Narajane

Hitopadeša jeb derīgi padomi

Hitopadeša jeb derīgi padomi

.

SĀKUMS

Pirms daudziem gadiem pār ievērojamo pilsētu Patnu, kas atrodas svētās Bhagirathi1 krastā, valdīja radža, vārdā Sudaršans. Slavens viņš bija ar savu drosmi un cildenumu.

Reiz, kad radža Sudaršans savā dārzā atpūtās, viņš izdzirdēja kādu sakām šādus vārdus:

— Zināšanas ir cilvēka acis. Ar šo acu palīdzību viņš apjēdz ne vien redzamo, bet arīdzan apslēpto. Un kauč cilvēkam būtu vai simt vērīgu acu, bez zināšanām tas akls tomēr paliks.

' Tā senatnē dēvēja Gangas upi.

Un vēl viņš izdzirdēja:

—     Jaunība, bagātība, vara un neprātība — lūk, četras īpašības, no kurām ikviena ir spējīga cilvēku pazudināt. Un grūti pat iedomāties, kas notiktu ar tādu, kam piešķirtas būtu šīs īpašības vienlaikus visas.

Šie vārdi ieinteresēja radžu Sudaršanu, bet tāpat arī saskumdināja, jo viņš atcerējās savus dēlus, kas nevēlējās mācīties un uzvedās visai nelabi. Un tad nodomāja radža: «Ak, ja treju dumju dēlu vietā man būtu kaut viens, todaļ paklausīgs un gudrs! Mēdz taču sacīt: kā no daudzajām zvaigznēm pie debesīm navaid gaismas, tā arīdzan var gadīties, ka no divpadsmit dēliem navaid nekāda labuma. Bet viens vienīgs vērtīgs dēls līdzīgi mēnesim, kas apgaismo naksnīgās debesis, piešķir mirdzumu visai dzimtai. Kā jaušams, pēc manas nāves nerāsies neviena, kas mūsu dzimtu slavenu darīs: nav neviena krietna dēla starp manējiem prinčiem.»

Rūgti kļuva radžam no šīm pārdomām. Ilgi viņš prātoja, ko pasākt ar saviem dēliem, beigu beigās nolēma apspriesties ar gudrākajiem.

Nākamajā dienā pa visu Indiju viņš vēstnešus izsūtīja un tiem ik pilsētā izziņot pavēlēja, ka radža Sudaršans, Patnas pilsētas valdinieks, lielo padomi sasauc un aicina tajā visus gudrajos un zemes ievērojamos ļaudis piedalīties.

Un raugi, pēc nedaudz dienām radžas pilī sapulcinājās gudrākie vīri ne vien no Palnas, bet arīdzan no citām pilsētām. Laipnīgi tos sagaidīja radža, ar katru apsveicinājās, kā paraža liek darīt, un, kad visi apsēdās, sacīja:

—     Ak gudrākie no gudrajiem, es gribu jums padomu lūgt. Domas par maniem dēliem neļauj man miera. Bīstos, ka viņi manu dzimtu apkaunos. Tikai tas dēls, kas godā un cieņā ceļ savu dzimtu, iepriecē vecākus. Bet kāds gan labums no nesaprātīgiem, nepaklausīgiem dēliem! Tad nu, palūk, es jums vaicāju, ak gudrākie no gudrajiem, vai jums zināms navaid tāds cilvēks, kas manus dēlus spētu padarīt gudrus un cildenus, kādiem pieklājas

būt radžas dēliem. Ja tāds cilvēks jūsu pulkā rāsies, es viņam izrādīšu goddevīgu cieņu un, atlīdzinot viņa pūles, nežēlošu itin neko. Apmācībām dodu sešu mēnešu laiku.

Bet gudrajie klusēja; neviens no tiem nevieda, kā gan prinčiem tik īsā laikā pilnu prātu iedot.

Apspriedē sanākušo vidū atradās viens gudrais, vārdā Višnu Sarma, kurš bija iepazinis svētajās grāmatās izklāstītās dziļākās gudrības. Viņš piecēlās no savas vietas, ar cieņu palocīdamies, pasveicināja radžu un bilda:

—    Ak radža! Es apņemos prinčiem pusgada laikā iemācīt visu, ko pienākas zināt tik cienījama tēva dēliem.

Radža Sudaršans kļuva priecīgs, un viņš nodeva savus dēlus gudrā Višnu Sarmas aizgādībā.

Vēlreiz Višnu Sarma palocīdamies pasveicināja radžu un aizveda viņa dēlus uz augšējo terasi, ko radža tiem nodeva mācību nolūkam. Un, lūk, kad viņi tur nonāca, Višnu Sarma apsēdās uz mīkstiem spilveniem un, sev pretī nosēdinājis radžas dēlus, sacīja:

—    Ak prinči, esiet uzmanīgi un uzvedieties tā, kā cildeniem jaunekļiem piederas, bet es jums pastāstīšu interesantus un aizrautīgus notikumus, kuri izklāstīti grāmatā ar nosaukumu «Hitopadeša», kas nozīmē «Derīgi padomi». Šodien mēs sāksim ar šīs grāmatas pirmo nodaļu, bet šī nodala saucas «Par uzticamu draudzību» un tajā top stāstīts par to, kā vārnas, bruņurupuča, brieža un žurkas īsta un uzticama draudzība tiem palīdzēja visas likstas pārvarēt.

—    Bet kā tas notika? — prinči jautāja.

—    Tad nu paklausieties. . .

I

PAR UZTICAMU DRAUDZĪBU

NEKAD NEATRAIDI DRAUDZĪBU: UZTICAMS DRAUGS, KAUT BUTU VIŅŠ MAZS UN VAJŠ, TEVI NELAIME NEPAMETĪS.

Oodavari upes krastmalā auga kupls un dižens zīdkoks. Tajā kokā mitinājās Vārna, vārdā Laghupatanaka, kas nozīmē «Vieglspārne».

Reiz rīta ausmā, kad nakts skaistulis mēness vēl vīdēja pie debesu rietumu nokalnes, Vārna Laghupatanaka pamodās un mierīgi sāka spodrināt savas spalviņas. Piepeši viņa ieraudzīja kokam tuvojamies putnu ķērāju. Laghupatanaka tik gauži notrūkās, itin kā cilvēka izskatā viņai pakaļ būtu atnākusi pati nāve. «Dīvaini,» Vārna sevī nodomāja, «kālab tik ļoti uzbudinos? Neba pēc manis šurp ieradies putnu ķērājs! Tomēr tā ir nelāga zīme. Šodien gan nelaime lēksies.»

Bet putnu ķērājs mierīgi gāja savu ceļu un kokā paslēpušos Vārnu pat nepamanīja.

Laghupatanaka redzēja, ka putnu ķērājs tai nepievērš uzmanību, un nomierinājās. Kā visas vārnas, arī šī bija ziņkārīga, un tai ļoti iegribējās izdibināt, kāpēc šurp atnācis putnu ķērājs. Tālab, nemanāmi pārlidodama no koka uz koku, viņa tam sekoja.

Pa to laiku putnu ķērājs piegāja pie kāda koka, kas gāju putniem jau senis noderēja par .atpūtas vietu. Seit viņš

apstājās, atraisīja savu vistiņu un, no tās pagrābis sauju rīsa graudu, tos izbārstīja zemē. Pēc tam viņš izlika tīklu, bet pats paslēpās aiz koka un sāka gaidīt, kad atlidos putni.

Gadījās tā, ka pie koka, aiz kura bija paslēpies putnu ķērājs, atlaidās baložu pulks, kura priekšgalā lidoja barvedis Citragrivs, kas nozīmē «Raibais kakliņš». Te nu baloži ieraudzīja zem koka izkaisīto rīsu, nometās zemē un jau gribēja tuvoties tai vietai, kur atradās tīkls, bet Citragrivs, kas bija pats gudrākais no baložiem, sacīja:

—    Ak draugi, nav man saprotams, kā šai neapdzīvotajā mežā varēja nokļūt rīsa graudi. Tas, protams, nav jau bez nolūka, un man šķietas visai aizdomīgi. Baidos, kaut tik mēs neiekrītam slazdos. Vai mums nebūtu labāk šo rīsu atstāt un lidot tālāk?

—    Ko tu! — vienā balsī iesaucās baloži. — Kālab lai nepaknābājam tik brīnišķīgu rīsu! Kurš gan novēršas no klāta galda!

—    Kas tiesa, tas tiesa, — Citragrivs sacīja. — Bet aiz savas rijības kaut jūs nenokļūtu tādā pašā stāvoklī, kādā nonāca viens mantrausīgs ceļinieks.

—     Bet kas ar viņu notika? — baloži jautāja.

Un lūk, ko Citragrivs pastāstīja par mantrausīgo ceļinieku .. .

.

MANTRAUSĪBA IR LIELS NETIKUMS

Mantrausība ir daudzu nelaimju cēlonis.

Kādureiz man gadījās pabūt dienvidu mežos. Un tad nu, lidojot garām kādam ezeram, es krastā pamanīju Tīģeri. Viņš bija tik vecs, ka medījumu sagūstīt vairs nespēja. Pēc paskata tas šķita visparastākais tīģeris, taču vienā ķetnā viņš turēja upurēšanas zālīti kušu, bet otrā — zelta aproci. Ieraudzījis Tīģera ķetnās vientuļnieka pazīmes, vispirms es iesmējos, bet tūdaļ arī noģidu, ka acīm redzot ne jau bez iemesla šis asinskārīgais plēsoņa izliekas par vientuļnieku. Un es nolēmu paraudzīties, kas notiks tālāk.

Netālu no ezera, gandrīz gar pašu krastu, vijās taka. Līdzko uz tās parādījās kāds ceļinieks, Tīģeris viņu uzrunāja, sacīdams:

— Ak ceļinieki Šodien es gribu kādam pasniegt nelielu dāvanu. Man ir zelta aproce, un ar priecīgu prātu es to uzdāvināšu tev.

Taču cilvēki, tikko pavērušies Tīģerī, devās vien tālāk, smiedamies par viņa muļķību.

Gadījās tā, ka pa šo taciņu gāja kāds mantrausīgs ceļinieks. Viņš izdzirdēja Tīģera vārdus un nodomāja: «Esmu jau nodzīvojis pusi no savas dzīves, taču līdz šim vēl neesmu savai sievai dāvinājis tik skaistas aproces. Ja kaut kādā veidā man .izdosies šo aproci dabūt, tad varbūt manas dzīves atlikusī daļa aizritēs laimē.»

Tā nodomāja ceļinieks un apstājās. Bet te viņam prātā iešāvās k.ula cita doma: «Vai tik šai nektārā nav indes piejaukuma? Kaut par šo aproci man nenāktos upurēt dzīvību!»

Kamēr viņš tā prātoja, nezinādams, ko pasākt, Tīģeris atkal atkārtoja savu priekšlikumu. Mantrausība vēl ciešāk savā varā sagrāba ceļinieku. «Lai būtu kā būdams,» viņš sev sacīja. «Vai tad bagātība kādam iekritusi rokās bez dzīvības briesmām?»

Ei, Tīģeri! — ceļinieks iekliedzās. — Kur tava aproce?

Tīģeris parādīja aproci, ar to pamādams gaisā.

—    Redzu, — ceļinieks sacīja, — aproce patiešām tev ir. Bet vai var uzticēties tādam asinskārīgam plēsoņam, kāds esi tu?

—    Ak labsirdīgais ceļinieki — Tīģeris iesaucās. — Priekš daudziem gadiem, būdams vēl gluži jauniņš, es biju tāds pats grēcinieks kā visi pārējie zvēri. Esmu nogalējis tik daudz cilvēku un dzīvnieku, ka saskaitīt nemaz nav iespējams. Un tad nu acīm redzot kā atmaksa par to mani piemeklēja sods: no mednieku rokām krita gan mana sieva, gan mani jaunie dēli, un es paliku viens pats. Kopš tā laika es dzīvoju.pastāvīgās bailēs.

Reiz, kad tāpat, lūk, sēdēju ezera krastā, skumjās pārdomās nogrimis, pa šo taciņu garām gāja kāds labs cilvēks. Viņš redzēja, ka esmu bēdīgs, un par mani iežēlojās. Bet, kad es tam pastāstīju par savām ciešanām, viņš man sacīja: «Ak Tīģeri, no šīs dienas sākot, tev jādara tikai labi darbi — vienīgi tad tava dvēsele iegūs mieru.»

Un raugi, kopš tā laika, sekojot šī cilvēka padomam, es pūlos visiem darīt tikai labu. Turklāt aiz vecuma esmu zaudējis ilkņus un nagus, un nav man ar ko iegūt laupījumu, nav ar ko gremot gaļu. Tagad nevienu vairs nenogalinu, bet, kad esmu izsalcis, plūcu zālīti. Dažreiz cilvēkiem pasniedzu dāvanas, lai tie man piedotu vecos grēkus. Palūk, arī šodien es gribēju kādam uzdāvināt šo zelta aproci. Bet nelaime tā, ka neviens man netic. Cilvēki domā, ka tīģeris ir tīģeris un viņam nolemts būt par plēsoņu. Pie cilvēkiem taču vienmēr ir tā: ja zaglis, beigu beigās kļūdams par tikumīgu vīru, sāks cilvēkiem stāstīt par godīgumu un labu uzvedību, viņā neviens pat neklausīsies.

