpasmaida.

-    Tu esi mana katastrofa, viņa teica, stumdama grīļīgo vīrieti virtuvē.

-    Vai tas nozīmē jāvārdu? Edis prieka pilnā balsī jautāja.

* * *

Kad pusdienlaikā Ķērsta ar Edi ienāca kantorītī fermas piebūvē, Rogu Rute pacēla galvu no dokumentu žūkšņa un jautāja: Ar ko iepriecināsiet?

-     Labdien, priekšnieci Edis grib man ņemt nost traktoru un strādāt manā vietā, Ķērsta nobēra vienā elpas vilcienā.

-      Bonžūr, madam! Edis, galanti palocījies, sveicināja.

Rute mirkli apsvēra, kā atbildēt Eda teiktajam, tad sacīja: Čaviņ, čaviņ! Redzu, ka esi nonācis īstajās rokās. Jau sen tā vajadzēja.

Ķērsta un Edis par šiem vārdiem nebija necik pārsteigti. Ne velti paruna vēstīja ja nezini, kas tavās mājās notiek, pajautā kaimiņam. Droši vien puspagasts jau zināja, ka tie abi dala ne tikai pajumti, bet ari gultu.

-      Traktorista un mašīnas vadītāja tiesības viņam ir, braukt māk, Ķērsta piebilda.

Pusmūža sievietei Rogu Rutei pasmaidot vaigos iegūla bedrītes.

-    Un viņš pats to izdomāja, vai kā? viņa apjautājās.

-    Pats, pats, Edis beidzot tika pie vārda. Simtpiecdesmitnieks nav šujmašīna. Tam vajadzīga vīrieša roka.

-    Vai skurstenī vairs nekāpsi? Rute puspajokam, pusnopietni jautāja. Man toreiz palika stīvi kauli, redzot, kā tu toreiz tur augšā ķirinājies.

-    Visādi var gadīties, Edis atbildēja tādā pašā tonī.

Rute brīdi klusēja. Tad nolika rakstāmo sāņus un, nez

kāpēc viegli uzsitusi ar delnu galda virsmai, sacīja: Fermā vienmēr jābūt sešos no rīta. Kā darbdienā, tā svētdienā un visos svētkos. Līdz pusdienlaikam nosēdbedrēm jābūt atkal sausām, vienalga, vai laukā divdesmit piecu grādu sals vai vējš un putenis gāž no kājām nost. Un par šņabīti aizmirsti. Fermas īpašniece vēlreiz pārbaudoši nopētīja Eda stāvu nonēsātajā uzvalkā.

-     Man tas jāzina skaidri un gaiši, viņa piebilda, ja maksāju labu algu, tad gribu kārtīgu darbu.

-     Būs, šef, nopietni apsolīja Edis. Viss būs, kā jau kapitālismā pienākas.

Rogu Rute, neko neatbildējusi, pētīja kalendāru.

-      Tā, viņa sprieda, sāksi ar pirmo decembri. Ja nepārdomāsi.

-    Okei, šefin, pirmininka, načaļņik, Eda balsī skanēja entuziasms, se la vī. Uz redzēšanos…

Fermeriene galvu vien nogrozīja un jautājoši paskatījās Ķērstā.

"Tāds nu viņš ir, un es tur neko nevaru līdzēt," pauda Ķērstas vasarraibumainā seja.

-    Redzu, ka audience beigusies, Edis piebilda. Ejam, mana princese.

-     Čau, Rutiņ, teica Ķērsta.

Ārpusē abus gaidīja rāmi dudinošais "lielais zvērs".

-    Atkabini cisternu, jaunā sieviete teica Edim, aizlaidīsim uz centru.

-    Ko mēs tur darīsim? Edis interesējās. Man mājās palika pusizrakta tranšeja. Un virtuvē šodien gribēju pielikt jauno izlietni. Vai centra moteli uzcienāsi mani ar kafiju?

-     To tev, lielais palaidni, gribētos gan, sacīja Ķērsta, bet kafiju tu dabūsi mājās. Un, ja pieliksi izlietni, ari buču.

Vīrietis traktora kabīnē pieliecās un, apskāvis Ķērstu, jautāja: Vai bučai sekos arī turpinājums?

-    Varbūt, viņa smaidot atbildēja.

-     Čest pracu, immer bereit, slava darbam! Edis iesaucās. Mana ugunīgā skvo, palaid šito zēnu pie ruļļiem! Jāskatās, kādus niķus tu dampim esi iedzinusi.

-    Ja tu būtu tik paklausīgs kā viņš, tad būtu pavisam labi, atbildēja Ķērsta.

Viņi apmainījās vietām, un lielais T-150 rēcot rāvās uz priekšu. Vecais fermas sargs Jēpis, kas pēc naktsmaiņas vēl nebija aizgājis mājās, noskatoties traktora pārlieku straujajā startā, nodomāja: "Tā Ķērsta galīgi dulla palikusi! Edis šai riktīgi galvu sagrozījis…"

Pagasta centra vecais parks tinās lapkriša dūmos skolnieki bija iznākuši talkā un dedzināja kaudzēs sagrābtās lapas. Ķērsta atcerējās, kā vēl pirms dažām nedēļām parka simtgadīgo liepu lapotne bija lepni laistījusies rudens zeltainajās krāsās. Rūgteno dūmu smarža ieplūda ari traktora kabīnē un atsauca atmiņā skolas gadus.

"Cik dzīves cilvēks savā dzīvē neizdzīvo, kamēr dzīvs," Ķērsta vieglā rezignācijā nodomāja. "Tagad sākas kārtējā ar Edi…"

-     Kur braukt? viņu no pārdomām izrāva Eda skaļais jautājums. Uz ceļmalas bodi vai tālāk?

-    Tālāk! sieviete atsauca. Apstājies tur, pie tās šiltes!

Pēc brīža traktors strauji nobremzēja pie mazā apģērbu veikaliņa jaunās pagasta ambulances vienā spārnā.

Pārdevēja, ieraudzījusi ienākam Edi, priecīgi iesaucās:

-    Beidzot tevi dabū redzēt!

Kad aiz Eda parādījās arī Ķērsta, kura bija aizkavējusies, rūpīgi slaukot kājas, veikalniece kļuva lietišķa.

-    Ā, ā, tu, Ķērstiņ, es tev pataupīju gumijas zābakus ar silto iekšiņu, kā prasīji. Akurāt tavs izmērs.

-      Sveika, Rasma, mīļš paldies, Ķērsta runāja. Un tagad zābaki būs vajadzīgi arī šim kungam. Viņa ar galvu pamāja uz Eda pusi, kurš patlaban taustīja ādas imitācijas jakas piedurkni.

-    Ko vajag, to vajag, vīrietis atsaucās. Ar balles kurpēm Rutes fermā nav ko darīt.

-     Jūs abi kopā? secināja Rasma. Es tā kā dzirdēju… tad jau labi. Sestdien atnāciet uz baļļuku, sēdēsiet pie mūsu galdiņa, mēs ar Osvaldu būsim.

-    Tad jau manīs, Ķērsta visai rezervēti atteica un pievērsās Edim: Tev tā jaka ir mērā? Vai otra, kas karājas blakus, nav labāka?

-     Šitās piecas tikai vakar atveda, skaidroja Rasma.

-    Rudenim jau labas.

-    Ņemšanas vaina, Edis nosprieda, vilkdams no kabatas naudu, ko Ķērsta pa ceļam bija iedevusi. Tad vēl to džemperi un džinsu bikses.

"Džemperi nevajag, es tev adu," Ķērsta nodomāja, taču neko neteica.

-    Kur tu tik naudīgs? Rasma brīnījās. Atkal vinnēji "Prāta bankā"?

-    Katru gadu jau nevar viņus putināt, Edis visai vienaldzīgi atteica. Vai tiem džinsiem ir XXL izmērs?

Ķērsta iepleta acis. Kā viņa par Eda piedalīšanos televīzijas spēlē līdz šim neko nebija dzirdējusi? Ko tik visu viņš nedabū gatavu! Bet tad viņa atcerējās vecumveco patiesību, ka ātri izplatās tikai sliktās ziņas, un vairs nebrīnījās.

-     Nu tad lai labi valkājas, kad Edis bija samaksājis par pirkumu, Rasma viņam novēlēja. Ķērstiņ, vai savus zābakus tu nesīsi pati?

-    Ir lietas, ko vīriešiem nevar uzticēt, uzrunātā smaidot atbildēja. Viņam jau tāpat ir ko stiept.

Abi atvadījušies izgāja, un, tikusi pāri slieksnim, Ķērsta sacīja: Edi, "Prāta banka" taču nav bērnu spēlīte.

-     Pagadījās viegli jautājumi, Edis atteica, apstādamies pie lielā riteņnieka. Kurš tad, piemēram, nezina, kādā valodā runā Lieldienu salās?

-    Es, piemēram, nezinu, Ķērsta atzinās.

-      Es jau aizvilku tikai līdz fināla astotajam jautājumam, Edis turpināja, bet visu naudiņu tā arī notrallināju…

* * *

-     Tu nevari iet uz pagasta balli kā pagadās, Rogu Rute teica Ķērstai, kad tā bija parakstījusies algas sarakstā. Tagad esi pavisam citā statusā, tā teikt. Naudiņas tev pietiek, šomēnes esi nopelnījusi gandrīz trīs simtus. Davai, aizbrauksim uz Liepāju pie manas šuvējas! Atzīsties: kad tev pēdējo reizi bija jauna kleita?

-    Mammas bērēs, jaunā sieviete domīgi sacīja. Vajadzēja melnu, taču mājās neko piemērotu neatradu…

-    Ak šausmas, Rute iesaucās, pirms diviem gadiem! Laižam tik prom. Tavs augums ir katras šuvējas sapnis. Jebkura drēbe gulēs kā uzlieta!

-     Paldies par komplimentu, Ķērsta bilda. Bet Edim pusdienas? Teicu, ka vienos būšu mājās.

-    Pagaidīs tavs Edis, stiprāk mīlēs, Rute mātišķā tonī turpināja. Kad es biju tavos gados, ne vienu reizi vien liku Rūdiņam sevi gaidīt. Ej, nomazgājies tepat dušā, pārģērbies, un šaujam prom.

Ķērsta neatbildēja. Edis uz pusdienlaiku pabeigs rakt pussimt metru garo tranšeju, lai plašās virtuves stūri ierīkotu vannasistabu un pie plīts izlietni. Caurules jau viņdien pārveda. Būs izsalcis kā pilsētas bomzis…

-     Nu, domā ātrāk, Rute steidzināja. Kā teica senie latvieši: laiks ir nauda, un naudas nav.

-    Es viņam piezvanīšu, teica Ķērsta. Nevar cilvēku atstāt galīgā neziņā.

-     Va ta šim ir mobilais? Rute brīnījās. Cik zinu, atnāca pie tevis pliks un nabags.

Ķērstai ne sevišķi patika šis diezgan netaktiskais secinājums.

-    Tagad jau tāds ir katram puišelim, viņa atteica un ieklausījās: aiz sienas pieauga spēkā spalga kviekšana.

-      Pusdienlaika barošanas reize, paskaidroja Rute, kaut gan Ķērsta to saprata pati. Katrs laužas pie siles, kā māk. Akurāt kā valstsvīri pie varas.

-     Cilvēku tikumi vislabāk parādās cūku fermā, iesmējusies teica Ķērsta un izņēma no kombinezona kabatas spožu mobilā telefona aparātiņu.

-    Tikai cūkas ir atklātākas, atzina Rogu Rute. Ļautiņi jau maskējas, kā māk. Kaut gan paši nojauš, ka ar laiku viņu izdarības nāks gaismā.

Rogu Rute sakravāja uz galda esošos dokumentus kaudzītēs un ielika tās atvilktnē.

-Jā, dārling, zemes racējs klausās, mazais telefoniņš runāja Eda balsī. Tu jau brauc mājās?

-    Vēl ne, mēs ar Ruti aizbrauksim uz Liepāju, Ķērsta taisnojās. Man šis tas jānopērk. Mēs taču iesim uz pagasta groziņu vakaru?

-     Protams, vīrietis atsaucās. Sen neesmu kārtīgi iekampis!

-     Kāpēc tu tā runā? apvainojās Ķērsta.

-     Labi, labi, viņa saņēma atbildi. Es jau tikai pajokoju. Brauc, pie reizes nopirksi man darba cimdus. Manējiem jau īkšķi lien laukā. Jā, un "Momenta" līmi, viens gumijas zābaks laiž slapjumu cauri.

-    Pagasta veikalā neklausīji, kad gribēju nopirkt jaunus, Ķērsta pārmetoši teica. Varbūt šodien met mieru?

-     Esmu tīrīgs cilvēks, Edis atsmēja. Slapjums man patīk.

-    Kad tu vienreiz būsi nopietns? viņa jautāja. Atā, gaidi mani mājās. Ja labi uzvedīsies, atvedīšu ledenī-

tes…

Rute pasmaidījusi sacīja: Tu jau pati neesi labāka.

Kad nomazgājusies un pārģērbusies Ķērsta izgāja pagalmā, Rogu Rute jau stāvēja pie jaunās, tumšzilās franču mašīnas un runājās ar savu vīru.

-    Brauc prātīgi, teica lielais, lācīgais vīrietis rūsas un eļļas plankumiem notraipītās darba drēbēs viņš bija fermas metinātājs, tagad dullo uz ceļiem netrūkst.

Ieraudzījis Ķērstu, viņš turpināja: Tu, Ķērstiņ, neļauj viņai zīmēties. Par auto vēl četri gadi jāmaksā…

Kad automašīna no fermas ceļa tika uz šosejas, Rute laimīgas īpašnieces balsī runāja: Ar iepriekšējo braucamo nevar pat salīdzināt. Tam eļļu vajadzēja papildināt ik pēc nedēļas, bet benzīnu šis rija ar rīšanu. Divdesmit pieci gadi katru dienu pa mūsu ceļiem… Viens labums tomēr bija, Rute atzina, pilsētā to varēja atstāt, pat durvis neaizslēdzot. Veco žigulīti neiekāroja neviens.

-    Bet kā tad ar tehnisko apskati? apjautājās Ķērsta.

-     Grūti gāja, Rute atcerējās. Pirms braukšanas uz turieni Rūdiņš skrēja uz servisu, lai vecenīti uzprišinātu un apskates vīriem nebūtu, kur piekasīties. Par jaunu nebija ko sapņot. Visu laiku sitāmies ar to fermu kā pliki pa nātrēm, viņa turpināja. Pati zini, kā mums te gāja.

Cūkgaļa Latvijas tirgū nāca iekšā kalniem, bet mums visādas instrukcijas vajadzēja ievērot, atskaites gandrīz vai ik nedēļu piestādīt, nodokļus rēķināt… Runātāja apklusa, eleganti apdzina divas vieglās automašīnas un pēc brīža turpināja: Tagad tā bilde atkal sāk rādīties uz bēdīgo pusi iepirkuma cenas taisās nokrist līdz puslatam par kilogramu, valsts pabalsts par katru sivēnmāti mums ir trīsreiz mazāks nekā, piemēram, Vācijā. Bet lopbarības cenas kāpj uz augšu kā pa trepēm. Viņdien "Saldus labībai" nācās pārskaitīt visu brīvo naudiņu. Rūdiņš bija ieplānojis tādus mazus celtniecības darbiņus, viņš aizbrauc uz būvmateriālu veikalu, šis saka: mati ceļas stāvus viss tik dārgs. Varbūt nevajadzēja ņemt to jauno auto uz līzingu? Cilvēkiem algas es taču nevaru samazināt…

Rute palūkojās atpakaļskata spogulītī, atglauda iesirmo matu šķipsnu un turpināja: Zemnieku spiež no visām pusēm piena kombinātu, gaļas kombinātu likvidēja, cukurfabrikas likvidēja. Ko lai zemnieks audzē un ražo? Runā, ka drīz ķeršoties pie cūkkopības likvidēšanas.

-    Skaidra lieta, Ķērsta piekrita. Eiropai nav vajadzīgi konkurenti, bet noieta tirgus. Eiropa saka "hop" vienreiz, bet mūsējie ierēdnīši aiz centības palecas divreiz.

Brīdi mašīnas salonā skanēja tikai klusa radio mūzika. "Melanholiskais valsis".

-    Mēs te runājamies kā tādi nopietni veči, Rute ieteicās. Mašīnas, apskates, fabrikas, problēmas… Paklau, Ķērstiņ, varbūt pie reizes aizskriesim ari uz frizētavu? Nekas tavam Edim nenotiks. Kā jums tur abiem tā pavisam nopietni?

-    Edim viņdien bija laulības šķiršana ar bijušo, Ķērsta sacīja, tagad brīvs cilvēks.

-     Nu, tad tik ņem ciet, Rute ieteica. Rādās, ka tie viņa dullumi pārgājuši. Kaut gan ko ar tiem vīrišķiem var zināt? Rau, manējais, Rūdiņš, nu jau sirmi mati, bet šis pagājušos Jāņos uz Ķeistu Kārlēna žiguļa jumta bagāžnieka rīta pusē pēc dzeramā brauca. Kad policists apturēja un atrāva durvis, Kārlēns piedzēries izvēlās no kabīnes kā kartupeļu maiss… Vīrišķis savā būtībā ir un paliek liels bērns, un tur neko nevar darīt.

-    Bez viņiem tomēr ir grūti, Ķērsta atzina.

-     Tāpat kā bez mašīnas, iesmējās Rute un piebilda:

-    Jauns auto ir tikpat kā jauns vīrs. Un bedrītes viņas

vaigos neizlīdzinājās labu brīdi.

* * *

Rīta pusē Ķērsta uztrūkās no slikta sapņa viņa bija uzrāpusies augstu ķirsī, tik augstu, ka varēja redzēt pāri mājas jumtam, un pilnām mutēm ēda tumši sarkanās ogas, visu laiku baiļodamās, ka tūlīt, tūlīt nokritīs. Zars, kurā viņa ar vienu roku bija ieķērusies, bīstami liecās aizvien zemāk, bet otrā rokā no sažņaugtajām ķiršogām starp pirkstiem tecēja asiņaini sarkana sula. Uztrūkusies Ķērsta sataustīja Eda silto plecu, cieši to apskāva un dziļi ievilka elpu cik labi, ka tas bija tikai sapnis.

-     Kas… kas noticis, Edis miegainā balsī apjautājās.

-    Vai jāceļas?

-    Nē, Ķērsta čukstēja, es tāpat vien…

-    Mmmm… viņš noņurdēja, paslēpa seju Ķērstas kuplajā matu vālā, kas bija izrisis uz spilvena, un vieglītēm iekrācās.

Aiz logiem vēl valdīja piķa melna tumsa. Pussnaudā, pusnomodā gulēdama, viņa nevarēja atbrīvoties no sapņa izraisītās tumšās priekšnojautas. Kad beidzot Ķērsta iegrima trauslā miegā, uzstājīgs modinātāja zvans vēstīja jaunas dienas sākumu.

Pie brokastgalda viņa izturējās kā mēnešsērdzīga kafijas krūzē iebēra piecas karotītes cukura, bet auzu pārslu biezputrai, ko bija izvārījis Edis, piena vietā gandrīz pielēja kefīru.

-     Mana skvo, kas noticis? Edis bažīgi jautāja. Tu netiec vaļā no tā muļķīgā sapņa? Atbildi nesagaidījis, viņš turpināja: Nekreņķējies par niekiem. Ogas nieks vien ir. Es sapnī pat šņabi esmu dzēris un pamodies no tā, ka nebija, ko uzkost…

-    Tev viegli jokot, Ķērsta bilda, celdamās no galda.

-     Paklau, es šodien izbraukšu tavā vietā, Edis ierosināja. Esi man tās būšanas ierādījusi. Un zinu, kur cisternas jāizgāž uz lielā, pagājušajā nedēļā novāktā cukurbiešu lauka.

-    Tu sāksi no pirmā decembra, kā bija runāts, Ķērsta ģērbdamās teica. Šīs pēdējās dienas nostrādāšu pati.

-      Esi uzmanīga, ārā tāda migla, ka suns savu asti neredz, Edis piekodināja. Bet es šodien iztīrīšu skursteni. Vēja nav nemaz, mani nenopūtīs lejā.

-      Atā, Ķērsta, viņu noskūpstījusi, atvadījās. Turi īkšķi.

-      Visus četrus, viņš apsolīja. Kaut arī man būtu jānoveļas no jumta.

…Izbraukusi uz šosejas, Ķērsta prožektoru gaismā ar grūtībām saskatīja balto līniju uz asfalta, kas atdalīja šosejas joslas. Tālu austrumu pamalē debesīs iezīmējās šaura, dzeltenīga gaismas līnija saullēkta priekšvēstnese.

"Tagad tikai lēni un prātīgi," viņa sevi pamācīja. "Visi riteņbraucējpuikas uz skolu vēl nav aizminušies."

…Trieciens no aizmugures bija tik spēcīgs, ka lielais traktors pat mazliet salēcās un Ķērsta atsitās pret vējstiklu. Dzirksteles vien nošķīda gar acīm.

"Te nu ir mani tumši sarkanie ķirši," kā zibens uzplaiksnījums iešāvās prātā doma, un jaunā sieviete tajā pašā sekundē nobremzēja "lielo zvēru".

"Dievs, stāvi man klāt," Ķērsta lūdza, lēkšus lecot ārā no kabīnes, "lai neviens nebūtu cietis…"

Pusrikšus noskrējusi tos desmit soļus līdz cisternas galam, viņa ieraudzīja briesmīgu ainu: no spoži melnās, miglā norasojušās automašīnas bija palikusi pāri tikai puse. Motors un salona priekšējā daļa bija sapresēta pret septiņas tonnas smagās cisternas labās puses riteni, noslēpjot acīm visu, kas palicis pāri no šofera.

Ķērsta juta vājumu kājās, un viņai aizžņaudzās rīkle. Sievietei šķita, ka tūlīt, tūlīt no visa redzētā saļims.

"Cilvēks… ak šausmas, šausmas…"

Viņa pameta apkārt izmisīgu skatienu, meklēdama pēc palīdzības. Bet velti plati ieplestās acis raudzījās gan uz vienu, gan otru pusi visur pletās tikai blīva, pelēka miglas siena.

"Jāzvana, jāsauc ātrā palīdzība…" Ķērsta izrāva no kombinezona kabatas mobilo telefonu, "bet kāds tur numurs… Labāk policijai, viņi zinās. Laikam 02 vai 112…"

-     Dežurants klausās, atsaucās nakstsmaiņu nostrādājuša cilvēka nogurusi balss.

-     Lūdzu, ātro palīdzību, Ķērsta nostostījās. Katastrofa… Vieglais ietriecies traktora piekabē… Cisternā…

-    Kur jūs atrodaties? policijas dežuranta balsī ieskanējās pavisam citi toņi. Kur?

-    Klaipēdas šoseja, Ķērsta drebošā balsī ziņoja, aiz tilta.

-    Kāda tilta? dežurants gribēja zināt.

-    Bārtas, sieviete izdvesa.

-    Palieciet uz vietas, dežurants pavēlēja, tūlīt izsūtīsim brigādi.

Ķērstai vairs nebija spēka nostāvēt. Atsēdusies grāvmalā, viņa uz plaukstā sasilušā mazā telefoniņa trīsošiem pirkstiem uzspieda Eda numuru.

-    Nu, mana skvo, ko labu teiksi? vīrieša balss izklausījās kā no citas pasaules, kuru vēl savā varā tur rīta miers.

-     Edi… Cilvēki nositušies… Ieskrēja piekabē… Neko vairāk pasacīt viņa nespēja. Pelēkā grāvmala smaržoja pēc mitras zemes un trūdiem. Lielais riteņnieks tukšgaitā dudināja, kā vainīgs juzdamies. Kaut kur atskanēja vārnas pirmais rīta ķērciens.

Ķērsta nezināja, cik ilgs laiks pagājis. Biezajā miglā viņa jutās visu atstāta un bezgala vientuļa. Pēc brīža auss saklausīja veca divriteņa ritmisko čīkstoņu. Tā bija tik pazīstama, ka Ķērstai asaras saskrēja acīs. Tūlīt ari atskanēja Eda balss: Kur tu esi?

Viņa pacēla galvu, te jau viņš stāvēja, tās bija Eda kājas, ko Ķērsta asaru aizmiglotām acīm redzēja, viņa rokas, kas Ķērstu piecēla sēdus.

-     Ieņem šito tabletīti… Validols… Edis runāja, un mierīgi pasēdi. Gan viss noskaidrosies. Dokumenti tev līdzi? Un, atbildi negaidot, vīrietis izvilka no viņas kombinezona kabatas nobružāto maciņu.

-    Edi, neatstāj mani, Ķērsta nez kādēļ lūdza, kaut gan redzēja, ka viņš negrasās to darīt.

-    Nekad mūžā, Edis solīja. Tu man esi parādā dažas bučas vēl no vakardienas! Tās man jādabū.

Ķērsta tomēr nespēja pasmaidīt. Ak, Edis, mīļais muldoņa…

Tālumā sieviete saklausīja trauksmes pilno ātrās palīdzības mašīnas sirēnu un policijas auto īsos, aprautos kaucienus.

"Ko es esmu izdarījusi," viņa, plaukstām acis aizsegusi, tikko dzirdami čukstēja. "Ko es esmu izdarījusi…"

Abas automašīnas, bremzēm švīkstot, apstājās vienlaikus. Mediķi, pieskrējuši pie avārijas vietas, noplātīja rokas: te vairs nekas nebija līdzams. Policisti, secinājuši traģisko faktu, pienāca pie Ķērstas un Eda. Vecākais no viņiem, abus nopētījis, jautāja: Kurš nojums vadīja traktoru? Lūdzu, dokumentus.

-    Es, aizlūzušā balsī atsaucās Edis. Te būs. Un viņš izrāva no bikšu kabatas plāno vadītāja apliecības kartīti.

Ķērsta klusējot purināja galvu.

* * *

Edis atgriezās no pilsētas ap pusdienlaiku. No Ķērstas sūtītās īsziņas uzzinājis, ka viņa atrodas fermā un Edi ļoti gaida, vīrietis taisnā ceļā no autobusa pieturas devās uz turieni. Kantorītī Rogu Rute mierināja Ķērstu: Viss nokārtosies. To jau pat policisti savā starpā sprieda, ka ne jau tu…

-    Es it kā ar prātu saprotu, ka nav mana vaina, Ķērsta viņu pārtrauca. Traktors nesen no tehniskās apskates, gabarītu ugunis dega, braucu pa savu joslu, bet tomēr… Cilvēks bija un viņa vairs nav. Varbūt viņš steidzās pie savas ģimenes. Varbūt viņa māte ir smagi slima. Varbūt sieva mokās dzemdībās…

-      Nezināju, ka esi tik jūtīga, Rute turpināja, sapurinot Ķērstu aiz pleca. Beidz filozofēt. Varbūt, varbūt… Ja tādā miglā cilvēks brauc kā traks, pats vainīgs. Es vēl saprastu, ja viņš nepamanītu kādu riteņbraucēju, kādu gājēju… Bet lielo cisternu! Uguņi augšā, uguņi apakšā… Rimsties, Ķērstiņ. Pati stāstīji, ka policists teica: ātrums, pēc visa spriežot, bijis pāri simtam. Auto saņurcīts kā tukša alus bundža. Aizskrējusi pati redzēju. Vai negribi vēl vienu krūzīti tējas? Vībotņu tēja labi nomierina.

Ķērsta lūkojās pie kantorīša sienas piekārtajā vimpelī, uz kura krievu valodā bija rakstīts: "Sociālistiskās sacensības uzvarētājs", it kā to redzētu pirmo reizi. Kāds jokdaris no fermas strādniekiem pirms vairākiem gadiem karodziņu bija uzdāvinājis Rutei Ziemsvētkos kopā ar eglīti.

-     Nomierina, nomierina… Ķērsta nerimās. Bet ari piekabe ir cietusi. Gabarīta lampa beigta, riteņa riepa pušu. Un nez vai nav jāmaina pusass? Būs jāmeklē kāds aizvietotājs.

-       Dārzniecībā tāda cisterna ir, bet viņiem pašiem vajag, teica Rute. Un neviens taču neskries šurp no pagasta otra gala. Bet esi mierīga, piezvanīšu Osim, viņš atbrauks, un abi ar Edi saskrūvēs, kas skrūvējams, un nomainīs visu, kas maināms. Līdz ritam muciņa jādabū uz strīpas.

Rute iedzēra atdzisušās tējas malku un turpināja: Visvairāk es brīnos par Edi. Kā viņam ienāca prātā uzņemties vainu? Atvaino mani, bet līdz šim viņu pazinu kā pavieglu lielībnieku.

Juzdama lepnumu par Eda rīcību, Ķērsta bažījās: Ja nu viņam iznāk ziepes par melošanu? Braucu taču es. Kad ierunājos, Edis uzbļāva, lai netraucējot izmeklēšanu.

Vērās mazā fermas kantorīša durvis, un pāri slieksnim kāpa Edis.

-     Kas te mani aprunā? viņš jautāja. Ķērsta pielēca kājās: Nu?!

-    Asins analīze, urīna analīze, Edis klāstīja, parakstījos par dzīvesvietas nemainīšanu. "Bet no kurienes tur gadījās tas vecais divritenis?" tas sirmais resnītis policists beigās man noprasīja.

-    Divritenis? Rute jautāja. Vai tad vēl kāds tur bija klāt?

-    Nē taču, Edis skaidroja. Kad Ķērsta piezvanīja, es steidzos pie viņas, minu kā sacīkstēs. Bet resnītim atbildēju, ka riteni vadāju līdzi, lai no darba nav jānāk mājās kājām. Nezinu, vai viņš man tā pa īstam noticēja.

-     Nu redzi! atkal satraucās Ķērsta. Viss atklāsies, un tad…

-     Nekas neatklāsies, Rogu Rute mierināja. Vai tad tu kādam uzskrēji virsū?

-    Varbūt tev taisnība, jaunā sieviete piekrita un, pievērsusies Edim, jautāja: Vai palīdzēsi man izdzert šo krūzi? Es vairs negribu.

Aiz durvīm atskanēja spēcīgi klauvējieni, un kāds tās tik strauji vēra, ka Ķērstai no izbīļa gandrīz vai krūzīte izkrita no rokas, lēja uzšļakstījās Eda biksēm, un viņš sarāvās šķidrums bija karsts.

-     Sveika, saimnieci ienākdams skaļi iesaucās slaids un sprogains vīrietis. "Saldus labība" ir klāt! Cūkiņiem rijamo atvedu!

Visi uzelpoja.

-    Ediņ, es gribu mājās, Ķērsta pēkšņi sacīja. Ejam.

-     Edi, pēc kādas stundas esi atpakaļ, Rute pieceldamās pieteica. Jādabū muciņa uz kājām. Pašam rīt vajadzēs. Sveiks, Raul, priecājos, ka esi atbraucis, viņa turpināja, pievērsdamās ienācējam. Do šu pavadzīmes.

-    Kā kundze vēlas, Edis atteica, ieskatīdamies Ķērstas acīs. Rūpju pilno izteiksmi tajās bija nomainījis lūgums.

-     Ejam, skvo, viņš bilda pavisam citā tonī, apņemdams Ķērstas šmaugo vidukli. Vecais ritenis pagaidām izturēs mūsu ģimenes svaru. Uz redzi, Ruta!

Fermas īpašniece nez kādēļ viņos noskatījās ar tādu kā skaudību un ņēmās šķirstīt atvestās pavadzīmes.

-    Nav vairs, kas sagaida, kad abi uz čīkstošā divriteņa iebrauca Kupšu sētā, Ķērsta žēli ieteicās. Mūsu sunītis arī pagalam…

-    Būs cits, Edis viņu mierināja. Avīzē gandrīz katru dienu piedāvā kucēnus labiem cilvēkiem par velti. Ejam iekšā, esmu izsalcis kā zvērs. Šī diena man sākās bez brokastīm.

-    Nē, Ķērsta iebilda, kad abi bija verandā, man vajadzīgs mirklis mīļuma.

-     Kā tu to domā? viņš jautāja, apzinādamies, cik šis jautājums muļķīgs.

Gultā Ķērsta viegli trīsošiem pirkstiem atpogāja Eda kreklu.

-    Nāc, viņa čukstēja lūstošā balsī, un saulrieta krāsas mati nolija pār Ķērstas kailajiem pleciem un krūtīm kā dzirkstoša straume no pārrauta aizsprosta.

-    Tu esi pilnīgi traka, dulla un nenormāla… Edis kādā atelpas brīdī lūdzoši runāja. Ļauj taču man bišķīt atvilkt elpu, mana kreizī skvo… Man vairs nav divdesmit. Kur tu visu to iemācījies?

-    Uzmini nu, Ķērsta, vēlīgi pasmaidot, atbildēja.

Kad abi sviedros mirdzošie ķermeņi beidzot norima, Ķērsta klusi atzinās: Tu esi pirmais, ar kuru es jūtos tik brīva un nemaz nekautrējos. Un tūlīt turpināja: Ediņ, mīļais, cik labi, ka mēs esam dzīvi… Ak Dievs! Bet tas nelaimīgais…

-     Jā, Edis domīgi teica, dzīvība… nāve. Tās abas brīžiem iet roku rokā.

* * *

-      Vai mums ir jēga stādīt kartupeļus? Edis jautāja, vilkdams kājās jaunos džinsus. Pati sūdzējies, ka pavasarī jāatdod kaimiņiem vai jāved uz tirgu nav kur likt. Cūkas mums nav, ļergu nedzenam. Vai ir vērts pūlēties, zemi mēslojot, aparot, kultivējot, vagojot, noņemot ražu? Darbs un kreņķi vien ir. Rau, šoruden Blieķu Juris piedāvāja pirkt pieci lati par maisu.

-    Tagad, kad būšu brīva no fermas, vedīšu kartupeļus tirgot lielos vairumos, no otras istabas caur atvērtajām durvīm skanēja Ķērstas balss, nekas pāri nepaliks. Aizlaist laukus atmatā ir zemes piesmiešana. Ediņ, nāc, aizvelc, man tas slēdzītis kleitai ir dikti stingrs.

Edis iegāja otrā telpā un pārsteigumā iepleta acis vai tā ir viņa Ķērsta? Jaunais tērps tas bija kaut kas brīnumains. Zilganais audums gaismā lāsmoja un vizēja, kontrastējot ar viņas ugunīgajiem matiem. Šuvēja bija pārspējusi pati sevi. Kāda figūra un krūtis! Viduklis un gurni!

-      Man nav ko teikt… viņš novaidējās, apkaudams Ķērstu, it kā neticētu, ka tiešām tā ir viņa. Tevi jāsūta taisnā ceļā uz "Mis Pasaule" konkursu, nevis kartupeļus tirgot!

-     Edi, Ķērsta nez kādēļ čukstēja, nav taču laika… Mana frizūra… Tu to pagalam izjauksi!

Vīrietis noslīga uz gultas malas un noplātīja rokas.

-     Ja kāds man teiktu, ka šī sieviete strādā uz liela, eļļaina, dubļaina, smirdoša un zvērīga traktora, vadājot apkārt mēslu cisternu, es viņu noturētu par jukušu, Edis runāja.

-     Neviens tev tā neteiks, Ķērsta smaidot atbildēja.

-    Bet vēl pēc pāris, trim mēnešiem es šo kleitu vairs nevarēšu dabūt mugurā. Tad jau būs redzama pavisam cita "Mis Pasaule"…

-     Klausies, ja gribam, lai mūs salaulā baznīcā, jābrauc pieteikties, Edis kļuva lietišķs, ir pēdējais laiks.

-    Tu tā saki? jaunā sieviete jautāja, aplūkodama sevi spogulī no visām pusēm.

-    Šajos dārgajos laikos dabūt tādu sievu par septiņdesmit latiem, vīrieša balsī ieskanējās uzspēlēta neticība,

-     tas taču ir zem tirgus cenas… Es piezvanīju mācītājam un noskaidroju tarifu.

Ķērsta apsviedās un vienā rāvienā nogāza Edi gultā garšļaukus, uzguldamās viņam virsū.

-    Lūdz piedošanu, naudaskārigais vīrieti! viņa sauca. Tu mani vērtē latos kā tādu kartupeļu maišeli?

-    Dievs pasarg, Edis taisnojās. Esmu laikmeta upuris… Šodien visi tikai par naudu runā, par biznesu, par mārketingu… Pat baznīcā bez lata neieiesi.

-     Tu neesi visi, Ķērsta paziņoja, tev jārunā citādi! Tev jārunā, cik tava sieva ir smuka.

-      Ķērstiņ… vīrietis bilda, viņu apskaudams. Vai mums uz to ražas balli obligāti jāiet? Man, piemēram, nav pat normāla krekla…

-    Ir, viņa atbildēja, noskūpstīdama Edi, jau pagājušonedēļ centrā nopirku, tieši tavs izmērs. Un ādas vesti.

-    Tad jau es izskatīšos pēc īsta siržu lauzēja, vīrietis secināja.

-    Pamēģini tik, Ķērsta piedraudēja.

Un pēkšņi, kļuvusi nopietna, ieminējās: Tu domā, varbūt nevajadzētu iet uz groziņu vakaru? Tiešām, tā būtu labāk. Nevaru aizmirst… Acu priekšā rēgojas tā roka, kas karājās no sadauzītās mašīnas loga… pirksti vēl kustējās. Ediņ, paliksim mājās, paklausīsimies mūziku, tu mani nomierināsi. Es taču būtībā esmu vainīga. Neizbrauktu tajā brīdi uz šosejas… Varbūt es esmu slepkava?

Ķērsta saņēma galvu delnās.

-     Mana mīļā skvo, izmet no prāta šīs domas, Edis, maigi apskaujot viņas plecus, teica. Gadiem tu brauc pa šo šoseju, lai tiktu uz polderu laukiem, un tagad sev pārmet? It kā ceļš būtu paredzēts tikai dullajiem. Viņa ātrums bija vainīgs, migla, neuzmanība… pārgalvība.

Ieskanējās Ķērstas mobilā telefona melodija, "Kur tu teci, gailīti manu" pirmie akordi. Jaunā sieviete piesteidzās pie spoguļgaldiņa, pacēla mazo aparātiņu: Klausos…

-     Ķērstiņ, te Rute. Tā mašīna… tas glaunais audi, tas taču vakar nozagts Ķīburu Osim. Viņš aizvedis savu meitu uz agro Rīgas vilcienu, kamēr pavadījis… nācis atpakaļ, auto pie stacijas vairs nav. Kā noskaidrojies, tam cilvēkam, izrādās, nav nekādu dokumentu. Nezin no kurienes uzradies. Tagad poliči mēģina identificēt. Osis manam Rūdiņam to pastāstīja. Nu, kā tu jūties? Tev varbūt vajadzētu izklaidēties, izvēdināt galvu. Jūs taču iesiet uz groziņu vakaru?

-     Nevaru, Ķērsta atbildēja, man ik pa brīdim tas viss kā acu priekšā.

-     Beidz kreņķēties, Rutes balss telefonā deva padomu, zaglis paliek zaglis. Kāpēc viņam vajadzēja ņemt svešu mantu?

Ķērsta klusēja.

-    Tu nevari visus pasaules blēžus pažēlot, Rute turpināja. Klausi mani, neņem galvā. Un pasveicini Edi, varbūt viņš no pārdzīvojumiem sadzēries? Bet rīt šim pirmā darba diena pie manis… Atā!

-       Baigā priekšniece, Edis komentēja, jo dzirdēja sarunu. Dzeršu, kad gribēšu. Pirmā darba diena… ļoti nobaidīja. Esmu uz paģirām skurstenī kāpis… Vai dzirdēji, Ķērstiņ? viņš jautāja. Tas bija automašīnas zaglis, kas uztriecās tev virsū!

-    Cilvēks vien ir, kaut ar zaglis, jaunā sieviete iebilda. Es patiešām šovakar nekur neiešu.

-    Nu labi, Edis piekrita, bet paliec savā jaunajā kleitā. Vismaz man un sev par prieku.

Ķērsta vāri pasmaidīja.

-    Un savus mežonīgos matus ari nelaid vaļā, vīrietis piebilda. Tev jāizskatās kā princesei. Uzskati, ka es tevi šovakar bildinu otrreiz un vēl oficiālāk nekā pirmoreiz. Un rit pēcpusdienā brauksim pie mācītāja pieteikties.

Ķērsta iesēdās Edim klēpī. Ja man citas izejas nav, tad braucam, viņa mēģināja jokot. Ardievu mana brīvība… Brīdi klusējusi, Ķērsta turpināja: Ediņ, pārrakstīsim "lielo zvēru" uz tava vārda. Tik un tā tu brauksi un strādāsi. Un remontēsi, viņa piebilda.

-    Nebūs pirmā reize, dižmanīgi teica Edis. Atceries, kā es nakts mellumā mainīju eļļas sūkni?

-      Gribēji pielabināties, Ķērsta secināja. Tāds niķis jau vīriešiem piemīt. Izlikties labākiem, nekā patiesībā ir.

-    Mēs visi vienmēr gribam izlikties labāki citu priekšā, Edis domīgi piekrita. Tas jau cilvēka dabā. Nesmukumi nāk ārā pēc laika.

-     Kā nu kuram, Ķērsta iebilda. Kam nav ko slēpt, tam nav ari jāizliekas.

Edis tā savādi palūkojās sievietē, bet neko neteica.

Aiz loga pamazām satumsa veļu laika vakars. Lielajā istabā Ķērsta ielika atskaņotājā disku, un telpā sāka viļņot Sibēliusa mūzika. Pēc brīža viņa klusi ierunājās: Nezinu, kāpēc mani vilina viss ziemeļnieciskais. Kā es gribētu kādreiz aizbraukt uz Somiju! Ezeri, biezie, ķērpjainie egļu meži, klintis… Bērnībā mana mīļākā grāmata bija Alekša Kivi "Septiņi brāļi". Somi, klusie, stūrgalvīgie cilvēki, kas nelokās no katras vēja pūsmas…

-     Suomi poiga, tenan poiga… Edis teica. Bet tev būs jāiztiek ar latvieti, kam viens no mīļākajiem autoriem ir vācietis Remarks.

-     Ar visām aprakstītajām iedzeršanām un krogiem? jautāja Ķērsta.

-    Pareizi, piekrita Edis, mums mājās ir vīna pudele.

* * *

Ķērsta, ielūkojusies sirmā prāvesta acīs, redzēja, cik nesatricināma dvēseles miera pilns ir viņa skatiens. Viņa saprata, ka šis cilvēks spēj piedot un palīdzēt, būt nesavtīgs un mīlēt ikvienu, kas meklētu atbalstu.

Pa baznīcas kancelejas logu krītošais saules stars ietvēra sevī krucifiksu pie sienas un Krustā Sistā sāpju pilno seju.

"Domāju gan, ka sāp, šitādas naglas rokās," sieviete prātoja. "Es gan, piemēram, Eda dēļ nevarētu upurēt sevi. Un nez vai viņš manis dēļ ciestu šīs mokas, līdz varētu nomirt."

Ķērsta un Edis bija atbildējuši uz visiem laulību ceremonijai nepieciešamajiem jautājumiem, un tagad pienāca kārta noskaitīt naudu. Tas šajā telpā šķita nepiedienīgi un banāli. Jaunā sieviete klusībā sodījās, ka vajadzīgo banknošu daudzumu nebija ielikusi aploksnē un nu nācās izvilkt nobružāto maciņu, kas vienmēr bija līdzi ikdienas gaitās.

-     Tā nu tas ir, vecais prāvests, redzēdams Ķērstas mulsumu, rāmā balsī runāja, laicīgajā pasaulē jālieto laicīgā nauda.

-     Pekunija non olet, Edis nevietā ierunājās. Mācītājs viņā paraudzījās un pasmaidīja.

-    Brīžiem ož gan gan pēc meliem, gan viltus.

-     Atvainojos, es tā negribēju, Edis, kurš šī sirmā cilvēka klātbūtnē pēkšņi jutās kā nerātns skolnieks, sacīja. -Jums taisnība.

-     Tā, nu visu esam nokārtojuši, prāvests turpināja. Gaidīšu jūs vecā gada pēdējā dienā vienos.

Viņa rokasspiediens bija silts un stingrs.

-     Uz redzēšanos, Ķērsta sirsnīgā balsī atvadījās, un Edis, sev par brīnumu, palocījās.

-    Lai Dievs jūs svētī, mācītājs, abus līdz durvīm pavadījis, novēlēja.

Kailajos, simtgadīgajos baznīcas dārza kokos sēdēja vārnu bariņš un ķildīgās balsīs pārsprieda ziemas tuvošanos.

-    Ieiesim baznīcā, Edis mudināja, paņemdams Ķērstu zem rokas. Paskatīsimies, kā tur ir pēc remonta. Visu vasaru dārzā stāvēja celtnieku furgoniņš.

-     Ieiesim, jaunā sieviete piekrita. Jau piecus gadsimtus cilvēki te nākuši. Un nekas neliecināja, ka viņa šī tempļa uzbūvēšanas gadu nupat izlasījusi uz marmora plāksnes blakus masīvajām durvīm.

-     Vēl nav pieci gadsimti, Edis iebilda, tie būs pēc četrdesmit gadiem.

-    Labi, labi, viņa sacīja, verot vaļā ar dzelzi apkaltās durvis. Un tad tev pašam būs astoņdesmit pieci…

-     Man liekas, ka te laiks ir apstājies, ieejot priekštelpā, Edis bijīgi teica. Šī sajūta mani vienmēr pārņem dievnamos. Dievnamos un kapos.

Augstā, velvētā telpa viņus sagaidīja ar klusumu. Restaurēto kolonnu jaunā klājuma tonis priecēja acis ar harmonisko saskaņotību. Bet slavenā kokgriezēja Sefrena darinātais altāris bija īsts agrāko gadsimtu meistardarbs divpadsmit apustuļi un Bībeles sižeti ar Jēzu Kristu centrā uzrunāja ikvienu ienācēju ar savu emocionalitāti un dižumu.

-     Apsildāmā grīda, pēc pirmā klusuma brīža teica Edis, sākdams iet pa nesen klātajām flīzēm. Nez, vai baznīcā vajadzēja kā vannasistabā…

Viņi apsēdās vienā no garajiem koka soliem. Pilsētas klusinātie trokšņi šķita nākam no citas pasaules. Te valdīja kaut kāds īpašs, dvēselisks miers, vārdos neizsakāms solījums un cerība.

-    Savādi, klusi teica Edis, bet te man nebūtu bail no nāves. Varētu pat teikt, ka vienīgā vieta uz pasaules, kur es vēlētos nomirt, būtu baznīca…

-      Vai tu kādu bridi varētu būt ari nopietns? Ķērsta jautāja. Labāk pačuksti man priekšā, ar kādiem vārdiem beidzas Tēvreize. Kauns atzīties, bet tie pagaisuši no atmiņas. Es jau toreiz, barikāžu laikā, kad biju atbraukusi ar "lielo zvēru" pie Liepājas pasta mājas, gribēju noskaitīt. Tobrīd mums abiem ar traktoru kāds garāmejošs mācītājs pārmeta krustu.

-      Viņš deva tev svētību, komunistu laikos neceļos noklīdusi meita, Edis runāja, iekārtodamies solā ērtāk.

-    Nekādos neceļos es neklldu, Ķērsta protestēja, ja neskaita strādāšanu svētdienās, bet to es daru ari šodien.

Pēkšņi no aizmugures, kur atradās ērģeles, atskanēja mūzika.

-     Varbūt mums par godu, Edis minēja un saņēma savā delnā sievietes pirkstus.

-     Vairāk neko nerunā, Ķērsta teica, man pašlaik sirds jūtas kā iekārta diedziņā. Te ir tik svinīgi.

Labu laiciņu abi klusēja un klausījās.

-    Man tev tomēr kaut kas jāteic, Edis iesāka, ja reiz iešu ar tevi pie altāra. Vēl nav par vēlu.

Ķērsta platām acīm raudzījās viņā.

-     Tu taču neteiksi, ka neesi šķiries, jaunā sieviete iesāka. Neteiksi, ka esi pārdomājis.

-     Nē, nē, ko tu, kaismīgi čukstēja Edis, bet es tev esmu melojis… Tās divas reizes, kad no pilsētas pārnācu vēlu melnā tumsā… Man naudu neviens nenozaga, un es to nepazaudēju. Es iegāju vienā tādā laimētavā, kā to darīju šad tad agrāk, un iznācu ārā tukšām kabatām. Otro reizi sākumā es vinnēju, bet pēc tam… Bet tagad, kad man esi tu un stabils darbs… laimētavām iešu ar likumu.

Ķērsta klusēja. Viņu pārņēma nedrošība kā toreiz, uzkāpjot vecās katlumājas augstā skursteņa galā, kad tur bija uzrāpusies, lai glābtu metāla skavās krampjaini ieķērušos Edi.

-    Ko lai vairāk saku? Piedod par atklātību, mana skvo, vīrietis teica un skumji pasmaidīja.

-     Edi, Edi, Ķērstai mazliet aizlūza balss, man laikam būs grūti ar tevi. Bet apsoli…

No neredzamajiem skaļruņiem sāka plūst "Ave Maria", kas allaž lējusi dziedējošo ticības balzamu cilvēku dvēselēs. Arī tajās, kas zaudējušas visas cerības.

-      Apsolu. Tu esi mans vienīgais patvērums, Edis nomurmināja.

* * *

Pārbraucis mājās no pirmās darba dienas fermā, Edis lielās virtuves stūri beidzot ķērās pie izlietnes piestiprināšanas. Caurumu no laukakmeņiem mūrētajos mājas pamatos viņš, pierei kūpot, bija izkalis jau vakar vakarā to apliecināja arī nobrāztie vīrieša pirksti, strādājot ar mūrkaltu un āmuru. Tagad atlika vien savienot izlietni ar cauruli, un Ķērstai vairs nevajadzēs traukūdeņus liet spainī.

"Ja man pirms pāris mēnešiem teiktu, ka es te, Kupšos, ar darbiem raušos vai pušu, es neticētu," Edis prātoja. "Kā viena sieviete to panāk… Kad viņa pārbrauks no veikala, būs jāuzprasa."

Klusībā vīrietis pats sev atzinās, ka viņam patīk darboties, ka labākais atalgojums ir smaids Ķērstas sejā un daži atzinīgi vārdi. Neko vairāk ari Edis negaidīja pieradusi strādāt no gaismas līdz tumsai, jaunā sieviete viņa rosīšanos uzskatīja par pašsaprotamu.

"Pielikšu izlietnei šifonu, tad piezvanīšu Arielam," Edis prātoja, "kādu laiku neesam parunājušies. Jāpasaka, lai nelien Džīnai zem tupeles. Skuķis pats nekur nestrādā, bet viņai, redz, liekas, ka puika par maz nopelna…"

Edis nevilšus atcerējās dēla apetīti, ar kādu tas bija notiesājis gandrīz puskilogramu Ķērstas vārīto cīsiņu, un viņam atkal sažņaudzās sirds. "Laikam badā vien abi tur dzīvo… dot naudu nav jēgas pieradīs vienmēr gaidīt uz palīdzību."

Smadzeņu dziļumos uzradās vāra doma sak, bet vai tu pats daudz esi līdzējis? Un vai drīksti pārmest puikam, ka viņš aizgāja no celtniekiem? Pašu tak Ķīburu Osis atlaida no darba kā saņēmi algu, tā pāris dienu servisā nerādījies…

Edis īgni nometa uz grīdas āmuru istabā iezvanījās telefons. "Ķērsta būtu paskandinājusi mobilo," viņš prātoja, nesteidzīgi pieiedams pie melnā telefona aparāta ar kruzuļos savērpušos vadu īstas relikvijas no pagājušā gadsimta piecdesmitajiem gadiem.

-    Labdien, kas pie klausules? interesējās skarba vīrieša balss. Te policijas seržants Kņopīte. Es vēlētos runāt ar Ediju Rakstiņu.

-     Es klausos, Edis atsaucās, neviļus pasmaidīdams par policista rotaļīgo uzvārdu.

-       Ziņa nebūs patīkama, balss klausulē kļuva par dažiem toņiem zemāka. Sakiet, vai Ariels Rakstiņš ir jūsu dēls?

-      Tā ir, vīrietis, apsēdies uz klubkrēsla malas, aši atbildēja. Ko viņš atkal izstrādājis?

-     Gājis bojā, policista Kņopītes balss vairs nemainīja toni. Viņš bijis tas, kurš aizdzinis sesto audi un izraisījis avāriju uz Klaipēdas šosejas. Laikam gribējis tikt pāri robežai.

-    Kā… kā jūs zināt? Edis neskanīgā balsī jautāja. Ka dēls?

-      Izsaku līdzjūtību, policists turpināja, bet pats taču apstiprinājāt, ka Ariels Rakstiņš ir jūsu dēls. Viņa kabatā atrasts telefona rēķins. Jūs taču bijāt iesaistīts ceļa negadījumā. Kā cietušais.

-     Pagaidiet, pagaidiet, Edis runāja, jo policista balss klausulē šķita pēdējais pavediens, kas viņu vēl saista ar dēlu, un viņš baidījās šo pavedienu saraut. Bet varbūt… kāda kļūda?

-    Var jau būt, iekšlietu darbinieks, negribēdams būt cietsirdīgs, teica, tāpēc, lūdzu, atbrauciet uz morgu, lai pārliecinātos…

-    Es… tūlīt… pēc kāda laiciņa, Edis runāja, galvā pavīdēja neprātīga doma: vai nevarēja būt, ka bija divi Arieli Rakstiņi un divas avārijas uz Klaipēdas šosejas?

-      Turieties, novēlēja policists, un Edis ļoti gribēja tam ticēt.

…Drudžainā steigā pārģērbies, vīrietis izmetās pa durvīm.

-    Edi, kur tad tu tā skrien? iestumdama mājas pagalmā veco, čīkstošo divriteni ar iepirkumu maisiņu uz bagāžnieka, brīnījās Ķērsta, bet, piegājusi tuvāk, viņa vīrieša sejā ieraudzīja svešādu izteiksmi. Tas it kā bija pavisam cits cilvēks.

-     Kas noticis, Ediņ? Ķērsta bažīgi jautāja. Tu…

Vīrietis pienāca klāt. Viņa acīs kliedza sāpes.

-     Ariels morgā, jābrauc, policija uzaicināja… Edis aizlūzušā balsī ierunājās. Viņš bijis tas, kas tajā rītā uzskrējis cisternai…

Ķērsta sažņaudza divriteņa stūri.

-    Ediņ, sieviete nočukstēja. Ediņ…

Veco liepu kailajos zaros smeldzīgi, kā sievietei šķita, iešalcās vēja pūsma. Divriteni nosviedusi vītušajām lapām piebirušajā mauriņā, viņa piekļāvās vīrietim. Izmisuma pilnajā klusumā virs viņu galvām zemu pāri Kupšu ēkām aizšvīkstēja vientuļa gulbja spārni.

Kad aizlido gulbji, pēc trim dienām sāk snigt.

-      Tad… nu mēs paliekam divi vien… Edis izstostīja. Ķērsta neatbildēja. Kad vīrietis beidzot atbrīvoja no skāvieniem viņas plecus, Ķērsta uzmanigi ar pirkstu galiem noslaucīja mitrumu no Eda vaiga.

-     Ņem kabatas lakatiņu, viņa piedāvāja, un es tev braukšu līdzi…

-     Kā tur tie autobusi? vīrietis, pagriezis galvu sāņus, jautāja. Kad būs nākamais?

-     Autobusi… Ķērsta ar grūtībām runāja, viņai kaklā brieda rūgts kamols. Kādi autobusi? Piezvanīšu Rutei, viņa mūs aizvedīs…

Visapkārt valdīja klusums, it kā daba gribētu ieklausīties, vai jau nekrīt pirmās sniega pārslas. Nebija dzirdamas pat kaimiņu suņu rejas. Tikai netālajā upē atskanēja ūdens šļaksti, kādi rodas, nolaižoties gulbjiem. Vai tas gulbis negrasījās lidot prom uz turieni, kur nav sniegputeņu?

Divritenis palika guļam zālājā, abi klusējošie cilvēki izgāja uz ceļa.

-    Edi, tad jau iznāk, ka es… Ķērsta tikko izdabūja pār lūpām nupat prātā ienākušo domu, esmu vainīga viņa nāvē! Ak Dievs…

-     Nerunā muļķības! Edis uzkliedza. Labāk zvani savai Rutei!

Ķērsta sarāvās. Pirmo reizi viņš tā pacēla balsi. Sievieti pārņēma sajūta, ka blakus iet pavisam svešs cilvēks, nelaimīgs, sevī ierāvies, noslēdzies. Tādu Edi viņa nepazina.

Rutes mobilais vēstīja, ka abonents atrodas ārpus uztveršanas zonas.

-     Ejam ārā uz šosejas, Edis skaļi šņaukādamies, norūca. Apturēsim pirmo mašīnu…

* * *

Pret balto, naktī uzsnigušo pirmo sniegu, kas klāja mazās lauku kapsētas simtgadīgo koku zarus, tūju dzīvžogu un kapu kopiņas, cilvēku sejas Edim šķita netīri pelēkas.

Ari debesis Edim šķita netīri pelēkas, sadrūvējušās, pilnas nenosakāmas krāsas mākoņiem, kas tur augšā gulēja kā sastinguši pelēkajā bezvēja dienā.

Ķērsta, melnu mežģīņu lakatu ap galvu, ieķērusies Eda elkonī, šņukstēja, raudzīdamās uz drapēto zārku, kas bija novietots uz svaigā, egļu zariem noklātā zemes uzbēruma kapa malā. Tur viņš gulēja, nepilnus divdesmit gadus vecs vīrietis, kuram nekad vairs nebūs viņa vienīgās dzīves. Nebūs ne mīlestības, ne prieka, ne gandarījuma, ne skumju… Viss. Šīs zemes dzīvei pielikts melns punkts. Kur viņa dvēsele klīdis mūžības bezgalīgajā laikā un telpā, nevienam nav zināms.

Ķērsta salīgi nodrebēja, mēģinādama noturēties neraudājusi. Viņai šī diena no paša rīta bija neveiksmīga, viss krita ārā no rokām. Bet Edis, atgriezies no fermas, klīda pa māju kā nepilnīgs, un Ķērsta bažījās, ka viņš nesāk meklēt mierinājumu pudelē.

Saņēmusies viņa pacēla acis no nelaimīgā zēna tur uz uzbēruma un kapa otrā pusē redzēja apspīlētos, noskrandušos džinsos un lētā dermatīna jakā ģērbušos jaunu meiteni ar dažām krizantēmām zili nosalušajās rokās. "Tā droši vien ir Džīna," Ķērsta nodomāja. "Ne atbrauca uz Kupšiem pirms bērēm, ne pienāca sasveicināties. Pavadītājus sagaidījusi te, kapsētas dzīvžoga aizvējā stāvēdama un smēķēdama."

Apkārt Ariela mūža dusas vietai stāvēja paziņas un tuvākie kaimiņi, kurus šurp bija aicinājusi gan līdzjūtība, gan ziņkāre. Pavadītāju vidū Ķērsta redzēja ari Eda pirmo sievu. Saraudātām acīm, bālu un šņukstošu apbedīja taču viņas dēlu.

Triju draudžu mācītājs klusējot gaidīja, kad beigs skanēt vecais kapsētas zvans. Bet tas skanēja un skanēja, un zvana dobji melodiskā balss klusi viļņoja tālu pāri piesnigušajiem laukiem. Zvaniķis centās, jo viņa vatētās jakas iekškabatā sila banknote un Eda dotā pudele ar pavisam neredzētu etiķeti. Kā rādījās, tajā nebija tā skābā susla vīns, bet kaut kas "jiptīgāks".

Edis juta trulu sāpi krūtīs, un galvā kā refrēns atbalsojās viena un tā pati doma: cik tad sava laika viņš ir veltījis Ariela audzināšanai? Vienmēr bijušas it kā svarīgākas darīšanas gan steidzams darbs kolhozā, gan dažādi pasākumi, spēlēšana sarīkojumos, iedzeršana… Cik viņš ir bijis kopā ar dēlu? Dažas reizes ekskursijā, pāris reižu kādā koncertā un Jaungada sarīkojumā skolā. Pārējais laiks mātes ziņā.

Izdzisa zvana pēdējā skaņa.

-     Šodien mēs zemes klēpī guldām Arielu Rakstiņu… nokremšļojies ierunājās mācītājs. Turpmāko Ķērsta nedzirdēja. Vājums uznāca pēkšņi, un pēdējais, ko jaunā sieviete juta, bija Eda rokas, kas neļāva nokrist zemē.

Viņa atguvās, nosēdināta uz sveša kapa soliņa, blakus skanēja Eda bažīgā balss: Vai kādam nav ožamais spirts?

Ķērsta vāri pasmaidīja: kur nu te, kapsētā, tādas lietas.

-     Rau, atžirba, ieskanējās Vizbuļu Annas ņiprā balss. Cilēkam vienkārši apsasuka gāla… Un, pieliekusies Ķērstai pie auss, jautāja: Va tik nebūsi mātes cerībās?

Jaunā sieviete piecēlās.

-    Viss ir labi, viņa teica, bet Edis Ķērstas elkoni neatlaida.

…Apbedīšana beidzās, mācītājam sulīgā balsī nodziedot senu baznīcas dziesmu. Kāds ducis pavadītāju vilka līdzi. Pēc neilga klusuma brīža, kad visi ziedi bija sagūluši uz kapa kopiņas, cilvēki nāca Edim paspiest roku, un viņš kā automāts atkārtoja: Pēc stundas kafejnīcā uz mielāstu… Pēc stundas kafejnīcā uz mielastu… Kad pienāca Ķīburu Osvalds, Eda balss mazliet iedrebējās.

Bet dūšīgais dēlietis Osis rešņā balsī teica: Turies, vecais. Un par to vāģi neņem galvā. Bleķi vien. Tie i apdrošināti. Un, sasveicinājies ar Ķērstu, kura bija turpat blakus, piebilda: Pieskati, lai nekreņķējas.

Pagasta kafejnīcā, visiem sanākot, kļuva šauri. Bet šī saspiestība izraisīja tādu kā ģimeniskuma sajūtu. Kad pirmās glāzītes bija iztukšotas, piecēlās Ķīburu Osis un ierunājās: Es te pāris vārdu. Ariels bija ziķerigs puika. Skolas gados nāca piepalīdzēt darbnīcā, citreiz visu vakaru šiverējās ap dzelžiem. Domāju, dienās būs spečuks. Bet re, kā sanāca…

Arī Edis to atcerējās. Reizumis zēns apgalvoja, ka skolotāja saslimusi, reizumis -, ka skolā brīvdiena.

Vecais fermas sargs Jēpis no savas vietas, jau manāmi apskurbis, lielījās: Ķeneris puika bija mācījās pie manis pīpāt… Tad, apķēries, ka uzsācis nepareizu tēmu, piebilda: Katram tā var gadīties tai dzīvē…

Vēl līdzjūtības vārdus, mierinot Edi, runāja Rogu Rute un zemnieks Kausu Viktors. Pašās beigās piecēlās Vizbuļu Anna: Es jumsiem teikšu, ka tādus puikas skonāt diži grūti. Man tagadiņ mājās ir viens tāds zeperis. Pašam sava gāla, pie tiem datoriem vie sēž. Tāpatiņ Edim, rau, ar to zēnu. Pašam bija sava gāla. Bet lai Dies mielo viņa dvēseli.

…Mājās Ķērstu un Edi pārveda mazrunīgais Blieķu Juris ar savu veco fordiņu.

Tā viš i, zemnieka balsī skanēja patiesa līdzjūtība, un tur nekā nevar darīt.

Virtuvē Edis nolika uz galda somu ar bēru mielasta pārpalikumu un izvilka no kabatas degvīna pudeli. Ne vārda nebilstot, viņš pielēja glāzi līdz malām pilnu un vienā elpas ņēmienā izdzēra. Ķērsta bikli noraudzījās vīrieša rīcībā, bet, kad viņš lēja otru glāzi, nenocietās: Rīt no rīta tev uz fermu…

-    Pats zinu, Edis norūca. Laiciņu klusi sēdējis un raudzījies vienā punktā, viņš stostīgi ierunājās: Mana skvo, braucam prom no visas… šīs šaizes… Aizslēgsim māju, tik un tā te vairs nepaliks neviena dzīva dvēsele, mūsu dēls apglabāts, suns nošauts. Braucam uz Īriju. Vai mēs visu mūžu cūku fermā?

Edis apklusa, grozīdams pirkstos glāzi. Ķērsta raudzījās uz vīrieti un saprata, ka pašlaik vairāk runā dzērums nekā skaidrais saprāts. Edis jau kafejnīcā nevienu glāzi nelaida garām un vēl tagad…

-    Ediņ, viņa ierosināja, ejam čučēt. Ir jau vēls. Parunāsim rīt.

-    Jes, viņš pēkšņi nogurušā balsī izstomīja, es tikai vēl vienu šļuku, mana skvo…

Noguldījusi Edi, kas tūdaļ sāka krākt, Ķērsta vēl bridi pasēdēja tumšajā virtuvē un raudzījās piesnigušajā dārzā. Vai Edis par to fermu nopietni? Kas skaidrā prātā uz sirds, tas dzērumā uz mēles… Bet kas tad ir cilvēka mūžs, ja ne darbs? Un Ķērstai nez kādēļ ienāca prātā divrinde par sudrabotajiem tēva dubļiem un asaroto tautu laipu.

"Manas mājas ir te," jaunā sieviete nodomāja.

* * *

Edis pamodās, nē, uztrūkās no miega nakts melnumā, un tajā pašā mirklī viņa apziņā nežēlīgā skaidrībā iebrāzās visi iepriekšējo dienu notikumi. Vīrietis klusi ievaidējās un, kā glābiņu meklēdams, izstiepa roku, lai apskautu Ķērstas silto plecu un alkaini piekļautos viņas augumam. Bet roka atdūrās pret gultas malu. Viņš bija viens. Kas noticis? Cik pulkstenis? Kur Ķērsta? Pulkstenis, ak Dievs, tikai bez ceturkšņa trīs. Par miegu vairs nebija ko domāt. Edis nez kādēļ jutās nodots, pamests, visu aizmirsts, kaut gan visu pagājušo vasaru bija gulējis viens savā būcenī. Jā… Ķērsta noteikti aizgājusi uz dīvānu lielajā istabā, vīrietis secināja un juta, ka viņa ķermenim un dvēselei truliem zobiem uzbrūk paģiru mokas. Un Ariels tur, pilnīgā tumsā un vientulībā zem zemes… Tikai vējš nes sniegu pāri viņa atdusas vietai. Auksts, gaudojošs vējš un kā smalkas stikla drumslas vēja triektas durstīgas sniega pārslas. Edim ausīs ieskanējās mīkstie būkšķi, ar kādiem vakar krita smiltis uz dēla zārka. Viņš nodrebinājās. Pulkstenis steidzīgi tikšķēja, drudžaini skaitīdams gausās minūtes, un aiz loga atkal iesvilpās vējš. Vīrietis nemierīgi pagrozījās, arī sirdsapziņa, šķiet, bija uztrūkusies. Kā viņš Ķērstai atlīdzinās visus šo skumjo dienu izdevumus? Cenas pēdējā laikā stiepās augumā kā vakara ēnas. Apbedīšanas kantoris noplēsa traku naudu. Kokmateriāli esot kļuvuši šausmīgi dārgi, tāpat arī degviela… Turklāt tālu jābraucot. Edis dziļi ievilka elpu, šķita, ka sega sākusi spiest. Tad vēl mācītājam, kafejnīcas rēķins, viņam melns uzvalks… Edis apsviedās uz sāniem. Pēc divām stundām jāceļas. Brīžiem laiks velkas tik lēni, brīžiem tik ātri… Bet kāpēc laikam vispār jākustas? Kas notiktu, ja laika enerģija pēkšņi apsīktu? Laiks taču ir viens no enerģijas veidiem. Neviena enerģija nav mūžīga. Tā pāriet citā enerģijas veidā. Ja laiks stāvētu uz vietas, vai tad cilvēki mirtu?

Paģiras pieauga spēkā. Mutē jautās pretīga tabakas garša, vakar tika smēķēts bez jēgas. Sirds pulsēja brīžiem vēderā, brīžiem galvā, brīžiem roku vēnās, nez kādēļ nosvīda kāju pēdas. Neies jau sprāgt nost, vīrietis nodomāja un, izrausies no gultas, klusi aizlavījās pie vecās kumodes. Augšējā atvilktnē sataustījis degvīna pudeli, Edis, riebumu pārvarējis, iedzēra vairākus pamatīgus malkus.

Degvīns kā silta, dzīvinoša straume ieplūda viņa ķermeni, griezīgās domas norima un elpot šķita vieglāk. Edis atlaidās gultā. Miers… Gan jau šo dienu kaut kā nostrādās… Cik labi, ka viņš vairs nav viens. Ķērsta… Cik sievietes tomēr var būt pašaizliedzīgas. Sievietes… Edis atcerējās, kā viņa bijušā, aicināta uz bēru mielastu, lepni atteicās. Kad visi devās ārā no piesnigušo dzīvžogu ieskautās mirušo valstības, Ausma tur palika viena. Degošo svecīšu liesmiņas vējā raustījās, un pēdējais, ko Edis redzēja, bija viņas kalsnais stāvs, kas lēni noslīga pie kapa. Ķērsta Edi vēl parāva aiz piedurknes sak, atpakaļ skatīdamies, nepaklūpi, ceļš slidens. Toties Džīna savā melnajā praķelī aizskrēja visiem pa priekšu, laikam jau baidījās nokavēt autobusu. Nākamais nāca tikai pēc stundas. Jā… autobuss… Vīrieša galva ieslīga dziļāk spilvenā, un viņš aizmiga ciešā miegā.

…Edis pamodās no gaišuma logā. Kaut kas traks! Pulkstenis rādīja pusdeviņus. Viņš nokavējis darbu! Ko nu? Kur Ķērsta? Pielēcis kājās, viņš uz galda zem pusizdzertās degvīna pudeles ieraudzīja rūtiņu papīra lapu: "Aizgāju uz fermu. Brokastis cepeškrāsnī. Vairāk gan nedzer. Es".

Labā Ķērsta! Edim krūtīs uzbangoja maigums. Bet ko viņš? Pielavījās šņabim un nolūza kā tāds puika! Žūpa!

Vīrietis apģērbās un, minūtes piecas virtuvē zem krāna ledainās ūdens strūklas paturējis galvu, ķērās pie brokastīm. Ceptās kūpinātās gaļas šķēles gan nevēlējās, lai uz tām kaut vai paskatītos, toties karsto kumelīšu tēju ar kafejnīcas maigo biezpienrausi viņa organisms neatstūma.