Veltīgi tu manis bīsties, ak ceļiniek, — Tīģeris turpināja, redzēdams, ka ceļinieks viņā noraugās ar pieaugošu uzticību. — Tu esi tieši tāds cilvēks, kuram man gribējās dāvanu pasniegt. Visiem zināms, ka no dāvanas tikai tad mēdz būt labums, kad tā nonāk nabaga cilvēka rokās. Bet tu tieši tāds man šķieties. Jel ātrāk nu dodies pie ezera un, pirms saņem aproci, tā ūdeņos nomazgājies

Ceļiniekam Tīģera vārdi likās sacīti no sirds, un, nolēmis, ka Tīģeris vairs nenogalina cilvēkus, viņš uzticības pilns devās lejā uz ezeru. Taču mantrausīgais ceļinieks nezināja, ka ezera krasti jau sen ir pārvērtušies par staignu purvu, kas no virsas pārklājies ar mīkstu, smaragdzaļu zāli. Un, līdzko viņš spēra soli, kājas iebruka, un muklājs sāka viņu gremdēt. Ceļinieks mēģināja doties atpakaļ, bet, jo vairāk viņš pūlējās kājas izvilkt, jo dziļāk iestiga slīksnā.

Redzēdams, ka ceļinieks nokļuvis muklājā, Tīģeris piecēlās no savas vietas un vaicāja:

—    Kālab tu, ceļiniek, nenāc pie manis?

—     Kā lai es eju! — ceļinieks ievaimanājās. — Vai tad tu neredzi, ka slīksna mani gremdē? Jel žiglāk palīdzi man no šī purva izrāpties!

Tīģeris piesardzīgi tuvojās ceļiniekam, uzklupa tam, nogalināja un tūdaļ apēda: viņš taču tik ilgi bija gaidījis mantrausīgu cilvēku un jutās ļoti izsalcis.

—     Tālab es arī saku, — Citragrivs, savu stāstu pabeidzis, turpināja,— lai nenotiek ar mums tas pats, kas notika ar mantrausīgo ceļinieku. Man rādās, ka šajos rīsa graudiņos patvērusies nāve.

Taču baloži savam barvedim nepaklausīja un, līdzko tas apklusa, sāka knābāt rīsu. Bet, tikko viņi atradās zem tīkla, putnu ķērājs parāva auklu, un tīkls pārklājās pāri visiem baložiem un arī Citragrivam.

Te nu baloži gan saprata, ka taisnība bijusi viņu gudrajam Citragrivam. Zem tīkla baloži nu sāka šaudīties šurpu turpu, bet, jo vairāk tie šaudījās, jo ciešāk sapinās cilpās. Pareizi taču mēdz sacīt, ka nelaimē pat gudram cilvēkam apmiglojas saprāts.

Aiz bailēm baloži vai galīgi sajēgu zaudēja, sāka plūkties un cits citu zākāt. Pirmais attapās Citragrivs un sacīja:

—     Ak mani draugi, plūkties un ķīvēties patlaban ir nevietā. Vai zināt, labāk padomāsim, kā mums no šīm lamatām izkļūt.

Paklausīja baloži Citragrivam, beidza spārnus kulstīt un sāka domāt, ko nu tālāk darīt.

Šai brīdī parādījās putnu ķērājs, kas bija paslēpies aiz koka. Baloži viņu ieraudzīja, un šausmas tos sagrāba.

Un tad Citragrivs sacīja:

—     Draugi, nelaimē nekad nav jāzaudē saprāts. Atcerieties, kas teikts senajās svētajās grāmatās: «Mazi, niecīgi kukainīši var uzveikt pat ziloni, ja rīkosies kopīgi.» Pacelsimies spārnos vienprātīgi — tas ir mūsu glābiņš.

Baloži bija vienis prātis ar Citragrivu, un putnu ķērājs nepaguva tiem pieiet klāt, kad tie jau pacēlās gaisā, sev līdzi aiznesdami tīklu. Putnu ķērājs to vien redzēja, ka baloži aiznes viņa tīklu, un no sākuma nemaz nespēja aiz izbrīna attapties, bet pēc tam metās tiem pakaļ, jo nodomāja, ka tobrīd, kad baloži mēģinās izklīst uz malu malām, tie samudžināsies tīklā un novelsies zemē.

Bet baloži laidās aizvien tālāk un tālāk…

Ilgi skrēja putnu ķērājs, līdz beidzot tik gauži nogura, ka apstājās, lai atvilktu elpu. Bet baloži jau bija lielā gabalā — tos vairs uepanākt.

Pabēdājās putnu ķērājs, bet ko tur lai dara — atmeta ar roku un vilkās mājup.

—     Ko nu mums tagad darīt? — baloži savam barvedim Citragrivam jautāja, redzēdami, ka putnu ķērājs tiem vairs nedzenas pakaļ.

—    Nevaram taču lidot līdz tam laikam, kamēr zaudējam pēdējos spēkus un nogāžamies zemē!

Tad Citragrivs kļuva domīgs: «Ja esi nonācis postā, tevi izglābt var tikai treji: māte, tēvs un draugs, — pārējie domā tikai par sevi un par savām darīšanām . .. Vecāki nav vairs dzīvi, bet draugiem katrā ziņā ir jābūt kaut kur tuvumā. Bet pie kura no viņiem griezties?» Un te nu Citragrivs atcerējās savu labāko draugu — žurku Hiranjaku.

—    Draugi, — Citragrivs sacīja, — lidosim pie mūsu drauga Hiranjaka. Viņš dzīvo Citravanas mežā, netālu no Gandaki upes. Ar saviem asajiem zobiem Hiranjaks šo tīklu vienā mirklī pārgrauzīs.

Tagad baloži visās lietās paklausīja Citragrivam un tādēļ teicās ar mieru doties pie Hiranjaka.

Drīz viņi atlidoja līdz tai vietai, kur dzīvoja Hiranjaks, un nolaidās zemē. Taču Hiranjaks nekur nebija manāms. Daudzo spārnu šalkoņas nobiedēts, tas bija ielīdis vistālākajā kaktiņā savā alā, kurai bija simt ieeju un simt izeju, jo vienmēr baiļojās, ka viņu kāds varētu notvert.

Citragrivs pasauca Hiranjaku, un tas, tikko izdzirdējis drauga balsi, iznāca no alas.

—    Tas esi tu, mans draugs Citragriv?! — viņš iesaucās.

—   Cik es esmu priecīgs! Jau domāju, ka atlaidušās vārnas — tās taču nerimdamās mani medī. . . Bet kas tev noticis? Kādēļ tu esi tīklā iepīts?

—    Ak mans dārgais draugs, — Citragrivs atbildēja, — kāpēc jautāt cēloni nelaimei, kas jau notikusi? Mēs esam pie tevis atlidojuši pēc palīdzības un lūdzam, lai tu pārgrauz šo tīklu.

Hiranjaks, to dzirdējis, tūdaļ pieskrēja Citragrivam klāt un jau grasījās pārgrauzt aukliņas, bet Citragrivs apturēja draugu.

—    Nē, nē, — viņš sacīja, — vispirms pārgrauz aukliņas, kurās ir sapinušies mani draugi.

—    Ak mans draugs, — Hiranjaks atteica, — šis tīkls ir tik

liels, bet es esmu tikai maza žurciņa. Vai patiešām tu domā, ka spēšu pārgrauzt it visas cilpas un mezglus? Vispirms tomēr atbrīvošu tevi, bet pēc tam, ja man spēka pietiks, pārgrauzīšu aukliņas, kurās sapinušies tavi draugi.

—      Nē, Hiranjak, — Citragrivs neatlaidās, — būs netaisnīgi, ja pirmām kārtām sākšu raizēties par sevi. Lūdzu tevi, vispirms atbrīvo manus draugus.

—      Labi, mans krietnais, cēlsirdīgais draugs, — Hiranjaks sacīja. — Ja tā tu vēlies, esmu ar mieru. Neraizējies, es aukliņas grauzīšu līdz tam laikam, kamēr nenolūzīs mani zobi.

Ilgi pūlējās Hiranjaks, līdz pārgrauza visas aukliņas, kurās bija sapinušies baloži.

Beidzot visi baloži bija atbrīvoti. Viņi pateicās Hiranjakam un aizlaidās mājup.

Vārna Laghupatanaka, kas bija sekojusi putnu ķērājam un baložiem, visu redzēja. Hiranjaka un Citragriva nesavtīgā draudzība viņu tik ļoti pārsteidza, ka, nogaidījusi baložus aizlaižamies, tā nometās zemē un, piegājusi pie Hiranjaka alas, sacīja:

—     Ak cildenais Hiranjak, mans sveiciens tev! Visā pasaulē neatradīsi tādu draugu, kāds esi tu. Tava draudzība ar Citragrivu man ļoti iepatika, un es vēlos, lai tu kļūtu arī mans draugs.

—     Kas man uzplijas ar savu draudzību? — piesardzīgais Hiranjaks vaicāja, no alas laukā nelīzdams.

—    Tā esmu es, Vārna. Mani sauc par Laghupatanaku.

—      Kāda var būt draudzība starp vārnu un žurku! — Hiranjaks atbildēja. — Vai uguns un ūdens var apvienoties? Visiem taču zināms, ka vārnas pārtiek no žurkām. Nē, tāda draudzība man nav pa prātam. Citādi, skaties vien, ar mani notiks tas pats, kas notika ar Briedi un Šakāli.

—    Bet kas tad ar viņiem notika? — ziņkārīgā Vārna jautāja.

Un lūk, ko pastāstīja Hiranjaks par Briedi un Šakāli . ..

NENODIBINI DRAUDZĪBU AR NEPAZĪSTAMU

No lišķīga drauga vari sagaidīt ļaunprātīgu rīcību.

|r Magadhas zemē varens mežs,v kuru sauc par Campakavati. Jau ļoti sen tajā mežā dzīvoja Briedis un Vārna. Dzīvoja saticīgi un nekad viņi nestrīdējās. Vārna dienu dienā lidoja pa mežu, barību meklēdama, bet Briedis bezrūpīgi ganījās meža pļaviņā.

Reiz, kad Briedis bezbēdīgi draiskuļoja un krūmu audzē lēkalēja, viņu pamanīja Šakālis. Redzēja Šakālis, cik Briedis ir trekns un brangi nobarojies, un tik ļoti tam iegribējās nobaudīt garšīgo brieža gaļu, ka pat siekalas viņam sāka tecēt. Taču viņš zināja, ka Briedi tas nepanāks, bet, ja arī panāktu, Briedis pret viņu atvairīsies ar saviem asajiem nagiem. «Te nu gan jārīkojas viltīgi un jāmēģina ar viņu nodibināt draudzību,» Šakālis nodomāja un, iznācis no krūmiem, sacīja:

—    Sveiks, dārgais draugs. Kā labi klājas?

—     Kas tu tāds būtu? — Briedis izbrīnījies jautāja. — Es tevi nepazīstu.

—     Esmu tas nicināmais Sakalis. Šajā mežā ierados pavisam nesen, un nav man šeitan itin neviena drauga. Šodien, kad ieraudzīju tevi, man tā vien likās, ka mana vissirsnīgākā vēlēšanās ir piepildījusies.

—    Esmu visai priecīgs, ja varu tev kaut kā pakalpot, — Briedis pieklājīgi atbildēja.

—    Pakalpot? Ko tu! — Šakālis sāka māt ar ķepu. — Es gribu ar tevi nodibināt draudzību un allažiņ būt kopā ar tevi.

Labsirdīgais Briedis noticēja, viltīgajam Šakālim, un augu dienu viņi abi nu saticīgi rotaļājās, viens otru dzenādami. Briedis jutās visai priecīgs, ka sev atradis tik jautru draugu, un, vakaram pienākot, veda Šakāli sev līdzi uz mājām.

Bet, kad viņi pienāca pie koka, zem kura Briedis pavadīja naktis, Vārna, jau ilgi savu draugu gaidījusi, jautāja:

—     Ko tu esi atvedis sev līdzi, mans draugs?

—    Tas ir Šakālis. Mēs ar viņu esam ļoti sadraudzējušies.

—          Ak draugs, vai gan tu nezini, kas teikts mūsu senajās svētajās grāmatās: «Nekad nenodibini draudzību ar to, par kuru tu nezini, kas viņš tāds un kādi ir viņa paradumi?» Ja tu uzticēsies katram bez izšķirības, tad aiziesi bojā tāpat, kā Runča dēļ aizgāja bojā nelaimīgais Grifs.

—     Bet kā tas notika? — Briedis jautāja.

Un Vārna pastāstīja Briedim notikumu ar Runci un Grifu. . .

ESI PIESARDZĪGS draugu izvēle

Nekad nenodibini draudzību ar to, par kuru nezini, kas viņš tāds un kādi ir viņa paradumi.

|r Bhagir.athi upesļ krastā klints, kuru dēvē par Grifu klinti. Šīs klints pašā virsotnē aug kupls un dižens koks. Kādreiz šeit mitinājās grifi, tālab ari klints ir dabūjusi tādu nosaukumu. Bet laiks ritēja, putni mira, un dzīvs palika tikai viens vienīgs vecs Grifs, vārdā Džaradgavs. Aiz vecuma Grifs jau sen bija kļuvis akls, viņa nagi notruluši, un ēsmu sev sagādāt viņš vairs nespēja.

Un tad putni, kas mita tai pašā kokā, iežēlojušies par Džaradgavu, reiz tam sacīja:

Vai zini, Džaradgav, darīsim tā: tu uzraugi mūsu bērnus, kad paši mēs būsim kaut kur aizlidojuši, bet mēs tev piegādāsim

ēdamo un tevi barosim. Ir tu būsi paēdis, ir mūsu bērni būs uzraudzībā.