Šodien jādodas pārrakstīt T-150 uz viņa vārda, Edis, gausi gremodams, atcerējās. Ķērsta tā gribēja. Lai jau būtu. Traktors tomēr nav sieviešu mantiņa. Labi, ka uz pilsētu ar traktoru nav jābrauc, pietiek ar iesniegumu un pasēm…

Aiz loga valdīja balta ziemas diena, vēl vairāk izceldama ēku pelēkos sānus. Kailajos ābeļu zaros čiepstēdamas lēkāja zīlītes. Bada laiki līdz ar pirmo sniegu bija klāt. Brīdi vērojis ņipros putniņus, Edis sev teica: mēģini vairs nedomāt par vakardienu… Taču prātā nelūgtas uzradās domas. Vakar vakarā viņš bija runājis par braukšanu strādāt Īrijā. Šķiet, ka Ķērsta bija pret. Bet vai tas būtu kāds nāves grēks? Vienā vasarā, pa abiem strādājot, viņi sapelnītu pamatīgu žūksnīti. Nosegtu bēru izdevumus, uzliktu mājai jaunu, krāsainu jumtu, veco klēti pārbūvētu par viesu māju. Cik tad šai pusē ir ēku, uz kurām var paskatīties ar patiku? Jumti noklāti ar pelēko Brocēnu šīferi, mājas lielākoties nekrāsotas, lietū izmērcētas un vēju appūstas pelēkas. Un, ja vēl tagad, ziemā, dienas nedēļām ir pelēkas, vai kāds brīnums, ka uznāk apātija? Edis atcerējās dokumentālas filmas par Somiju, Norvēģiju un īslandi, šīm ziemeļzemēm, kur ļaudis dzīvoja daudz skarbākos laika apstākļos, bet, tiem par spīti, savas ēkas krāsoja siltos toņos, lai acij un sirdij būtu prieks. Vai tiešām latvietim bija pieticis ar pusgadsimtu nebrīves, lai savu dzīves vietu atstātu novārtā? Jau pa gabalu varēja redzēt, ka Kupši bija pārdzīvojuši karu, deportāciju, kolektivizāciju un sociālismu un tagad gaidīt gaidīja saimnieka roku, lai sāktu savu otro mūžu. Vai šīs idejas dēļ nebija vērts uz vienu vasaru atstāt dzimteni, lai iegūtu līdzekļus? Ar līdzšinējo peļņu dažiem simtiem latu mēnesī nekādus brīnumdarbus te neveiksi… Bet tūdaļ Edis atcerējās, ka Ķērsta ir mātes cerībās un vasaras vidū bērniņam jānāk pasaulē. Kurš īrs ņemsies strādināt grūtu sievieti? Runā, ka viņi esot humānāki par mūsu pašu darba devējiem.

Ideja izčākstēja kā pirmais uzkritušais sniegs miklajā piejūras zemienē. Vīrietis nopūtās. Būs jārunā ar Ķērstu par kredīta ņemšanu un brīvprātīgi jāuzņemas parādu jūgs. Ir jau vēl viena iespēja, Edis, acīm uz mirkli ieziboties, nodomāja, bet Ķērsta tai noteikti nepiekritīs. Kur viņš dzirdēja teicienu kas neriskē, tas nedzer šampanieti? Vīrietis piecēlās un, iegājis lielajā istabā, ieslēdza televizoru. Žurnālists Juris Kaža savā interesantajā raidījumā "Futūršoks" stāstīja par cilvēces iespējām jaunu māju meklējumos uz citām planētām. Edis iezvēlās klubkrēslā un uzzināja, ka vispiemērotākais šim nolūkam varētu būt Marss. Temperatūra nenokritot zemāk par mīnus sešdesmit, atmosfēras spiediens kā astoņtūkstoš metru augstos kalnos, ar skafandru dzīvot varēšot, kamēr cilvēki iemācīšoties Marsa atmosfērai sagādāt pietiekamā daudzumā skābekli. Jo mūsu planētu cilvēks ar laiku sabojāšot tiktāl, ka būšot gaidāmas neprognozējamas dabas katastrofas un migrācija izrādīšoties vienīgais glābiņš. Edis īgni iesmējās. Pieķēzīsim vienu planētu, meklēsim nākamo, viņš nodomāja, neesam jau pirmo reizi ar pīpi uz jumta.

Vīrietis piecēlās un, uzvilcis jaku, devās ārā. "Varbūt, pirms pārvāksimies uz Marsu, pagūšu zīlītēm uztaisīt

kārtīgu barotavu," viņš sprieda.

* * *

Naktī atkal sasniga sniegi. Baltās pārslas uz zemes, jumtiem, zariem un skujām bija nolaidušās tik uzmanīgi, it kā baiļotos kādu pamodināt. Pat uz pagalmā nostieptās veļas auklas turējās pūkaina kārta pirksta biezumā. Ķērstai caur verandu izejot baltajā pasaulē, nez kādēļ šķita, ka spirgtais ziemas gaiss smaržo pēc tikko izmazgātiem palagiem. Laikam sniega mātei bijusi lielā veļas diena, jaunā sieviete nodomāja, nobrīnīdamās par šo salīdzinājumu, kas bija nupat ienācis prātā. Ķērsta dziļi ievilka elpu. Kopš agra rīta viņā atkal jautās gaiša dzīvošanas izjūta. Pirmo nakti kopš Ariela bērēm Ķērsta bija gulējusi ciešā, spirdzinošā miegā. Un šorīt nevajadzēja braukt uz fermu, kā nedēļām, mēnešiem un gadiem ilgi bija to darījusi, vairs nevajadzēja rūpēties par degvielu, detaļu un mezglu nomaiņu un visu to pārējo netīro būšanu, ko sauca par traktora uzturēšanu darba kārtībā. T-150 kopš dažām dienām piederēja Edim Rakstiņam, kā tas bija ierakstīts dokumentos.

Stāvot uz lieveņa pakāpieniem un vērojot, kā baltās, trauslās pārsliņas kūst uz viņas apaviem, Ķērsta pasmaidīja par CSDD darbinieces mulsumu, kad uz jautājumu, kāds iemesls bijis traktora saimnieka maiņai, Edis nopietni atbildēja: "Izjusti sirsnīga buča ar visām no tās izrietošajām sekām, mem."

"Tas ir dāvinājums," piebilda Ķērsta.

Kupšu saimniecei bija prieks par Eda humora dzirksti. Tā liecināja, ka viņš ticis pāri tumšajām un drūmajām dienām.

Uz netālās sniega ziediem noklātās ābeles uzlaidās eleganta, melni balta žagata, un dārza klusumā atskanēja aizrautīga žadzināšana. "Paldies par jaunākajām ziņām," Ķērsta domās sacīja un brida uz saimniecības ēku, lai paņemtu sniega lāpstu, attīrītu celiņu uz malkas šķūni, uz dzīvojamo māju, dārza vārtiņiem un pirtiņu. Sniegs gurkstēja zem viņas vieglajiem soļiem, asinis dzīslās ritēja straujāk, un, spirgtajā rīta gaisā strādājot, Kupšu saimniece uzdeva sev jautājumu: "Vai esmu ar dzīvi apmierināta?" "Diezgan labi," Ķērsta secināja, "beidzot es jūtos kā sieviete, nevis kā darba zirgs."

Strādājot un baudot rāmo rīta cēlienu, viņai ienāca prātā sagādāt Edim pārsteigumu uz viņa atgriešanos izcept rauga pankūkas.

"Par šo dievu ēdienu esmu gatavs atdot velnam mazo pirkstiņu," reiz Edis bija paziņojis. "Cerams, ka Māra, Dēkla un Laima ļaunā neņems."

"Kas tās tev par brūtēm?" Ķērsta gribēja zināt. Bet, kad Edis lēnīgi paskaidroja, ka minētās personas ir senlatviešu dieves, viņa aiz kauna pietvīka. Nekas, Edis mierināja, visu zina tikai muļķi. Nākamajā dienā Ķērsta pagasta grāmatu veikaliņā nopirka enciklopēdisko vārdnīcu. "Dāvināsi Edim dzimšanas dienā?" apjautājās pārdevēja Anna, kādreizējā klases biedrene. "Viņš jau tāpat slīpēts."

"Kā tu zini?" Ķērsta noprasīja. Bijusī draudzene paraustīja plecus. "Tā izskatās," viņa atteica.

Bridi domājusi par šiem atmiņā uznirušajiem vārdiem, Ķērsta nolika sniega lāpstu. Iegājusi virtuvē, viņa paraudzījās spogulī. "Šķiet, ka esmu par to Annu smukāka," viņa gandarīta secināja. Ieslēgusi mazo radioaparātiņu, kas tūdaļ dobjā aizkapa balsī atsaucās: "Stār ef em. Juerop hīt reidio," viņa atvēra ledusskapi un atklāja, ka mājās nav ne kripatiņas rauga. Hmm. Līdz Eda pārbraukšanai no fermas vēl pāris stundu. Viņa pagūs aiziet uz veikalu. Ari diena šādai pastaigai piemērota. Nekad neapdarāmie mājas darbi pagaidīs, kā gaidījuši visus šos gadus, kad mājās Ķērsta dažreiz bija tikai nakts melnumā.

Ķērsta izlaida mežonīgi kuplos matus, lai tos sakārtotu daudzmaz cilvēcīgā frizūrā. Atkal atmiņā ieskanējās Eda teiktie vārdi: "Tu ar saviem matiem esi devītais pasaules brīnums." Viņa bija dzirdējusi tikai par septiņiem brīnumiem. Kas gan varēja būt astotais?

"Vilkšu jauno jaku," Ķērsta izlēma. "Man pie veikala vairs nav jāpiebrauc ar traktoru un jārādās cilvēkos vecajā kombinezonā."

Uz Kupšu gatves bija redzamas tikai "lielā zvēra" reljefās pēdas un sniegā rēgojās daži tumši traipi.

"Vai atkal hidraulikas sūknis?" viņa gudroja, bet tad ar atvieglojumu atcerējās, ka šorīt Edis mainīja eļļu. Tad jau mazliet nopil garām.

Ceļš gar upmalu, gaišā priekšpusdiena un brīvības izjūta lika sievietei aizmirst rūpes par traktoru. Viņa raudzījās plašajā, līdzenajā, saules gaismas pielietajā ainavā. Cik tālu vien skats sniedza, valdīja pilnīgs miers un klusums. Uz baltajiem māju jumtiem cienīgi sēdošie skursteņi kūpināja vieglas dūmu strūkliņas. "Visi mūsu ļaudis vēl nav aizbraukuši no Latvijas," Ķērsta ar gandarījumu sprieda. "Visus Eiropas naudiņa vēl nav aizvilinājusi."

Gar vecupes krastu ejot, viņa caur piesnigušo alkšņu biežņu ieraudzīja upes vidū tupam sagumušu stāvu. "Pirmais bļitkotājs jau klāt, tad jau pēc pāris dienām upe aizsals," Ķērsta atcerējās pagasta ļaužu teicienu. Un sev par brīnumu iesaucās: Hei, onkulīt, ne asakas!

-    Ņe poņal, viņa saņēma atbildi piesmakušā balsī.

Pensionārs no Liepājas, sieviete nosprieda un devās

tālāk. Ostas kanāls laikam vēl nav aizsalis.

Uz šosejas nonākot, Ķērsta nožēloja, ka nav turpinājusi ceļu gar upmalu. Lai gan tad iešana līdz veikalam būtu kādu kilometru garāka. Te lielie treileri, smagi rēcot, rindā pa trim, pa četriem ik pēc laiciņa šāvās garām, maļot pelēko sniega putru, apšļakstot un ar gaisa vilni raustot viņas drēbes.

"Jūtams, ka esam Eiropas Savienībā," Ķērsta secināja. "Visādi labumi nāk iekšā Latvijā dienām un naktīm. Brīnums kā esam iztikuši līdz šim?"

Pie veikala viņa satika Eda bijušo sievu. Ķērsta sveicienam pamāja ar galvu kā nekā kopā būts bērēs un gāja tālāk, bet sieviete tumšajā mētelī un spožajos gumijas zābaciņos teica: Labdien.

Ķērsta apstājās.

-    Es gribu jūs brīdināt, sieviete turpināja, Ķērsta, ar Edi nebūs nekāda vieglā dzīve.

-    Tad jau redzēsim, Kupšu saimniece visai vēsi atbildēja.

-    Negribu ļaunu vēlēt, sieviete turpināja, bet man ir rūgta pieredze.

-    Katrs var mainities, Ķērsta pasmaidot bilda. Dažreiz ari uz labu.

-     Lai nu tā būtu, sieviete paskumji novēlēja, bet stiprus nervus jums vajadzēs.

-       Pagaidām nav bijis iemesla sūdzēties, atteica Ķērsta.

Eda bijusī dzīvesbiedre, pakusušo sniegu šļakstinot, aizgāja uz to pusi, kur slējās pelēkās silikātķieģeļu īres mājas.

Kad Ķērsta vēra veikala durvis, gaišā diena jau bija paguvusi apmākties.

* * *

Tikko ienācis virtuvē un saodis smaržu, kas cēlās no pannas un piepildīja vai visu māju, Edis apkampa Ķērstu un paziņoja: Mana skvo, sapņi piepildās! Es jau šorīt, braukdams un laistīdams polderlaukus, sajutu pankūku smaržu.

-   Tev nu gan ir smalka nāss! Pirmoreiz dzirdu, ka vircas cisterna smaržo pēc pankūkām, Ķērsta brīnījās.

-     Pienāk brīdis, kad izbadušam cilvēkam sākas ožas halucinācijas, sprieda Edis.

-     Varbūt tās bija citas mājas, no kurienes tevi kārdināja, Ķērsta ieminējās. Eda sejā iegūla noraidoša izteiksme.

-    Šīs ir vienīgās, ko liktenis man dāvājis kompensācijai par netikšanu paradīzē, viņš turpināja, jo tur jau mani tik un tā nelaidīs iekšā …

-    Kāpēc? Ķērsta gribēja zināt.

-     Esmu pārkāpis pirmo bausli, Edis centās būt nopietns. Mūsdienu pasaulē pirmais bauslis ir korupcija.

Es velnam piedāvāju kukuli, lai nejaucas manā privātajā dzīvē.

-    Un ko tu viņam piedāvāji? Ķērsta interesējās.

-    Es viņam ieteicu privatizēt Otīles ļergas točku. Nauda birs kā karstas ogles, lai tik spēj grābt.

Abi iesmējās.

-    Nomazgā rokas un sēdies pie galda, Ķērsta aicināja. Kā no rīta piecos brokastoji…

-      Būtu vannasistaba, varētu ieiet dušā, Edis sūkstījās, bet esmu noslinkojis. Reģipsi tak nenopirku.

-    Un vannu ari ne, Ķērsta piebalsoja. Tā avārija…

Iestājās klusums. Šķita, ka virtuvei cauri iziet tumša

ēna.

Pirmais atguvās Edis. Ko nu vairs, viņš klusi teica un atgrieza izlietnes krānu.

Kad pusdienas bija galā, vīrietis jautāja: Gribi zināt jaunumus? Kāds ārzemnieks grib no Rutes atpirkt fermu. Par to naudu abi ar Rūdiņu visu atlikušo mūžu varēšot dzīvot Šeišelu salās, Maldivu salās un Kanāriju salās.

Ķērsta pārtrauca mazgāt šķīvi. Un ko Rute? viņa jautāja.

-    Domāšot, tas esot interesants piedāvājums. Viņai līdz kaklam tās nebeidzamās papīru darīšanas, kas jāpiegādā ierēdņiem neskaitāmos eksemplāros, konkurence ar importēto gaļu, drausmīgā cenu celšanās un visi tie pārraudzības dienesti, kas gandrīz vai katru mēnesi ierodas fermā un traucē strādāt. Latvijā jau esot kāds pusducis lielfermu, kas pieder dāņiem. Ja tā notiks, tas ārzemnieks mani atlaidīs pirmo. Viņiem būs sava tehnika, sava darīšana…

Ķērsta klusēdama nolika šķīvi. Un ko mēs? Abi bez darba?

-     Būs, kā tagad saka, jāmeklē jauna niša. Edis prātoja. Strausu nišā mūsu zemnieks jau iespiedies. Varbūt cūku vietā audzēsim zaļās vardes konserviem vai bruņurupučus ekskluzīviem krogiem. Var arī mēģināt no bezdarba izlēkt ar ķengura palīdzību. Bet simtiem tūkstošu vienkārši aizbrauc darbu meklēt citur pasaulē.

Ķērsta apsēdās pie tukšā galda un raudzījās Edi. Vai viņš runā nopietni?

-Ja tā turpināsies, no Latvijas paliks pāri tikai nosaukums, himna un karogs, vīrietis drūmi pareģoja, un mums būs palicis tas prieks klusiņām dziedāt atmodas laika dziesmas.

-     Tas nu gan nenotiks, Ķērsta protestēja. Nevar taču visi aizbraukt svešumā.

-     Var gan, ja devīzes vietā "kaut pastalās, bet brīvi" nākusi devīze "kur maize, tur dzimtene". Divdesmit pirmais gadsimts ir lielas naudas gadsimts. Drīz vien morāli pat lombardā neņems pretī pārāk vecmodīga lieta, nobeidza Edis.

-     Rauga pankūkas tev ir kaitīgas, Ķērsta secināja. Tu kļūsti cinisks. Es nekad neticēšu, ka mēs tik viegli iznīksim. Piemēram, mūsu pagastā Blieķu Juris nepadosies, cukurbiešu vietā audzēs rapsi, viņa spīvi turpināja. Viņš savu zemīti nevienam nepārdos. Mēs arī savus divdesmit hektārus nepārdosim… Nākamvasar audzēsim kartupeļus vairumā, vedīsim uz tirgu, uz spirta brūzi, uz čipšu fabriku. Un Pumpuļu Rihards savām siltumnīcām būvēšot klāt jaunus blokus. Neviena importa roze nestāvot blakus viņējām. Un Kausu Viktora skābētos kāpostus Rīgas pārpircēji pērk kaudamies, viņš katru nedēļu ved. Neiznīks mūsu lauki, tu redzēsi, Edi, ka neiznīks…

-     Bet Otīle ļergu tomēr tirgos, Edis teica. Ja elles lielskungs ņems to lietu savās rokās, tad būs pavisam citi apgriezieni.

-    Nekad nevar saprast, vai tu runā nopietni vai joko, Ķērsta žēlojās. Rādās, ka tu šad tad piedomā pie Otiles biznesa.

-     Tāpēc, ka viņa deva man ari uz parāda, Edis atzinās.

-      Kas tik man nav jādzird… Ķērsta skumīgi teica, atcerēdamās Eda bijušās sievas vārdus pie veikala. Vai ir vēl kādi varoņdarbi?

-    Jā, vīrietis atzinās, tā kāpšana vecās katlu mājas skurstenī. Ne jau polšs tobrīd mani interesēja. Gribēju noskaidrot, vai varu izdarīt to pašu, ko kādreiz agrā jaunībā, kad šo skursteni tikko uzcēla. Neizdevās… Kādreiz mans sapnis bija kāpt kalnos. Salasījos par Mesneru, Hilariju, Tenzingu un citiem alpīnistiem. Un virsotnes Akonkagva, Nangaparbats, Džomolungma…

Ķērsta klausījās šo atzīšanos un nolēma Edim neko neteikt par savu šodienas tikšanos tur, pagasta centrā.

-     Ak, šie jaunības sapņi, Eda balsī ieskanējās sentimentāli toņi. Ko visu mēs tik nesaceramies. Un, izvilcis no virtuves galda atvilktnes mutes harmonikas, viņš tās lika pie lūpām.

…Tomēr dziļi zem pelniem Klusa cerība dzimst…

Plašajā virtuvē ieskanējās Raimonda Paula melodija par balto ābeļu ziedēšanu.

Ķērsta piegāja viņam klāt un iesēdās klēpī. Vecais Vīnes krēsls draudīgi ieņirkstējās. Mutes harmonikas nepārtrauca skanēt. "Cik jocīgi," Ķērsta domāja, "brīžiem nav vajadzīgas simfonijas, pietiek ar vienu smeldzīgu motīvu, lai sirds ieskanētos līdzi…"

Bet Edis jau nolika mazo mūzikas instrumentu un apskāva Ķērstas vidukli.

-    Tev tur iekšā ir vesela bagātība, viņš čukstēja, ieelpodams sievietes matu rūgteno smaržu. Kādu vārdu mēs tai dosim?

-     Ja būs puika, tad Ariels, Ķērsta bez svārstīšanās atteica.

-     Nē, Edis iebilda, šis vārds no Šekspīra lugas varoņa vārda tagad pārvērties par veļas pulvera marku.

-Ja būs meitene, tad Nīke, nerimās Ķērsta.

-     Galīgi nē, protestēja vīrietis. Tagad uzvaras dievi Samotrākes Nīki dēvē par Naiki un šo vārdu raksta uz krosenēm un treniņbiksēm. Tirgus piebeidzis sengrieķu kultūras mantojumu. Pajautā jebkuram puišelim, ko nozīmē šis vārds, un viņš tev, bijības pilns, atbildēs: tā ir super firma…

-      Tad sauksim viņu kādā senlatviešu dievu vārdā, Ķērsta nobeidza un apskāva Edi. No šīs straujās kustības vecais krēsls ņirkstēdams izjuka. Abi smejoties attapās uz grīdas.

-    Jau sen teicu, ka jānopērk jauni krēsli, Ķērsta pārmetoši runāja. Drīz vairs nebūs, uz kā sēdēt…

-    Vēl trīs palikuši, Edis nez kādēļ taisnojās, līdzēdams Ķērstai piecelties.

Abi brīdi palika stāvot.

-    Paklau, Ediņ, aiziesim kaut kur, jaunā sieviete ierosināja. Tik saulaina pēcpusdiena… Es visu rītu pa māju. Vēl kaut kā nav pierasts. Tik uz veikalu pēc rauga. Varbūt aizbraucam uz Liepāju? Teātri rāda "Precējies nav miris". Ja nu laimējas dabūt biļetes? Rute teica, ka luga esot interesanta.

-    Par miršanu?

-      Par precēšanos, dumiķi, Ķērsta atbildēja. Mums jāzina, uz ko gatavojamies.

-     Cik tur tā darba, Edis, daudz nedomādams, piekrita. Bet pēc tam es tevi aizvedīšu uz vienu vēl interesantāku vietiņu…

Teātra masīvās durvis verot, Ķērstai allaž šķita, ka ienāk visu dzīvju templī. lādas izjūtas viņu pārņēma arī šoreiz, kaut gan viņi ar Edi atradās tikai foajē, kur valdīja maiga puskrēsla un gaisma plūda no atvērtā kases lodziņa kā no pasaku alas, kur pārdod caurlaides uz cilvēku prieku, vilšanās, mīlestības, naida un dvēseļu saskaņas pasauli; kur ienācējs kļūst liecinieks citu dzīvēm un pats, skatuves elpas suģestēts, sāk neviļus dzīvot tām līdzi.

-     Uz "Precējies nav miris" biļešu vairs nav, kasiere, raugoties ar sarkanu zīmuli saraibinātajā zāles plāna lapā, teica. Diemžēl nevaru līdzēt.

-    Nu tad pērc uz "Killera dienasgrāmatu", Edis ieteica Ķērstai. Paskatīsimies, cik tam zellim nedēļā jānovāc.

-     To es varu redzēt katru vakaru televizorā, Ķērsta iebilda. Man, lūdzu, divas biļetes uz "Sievieti no pagātnes", ja iespējams, sestajā rindā, vidiņā.

-     Šī izrāde ir tikai septītajā janvāri, kasiere paskaidroja, un tā ir trešdiena. Ķērsta piekrītoši pamāja. Ņemam, viņa teica.

-    Desmit latu, sūkstījās Edis, kad abi izgāja uz klusās ieliņas. Agrāk teātris bija lētāks.

-    Agrāk arī tu biji jaunāks, Ķērsta atteica, vērodama lepno automašīnu rindu, kas spoguļojās ziemas pēcpusdienas saules staros visā ieliņas garumā. Kā tu domā, Edi, cik no šīm mašīnām pieder aktieriem?

-     Droši vien tie pāris golfiņi un tas pasātiņš, vīrietis sprieda. Aktieris nevienos laikos nav bijis bagāts. Lai būtu pārliecinošāks uz skatuves, Edis iesmējies piebilda.

Pulkstenis Trīsvienības baznīcas tornī rādīja trīs.

-    Līdz autobusam vēl stunda, Ķērsta, aizpogājot puskažociņu, ieminējās. Tu solīji mani aizvest uz kādu interesantu vietiņu. Atceries? Viņa uzsmaidīja Edim.

-    Protams, vīrietis atsaucās, tūdaļ būsim klāt. Varēsi pavērot, kā rodas azarts un adrenalīns.

Virs ēkas durvīm kvēloja neona burti "Laimētava".

-    Ejam iekšā, Edis mudināja, te biļete nav jāpērk.

-     Bet tā jau ir tikai spēļu zāle, Ķērsta vīlusies teica.

-    Kas te interesants?

Telpā gar visām sienām tumši un cienīgi rindojās spēļu automātu korpusi, zibsnīja krāsaini tablo ar skaitļiem un simboliem. Pie šiem elektroniskajiem agregātiem klusi sēdēja sagumuši stāvi un spaidīja pogas, daži sev blakus bija nolikuši kafijas krūzītes, daži alus kausus. Kāds vīrietis zelēja cigāru. Bet automāti rūca, šķindēja un dūca.

-    Sēdies, Edis smaidīdams piedāvāja Ķērstai atzveltnes krēslu, un paskaties, kā jātaisa nauda.

Pustumšajā zālē jautās saspringuma pilna gaisotne, kaut gan neviens no sēdošajiem nerunāja ne vārda.

-      Es pati gribu izmēģināt, jaunā sieviete iebilda.

-    Kāpēc man jāskatās?

-    Čau, Edi! viņiem aiz muguras atskanēja balss. Esi atvedis līdzi jaunu klientu?

Ķērsta pagriezās un ieraudzīja mazu, apaļīgu vīru ar pliku galvu. Viņa sārtā seja izstaroja labsirdību un ziņkāri.

-    Sveiks, bos, Edis bijības pilnā balsī atsaucās. Daru, ko varu, lai iztukšotu tavus naudas maisus.

Boss negribīgi, kā par neizdevušos joku, iesmējās, ar skatienu nomērīdams Ķērstas augumu.

-    Iepazīsimies, mans vārds ir Vigo.

-     Ķērsta, jaunā sieviete stādījās priekšā, stingri, kā paradusi, satvēra Vigo apaļīgos, cīsiņiem līdzīgos pirkstus. Vissenākais vārds visā Kurzemē.

Vigo, saviebis seju sāpju grimasē, purināja roku.

-Jūs nodarbojaties ar reslingu, vai?

-    Strādāju laukos, Ķērsta atteica.

Vigo visai pārsteigts uzlūkoja Edi: sak, kur tu izrāvi tik krampīgu dāmu?

-      Mana topošā sieviņa, vīrietis ar lepnumu balsi paskaidroja. Tā mēs plānojam…

Resnltis nogrozīja galvu.

-     Nu tad dalies ar Ķerstu savā pieredzē, viņš novēlēja, pagriezies uz iešanu. Varbūt šoreiz tev veiksies.

-    Tāds vārīgs vīrietis, Ķērsta sprieda, kad bija palikuši divi vien, un pat nemāk manu vārdu pareizi izrunāt.

-      Toties māk taisīt naudu, Edis noņurdēja. Tur viņam ir ķēriens.

Tad Edis apsēdās blakuskrēslā un, izvilcis no kabatas desmit latu banknoti, ieslidināja to automāta spraugā.

-     Ediņ, ko tu dari? Ķērsta pārsteigti jautāja. Tik daudz naudas!

-    Ar skolnieku likmēm neko nevar vinnēt, Edis atbildēja, un viņa acis, nospiežot starta pogu, iedegās. Nauda mīl naudu.

Ķērstai sametās dīvaini ap sirdi, vērojot, kā viņš darbojas gar spēļu automātu, ciešu skatienu raudzīdamies zibošajās ciparu un simbolu virtenēs uz tablo. Bet spožā mašīna, lietišķi ņurrājot, tiesāja viņa naudiņu, ar pedantisku precizitāti norādot, cik vēl palicis no spēlētāja dotās summas.

-    Un kad tu kaut ko laimēsi? lai izrautu Edi no transa, Ķērsta jautāja.

Edis neatbildēja, viņa skatiens joprojām hipnotizēja ekrānu un labā kāja uz grīdas seguma sita sīku, ritmisku rakstu.

-     Ediņ, tu dzirdēji? jaunā sieviete uztraucās. Es taču ar tevi runāju…

-      Ko? kā no miega izrauts, kā iztrūcināts vīrietis iesaucās. Tu kaut ko teici?

Ķērsta uzlika roku viņam uz pleca. Jā, es gribu iet projām. Te nemaz nav interesanti, Ķērsta runāja, cipariņi tik lēkā un tava naudiņa kūst.

-     Pagaidi, pagaidi, Edis atsaucās, man ir sava shēma. Tūlīt es šo stulbo kasti apspēlēšu…

Ķērsta bezpalīdzīgu skatienu paraudzījās visapkārt. Jauni zēni, tikko sasnieguši pilngadību, drukni tēvaiņi skūtām galvām, daži iesirmi kungi te sēdēja un spaidīja pogas, kā dīvainu rituālu veicot. Aizmirsuši mājas, aizmirsuši blakus noliktās glāzes un lūpu kaktiņos kūpošās cigaretes. Zāles durvīs stāvēja Vigo, un Ķērstai šķita, ka viņš smīn.

Pēkšņi Edis salēcās vienādie simboli bija nostājušies vienā rindā.

-    Nu, ko es teicu?! viņš iesaucās. Atšifrēju gan šito mašīnīti! Naudiņa ir mana! Tagad mēs pusi summas iebarosim šim monstram, lai viņu riktīgi apvestu ap stūri…

-    Edi, izbeidz, Ķērsta uzstāja. Ja nenāksi man līdzi, iešu viena.

Vīrietis pārsteigtām acīm raudzījās viņā: Bet es taču vinnēju! Vai tu maz zini, cik vispār var vinnēt? Kaudzi naudas! Bagātību!

-    Edi, rimsties, Ķērsta sacīja, un viņas balsī ieskanējās tonis, kas azartā iekritušajam spēlmanim lika saausīties.

-     Nu labi, vīrietis negribīgi noņurdēja, iesim ar'… Kaut gan šodien ir veiksmes diena. Mana skvo, tu man nes laimi, kā tu to nesaproti?

* * *

Agri no rīta Ķērsta ar Edi vēl bija gultā pie ārdurvīm trauksmaini iepļerkstējās zvans. Tas skanēja ilgi un neatlaidīgi, ar īsiem pārtraukumiem. Neviens no kaimiņiem tā neuzvedās viņi respektēja saimnieku mieru. Ja gadījās

neatliekama vajadzība, piespieda zvana pogu īsam signālam un tad pacietīgi gaidīja, kad atvērsies durvis.

-      Kam tur deg? sodījās Edis, izlēkdams uz grīdas. Ņemas kā uz pasaules galu!

Arī Ķērsta satraucās viņa bija pārliecināta, ka notikusi kāda nelaime. Aiz loga valdīja tumsa, ass vējš trieca logos smalka sniega vērpetes.

No laba prāta neviens tādā laikā uz Kupšiem nebridīs, jaunā sieviete sprieda, ar ierastu kustību savīdama mezglā vaļā palaistos matus. Zvans turpināja pļerkstēt. Edis, basām kājām ielēcis gaitenī noliktajos apavos, kreklu ciet pogādams, steidzās uz ārdurvīm. Arī Ķērsta cēlās, kaut gan pulkstenis rādīja tikai pieci. Noklaudzēja verandas durvis, tad gaiteņa durvis, un viņa izdzirda balsis.

-    Džina, sasodīts, kas tev lēcies? Eda balss bija īgnuma pilna. Ko dauzies apkārt nakts laikā?

-     Es ar agro, ar Klaipēdas autobusu, meitenes balss skanēja kaut kā drudžaini. Brr, cik auksti…

-     Nāc virtuvē, stāsti… Ķērsta sadzirdēja aprautu frāzi, tad durvis aizvērās. Kupšu saimniece, ātri uzvilkusi rīta halātu, ari iegāja virtuvē. Ieraugot Džinu, viņai sirds sažņaudzās kailu galvu, sniega piedzītiem matiem, salā sacietējušā dermatīna jaķelē, zili nosalušām rokām viņa te stāvēja savās izmītajās krosenēs un platām acīm raudzījās Ķērstā.

-    Labrīt, Džīna murmināja. Vai es neiztraucēju?

-     Apsēdies! Ķērsta pamāja uz ķebļa pusi. Tūlīt uzlikšu tēju.

-    Te jau drīzāk vajadzīga kāda šļuka šņabja, Edis secināja. Cilvēks pārsalis kā diegs.

Džīna purināja galvu. Nevajag, viņa drebošām lūpām runāja. Vai jums nav kāda tablete… Es jūtos slikti.

-     Aspirīns? Ķērsta jautāja. Varbūt šito te terra flū vai kā tur viņu sauc.

-       Vienalga, vienalga, Džina strauji bēra vārdus,

-    vienalga, ko.

-      Paskatīšos, Ķērsta runāja, atvilkdama vienu no virtuves skapīša atvilktnēm. Mums jau ar tiem medikamentiem švaki. Vienīgais, ko es te redzu, ir tramadols. Manam tēvam kādreiz dakteris to izrakstīja pret sāpēm. Bet tas jau nav pret saaukstēšanos.

-     Tramadols? Džīna pārjautāja. Derēs, dodiet tik šurp.

Ķērsta, paraustījusi plecus, pasniedza kārbiņu Džīnai un kļuva domīga. Vai tādēļ meitene mērojusi ceļu no Liepājas pie viņiem? Vai tad pilsētas dežūraptiekā zāles nevarēja nopirkt?

Džīna, drudžaini izlobījusi tabletes no fasējuma, visas iemeta mutē un no krāna uzdzēra ūdeni.

-     Nu, meitēn, te nav saaukstēšanās vaina, Edis secināja. Šito slimību sauc citā vārdā.

Ķērsta pārsteigta klusēja tur bija vismaz kāds pusducis tablešu, ja ne vairāk. Kas ar Džīnu tagad notiks? Bet meitene apsēdās uz ķeblīša pie aukstās plīts un, pirkstus savos slapjajos matos iebraukusi, klusēja un raudzījās grīdā.

-    Varbūt izsaukt ātro palīdzību? Ķērsta jautāja Edim.

-    Kaut ko tādu es redzu pirmo reizi.

-    Ja nu vienīgi narkologu, Edis secināja.

-     Nav vajadzīgs, Džīna paziņoja. Man jau paliek labāk.

Ķērsta un Edis saskatījās.

-    No kā labāk? Ķērsta gribēja zināt.

-    Pēc aborta, Džīna klusi teica.

Virtuvē iestājās smags klusums.

-      Ari tas vēl… Ķērsta pēc mirkļa nočukstēja. Edis norūca smagu lāstu un apsēdās. Šķita, ka nepatīkamie pārsteigumi šorīt nebeigsies.

-    Kuram no jums šī ideja radās? Edis skarbi jautāja.

-      Abiem, meitēns, degungalu ar delnas virspusi noslaucījis, atbildēja.

-      Ak jūs gudrinieki, Ķērsta skumjā balsī noteica. Kaut nu tev, Džīna, kādreiz tas nebūtu jānožēlo…

-     Pat mazdēlu man nenovēlējāt, Edis skarbi ierunājās. Visu darāt uz savu galvu. Te nu ir viens guļ kapos, otrs, nedzimušais, sazin kur iesviests. Eh… Vīrietis piecēlās un uzlika uz gāzes plīts tējkannu.

Ķērsta salīgi nodrebinājās un savilka ciešāk halātu.

Meitenes pelēkā seja pamazām atguva krāsu, viņas acīs parādījās cita izteiksme.

-      Vispār es atbraucu pēc parāda, Džīna negaidīti moži ierunājās. Ariels no mana krusttēva aizņēmās divsimt latu.

Edim, kurš bija pastiepies pēc kafijas krūzes uz plaukta, tā izkrita no rokas. Vīrietis paspēra lauskas sāņus un, piegājis Džīnai tuvāk, teica: Tagad klausies uzmanīgi, daiļaviņ! Ja tavs krusttēvs viņam naudu aizdevis, tad lai ir tik laipns un atbrauc pats. Skaidrs?

-    Jā, bet krusttēvam nav laika… meitēns ņiprā balsī iesāka, taču Edis Džīnu pārtrauca: Nebāz nu man, vecam puikam, pufaiku ausī, palikšu dusmīgs! Tāpat jau skaidrs, priekš kam tev nauda! Viss. Paskatījies tumšajā logā, kurā vējš trieca sniegu, Edis turpināja: Ja gribi ēst, saimniece tev iedos brokastis, ja ne, tad vari paspēt uz Kaļiņingradas autobusu. Nevienam nav laika ar tevi te auklēties! Uzrāva mūs rīta agrumā, lai paziņotu, ka iztaisījusi cauri. Varone atradusies!

Džīna žēli palūkojās Ķērstā. Vai varu kaut kur bišķīt apsildīties? meitēns murmināja. Kādu stundiņu…

Ķērsta pamāja uz Džīnas izmītajām krosenēm: Novelc tās. Neredzi, ka piedzītas ar sniegu?

Edis paraustīja plecus. Man vienalga, viņš teica,

-     es eju uz darbu.

-     Vismaz kafiju būtu iedzēris, Ķērsta ieteica. Kur skriesi ar tukšu vēderu?

-    Darbā uzvārīšu, Edis norūca. Pašlaik negribu, viss garīgais dēlī…

Džīna ar ietramdīta zvēriņa skatienu paraudzījās apkārt.

-     Piedodiet, viņa čukstēja, man te no krosenēm izlija ūdens.

-      Nekas, nekas, Ķērsta noteica, atnesīšu vilnas zeķes. No tavējām jau pirksti lien laukā.

Džīna vainīgi pasmaidīja: Šitās zeķbikses man tikai divas dienas… un jau cauras, bļin!

To pateikusi, viņa atslīga pret plīti un aizvēra acis. Mirkli atnācējā raudzījušies, Ķērsta papurināja Džīnas plecu:

-    Meitenīt, kas ir ar tevi?

-      Gulēt… viņa izdzirda neskaidru atbildi. Simt gadus… Nepamosties…

-    Ko darīsim? Ķērsta jautāja Edim.

-    Dari, kā zini, vīrietis atbildēja.

-     Aiznesīšu uz dīvānu, viņa teica un viegli paņēma Džinu rokās. Fū, kā nopīpējusies…

-     Vispirms paklāj apakšā kādu vecu deķi, Edis deva padomu.

Aiznesusi meiteni uz viesistabu un apsegusi kalsno augumu ar vilnas segu, Ķērsta bridi raudzījās viņas vājajā sejiņā un ievēroja uz kakla uzsūktus zilumus.

"Sazin, kas ar tevi notiek," sieviete nodomāja, "un kas ir tavi vecāki."

Izvadījusi Edi uz darbu, Ķērsta nolēma izkurināt pirti.

"Droši, ka viņa nemaz nezina, cik svētīga tāda lauku pirtiņa," Ķērsta sprieda. "Izskatās, ka meitēnam mājās nav vannasistabas."

Un Ķērsta ķērās pie darba attīrīja no jauna aizputinātos pagalma celiņus, sanesa malku un saplēsa skalus krāsnij.

Atgriezusies virtuvē, Ķērsta nolēma, ka pusdienās būs cepelīni krējuma mērcē. "Kaut ko tādu Edis droši vien sen nav baudījis. Meitēnam arī tiks. Šķiet, ka līdz šim viņa iztikusi tikai ar čipšiem un cigaretēm."

Apdarījusi mājas darbus, Kupšu saimniece nolēma Džinu modināt. Vajadzēja taču apspriesties par tīru veļu pirts iešanai.

Viesistabas durvis pavērusi, Ķērsta iepleta acis dīvāns bija tukšs. Mātes austā sega gulēja uz grīdas.

"Pa kuru laiku," brīnījās Ķērsta, "un kāpēc?"

Kā atbildi meklēdama, jaunā sieviete palūkojās logā uz Kupšu mājas ceļu, kas aizvijās pār balto klajumu. Ziemas diena klusēja.

Kad pusdienās pārradās Edis, apmierinājis izsalkumu, viņš vēlējās zināt, kā klājas "tai nelaimes čupiņai Džīnai".

-      Aizgājusi, ka nemaz nepamanīju, Ķērsta varēja paskaidrot. Un mūsu saimniecības naudiņa arī.

-    Vedekliņa… norūca Edis. Un tu cerēji viņu pataisīt par cilvēku…

Atvēris virtuves skapīti, vīrietis ielēja kārtīgu glāzi no pusdzertās degvīna pudeles, savas paģiru nakts sabiedrotās.

Kupšu mājas omulīgajā viesistabā uz galda priežu zaru vainadziņā dega adventes laika svece.

-     Ko mūsu senči darīja garajos ziemas vakaros? Edis jautāja Ķērstai un pats arī atbildēja: Viņi pina virves, vērpa dziju, drāza dakšu kātus, laboja zirglietas. Pirms visu nakti iet strādāt rijā. Bet ko es daru? Lasu Kurtu Vonnegūtu bez jebkādiem kreņķiem, ka vannasistaba joprojām nav sākta taisīt un pat reģipsis nav nopirkts. Labi vēl, ka neskatāmies kādu no seriāliem, kas domāti sentimentālām dāmītēm.

-      Ediņ, rimsties ar tiem remontdarbiem, Ķērsta, šķirstīdama "Antilas" preču katalogu, teica. Nauda pēc pāris nedēļām būs vajadzīga citur.

-    Tā jau var izlaisties slinkumā, vīrietis bilda, pataustīdams karstos radiatorus, sēžot siltumā un neko nedarot… Tik vien kā iekūru centrālapkures katlu.

-   Grāmatas lasīšana ir tāds pats darbs kā visi citi, Ķērsta prātoja un, šķelmīgi pasmaidījusi, turpināja: Bet, ja esi noguris, nāc un noglāsti manu punci. Nu jau otrais mēnesis. Lai mazais sāk just tēva mīlestību. Pēc jaunākajiem atklājumiem noskaidrojies, ka bērniņš jūt, kas notiek ārpusē.

Vīrietis piecēlās, taču tajā brīdī iezvanījās telefons. Dzemdību nams, Edis, savilcis seju nopietnā grimasē, runāja klausulē, naktssargs klausās.

Ķērsta skanīgi iesmējās. Nemuļķojies, Ediņ, varbūt kāds nopietni…

Klusajā telpā no klausules bija dzirdama Rogu Rutes balss: Vai, cik labi, ka tu tur esi! Tad jau pedofīļi zīdaiņiem netiks klāt! Paklau, Edi, kad tu runāsi nopietni?

-    Tad runā ar saimnieci, vīrietis teica.

-     Čau, Rute, Ķērsta sveicināja, mēs te abi kaķojamies. Ko labu teiksi?

-     Bet mēs ar Rūdiņu vairs nevaram mierīgi gulēt, klausulē skanēja Rutes balss, visu laiku gudrojam par to dāni…

-     Pārdot viņam fermu vai nepārdot? Ķērsta minēja.

-    Nūja. No vienas puses, beigtos tie kreņķi un tā briesmīgā ņemšanās. Iedomājies, šorīt spogulī ievēroju, ka man jau daudz sirmu matu. Vai tā nav cūcība? No otras puses, te pagājusi puse no mana mūža. Kad mēs dzīvosim, kā cilvēkiem pieklājas? Rūdiņam naktīs rokas sāp… Man brīžiem tās sirdsklapes.

-     Nezinu, ko tur teikt, Ķērsta domīgi bilda, tādās lietās grūti dot padomu. Cik ilgi dānis tev ļauj gudrot?

-     Ko viņš var ļaut vai neļaut, Rutes balsī ieskanējās izaicinājums, mana ferma manā zemē! Es te esmu saimniece. Viņš teica līdz Jaungadam gaidīšot. Nezinu… ja vēl netraucētu strādāt tās Eiropas Savienības prasības. Drīz katram ruksim būs jāapsien salvete pirms ēšanas…

-    Es tavā vietā vēl nepadotos. Padomā, Rute, līdz gada beigām vēl laika diezgan. Tas ir viss, ko varu teikt.

-     Mazs atbalsts arī ir atbalsts, Rute sacīja. Paldies par to pašu.

-    Bet tagad pastāsti, kā mans Edis tur fermā uzvedas, vai kādai daiļai cūkkopei nav salauzis sirdi?

Edis, sēdēdams uz dīvāna, gandarīti pasmaidīja. Bišķiņ bail tev laikam ir, viņš runāja, uzlikdams roku Ķērstai uz pleca.

-    Cilvēks strādā, Rute likās apmierināta. Kaut nu tā noturētos. Fermas vīri pagaidām vēl smīn bārdā gaida, vai šim nenoriebsies tas glaunais darbiņš.

-    Lai smīn, Ķērsta atļāva.

-      Klausies, varbūt Vecgada vakaru atkal pavadīsim kopā, Rute apjautājās, ja vien jums abiem nav kas cits ieplānots?

-     Ir gan, Ķērsta smaidot atzinās. Mēs gribam jūs lūgt par vedējiem.

-      Redz tik ko! Rute šķītās pārsteigta. No sirds apsveicu! Tad jau mans Rūdiņš zaudējis… Viņš ar jauno mehāniķi saderēja uz kasti šampanieša, ka Edis to lietu neņems nopietni.

-    Ak tā? Ķērsta brīnījās. Nu tad paņem viņu līdzi uz Annas baznīcu Vecgada dienā vienos.

-     Un lai to kasti ar šampi ņem līdzi, Edis noburkšķēja, aizvainots, ka par viņu slēdz derības, izdzersim pie baznīcas žoga.

•^r Bet kā tev ar līgavas kleitu? Rute satraucās. Varbūt tevi aizvest pie manas šuvējas?

-      Paldies, Rute, iztikšu ar veikalā pirkto. Negribu cilvēkam uzbāzties, viņa jau pagājušo reizi lika manīt, ka darba pāri galvai.

-    Kā redzi. Bet tev pirmoreiz mūžā kāzas! Rute nerimās. Varēji… Ko? Atvaino… Man te Rūdiņš laužas pie telefona.

-      Hallo! ieskanējās Rūda zemā balss. Iegāzi gan mani, vecu puiku. Štrunts par to šampanieti, galvenais, lai tev viss būtu okei. Ķērstiņ, kad būs tik tālu, neaizmirsti mani par krusttēvu. Vismaz būs mums krustbērni…

Klausule atkal nonāca Rutes rokās. Ko viņš te čabina, sieviete bārās. Tā uzprasīties nav solīdi.

-Turēšu pie vārda, Ķērsta piekodināja. Mums neviena radinieka vairs nav. Konkurss nenotiks.

Vēl bridi patērzējušas, sievietes atvadījās.

-    Rīt no rita par mūsu kāzām zinās jau puse pagasta, Edis norūca.

-     Lai zin, Ķērsta bezrūpīgi attrauca, mums nav ko slēpt.

Brīdi glāstījis savas izredzētās saulrieta krāsas matus, Edis teica: Vecgada vakars, Jaunā gada rīts… un man viens gads atkal klāt.

-     Lai, Ķērsta, gaiši pasmaidījusi, bilda, bet vasarā mēs būsim jau trīs.

-    Tev būs meitene, Edis zīlēja. Spēcīgām sievietēm parasti dzimst meitenes. Un znoti nāks pie manis ar polšiem… lūgt Māras roku.

-     Tev tik polši prātā, Ķērsta pa jokam pukojās, un vārdu bez manis jau esi izdomājis.

-     Kas tur liels? vīrietis brīnījās. Māra ir pats labākais vārds. Negribu vairs tos sarežģītos ārzemju vārdus. Tolaik, kad dzima mans puika, biju aizrāvies ar Šekspīra lugām. Mēģināšu atcerēties…

…Vai lidot, peldēt, ugunīs būs nirt?

Vai jāt uz spalvu mākoņa? Ko prasi tu, Ir gatavs darīt Ariels…

-    Un man šis vārds iepatikās, pēc klusuma brīža viņš noteica neskaņā balsī.

Ķērsta piekļāva galvu Eda krūtīm.

-    Skatīsimies uz priekšu, viņa teica. Kupšos ilgi nav skanējuši bērnu smiekli.

-    Var jau būt, Edis pieļāva, ka skanēs. Ja meita būs atsitusies mātē.

* * *

Kā ik svētdienu, Kupšu sudrabotajā mastā uzvilkts, spirgtajā vējā brīvi plīvoja sarkanbaltsarkanais karogs. Saule, pacēlusies virs mežiem pie apvāršņa, dzirkstīja nosarmojušajos koku zaros un svētīja ar gaismu piejūras zemienes sniegainos plašumus. No māju pavardiem pret skaidrajām debesīm svinīgi cēlās gaiši dūmi, apliecinot dienas cēliena rosību cilvēku mītnēs.

-    Ediņ, aizbrauksim šodien uz Bernātiem, dzerot kafiju, Ķērsta ierosināja, es gribu redzēt piesnigušās priedes un jūru. Abi kopā mēs vēl tur neesam bijuši. Pakāpelēsim pa kāpām, noiesim līdz ūdens malai un apskatīsim, cik tālu viļņi pēdējā vētrā izgrauzuši krasta priežu saknes. Jau pērn tās bija noskalotas kailas.

Vīrietis, tikko pārbraucis no rīta darbiem Rutes fermā, nožāvājās vakar viņš līdz pusnaktij bija lasījis. Ar grāmatām Edim bija visai dīvainas attiecības nedēļām ilgi viņš staigāja viesistabas plauktam garām tik vienaldzīgi kā makulatūras grēdai, bet tad kādā brīdī ķērās klāt un ņēmās aizgūtnēm lasīt, ziedojot pat miegu un atpūtu. Ķērsta gan grozījās gultā, gan bāza galvu zem spilvena, lai gaisma netraucētu, bet Edis, šķiet, to neņēma vērā.

-    Labi, mana skvo, viņš teica, nolicis savu tukšo krūzi, dū it. Kaut gan darba mājās netrūkst.

-     Pasauli uz renti mēs neesam paņēmuši, Ķērsta aizbildinājās, un svētdienas ir atpūtai.

-      Vai! Un es šorīt strādāju! Edis tēlotās šausmās iesaucās. Vedu auglības kravas uz Kausu Viktora lielo lauku, viņš tur pavasarī stādīšot kāpostus.

-    Pa visu lauku? Ķērsta brīnījās.

-    Neesot ko niekoties ar sīkumiem, ja bankrotēšot, tad bankrotēšot ar troksni, Edis turpināja, tā viņš teica. Viktoram esot padomā skābētu kāpostu ražošana vairumā. Mucas šis jau sapircies.

-     Lai viņam izdodas, Ķērsta novēlēja. Un ko mēs darīsim, ja tev fermā darba vairs nebūs? No tēva mantotajos divdesmit hektāros audzēsim rudzus?

-    Mēs vairs neesam zemnieki, bet tikai lauku ļaudis, Edis secināja. Pavasarī beidzot ķeršos pie vecās klēts pārbūvēšanas par viesu māju. Un ceru dabūt darbu kādā pilsētas servisā.

Bridi padomājis, viņš piebilda: Tā vien šķiet, ka zemniekus mēģina iznīdēt kā šķiru.

-    Tam nu gan es nepiekritu, Kupšu saimniece iebilda. Zemnieks un zeme taču nav šķirami.

Edis pasmaidīja. Tomēr daudzi savu zemīti jau pārdevuši un strādā Liepājā. Katru rītu visi agrie autobusi pilni ar lauku proletāriešiem. Jā, viens otrs uzņēmīgais vēl palicis un plēšas. Cepure jānoņem tādu priekšā.

-     Lauku proletārieši, atkārtoja Ķērsta, ir nu gan teiciens. Pats to izgudroji vai Marksu esi lasījis?

Edis paraustīja plecus.

Es gan savu zemi nepārdošu, Kupšu saimniece paziņoja. Nemūžam.

-     Nu tad turpini maksāt Blieķu Jurim par zāles pļaušanu un savākšanu, lai tava zemīte neaizaug ar krūmiem kā viņpus šosejai, Edis ieteica. Labības audzēšanai vajadzīga tehnika.

-    To visu var dabūt, Ķērsta nepadevās.

-    Bet tikai tad, ja citiem paliek pāri.

-    Tu vienkārši neesi izgulējies, Ķērsta viņu pārtauca, tāpēc visu mālē melnā krāsā.

Edis vēlreiz nožāvājās. Bernātu jūras vējos, cerams, pamodīšos, viņš teica.

-    Es tevi pamodināšu bišķi agrāk, jaunā sieviete paziņoja, iesēzdamās Edim klēpī un viņu apskaudama. Kā būtu ar kārtīgu rīta buču?

-    Mana skvo, viņš murmināja, kas tev tā par modi bojāt mēbeles? Vecais krēsls tūlīt ņirkstēdams izlaidīs garu.

-     Neviena mūsu pagastā vēl nav saukta par skvo, Ķērsta runāja, skatīdamās Edim acīs. Vai es esmu kāda indiāniete?

-    Nē, viņš atteica, bet nevaru ciest visus tos nodeldētos mīļvārdiņus "zaķīt", "pelīt", "bumbulīt", "rausīt", "čabulīt", "kaķenīt"… "Mana līgava" skanētu kā no grāmatas par labu uzvedību, Edis turpināja. Es…

Viņa vārdus pārtrauca ciešs un ilgs skūpsts.

-    Ir divi varianti, ticis pie iespējas runāt, vīrietis turpināja, vai nu iesim gultā, vai uz Bernātiem…

-     Pirmais variants… Ķērsta čukstēja viņam pie auss. Bet varam ari tepat…

-    Kas tevi tā samācijis, Edis brīnījās, atraisīdams sievietes rīta halāta jostu un apskaudams viņas kailos, samtainos gurnus.

-       Pagaidi, Ķērsta steidzīgi runāja, atpogāšu tevi…

Vecais Vīnes krēsls beidzot neizturēja pēkšņās kaisles uzplūdus vēlreiz žēli iekrakšķējies, tas sabruka, un abi smiedamies nogāzās uz grīdas. Šis apstāklis netraucēja remdēt alkas vienam pēc otra.

Pavardā kuroties, klusi sprakšķēja malka.

-      Ugunīgās dienvidzemju sievietes tev varētu tikai pienest ūdeni, Edis nespēkā dvesa, kad lielais kvēles paisums beidzot bija aizplūdis. Par to es esmu pārliecināts.

-    Stāsta, ka mūsu senčos esot bijis kāds turks, Ķērsta pietvīkusi paslējās no grīdas sēdus un, atglaudusi izjukušos matus, teica, kas tur slikts?

-    Tu esi sapnis, Augstā dziesma, varoņeposs, vīrietis, skūpstīdams Ķērstas kailās krūtis, runāja, vairāk man nav ko teikt…

-    Varētu ari pietikt, sieviete secināja. Varbūt vienīgi vēl nosaukt par Haubici.

-    Varētu, Edis piekrita, tevī ir tāds spēks kā lielgabala šāviņam.

Ķērsta dzidri iesmējās un sāka ģērbties.

-    Zini, ko es tagad gribētu? viņa jautāja. Bet tikai nebrīnies.

Edis viņu uzlūkoja ar mīlestības pilnām acīm. Es nebrīnītos, pat ja tu vēlētos, lai šobrīd uzdāvinu tev ziedošu pļavu.

Sieviete vijīgām kustībām sakārtoja matus mezglā.

-      Paklausīsimies Lista "Ungāru dejas", viņa lūdza. Šobrīd man tāds muzikāls noskaņojums. Bernātu priedes pagaidīs.

-    Protams, Edis piekrita, noklusējot, ka šie skaņdarbi pieder Brāmsa spalvai.

Mūsu patiesi mīļajiem mēs piedodam visas kļūdas šī patiesība, šķiet, rakstīta jau pirmo cilvēku alu sienās.

Kad abi beidzot bija iegājuši viesistabā, Edis apsēdās dīvānā, noskaņojies uz mūziku.

Ieskanējās pirmie akordi. Viņam par pārsteigumu, jaunā sieviete no antīkās bufetes izcēla garkaklainu vīna pudeli.

-     Tagad Southern Rhone, viņa burtoja, C'neuf du Pape… Tas ir franču, deviņdesmit astotais gads.

-     Kam par godu? Edis bijīgi apjautājās. Tik dārgu vīnu…

-     Mums abiem, Ķērsta paziņoja. Vai mīlestība nav pietiekams iemesls?

* * *

Pēcpusdienā abi tomēr izlēma doties uz Bernātu kāpām, kur simtgadīgās, jūras vējos un rudens vētrās ārdētās priedes bija tērpušās baltas kā līgavas pie altāra.

-     Būtu mums mašīna, nevajadzētu iet uz autobusu, sapņaini teica Ķērsta, aizslēgdama namdurvis.

-      Kārtīgs vinnests laimētavā, un varētu sākt par to domāt, atteica Edis, ar baudu ieelpodams spirgto ziemas gaisu.

-    Kārtīgs zaudējums laimētavā, un mašīna būtu nospēlēta, Ķērsta iebilda. Tāds variants mums neder.

-      Kas neriskē, tas staigā kājām, vīrietis nerimās. -Ja tā padomā, visa dzīve sastāv no riska. Piemēram, kur garantija, ka, izkāpjot no gultas, tu neizmežģīsi potīti? Nemaz nerunāsim par notikumiem uz šosejas.

Ķērsta kļuva nopietna. Neatgādini man to, Ediņ, viņa lūdza. Un pēc mirkļa turpināja: Vai vari man parādīt cilvēku, kurš spēlēdams ticis bagāts?

-    Es, vīrietis, ne mirkli nedomādams, atbildēja. Es, tavai zināšanai.

-    Kur tad ir tā tava bagātība? sieviete viņu ķircināja, nogrūzdama no taciņas sniegā.

-    ŠI te, kas grūstās, viņš teica. Nebūtu vienu sievu zaudējis, nesatiktu tevi.

-     Vai tev nav bail zaudēt ari mani? Ķērsta apjautājās.

-    Spēlmanim jābūt gatavam uz visu, tas liek uz lietām skatīties savādāk, Edis sludināja, un dzīvei ir pavisam cita garša. Jo būtībā viss uz šis pasaules ir spēle. Varbūt ar dažiem izņēmumiem.

-    Bet tu uz šis pasaules esi lielākais muldoņa, Ķērsta bilda. Un tāds grib mani precēt!

Jaunā sieviete, iedama pa šauro, attīrīto dārza celiņu Edim aiz muguras, satvēra viņu, un abi iegāzās kupenā.

-     Apsoli, ka vairs nespersi kāju spēļu zālē! Ķērsta, gulēdama Edim virsū, prokurora tonī runāja. Citādi tu nepiecelsies.

-      Viss var gadīties, vīrietis dvesa, mirkšķinādams sniega piebirušās acis. Re, kur lido stārķis!

-      Nevar būt. Ķērsta pagrieza galvu Eda norādītajā virzienā, un vīrietis šo mirkli izmantoja, lai atbrīvotos no ciešā skāviena.

-     Nejaukais! Ķērsta sauca, putnu neieraudzījusi. Tu jau melo kā tautas kalps!

-     Es to domāju pārnestā nozīmē, vīrietis taisnojās. Stārķis taču ciemojas mūsu mājā, vai ne?

-    Tu patiešām esi varen slīpēts, viņa secināja, turpmāk jāuzmanās.

Abi piecēlušies izgāja pa dārza vārtiņiem uz Kupšu gatves.

-    Labi, mašīnas mums pagaidām nebūs, bet slēpes gan derētu iegādāties. Vai GDA normas esi nokārtojusi?

-     To izdarīju jau krievu laikos, vidusskolā. Tepat, jūrmalas kāpās. Zinu, kādas izskatās slēpes, Ķērsta viņu vilka uz zoba.

Neraugoties uz izaicinošo toni, Edis kļuva domīgs: Atceros, vienpadsmitajā klasē mēs arī braucām uz Bernātiem. Tā garā nokalne uz jūras pusi… Meitenes krita spiegdamas. Vēlāk cepām ugunskurā desiņas. Mans sola biedrs bija tāds Uno, viņš vienu vasaru ciemojās Vidusāzijā. Pēc tam viņam no turienes sūtīja hašišu. Pa pastu, paciņā. Nevienam tolaik ne prātā neienāca, ka tā ir narkotika. Uno pie ugunskura vienu šķipatu iebāza "Belomorkanal" papirosā un deva mums visiem pēc kārtas ievilkt dūmu. Jocīga sajūta. Viena no meitenēm parādīja ar pirkstu uz nosnigušu priedi un sāka histēriski smieties. Bet man gribējās deklamēt Šekspīru, un es dusmojos, ka neviens neklausījās…

-    Rādās, tu esi bijis samaitāts jau no puikas gadiem, Ķērsta secināja. Būtu pēdējais bridis laboties.

Aiz ceļa pagrieziena bija dzirdama dobja rūkoņa. Dzidrajā gaisā tā kļuva aizvien skaļāka, līdz gājēji ieraudzīja traktoru ar sniega lāpstu priekšā.

-    Kausu Viktora dampis, Edis secināja.

-     Viņš vēl var nogriezties uz pastkastīšu Anetes ceļgalu, Ķērsta sprieda, atbīdīdama no pieres matu šķipsnu.

Brīdi vēlāk abi saprata, ka Viktors nolēmis notīrīt visu kaimiņu ceļus traktors, stumdams sniega vālus ceļmalā, tuvojās viņiem.

-     Lāga vīrs, Edis teica, domā par citiem arī. Kaut gan mūsu "lielais zvērs" izbrauktu jebkuru kupenu.

Ticis abiem nācējiem blakus, Kausu Viktors pamāja sveicienu un, izliecies no kabīnes, sauca: Kot jūs tādi novārtījušies? Ķērsta un Edis saskatījās un pārsteigti secināja, ka viņu drēbes tiešām ir viscaur ar sniegu.

Edis noplātīja rokas. Gadās, viņš atkliedza. Iesirmais vīrietis saprotoši pasmaidīja sak, pats biju jauns un aizbrauca pa Kupšu gatvi, ka riteņi nozibēja vien.

Ķērsta, tikusi uz nošķūrētā ceļa, ņēmās tīrīt Eda jaku: Jāappuišo tevi kā mazu bērnu! Kas tik man nav jāpiedzīvo!

Edis smējās. Sievietes liktenis mīlēt un ciest, viņš deklarēja.

Ķērsta uzmeta lūpu.

-    Pirmie desmit gadi ir tie grūtākie, Edis viņu mierināja, kad abi bija nonākuši uz tilta.

-    Un tu vēl brūķēsi lielu muti? jaunā sieviete iesaucās, sparīgi atvēzējusies ar novilkto cimdu. Še tev!

Vīrietis pieliecās, lai izvairītos, un Ķērstas rakstainais cimds no straujās kustības aizlidoja pār tilta margām.

-    Manas mammas adīts, Ķērsta novaidējās. Ko nu?

Edis paskatījās lejā. Tur tas gulēja mazs un bezpalīdzīgs.

-    Sešas sekundes, mīļā, vīrietis iesaucās un pa stāvo nogāzi metās lejup, ka sniegs vien pajuka.

-    Edi, dullais! Ķērsta kliedza. Zem tilta švaks ledus!

Bet vīrietis jau bija tur. Vēl mirklis, viņš pacēla cimdu

un pamāja Ķērstai. Nevar taču senču mantojumu laist pazušanā, Edis sauca un pagriezās, lai atgrieztos krastā. Taču šaurās gultnes dēļ straume nebija ļāvusi uzsalt drošai ledus kārtai, un vīrietis ar brīkšķi ielūza līdz jostasvietai.

-     Sasodīts! viņš auroja. Sasodītais lempis! Lauzdams plāno ledu, viņš nāca uz krastu, ka brakšķēja vien.

Man taču salst, Edis nerimās, nokļuvis tieši Ķērstas apskāvienos. Ņem savu pūra cimdu! Cilvēks tā dēļ riskēja ar dzīvibu!

-     Tagad žigli uz mājām, Ķērsta mudināja, vilkdama viņu pa nogāzi uz ceļu.

-     Kas teica, ka vienā upē divreiz nevar iekāpt? Edis drebošu žokli purpināja. Es tevis dēļ to daru jau otro reizi!

Teciņus rikšojot, viņi atkal satika Kausu Viktoru. Nesaprazdams, kas abiem lēcies, viņš no kabīnes sauca: Kur deg?

-     Edis iekrita upē! atkliedza Ķērsta, un abi rikšoja tālāk.

"Grūti viņai būs ar to Edi," Kausu Viktors prātoja, "brīžus viņš rāpjas skursteņos un netiek lejā, brīžus viņš iekrīt upē un Ķērstai jāvelk ārā. Bet varbūt tas viss pieder pie mīlestības?"

* * *

Ķērsta modās līdz ar Edi un uzstāja, lai viņš izmēra temperatūru.

-     Čuči mierīgi, vīrietis teica. Skorpioniem jābīstas tikai pašiem no sevis. No tās ledus peldes bišķīt kaklā sūrst, un tas ir viss.

Viņa tomēr pielika roku Eda pierei un nerimās, iekams tas nebija iedzēris aspirīna tableti.

-    Neesi vairs nekāds puika, varbūt es šodien aizbraukšu uz fermu tavā vietā.

-    Kas vēl nebūs, Edis protestēja. Vai tev mājās darba trūkst? Griez vien un žāvē ābolus šķēlītēs, līdz pavasarim antoni nestāvēs.

Jaunā sieviete aizdomu pilna vēlreiz pielika roku Eda pierei: Ja saslimsi, gultā neņemšu, varēsi gulēt un svīst viens pats otrā istabā. Bet šodien tev jāvelk garās apakšbikses, ko pagājušonedēļ nopirku.

-     Bumbierenes? Edis nicīgi iesmējās. Tās tu man uzstīvēsi vienīgi ar narkozes palīdzību. Man šodien vēl padomā aizbraukt uz Liepāju. Ir šādas tādas pēdējās vecpuiša darīšanas.

-    Kādas? Ķērsta interesējās.

-     Tas ir noslēpums, ko tu uzzināsi tikai pie altāra, Edis atteica. Pacieties! Un, noskūpstījis Ķērstu uz degungala, viņš devās uz virtuvi.

"Riktlgs skorpions," viņa neapmierināta secināja un atlaidās spilvenā.

Agrāk Kupšu saimniece bija cēlusies, lai gatavotu Edim brokastis, bet nu viņš to aizliedza.

"Sievietei tavā stāvokli ir vajadzīgs miers un atpūta," viņš ar topošā tēva tiesībām uzstāja. "Es pats ar sevi tieku galā."

"Ko viņš sadomājis," jaunā sieviete bažījās, "kāpēc tikai pie altāra?"

Uzrāvusi segu līdz zodam, Ķērsta ieslēdza uz naktsskapīša nolikto radioaparātu. Atskanēja "Zvaniņš skan" melodija.

"Vakar es to dzirdēju piecas reizes," viņa nodomāja, "šodien sāk skanēt jau pussešos. Uzsēžas vienam meldiņam un drillē to divas nedēļas pēc kārtas."

Pusmiegā viņa vēl saklausīja "lielā zvēra" rūkoņu, tam aizbraucot gar dārzu, tad aizsnaudās.

"Man taču beidzot jānopērk gredzeni," Edis, sēžot traktora kabīnē, prātoja. "Tā tik vēl trūka, lai es Ķērstai prasītu naudu! Šodien paņemšu no Rutes avansu, pietiekami ilgi jau esmu strādājis…"

Fermas pagalmā pie nosēdbedrēm vecais fermas naktssargs Jēkabs gribēja runāties par valsts politiku, bet Edis strupi atteica: Zinu, zinu, politiķi ir sivēni, kas raujas pie siles, un par tautu viņiem nospļauties.

Jēkabs aizvainots pagriezās un aizslāja pa slideni nobraukto pagalmu meklēt citu varbūtēju oponentu.

Ap pusdienlaiku Edis savu šodienas misiju fermā bija beidzis un iegāja Rutes kantorītl.

-     Madam, viņš mundri ierunājās, man ir zināma finanšu problēma.

Rute atrāva skatienu no datora ekrāna.

"Man, vecai sievai, te jālauzās visādās kompjūterbūšanās," pauda viņas sejas izteiksme.

-     Visiem tikai problēmas vien, nav vairs ne vajadzības, ne ķezas, ne spiedīgu apstākļu, ne kreņķu… Tikai problēmas! fermas īpašniece runāja it kā pati ar sevi, bet tad, pievērsusies Edim, jautāja: Ko tu gribi? Redzi, apgūstu jaunu tehniku. Rūdiņš teica, ka pietiek ņemties ar krievu laika koka skaitīkļiem un rakstāmo.

-     Redzu, Edis apstiprināja, ar to tehniku brīžiem ir kā ir.

-    Traktors salūza? Rutes balsī ieskanējās bažas.

-     Nē, kāzām vajadzīgi gredzeni, vīrietis viņu nomierināja. Es gribu mazu avansu.

-     Cik? Rute jautāja. Pirmdien par elektrību samaksāju smuku naudiņu. Metinātāji, pagājušajā mēnesī taisot jaunos aizgaldus, bija nodedzinājuši ne pa jokam.

-     Simt latus, Edis norūpējies teica. Tik daudz taču vēl būs.

-    Jāskatās, fermas saimniece bilda, atcerēdamās, ka uz viņu gaida kārtējā līzinga iemaksa par jauno automašīnu. Un cik tad vēl palicis līdz mēneša beigām, kad visiem strādniekiem būs jasagrabina algām, un tad vēl iešana uz Valsts ieņēmumu dienestu ar maku kabatā. "Varbūt tiešām fermu pārdot," sieviete prātoja. "Dānis zvana vai katru otro dienu…"

Edis, stāvēdams pie rakstāmgalda, pamīņājās. Es gribētu noķert autobusu vienos divdesmit, viņš atgādināja.

-Ak jā, Rute sarosījās, meklēdama kabatā atslēdziņu no padomju laika seifiņa, kuru kārtīgs vīrišķis varēja pasist padusē, tūlīt.

Pustukšajā autobusā Edis iegāzās vienā no priekšējiem sēdekļiem. "Pavisam kas cits nekā "lielā zvēra" kabīnē," viņš nodomāja un tad saklausīja aizmugurē čukstus.

-     Rakstiņu Edis tagad šeptējot pie Rutes, savai blakussēdētājai vēstīja Vizbuļu Anna, uz Ķērstiņas traktora.

-    Nē, tas dampis esot pārrakstīts uz viņa vārda, skanēja atbilde. Kot tas meitietis? Tagad tikai pa māju?

-      Ilgi jau viņa tā netupēs, Vizbuļu Anna turpināja, tas karakteris viņai dikti šiverīgs.

-    Tā viš i, piekrita kaimiņiene.

Pēc tam Edis bija spiests noklausīties, ka viņdien tas jaunais autobusa šoferis braucis kā traks un bremzējis kā traks šai esot izkritušas ribas.

-    Vai dieniņ, kaimiņiene noelsās, tavas ribas?!