Džaradgavs labprāt bija ar mieru. Kopš tā laika tā arī mēdza nu darīt: putni gādāja Džaradgavam ēdienu, bet viņš uzskatīja putnēnus.

Gadījās tā, ka garām šim kokam reiz gāja vecs Runcis, vārdā Dirghakarns, kas nozīmē «Garā auss». Izdzirdēja Runcis koku zaros putnus čivinām, un tam gaužām iekārojās pamieloties ar putnu gaļu. Uzmanīgi viņš piezagās pie koka un sāka tajā rāpties augšā.

Putnēni ieraudzīja Runci un aiz izbīļa sacēla tādu kņadu, ka Džaradgavs, kas tai laikā gulēja savā dobumā, pamodās, izlīda no dobuma un iekliedzās:

—     Ei, kas tur?

Nebija Runcis zinājis, ka putniem ir sargs. Viņš izdzirdēja Džaradgava bargo uzsaucienu un tik stipri izbijās, ka pat kājas sāka vai ļodzīties. Taču pēc kāda brītiņa, attapies no bailēm, viņš nodomāja: «Kālab tad es trīcu? Līdz tam laikam nevajag briesmu baidīties, kamēr neesi tam nostājies pretī vaigu vaigā. Bet, kad nu reiz ieraugi atklātas briesmas, tad arī pasāc kaut ko darīt, lai no tām izvairītos. Ja es tūlīt likšu kājas pār pleciem, tad jau nu gan putnu gaļiņas man nenobaudīt!

Tādu domu izdomājis, viltīgais Runcis pielīda Džaradgavam tuvīnāk, godbijīgi palocījās un sacīja:

—    Esiet sveicināts, ak mans kungs!

Kas tu tāds, ka tik goddevīgi mani sveicini?

—     Es esmu Runcis, vārdā Dirghakarns.

—     Ak tad tā gan! Kālab tu šurpu nācis? — Džaradgavs perkondimdošā balsī uzkliedza, spalvas bargi bozdams. — Tūdaliņ vāķies no šejienes projām, kamēr vēl neesmu tevi nositis!

—     Vispirms uzklausiet, kungs, ko es jums teikšu, — pazemīgi atbildēja Runcis, — bet pēc tam izdarieties ar mani, kā jums labpatīk. Ne jau velti top sacīts:1 «Nevajag naidīgi izturēties prel

cilvēku tikai tālab vien, ka viņš pieder pie citas kastas. Vispirms paskaties, kas viņš tāds, bet pēc tam jau izdaries ar viņu, kā viņš to pelnījis.»

Dirghakarnu noklausījies, Džaradgavs maķenīt nomierinājās un sacīja:

—    Bet kāpēc tu tomēr šeit ieradies?

—     Jau sen es dzīvoju dižās Bhagirathi svētajos krastos, — Runcis iesāka. — Katru rītu, izdarījis mazgāšanos un mazlietiņ iebaudījis augļus, es nododos lūgšanām, kurās visuaugstajam dodu svinīgu solījumu nelietot gaļas ēdienu … — Brītiņu klusējis, Dirghakarns turpināja: —Šajās lūgšanās esmu pavadījis ilgu laiku un esmu nocietinājies savā apņēmībā neēst gaļu. Kopš esmu ieradies šai mežā, ne reizi vien man nācies dzirdēt, kā putni cildina jūsu zināšanas un gudrību, un manī iedegās kvēla vēlēšanās sastapties ar tik dižu prātnieku, kāds esat jūs, un pie jums pamācīties dziļā saprātā. Tāpēc arī esmu šurp nācis. Un lūk, šodien, līdzko es skatīju jūs vaigu vaigā, tik gudru un cienījamu kungu, mana dvēsele tūdaļ ieguva apbrīnojamu rimtumu un mieru. Tālab atvēliet man vēlreiz sacīt, ka esmu atnācis tieši tāpēc, lai goddevīgi un pazemīgi jums kalpotu. Bet tikko jūs mani ieraudzījāt, jūs …

—     Nu labi, labi, aizmirsīsim to, — galvu lepni izslējis, Runci pārtrauca Džaradgavs.

—     Jele neraizējieties! — Dirghakarns iesmiedamies sacīja. — Šeit gadījies tikai neliels pārpratums. Jūs taču esat tāds pats kā visas diženās būtnes, bet diženas būtnes līdzīgas

kokam, kas savā ēnā labprāt paslēpj ikvienu — vai tas būtu noguris ceļavīrs vai malkas cirtējs, kurš atnācis šo koku nocirst. Top taču sacīts: «Labi audzināts cilvēks sirsnīgi uzņem jebkuru ciemiņu, kas ieradies viņa mājā, lai arī tas būtu muļķis vai pat nelietis. Ja atnākušo nav ar ko pacienāt, viņš papūlēsies tam laiku pakavēt ar tīkamu sarunu.» Tāds man šķietiet jūs. Ko vēl es varētu sacīt?

Dirghakarna vārdos noklausījies, Džaradgavs atbildēja:

—    Lieta tāda, brāl, ka runči allažiņ bijuši plēsoņas dzīvnieki, bet šai kokā dzīvo putni, ar kuru gaļu jums visai tīk mieloties. Tieši tālab arī nevēlos, ka tu paliec šeit.

—    Ak gudrais Džaradgav, — Dirghakarns atteica, lēnprātīgi ķepiņas salicis un nagus ievilcis, — tieši no tā jums nav jābaidās! Es jums jau sacīju, ka esmu izpētījis visas senās svētās grāmatas un, lūk, jau kopš vairākiem gadiem esmu devis sev svētu solījumu nenogalināt ne putnus, ne dzīvniekus un neēst gaļu. Šim svinīgajam solījumam palikšu uzticīgs līdz .sava mūža pēdējai dieniņai.

• Noticēja Džaradgavs Runča lēnprātīgajām runām un tam atvēlēja palikt uz dzīvi kopā ar viņu vienā dobumā.

Dažas dienas aizritēja labi, un Runcis neaiztika putnus, bet pēc tam viņš paklusām sāka zagt putnēnus un tos aprija. Rūgti raudāja putni, ligzdās savus bērnus neatrazdami, un nekādi nespēja apjēgt, kur tie galējušies.

Drīz vien ligzdās nepalika pāri neviena putnēna. Runcis, liku likām ar putnu gaļu pamielojies, nolēma mesties projām no vecā Grifa dobuma, kamēr vēl nav par vēlu. Bet, kad viņš bija aizlaidies lapās, putni Džaradgava dobumā atrada savu putnēnu kauliņus un spalviņas. Tā kā dobumā neviena cita nebija, izņemot Džaradgavu, tad putni arī nodomāja, ka tas ir viņš, kas apēdis putnēnus. Un tad tie visā barā uzbruka Grifam un to nogalināja.

—    Tālab es arī saku, — Vārna turpināja: — «Nenodibini draudzību ar to, par kuru tu nezini, kas viņš tāds un kādi ir viņa paradumi.»

—    Paklausies, Vārna, — Šakālis sadusmojies sacīja, — taču tad, kad jūs sadraudzējāties ar Briedi, viņš arī nepazina tevi! Kā gan tas varēja iedomāties, ka tu kļūsi viņam īstens draugs?

Briedim gaužām negribējās, ka Šakālis un Vārna strīdas, tādēļ viņš sacīja:

—    Ak Vārna, tagad Šakālis ir mans draugs, tad nu kļūsti arī tu viņam draugs.

—    Nu labi, — Vārna bija ar mieru. — Tikai es viņam ne visai uzticos.

Tā nu visi trīs sāka dzīvot kopā.

Un palūk, viendien, kad Vārna bija aizlaidusies savās vārnu gaitās, viltīgais Šakālis, palicis ar Briedi vienatnē, tam sacīja:

—    Mans draugs Briedi, mēs ar tevi tik bieži staigājam pa vienām un tām pašām vietām, ka drīz vien te nemaz vairs nepaliks zāles, ko tev ēst. Turklāt, kas tad tā nu par zāli — tik sausa un dzeldīga, ka tev droši vien pretīgi pat mutē ņemt. Netālu no šejienes atrodas brīnišķīga jaunu un sulīgu kviešu druva. Vai gribi, ka es tevi turp aizvedu?

Briedis labprat bija ar mieru, un Šakālis viņu veda. Kad tie iznāca meža malā, Briedis redzēja, ka Šakālis to nebija piemānījis: viņa priekšā pavērās liela druva brīnišķīgu kviešu. Un nu cauru dienu Briedis ganījās šai druvā, un kvieši viņam tik ļoti iegaršojās, ka tas kopš tā laika katru dienu mēdza drāzties šurp.

Un tad nu reiz te ieradās druvas saimnieks. Tas redzēja, ka viņa sējumu kāds ēdis un nobradājis, un saimnieks dikti sadusmojās. Viņš aizjoza mājās, atnesa cilpu slazdus un tos novietoja druvā.

Nākamajā dienā Briedis kā aizvienam devās pamieloties ar kviešiem. Zemnieka izliktos slazdus viņš nepamanīja un iekrita tajos. Kad nu nabadziņš redzēja, ka sapinies cilpā un bez cita

palīdzības nekādā ziņā no tās vaļā netiks, vispirms viņš briesmīgi sadusmojās uz sevi. «Ja šo kviešu dēļ es nebūtu šurpu nācis ik dienu,» viņš nodomāja, «tad ar mani nekas nebūtu noticis. Bet nu viss tālab, ka esmu ļoti badīgs.»

Un Briedis jau bija zaudējis visas cerības izkulties no likstas, kad viņš piepeši ieraudzīja Šakāli. «Nu tagad būs labi,» Briedis nolēma, «Šakālis mani katrā ziņā izglābs. Ar saviem asajiem zobiem itin žigli viņš pārgrauzīs cilpu.»

Bet Šakālis, tiklīdz noģida, ka Briedis slazdos iekritis, briesmīgi nopriecājās. «Beidzot piepildīsies mana sen lolotā vēlēšanās,» viņš nodomāja un tuvāk piegāja Briedim klāt.

—    Dārgais draugs, — Briedis sacīja, — vai redzi, esmu slazdos iekritis. Tev ir asi zobi — esi tik laipns, pārgrauz, lūdzams, šo cilpu.

Aplūkoja Šakālis slazdus un nodomāja: «Itin jauki. Mana viltība izdevusies tik brangi, ka labāk navaid ko vēlēties. Cilpa ir stipra, un viņš pats no tās laukā nu netiks nekādā ziņā. Bet, kad šurpu atsteigsies saimnieks un to nokaus, es atliku likām pamielošos ar brieža gaļu.»

Tā nodomājis, viņš Briedim sacīja:

—    Draugs, tevi atbrīvot nav grūti, bet lieta, lūk, tāda, ka šie slazdi pagatavoti no cīpslām, turklāt šodien ir svētdiena. Bet tu taču pats to zini, ka esmu svinīgi solījies svētdienās neēst, pat neaizskart gaļas ēdienu. Ja šīs dzīslas es pārgrauzīšu, tad būšu pārkāpis savu solījumu un man arīdzan gadīsies kāda nelaime. Labāk gan maķenīt pacieties. Es atnākšu rītrīt, un tu nepagūsi ne apkārt pavērties, kad šos slazdus jau būšu sarāvis.

Briedis noklausījās šo Šakāļa atbildi un gaužām uztraucās. Tādu melnu nodevību no Šakāļa viņš nu gan nebija gaidījis.

Bet Šakālis mierīgi tipināja projām un, netālu krūmos paslēpies, sāka gaidīt. Jau iepriekš izjūtot prieku par to, ka drīz viņš mielosies ar brieža gaļu, tam siekalas sāka tecēt. «Lai tikai atnāk druvas saimnieks,» viņš domāja, aiz krūmiem tupēdams, «un tad piepildīsies tas, ko es gaidu jau tik daudz dienu.»

Pa to laiku Vārna atgriezās mājās, savā kokā, un, uz zara apsēdusies, mierīgi gaidīja, kad pārradīsies viņas draugs Briedis. Bet laiks tecēja savu tecējumu, tuvojās nakts, taču Brieža aizvien vēl nebija. Nemiers pārņēma Vārnu. Pagaidīja vēl kādu brīsniņu un laidās savu draugu meklēt. Un raugi, kad viņa aizlidoja līdz druvai, līdz meža malai, tad ieraudzīja, ka Briedis guļ, cilpā sapinies. Viņa nolaidās blakām savam draugam un jautāja:

—    Ak mīļais Briedi, kas ar tevi noticis un kur tavs draugs?

—    Kurš? Vai Šakālis? — Briedis skumīgi pārvaicāja. — Aizmirsti viņu. Tev bija taisnība: mans draugs tas nekad nav bijis. Viņš grib mani apēst, tagad es to labi pazīstu. Tas bija viņš, kas mani ievilināja slazdos.

—    Redzi nu, es jau sen tev teicu! — Vārna sacīja. — Nu labi, tagadiņ velti par to prātot. Labāk padomāsim, kā izkulties no ķezas.

Kamēr viņi domāja, pienāca rīts. Kad kļuva jau pilnīgi gaišs, paraudzījās Vārna uz ceļu un redzēja, ka no tāluma šurpu steidzas druvas saimnieks ar bozi rokā. Un tad nu viņai galvā iešāvās teicama doma.

—    Draugs, — Vārna sacīja, — kad druvas saimnieks pienāks tev klāt, tu aizturi elpu un izliecies beigts. Bet, kad es ieķērkšos, lec kājās un meties projām, cik jaudas.

Briedim Vārnas padoms stipri iepatikās. Viņš nolikās zemē garšļaukus, izcēla vēderu, it kā tas būtu uzpūsts, un izstiepa kājas.

Bet druvas saimnieks bija jau pavisam tuvu. Viņš ieraudzīja, ka slazdos iekritis Briedis, un varen nopriecājās. Pārliecināts, ka Briedis ir beigts, druvas saimnieks piegāja tam klāt un sāka no viņa kājas raisīt vaļā cilpu. Pēc tam viņš aizvilka Briedi nomaļus, bet, līdzko grasījās pievākt slazdus, Vārna ieķērcās pilnā galvā. Briedis pielēca kājās un pilniem auļiem drāzās uz mežu. Redzēja zemnieks, ka Briedis, kuru viņš bija domājis beigtu esam, bēg projām, viņš satvēra bozi un ar to meta pakaļ Briedim. Taču viņš nošāva greizi, boze lidoja uz krūmiem un trāpīja tieši pa galvu Šakālim, kas bija šeit paslēpies. Trieciens bija tik spēcīgs, ka Šakālis uz vietas novēlās beigts.

—    Tālab es arī saku, — Hiranjaks turpināja, — nevar būt draudzības starp vārnu un žurku, kā nevar būt draudzības starp plēsoņu un viņa upuri.

—    Ak draugs! — Vārna Laghupatanaka iebilda. — Kāds labums no tam, ka tu apēd savu draugu? Ar viņa gaļu taču neremdināsi izsalkumu visam mūžam! Turklāt tu esi tik maziņš, ka tevis man nepietiktu pat uzkodām.

—     Lai nu tu saki ko sacīdams, vārnas allaž ir bijušas žurku ienaidnieces, — Hiranjaks sacīja. — Plēsoņa nekad netaps par zālēdāju. Lai ūdens būtu arī cik karsts, tas tomēr nodzēsīs uguni. Vai čūska taps nekaitīga tālab, ka viņu izrotās ar briljantiem?

Taču Laghupatanaka nepiekrita arī šiem pilnīgi taisnīgajiem Hiranjaka aizrādījumiem.

—     Draugs, to visu jau senis esmu dzirdējusi, — viņa atteica. — Bet es esmu sev devusi zvērestu — vai nu ar tevi sadraudzēšos, vai arī izdarīšu pašnāvību. Tas mani nepavisam nemulsina, ka tu tik dzedri ar mani runā. Es zinu, cildeni cilvēki līdzīgi kokosa riekstam: no ārpuses tas ciets un raupjš, totiesu iekšpuse saldas sulas pilna. Tas nav tā, kā ar jujūbu[1], kas no paskata šķietas visai gards, bet, paņemsi mutē, seju vien saviebsi. Cildens cilvēks vienmēr paliks draugam uzticīgs, lai arī kas ar viņu notiktu, un nekad viņu nepametīs likstā. Es redzēju, cik nesavtīgi tu izturējies pret baložiem, un esmu stingri pārliecināta, ka tik uzticamu draugu, kāds esi tu, man neatrast visā pasaulē. Tādēļ lien laukā no savas alas un kļūsim draugi.

Vārnas Laghupatanakas runa Hiranjakam šķitās tik pārliecinoša un tik ļoti tam iepatikās, ka viņš nešaubīdamies izlīda no alas un apskāva Vārnu.

— Ak Vārna, — Hiranjaks līksmi sacīja, — cik ļoti esmu priecīgs, tevī saskatīdams tādu noteiktību un vaļsirdību! Allaž ir nojēdzams, kas no visas sirds runā par draudzību un kas to apliecina tikai vārdos. Nu, bet tagad dosim zvērestu, ka nekad viens otram nekļūsim neuzticīgi.

Un viņi zvērēja, ka līdz pat nāves stundai paliks uzticami draugi. Kopš tā laika tie sāka dzīvot kopā.

Un tad nu vienreiz Vārna Laghupatanaka sacīja Hiranjakam:

—     Paklausies, draugs, drīz vien šai mežā man vairs nebūs ko ēst. Kā redzams, man vajadzēs pārvākties uz kādu citu vietu.

—     Cilvēku, tāpat kā zobus, matus un nagus, nevar pārcilāt no vietas uz vietu. Taisni tādēļ gudrs cilvēks nekad neatstās savu dzimteni.

—     Tā var runāt tikai bailulis, — Laghupatanaka iebilda. — Kāda gan jēga dzīvot tur, kur nav pat ko ēst? Un turklāt es ticu drošsirdībai. Bet drošsirdīgam cilvēkam nav starpības, vai tā ir sava vai sveša mala. Lai kur tas arī ierastos, ar savu drošsirdību viņš visur gūs panākumus, un pat svešatne tam kļūs par dzimteni. Lauva, lai būtu kur būdams, visur paliks kungs.

—     Nu labi, — Hiranjaks piekrita. — Bet kurp tad mēs dosimies?

—     Dandakaranjas mežā ir Karpuragauras ezers, — Vārna Laghupatanaka sacīja. — Bet šai ezerā dzīvo mans draugs Bruņurupucis, vārdā Manthara. Tas ļoti priecāsies, ja es pie viņa ieradīšos, un mani pacienās ar atlasītām zivtiņām un dažādiem ūdens medījumiem.

— Tātad iznāk tā, ka tu mani pamet vienu? — Hiranjaks jautāja. — Ja jau tu esi stingri nolēmis doties projām, tad ņem mani sev līdzi.

—    Lūk, tā jau ir cita vaioda! — Laghupatanaka nopriecājās.

Un viņi devās projām abi divi. Gāja tie žigli un pēc nedaudzām

dienām jau bija Dandakaranjas mežā.

Kad viņi nonāca pie ezera, Laghupatanaka vairākas reizes ieķērcās, izsaukdama savu draugu. Bruņurupucis izdzirdēja Vārnas Laghupatanakas balsi un kļuva visai līksms. Tas iznira no ezera, izrāpās krastā un priecīgs apskāva Vārnu. Bet piepeši tas viņai blakām ieraudzīja Žurku un tik gauži notrūkās, ka tūlīt uz vietas gribēja mesties atpakaļ uz ezeru.

—      Stāvi, kurp tad tu? — Vārna viņu apstādināja. — Tas ir mans labākais draugs, kam līdzīga nav visā pasaulē. Tev nav ko baidīties.

Un Vārna pastāstīja Bruņurupucim Mantharam, kā viņa iepazinās un sadraudzējās ar Žurku Hiranjaku.

Manthara, visu dabūjis zināt, laipni uzņēma Hiranjaku, pacienāja ar gardām zivīm, bet, kad viņš bija krietni paēdis un uzdzēris virsū svaigu ezera ūdeni, tas jautāja:

—     Dārgais draugs Hiranjak, kā tad tu nonāci neapdzīvotā mežā? Žurkas taču parasti dzīvo pilsētā.

Un lūk, ko Hiranjaks pastāstīja . . .

PIE KĀ NOVED BADIGUMS

Kas trīc par savu mantu, tas visu pazaudēs.

|r Campakas pilsētā klosteris., un dzīvo tai klosterī viens mūks, vārdā Carukarns. Reiz zem viņa kambara grīdas dzīvoju arī es>.

Rītos Carukarns mēdza iet uz pilsētu lūgt žēlastības dāvanas, bet, pārnācis mājās, pusdienās ēda tu, ko pilsētā tam bija pasnie

guši. Pēc tam, maisu ar ēdiena paliekām pakāris uz sienā iedzītās naglas, likās gulēt. Un raugi, kad mūks aizmiga, es tad līdu laukā no alas, pietecēju pie sienas, kur karājās mūka maiss, palēcos un, iemanījies maisā, tiku tikām pieēdos.

Vienreiz, kad Carukarns, tikko paēdis, grasījās iet gulēt, pie viņa atnāca draugs — mūks Vinakarns. Viņi tik ilgi sēdēja un sarunājās, ka es paguvu krietni vien pabadoties. Gaidīju, gaidīju, kad Vinakarns aizies un Carukarns apgulsies, un, nespēdams izturēt, nolēmu pamēģināt pusdienas ieturēt viņu klātbūtnē. Izlīdu no alas un uzmanīgi sāku lavīties klāt maisam. Un lūk, tai brīdī, kad biju jau zem paša maisa un gatavojos palēkties, Carukarns mani pamanīja. Viņš satvēra bambusa nūju un ar to trieca pa grīdu. Ja es laikus nebūtu paguvis atlēkt sāņus un iesprukt savā alā, slikti man būtu klājies.

Vinakarns mani nebija pamanījis un tādēļ ļoti apvainojās par Carukarnu, ka tas neuzmanīgi viņā klausījies.

—    Kas noticis, draugs? — viņš aizvainots jautāja. — Kāpēc tu izturies tik nepieklājīgi?

—    Ak dārgais draugs, — Carukarns atbildēja, — piedod man! Bet palūk, zem grīdas te apmetusies Žurka, viņa visu laiku no mana maisa zog ēdamo. Un nu kļuvusi tik nekaunīga, ka izlīdusi no savas alas pat mūsu klātbūtnē.

Paskatījās Vinakarns uz maisu, kas karājās pie sienas, un neticīgi sacīja:

—    Ko tu saki, Carukarn! Kā tad maza Zurciņa var tik augstu palēkties! Kaut kas šeit nav gluži tā. Vai zini, paskatīsimies, kas viņai tur alā.

Maķenīt padomājis, mūks Carukarns paņēma lāpstu, atraka manu alu un no tās izvilka laukā manus pēdējos barības krājumus un visu, kas man tur atradās.

Zaudējis savu mantu'un barības krājumus, es gaužām uztraucos. Bet pēc dažām dienām aiz bada tik dikti novārgu, ka vairs nespēju kā agrāk palēkties pēc barības.

Reiz, kad aiz vārgumā tik tikko spēju pavilkties pa grīdu, Carukarns, mani ieraudzījis, sacīja:

— Bagātība pacilā cilvēku, dara viņu stipru un gudru, bet, tiklīdz viņš zaudē savu īpašumu, viņš kļūst nespēcīgs ir miesās, ir garā. Tāpat tas notiek ar šo Žurku, tagad, kad nekā tai vairs nav, viņa kļuvusi tāda pati kā visas žurkas.

«Kas tiesa, tas tiesa,» es nodomāju, izdzirdējis Carukarna vārdus. «Dzīvnieks taču ne ar ko neatšķiras no cilvēka: tāpat kā cilvēkam viņam ir kājas, ausis, deguns un pat smadzenes. Nav nekāds brīnums, ja dzīvnieks izturas tāpat kā cilvēks, kad zaudē savu īpašumu. Palūk, arī es esmu nokļuvis tādā pašā stāvoklī. Tādēļ nav nekāda pamata vēl ilgāk palikt šeit.» Bet tad galvā man iešāvās kāda cita doma: «Bet, ja aiziešu no šejienes, ko tad es darīšu? Varbūt vienīgi žēlastības dāvanas lūgšu. Tas arīdzan nav iespējams. Tad jau labāk nomirt nekā lūgt žēlastības dāvanas.»

Tā nodomājis, nolēmu palikt šai mājā. Bet ne velti top sacīts: «Badīgums nekad pie laba nenoved.» Otrā dienā es izlīdu no alas un, aiz vājuma tikko kājas kustinādams, devos pie maisa. Taču izrādījās, ka Carukarns neguļ. Viņš ieraudzīja mani un, nūju satvēris, tik stipri piekaustīja, ka jau domāju savu nāvi pienākušu. Ar pēdējiem spēkiem aizvilkos uz savu alu.

Un tikai tad es sapratu, ka biju rīkojies nepareizi. Lai dzīvotu, vajag strādāt. Tālab es tūdaļ atstāju klosteri un aizgāju uz neapdzīvotu mežu, kur tad arī atradu sev draugu — Vārnu Laghupatanaku. Bet nu, pateicoties viņai, man laimējās sastapt tevi.

— Draugs Hiranjak, — Bruņurupucis Manthara sacīja, — notika tas, kam bija jānotiek, un tas viss atgadījās tādēļ, ka tevi savā varā bija sagrābis badīgums. Ja tu nebūtu tiecies mantu krāt, nebūtu arī pārcietis zaudējuma rūgtumu. Mūsu svētajās

grāmatās rakstīts: «Bagātība līdzīga ceļa putekļiem, — tas, kas trīc par savu mantu, tas visu pazaudēs.» Paklausies, kas aiz badīguma notika ar vienu Šakāli.. .

.

PAR BADĪGO ŠAKĀLI

Taupība var sagādāt prieku, bet badīgums — nekad.

Dzīvoja Kaljanas pilsētā kāds mednieks, vārdā Bhairavs. Vienreiz, kad mājas tam bija izsīkuši ēdamā krājumi, viņš nolēma iet medībās. Paņēma Bhairavs loku un bultas un devās uz mežu. Drīz vien viņš mežā nošāva antilopi un, to plecos uzmetis, gāja mājup. Un piepeši mežmalā tas ieraudzīja, ka taisni viņam pretī skrien milzīga mežacūka. Žigli mednieks nocēla no pleca antilopi, izņēma bultu un, to ielicis lokā, sāka gaidīt, kad mežacūka pieskries tuvāk. Beidzot tā bija pieskrējusi jau visai tuvu. Tad nu mednieks pacēla loku, rūpīgi notēmēja un izšāva.