-Jā, tirgū, šarās nosapirkos, tādas brangi kūpinātas.

Edis nevilšus pasmaidīja ja tikvien dzīvē būtu to

kreņķu.

Zeltlietu veikalā nebija neviena apmeklētāja. Edis apstājās mirdzošās vitrīnas priekšā un pieliecies sāka pētīt rotaslietu plašo klāstu. Sieviete brieduma gados no telpas otra gala pienāca viņam klāt un jautāja: Vai varu jums palīdzēt?

-      Noteikti, Edis atbildēja. Pats no vitrīnas šitās mantiņas nevaru izķeksēt stikls priekšā.

Pārdevēja pētoši paraudzījās vīrietī. "Cilvēks no laukiem," viņa secināja. "Grib zīmēties, bet tie jociņi tādi prasti…"

-    Ko tieši jūs vēlētos? sieviete jautāja, un Edim uzvēdīja rūgteni samtaina smarža.

-    Gredzenus, Edis ziņoja, laulībām. Ja var, tad divus.

"Par naudu var visu, onkulīt," labi koptā un smaržīgā

būtne nodomāja.

-     Un kurus tad ņemsim? viņa gribēja zināt. Vai izmēri jums zināmi?

-    Šos, Edis ar pirkstu iebikstīja vitrīnas stiklā un nez kādēļ sāka svīst no pārdevējas it kā draudzīgā, nepiespiestā toņa. Divus divdesmit pirmos izmērus.

"Nu gan pirksti viņa izredzētajai," veikala darbiniece nosprieda. "Manam Harim deviņpadsmitais ir vaļīgs. Bet nevar piedabūt pie uzvilkšanas…"

Ierastām kustībām izņēmusi no vitrīnas prasīto, viņa nodūdoja: Kārbiņu arī jau izvēlējāties?

-     Cik tā maksā? Edis bažīgi noprasīja, klusībā rēķinot, ka gandrīz visa nauda būs jāatstāj šajā veikalā.

-     Kā kura, pārdevēja pasmaidīdama sacīja. Lētākā ir par pieciem latiem.

-    Paldies, Edis noburkšķēja, iztiksim tāpat.

"Papucītim kļuva žēl naudiņas," izskatīgā Balzaka vecuma sieviete secināja. "Ja kļūst skops jau pirms kāzām, tā nav laba zīme."

Burvīgi smaidīdama, viņa ielika gredzenus polietilēna maisiņā un pasniedza vīrietim. Maksājot summu saburzītās pieclatnieku naudaszīmēs, Edis atkal nejutās savā ādā.

"Domās, ka es kāds nabaga bezdarbnieks pēc pabalsta saņemšanas," viņš sprieda. "Kā man nepatīk šitie glaunie veikali un šitās rafinētās pārdevējas!"

-     Lai jums veicas, pārdevēja novēlēja, pirkstu galos saņemtās zaļās banknotes ielikdama kases aparāta atvilktnē. Laimīgu kopdzīvi…

-     Jums tāpat, Edis atrūca un tikai tad pamanīja, ka košā sieviete laulības gredzenu aizvietojusi ar zelta nameju.

Ātrā solī ticis līdz durvīm, viņš pēkšņi satraucās no domas, ka Ķērstai tik plāni gredzeni var nepatikt. Par izmēru Edis nešaubījās, viņš abu rokas bija salīdzinājis neskaitāmas reizes, bet gaume ir visai āķīga lieta.

"Kā būs, būs," vīrietis nosprieda un atguvās tikai tad, kad bija iegājis laimētavā un apstājies pie ruletes galda.

Lieku uz divdesmit pirmo, sarkano, viņš nez kādēļ

steidzīgi teica krupjē. It kā no kāda bēgdams.

* * *

Edis apsēdās uz sola Rožu laukumā un izklaidīgi raudzījās uz retajiem garāmgājējiem, kuri, sarāvušies no aukstā vēja, kas brīžiem sejā svieda putekļus no ietvēm, steidzās savās gaitās. Diena bija samākusies, tumšpelēki padebeši gūla pār Pedagoģiskās akadēmijas masīvo kubveida ēku, virs kuras brāzmas raustīja Latvijas karogu tērauda mastā, vienu no pirmajiem, kas tika pacelts atmodas laika pirmsākumos.

Tepat netālu slējās modernizētā lielveikala "Kurzeme" ēka, aplikta reklāmām kā pasaules apceļotāja soma pilsētu nosaukumiem. Garām Rožu laukumam aizbrauca no reklāmām raibs tramvajs, sarkanbaltsarkans karogs plandījās arī virs Latviešu biedrības nama, bet Edim šobrīd viss redzētais pat nenonāca līdz apziņai. Nepārvarama azarta varā iekļuvis, vīrietis pirmajās piecpadsmit minūtēs Vigo laimētavā nospēlēja no gredzenu pirkšanas pāri palikušo naudu, pats nelaimējot ne santīma.

"Būt vai nebūt," Edī raisījās doma. "Es gribu būt un vinnēt, lai tas maksātu ko maksādams. Mans saprāts atsakās pieņemt domu, ka tām grabošajām dzelzs kastēm ir vairāk smadzeņu nekā man."

Jakas iekškabatā Edis juta ievibrējamies mobilo telefonu un izdzirda klusinātu "Kur tu teci, gailīt mans" melodiju. Vīrieša krūtīs uzgavilēja prieks to taču var ieķīlāt!

Izvilcis šauro, sudrabainam ziepju trauciņam līdzīgo aparātu, viņš atsaucās: Ļoti uzmanīgi klausos!

-     Mīļais, skanēja Ķērstas balss, vai tu savas slepenās vecpuiša darīšanas vēl neesi nokārtojis? Varbūt jau sēdi autobusā?

-    Vēl ne, Edis strupi atteica. Es braukšu ar nākamo.

-     Kāpēc tev tāda jocīga balss? Ķērsta gribēja zināt.

-    Tev sāp kakls?

-    Nezinu. Varbūt, Edis bija lakonisks.

-    Kas noticis? sievietes balsī ieskanējās nemiers. Tu tā jocīgi runā.

-     Nekas, mana skvo, viņš saņēmās, lai sacītais skanētu pietiekami bezrūpīgi. Nepaies ne divdesmit četras stundas, kad ieradīšos.

-     Vakariņās būs raudzētas pankūkas, Ķērsta solīja,

-     skaties, nenokavē!

-     Tu esi zelts, mana skvo, Edis secināja. Tās man varētu dot līdzi zārkā…

-     Tā nerunā, Edi, sievietes balss telefonā pārmeta,

-     mājās pastāstīsi, kas tevi aizkavēja.

-      Jā, vīrietis runāja, un pēkšņi, pašam negaidot, viņam izlauzās vārdi, kas nāca no dvēseles dziļumiem:

-    Ak, ja es varētu tev izstāstīt…

-    Tas atkal bija viens no taviem jociņiem, vai ne?

-    Asta la vista, aukstām lūpām nomurmināja vīrietis.

-    Uz redzīti…

Tad viņš apņēmības pilns nospieda telefona izslēgšanas podziņu. Mazais ekrāniņš nodzisa.

"Man jāatspēlējas, tā ir vienīgā izeja. Būt vai nebūt kā Šekspīra lugā. Un es atspēlēšos. Pēdējo reizi, kad bijām pie Vigo ar Ķērstu, es taču vinnēju."

Un vīrietis gluži kā zombijs, kā kiborgs, kuru vada sveša griba, devās uz lombardu. Lieliem soļiem viņš gāja pa ielu, nemanīdams ne vēju, ne putekļus, cenzdamies būt bezrūpīgs, bet dziļi apziņā nelūgta, neaicināta bikli trīsuļoja doma: neatspēlēsies, pazaudēsi visu, kas tev piederēja…

Sagrabinājis jakas kabatā santīmus, vīrietis "Narvesen" kioskā nopirka cigarešu paciņu. To nepacietīgi uzplēsis, alkatīgi ievilka dūmu, kaut gan pēdējos mēnešus, Ķērstas lūgts, vairs nesmēķēja. Tabakas dūmu smarža uzvēdīja atmiņā senos trakulības gadus, kad tika spēlēts ballītēs, dzerts tris dienas pēc kārtas un atkal spēlēts, līdz akordeons vai ģitāra, vai kāds cits mūzikas instruments šļuka no rokām ārā… Bet šim atmiņām pāri valdonīga uzradās doma par Ķērstu.

"Viņu es nedrīkstu piekrāpt, viņa ir mans patvērums, mīlestība un mājas. Tāpēc, mana dārgā skvo, tevis dēļ es eju uz šo risku. Tā būs pēdējā, pati, pati pēdējā, izšķirošā reize, jo mums taču priekšā kāzas, un tevis dēļ es pat būtu ar mieru nodedzināt šo Vigo iestādījumu, kur cerības mirst, tikko dzimušas."

Edis tik dziļi un spēcīgi ievilka dūmu, ka noreiba.

"Tagad ātrāk līdz lombardam, ātrāk pie Vigo, lai iztukšotu viņa bezjūtīgos spēļu automātus līdz pēdējam grasim! Lai krupjē pie ruletes galda nobālētu aiz skaudības par maniem panākumiem… Kas šī ir par ielu? Ahā, tepat jau būs, nākamajā krustojumā pa labi. Tā, saņemšu sevi rokās, nevaru ieskriet tur aizelsies, vēl padomās, ka mobilo esmu kādam nozadzis…

Lombarda darbinieks rūpīgi apskatīja atnesto mantu, ielūkojās Edim acīs, saprotoši pasmaidīja un teica: Desmit latu!

Vīrietis gribēja protestēt, sak, tas aparāts ir lietots tikai pāris mēnešu un jauns maksāja gandrīz pusotra simta, bet, ieskatījies pieņēmēja cietajos vaibstos, saprata, ka tas būtu veltīgi… Un galu galā arī ar pieciem latiem varētu pietikt, lai nokamptu lielo vinnestu.

* * *

Visu bezgala garo nakti aizvadījusi trauslā miegā un nomācošā neziņā par to, kas atgadījies ar Edi un kāpēc izslēgts viņa mobilais telefons, Ķērsta kā salauzta piecos cēlās, lai vīrieša vietā brauktu uz fermu. Piespiedusi sevi izdzert krūzīti kumelīšu tējas kafija bija beigusies, un Edis, protams, to vakar nepārveda -, sieviete izgāja sniegotajā pagalmā. Sadilušais mēness sirpis tinās vēja pluinītās mākoņu skrandās. Pasaule bija tukša, auksta un bezgalīgas vienaldzības pārņemta. "Lielais zvērs" bārenīgi stāvēja pie šķūņa, izdzisušām prožektoru acīm raudzīdamies viņai pretī.

"Ķērsta, vai tiešām tev jau nāk virsū izmisums?" Kupšu saimniece prātoja. "Vai tu vairs nespēj bez šī vīrieša iztikt vienu nakti? Gan jau viņš pārnāks kaunīgs un nelaimīgs." Bet, viņai uzliekot kāju uz traktora pakāpiena, uzmācās nemiers un ja nu Edis vairs nepārnāk? Ja nu viņa pazušanā vainojama kāda sieviete?

Par spīti raizēm, Ķērsta ievēroja, ka traktora kabīne ir tīra un sakopta, pavisam citāda nekā viņas strādāšanas laikā ieplīsušais dermatīna sēdeklis rūpīgiem dūrieniem sašūts, iesprāgušais priekšējais vējstikls nomainīts, uz grīdas nemētājas ne uzgriežņu atslēgas, ne āmurs, kuru savā laikā Ķērsta ņēma talkā, lai nostiprinātu piekabi, un pats pārsteidzošākais vadītāja pusē pie kabīnes aizmugures sienas ir ierāmēta viņas fotogrāfija.

Ķērstas sirdī ieplūda tāds maigums pret Edi un žēlums pret sevi, atstāto un pamesto, ka acīs sasprāga asaras.

"Muļķe es esmu," viņa sevi norāja, "pēdējā muļķe uz pasaules! Viņš varbūt blandās pa krogiem vai mīcās pa gultu ar kādu… kādu…" Līdz galam neizdomājusi, viņa atkal pakampa mobilo telefonu un strauji un izmisīgi kabīnes blāvajā gaismā spaidīja tā taustiņus. Un atkal bezkaislīga sievietes balss atgādināja, ka minētais abonents šobrīd nav pieejams.

-     Kā nav pieejams! viņa uzkliedza traktora stūrei.

-     Kad tad viņš būs pieejams?!

"Lielais zvērs" to nezināja. Uzbudināti dudinot tukšgaitā, tas atgādināja, ka laiks doties ceļā. Ar delnas virspusi noslaucījusi mitrumu no sejas, Ķērsta nospieda sajūgu.

-       Ku ta liki Edi? fermā viņu sagaidīja naktssargs Jēkabs. Va ta, upē krizdams, būs saķēris būšlaku?

-    Jā, jā, Ķērsta nevaļīgi atkliedza, paej nost no riteņiem, ka nepiebrauc pēdas!

Jēkabs, atsprādzis ceļa malā, galvu vien nogrozīja.

…Izbraucot no fermas ceļa uz šosejas, lai dotos uz polderlaukiem, Ķērsta starmešu gaismā ieraudzīja tuvojamies vīrieša stāvu. Augstā debess, tas taču Edis! Ķērsta iespieda gāzes padeves pedāli grīdā. "Lielais zvērs", priekā ierēkdamies, salēcās un, sniega lēkšķes riteņiem šķiezdams, rāvās uz priekšu. Daži mirkļi, un Ķērsta strauji nobremzēja vīrietim blakus.

-    Izskatās, ka esi dzīvs, viņa no kabīnes sauca, varbūt pārvest mājās? No kurienes tad kungs nāk?

-     No atskurbtuves, Edis strupi teica. Un no rīta autobusa.

Ķērsta klusēja. Viņā bija sakrājušies tik daudzi "kāpēc", ka tie visi lauzās ārā vienlaikus. Sieviete pat sastostījās:

-      Kāpēc… Kāpēc tu vismaz nepiezvanīji? Kāpēc izslēdzi telefonu… Es visu nakti kā muļķe…

-    Piedošanu prasīt veltīgi, Edis runāja, no bezmiega sasārtušām acīm skatīdamies Ķērstā, uzkāpu uz korķa.

Viegli trīsošiem pirkstiem viņš izvilka no kabatas samaidzītu cigarešu paciņu.

-    Atkal sāc pīpēt? Edis saklausīja rūgtumu viņas vārdos.

-     Vai mājās ir, ko iedzert? vīrietis piesmakušā balsī apjautājās. Man rādās, es tūlīt nosprāgšu.

Ķērsta viņā sāņus paskatījās, šķita, ka blakus sēž pavisam cits cilvēks svešs, egoistisks, pilns ļaunuma.

-      Nav, Ķērsta skarbi atteica, iztiksi ar kumelīšu tēju.

-      Tad aizšausim līdz benzīntankam, tur ir, Edis ieteica. Cik te tālu, ar roku var aizsniegt.

-     Kur tavs mobilais? Ķērsta gribēja zināt. Kāpēc man bija jāmokās neziņā par tevi?

-    Lombardā, vīrietis paskaidroja, pietrūka naudas.

-      Tad jau atkal spēlēji? viņa jautāja, jau iepriekš nojauzdama, kāda būs atbilde.

"Veltīgi, viss veltīgi," smadzenēs viņai uzplaiksnīja vilšanās. "Tāds nu viņš ir un nekad nemainīsies. Spēlēs, līdz nospēlēsies līdz pēdējam kreklam…"

Atmiņā nāca Eda bijušās sievas vārdi, toreiz, pēc Ariela bērēm tiekoties pie veikala: "Jums, Ķērsta, ar Edi nebūs nekāda vieglā dzīve."

-    Apturi! vīrietis pēkšņi iesaucās. Es izkāpšu!

-    Te, uz ceļa, tumsā? Ķērsta brīnījās. Kur tu iesi?

-    Vienalga kur! Esmu pats sev noriebies līdz kaklam.

Ķērsta paraustīja plecus: tāds viņš te sēdēja kailu galvu, izspūris, bārdas rugājiem nozēlis, vaļā atrautu kreklu, spītā sakniebtām lūpām viņas Edis.

-    Tu kāpsi ārā tikai Kupšu mājas sētā, sieviete izlēma, un nevienu minūti agrāk. Un tad runāsim, vai es ar tevi vispār iešu pie altāra.

-     Kā gribi, pēkšņi sagumis, Edis atbildēja, raudzīdamies, kā starmešu gaismā pāri šosejai pārskrien lapsa. Tad viņš pēkšņi paziņoja: Es šonakt secināju, ka "lielais zvērs" ari ir mūsu ģimenes loceklis uzticīgs, neaizsargāts un atkarīgs no mūsu labvēlības, bet bez balsstiesībām.

"Traktoram, rau, pieķēries," Ķērsta, izbrīnīta par viņa vārdiem, nodomāja. "Tik aizmirsa piebilst, ka to nav iespējams sāpināt…"

-    Un uzdzīvodams es jūs abus šonakt esmu nodevis, vīrietis pabeidza.

-     Mājās izkurini pirti, Ķērsta izrīkoja, un kārtīgi nomazgājies. Sazin, pa kādām gultām esi vārtījies!

-     Kāda vairs tam jēga? vīrietis, it kā pie sevis, prātoja.

-     Nezināju, ka mans ceļš uz sievas godu būs asarām nopilināts, Ķērsta bilda, lai tas nakts blandoņa kaut ko spētu saprast.

* * *

Ķērsta apturēja traktoru pie Kupšu vārtiņiem, lai Edis izkāptu. Viņa nebūt negrasījās iet tam līdzi iekšā, lai uzsildītu vakar ceptās pankūkas un vārītu kumelīšu tēju.

"Nekādas apdancošanas," jaunā sieviete sprieda. "Vīrietis ir viens ačgārns radījums jo vairāk to lutina, jo vairāk izlaižas."

-    Paldies, mem, par rūpēm, Edis, mēģinādams smaidīt, pateicās un kāpa ārā no kabīnes.

-    Uz veselību, Ķērsta ironiski atteica, un traktors jau rāvās uz priekšu, lai pie lielā šķūņa apgrieztos atpakaļceļam.

Iegājis mājā, Edis sāka prātot, kā tikt vaļā no smagajām paģirām. Kad viņš bija pārcilājis visas iespējamās vietas, kur izraut kādu lāsi dzeramā, izmocītajās smadzenēs uzplaiksnīja gaiša atklāsme viesistabas trauku bufetē starp kristāla glāžu rindām un bļodām lepni slējās izkrāsota porcelāna zivs, kura tālajos septiņdesmitajos gados bija pildīta ar liķieri. Reiz Ķērsta to, rokās paņēmusi, paskalināja un Edim teica: '"Iā man atmiņā no mammas, to dzersim uz mūsu mantinieka kristibām." Un miegainā izskata zivs vēderā klusi noguldza tumigais dzēriens.

Nenoģērbies un nenovilcis sniegā sabristos apavus, Edis iesteidzās telpā, ar pūlēm izrāva no porcelāna zivs žaunām korķi, pielēja glāzi un, garšu nejuzdams, vienā rāvienā to izdzēra tukšu.

"Paldies tev, zelta zivtiņ," viņš nodomāja, "vienu manu vēlēšanos tu jau esi izpildijusi. Pagaidām vairāk ne grama, citādi var uzkāpt uz plosta." Un, nolaizījis no lūpām saldā, lipīgā dzēriena paliekas, viņš aizvēra bufetes stikla durvis.

Virtuvē sienas pulkstenis rādīja septiņi. Vīrieša organisms, saņēmis dopinga devu, rosināja darboties. Ar baudu izsmēķējis cigareti, Edis devās pēc malkas, lai māja, Ķērstai pārbraucot, būtu silta. Un tikai pēc tam viņš nolēma izkurināt pirti.

Apdalījis šos darbus, Edis pēc dažām stundām ķērās pie telefona klausules.

Pasta nodaļa? viņš jautāja. Labrīt! Sakiet, lūdzu, kādi noteikumi ir Big kredīta saņemšanai? Ak tā… jāierodas ar pasi kabatā un jāizpilda veidlapa? Paldies. Es gribēšu dažus simtiņus. Visu labu.

Edis nopriecājās: tagad žigli jāiztaisa vēl viens brauciens uz Liepāju, un viss būs kārtībā. Bridi viņš prātoja, vai šī gaišā ideja dod tiesības pieiet pie zelta zivs ar otru lūgumu, taču kāda iekšēja balss čukstēja: "Edi, nesalaid visu galīgā dēlī…"

Tā, tagad tikai jāsameklē pase un ceļanauda. Pēc stundas ceturkšņa, kad bija izrevidētas visas atvilktnes, vīrietis kļuva aizvien nervozāks pase bija pazudusi. Kur gan viņš, nolāpīts, to iegrūda, kad abi pārbrauca no vizītes pie mācītāja? Edis apstājās istabas vidū un pats sev teica, ka galvenais neļauties panikai. Līdz Ķērstas pārbraukšanai vēl var pagūt izdarīt visu, lai mobilais telefons būtu mājās. Taču Eda pūles bija veltīgas. Izsmēķējis otru cigareti, Edis ieblieza ar plaukstu sev pa pieri, jo pēkšņi atcerējās, ka toreiz dokumentu bija iedevis Ķērstai glabāšanā. "Esmu izklaidīgs cilvēks," viņš bija teicis, "ka nejauši kādam neieķīlāju."

Tagad nu gaidi Ķērstu pārbraucam un esi gatavs klausīties pārmetumus. Vandīties Ķērstas mantās tādu domu viņš pat nepieļāva.

Ne bez iekšējas cīņas padevies liktenim, Edis devās uz pirtiņu, lai izdzītu paģiru paliekas un būtu tālāk no kārdinājuma vēlreiz uzrunāt miegainā izskata zivi. Mazās, piekurinātās telpas svelme lika aizrauties elpai. Sēkdams uzkāpis uz augšējās lāvas, viņš klusībā sev teica: "lā, grēka gabal, tagad svlsti! Pieradinies pie elles liesmām." Vīrietis izstiepās uz platās, gludi ēvelētās priedes koka lāvas, kuru droši vien bija taisījis Ķērstas vectēvs vai pat vecvectēvs, un, raudzīdamies gandrīz gadsimtu vecajos, nomelnējušajos griestu dēļos, domāja: "Pirtiņa celta godīgiem cilvēkiem, bet tagad te staipās viens afērists, spēlmanis un dzērājs! Vai Ķērsta ir pelnījusi tādu likteni? Ķērsta…" Un Edis atcerējās pirmo nakti, ko bija pavadījis uz šīs lāvas, siltumā, pēc brišanas upē, lai saplūktu viņai ūdensrozes, bet bija dabūjis tikai stublājus. Edis atcerējās arī kopīgo pēršanos, Ķērstas tvirto, jaunavīgo augumu, krūtis, slapjos, smaržīgos matus… "Lai esmu nolādēts, ja es viņu zaudēšu," vīrietis zūdījās. "Kam jānotiek, lai Ķērsta man piedotu un uzticētos? Kā lai pierādu, ka varu būt citāds?"

Edis gulēja uz platās lāvas, sviedri pār viņa seju ritēja rupjām lāsēm un cirta acīs, viņš sažņaudza pirkstus dūrēs, lai nesāktu skaļi lādēties, jo atmiņā uzpeldēja saraustītas vakarējās nakts epizodes. Par mobilo telefonu saņemtais desmitnieks bija izrādījies svētīgs Edis vinnēja, tad no priekiem piegāja pie bāra un pasūtīja viskiju. Izdzēris glāzi, viņš grasījās atgriezties pie spēļu galda, bet tad ienāca jautru krievu kompānija vienam no viņiem, šķiet, bija dzimšanas diena -, un viņi pasūtīja dzeramo visiem, kas tobrīd stāvēja pie bāra letes. Pēc tam Edis gribēja jubilāram pateikties, pasūtīdams dzērienu viņam. Pēc tam atkal tas savukārt nerimās…

Un kas bija vēl pēc tam? Mācītājs? Nē, mācītāju viņš bija saticis pirms laimētavas. Ak jā, pēc tam viņš spēlēja un Vigo viņu ieaicināja savā kabinetā. Šķiet, ka viņi abi kaut ko iedzēra… Lai kā Edis centās atcerēties vēl kaut ko, tas neizdevās. Pēkšņi viņš sajuta, ka ausīs sāk šalkt tāls ūdenskrituma troksnis, sirdij piezogas gurdenums, un vīrietis saprata, ka žigli jātiek lejā no lāvas. Pusnemaņā norausies un turēdamies pie guļbaļķu sienas, viņš aizmeimuroja līdz lielajam koka toverim telpas stūrī. No upes sanestais ūdens bija auksts un, kā Edim šķita, smaržoja pēc kalmju saknēm, dūņām un atpestīšanas.

"Ķērsta, mana skvo, ja tu zinātu," Edis, turēdams galvu ūdenī un šļakstīdamies, domāja. "Tici man, vēl viss nav pagalam."

Virtuvē Edi gaidīja pārsteigums Ķērsta bija atgriezusies no darba un cepeškrāsnī sildīja vakar ceptās pankūkas. Uz galda stāvēja liela stikla krūze ar jāņogu sulu. Plašā telpa smaržoja pēc svētdienas rīta. Taču bija darbdienas pēcpusdiena, un Ķērstas acis bija domīgas.

-    Pasaki man tikai vienu, jaunā sieviete jautāja, kad Edis apsēdās un notina no galvas dvieli, pasaki, vai tu mani maz mīli.

-    Ko tu runā? Edis iesaucās, nosviedis dvieli uz grīdas. Es nevienu tā… es tev… tevis dēļ… protams, mīlu!

-     Man Rute teica, ka tu vakar esot paņēmis simt latu avansu, Ķērsta turpināja. Vai gredzenus nopirki? Vai varbūt atkal visa naudiņa aizgāja tur, tajā mājā… laimētavā?

Vīrietis paskatījās Ķērstai acīs, un viņa sejā parādījās gandrīz vai starojošs smaids, tāds smaids, it kā viņš sīvā, negantā cīņā būtu uzvarējis ja ne deviņgalvu, tad vismaz septiņgalvu pūķi.

Jā, Edis lepni sacīja, protams, nopirku! Un aizgāju uz baznīcu un atdevu vecajam mācītājam. Nezinu, vai tā vajadzēja vai ne, bet mācītājs man teica, ka tā esot pirmā reize, kad kāds uzticot gredzenus glabāšanā. Un Edis, viltīgi pasmīnējis, piebilda: Un no laimētavas es tos pasargāju…

* * *

Ķērsta, pati sevi bārdama, lika uz šķīvja biezās un mīkstās pankūkas. "Nieka vērta ir mana apņemšanās vairs neappuišot Edi. Nav pagājusi ne puse dienas, un es jau atkal rūpējos par viņu tā, it kā šis būtu pārnācis no grūtiem meža darbiem, nevis no uzdzīves, kur nospēlējis manis pirkto, gandrīz pusotra simta vērto mobilo telefonu. Kas ar mani notiek? Visus šos gadus esmu iztikusi bez vīrieša atbalsta un glāsta, bet tagad jau viena nakts bez viņa liekas bezgala gara. Šis iemetējs un mutes bajārs, kas tik jauki spēlē mutes harmonikas, vai tas būs mans mūža draugs? Un tagad atklājas, ka viņam piemīt vēl viens briesmīgs niķis: nevar iztikt bez tām nolāpītajām azartspēlēm. Kāda būs mūsu dzīve? Vēl nav nostrādājis ne mēnesi, bet avansu jau notriecis. Nez vai nemāna mani par tiem gredzeniem. Kā es varu uz viņu paļauties? Ko man darīt?"

Ķērsta, stāvot pie plīts, iesāņus palūkojās Edī vīrietis, no virtuves skapīša atvilktnes izņēmis mutes harmonikas, kā gribēdams kliedēt viņas nemieru un šaubas, sāka spēlēt. Klusas un samtainas senas melodijas skaņas viļņojās plašajā virtuvē, un Ķērstai nolaidās rokas. Ak tu tētīt, šito slīpēto vīrieti! Viņš, pagāns, zina, ka sievietes sirds ir kā briestošs pumpurs: mazdrusciņ siltuma, mazdrusciņ uzmanības un tas jau atveras un uzplaukst jūtu zieds…

…Drīz decembris beigsies, Nāks ziedošais maijs…

Brīdi klausījusies, sieviete saņēmās. To tik vien zina kā spēlēt, viņa, lai nenodotu savu pašreizējo noskaņojumu, aizrādīja. Jau tā galva plīst pušu no kreņķiem.

-    Atvaino, mana skvo, Edis, pārtraucis muzicēt, taisnojās, es netīšām.

Ķērsta ar grūtībām noturējās, lai nepasmaidītu. Kā tāds puišelis viņš, redz, netīšām.

Uzsviedusi pankūkas uz šķīvja, Ķērsta paziņoja: Ēd ātri, lai vari paspēt uz autobusu trijos.

Edis pārsteigts raudzījās sievietē.

-    Skvo… tagad, pēc pirts, aukstajā vējā, kas lēcies?

-    Kas lēcies? sievietes balss bija sarkasma pilna. Ak, nekas sevišķs! Ediņš tikai nospēlējis telefonu, ko viņam kārtējā brūte nopirkusi!

-     Tu man neesi nekāda kārtējā brūte, Edis aizsvilās un, iesviedis mūzikas instrumentu atvilktnē, jau mierīgāk piebilda: Tu esi mana sieva līdz… līdz beigām…

-     To tu vēl nezini, Ķērsta purpināja, šķindinādama pannu.

-     Zinu gan, vīrietis protestēja, tas rakstīts katrā zvaigznē! Un tu to nevari noliegt!

Ķērsta, izbrīnīta par šiem vārdiem, pacēla uzacis.

-    Tūlīt iedošu tev desmit latus, un lai līdz vakaram tā ieķīlātā manta būtu mājā! Kupšu saimniece mēģināja runāt pavēlošā tonī. Bet, ja arī tos nospēlēsi, tad pauna ar taviem loriņiem būs nolikta aiz durvīm.

-    Klausos, mem, Edis sacīja, strauji atstumdams šķīvi un pieceldamies no galda. Bet tagad, lūdzu, esi tik laipna un atnes manu pasi. Es braukšu tūlīt. Man nav jāgaida pulksten trīs. Gan jau uz šosejas nostopēšu kādu mašīnu.

Pasi? Ķērstai sirds kaktiņā ielija bažas. Vai viņš domā aiziet pavisam?

-    Lūdzu! Ķērsta izaicinoši iesaucās. Ceļš notīrīts! Un sieviete izsteidzās no virtuves, lai pēc brīža atgrieztos ar šo katram pilsonim tik svarīgo dokumentu.

-     Tad jau savas mantiņas vari savākt tūlīt, viņa sacīja, cenzdamās balsī ielikt pēc iespējas vairāk vienaldzības. Jā, bet telefonu paturi par piemiņu. Es tikai negribēju, lai ar mīlestību pirktā lietiņa valkātos pa svešām rokām.

To pateikusi, sieviete juta agrāk tik pazīstamo vientulības dvesmu. Ķērsta bija spiesta sev atzīties, ka baidās no tās, neieredz to, ka jau pieradusi pie cilvēka sev līdzās, pie viņa ķermeņa siltuma un mierīgās elpas gultā, kad naktī aiz loga kailajos koku zaros un mājas pažobelēs skan vēja nopūtas. Cik labi pieglausties vīrieša plecam, apskaut viņu un atkal viegli iegrimt miegā…

-     Man līdzi vajag tikai pasi, Edis bija mazliet izbrīnījies. Es ar nākamo bušu braukšu mājās.

-     Kam tad tev vajadzīga pase? Arī Ķērsta bija pārsteigta.

-    Pasta nodaļā pie Pētertirgus sarunāju ņemt kredītu, Edis labprāt paskaidroja. Es negrasos mūžīgi dzīvot pie tevis uz parāda.

Sieviete atļāvās pasmaidīt.

-     Tik daudz naudiņas mums vēl mājās ir, lai izpirktu tavus grēkus, viņa, atviegloti uzelpojusi, teica. Pagaidi, tūlīt atnesīšu.

Atvērusi viesistabas bufetes stikla durvis, Ķērsta lūkoja pēc mazās, dekoratīvās koka lādītes, kur viņa glabāja naudu, un pamanīja, ka turpat blakus stāvošās apzeltītās porcelāna zivs mutē korķis iebāzts visai pavirši.

"Edis dzēris liķieri, kuru biju taupījusi trīsdesmit gadus," sieviete sašutusi secināja. "Viens pats."

Viņa steigšus paskalināja porcelāna pudeli. Paldies Dievam, ka nav iztempis pavisam tukšu.

Virtuvē atskanēja Eda balss: Vai tu nāc?

Ķērsta steigšus paņēma naudaszīmi un prātoja, kā tagad izturēties. "Vīrieši ir tikpat neaprēķināmi kā mazi bērni, no kuriem jāglabā bīstami priekšmeti," viņa sprieda. "Kam lai prasu padomu?"

…Kad Edis pēc pusotras stundas atgriezās, starojoši smaidīdams un rādīdams Ķērstai no lombarda izpirkto telefonu, viņa pamāja uz galdu, kur bija nolikusi miegainā izskata porcelāna zivi.

-    Varbūt gribi vēl vienu šļuku no mūsu bērna kristību liķiera? sieviete aizdomīgi miermīlīgi apjautājās.

Edis aiz pārsteiguma acis vien nobolīja. Kā gan viņš, tik daudz negaidītu situāciju dzīvē pieredzējis, šoreiz tā iekritis?

-     Kad es reiz beigšu taisīt ziepes?! vīrietis iesaucās. Viņa balsī skanēja tāds traģisms, ka Ķērsta iesmējās.

-      Esmu pārliecināta, ka nekad, sieviete sacīja, un no aizkrāsnes uzradies circenis redzēja, ka virtuves vidū divi cilvēki apskāvās tik cieši, it kā visvairāk par visu baidītos viens otru pazaudēt.

-    Dzirdi? Ķērsta jautāja. Circenītis atgriezies.

-    Protams, Edis nemaz nebrīnījās. Viņš grib kopā ar

mums svinēt Ziemsvētkus…

* * *

Tikko Edis agri no rīta aizbrauca uz fermu, ari Kupšu saimniece cēlās augšā. Malkodama no krūzes kafiju, viņa iegāja verandā un tur, gaismu neieslēgusi, raudzījās pāri sniegotajiem laukiem. Tumsā vīdēja kāda spoža uguntiņa Vizbuļu Annas mājas logs.

"Tas labi," Ķērsta nosprieda. "Neizraušu cilvēku no gultas. Nekur taču nedeg." Taču pēc stundas ceturkšņa jaunā sieviete jau gāja pa ceļu, un viņai virs galvas klusā varenībā pletās zvaigžņotais un bezgalīgais debesjums. Ķērstai nāca prātā vakardienas vārdi par zvaigznēm, kas vēstot, ka viņa nav Eda kārtējā brūte, bet Eda uzticamā sieva līdz pašām beigām. Kupšu saimniece raudzījās augšup un prātoja, kuras no zvaigznēm viņš būtu izvēlējies šim vēstījumam. Bet tās vienaldzīgi mirguļoja sala stindzinātajās debesīs, un mēness, gluži kā nokaunējies par tik vieglprātīgiem vārdiem, grasījās nozust aiz tālajiem Rucavas mežiem pie apvāršņa.

"Jauki jau tādas lietas klausīties," Ķērsta domāja, "kaut gan zini, ka tie ir tikai vārdi. Nekas šajā pasaulē nav tik nepastāvīgs kā vārdi."

Viņa dziļi ievilka spirgto sala gaisu un paraudzījās apkārt: plašajā, baltajā līdzenumā, kur slējās cilvēku mājokļi, iedegās pa gaismiņai. "Cilvēki ceļas rīta agrumā, kā to darījuši gadu desmitiem, kaut gan te nevienam vairs nav kopjamu un slaucamu lopu," Ķērsta prātoja, un pasaule viņai apkārt vairs nelikās tik tukša. Rau, tur tālumā spīd Kausu Viktora mājas logi, kādu gabalu pa labi jau modusies Blieķu Jura ģimene, bet tur, sāņus, gaiša ir vesela rinda logu Rogu Rutes fermā rukši jau brokasto.

"Te nu mēs visi esam," Ķērstai kļuva silti ap sirdi no šīs atziņas. "Dažreiz netiekamies nedēļām ilgi, bet viens otra klātieni jūtam. Un, lūk, tur tās tālumā lēni kustošās gaismiņas tas jau mūsu "lielais zvērs," kas brauc uz plašajiem polderu laukiem. Kabīnē sēž Edis un varbūt laiku pa laikam paskatās manā bildītē pie kabīnes sienas. Ak, Ediņ, Ediņ, mans grēka gabal…"

Ķērsta pielika soli, jo pamodās ari asais rīta vējš, nesdams sala elpu. Vēl mazs ceļa gabaliņš, un Ķērsta jau klauvēja pie Vizbuļu Annas mājas durvīm.

-    Nedauzās, dūres vaļum, nāk tik iekš, viņa izdzirda saimnieces ņipro balsi.

-      Vai, meitīn, ieraudzījusi pār slieksni pārkāpjam Ķērstu, Vizbuļu Anna satraucās, va ta kāda nelaime, ka bez gaismas esi atskrējusi?

-     Nē, nē, Kupšu saimniece steidzās večiņu nomierināt, man pie jums kāds lūgums.

-     Kot es, nabags, varu līdzēt, slēpdama ziņkāri, jautāja Vizbuļu Anna, laikam jau gribi, lai kārtis izlieku? Runā, ka tavs Edis esot gāzies upē iekšā, va ta slīcināties gribēja?

Ķērsta skani iesmējās. Edis? Viņu ar koku nevarētu piedabūt slīcināties.

-     Man jau ar tā rādās, Vizbuļu māju saimniece, mazliet vīlusies, runāja. Pag, kur ta man tās kārtes? Sen nēsu jēmuse rokā. Visādi adīšanas darbi priekš tā puika…

-    Paldies, Annīt, Ķērsta viņu pārtrauca, zīlēt negribu. Atnācu aizņemties kādu bišķi rupjmaizes iejava. Gribu uz Ziemsvētkiem izcept rudzu maizi.

-    Vai, meitīn, es tev varu kādu kukuli no pēdējā cepiena, Vizbuļu Anna piedāvāja. Mīkla rūga kā pašutuse, sanāca diži daudz. Makten labi tie milti no Blieķu Jura graudu jaunā maluma.

-    Nē, paldies, Kupšu saimniece iebilda, es pati gribu izcept. Kopš mammas bērēm neesmu provējusi. Cik man vienai vajadzēja, tik veikalā nopirku…

-     Tā viš i, kaimiņiene piekrita. Ja cilēks i viens kā koks, viš jau daudz nenoēd. Cita lieta tagad ja vīra gabals mājā, tad maizītei pavisam cits noiets… Paga, paga, meitīn, iešu pieliekamā dabuit. Bet tu piesēd, atvelc elpu, mans mazdēls jau nedēļa kā pro, Rīgā, skolā brīvdienas, brīvs, aizbrauca pie draugiem. Padomā tik, caur to datoru sapazinies.

Drīz vien runātīgā kaimiņiene atgriezās ar tīrā drāniņā ietītu iejavu.

-     Nav liels klumšķītis, viņa teica, bet aplam labs. Bodes prece jau nestāv blakus.

Vizbuļu Annas acis nopētīja Ķērstas augumu. Va ta vēl šogad riktējaties iet pie altāra? viņa gribēja zināt. Tagad jau tāda aplama mode kopā saliekas un dzievā nost.

-     Riktējamies, riktējamies, Ķērsta mierināja. Edis neliekas mierā.

-     Vot, pareizi, Anna uzslavēja, būs tapis pie prāta un sajēgas. Tik raugi, lai netaisās pro, uz Īriju. Rau, Cvībaku famīlija aizspērās visi trīs. Kaķīti, lai, esot iemidzinājuši.

-      Nepazīstu viņus. Ķērsta satvēra durvju rokturi. Tie laikam no ienācējiem. Paldies, es nu skriešu, mājās daudz darba.

-    Varēji vēl pie vecenes paciemot, kaimiņiene lūdzoši runāja. Ja cilēks cauri vie viens pats, viš grib dzirdēt kādu citu balsi.

-    Citreiz, Ķērsta apsolīja. Uz redzēšanos!

-    Jā, jā, Vizbuļu Anna novilka, tev jau tagad šeptes netrūkst. Dzirdēju, ka pa Jaungadu jums būs tā lielā diena… Abet man ar ir diži lieli jaunumi, redzēdama, ka Ķērsta grib aiziet, večiņa atzinās. Viņdien pie manīm bij atskrējis glauns ārzemnieks, mašiņš šim tāds liels, viss sniegiem noķepis, tā kā būtu izdauzījies pa malu malām, visādām kupenām. Viš mani pa madamu vie, un prasa, vai es negribu pārdot savu zemi. Nu, tos piecus hektārus, kas tur, pie Rutes fermas gala. Maksāšot man veselu tūkstotu latu…

Ķērsta atpogāja puskažociņu virtuve bija sakurināta pārāk silta.

-    Vai tas gadījumā nebija dānis? viņa gribēja zināt.

-    Va ta es zinu, kas par auslanderu, tās svešās valodas nemāku, bet krievs gan tas nebij, Anna stāstīja. Un tā mēs runājāmies labu strēķi.

-    Kādā valodā tad jūs runājāties? Ķērsta smaidot jautāja.

-     Abet viņam tulks bi līdz, sirmgalve paskaidroja.

-    Tāds zolīds latviešu jauneklis ar brillēm. Norunājām, ka pēc pāra dienām pie notāra parakstīsim papīrus. Vesels tūkstotis latu! Būs i mazdēlam skolas nauda, i man riktīga zārka nauda, Vizbuļu Anna šķitās apmierināta. Priekš kam man tas krūmiem aizaugušais klajums vaidzīgs. Va ne? Būtu vēl vecais dzīvs…

-     Tad nu gan, Ķērsta domīgi teica. Tas dānis jau Rutes fermu arī noskatījis.

-    Ak tā? Anna brīnījās. Tad jau makten bagāts. Varbūt man pakaulēties, prasīt divus tūkstošus?

-     Es jūsu vietā gan zemi nepārdotu, Ķērsta iebilda.

-    Uz kā tad stāvēsi, ja tev nebūs savas zemes?

-     Cik nu man vais tā stāvēšana, drīz būs jāliekas garšļauku Pērļu kapiņos, Anna sparīgi pabeidza.

Izgājusi ārā, Ķērsta paskatījās tālumā, uz to pusi, kur pret debesīm melnēja Kupšu mājas siluets. Neviena gaismas stariņa, gluži kā tajos gados, kad viņa dzīvoja viena

pati. Ķērsta nodrebinājās un pielika soli.

* * *

Sagaidījusi Edi atgriežamies no darba, Ķērsta viņam cēla priekšā vārītus kartupeļus un ceptas reņģes.

-     Ekselenti, vīrietis, ošņājot gaisu, teica. Laikam savā pirmajā dzīvē esmu bijis mencu bullis. Man zvērīgi garšo reņģes. Gan ceptas, gan marinētas. Marinētu reņģu dēļ esmu gatavs uz noziegumu.

Ķērsta sarauca uzacis. Tad tev tās savā mūžā vairs neredzēt.

-     Uz tādu mazu mīļu noziegumiņu, Edis taisnojās, piemēram, sievietes nolaupīšanu.

-     Kas… Edi, dullais, Ķērsta, pie plīts pietvīkusi, izrisušiem matiem un smejoša, protestēja, kad vīrietis, viņu apskāvis, vilka uz viesistabas pusi, vai tad tu neesi izsalcis?

-    Briesmīgi, viņš čukstēja, kā mencu bullis pēc reņģes.

-    Palīgā, Ķērsta klusītēm sauca, kad Edis viņai atraisīja priekšautu un abi iekrita dīvānā, man…

Kaislīgs skūpsts noslāpēja sievietes balsi, un vecajā bufetē sāka drebēt kristāla glāzes.

-    Kas tev bija uznācis? kad abi bezspēkā rimti gulēja blakus, Ķērsta jautāja, glāstīdama viņa iesirmos matus.

-     Tas ir kaut kas prātam neaptverams, vīrietis atzinās. Tevis dēļ es pamazām kļūstu par seksuālu maniaku. Laikam jau tas ir manas dzīves sveces pēdējais uzliesmojums.

-     Tu jau brīžiem to dedzini no abiem galiem reizē, Ķērsta kļuva nopietna. Cik ilgi tā izturēsi? Dzeršana, spēle uz naudu, kreņķi… Man bail par tevi. Par mums… visiem trijiem.

Edis ievaidējās un paslēpa seju spilvenā.

-     Nebaidies, viņš, pēc mirkļa piecēlies sēdus, mierināja, ģimene ir svēta lieta, tas man tagad skaidrs. To es apzinos.

-    Nu, mana bēda, ejam pie galda! jaunā sieviete aicināja. Pēc tam tev no klētsaugšas būs jānones abra. Uz Ziemsvētkiem un Jaungadu gribu izcept rupjmaizi.

-     Okei, mana skvo, Edis priecīgi teica, juzdams, ka slidenais temats beidzies, mēs taču no Blieķu Jura nesen nopirkām miltu maisu.

Mielodamies ar prāvajām, kārdinoši izceptajām reņģēm, Edis apjautājās: Šīs no Jūrmalciema?

-Jā, atbrauca ar žigulīti, pīpināja pie vārtiem.

-      Varen uzņēmīgas un izglītotas reņģes, vīrietis Ķērstu ķircināja.

-      Tas bija tas smukais puisis no piekrastes zvejniekiem, Ķērsta nepalika parādā, tas pats, kas pērn.

-    Nemaz neceri, viņam brūte jūras vārava, Edis, it kā atklādams noslēpumu, sazvērnieka balsī pavēstīja. Viņš man teica.

-    Zemes meitas tomēr ir stiprākas, Ķērsta nepadevās.

Klētsaugšā Edis jau bija bijis, kad meklēja dēļus suņa-

būdas taisīšanai. Bet tomēr viņš savādā aizkustinājumā atkal aplūkoja aizgājušo laiku darbarīkus, ko te bija atstājušas iepriekšējās paaudzes. Labības vētījamā mašīna, vērpjamais ratiņš uz dreijātām kājām, kokgriezumiem rotāts šūpulis, linu mīstīklas, pāris labības sieku, izkapts kāts, žebērklis un daži ventera apļi, zirglietas un citi rīki, kuru pielietojumu Edis nespēja iedomāties, viss vietējo lauku amatnieku darināts.

"Jāprasa Ķērstai, vai viņa šinī šūpulī nav gulējusi savu zīdaiņa stāžu," Edis iedomājās. "Varbūt arī mūsējam tas noderēs?"

Atspiedies pret bišu stropu, viņš ar skatienu meklēja abru, domādams, ka zina, kāda tā izskatās.

"Visas šīs lietas ir Ķērstas vecāku un vecvecāku darba mūža liecinieki, bet ko es te atstāšu? Mans daudz pieredzējušais honeris un ģitāra sadega tajā Naģa namelī pie šosejas. Vai tie būtu manu sasniegumu liecinieki? Nospēlējis, nodziedājis savu mūžu kā sienāzis…

Kārtējo reizi apņēmības pilns savu turpmāko dzīvi te, Kupšu mājās, grozīt pašos pamatos, viņš no vecu žurnālu kaudzes apakšas izvilka abru.

-      Paklau, mana skvo, ticis virtuvē, viņš uzrunāja Ķērstu, ja es klēti pavasari pārbūvēšu par viesu māju, kur liksim tos retrodarbarikus, kas tur augšā? Sadedzināt ugunskurā tas būtu grēka darbs, kas kliegtu pret debesīm.

-       Abru un ratiņu atstāsim, bet pārējo piedāvāsim muzejam, jaunā sieviete enerģiski teica, tas mums vairs nav vajadzīgs.

-    Ari šūpulis? vīrietis gribēja zināt.

-       Mūsu bērnam būs kombinētie importa ratiņi… Ķērsta kļuva sapņaina, bija jūtams, ka viņa šo jautājumu jau apsvērusi. Tādi forši, ar plēves lodziņiem.

-    Droši vien, Edis piekrita, bet šūpuli tomēr paturēsim ar tādu rūpību un mīlestību taisīts…

-    Uzliec abru uz ķebļiem, tā kārtīgi jāizmazgā paskat, kā pieputējusi. Un pēc tam atnes no šķūņa tādu riktīgi rupju malku maizes krāsnij.

-    Klausos, palkavniek, vīrietis piesvieda plaukstu pie deniņiem, militāri sveicinādams. Atļausiet iet?

-    Ediņ, neampelējies! Viņa veltīja vīrietim pārmetošu skatienu. Padomā pats: vai mums jāsaglabā visas nokalpojušās lietas? Tām jau bijusi sava dzīve. Mums tagad ir pašiem sava.

Edim nāca prātā sentence par pagātni un nākotni, kas cieši saistītas savā starpā, bet vai bija jēga sievieti pierunāt? Viņa paliks pie savas pārliecības, kaut ari it kā būs piekritusi…

Kad Kupšu māju savā aizgādībā ņēma ziemas vakara mijkrēslis, lielā maizes krāsns virtuves stūri bija izkurināta. Edis, izmeties kreklā, vēroja, kā Ķērsta ņem no abras uzrūgušās mīklas valkano pikuci un uz lizes veido apaļu, gludu klaipu, pēc tam to noglāstot ar ūdenī pamērcētu plaukstu un ar ašu kustību ievelkot katrā sānā pa vertikālai rievai.

-    Kāpēc tu tā dari? viņš gribēja zināt. Ko šīs svītras nozīmē?

Sieviete paraustīja plecus. Nezinu. Bet to man iemācīja mamma. Bet viņai viņas mamma. Tas tā laikam vajadzīgs…

Edim šīs kustības atgādināja tādu kā mistisku senču rituālu, un viņš, vairāk neko nejautādams, bijīgi vēroja, kā sieviete kārtējo klaipu ieliek ar lizi krāsnī.

-    Tu esi mana priesteriene, viņš atzina. No katras tavas kustības šobrīd dveš svētība.

Ķērsta smaidot viņā paskatījās. "Grūti viņu mīlēt, vēl

grūtāk nemīlēt," sieviete nodomāja.

* * *

Ziemsvētku rīts. Vai sniega pārslas krita svinīgāk un izjustāk nolaidās uz zemes? Vai mākoņu malas, saulei austot, kļuva sārtākas? Varbūt Nīcas baznīcas zvanu skaņas pāri baltajiem laukiem skanēja melodiskāk?

Nekā tamlīdzīga. Viss notika kā parasti. Rīta agrumā Edis aizbrauca uz darbu, Ķērsta iztīrīja māju un noskalojās pirtī, kurā kopš vakardienas kurināšanas vēl dvesmoja siltums, ziņkāri un bijīgi aplūkodama savu briestošo vidukli. Bet pēc tam, izdzērusi krūzi kumelīšu tējas no kafijas viņa bērna dēļ atteicās -, atkal devās tīrīt pagalmā sniegu.

Lāpstodama no jauna piesnigušās takas, Kupšu saimniece izlēma, ka arī šogad nebrauks uz mežu cirst piemērotu eglīti, bet iztiks ar dažiem biezi skujainiem zariem no vecajām eglēm, kas slējās dārza malā.

"Eglīte būs, kad bērniņš sāks staigāt," viņa prātoja. "Ko mēs, divi pieauguši cilvēki, spēlēsimies? Pāris svecīšu egļu zarā ar tām pietiek, lai būtu svētku noskaņa…"

Augstu pāri pagalmam, rešņi kramšķinādami, aizlidoja divi kraukli.

-    Priecīgus Ziemsvētkus! atgāzusi galvu, Ķērsta tiem uzsauca, izbrīnīta par savu rīcību.

"Bet varbūt tās ir tēva un mātes dvēseles, kas dzīvo putnos un sveicina mani," viņa nodomāja. "Tad jau es labi darīju, tos uzrunājot."

Lielo egļu rinda sagaidīja ar smagām šalkām viss viņu mūžs bija pagājis, pretojoties valdošajiem ziemeļrietumu vējiem un sargājot ābeļdārzu.

"Sveikas, draudzenes," sieviete domās uzrunāja kokus. "Nāku aizņemties no jums dažus zarus." Egles klusēja, tās pat nejautāja, kad savus zarus atgūs. Sirmie koki Ķērstu pazina jau tad, kad viņa te lēkāja, vēl būdama maza meitenīte.

Svētku gaidu pilnā priekšpusdiena Ķērstai beidzās tajā brīdī, kad pārradās Edis.

-     Ko? viņš sauca. Kas tie par zariem? Vai mēs dzīvojam nabagmājā? Vajadzīga riktīga egle! Aizdedzināsim kādas simt svecītes, tu noskaitīsi dzejolīti un zem egles atradīsi dāvanu! Es noskaitīšu kādu pantiņu un parakņāšos zem skujām, un arī varbūt atradīšu kādu paciņu, ko man atstiepis Ziemsvētku vecītis! Zarus atstāsim virtuvē uz galda, bet visa lielā padarīšana būs istabā! Un pēc tam mēs sveču gaismā, kā vakariņās pie Hiacintes, dejosim lēno valsi!

Viņš sagrieza Ķērstu riņķī, jautādams: Iet tā lieta? Tad sekoja kāds pusducis skaļu buču sievietei uz pieres, vaiga, kakla un lūpām.

Kupšu saimniece smaidīja, viņai pielipa Eda gaišais noskaņojums.

-    Vai brauksim ar mūsu "lielo zvēru"?

-     Pats par sevi saprotams! Viņš taču ir mūsu trešais uzticamais ģimenes loceklis.

-      Ko man vilkt mugurā? Ķērsta bažīgi apjautājās. Smuko puskažociņu negribētu saskrāpēt. Un ja vēl nosmērēšu ar sveķiem…

Edis plati smaidīja, berzēdams savu nozēlušo zodu, kurš vīrietis laukos skujas piecos no rīta, pirms iešanas uz darbu un teica: Tas bija pirmais, ko, iznākot no paradīzes, Ieva noprasīja nabaga plikajam Ādamam: "Mīļais, ko man vilkt mugurā?"

Ķērsta iesmējās. Bet kam tad sieviete jautās, ja ne vīram?

-    Velc veco krievu laiku pufaiku, Edis ieteica. Lācis tevi noturēs par savējo.

-     Un ja nu mēs mežā satiekam kādu cilvēku? viņa raizējās.

-    Jā, jā, noteikti, vīrietis, savilcis raižpilnu grimasi, piekrita. Tur, mežā, cilvēku vēl vairāk nekā Liepājas supermārketā.

-     Nemaz nesmejies, visādi var gadīties, Ķērsta prātoja. Pufaikai vietām lien ārā vate.

-    Atceļā iegriezīsim uz bridi Pērļu kapos, vīrietis, kļuvis nopietns, teica, uzliksim uz Ariela kapiņa kādu čiekurainu zaru un sveci. Lai arī viņam Ziemsvētku noskaņa. Kādu laiciņu neesam tur bijuši…

Kad abi beidzot iekāpa traktora kabīnē un Edis iedarbināja motoru, "lielais zvērs" apņēmīgi ierēcās. Šķita, tam nebija nekas pretī doties uz piesnigušajiem mežiem. Dūmu vērpetes griezdams, tas izbrauca no Kupšu gatves, un pēc stundas ceturkšņa viņi jau bija uz šosejas. Traktors apdzina pastnieci, kas uz dzeltena velosipēda balansēja cauri sniega sanesumiem maģistrāles malā, savukārt viņus apdzina Rogu Rutes jaunā franču mašīna, un tad jau klāt bija pagasta centra ēkas, taču Eda seja kļuva raižpilna.

-    Kas noticis? sieviete jautāja.

-      Ziepes vairāk nekā piektā gadā, skanēja atbilde.

-    Rādās, kloķene čupā! Dzirdi, kā klapē?

Ķērsta sadrūma, ieklausoties troksnī zem motora pārsega. Viņa zināja, ka kloķvārpstas nomaiņa ir veselas dienas darbs diviem vīriem un vajadzīgs telferis, lai izceltu motoru.

-     Ko darīsim?

-    Jāgriež iekšā pie Osvalda, Edis sprieda. Abi klusēdami atkal ieklausījās nodevīgajā troksnī, kas skanēja no "lielā zvēra" iekšām.

-     Labi, ka nav tālu, Ķērsta, kā mierināma traktoru, teica.

Pie Osvalda darbnīcas durvīm karājās pamatīga priekškaramā atslēga redzama jau pa gabalu.

-      Mērfija likums, Edis runāja. Tas darbojas arī Ziemsvētkos.

-    Tev ir viņa telefons? Ķērsta gribēja zināt.

-    Man jāatzīstas, ka es tam blēdīgajam Mēriņam nekad neesmu zvanījis! Varēja just, ka Edis nekrīt panikā.

-    Tu laikam varētu jokot arī kapličā, sieviete secināja.

-     Labāk aizej līdz veikalam, tur strādā Osvalda draudzene, tā zinās, kur viņš dauzās.

-    Prātīgs padoms, vīrietis atzina. Es jau skrienu.

Palikusi viena, jaunā sieviete klausījās, kā gar kabīni

šalko vējš. Vēl nekad šīs skaņas viņai nebija uzdzinušas tādu bezpalīdzības sajūtu. Ķērsta palūkojās pulkstenī trīs. Drīz sāks krēslot. Ja nu Osvalds nebūs dabūjams, ko tad? Rit agri "lielajam zvēram" jābūt fermā. Cūkām nav Ziemsvētku. Strādnieki ar ūdens strūklu skalos notekas tāpat kā katru ritu. Un nosēdbedres būs pilnas kā vienmēr. Varbūt piezvanīt Rutei, lai jau laikus gādā citu traktoru? Bridi nekustīgi sēdējusi, Ķērsta jau izvilka no kabatas mobilo telefonu, bet tad plašā pagalma malā ieraudzīja nākam Edi ar plēves maisiņu rokā.

-    Osis aizbrauca ar krānu celt ārā Blieķu Jura traktoru, tas ar baļķu kravu noslīdējis meža grāvī, vīrietis jau pa gabalu sauca. Būs atpakaļ pēc kādām pāris stundām.

Ķērsta uzelpoja šis cilvēks nebija nedz saslimis, nedz aizbraucis uz Rīgu ciemos pie meitas.

-      Ko mēs te abi nīksim, ej uz māju, Edis minēja. Šodien jau tāds īpašs vakars.

-     Cits nekas neatliek, jaunā sieviete secināja, viņa nevēlējās satikt Osvaldu Ķīburu. Vai līdz ritam tiksiet galā?

-    Varbūt vēl bišķi agrāk, Edis sprieda. Varbūt kādu strēķi pēc pusnakts.

-    Lai Dievs dod! Un Ķērsta pamāja uz maisiņu: Kas tur? Nopirki sev ēdamo?

-     Ziemsvētku nakts mielasts, Edis skaidroja. Baltmaizes kukulis un desas līkums. Bet tad, satvēris sievieti aiz vecā vateņa pogas, jautāja: Klau, kā mums mājās ar naudu? Leišos restaurēta traktora kloķene maksājot pāri par diviem simtiem.

-     Kaut kur jādabū, Kupšu saimniece, brīdi klusējusi, ierunājās. Un atkal es Ziemsvētku vakarā būšu viena pati…

-      Un atkal mēs ar Osi rausimies mellās miesās kā agrāk, Edis, apskāvis sievieti, runāja. Bet tad, pēkšņi iesmējies, piebilda: Tu nebūsi viena. Ir taču arī mūsu mazulītis. Šie būs viņa pirmie svētki…

* * *

Ķērstu pamodināja "lielā zvēra" aizvien pieaugošā rūkoņa. Iedegusi gaismu, sieviete paraudzījās pulksteni. Četri. Nabaga Edis, viņa nodomāja, visu nakti noņēmies…

Apģērbusies Ķērsta devās atvērt durvis. Kas tad tie par brīnumiem viņai pretī stiepās ziedošs Ziemsvētku kaktuss! Stāvēdams uz sliekšņa, Edis sauca: Miers virs zemes un Kupšu mājās cilvēkiem labs prāts!

-    Ediņ, dullais, kur tu nakts mellumā dabūji puķi?

…Ko gan vēl varu tev sacīt, Kā tevi sveikt, jautāju sev… -

Edis nodziedaja un jautāja: Cik te tālu līdz Kecalkoatla dzimtenei Meksikai? Spārnotās čūskas pēcteči bija tik laipni!

Un Edis, pasniedzis Ķērstai podiņu ar kaktusu, sniedzās pēc bučas. Sieviete saoda viņa elpu, un viņai kļuva vieglāk dzēris Edis nebija, smēķējis gan. Un noaudzis ar bārdas rugājiem.

-      Tu nu gan esi… nepārspējams, Ķērsta priecājās. Bet nāc taču iekšā.

Virtuvē Edis smagi iesēdās krēslā un jautāja: Cienītā kundze, vai es varētu lūgt tasīti kafijas? Pēc kādas stundiņas man jāsāk riktēties uz darbu, vairs nav vērts iet gulēt.

-      Nemaz neceri, Ķērsta paziņoja. Nekādu kafiju! Padzersi tēju, ieēdīsi kādu cepeša gabalu un gultā iekšā. Visu nakti nostrādājies… Es aizbraukšu uz fermu tavā vietā.

-     Un kad mēs… pie eglītes? Edis interesējās. Tu man esi parādā dzejolīti par kaktusu. Turklāt Kupšu ceļa galā es satiku Ziemsvētku vecīti. Ko viņš naktī pie tevis darīja? Paskaidro man! Vai man viņš kaut ko atnesa?

Ķērsta smējās. Pie mums viņš ieradās vakar vakarā. Te tev tāda paliela paka… Nez, kas tajā varētu būt? Rau, uz skapīša stāv!

Un tikai tagad Edis to ieraudzīja blakus vāzei ar egļu zariem. Vīrietis piecēlās un nepacietīgām kustībām iztina iesaiņojumu.

-Pelēks sapņu svīteris! viņš iesaucās. Man! Vecajam žūpām! Mīļā skvo! Edis biezo adījumu piekļāva neskūtajam vaigam. Un smaržo pēc tavām rokām! Super!

-    Nenosmērē, Ķērsta aizrādīja. Tu to vilksi, kad mēs brauksim uz teātri.

-    Un ne tikai, viņš teica. Tas būs mans goda apģērbs. Es to vilkšu mugurā visās kāzās un kristībās.

-     Cik reizes taisies precēties? jautāja Ķērsta. Viņai sila sirds no Eda neviltotā prieka un kļuva karsti, kad viņš to cieši apskāva.

-    Paēd un liecies gulēt, sieviete mudināja, apspiedusi vēlēšanos likties viņam blakus.

-    Paldies… mīļā, vīrietis teica, sen neesmu baudījis tādu uzmanību.

Atbrīvojusies no Eda rokām, Ķērsta izņēma no cepeškrāsns atdzisušo zoss cepeti. Ziemsvētku mielasts puspiecos no rīta. Labāk vēlu nekā nekad. Bet, Ediņ, tu neesi teicis ne vārda, kā jūtas mūsu "lielais zvērs". Rūca jau varen ņipri.

-      Iet kā zirgs, Edis labpatikā ošņāja gaisu. Vēlāk jāaizved Osim divsimt latu. Kā bijušajam pudeles brālim viņš bišķīt nolaida cenu. Galu galā pats taču līdzi strādāju.

Ķērsta kļuva domīga. Tagad mana kārta iet pie Rutes prasīt avansu. Mājās mums tādas naudiņas nav. Bet traktoram jāripo. Cita darba mums pagaidām nav.

-     Par to šobrīd nedomāsim, Edis pilnu muti runāja. Mmm, cik gards!

Pēc stundas Ķērsta aizbrauca uz fermu.

-    Priecīgus Ziemsvētkus! Kad beigsi, ienāc uz kafiju, Rogu Rute, fermas pagalmā viņu satikusi, sauca.

"Cik ātri cilvēks pierod pie mājas miera," jaunā sieviete prātoja, darbodamās gar nosēdbedrēm, "agrāk šis darbs man nešķita tik smags un netīrs. Gandrīz vai deguns jātur ciet…"

Klusi pie viņas pienāca naktssargs Jēkabs.

-    Priecīgus Ziemsvētkus, viņš novēlēja, khe… khe… khe…

-    Tev tāpat, Jēkapiņ. Ko tad tu, esi saaukstējies?

-     Ja nu tik vien to kreņķu. Rau, biju pie daktera, viš teica, ka būšot jāgriež ārā gabals plaušas, Jēkabs sūdzējās. No pīpēšanas. Iedomājies cik tas nemaksās? Ku es dabošu tādu naudu?

Ķērsta uzmanīgāk ieskatījās vecā vīra sejā, tā bija stipri sakritusies.

-    Met to ļuļķēšanu nost, viņa ieteica.

-      Par vēlu, Ķērstiņ, par vēlu… Va negribi nākt manā vietā pašeptēt? Es jau būšu ilgi pro.

Jaunā sieviete, nekā neatbildot, iekāpa traktora kabīnē un ieslēdza sūkni. Tas iegaudojās. Jēkabs atmeta ar roku un aizgāja gar ēkas galu, jo trokšņa dēļ sarunāties vairs nebija iespējams. Aizgāja, lai ielīstu savā sarga būcenītī un kādu stundiņu nosnaustos: mājās viņu neviens negaidīja.

Veikusi četrus reisus uz polderu pļavām, Ķērsta iegāja fermas kantorītī.

-    Kas jums abiem nekaiš strādājat uz maiņām, rRute viņu smaidot sagaidīja. Ja es savam Rūdiņam kaut uz vienu dienu varētu uzticēt visu to papīru darīšanu! Uz gada beigām tik daudz tās rakstīšanas, nav laika pat pie friziera aizbraukt…

-    Pieņem darbā grāmatvedi, Ķērsta deva padomu.

Rute nogrozīja galvu. Nav lieka lata pie dvēseles, jāsitas vien pašiem.

"Un kā lai es tagad prasu naudu?" jaunā sieviete domās bažījās. "Tik neizdevīgā brīdī ienācu, ka bail."

Rute piecēlās no datora un ieslēdza kafijas kannu. Zini, ko es tam dānim pateicu? fermas īpašniece noprasīja un pati atbildēja: Es pateicu, lai viņš iet bekot. Kamēr mēs ar Rūdiņu varam vēl spirināties, nekādu fermu viņš nedabūs! Rute iesmējās. Šis mani kārdināja ar visādām Kanāriņu salām un siltu jūru. Man tepat ir labi.

-    Kā tu tik šerpa šodien? Ķērsta gribēja zināt.

-    Vai ne? Rute turpināja. Bet man tas ārzemnieks aizdeva dusmas. Viņdien skatos, pie vārtiem stāv smagā mašīna ar kaut kādām kastēm. Šis man prasa, vai nevarot tās izkraut teritorijā, viņam, rau, atsūtītas un neesot kur glabāt. Ha! Vēl neesmu bildusi ne pušplēsta vārda par fermas pārdošanu, bet viņš jau grib iekundēties. Tā ar pateicu: ej tu bekot!

-    Prieks dzirdēt, Ķērsta bilda.

-    Un vēl kas, Rute turpināja. Es tā nojaušu, ka fermai drīz būs vajadzīgs cits naktssargs. Jēkabam, nabagam, šī laikam ir pēdējā dežūra… Ja kas, vai tu kādu laiku varētu pastrādāt?

-    Tu to nopietni? Ķērsta noprasīja.

Kafijas kannā sāka burbuļot ūdens.

"Izdzeršu tasīti, tad runāšu par naudas lietām. Cik grūti ir no otra kaut ko lūgt," Ķērsta nodomāja.

Pārbraucot no fermas, Kupšu saimniece jau pagalmā izdzirda nesaskanīgu dziedāšanu. Virtuvē atklājās šī trokšņa cēlonis Edis ar Ķīburu Osi sēdēja pie galda un, ar dakšiņām piesitot ritmu, auroja:

…Mēs, divi Ilmāri, Ciemos aizgājām…

Ieraudzījuši Ķērstu, viri apklusa, un Edis teica: Mīlā skvo, tas ir Osis.

-    Tā kā būtu kaut kur redzēts, sieviete visai nelaipni bilda.

-     Lūdzu, piedodiet… Rakstiņa kundze, Osis pārlieku nopietnā balsi ierunājās, it kā redzētu Ķērstu pirmo reizi mūžā. Mēs te… darba darīšanās. Tā pudelīte tā, starp citu.

-    Jā, Edis nožagojies piekrita, kloķenes apmazgāšanai.

-     Pudelīte… Ķērsta zobgalīgi atkārtoja, uzlūkodama gandrīz tukšo litrīgo blašķi un pievērsdamās Edim. Vai mums mājās nekā vairāk nav kā marinēti gurķi un rupjmaize?

-    Raz pošla takaja pjanka, rež posļedņij ogurec, Ķīburu Osvalds, darbnīcas īpašnieks, norunāja. Atvainojiet, kundze, to es tā, lai neaizmirstu krievu mēli.

-     Ko mums, diviem dzērājiem, vairāk vajag, brīnījās Edis.

-Jā, apgalvoja Osis, es, zināt, ieturu diētu.

Un masīvais vīrietis iesmējies paplikšķināja sev pa vēderu.

-    Osis atnāca pēc naudiņas par remontu, Edis skaidroja.

-    Cik tur bija tā maksa? Ķērsta noprasīja, vērojot, kā Edis lej degvīnu.

Osis pastiepās pēc glāzes, kas viņa lielajā ķepā gandrīz pazuda, un norūca: Tavējais nokaulēja uz simtastoņdesmit.

-    Es līdzēju strādāt, Edis iebilda. Skol, Osi, kā teica zviedrs.

Abi vīrieši iedzēra un noskurinājās.

-    Otīlei tā manta bišķi labāka, Osis rezumēja.

Ķērsta izņēma no ledusskapja sieru un kūpinātu desu. Man kauns skatīties, kā jūs te nabagojaties ar tiem gurķiem.

-     Kā teica Mārtiņš Rītiņš: kas var būt labāks par šo, sapņaini norunāja Ķīburu Osis, kāri ostīdams rupjmaizes riku.

-     Mana sieviņa aizvakar izcepa, Edis lielījās. Viņa jau ķeneris uz visām kantēm.

Osis nolieca galvu un kļuva domīgs: Bet manējā… brūtele tik raušus vien māk, no veikala mīklas. Jā, tā tai dzīvē iet… Nejau visas ir tādas saimnieces kā tu.

Viņš apklusa un, šķita, kavējās atmiņās.

Iestājās neveikls klusums.

-    Par to maksu, Ķērsta iesāka. Man pie rokas pagaidām ir tikai pusotra simta…

Edis ar Ķērstu saskatījās, un jaunā sieviete paraustīja plecus sak, vairāk Rute šobrīd nevarēja aizdot…

Ķīburu Osvalds uztrūkās kā no miega un dziļdomīgi norūca: Hm… simt piecdesmit… johaidī. Es krāju priekš auto. Bez auto uz laukiem nekādi nevar iztikt.