Mežacūka aiz sāpēm un niknuma ierēcās un metās medniekam virsū. Gribēja mednieks no tās paslēpties kokā, taču nepaguva. Mežacūka to panāca un savus ilkņus ietrieca viņa vēderā. Mednieks nokrita zālē, bet mežacūka to niknumā sāka mīdīt kājām un tā arī samīdīja mednieku beigtu līdz nāvei. Tomēr arī brūce, kuru mežacūka bija saņēmusi no mednieka bultas, izrādījās nāvīga. Mežacūka nogāzās gar zemi, it kā .ar cirvi iecirsts koks, un tūdaļ arī nobeidzās. Bet, kad mežacūka dzinās medniekam pakaļ, tai zem

kājām gadījās čūska, kuru tā ar saviem nagiem samina un nonāvēja.

Gadījās tā, ka pa to pašu meža ceļu skrēja Šakālis, vārdā Dirgharavs. Viņš bija ļoti izsalcis un ilgi jau klaiņoja pa mežu, barību meklēdams. Izskrēja Šakālis pļaviņā un piepeši redz — zemē guļ antilope, mednieks, čūska un mežacūka. Piesardzīgi viņš piezagās tiem klāt, apošņāja un, pārliecinājies, ka tie beigti, aiz prieka pat iegaudojās. «Nekad vēl liktenis nav man sūtījis tik bagātīgu ēsmu,» Šakālis nodomāja. «Tagad es varēšu bezrūpīgi dzīvot ne mazāk par trejiem mēnešiem: mēnesi es pārtikšu no cilvēka, ar antilopi un mežacūku varēšu mierīgi pavilkt mēnešus divus, čūskas man pietiks vienai dienai, bet loka stiegru es apēdīšu tūdaļ.»

Bet, tikko Šakālis ar zobiem pieskārās stiegrai, tā pārtrūka, loks atliecās taisni un iedūrās Šakālim krūtīs. Kā nopļauts gar zemi novēlās badīgais Šakālis un pagalam bija.

— Tālab es arī saku, — Bruņurupucis Manthara turpināja,

ka taupībā nav nekā peļama, bēt pārmērīgs badīgums pie laba gan neved.. . Nu pietiks, būs gana par to. Tagad mēs trijatā šeit dzīvosim laimīgi un aizmirsīsim visu to, kas bijis līdz šim.

Un viņi uzsāka dzīvot kopēju dzīvi.

Un ta nu reiz, kad Žurka Hiranjaks, Vārna Laghupatanaka un Bruņurupucis Manthara, pusdienas paēduši, atpūtās ezera krastā koka ēnā, nobrīkšķēja zari un no krūmiem izlēca Briedis, kuru kaut kas bija satraucis. Draugi tik dikti pārbijās, ka tūdaļ metās kur kurais: Manthara no krasta ievēlās ezerā un nozuda zem ūdens, Hiranjaks patvērās savā alā, bet Laghupatanaka uzlidoja kokā un noslēpās augstākos galotnes zaros.

Pēc kāda brītiņa Laghupatanaka piesardzīgi pabāza galvu no lapotnes un uzmanīgi pavērās visapkārt. Taču mežā neviens cits nebija redzams kā tikai Briedis, un Laghupatanaka, maķenīt nomierinājusies, pasauca savus draugus. Bruņurupucis Manthara no ūdens izgrūda galvu un, redzēdams, ka tuvumā viss mierīgi,izlīda krastā. Hiranjaks arī iznāca no savas alas, un visi trīs piegāja Briedim klāt.

—     Sveicināts, Briedi! — Manthara sacīja. — Lai aug un zeļ mūsu mežs, tavas klātbūtnes apmirdzēts. Bet nu esi mūsu ciemiņš.

Iepriecinātais Briedis nomierinājās, papilnām paēda, padzērās ūdeni no ezera un apgūlās krastā, koka ēnā.

—    Mīļais Briedi, — Manthara atkal ierunājās, — pasaki mums, — kā tu šeit nokļuvi un kas.

tevi tik gauži satrauca?

—   Ak draugi, — Briedis atteica, — mani sauc par Citrangu, kas nozīmē «Lāsainais». Šurp es atskrēju tāpēc, ka izbijos mednieku, un tagad gribētu kļūt par jūsu draugu, jo tikai draudzība ar uzticamiem draugiem var mani paglābt no posta. Bet, ka jūs esat uzticami draugi, to zina viss mežs.

—   Protams, protams! — Hiranjaks iesaucās. — Paliec pie mums un esi mūsu draugs!

—   Bet, mīļais draugs, — Bruņurupucis Manthara sacīja, — vai tu neesi alojies? Kur tad šai neapdzīvotajā mežā mednieki radušies?

—     Ak draugi, — Briedis sacīja, — ir Indijā tāda zeme, kuru sauc par Kalingu, un šai zemē valda radža, vārdā Rukmangads. Un tad nu nesen viņš devies karagājienā, lai iekarotu kaimiņu

zemes, bet pašlaik tas iekārtojis nometni Čandrabhagas upes krastā. Netālu no šejienes es sastapu medniekus un slepeni noklausījos viņu sarunā. Tie runāja, ka rit līdz ar ausmu viņu radža kopā ar savu karaspēku ieradīšoties pie šī ezera, tā ka palikt šeit ir ļoti bīstami.

—    Ja nu tas tā, tad kaut kas jāizdomā, lai no briesmām izvairītos, — uztrauktais Manthara sacīja un, mazliet padomājis, izteica priekšlikumu: — Vai zināt, pārvāksimies uz kādu citu ezeru.

—     Pareizi, — Vārna un Žurka viņam piekrita.

—    Pareizi jau pareizi, — Briedis sacīja, — bet neba tik vienkārši Bruņurupucim pārvākties uz citu ezeru. Viņu taču jebkurš ienaidnieks var panākt. Bruņurupuča glābiņš ir tikai ezerā, uz sauszemes tas katrā ziņā aizies bojā. Kaut kas jāizdomā, lai mēs visi varētu izglābties. Tieši ar labi izdomātu rīcību kādam Šakālim izdevās Ziloni purvā iedabūt un noslīcināt.

Un lūk, ko Briedis pastāstīja . ..

ŠAKĀLIS UN ZILONIS

Lāgiem ari stiprākais top uzveikts ^ ar viltību.

Dzīvoja Brahmaranjas mežā Zilonis, vārdā Karpuratilaks, kas nozīmē «Smaržojošs pēc kampara». Šakāļi, kas mita šai mežā, uz milzīgo ziloni raudzīdamies, klakšķināja zobus, laizījās un ne vienu reizi vien cits citam sacīja:

—    Ja šis Zilonis reiz nobeigtos, viņa gaļas mums pietiktu mēnešus četrus.

Un tad nu gadījās tā, ka Brahmaranjas mežā ieradās viens vecs Šakālis, vārdā Hiradmands, kas nozīmē «Viedais». Dzirdēja viņš, ko tērgā šakāļi, un sacīja:

—    Zvēru, ka es pratīšu Ziloni nomušīt.

To pateicis, Šakālis Hiradmands devās pie Ziloņa.

—     Ak maharadža, — viņš godbijīgi Ziloni uzrunāja, — esiet tik laipns, jele uzklausiet mani.

—     Kas tu tāds būtu, — Zilonis vaicāja, — un kas tev vajadzīgs?

—     Esmu Šakālis Hiradmands. Piedodiet man, maharadža, ka uzdrošinājos jums tuvoties, bet apstākļi tādi, ka visi meža iemītnieki, kam apnicis dzīvot bez valdinieka, šodien rīta pusē sanāca uz apspriedi un, augstā cieņā turot jūsu prātu un spēku, vienprātīgi nolēma jūs izvēlēt par savu radžu. Viņi tad nu arī sūtīja mani pie jums, lai es jums to paziņotu. Šodien jānotiek jūsu celšanai tronī. Jūs kļūsiet par visa meža valdinieku. Šis svinīgais brīdis jau tuvu. Tādēļ lūdzu jūs, ja jums navaid nekādu iebildumu, pēc iespējas žiglāk doties ceļā uz kronēšanas vietu. Jūsu pavalstnieki ar nepacietību jūs gaida.

Zilonim varen patika šis priekšlikums, un, Šakāļa vārdiem noticējis, viņš tūdaļ pietrausās kājās un tam sekoja. Viltīgajam Šakālim to tikai vajadzēja. Ilgi viņš vadāja Ziloni pa mežu, beidzot izveda pie purva, kuram pāri aizlocījās taciņa. Bet šī taciņa bija tik šaura, ka pat Šakālim bija grūti pa to iet. Nepaguva Zilonis paspert ij ne dažus soļus, kad jau iebruka purvā un sāka tajā grimt. Saprata Zilonis, ka no purva tam neizkļūt laukā, un sacīja Šakālim:

—     Vai redzi, es grimstu slīksnī! Jel teic, — ko nu man darīt?

—    Ak maharadža, — Šakālis iesmiedamies atbildēja, — vai

tad es varu jums palīdzēt! Pamēģiniet pieķerties pie manas astes, bet diez vai tas līdzēs — jūs taču, palūk, cik liels, un mazajam Šakālim nav pa spēkam jūs izkustināt no vietas.

Saprata Zilonis beidzot, ka viltīgais Šakālis viņu piemānījis, taču bija jau par vēlu.

Bet Hiradmands saaicināja visus šakāļus, un, purvā sarīkojuši svētkus, tie līdz acīm pieēdās ziloņa gaļas.

—    Tad nu talab es ari saku, — Briedis turpinaja, — ko nevar paveikt ar spēku, var panākt ar viltu.

Brieža stāsts tomēr nepārliecināja Bruņurupuci Mantharu, un, aiz izbīļa neko nesajēgdams, viņš čāpoja uz mežu, bet viņa draugiem tad nu vajadzēja tam sekot.

Bet tai laikā, meklēdams medījumu, pa mežu klaiņāja mednieks. Viņam uzdūrās draugi — un notrūkušies tūlīt paslēpās kur kurais. Vienīgi Bruņurupucim nebija kur tverties, jo tas nespēja žigli skriet. Tad nu mednieks viņu arī notvēra. «Tagad nu gan sev izvārīšu bruņurupuča viru!» viņš nodomāja un Bruņurupuci iebāza maisā.

Redzēja Briedis, Vārna un Žurka, kas notika ar Bruņurupuci Mantharu, un gaužām noskuma. Bet ko tur nu vairs, un viņi nemanāmi sekoja medniekam.

«No vienas likstas nepaguvām izkulties,» Hiranjaks nodomāja, «kad jau iekūlāmies otrā.»

Tā viņi gāja, vaimanādami un nolādēdami savu likteni, bet tad Hiranjaks pēkšņi apstājās un sacīja:

—     Draugi, es izdomāju, kā atbrīvot Bruņurupuci…

—    Ak draugs, jele žiglāk saki, kas būtu mums darāms! — iesaucās Briedis Čitrangs un Vārna Laghupatanaka.

— Lūk, kas, — Hiranjaks teica. — Taciņa, pa kuru iet mednieks, katrā ziņā viņu novedīs pie ezera. Tādēļ darīsim tā: tu, Čitrang, steidzies uz ezeru, apgulsties krastmalā un izliecies beigts, bet tu, Laghupatanaka, aptupsties Čitrangam uz muguras un, līdzko ieraugi mednieku nākam, sāc ar savu knābi Briedi kapāt.

Tā viņi arī izdarīja. Nogurušais mednieks pienāca pie ezera, padzērās ūdeni ūn apsēdās koka ēnā atpūsties. Pēkšņi viņš ieraudzīja krastmalā guļošo Briedi un Vārnu, kura tupēja uz Brieža muguras un ar savu knābi viņu kapāja.

Nodomājis, ka Briedis ir beigts, mednieks kļuva ļoti priecīgs. No kabatas viņš izvilka nazi un teciņus metās pie Brieža, zem koka atstādams maisu ar Bruņurupuci. Pa to laiku Hiranjaks piezagās pie Mantharas, sagrauza maisu, un Manthara, no tā izkļuvis, pielīda pie krasta, kūleni mezdams, iegāzās ezerā un pazuda zem ūdens. Bet, kad mednieks pieskrēja Briedim klāt, tas piepeši pietrūkās stāvus un ar vienu lēcienu pagaisa krūmos.

Apbēdinātais mednieks atgriezās pie koka, bet arī šeit viņu gaidīja vilšanās: Bruņurupuča maisā nebija. Vajadzēja viņam mājup doties tukšā.

Bet Bruņurupucis Manthara, Briedis Citrangs, Žurka Hiranjaks un Vārna Laghupatanaka, veiksmīgi izkūlušies no visām nelaimēm, uzsāka mierīgu un laimīgu dzīvi.

Beidza Višnu Šarma savu stāstījumu, un sacīja radžas dēli:

—    Ak dižais skolotāj, mēs esam visai apmierināti, ka tu mums pastāstīji tik interesantus un pamācīgus notikumus.

—     Esmu priecīgs, ka jums, prinči, ir patikušas manas pasakas, — Višnu Sarma atbildēja. — Atcerieties: nekad nenoraidiet draudzību. Kaut arī tas, kas grib ar jums nodibināt draudzību, ir mazs un vājš, — uzticams draugs nekad jūs nepametīs nelaimē, kā Bruņurupuci nelaimē nepameta mazā, vājā Žurka. Un lai draugi jums būtu allaž! Lai tikumība allaž būtu ar jums, un lai tā piešķir laimi visu cildenu cilvēku sirdīm!

.

PAR DRAUGU ĶILDU

SLIKTI KLĀSIES TAM, KAS NEPROT ATŠĶIRT ISTU DRAUGU NO ŠĶIETAMĀ.