Visi apklusa, atcerēdamies, kāds liktenis bija piemeklējis Oša mašīnu.

-    Tos trīsdesmit vēlāk, Ķērsta solīja, kad Edis saņems algu. Mums bija visādi izdevumi tās bēres un citi kreņķi.

Osis pasmaidīja, kā grūtu uzdevumu atrisinājis, un teica: Kot knauzerēsies, atlaidīs tev tos trīsdesmit. Bet saimniecei jāsponsorē vēl viens flakons. Iet tā lieta?

-    Mēs paši aiziesim uz bodi, Edis piedāvājās.

Ķērsta viņu pārmetoši uzlūkoja.

-    Ir tak svētku diena, Edis taisnojās. Mūsu ikdienā nolietotajiem organismiem vajadzīga atslodze.

-     Mums pašiem savas kloķvārpstas arī jāieeļļo, Osis piebalsoja.

-    Izspiedēji, Kupšu saimniece pukojās, pastiepdama naudu. Te būs.

-      Senlatviešu paldies, Osis teica, bez skaitīšanas iebāzis naudu kombinezona lielajā krūšu kabatā, kas bija atkārusies kā ķengura soma.

-    Nu tad laižam uz bodi, sarosījās Edis.

-     Nedomājiet, ka brauksiet ar "lielo zvēru", Ķērsta brīdināja. Esat jau pietiekami uztankojušies.

-    Tālāk no grēka! Osis iesaucās. Mēs ar K-2 ar kājiņām pāri upei pa taisno.

Abi trokšņaini izgāja, un ārpusē atskanēja divbalsīgs dziedājums par diviem Ilmāriem, kas ciemos aizgāja un pa muti dabūja.

Palikusi viena, sieviete, lai aizmirstu pazemojošo darījumu, kad nācās bijušajam mīļākajam taisnoties par naudas trūkumu, enerģiski ķērās pie virtuves tīrīšanas.

Ziemsvētki… pārdomu, miera un gaišu cerību laiks. Šovakar viņi beidzot būs kopā un aizdedzinās svecītes. Ja vien Edis nebūs pārāk pielējies…

Aiz durvīm atskanēja uzstājīgi klauvējieni. Ķērsta, pacēlusi no rokām izkritušo dakšiņu, steidza uz verandu. Ciemiņi? Varbūt Rute ar Rūdiņu? Labi, ka bija paguvusi nokopt galdu.

Ārpusē stāvēja laimētavas īpašnieks Vigo.

-    Labdien, kundze, viņš teica, uz pirksta virpinādams automašīnas atslēgas. Priecīgus Ziemsvētkus! Mēs, rādās, esam tikušies. Vai vīra kungs mājās?

-    Nav, sieviete strupi teica, viņai nepatika šī negaidītā ciemiņa tonis. Kas jums sakāms?

-    Varbūt aicināsiet iekšā? Ko mēs tā uz sliekšņa?

-    Nu, lūdzu, Ķērsta negribīgi atļāva.

Atgāzies virtuves krēslā, Vigo ierunājās: Atvainojiet, ka traucēju jūs svētkos, bet termiņš beidzās jau pirms trim dienām. Un esmu ieradies pēc parāda.

-     Kāda vēl parāda? Ķērsta nicīgi apjautājās. Edis ieķīlāto mobilo izpirka aizvakar. Rau, uz skapīša stāv!

-    Mobilo, he-he, Vigo iesmējās. Jūsu vīrs man traktoru ieķīlāja par tūkstoš latiem.

Ķērstai saļodzījās kājas.

-    Mūsu traktoru? viņa izdvesa. Kad?

-      Pirms nedēļas, Vigo skaidroja, pusdivos naktī lūdza aizdot tūkstoti un mēs uzrakstījām parādzīmi. Varen bija iededzies spēlē. Teica tūlīt vinnēšu un atdošu. Gadās, viņš bez kādas nožēlas piebilda.

-    Neticu, Ķērsta lūstošā balsī izstomīja, kaut gan sirds dziļumos nojauta, ka laimētavas īpašnieks tāpat vien no pilsētas šurp nebrauktu.

-      Neticat? Vigo izvilka no kabatas Eda parakstīto parādzīmi. Te būs. Fakts, kā saka, na ļico. Es nevaru pa labi un pa kreisi mētāties ar tūkstoš latiem. Samaksājiet, un šo papīru varēsiet vīram pasniegt par svētku dāvaniņu, vai ari ieradīsies cilvēks, kas aizbrauks traktoru.

Ķērsta juta pakrūtē tukšumu. Šķita, ka zeme zem kājām kļūst nestabila, šķita, ka viņa, ka viņa… karājas gaisā kā toreiz, kad bija uzkāpusi vecās katlumājas skursteņa pašā augšā pēc Eda. Tikai šoreiz neredzēja izeju. Bet rīt taču jābūt fermā…

Vigo, noglabājis dokumentu, atkal sāka virpināt automašīnas atslēgas.

Edis… Kā viņš varēja? Acīs skatīdamies! Melot, krāpties, saukt "lielo zvēru" par ģimenes uzticamo locekli, labi zinot, ka to ieķīlājis, nodevis. Kur lai es ņemu tūkstoš latu tagad, brīvdienās? Bankas slēgtas…

-    Vai nevarētu lūgt pāris dienu laika? Ķērsta izstomīja.

-    Nevaru, kundze, skaitītājs jau ieslēgts.

-     Kāds skaitītājs? Ķērsta brīnījās. Jūs atbraucāt ar taksi?

Vigo sāji pasmaidīja.

-     Cienītā, "skaitītājs" nozīmē, ka par katru nokavēto dienu simt latu nāk klāt. Trīs dienas trīs simti. Neko darīt tāds ir likums. Es Edim ar varu neuzbāzos, pats lūdzās kā uz miršanu.

Izmisums, dusmas uz Edi un dusmas uz šo pašapzinīgo vīrieti pārņēma Ķērstu. Ar pūlēm valdīdamās un saprazdama, ka lūgšanās ir veltīga, viņa saņēmās un teica:

-    Pagaidiet… iešu lūkot.

-    Tā ir pavisam cita runa, Vigo nopriecājās. Vot, to es saprotu!

Ķērsta izgāja no virtuves. Pēc brīža, atgrūstas ar kāju, durvis atsprāga un uz Vigo raudzījās vecās bises abi stobri. Ķērsta cietā balsī sauca: Gribi dzīvot?! Noliec papīru uz galda un laukā pa durvīm!

Vigo mirkli klusēja, it kā prātodams, vai tas, ko viņš redz, notiek īstenībā, šeit un tagad.

-     Tu to nedarīsi, atguvis valodu, viņš piesmakušā balsī ierunājās. Tu neuzdrīkstēsies.

Ķērsta uzvilka ieroča gaiļus. Noliec papīru, skaitīšu līdz trīs. Viens…

Redzēdams sievietes nobālušo, apņēmības pilno seju un sakniebtās lūpas, Vigo miermīlīgi ierosināja: Pagaidi… Runāsim kā cilvēki…

-       Nerunāsim, Ķērsta klusā, draudīgā balsī teica.

-     Divi…

Vigo iztēlojās, kā viņu nošautu un palagā ievīstītu ar divpudu bumbu pie kājām ielaiž āliņģī un viņš pazūd ledainajā ūdenī, lai nogrimtu dūņās uz mūžīgiem laikiem.

-Psihiskā, viņš murmināja,-nenormālā muļķe! -Steigšus no kabatas izvilcis parādzīmi, nosvieda to uz galda.

-    Tagad vācies, Ķērsta pavēlēja, cik ātri vien vari!

-     Tu to nožēlosi! vīrietis draudēja. Un šī ir tikai kopija!

Palikusi viena, viņa iemeta parādzīmi plītī, kurā vēl gailēja ogles. Tad, pārvarējusi pēkšņi uznākušo raudienu, piegāja pie skapja, sameta Eda drēbes lielā plēves maisā ar uzrakstu "Maxima" un izlika to ārā aiz durvīm.

"Lai iet, kur acis rāda," sieviete izlēma. "Nākamreiz nospēlēs mani ar visu bērnu. Vai tad tā ir dzīve visu laiku justies tik nedroši, kā turoties uz kāpšļiem augsta skursteņa galā…"

Tālumā sāka viļņot baznīcas zvana skaņas. Tās vēstīja par Mesijas dzimšanu, kuram reiz bija uzticēts glābt cilvēci.

* * *

…Pēc diviem gadiem Ziemsvētku rītā Kupšu māju pagalmā iebrauca jauns traktors. "John Deere" viegli pamanāmiem burtiem stāvēja rakstīts uz tā sāna.

Edis izkāpa no kabīnes un ar ziedoša kaktusa podu rokā grasījās zvanīt pie ārdurvīm, taču tās atvērās un uz sliekšņa stāvēja Ķīburu Osvalds vienā kreklā.

-     Sveiks, Osi! Edis ne sevišķi priecīgi sauca. Ko tu te dari?

Masīvais vīrietis pakasīja spalvaino krūti.

-    Dzīvoju, viņš žāvādamies atbildēja, ar Ķērstu un mazo Edi. Visi trīs.

Jaunā traktora īpašnieks juta zaudējam līdzsvaru kā toreiz, uz katlumājas augstā dūmeņa.

-     Ak tu… Haubice, viņš nomurmināja. Sasodīts! Nevarēji pagaidīt?

-     Neko nevaru līdzēt, drauģel, Ķīburu Osvalds omulīgi teica. īss bij tavs romāns. Laikam jau es būšu tas Haubices izredzētais.

TĀDA TĀ NAĢĪTE…

Ir krēslas stunda, sirmā stunda mijkrēslis. Ēku aprises pagalmā kļuvušas maigas un gaistošas. Dārza ziemeļu pusē simtgadīgo egļu zaru smagajās bārkstīs vairs nešalc nemierīgais vējš, tā trauksme rimusi. Tas it kā nācis pie secinājuma ar amoka skrējienu cauri dienai nekas prātīgs nav panākams, ir jābūt arī pārdomu un vērtēšanas stundai.

Ir mijkrēslis, kluss kā pirmās sniega pārslas lidojums, kā mākoņa ēna, kā putna elpa miegā. Netālajā birzī upes krastā eži saglauduši kažoka adatas, jo mijkrēslis ir miera stunda, zivis upē saglaudušas spuras, jo rotaļas ar saules atspulgiem ūdenī beigušās un dzelme aizsnaudusies tumšā klusumā.

Ir mijkrēslis dvēseļu stunda.

Stāvu pie virtuves loga un baudu šo vakara dziesnu, šo svinīgo dabas mesu par godu dienas aiziešanai mūžībā. Plītī sprakšķēdama deg egļu malka, un arī telpā valda mijkrēšļa gars. Vecais runcis Būcis sēž uz ķebļa uguns tuvumā un tik dziļdomīgi, ka tas darītu godu pat filozofam, kurš apsver dzīvības un nāves esības jautājumus, raugās šaudīgo kurtuves liesmu atblāzmā. Vai kāds zina, cik liela nozīme kaķa mūžā ir gaismas un tumsas mijiedarbībai?

Ko šodien esmu paveicis? Ko pārdzīvojis? Kam ticējis? Kas no šīs dienas palicis manī, lai gruzdētu atmiņās mēnešiem un pat gadiem? Kas palaists līdzi vējam?

Rita pusē pa abiem ar runci Būci izvilkām no upes vecu laivu, lai sala Mārtiņš to lietpratīgi, centimetru pa centimetram neiekaltu ledū un tā negulētu ūdenī bezpalīdzīgi kā slāpstoša zivs.

Tu ilgi apošņāji laivas ķīli, kas smaržoja pēc ūdensaugiem, dūņām un dzelmes, tad nopurināji visas ķepas pēc kārtas, sak, ūdeņi nav kaķu aicinājums, un, asti izslējis, pagājies nostāk. Mirkli vēlāk tu ņēmies tvarstīt vārnu, kurai dzīves cīņās bija aizlauzts spārns. Un jums abiem šīs medības sagādāja milzu pārdzīvojumu. Vienam visiem spēkiem glābjot savu kailo dzīvību, otram izjūtot kāri nogalināt. Lielo, gudro putnu paglāba upmalā biezi saaugušie un durstīgie kazenāju džungļi, kuros kaķa kungs nevēlējās līst.

Kāda nāve šodien tomēr bija pārvarējis sevi, piezvanīju pagasta policistam, lai nošauj mūsu mājas uzticamo sargu un ģimenes locekli vilku šķirnes kuci. Nespēju vairs noraudzīties nabaga dzīvnieka mokās visi pavēderes zīdekļi bija pārvērtušies vaļējās metastāzēs. Vairākas operācijas gada laikā neko nebija līdzējušas, līdz beidzot veterinārārsts paziņoja spriedumu: vēzis.

Es noliecu galvu tavā priekšā, manu vilciņ, sazāļota, apdullusi no neveiksmīgā iemidzināšanas mēģinājuma miega zāļu injekcija nez kādēļ neiedarbojās, iespējams, aiz tavām bezgalīgajām alkām dzīvot, palikt mūsu vidū -, tu, galvu pacēlusi, skatījies policista bises stobrā.

Un tikai pēdējā mirklī, it kā apliecinādama, ka nebūt negrasies šim svešajam vīram uzbrukt, tu novērsies. Dzīvnieku pasaulē šis žests nepārprotami nozīmētu miera izlīgumu, taču šī bija cilvēku pasaule. Atskanēja šāviens, un es, pret malkas šķūnīša durvīm galvu atspiedis, skaudrās sirdssāpēs iesmilkstējos, it kā lādiņš būtu ietriecies manī pašā.

Apraku pašaizliedzīgo draugu aiz pirtiņas zem kuplā ozola, ko biju iestādījis pirms desmit gadiem. Dusi mūžīgā mijkrēslī, Itija! Svēdrainais, smagais akmens, ko atvēlu pie kapa, dāvās tev savu nesatricināmo mieru.

Cauri mijkrēšļa rēnajam plīvuram vēl varu saskatīt dārza vecās ābeles. Šodien pēcpusdienā atbrauca Rumuļu Rūdis, taupīgais praktiķis, un smalki savāca visu bagātīgās ābolu ražas pārpalikumu, nesmādējot arī bojātos.

-    Uz Ziemsvētkiem būs ābolu zapte, viņš teica, norādīdams uz kravu savos divričos. Va ta nav grēks šitādus pepiņus zem sniega atstāt?

Paskatījies manā drūmajā vaigā, Rumuļu Rūdis izšņauca bērnībā lauzto, mazliet greizo degunu un pēkšņi mainīja sarunas virzienu.

-     Va dzi, viņš iesaucās, kaimiņš aiz upes pārdod kazlēnu! Ritīgs ziķers! Viņam gandrīz dzīvžogu apēda! Būs ku sirdi piesiet.

Paldies tev, Rumuļu Rūdi, par labu vārdu, bet kurš kazlēns var ieņemt vilka vietu?

Saņēmis atteikumu, mans kaimiņš no Puļķu mājām iejūdzās divričos un, galošām basajās kājās gurkstot, devās prom.

Kad ir pavisam satumsis, no pilsētas pārrodas dzīvesbiedre, pieskaras strāvas slēdzim, un telpa it kā satrūkstas no spilgtās gaismas. Kaķis no pārsteiguma piemiedz acis un kā nu ne: vecajam kaktusam visi pumpuri atvērušies ziedos. Uz zemeslodes daudz kas notiek ar sievietes ziņu.

* * *

Tas notika pērn, kad lapkriša zeltam kādu brīdi bija visaugstākā raudze un Latvijas meži un birzis lepojās ar šo krāšņo bagātību. "Va dzi," prātoja kaimiņmāju

Rumuļu Rūdis, vērojot šo skaistumu, "rādās, ka akai viens gads iet pie beigu. Kāpēc cilēks uz vecumu nepaliek tik smuks?"

Un, pakasījis nedēļu neskūto zodu, Rūdis atkal nolīka pār nenorakto kartupeļu vagu.

Rāmajām, saulainajām rudens dienām tomēr bija īss mūžs. Aizbrāza dažas vētras naktis, un pasaule kļuva skumji pelēka. Turklāt Sviestiņciema mājokļos pazuda strāva. Vai tā aizlidoja līdzi gājputniem uz siltajām zemēm? Kas to lai zina. Sviestiņciema ledusskapji klusēja, tikpat sazvērnieciski uzvedās televizori, par skuvekļiem un gludekļiem nemaz nerunājot.

Rumuļu Rūdis iešmauca basās kāju pēdas vecajās galošās, kas varonīgi bija pārdzīvojušas vairākas krievu laiku piecgades, un izgāja pagalmā.

"Jāiet palūrēt, vai vēš nav kādu elektrības drāti pārrāvs pušu," lāga vīrs sprieda. "Viena otra pa tik ilgiem gadiem varēja būt bišķi iepujus. Vakara ziņas nav redzētas divi dienas. Kā lai zin, kurš Saeimas vīrs kuram akai iedūris dunci mugurā vai kā citādi apskādējis Latvijas gaišās nākotnes vārdā."

Pievakarē, kad atgriezos no pilsētas, Rūdis sašutis man stāstīja: Va dzi, atspērās tie elektribs vīri un ņēmās postīt nost stārķa ligzdu. Un vēl ar manām dakšām!

"Jūs i riktīgi teroristi," es šiem saku, "va ta svētelis vainīgs, ka jums kau kur drātes pušu? Un, vispārīgi ņemot, šitais ir mans dārs! Va es jums ļāvu braukt pa manām skābeņ dobēm? Privātīpašums i svēts. Un svētelis vispārīgi ar i svēts putns."

Šie man no lielā krāna augšas atbild, ka elektrības stabi esot viņu īpašums un lai es pavācoties nost, ka žagaru čupa neuzkrītot uz galvas. Viņiem nekavējoši jānovēršot stārķa radītais elektrības defekts.

Taču jau pēc kāda brīsniņa es redzēju pavisam citu efektu kā munktieriem ģīmi izstiepās. "Te nav īsais," teica tas garais, "maucam tālāk."

-    Ko tagad darīsim? Rumuļu Rūdis pēc maza atelpas brīža man jautāja. Paraustīju plecus. Zināju, ka Rūdis stārķu pāri uzskatīja gandrīz vai par saviem ģimenes locekļiem, jo citu viņam nebija. Vakaros Puļķu saimnieks sēdēja uz lieveņa pakāpieniem tik ilgi, kamēr lielie, melnbaltie putni bija atgriezušies ligzdā.

-     Vispārīgi esu viņiem krusttēs, Rūdis reiz pavēstīja. Kad svētelēni sāka staipīt galvas pāri ligzdas malai, vienu nosaucu par Pici, otru par Pēci. Va ta putns nekristīts var dzīvot?

Beidzot nolēmām, ka jāzvana uz avīzi, lai atbrauc kāds korespondents. Mēs samierinātos pat ar ārštata autoru, lai visiem godīgiem cilvēkiem darītu zināmu, kādas nesmukas lietas notiek mūsu Sviestiņciemā.

Avīžu vīrs uzrakstīja tik sirdīgu rakstu, ka jau pēc pusotra mēneša elektrības vīri atveda sametinātu stiepļu apli un ar to pašu lielo krānu uzstutēja staba galā, kaut arī lija kā traks.

-     Va ta šitās drātes svētelim maz patiks? bažījās mans kaimiņš. Viš savā putna prātā vēl nodomās, ka tās i lamatas. Va maz kas dzīvē notiek? Un no cilēka visu ko var sagaidīt. Brīžus ļaunu, brīžus labu. Viendien galē viens otru no, citudien ado savu pēdējo kreklu. Nezinu vis, kā Svētais Pēteris tiks ar mums galā, kad pienāks laiks sazortēt, kuram dot eņģeļa spārnus, kuram trīspirkstu kombināciju. Tāda tā naģīte, kas uz augšu lec un nelabi raugās. Jocīgo izteicienu par naģīti Rūdis esot dzirdējis no sava tēva, kura vectēvs savukārt to lietojis vēl klaušu laikos. Tur tas suns esot aprakts.

Aukstā, sniegotā ziema šķita bezgalīgi gara. Varbūt ari tādēļ, ka krēsloja jau četros pēcpusdienā un tad vienīgā pazīme, kas tumšajos vakaros liecināja par cilvēku esamību Sviestiņciemā, bija māju gaišie logi. Citi tuvāk, citi tālāk plašajā piejūras līdzenumā, kam nerimtīgi brāzās pāri visi vaļā palaistie vēji, atnesot smagu dunoņu no tās puses, kur jūra cīnījās pret sala stindzinošo tvērienu.

Daždien redzēju Rūdi brienam pāri kupenām ar padusē iežmiegtu kārklu klūgu saini viņš savu iztiku gādāja, pīdams visām vajadzībām derīgus grozus, sākot no mazmazītiņiem, ļoti rūpīgi nostrādātiem, kur ielikt gredzenus laulību ceremoniju laikā, un beidzot ar raupjiem, bet izturīgiem ķočiem kartupeļu novākšanas talkām. Viņam prasīja ari tādus pinumus, kur varēja slīpi ielikt vīna pudeli un tā nekrita apkārt ne gāžama. "Pasaulē tak ir kau kāds balansieris, tik jāmāk to atrast," mēdza teikt Rumuļu Rūdis.

Uz pavasara pusi, ap februāra vidu, kad ļaudis jau saskatīja pavasari katrā par dažām minūtēm vēlākā saulrietā, pamanīju Rūdi tā savādi lēkājam apkārt daudz pieminētajam stabam. Vai kaimiņš būtu nolēmis nodarboties ar vingrošanu, lai pats kļūtu lokans kā kārklu vica, vai ari tā bija kāda noslēpumaina rituāldeja, kas tūkstošiem kilometru tālumā esošajiem stārķiem dotu spēku griezties uz māju pusi?

Ieskatījos vērīgāk Rūdis mēģināja uzsviest uz staba galā nostiprinātā stiepļu apļa pagaru žagaru. Ar piekto vai sesto reizi viņam tas gandrīz izdevās. Ja vien nebūtu vēja brāzmu negaidītu, kā vienmēr. Lai cik ķeburains bija žagars, tas aizlidoja sāņus.

Nākamreiz Rūdi satiku krāmu tirgū. Viņš staigāja gar galdiem, kur bija sakrāmēti visdažādākie instrumenti un mājturības priekšmeti vairākās rūsainības pakāpēs, un raustīja savu greizo degunu.

-     Jocīgi gan, viņš teica, kad bijām sasveicinājušies, kāpēc nevienam nav pārdošanā kāpšļi? Ulmaņlaiku pienmašīnas un sovetskij zobārstu urbjus var dabūt, bet kāpšļu nav. Kā tikšu tai stabā augšā? Ceļamkrāns maksā 20 latu stundā!

-      Varbūt sastukāsim kopā divas sklandu trepes? apjautājos. Tu jau neesi dikti smags.

Kaimiņš nogrozīja galvu un, neko neteikdams, aizgāja garām galdam, uz kura savu pircēju gaidīja Balzaka Kopotie raksti vienā grēdā ar jauno traktoristu rokasgrāmatu sējumiem krievu valodā.

Marta beigās kādu no Rūda stārķiem ieraudzīju nekustīgi stāvam klajā, sniegotā laukā. Zeme vēl bija sasalusi, vecupi vēl klāja biezs ledus. Stārķa poza pauda nolemtību un padošanos liktenim. Cik ilgi viņš nebija dabūjis barību? Dienu, divas vai nedēļu? Salts vējš laiku pa laikam sašūpoja putna trauslo stāvu. Pamazām biezēja mijkrēslis, vēstīdams par vēl vienas saltas nakts tuvošanos. Pelēkā apkārtne pauda bezgalīgu vienaldzību pret šo dzīvo radību. Tikai kaut kur tālumā skanēja ķēdes suņa niknās, aizsmakušās rejas.

Nākamajā rītā uz ceļa satiku Puļķu saimnieku, kurš nesa tukšu spaini.

-    Tu redzēji? Rūdis jautāja. Viš i mājās. Es tik nezinu, va viš i kāds no vecajiem, va tas i Pēcis va Picis. Nupatās aiznesu tam svaigas vistu ķiškas no fermas. Kratīja iekšā kā nelabais! Svētelis tāds pats cilēks vie i, no zila gaisa iztikt nevar.

Lai Dievs tevi svētī, Rumuļu Rūdi, ar visu tavu nospeķoto vateni un vecajām galošām nemazgātajās kājās. Esmu pārliecināts, ka noliktajā laikā debesu valstības vārtu vīrs Pēteris tevi godbijīgi sveicinās, kaut gan viņam bišķi būs jāaizspiež deguns.

…Pēc dažām nedēļām, dārzā zāģēdams ābelēm nokaltušos zarus, izdzirdēju palīgāsaucienus. Tie nepārprotami nāca no kaimiņa mājas. Aizsteidzies turp, ieraudzīju Rūdi staba galā. Viņš tupēja paša pītā, lēzenā vītolu klūgu grozā.

-     Ko tu tur augšā dari? uzdevu muļķīgu jautājumu, kaut gan skaidri redzēju, ka viņš tur patlaban nostiprina šo darinājumu.

-     Es takš i viņiem krusttēs, un man svēteļiem jāpalīdz, Rūdis atbildēja. Bet rādās, ka nekādi netikšu pāri

lielā ķoča malai, tā padevusies diži plata.

* * *

Žvīrk-žvārk, žvīrk-žvārk no Puļķu māju puses skan neasināta zāģa čērkstošā balss, tam negribīgi graužoties koka sakaltušajā serdē aizvien dziļāk. Rumuļu Rūdis gatavo malku no kritušajiem alkšņu stumbriem, kas pārvilkti no upmalas.

Vēlēdamies atvieglot kaimiņa pūles, nesu viņam vīli vecā zāģa uzasināšanai. Vakar biju piedāvājis motorzāģi, bet Rūdis kategoriski atteicās. Visa dzīvā radība "Puļķos" pārbīsies no šitā elles trokšņa, viņš teica, un paši pirmie būs svēteļi.

Esmu pie dārza vārtiņiem, kad Rūdis darbu pārtrauc, jo pamanījis ezi šķērsojam pagalma zālienu.

-     Kā i, dzirdu kaimiņa balsi, uz kurieni tu domā stūrēt? Va ta akai gribi jogurtu? Pagāšreiz tev laimējās, jo šis taisījās saskābt. Nedomā, ka esu tik bagāts, lai katru dienu pirktu tādus kārumus.

Tad Rūdis pamana mani un saka: Sveika būšana! Rau, mēs a Spickažoku tā prātīgi aprunājamies.

Ezis piesardzīgi paskatās uz manu pusi, un viņa smailais purniņš noraustās, ošņādams gaisu. Rūdis atzinīgi pasmaida, secinādams: Va nav slīpēts zellis, ko? Uzreiz redz, ka svešs cilēks sētā!

Viņš atkal pievēršas ezim un jautā: Cienīts kungs, va drīkst tev piedāvāt auzu pārslu biezputru? Man bišķiņ palika pāri no brokasta. Nu, ko teiksi? Tagad jau visi smalkie ļaudis to ēd. Va ta mēs i sliktāki?

"Cienītam kungam" šāds piedāvājums nav pa prātam, un ezis, pagriezis mums muguru, aiziet.

Mēs apsēžamies uz alkšņu stumbru grēdas, un Rūdis, patencinājis par atnesto vīli, sāk asināt senatnīgo zāģi ar izliektas lazdas loku rokturu vietā.

Uz malkas šķūnīša jumta nolaižas strazds, melni spožs, kā nolakots, un, pašķielējis uz mums, rāmi sēdošiem, ar draudzīgu aci, sāk atskaņot visus tos meldiņus, ko samācījies siltajās zemēs. Skan gan tamburīnu žvadzoņa, gan stabuļu treļļi, gan kareivīgi svilpieni un eksotisku mūzikas instrumentu balsis, par tālo dienvidu putnu dziesmu motīviem nemaz nerunājot.

-     Paskaties, ne viņam nauda bankā, ne cita bagātība, bet dzied kā pašutis, no visas sirds un dvēseles, va ne? prāto Rūdis. Abet vakar televīzijā rādīja varas vīru, kam septiņi nekustami īpašumi un pāris tūkstoši hektāru zemes, bet viš bi tik diži nelaimīgs, kā kad māti nupatās apglabājis. Stāvēja pie sava glaunā auto tik skābu ģīmi kā pie etiķa fabrikas vārtiem. Va tu nezini, kur šitajā pasaulē tā vaina?

-    Droši vien nedabūja nokampt astoto nekustamo īpašumu, atbildu, bet mans kaimiņš atmet ar roku un pievēršas citam tematam:

-    Saproties, es pirmiņ redzēju lidojam pāri mājai sešus gulbjus. Uz jūras pusi. Abet viens uzreiz griež pro no rindas un stūrē apakaļ uz ezeru. Tā teikt, pa simt astoņdesmit grādiem. Jocīgi, va ne?

Paraustu plecus. Ari putnu ceļi mēdz būt neizdibināmi.

-    Un kā tu pats domā? jautāju Rūdim.

-    Aš tav pašakau, ka aš nežnau, viņš teic un piebilst: Tā vienreiz sacīja mans draugs Jozis, kad viņam prasīju, va viš i redzējs, kā svēteļi aizlido uz dienvidiem baros vai pa vienam.

-     Varbūt gulbim mīļākā palika niedrēs, izsaku minējumu. Mans kaimiņš tam negrib piekrist.

-     Gulbjiem nav mīļākās, Rūdis apgalvo. Tie i dikti morāliski putni. Katrs uzticīgs savai gulbenei līdz kapa malai. Akurāt kā es. Kopā ar sieviņu nodzīvojām divdesmit gadu, līdz viņa izdzisa, bet va man bija kāda cita brūte? Putns jau tāds pats cilēks vie i, tik ar divi spārniem.

-     Varbūt koks ari tāds pats cilvēks vien ir? velkot Rūdi uz zoba, jautāju, uzplādams pa nokaltušā alkšņa stumbru.

-     Zināms, teic Puļķu saimnieks, viš tik nevar paieties, pameklēt labāku vietu, kā cilēks. Kur ieaudzis, tur stāv, va i kādam pa kājām va nav. Re, tur tā ieva lielā klajuma vidū. Viena pate, kilometriem apkārt neviena cita nau. Bet viņa tur i un zied. Man rādās, ka tā šobrīd i vēl smukāka par vienu otru cilēku. Man rādās, ka ieva pate to labi zin.

Rūdis nokremšļojas un sāk asināt zāģi. Bridi vēroju, cik daudz un dažādi putnu būrīši šopavasar uzradušies mana kaimiņa dārzā, un grasos teikt atzinīgus vārdus, bet Rūdis ierunājas pirmais: Man vienmēr tā jocīgi sametas ap sirdi, kad jānocērt vai jānozāģē dzīvs koks. Kā tu domā: va kokam nesāp, kad ciris ieiet dzīvā miesā? Bet viš nevar ne parunāt, ne pakliegt.

Rūdis uzasina vēl dažus zāģa zobus un turpina: Vakar gāju uz bodi, ceļa malā tāds maģins pakalniņš, un aug pīlādzis rokas dilba resnumā. Va viš kādam traucēja? Abet viens ņēmis un apgriezis stumbram visriņķī mizu plaukstas platumā. Varen līdzeni, a nazīti. Va tu vari pateikt, ko tāds domā?

-     Ka cilvēks ar ir tikai cilvēks, atbildu Rūdim, un nav Dievs.

Pieceļos no alkšņu stumbru grēdas un grasos doties mājās, jo atšķirībā no Rūda mani kāds gaida.

-     Va dzi, kaimiņš saka, es pagāšnakt redzēju diži jocīgu sapni. Akurāt šinī laikā, kad ar lielu joni zied ievas. Uz taciņas satieku mīļo Dieviņu un saku labadiena, esu Rumuļu Rūdis no Puļķu mājām. Paēdis esu, apģērbies esu, dzīvai radībai palīdzu, cik māku, bet tomēr gribu tev ko lūgt: va nevari izgādāt tādu ievu, kas manā dārzā ziedētu cauru gad? Mīļais dieviņš tā riktīgi noskata mani no galvas līdz kājām un prasa: va ta nēsu tev jau devis daudz vairāk kā citiem cilēkiem?

Rūdis mulsi pasmaida un jautā: Ko tas varētu nozīmēt? Kot viš man devis? Rau, viens vecs pufaiķis mugurā man tik i.

-    Neesmu sapņu tulks, bet rādās, ka pērkons nebūs uz plikiem kokiem, atbildu viņam.

-     Ak, tāda tā naģīte, kas uz augšu lec un nelabi raugās, Rūda balsī saklausāma vilšanās, bet es cerēju, ka dieviņš man prasīs: "Va gribi mācēt runāties arī ar kokiem?"

-      Ko vis es tik neparunātu ar kārklu vicēm, ķočus

pinot, Rūdis domīgi piebilst.

* * *

Novakarē, kad saltās, zilganās ēnas klājās pāri kupenām un Sviestiņciema logos iekvēlojās rietošās saules atblāzma, pie durvīm atskanēja trauksmains zvans.

Mēs ar sievu saskatījāmies laukos cilvēki neierodas pie kaimiņiem tīrā sīkuma dēļ, kā tas notiek pilsētas lielajos īres namos, kur iedzīvotāji mitinās saspiesti kā truši būrīšos un durvis ir blakus durvīm. Laukos tuvākais kaimiņš jūs traucēs tikai ārkārtas gadījumā, piemēram, ja viņa govs nespēj atnesties, miris kāds ģimenes loceklis vai uz ceļa redzēta traka lapsa.

Steidzos uz verandu un ieraudzīju pie sliekšņa stāvam Rūdi. Viņa allaž neskūto seju klāja tumšs sārtums un greizajā degungalā šūpojās caurspīdīgs piliens, jo dzeļošais vējš, naktij tuvojoties, nebūt nedomāja rimties.

-    Va dzi, Rūdis sauca, vicinādams baltu, steigā atplēstu aploksni, man tā kā viens teic, ka jāaiziet līdz pastkastītei ceļgalā. Es pie sevis domā: nu ko es tur ies, kas ta man rakstīs, abet viens iekšā kūda sak, pabeidz pīt to ķoci un aizej, palūri. Es aizgā un redz: meita pēc trīs gadi atrakstījuse vēstuli saka, esot apprecējusēs. Pagājšnedēļ. Tu redzējies, ko?

Rūda sejā kā rietošas saules atblāzma staroja prieks.

-     Apsveicu! no sirds teicu. Tagad tik gaidi ciemos mazbērnus!

-Jā, mans kaimiņš nerimās, nepaies ne četri, pieci gadi, kad atvedīs pie manim kādu mazu ziķeri. Es ar tādiem māku apieties. Atceros, kā meitai vārīju brokastā pampāļus un vadīju pa kupenām līdz skolai. Viens pats ņēmos…

Tad Rūdis pēkšņi kļuva domīgs un pavisam citā balss noskaņā jautāja: Va dzi, va tev vēl i pie dzīvības tā smukā, dzeltenā šlipse, ko es tev redzēj toreiz, kad Latvija palika brīva, ko? Nu tā, kurai virsū lieliem burtiem uzrakstīts: Paris.

-     Ienāc vismaz virtuvē, sacīju, ko mēs te verandā stāvam?

-    Va dzi, man diži nav laika, kaimiņš iebilda, jākurina pirte, jāpletē bikses, kāds krekls jāpamazgā. Es domā rit braukt uz Rīgu. Man takš jāiedo kāzu dāvana. Pa laimi, tēva zelta pulkstenis vēl iet. Tā i riktiga manta. Šūpuli es noplšu vēlāk.