Un lūk, kad atnāca otra diena, Višnu Šarma atkal atveda radžas dēlus uz pils terasi. Godbijīgi viņi palocījās pret savu skolotāju un sacīja:

—          Ak skolotāj, mēs ļoti labi sapratām visu, ko tu pastāstīji par uzticamu draudzību, bet tagad mums pastāsti vēl par kaut ko.

Un atbildēja Višnu Šarma:

—          Ak prinči, paklausieties, ko es jums pastāstīšu par draugu ķildu, par to, kā Šakālis saveda naidā Lauvu un Bifeli.

—    Bet kā tas notika? — prinči jautāja.

—     Lūk, kā . . . — Višnu Šarma sacīja.

ir Indijas dienvidos neliela Suvarnavati pilsētiņa. Reiz dzīvoja tajā pilsētiņā bagāts tirgonis, vārdā Vardhamans, kas nozīmē «Veiksmīgais». Un kaut gan viņš bija neizmērojami bagāts, tas dienu un nakti domāja tikai par to, kā pavairot savas bagātības.

Un tad nu vienreiz viņš iejūdza divus bifeļus, Nandaku un Sandživaku, sakrāva vezumā visādas mantas un devās tirgoties uz Kašmiras zemi.

Bet, tikko Vardhamans izbrauca no pilsētas, viņš sastapās ar kādu vecu savu paziņu. Redzēja šis cilvēks, ka Vardhamans brauc tirgoties, un jautāja:

—    Draugs Vardhaman, tev ir tik daudz dārgumantu, kālab tad tu vēl dodies uz tirgiem? Vai patiešām tev vēl nepietiek ar to, kas tev pieder?

—     Ak draugs, — Vardhamans atbildēja, — tas, kas domā, ka zina maz, savulaik katrā ziņā uzzinās vēl vairāk, tādēļ ka viņš allaž pūlas savas zināšanas paplašināt. Bet tas, kas neko nezina un tomēr savā augstprātībā domā, ka izdibinājis visas dziļākās

gudrības, tā arī paliks neaptēsts muļķis. Cilvēkam nekad nevajag bezmērķīgi baudīt to, kas viņam pieder. Ūdens, pa lāsei pilēdams krūzē, beigu beigās to piepildīs pilnu līdz malām. Tāpat arī es pamazām vairoju savu bagātību, tā ka vienā jaukā dienā no mazas tā piepeši taps liela.

To pateicis, Vardhamans brauca tālāk. Un, kad nu viņš bija jau tālu no savas dzimtās pilsētiņas, aklajā un neapdzīvotajā Sudurga mežā, kas nozīmē «Grūti caurejams», gadījās tā, ka bifelis Sandživaks paklupa, nokrita zemē un pārlauza kāju. Gauži noskuma Vardhamans, redzēdams, ka Sandživaks nespēj piecelties kājās. Viņš izjūdza bifeli no ratiem, bet pats apsēdās zem koka un sāka domāt, kā viņam rīkoties tālāk…

Apņēmīgs cilvēks vienmēr atradīs izeju no grūta stāvokļa.

«Ko nu man darīt?» Vardhamans domāja. «Nelaimē nekad nav jāzaudē galva, jo tieši apjukums visvairāk traucē ko pasākt. Nekavējoties vajag kaut ko nolemt.»

Vardhamans, tā nodomājis, atstāja Sandživaku mežā, bet pats brauca pa ceļu tālāk uz Dharmapuras pilsētu. Tur viņš nopirka labu, spēcīgu bifeli, iejūdza to Sandživaka vietā un devās tālāk savu ceļu.

Palicis viens," Sandživaks no sākuma izbijās, bet apkārtnē viss bija kluss, un drīz viņš nomierinājās. Atpūties un uz visām pusēm paskatījies, viņš piecēlās un uz trim kājām kliboja mežā iekšā.

Zāle mežā auga sulīga un garšīga, upē ūdens arī bija papilnam, tā ka pēc dažām dienām Sandživaks bija atkopies un kļuvis stiprs un spēcīgs. Pa to laiku arī viņa kāja sadzija.

Sudurga mežu pārvaldīja Lauva, vārdā Pingalaks, kas nozīmē «Zeltkrēpis», un pie viņa kalpībā bija viņa galvenā ministra dēli — šakāļi Damanaks un Karataks. Viņi abi gandrīz vienmēr atradās sava pavēlnieka tuvumā.

Gadījās vienreiz tā, ka, slāpju mocīts, Lauva Pingalaks nolēma aiziet pie Džamunas padzerties vēsu upes ūdeni. Un lūk, kad viņš piegāja pie upes krasta, kaut kur pavisam tuvīni atskanēja briesmīgs rēciens -ritin kā džungļos būtu nodārdējis pērkons. Pingalaks apstājās. «Kas tur tik skaļi rēc?» viņš nodomāja.

Nepazīstamais rēciens tik gauži nobaidīja Lauvu, ka aiz bailēm viņš pat asti iežmiedza un, ūdeni nepadzēries, tūdaļ pagriezās atceļu.

Damanaks atradās tepat blakām Pingalakam un visu redzēja. Viņš ļoti izbrīnījās par džungļu pavēlnieka rīcību un savam brālim Karatakam jautāja:

—    Kāpēc maharadža Pingalaks atgriezās mājup, ūdeni nemaz nepadzēries? Un paraugies, cik viņš drūms.

—    Ek brāli Damanak, labāk ciet klusu! — Karataks atbildēja. — Par radžas garastāvokli raizēties nav mūsu darīšana. Turklāt, man jau sen apnicis tam kalpot. Padomā tikai, kas mums nav jāizcieš! Viņam taču nemaz nerūp, kā mēs dzīvojam. Bet vai tad tā ir dzīve? Esmu taisni pārsteigts, cik lieli muļķi mēdz būt kalpi: savas iedomātās labklājības dēļ tie līdz nāves stundai ar mieru liekt muguru sava pavēlnieka priekšā; lai baudītu laimi sava mūža galā, tie ar mieru paciest nelaimju nelaimes. Ja gudrs cilvēks izlietotu kaut pusi no tās piepūles, ko izlieto šie trulie muļķi, lai pielišķētos savam pavēlniekam, viņš sev iegūtu iztiku visai dzīvei un būtu laimīgs.

—    Ak brāli, jele padomā, ko tu runā! — izbijies apkārt vērdamies, Damanaks iesaucās. — Ko reiz esi bijis ar mieru atzīt par savu kungu, tam kalpo ar sirdi un prātu — tas ir pats pirmais mūsu pienākums.

—      Nē, — Karataks iebilda, — tas ir galvenā ministra pienā

kums, bet ne mūsējais. Mums jādara vienīgi tas, kas no dzimšanas mums nolemts, un nav jālien tur, kur mūs nelūdz, citādi mēs varam nokļūt tādā pašā stāvoklī, kādā nokļuva Pērtiķis, kas urdomāja no baļķa izsist ķīli.

—    Pastāsti, brāli, kas ar viņu notika, — Damanaks lūdza.

—    Nu tad klausies … — Karataks bija ar mieru.

KAM DARBS — TAM RAIZE

Plāni klājas tam, kas ķeras pie darba, kuru neprot.

Dzīvoja Magadahas zemē kāds bramins, vārdā Šubhadats. Reiz viņš nodomāja sarīkot mielastu ar lūgtiem viesiem. Ataicināja Šubhadats namdarus un tiem pavēlēja mežā iztīrīt laukumiņu un tajā uzrīkot viesiem galdus un nojumes pāri tiem.

Un tad nu vienreiz, kad namdari, savu dienas darbu beiguši, bija aizgājuši mājās, laukumiņā atskrēja bars pērtiķu. Ieraudzīja pērtiķi laukumiņā gulošos baļķus un sāka pa tiem lēkāt un skraidelēt.'

Gadījās tā, ka vienā no baļķiem rēgojās ķīlis, ar kuru namdari bija sākuši baļķus šķelt, un tā arī bija aizgājuši, darbu nepabeigdami. Ieraudzīja šo ķīli viens Pērtiķis un nolēma to no baļķa izraut. Viņš ierāpās starp vaļā paplēstajām baļķa pusēm un, ķīli ar abām ķepām satvēris, sāka no visa spēka to kustināt. Ilgi viņš pūlējās, cenzdamies ķīli izdabūt laukā, līdz beidzot tas viņam arī izdevās. Bet, līdzko ķīlis izlēca no baļķa, abas vaļā paplēstās puses sagāja kopā un tik stipri saspieda Pērtiķi, ka tas uz vietas bija beigts.

—     Un tomēr, — Damanaks sacīja, kad Karataks bija beidzis stāstīt, — kalpam bez iebildumiem jāpilda viss, ko saimnieks viņam liek.

—    Tā nu gan nav, — Karataks iebilda, — lai katrs dara tikai to, kas viņam piederas. Tieši tālab es arī saku: nekad neķeries pie tāda darba, kuru tu neproti, jo tas tev var sagādāt daudz nepatikšanu. Neķeries pat tad, ja gribi saimnieku paglābt no nelaimes. Un, ja tevi nav pārliecinājis stāsts par Pērtiķi, tad paklausies, kas notika ar Ēzeli, kurš, cenzdamies glābt saimnieka mantu, sāka brēkt nelaikā.

NEĶERIES PIE DARBA, KAS NAV TEV PIEMĒROTS

Tas, kas, gribēdams savam tuvākam labu, ķersies pie darba, par kuru tam nav ne mazākās jēgas, labumu neatnesis, bet pats tikai cietis.

Dzīvoja Varanasā^ kāds cilvēks, vārdā Karpurapata, un tam piederēja Ēzelis un Suns.

Gadījās tā, ka reiz naktī Karpurapatas mājā ielavījās zaglis. Ēzelis ieraudzīja zagli un saka Sunim:

—     Draugs, kādēļ tu nerej? Vai tad neredzi, ka mūsu mājā ielavījies zaglis? Tavs pienākums taču ir sargāt saimnieka mantu.

—    Liec mani mierā, — Suns atcirta, — es pats zinu, kas man darāms! Šo namu līdz šim taisni tālab neviens nav apzadzis, ka es dienu un nakti to apsargāju. Bet šodien saimnieks aizmirsa, ko es viņa labā daru, un mani pat nepabaroja.

—    Muļķis! — Ēzelis sadusmojies teica. — Kāda jēga no tāda kalpa, kurš tajā reizē, kad nu būtu jāstrādā, sāk atcerēties tam

nodarītās pārestības un no sava saimnieka iedomājas prasīt atlīdzību?

—    Bet kāda jēga no tāda saimnieka, — Suns atrūca, — kurš nerūpējas par savu kalpu?

—    Tu esi no neliešiem vislielākais nelietis, ja izvairies no darba, — Ēzelis sacīja, — bet es esmu saimniekam uzticams kalps. Un, ja tu nevēlies darīt savu darbu, es pats pamodināšu saimnieku.

To teicis, Ēzelis iebrēcās pilnā rīklē. Pamodās Karpurapata, ēzeļa brēciena miegā iztraucēts, un izskrēja pagalmā. Taču zaglis jau bija paguvis aizbēgt, un saimnieks, nodomājis, ka Ēzelis brēc aiz muļķa prāta, sagrāba milnu un tik ļoti viņu samilnīja, ka Ēzelis tikko dzīvs palika.

—    Tālab es arī saku, — Karataks turpināja, — ka nevajag ķerties pie darba, kas nav mums piemērots. Mēs taču saņemam ēdiena atliekas, kuras neapēd Pingalaks, par ko tad mums vēl raizēties?

—    Tikai par to vien tu domā, kā paēst, — tas ir tavs vienīgais dzīves mērķis! — Damanaks sirdīgi atteica. — Tevi itin nemaz neuztrauc, kas noticis ar saimnieku, pie kura galda tu ēd. Vai patiešām tu radžam kalpo tikai tādēļ, ka viņš tevi baro? Kalpam tā izturēties pret saimnieku nepiedien. Mūsu senajās svētajās grāmatās sacīts: «Tikai tas dara labumu, kas dzīvo citu labad, nevis lai pildītu savu vēderu.»

—    Mēs ar tevi abi esam kalpi, — Karataks sacīja, — kas tad mums, tavuprāt, darāms būtu?

—    Daudz pūliņu jāpatērē, lai kalnā uznestu akmeni, bet to nolaist lejā nesagādā nekādas grūtības. Tikpat grūti kļūt tikumīgam, bet netikumā noslīdēt ir viegli, — Damanaks bilda.

—     Ko tu domā, to sacīdams? — Karataks vaicāja.

—    Vai tu redzeji, kā izbijās radža Pingalaks? — Damanaks savukārt vaicāja. — Aiz bailēm viņš pat asti iežmiedza.

—    Nu un tad? — Karataks atteica.

—     Cik tu tomēr nesapratīgs! — Damanaks īgni sacīja. — Kas pilnīgi izteikts vārdos, to saprot pat muļķis, gudram turpretim jau pietiek ar mājienu … Nu labi, lai tad arī notiek, es tev visu paskaidrošu. Izmantojot apstākli, ka radža tik ļoti iztrūcinājies, es došos pie viņa un ar viltu to piespiedīšu darīt visu, ko vien gribēšu.

—    Brāli, — Karataks sacīja, — jau atkal tu ķeries pie darba, kas nav tev piemērots. Skaties vien, radža vēl sadusmosies uz tevi.

—    Neraizējies, — Damanaks atbildēja, — vissbūs kārtībā.

—    Nu ko tad, ej, — Karataks piekrita. — Un lai veiksme tevi pavada ceļā!

Nodrošinājis sev Karataka piekrišanu, viltīgais Damanaks devās pie Lauvas Pingalaka. Bet Pingalaks jau bija sapulcinājis uz apspriedi visus savus ministrus: šeit bija gan Lācis, gan Panteris, gan Zilonis, gan daždažādi citi zvēri. Ieraudzīja radža Damanaku un visžēlīgi tam atļāva piedalīties apspriedē. Godbijīgi Damanaks pielīda klāt. savam pavēlniekam, nolaizīja viņa ķepas un lēnprātīgi nostājās malā.

—    Ak ministra dēls, — Pingalaks sacīja, — jau itin kā sen nebūtu tevi redzējis apspriedēs.

—    Dižais maharadža, — Damanaks teica, — es baiļojos pie tevis nākt, jo man teikuši, ka tu nez kādēļ ar mani esot neapmierināts. Taču kalpam aizvienam jābūt sava pavēlnieka tuvumā, tādēļ arī atnācu šurp, lai tev kalpotu ar sirdi un prātu. Arī nieka salmiņš taču lāgiem var lieti noderēt, bet es tomēr esmu dzīva būtne ar četrām ķepām. Kas tad par to, ka esmu nicināmais šakālis?

—    Cienījamais Damanak, — Pingalaks atteica, — kas lēcies?

Tu esi mana pirmā ministra dēls. Kas tev liedzis nākt šurp? Es augstu vērtēju tavu dienestu. Saki man, — kas tev sagādā raizes?

Redzēdams, ka radža patiešām priecājas par viņa ierašanos, Damanaks izstiepās garšļaukus valdnieka priekšā un sacīja:

—      Ak mans pavēlniek, lai tev labpatīk mani uzklausīt un atbildēt uz vienu jautājumu, citādi es nespēšu sev mieru rast!

Atgājis ar Damanaku sāņus, Pingalaks sacīja:

—     Nu, jautā. Ko tu vēlies zināt?

—      Ak maharadža, pasaki man, — kāpēc tu atgriezies no upes, savas slāpes tā ij neremdējis?

—      Tu alojies, ministra dēls, — Pingalaks drūmi atteica. — Tāda gadījuma es neatceros.

—       Pavēlniek, esmu tavs uzticamais kalps, un tu droši vari man uzticēties. Ja tu man pateiksi, tad varbūt spēšu tev pierādīt savu uzticību un kaut kādā veidā palīdzēt. Protams, ja es tavas uzticības neesmu cienīgs, tad nav ko runāt. . .

Pingalaks kļuva domīgs.

—      Tev taisnība, — viņš beidzot teica. — Liekas, ka varu tev uzticēties. Bet tev jāzvēr, ka nevienam to neizpaudīsi.

—      Ak mans pavēlniek, zvēru pie savas dzīvības! — Damanaks, goddevīgi galvu nodūris, iesaucās.

—      Nu labi, klausies .. . Mūsu mežā ieradies kāds varens un spēcīgs zvērs. Šorīt es dzirdēju viņa rēcienu — tas līdzinās pērkona grāvienam. Kādam gan jābūt viņam pašam, ja rēciens tik draudīgs? Augu dienu es domāju, ko man darīt, un nolēmu pēc iespējas drīzāk atstāt šo mežu un pārvākties uz kādu citu.

—      Ak maharadža, — Damanaks sacīja, — mēs ar Karataku arīdzan dzirdējām šo briesmīgo rēcienu. Te iraid par ko padomāt. Bet vai gan vajadzētu tik steidzīgi kaut ko izlemt? Ko tu darīsi, kad atstāsi mežu?

—       Es apmetīšos kaimiņu mežā un sākšu gatavoties karam, — Pingalaks atbildēja. — Pienāks laiks, un šo zvēru es iznīcināšu. Kamēr tas dzīvs, nevaru būt mierīgs.

—     Ak maharadža, — Damanaks atteica, — kurš gan tev būtu varējis tādu padomu dot? Kā tad var aiziet no dzimtā meža?

—      Dārgais draugs, — Lauva Pingalaks sacīja, — aiz bailēm nemaz vairs nezinu, ko iesākt. Varbūt tu kaut kādi man varētu palīdzēt?

«Ja viņš nebūtu tik gauži izbijies,» Damanaks sevī nodomāja, «vai gan būtu man teicis, ka grib aiziet no šī meža?»

—     Ja tu, maharadža, pavēlēsi, — viņš teica, — es papūlēšos visu nokārtot un šo zvēru piespiedīšu ar tevi noslēgt mieru.

—     Ja tu to izdarīsi, es tevi iecelšu par savu pirmo ministru, — iepriecinātais Pingalaks apsolīja.

—     Mans pavēlniek, kamēr es elpoju, tev nav par ko uztraukties, — Damanaks sacīja, — bet atvēli man palīgos ņemt Karataku.

Pingalaks bagātīgi apdāvināja abus brāļus, un tie, apsolījušies visu nokārtot, aizgāja.

Kad viņi palika vieni, Karataks sacīja Damanakam:

—     Brāli, mēs gan slikti rīkojāmies, saņemdami tik bagātīgu dāvanu tikai par solījumiem vien! Vai mēs spēsim tos izpildīt?

—     Labāk ciet klusu, brāl, ja tu neko nesaproti, — Damanaks smiedamies atteica. — Es zinu, no kā izbijās radža. Tur taču rēca bifelis, bet bifeļi ir mūsu barība. Ko tad no tāda baidīties?

—      Kā, tu zināji, ka tas ir bifelis, un mūsu pavēlniekam neko neteici?! — Karataks iesaucās.

—     Ak brāli, tu esi pārāk vientiesīgs, — Damanaks atkal iesmiedamies atteica. — Vai tad mēs būtu saņēmuši šādas dāvanas, ja es tūlīt būtu izkliedējis mūsu pavēlnieka bailes? Kalpam savs kungs jātur pastāvīgā satraukumā, citādi tas nokļūs tādā pašā stāvoklī, kādā nokļuva viens Runcis.

—    Bet kas tad notika ar Runci? — Karataks jautāja.

—    Nu tad paklausies. . . — Damanaks teica.

.

DARBU DARI, BET NEAIZMIRSTI ARI SEVI

Kalpa galvenā rūpe — savam kungam iestāstīt, ka bez viņa iztikt tas nekādā ziņā nevar.

Indijas ziemeļos, Arbudašikharas kalna alā, dzīvoja Lauva, vārdā Mahavikrams, kas nozīmē «Drosmais». Un palūk, viņa alā apmetās arī Pele. Līdzko Lauva apgūlās alā; lai pēc pusdienām atpūstos, tūdaļ Pele izlīda no savas aliņas un sāka grauzt Lauvas krēpes. Tā viņa mierīgi un bezrūpīgi arī dzīvoja, bet Lauva neko nemanīja.

Bet vienreiz, kad tas, kā aizvien, atlikās uz guļu un tepat jau sāka snaust, Pele izlīda no aliņas un ieķepurojās viņa krēpēs. Lauva sajuta, ka viņa krēpēs kāds rosās, un papurināja galvu. Pele izbijās, izspruka no krēpēm un ielaidās savā aliņā. Lauva viņu pamanīja un izbrīnījās. «Ko viņa te ņemas?» tas nodomāja un paraudzījās uz savām krēpēm. Tikai tagad tas pamanīja, ka puse krēpju viņam nograuztas.

Šausmīgi saskaitās Lauva un tūlīt nolēma savu pāridarītāju sodīt. Viņš metās pie aliņas, bet, lai kā arī pūlējās Peles aliņā iebāzt savu milzīgo ķetnu, nekas tur nesanāca. Tad viņš nolēma Peli piemānīt. Nākamajā dienā tas atgūlās alā un izlikās dusam, bet, tikko Pele izlīda no aliņas, Lauva pietrūkās kājās un uzmeta tai virsū savu ķepu. Taču mazā Pelīte žigli vien izšmauca viņam starp nagiem un atkal pagaisa aliņā.

Vēl vairāk sasirdījās Lauva. Sāka domāt, kā viņam atbrīvoties no tik nepatīkamas kaimiņienes. Domāja, domāja, taču neko prātīgu izdomāt nevarēja. Kopš tā laika Lauva pazaudēja ir miegu, ir

mieru. Nonāca tik tālu, ka viņš pat baidījās iet iekšā.

Un tad nu vienreiz, kad viņš grūtsirdīgs klīda pa mežu, tam gadījās nonākt līdz kādam ciemam. Izbāza Lauva galvu no meža, palūkojās uz ciemu un jau gribēja pagriezties atpakaļ, kad piepeši redz — kokā tup Runcis. Un te nu Lauvam iešāvās laimīga doma. «Kā tad es tūdaļ par to nepadomāju!» Lauva sev sacīja. «Palūk, kurš mani no likstas paglābs.»

Un Lauva priecīgs joza uz mežu. Tur viņš nokoda treknu briedi un atkal devās atpakaļ uz ciemu. Piegāja kokam klāt, kurā tupēja Runcis, un uzsauca tam. Runcis ieraudzīja Lauvu un tik stipri notrūkās, ka tikko nenovēlās no koka. Ar lielām pūlēm Lauvam izdevās to nomierināt un pieaicināt tuvāk. Tad nu Lauva pabaroja Runci ar gardu brieža gaļu un pierunāja nākt pie viņa alā uz dzīvi. Bet par to Lauva nosolījās visu mūžu Runci barot līdz kaklam.

Kopš tā brīža Runcis nepazina bēdu: katru mīļu dienu Lauva nesa tam svaigu gaļu, kavēja laiku ar patīkamām sarunām un pat atļāva rotaļāties ar savu asti.

Noģida Pele, ka alā apmeties Runcis, un vairs neuzdrošinājās no aliņas laukā līst. Nomierinājās arī Lauva. Tagad viņš vairs nebaidījās, ka Pele tam nograuzīs krēpes, un mierīgi gulēja savā alā. Taču Pele laiku pa laikam iepīkstējās, un Lauva zināja, ka viņa ir vēl šeit. Un, jo biežāk tā pīkstēja, jo vairāk Lauva nesa Runcim gardas gaļas.

Tā Runcis vienos priekos būtu nodzīvojis visu savu mūžu, ja gudrāks bijis.

Pamazām Pele aiz bada tik ļoti apstulba, ka, aizmirsusi Runci, v izlīda no aliņas. Te nu muļķa Runcis to noķēra un apēda.

Aizritēja dažas dienas. Pele bija pārstājusi pīkstēt, un tad nu Lauva apjēdza, ka Runcis nogalējis Peli. Lauva atguva mieru un pārstāja Runci apgādāt ar gaļu. Cietās, cietās Runcis un drīz vien tik stipri izkāmēja ka, nobijies no bada nāves, aizskrēja atpakaļ uz savu ciemu.

—    Tālab es arī saku, — Damanaks turpināja, — ja kalps grib dzīvot cepuri kuldams, viņam savs kungs jātur pastāvīgā satraukumā.

Tam piekrita Karataks, un viņi abi devās pie Sandživaka.

Un raugi, iznāca viņi uz meža pļaviņas, kur ganījās Sandživaks. Svinīgi krūti izgāzis, apsēdās Karataks zem koka, bet Damanaks piegāja Sandživakam tuvīnāk un teica:

—     Ei Bifeli, klausies, ko teikšu! Pēc maharadžu maharadžas Pingalaka pavēles es esmu iecelts par šī meža sargātāju, bet šis, lūk, ir viņa galvenais karavadonis Karataks. Viņa žēlastība Karataks tev pavēl nekavējoties iet pie mūsu kunga un dziļi viņa priekšā noliekt savu galvu vai arī tūdaļ vākties no šī meža projām. Un iegaumē: mūsu kungs ir karstas dabas un niecīgākā sīkuma dēļ top briesmīgi nikns. Ja tu vilcināsies, es nezinu, ko viņš ar tevi izdarīs.

Damanakā noklausījies, Sandživaks, kuram nebija zināmas šīs zemes paražas, piegāja Karatakam klāt, godbijīgi palocījās un teica:

—     Esi sveicināts, galvenais karavadoni! Ko pavēlēsi?

—    Paklau, Bifeli, — bilda Karataks, aiz lepnības piepūties, — vai tad nedzirdēji, ko tev sacīja Damanaks? Ja vēlies šai mežā dzīvot, ej un dziļi noliec savu galvu mūsu kunga priekšā.

—     Kada kunga? — Sandživaks brīnījās.

—          Mūsu kunga — maharadžu maharadžas Lauvas Pingalaka priekšā, — Karataks sacīja.

Aiz bailēm Sandživaks gandrīz vai samaņu zaudēja.

—          Ak gudrais Karatak, — stostīdamies un pie visām miesām trīcēdams, viņš nopurpināja, — es jau iešu, iešu, bet vispirms apsoli, ka jūsu kungs man neko nedarīs .. .

—           Dumjais Bifeli! — Karataks atbildēja. — Kāpēc tā izbijies? Mūsu kungs ir pats varenākais no visiem lauvām. Nogalināt tādus kā tu, zā.lēdājus dzīvniekus, to viņš uzskata sev par apvainojumu.

Sandživaks paklausīja un devās pie Lauvas.

Sasnieguši Lauvas midzeni, Karataks un Damanaks pavēlēja gaidīt viņus atgriežamies, bet paši soļoja pie Pingalaka.

—          Nu ko, vai viņu redzējāt? — Pingalaks jautāja, kad šakāļi tam piegāja klāt.