Pavērās durvis uz gaiteni, un mana dzīvesbiedre iesaucās: Rūdiņ, tu izskaties galīgi nosalis, nu ka abi fiksi iekšā!

-     Va dzi, es ienāks ar, kaimiņš piekrita, kamēr viš sameklēs to šlipsi.

Kad pēc dažām minūtēm atgriezos virtuvē ar dzelteno kaklasaiti, kas Rūdim bija iepatikusies jau pirms piecpadsmit gadiem, viņš, skaļi strēbdams karstu kumelīšu tēju, stāstīja: Va dzi, Stiebriņ kundz, es šorīt skatos ābelē pie pašas mājas vēš atnes pa gaisu tā kā lielu, šeķainu lupatu. Paberzēju aizsalušo rūti, izrādās kokā ielaidies vanags! Viš a grib to speķi, ko es zīlītēm esu izkāris. Nu, es domā, va ta nepietiek, ka krustknābs ar savu ģimeni un visiem brālēniem te plivinās, meklēdami sēkliņas. Bet tās jau uz Ziemsvētkiem bi cauri. Vēl tu esi klāt. Bet, no otras puses, tam nabagam bads spiež nebaidīties no cilēkiem. Abet ko es viņam došu? Viš jau ēd tik svaigu gaļu…

Iešļurkstinājis vēl vienu malku tējas, Rūdis turpināja: Es jau i redzējs, parasti šis vanags tup tai lielā liepā pie šosejs un vēro, va nau sabraukta kāda pusbeigta lapsa va kaķis, bet šoreiz viš laikam vais nevarēja ciest. Žēluma gals ziemā a to dzīvo radību…

Lietpratēja aci aplūkojis kaklasaiti un pataustījis to raupjajiem, ne sevišķi tīrajiem pirkstiem, kaimiņš secināja: Derēs kā uzlieta. Meita brīnīsies, kur es tik glaunu šlipsi esu ķēris. Droši vie znots ar kādu vārdu teiks. Tik smalku franču mantu katru dienu jau nedabū redzēt.

-    Rūdi, saku, to es tev dāvinu.

Puļķu saimnieks mirkli mani aizdomīgi vēroja, vai nejokoju, tad nomurmināja: Paldiesiņ. Tā jau nevajadzēja. Ko tu pats liksi uz krāga?

-    Man ir vēl viena, mierināju Rūdi, tāda zaļa.

Vēlreiz patencinājis, viņš devās prom. Mazs, vientuļš

cilvēks, bet priecīgu sirdi.

Nomazgājusi Rūda krūzīti, sieva domīgi teica: Varēja gan Veneranda miesīgu tēvu uzaicināt uz kāzām…

-    Viņa taču svarīga persona, atbildēju, mārketinga menedžmenta loģistikas centra prezidente. Vai viņai laiks par tādiem sīkumiem domāt? Droši vien viesu jau tāpat pāris simtu…

Nākamās dienas vakarā atkal atskanēja durvju zvans. Pie sliekšņa stāvēja Rūdis ar kaklasaiti rokā. Ieraudzījis manā sejā izbrīnu, viņš paskaidroja: Va dzi, kaimiņ, es tomēr neaizbraucu. Speķa gabals ārā sasalst ciets kā krams jau pēc pusstundas, jāmaina ar citu, no iekšas. Šodien vienpadsmit reižu kāpu uz beņķīša, lai varētu aizkacēt to zaru. Zīlītes tik pabadušas, ka bail. Še, ņem savu šlipsi, tā i par daudz glauna, kur es, vecs puika, ar tādu ies. To kāzu dāvanu nosūtīšu pa pastu. Es rīt ies uz bodi, ta pie reizes.

Un, paskatījies debesīs, kur augstie spalvu mākoņi vēl sārtojās pēdējos saules staros, Rūdis teica: Rau, kovārņi jau lido uz naktsguļu jūrmals priedēs. Atkal viena diena galā…

* * *

Izgājis pagalmā, jutu dūmu smaku, kas nepārprotami nāca no Puļķu mājas puses. No turienes skanēja arī satraukti ķīvīšu brēcieni. Cerībā, ka Rūdis patlaban nav aizgājis dienas gaitās, steidzos uz dārza vārtiņiem, no kurienes varēja saskatīt viņa saimniecību. Ieraudzīju posta ainu kaimiņa pļavā plašā ielokā dega kūla. Šaudīgās liesmas alkatīgi laizīja pērno zāli, aizvien vairāk tuvodamās birztalai, kur bērzi jau tērpās caurspīdīgā zaļumā.

Pakampis no garāžas slotu, teciņus devos kaimiņam palīgā, tagad jau skaidri saskatīdams cauri dūmu vērpetēm viņa kustīgo stāvu. Rūdis ar egles zaru bez apstājas plāja pa sprakšķošajām liesmām, kas šķita no viņa izvairāmies, lai ar jaunu spēku parādītos citviet.

-     Puišeļi! mans kaimiņš sveiciena vietā sauca. Tā vie nagi niez uz kādu grēka darbu…

Sviedriem līstot, mēs locījāmies nokvēpuši kā pekles gari, cīnoties ar savā vaļā palaisto stihiju. Brīžiem, kad aizsvilās bikšu gali, Rūdis nolamājās un tad palēkdamies plāja pats sev pa stilbiem, kā ugunīgu deju dejodams.

Virzīdamies soli pa solim un aizgūtnēm kampdams gaisu, kad vējš dūmu grīsti pagrieza sāņus, pamanīju melni apsvilušu vardi gausi rāpojam pa karstajiem pelniem. Kustonītis bija papletis muti mēmā kliedzienā.

"Dievs, piedod man," domās lūdzu un ar spēcīgu papēža triecienu darīju galu šīs dzīvās radības briesmīgajām mokām.

Kad jau šķita, ka tūdaļ nosmaksim dūmos un nogāzīsimies garšļaukus, līkloču ugunsčūska ari sāka zaudēt spēkus gar birztalas malu makšķernieki bija ieminuši savas takas, lai tiktu pie upes. Liesmas, tik viegli vairs neatrazdamas sauso zāļu stiebru biežņu, noplaka, un mēs ar tām beidzot tikām galā.

Rūdis noslaucīja sviedriem noplūdušo seju un nez kādēļ vainīgi pasmaidīja.

-     Rādās, būšu apsvilinājis kātus, viņš teica, lūkodamies uz plašo, izdegušo un viegli kūpošo pļavu. Apsēdies uz laukakmeņa, Puļķu saimnieks pavilka uz augšu stipri apgruzdušos bikšu galus, un ieraudzīju sārtu un bālganu čūlu klātus stilbus.

-    Va traks! Rūdis brīnījās. Es nedomāju, ka būs tik pabriesmīgi.

Kā izteikdami viņam patiesu līdzjūtību, virs mūsu galvām atkal ieskanējās ķīvīšu skumjie saucieni.

-    Bišķi pacieties, sacīju Rūdim un steidzos mājās pēc pretapdegumu aerosola.

-    Uzpūt šito, sacīju, ieiedams viņa pieticīgajā virtuvē, kur aiz plīts Rūdis bija sanaglojis sev guļvietu aukstajiem ziemas mēnešiem un sēdēja arī patlaban.

-    Pa vēlu, kaimiņš paziņoja, tie pušumi sāka čūlāt, un es, rau, saplūcu pirmās ceļmallaps un apsējos. Va es nau smalks dakteris?

Ar zināmu lepnumu viņš nodemonstrēja savu veikumu Rūdis bija licis lietā saplēstus linu dvieļus.

-    Akurāt kā ritīgs kara veterāns, viņš ar smaidu teica.

-    Ved kaut vai uz hospitāli.

-      Es piezvanīšu mūsu dakterim Miezītim, atbildēju.

-     Va traks, Rūdis satraucās, tādu sīkumu dēļ ies cilēku tramdīt! Man divi lati apkārt nemētājas! Tu labāk pasaki, va, nākot šur, ķīviti vēl klaigāja? Va dzirdēji?

Kaut gan tuksnesīgajā, pēc gruzduma smirdošajā klajumā nebija skanējusi pat ne vārnu ķērkšana, es sacīju:

-     Kur tad šie paliks? Turpat vien ņemas.

Rūdis nomierinājās: Tad jau rādās, ka viņiem ligzda nav apskādēta. Tā laikam tālāk, uz upes pusi. Pagulēšu kādu strēķi, vēlāk iešu skatīt.

Vakarpusē, sievas mudināts, aiznesu viņam termometru.

-    Tas grādīzers nav ritīgs! kaimiņš sašuta, pēc lielas pierunāšanas piekritis izmērīt temperatūru. Es i vesels, bet viš rāda trīsdesmit astoņi grādi! Es i vesels! Savādāk nebūtu uzracs divi dobes sīpoliem!

Dažas dienas vēlāk mans kaimiņš jau spēja aizstaigāt uz pagasta ambulanci mainīt apsējus.

Kādudien, kad siltajā pavasara vējā ziedu putenī baltoja ķiršu koki un saulei līdzi savas zeltainās galvas grieza uzziedējušās pienenes, Rūdis klauvēja pie mūsmāju durvju stenderes. Es sēdēju verandā un urķēju ārā no pirksta skabargu.

-     Va dzi, par tiem ķīvitiem tu sastāstīji pekstiņus, viņš teica, tā kā mas puika. Viņiem oliņas bija sadegušas ligzdā.

Aiz pārsteiguma nespēju atrast pienācīgu atbildi Rūdis bija rūpīgi noskuvies, apvilcis tīru, kaut arī negludinātu kreklu un turklāt apdullinoši smaržoja pēc krievu laika odekolona "Šiprs".

Pamanījis manas grimases, viņš teica: Va dzi, bet šitie bija pēdīgie ķīviti. Pārējos jau aizbaidījušas kaijas. Viņas tagad bariem vie ganās laukos, it kā tepatās nebūtu blakus jūra.

-    Rūdi, jūrā vairs nav tik daudz zivju, lai visiem pietiktu, sacīju, bet jutu ne jau tādēļ viņš mani apciemojis, kaut gan putniem viņa dzīvē bija ierādīta viena no galvenajām lomām.

-    Tā viš i, kaimiņš piekrita un kādu bridi klusēdams raudzījās, kā ņemos ap skabargu.

-     Va dzi, beidzot viņš ierunājās, man tā ambulances Erna patīk arvien vairāk. Kā viņa ar mani auklējās! Kā ne ar vienu! Un visu laiku runājās va bindes neesot aptinusi pa daudz stingri, va nevajag kādu pretsāpju tableti, va tā smērīte uz pušumiem necērt pa daudz dikti.

-    Tāds jau medmāsai tas darbs, novilku.

-    Ko tu runā! Rūdis sašuta. Es tak redz, kādas viņai aces. Tik diži mīlīgas, ka bail. Rādās, ka aiznesīs kādu puķi, vai, viņa man diži pie sirds.

-    Kāpēc ne? bildu, purinādams sāpošo īkšķi.

Tad Rūdis, pēkšņi pieklusinājis balsi, jautāja:

-     Kā tu domā: va Erna nāktu pie manis? Divdesmit gadus bi atraitnis.

Puļķu saimnieka seja bija cerību un gaidu pilna.

-     Tas tev jāpaprasa viņai, sacīju. Neviena godīga sieviete pati nepiedāvāsies, kaut ari no mīlestības būtu bezmaz beigta.

Apsvēris dzirdēto, Rūdis cietā balsī teica: Es i izdomājs to darīt.

* * *

"Ziemas pili" mūsu pagasta vājinieki apmeklē jau gadus divdesmit. To cēla toreiz, kad viens ķieģelis maksāja septiņas kapeikas, un, ja uz bijušo būvmateriālu rūpnīcu "Sarkanais proletārietis" bijušais kolhoza "Sarkanais zemnieks" priekšsēdētājs aizveda puscūku, par spīti visiem limitiem, cementu varēja dabūt vagoniem. Kāds gan brīnums, ja ambulance sanāca tik liela? Toties centrālapkure tajā laida ārā pēdējo dvašu un viens otrs apmeklētājs papildus kādai iekšķīgai kaitei vēl saķēra iesnas. Varbūt tādēļ ļaužu dotā iesauka šai ēkai bija tik trāpīga?

"Ziemas pils" masīvās ozolkoka durvis vēru vaļā ar vājām cerībām, ka zobārsts savā privātpraksē šodien nebūs ieradies. Galu galā dzeroklis man nemaz tik briesmīgi nesāpēja, ja vien liku to mierā.

Cerības, kā dzīvē visbiežāk notiek, nepiepildījās pie viņa kabineta durvīm daži mocekļi jau sēdēja. Pēc īsas dvēseles cīņas padevos liktenim un ieņēmu vietu rindas galā.

-    Blombēt va raut? līdzjūtīgi ievaicājās blakussēdētājs.

Nepaguvu atbildēt, jo aiz durvīm atskanēja tāda kā

klusināta sirēna.

-    Bormašīna, sacīja viens no gaidītājiem.

-     Uz pilliem apgriezieniem, piebilda otrs. Kauc kā dziļurbuma vakuumsūknis.

Pēc šiem vārdiem vairāk neviens nevēlējās izteikties. Klusā vienotībā mēs apjautām, ka šī tēma mums nav pieņemama.

Piespiedu sevi aplūkot milzu kaktusu, kas plašajā uzgaidāmajā telpā bija izstiepies gandrīz līdz griestiem un karājās atsaitēs. Prātoju, cik tekilas no tā varētu iztecināt, ja vien zinātu īsto recepti. Neizskatījās, ka šis augs gribētu dzīvot.

Tad sāku gudrot, cik dakteris palūgs par dzerokļa izcelšanu, bet ne pie kādas skaidrības netiku. Jautāju kaimiņam, iespējams, viņam varētu būt lielāka pieredze šajā sāpīgajā jautājumā.

-    Tas atkarīgs no sakņu skaita, viņš paskaidroja.

Atkal iegrimu pārdomās. Saknes tak atrodas dziļi žoklī.

Kā lai tās pirms izraušanas saskaita?

-      Dakteris ņem divi lati par vienu, blakussēdētājs turpināja ar tādu kā pārākuma apziņu balsī. Ja gadās četras, pēdējo izvelk pa frei.

-    Dārgi gan, sūkstījos, domās pārcilājot sava naudas maciņa saturu.

-    Viņam ar nav viegla dzīve, ierunājās trešais likteņa pabērns pie kabineta durvīm, dikti daudz jāmaksā par īrēšanu. Un vēl jāsmērē visādām inspekcijām. Pagājšreiz piekasījās, ka dakterim viens cimds caurs.

Nepaguvu izteikt savu spriedumu par dzirdēto, jo atvērās kādas durvis telpas otrā malā un tajās parādījās Puļķu saimnieks. Viņa seja bija viena vienīga sāpju grimase. Vai Rūdim būtu paziņots spriedums par abu ugunsgrēkā cietušo kāju amputāciju?

Aizvilcies līdz logam, viņš neko neredzošu skatu raudzījās uz kuplajiem rododendru krūmiem, kuri "Ziemas pils" priekšā raisīja ziedlapas.

No sirds vēlēdamies savu kaimiņu atbalstīt tik smagā brīdī, devos pie viņa bēdās sagumušā stāva. Pusceļā nez kādēļ ievēroju, ka Rūdis joprojām palicis uzticīgs savām vecajām galošām. Varbūt apdeguma vātis ir pat uz kāju pirkstiem un citus apavus nav iespējams uzvilkt?

-    Sveiks, Rūdi! uzsvērti braši sacīju. Tikai nesaki, ka pārsiešana bija dikti sāpīga.

-      Tas i štrunts priekš manis, viņš nomurmināja.

-     Miesas sāpes nestāv blakus ritīgiem kreņķiem.

Ak es nejēga! Biju pavisam piemirsis par medmāsu Ernu. Šodien viņam bija izšķirošā tikšanās.

-     Es noprasīju uz aci, Rūdis klusi turpināja, va šī varētu nākt pie manis. "Puļķos" valdīs miers un saticība kā Dieva azotē. Bet Erna tik bindē manus stilbus un stāv klusu, līdz uz vienu bridi klāj vaļā, ka viņai esot draugs Žanno un drīz taisīšot kāzas. "Bet kāpēc tu ar mani tik mīļi čubinājies," painteresējos, "kauko tādu nebiju jutis gadiem ilgi." Un šī atbild, ka tāds esot medmāsas amats. Esot jābūt muļķim, lai to nesaprastu. Tad jau iznāk, ka es i tas muļķis, Rūdis secināja un, izvilcis no kabatas ne visai tīru mutautu, noslaucīja mitro pieri.

-    Bet va tu zini, ka šitais Vāku Žanelis pirms daudziem gadiem ar airi iežāva man pa degunu, kad es viņa nomakšķerētās zives slēpu laidu pāri laivas malai? Rūdis turpināja. Un tagad akai viš maisās man pa kājām. No trīs sievām jau šķīries, tagad ņems ceturto.

-      Vēl nav viss pagalam, mierināju savu kaimiņu.

-    Tas Žanelis tāds pidrallā vien ir. Visu mūžu tik vien zina kā makšķerēt. Tagad tev īstais bridis atmaksāt. Izmanto situāciju. Nopērc prīmā uzvalku, modīgas kurpes, aiznes Ernai rozes, uzaicini uz kafejnīcu, uz kādu glāzi šampanieša…

-    Tas šampanietis tāds burbuļūdens vie i, Rūdis mani pārtrauca, un es Žanelim neko negrib atmaksāt. Man Erna dikti patik. Tas i viss. Bet viņa mani par muļķi…

-    Svarīgs ir tonis, kādā vārdu izrunā, nevis pats vārds, sacīju, ar prieku juzdams, ka dzeroklis pārstājis sāpēt.

-     Neņem to pie sirds.

-    Tu domā? viņš neticīgi jautāja.

-    Vari ticēt vecam siržu lauzējam, apgalvoju, tā tas patiešām ir.

-      Nu, nu, Rūdis, visai pamatoti šaubīdamies, novilka, tomēr no viņa sejas pamazām pazuda traģiskā izteiksme.

-     Iesim, kaimiņ, uz mājām, ierosināju. Pa ceļam šo lietu apspriedīsim pamatīgāk.

-     Bet tu tak… pie zobu daktera sēdēji, Rūdis bilda.

-     Va ta nobaidījies? Tas taču nau tik sāpīgi kā man dabot tādu dūrienu tieši sirdē.

-    Dikti dārgi jāmaksā, taisnojos, divi lati par vienu sakni. Un tā smelgšana nupat pārgāja.

-    Va traks, viņš brīnījās, tā i zvēra nauda. Man visu dienu jāpin ķocis, lai nopelnītu divi latus. Ja neskaita laiku, kamēr atronu un sagriežu derīgas vicas.

Klausoties Rūda vārdos, sāku šaubīties, vai viņš atļausies sev ko nopirkt, lai izskatītos pievilcīgāks Ernas acīs. Ilgajos vientulības gados pieticībā dzīvodams, viņš bija kļuvis uzticīgs paradumam apgrozīt pirkstos katru grasi, pirms no tā šķirties. Kaut gan… Ja padomā, ko tik cilvēks neizdara mīlestības dēļ! Bumbu Fricis, kurš dzīvo aiz upes, mīlestības dēļ nedzēra trīspadsmit gadus. Tikai pēc tam atsāka.

Mājupceļā Rūdis pamazām atguva ticību uzvarai pār visnotaļ nicināmo konkurentu Žaneli un atkal pievērsās dzīvās radības tēmai.

Va dzi, viņš teica, vakar uz visu garo dienu nejauši bi iespundējs malkas šķūnī divas bezdelīgas. Domāju, ko tas vēš tās eņģes visu laiku čīkstina, jāaizkrampē dūres ciet. Tikai pašā vakarā, kad iznesu Spickažokam piena lāsi, dzirdēju tur kāds čiepstē. Kā tad! Sēd abi putnēni blakus uz sijas un smuki vidžina. Re, ko dara mīlestība, va ne? Nevaig vais ne ēst, ne dzert. Tāda tā naģīte, kas uz

augšu lec un nelabi raugās…

* * *

Birztalā, ko mēs ar Rūdi paglābām no kūlas liesmām, kā prātu izkūkojusi, kūkoja dzeguze. Bija arī pēdējais laiks Sviestiņciemā ar agras gaismas un pērļainas rasas rītiem ieradās jūnijs. Mēnesis, ko gausajā, tumšajā ziemā gaidījām kā plaukstošas dabas pilnbrieda svētkus; mēnesis, pēc kura mūsu ziemeļu vasariņa, tīksmi pagozējusies saulē un izbaudījusi silto, smaržīgo vēju glāstus, pamazām kļūs domīga, pārlūkojot, kādus augļus nesis skurbais ziedēšanas laiks.

Dzeguze turpināja kūkot, uzskaitīdama cilvēkam vēl atvēlētos dzīves gadus trīsdesmit seši, trīsdesmit septiņi… Pēc četrdesmit pirmā aicinošā un ilgu pilnā ku-kū rēķināšanu pārtraucu nedod Dievs nodzīvot līdz simt gadu vecumam, lai klusā smeldzē vērotu, kā garām aizšalc dzīve kā spēkpilna upe, bet spēki izsīkuši, lai tajā mestos.

Laikam nopratusi manas domas, dzeguze pēkšņi aprāva savu vēstījumu un aizlidoja uz Rūda pļavā augošo ozolu. Vai tagad šis putns skaitīs gadus, kas Rūdim būs vēl jāpavada vientulībā?

Novēlēdams viņam vislabāko, prātoju, kur gan viņš aizkritis, jo nebija ielūkojies mūsu sētā jau pāris nedēļu. Acīmredzot Rūdim klājās labi, jo cilvēks ir tāds jokains radījums biedrus viņš vairāk meklē bēdu, nevis prieka brīžos. Tik vien dzirdēju pagasta veikalā runājam, ka pēdējā laikā Puļķu Rūdis šokolādes kastes un liķierus vie pērkot, akurāt kā puišeļa prātā. Un taisoties ambulances Ernai šitajos dārgajos laikos dāvināt divistabu dzīvokli. Ja to darot cilvēks, kas līdz šim bodē katru santīmu divreiz apgrozījis pirkstos, tad tādam visi neesot mājās.

Ak sabiedrības visuredzošā acs un nepārsūdzamie spriedumi!

Atstājis dzeguzi kūkojam, ķēros pie trimmera, lai pļautu dārzā zāli. Pienenes ziedēja ar visu savu saules krāsas spēku, it kā nojauzdamas tuvojošos traģisko stundu. Drīz tās saguls zemē, vēl turpinādamas smaržot, un vakarā vēl ziedlapas aizvērsies, kā vienmēr, saulei rietot, bet tas būs šo krāšņo, taču pieticīgo ziedu pēdējais saulriets. Iedarbināju motoru, un trimmera aukla sāka zīmēt svelpjošu apli. Sargieties, vardes, vardulēni, gliemeži un pārējā dzīvā radība! Cilvēks nāk! Tikai viņam ir tiesības noteikt, kā visam jānorit! Kam jādzīvo, kam jāmirst. Bet kas mums devis tādas tiesības?

Brīdi pļāvis, jutu vieglu pieskārienu plecam un satrūkos. Motora rūkoņā nebiju sadzirdējis soļus. Rūdis!

-    Va dzi, kaimiņ, viņš bez jebkāda ievada iesāka, līdzko apklusa motors, mani liek ārā no mājas! Va nau trakums!

-     Kāpēc? iesaucos. Kas tie par gājieniem?

Rūdis atgādināja svešā dārzā noķertu puišeli, kam kabatās zagti āboli.

Man iešāvās prātā gaužām nelaba doma.

-    Tu taču… nebūsi to nospēlējis kazino? jautāju, atcerēdamies dažus šādus bēdu stāstus. Viens tāds gadījums jau bija mūsu pagastā. Varbūt Rūdis, gribēdams padižoties Ernai…

-    Pats esu vainīgs, viņš atzinās. Tu tak zini, kā man bija vaidzīga nauda. Aizgāju uz ambulanci satikt Ernu, redzu uz dūrēm piesprausta zīmīte, ka pērk lauku māju. Es, dullais, ņemu un piezvanu, un šis klāt i. Viņnedēļ tak pats redzēji, ka atbrauca glauns auto, va ne?

-    Un tu pārdevi? atguvis valodu, minēju.

-    A visu zemi, Rūdis skumji teica. Tai pašā dienā aizveda mani pie notāra. Erna pie manis uz tejieni nenāks ne te karstais ūdens, ne vanna. Tikai vecā pirte. Tur jau godīgs cilēks neies mazgāties, visi akmeņi melli ka bail.

-    Dumjš kas dumjš, secināju. Kur tagad pats dzīvosi?

Rūdis noplātīja rokas. Es domāju, ka esu diži gudrs,

pie notāra uzstādams, lai viena istaba uz vienu gadu paliek man, kamēr nopirkšu dzīvokli pagasta centrā, bet vakar atbrauc tas cilēks un teic: "Vācies, vecais, laukā no sava midzeņa!"

Kad sāku protestēt, šis rāda dokumentu tur ierakstīts pavisam savādāk: ka gada laikā es varot atpirkt vienu istabu, ja jaunajam īpašniekam nau nekas pretī.

"Skaidrs, ka to tev neatpirkt," šis smej. "Tev nebūs tik daudz manī, manī…"

-      Vai notārs jums abiem nolasīja to papīru, pirms parakstījāt? apjautājos, likdams vājas cerības uz faktu, ka Rūdis ir piemuļķots un varētu griezties pie advokāta.

-    Es dzirdēju, ka viš lasīja, bet tai brīdī domāju, kādas aces rādīs Erna, kad šij prasīšu nu, manu sirsniņ, kurā stāvā tu gribētu dzīvot?

Tāda tā naģīte, kas uz augšu lec un nelabi raugās… viņš pēc mirkļa piebilda.

"Ak tu nabaga muļķa cilvēk," nodomāju, atskārzdams, ka daļa vainas gulstas uz manas sirdsapziņas es taču biju tas, kurš mudināja Rūdi nepadoties un neatkāpties sāncenša Žanno priekšā.

-    Un ko Erna, kad ieradies pie viņas ar saviem tūkstošiem? apjautājos. Varbūt tomēr…

-     Kot šī? viņš pāijautāja. Teica, ka esot manis žēl. Vai tad es domājot, ka mīlestību var nopirkt. Bet es taču tikai dzīvokli. Galu galā būtu tur mitis viens pats. Abet izrādās, ka ar divi tūkstošiem, ko dabūju, i gaužām par maz, lai varētu sākt runāt. Man jau likās, ka tā i diži liela nauda, bet tagad viena istabele maksā divreiz vairāk.

Mūsu bēdīgais dialogs aprāvās, jo klusēdami vērojām, kā garām manam dārzam, dobji rūkdams, aizbrauca furgons un pēc brīža apstājās pie Puļķu vārtiem.

-     Kā ta, Rūdis žēli teica, klāt i. Strādnieki zāģēšot nost vecās ābeles. Pašos ziedos. Esot vajadzīgs placis aktīvai atpūtai. Kas tā tāda? Vēlāk pienākšot laiks arī svēteļu de… deportācijai. Par daudz šmuces mauriņā taisot.

Rūdis apklusa, jo viņam acīs vējš, šķiet, iesvieda kādu gruzīti. Mans nu jau bijušais kaimiņš pūlējās to izberzt, bet uzreiz neizdevās. Acis nav joka lieta, tās viegli ievainojamas.

Beidzot Rūdis saņēmās un tika ar to galā. Izvilcis no kabatas pieclatnieku zaļās banknotes, viņš teica: Vismaz viens labums no tiem "Puļķiem" beidzot varu atdot parādu. Bija uz kakla kopš pērnā rudeņa, kad vajadzēja akmeņu izņemšanai slimnīcā. Paldiesiņ, ka tik ilgi biji ar mieru gaidīt.

-     Ak, ko tur daudz, nomurmināju. Saki labāk, ko domā iesākt.

Rūdis pamāja uz taciņas pusi. Paskatījos un tikai tagad pamanīju pie sētas vītola nolikto krievu laiku presētā kartona čemodānu.

-     Kot vais, viņš teica, braukšu uz Rīgu pie meitas. No tevis, rau, tagad atvadīšos, skāde, ka nekur nesatiku Spickažoku, gribēju tam ar kādu mīļu vārdu pateikt, tāpatās kā svēteļiem.

Un Rūdis pastiepa savu ne visai tīro roku, novēlēdams man veiksmi. Pēc tam ilgi noskatījos, kā viņš aiziet pa Sviestiņciema putekļaino lielceļu, un nodomāju laikam jau dzeguze šorīt skaitīja gadus, kas viņam vēl jādzīvo bez mīlestības…

* * *

Ir krēslas stunda sirmā stunda mijkrēslis. Ēku aprises pagalmā kļuvušas maigas un gaistošas. Dārza ziemeļu pusē simtgadīgo egļu zaru smagajās bārkstīs vairs nešalc nemierīgais vējš, tā trauksme rimusi.

Ir mijkrēslis, kluss kā pirmais sniega pārslas lidojums, kā mākoņa ēna, kā putna elpa miegā. Plītī sprakšķēdama deg malka, vecais runcis Būcis sēž uz ķebļa uguns tuvumā un, raudzīdamies šaudīgu liesmu atblāzmā uz grīdas, laiku pa laikam saausās viņa smalkajai dzirdei nepaiet secen āmura klaudzieni pagalma malā, kur Rūdis labo vecās klēts jumtu.

Rīgas epopeja viņam beidzās visai ātri, jo meitas dzīvoklis izrādījās gaužām nepiemērots Rūda dzīvesveidam.

Va dzi, tur viss tik smalki kā aptiekā, viņš pavēstīja, kad pirms diviem mēnešiem atgriezās Sviestiņciemā un lūdza mums naktsmājas "pirmajam laikam". Nezināju, ka Rīgā var dabot tik daudz smiņķus. Meitai vannasistaba pillā piekrāmēta ar visādīgām pudelēm, burciņām un mazām kummītēm. Ne soli nevar paspert. Viendien sadomāju izmazgāt savu parķa kreklu, kauc bi to nēsājis tikai pāris nedēļas, bet varbūt bišķi ilgāk. Iebēru vannā kādu riekšavu varen smaržīgus, zaļus putraimiņus, domāju, pie reizes nosamazgāšos ari pats kā smalks Rīgas kungs, bet tās izrādījās šūmējamās zāles. Tas bi viens moments, ka visa vanna pillā ar briesmīgām šūmēm un grīda ar. Cik ta tas kambarits liels! Provēju kauko glābt, man paslīdēja kājas un, ar rokām pa gaisu veņķēdamies, nogāzu vienu porciju tos smalkos smiņķus pie zemes un nobīlī vairākus saminu.

Meita atrāva vaļā dūres un teic, ka manis dēļ esot otro reizi uz nervu sabrukuma sliekšņa, kau gan redzu stāv uz vannas istabas sliekšņa kā bilde. Abet viņas vīrs Sintijs va Santijs, va Sentijs, va kaukā uz to modi, aizgā no mājas un maktīgi piedzerās. Va ta no slapjuma tā jābaidās?

Mana dzīvesbiedre centās noslēpt smaidu, bet es Rūdim apjautājos, kad tad meitai bija pirmais nervu sabrukuma slieksnis.

-    Tas bi, kad nācu mājās no bezdarbnieku kantora manējie gribēja, lai es tur pierakstos, un pārnesu gauži novārgušu kaķēnu. Tāds mas, smuks tīģeritis, a stripiņām un lauztu kāju. Va ta dzīvu radību var atstāt nelaimē? Abet meita sāka kliegt, ka drīz vie pillā māja būšot ar kraupaniem kustoņiem. Tāda tā naģīte, kas uz augšu lec un nelabi raugās.

Bridi klusējis, Rūdis ar rūgtumu balsī turpināja: Un, kad viņiem nāca ciemos tie smalkie draugi, mani jau laikus sūtīja sēdēt uz bēniņiem. Nīku tur stundiem ilgi. Tagad, vasarā, vēl tīri nekas, paķēru līdz maizes riku, padrupināju baložiem, parunājāmies, abet ziemā būtu salti plika bleķa jumts vie i, siltuma nekāda.

-    Kāpēc tava ģimene tik ļauni izturas pret tevi? sieva Rūdim vaicāja, trešo reizi ielejot viņam šķīvī piena zupu.

Sarūgtinātais ceļinieks tā savādi pasmaidīja un atzinās: Pats esu vainīgs. Pirmāk, ja kāds ciemiņš atnāca, mani ar sēdināja pie galda un cienāja ar kafiju. Runājāmies pa šo un to, piemēram, par Sviestiņciema svēteļiem, bet vienreiz pavisam netīšām palaidu purkšķi. "Puļķos" dzīvodams, pa tādiem sīkumiem daudz nedomāju. Abet šie visi paliek stīvi kā nolēmēti, tik meita aizrijās ar kafiju…

Mana sieva pievērsa skatienu galdauta rakstam, bet es dziļdomīgi sacīju: Hm…

Pēc neveikla klusuma brīža pavēstīju, ka arī mūsu mājā Rūdim nāksies nakšņot bēniņu istabā, ja viņš, protams, piekrīt. Tur mēs guldām visus savus paziņas, kas ierodas ciemos vasarā.

Atceros, tovakar mēs ar sievu ilgi prātojām, kur Rūdis varētu pārlaist ziemu. Izlēmām, ka vecā klēts būtu piemērota, ja vien uzmūrētu plīti un uzceltu skursteni. Kur gan citur mūsu bijušais kaimiņš ietu? Pie viņa pārdotās mājas tagad uzceltajiem apaļkoku vārtiem pienaglots liels, lakots dēlis ar uzrakstu Rancho "Pulki". Bet aiz vārtiem cauru dienu nepaguris žvadzina ķēdi un rej vilku suns. Stārķu ligzda pazudusi ar visu stabu īpašnieks licis ievilkt kabeli.

Kad nākamajā rītā izstāstījām par klēts labiekārtošanu, Rūdis patiesā aizkustinājumā iesaucās: Es i a mieru. Es darīs visus lauku darbs un palīdzēs visādīgi citādīgi! Kamēr nokārtos savu dzīvi.

-     Bet vienreiz nedēļā tev, Rūdi, būs jākurina pirts un arī pašam jāperas, pavēstīju viņam vienīgo īres līguma punktu.

-     Es i a mieru! viņš atkārtoja tik svinīgi, it kā no tā būtu atkarīga viņa nākotne.

Tā nu Rumuļu Rūdis dzīvo klētiņā jau otro mēnesi, un mēs nebūt nebrīnāmies, ka mūsu mājas dārzā iekārtojās uz dzīvi ezis Spickažoks, ka uz klētiņas jumta bieži nolaižas un knābjus klabina stārķi, ka lielos akmeņus pie šķūņa par mājvietu atzinis jauns zalktēns, bet klēts pakšu starpā sev patvērumu atradušas kamenes, kuras Rūdis palaikam pacienā ar cukuru.

Mēs ar dzīvesbiedri nebrīnījāmies arī kādā agrā un smaržīgā rita stundā ieraugot no Rūda klētiņas iznākam ambulances Ernu. Vai tad medmāsas pienākumos neietilpst pacientu apmeklēšana, ja ir īpaši apstākļi? Tāda tā naģīte…

Saturs

HAUBICES IZREDZĒTAIS Garstāsts 5

TĀDA TĀ NAĢĪTE Stāsts 163

Content

Kūlis Ēriks Haubices izredzētais un Tāda tā naģīte…

HAUBICES IZREDZĒTAIS

TĀDA TĀ NAĢĪTE…