—          Jā, maharadža, mēs viņu redzējām, — Damanaks atbildēja, — tas ir Bifelis, un tu neesi kļūdījies, viņš nudien ir ļoti stiprs. Bet patlaban tas atnācis mums līdzi un grib tevi redzēt. Taču, lūdzams, apmierinies, maharadža, un nebaidies viņa. Patiešām, tam ir ļoti draudīgs rēciens, nekad tomēr nav jābīstas no skaņām — jo pašas par sevi tās nekādu kaiti nenodara. Top taču sacīts: nekad nebaidies no tā, ko dzirdi, kamēr neesi izdibinājis, kas no kā ceļas. Tā allažiņ rīkojās kāda sieviete un tādā kārtā ieguva vispārēju cieņu.

—     Bet kā tas notika? — Pingalaks vaicāja.

Un palūk, ko Damanaks pastāstīja …

MEKLĒ CĒLONI

Nekad nebaidies no tā, ko dzirdi, kamēr neesi izdibinājis, kas no kā ceļas.

Ir Šriparvatas kalnosBrahmapuras pilsēta. Un tad nu reiz šajā pilsētā zaglis kādu māju aptīrīja un aizlaidās mežā, lai paslēptu nozagto mantu. Bet, kad zaglis skrēja pa meža ceļu, viņam uzklupa tīģeris un to nogalināja.

Bija starp zagļa nozagtajām mantām sudraba zvaniņš. Nokrita šis zvaniņš uz ceļa, bet no rīta to pacēla pērtiķi. Viņiem iepatikās zvaniņš, un tie vienā laidā nu ņēmās to skandināt.

Pēc dažām dienām pilsētas iedzīvotāji mežā uzgāja nogalinātu cilvēku. Redzēja to, dzirdēja zvaniņu skanam un nolēma, ka mežā apmeties rakšass[2], kas nomaitā cilvēkus un skandina zvaniņu. Izbijās Brahmapuras pilsētas iedzīvotāji, un kopš tā laika neviens no tiem neuzdrīkstējās iziet no pilsētas. Citu pilsētu ļaudis arī baidījās pie viņiem braukt. Slikti klājās Brahmapuras pilsētas iedzīvotājiem, jo viņiem pārtikas krājumi izbeidzās un nebija neviena, kas tos papildinātu.

Un tad nu šīs pilsētas radža sapulcināja visus savus pavalstniekus un tiem pavēstīja, ka lielu balvu piešķiršot tam, kas nogalināšot rakšasu Ghantakarnu, kas nozīmē «Tas, kam ir zvaniņš», — tā viņu bija iesaukuši Brahmapuras iedzīvotāji. Taču neviens viņam nebilda ne vārda, jo visi baidījās rakšasa.

Dzīvoja šai pilsētā kāda viltīga sieva, vārdā Karaļa. Viņa dzirdēja, ko sacīja radža, un tai ļoti iegribējās kļūt bagātai. Viņa domāja, domāja un nosprieda, ka neviens cits, bet pērtiķi ir tie, kas skandina zvaniņu.

Paņēma. Karaļa maisu ar augļiem, kādi garšo pērtiķiem, un

devās uz mežu. Atnāca mežā un redz — pa kokiem lēkalē pērtiķi un skandina zvaniņu. Izbārstīja Karaļa augļus zem kokiem un sāka gaidīt.

Kad nu pērtiķi ieraudzīja augļus, tie nosvieda zvaniņu zemē un metās uzlasīt augļus. To vien tik vēlējās viltīgā sieva. Paņēma Karaļa zvaniņu un pārnāca pilsētā. Šo zvaniņu viņa parādīja radžam un sacīja, ka nogalinājusi rakšasu. Radža kļuva it priecīgs un bagātīgi apdāvināja Karaļu.

No tā laika pilsētā klīda valodas, ka Karaļa uzveikusi rakšasu Ghantakarnu. Un Karaļa kļuva par pašu cienījamāko cilvēku Brahmapuras pilsētā.

—          Tālab es arī saku, — Damanaks turpināja, — nekad nebaidies no tā, ko dzirdi, kamēr neesi izdibinājis, kas no kā ceļas. Tev ar šo Bifeli jānodibina draudzība.

Atgriezās Damanaks tai vietā, kur bija atstājis Sandživaku, un to atveda pie Lauvas Pingalaka.

Drīz vien Lauva un Bifelis sadraudzējās un sāka dzīvot mierā un laimē.

Un tad nu reiz ciemos pie Pingalaka ieradās viņa brālis Stabdhakarns. Pingalaks par viņu nopriecājās un, lai sarīkotu greznas dzīres, nolēma doties medībās.

—         Kāpēc tev vēl gaļas? — Sandživaks tam jautāja. — Tikko šodien tu nogalēji briedi. Kur tas ir?

—    To zina vienīgi Damanaks un Karataks.

—   Tad pajautā viņiem, — Sandživaks teica.

—          Vai tad nu vērts vēl jautāt! Tā vien šķiet, viņi būs to apēduši, — Pingalaks iesmējās.

—     Ko tu saki! — iesaucās Sandživaks. — Kā gan divi šakāļi spēja apēst tik daudz gaļas?

—    Kaut ko apēda paši, kaut ko izdāļāja citiem, kaut ko arī izbārstīja pa mežu, — Pingalaks atteica.

—    Vai patiešām viņi to izdarījuši bez tavas atvēlēs? — Sandživaks brīnījās.

—Jā, tā viņi allažiņ dara.

—     Draugs, tas taču visai nelāga. Tas, kas bezrūpīgi tērē savu mantību, kaut arī viņš būtu tik bagāts kā Kubēra1 , vienreiz kļūs nabags.

Viņu sarunu dzirdēja Stabdhakarns un saka:

—     Paklausies, brāli. . . Damanaks un Karataks ir seni tavi kalpi, turklāt tu viņus iecēli par kara ministriem. Bet vai tad kara ministrs var būt arī mantzinis? Paklausies, ko par to saka tautā: «Nekad savu naudu neuztici braminam[3], karavīram vai radiniekam: bramins, kaut arī stingri viņu piežmiegsi, neparko no naudas nešķirsies; karavīrs, kam uzticēta nauda, beigu beigās katrā ziņā ķersies pie šķēpa; radinieks, uz radniecības pamata ieguvis naudu, visu piesavināsies sev.»

—    Viss, ko tu saki, ir pareizi, — Pingalaks piekrita, — bet šie abi šakāļi mani neklausa.

—    Tas ir ļoti slikti, — Stabdhakarns sacīja. — Mūsu svētajās grāmatās teikts: «Radžam pat dēls ir jāsoda, ja tas neizpilda viņa pavēles. Citādi — kāda gan atšķirība starp pašu radžu un viņa ģīmetni!» Un vēl tur top sacīts: «Radžam jārūpējas par saviem pavalstniekiem kā tēvam: jāpasarga no laupītājiem, ierēdņiem, ienaidniekiem un no viņu pašu alkatības.» Bet tādēļ, brāli, klausi

manu padomu: iecel šo zālēdāju Sandživaku par tavu krājumu glabātāju.

Paklausīja Pingalaks savam brālim un iecēla Sandživaku par mantzini. No šī laikabeidzās Damanaka un Karataka laimīgā dzīve. Bet draudzība starp Pingalaku un Sandživaku no dienas dienā kļuva jo ciešāka.

—    Brāli, ko nu mums darīt? — reiz Karataks jautāja.

—    Mēs paši esam visā vainojami, — Damanaks atbildēja. — Par ko mums vēl gausties? Tāpat pašu vainas dēļ reiz cieta kāds princis un zeltkalis.

—    Bet kas ar viņiem notika? — Karataks vaicāja.

—    Lūk, kas … — Damanaks atbildēja.

ZIŅKĀRĪBA POSTĀ NOVED

Nelaimē pat gudriem cilvēkiem aptumšojas prāts.

Sinhaladvipas salā1 reiz valdīja varens radža, vārdā Džimutaketu, un bija tam dēls — jauns princis, kuru sauca par Kandarpaketu.

Un lūk, kādureiz, kad princis Kandarpaketu sēdēja savā skaistajā dārzā, pie viņa ieradās apkārt ceļojošs tirgonis un pastāstīja princim par brīnumu, kuru tam gadījies redzēt, pa pasauli klaiņājot.

—     Ir Indijas okeānā kāda vieta, — tirgonis stāstīja. — Tur četrpadsmitajā Mēness dienā taisni no jūras viļņiem izaug brīnumainais kalpas koks2 un uz tā atrodas tahta, visa dārgakmeņiem rotāta, bet uz šīs tahtas sēž meitene, līdzīga Lakšmi dievietei3 , un ar maigajiem pirkstiem trinkšķina vīnas[4] stīgas.

Noklausījās stāstā princis Kandarpaketu un nolēma daiļo meiteni katrā ziņā atrast. Viņš iesēdās laivā un viens pats devās ceļā. Ilgi princis īrās, līdz beidzot nonāca tai vietā, par kuru viņam bija stāstījis ceļojošais tirgonis.

Un tad nu tieši noteiktajā dienā princis Kandarpaketu ieraudzīja, ka no viļņiem paceļas brīnumkoks kopā ar skaistuli, kura spēlē vīnu. Daiļā meitene princim tik ļoti iepatika, ka tūdaļ uz vietas tas viņā iemīlējās. Neko nedomādams, Kandarpaketu ielēca jūrā un peldēja pie viņas.

Bet, līdzko princis bija ūdenī, sacēlās vētra. Milzīgas bangas sāka velties pa jūru un aizvien tālāk un tālāk nesa princi projām no viņa laivas. Ilgi cīnījās drosmīgais princis ar bangām, taču spēki viņu pameta, un viņš iekrita nemaņā.

Bangas bez mitas nēsāja princi pa jūru, līdz beidzot viņu izmeta smilšu krastā. Drīz vien princis atguva sajēgu, pietrausās kājās un savā priekšā ieraudzīja skaistu pilsētu, visu no zelta. Saule tik spoži laistījās uz māju zeltotām sienām un tempļu jumoliem, ka grūti bija uz tiem skatīties.

Princis kļuva it priecīgs un devās uz pilsētu. Ilgi viņš staigāja pa pilsētu, līdz beidzot nonāca kādas skaistas zelta pils priekšā. Iegāja pilī un redz — milzīgā, greznā zālē uz tahtas, kas rotāta dārgakmeņiem, sēž tā pati skaistule, kuru viņš bija gājis meklēt, bet viņas priekšā dejo daiļas dejotājas. Skaistule ieraudzīja princi un sūtīja viņam pretī savu kalponi. Piegāja kalpone princim Kandarpaketu klāt un godbijīgi to sveicināja.

Un tad princis viņai jautāja:

—     Ak kalpone, teic man, kas šī par pilsētu un kā sauc to skaistuli, kura sēž uz tahtas un spēlē vīnu?

—    Sī ir Kančanapuras pilsēta, kas nozīmē «Zelta pilsēta». Tās valdnieku sauc par Kandarpakeli, viņš ir gudrajo un zintnieku pavēlnieks. Bet skaistule, kas sēž tur uz tahtas un spēlē vīnu, ir viņa meita Ratnamandžari, kas nozīmē «Dārgakmeņos mirdzošā». Viņa ir devusi zvērestu, ka apprecēsies ar to cilvēku, kurš pirmais

savām acīm ieraudzīs Zelta pilsētu. Daudzi ir pūlējušies līdz šai pilsētai nonākt, bet līdz šim vēl nevienam nebija izdevies to izdarīt.

Pēc tam kalpone satvēra princi aiz rokas un pieveda pie skaistules Ratnamandžari. Pēc dažām dienām tika rīkotas kāzas, un laimīgais princis kopā ar princesi palika uz dzīvi Zelta pilsētā.

Bet tad nu vienreiz princese Ratnamandžari saka princim:

—    Ak maharadža, it viss, ko tu še redzi, ir tavs un tu vari iet, kurp vien tīkas. Taču nekad nekāp pāri šai zelta svītrai, kura saucas par Zināšanu robežu.

Princis to dzirdēja un nodomāja: «Kādēļ gan Ratnamandžari man aizliedz kāpt pāri zelta svītrai?»

Prinča ziņkārība degtin iedegās aizvien kvēlāk un kvēlāk, un reiz viņš neizturēja beidzot, piegāja pie zelta svītras un tepat jau pacēla kāju, lai kāptu pāri, bet tai mirklī svītra piepeši izliecās un tik spēcīgi iebelza viņam, ka tas uz vietas nokrita bez samaņas.

Kad princis atmodās, viņš redzēja, ka atkal guļ savā Sinhaladvipas salas dārzā. Princis sāka rūgti raudāt un gandrīz vai gribēja darīt sev galu, bet tad pārdomāja. Viņš ietērpās apkārtklejojoša mūka tērpā un devās klaiņājumā pa visu zemi, lai uzmeklētu savu daiļo sievu. Tā vēl līdz šai dienai viņš nevar to sameklēt.

—    Bet tagad tev pastāstīšu par to, kas notika ar kādu zeltkali, — Damanaks turpināja.

PAR MANTKĀRĪGO ZELTKALI

Mantkārība nekad neved pie laba

Dzīvoja Indijas ziemeļos kāds bagāts zeltkalis. Un tad nu kādu reizi viņš nolēma doties uz citām zemēm tirgoties.

Ilgi viņš braukāja no pilsētas uz pilsētu un beidzot nonāca

Malabaras krastmalā, kur tad arī palika uz naktsguļu kādas sievietes mājā. Bet šīs mājas pagalmā stāvēja koka statuja, kuras pierē bija iestrādāts liels un skaists briljants. Ieraudzīja zeltkalis šo briljantu, un tas viņam ļoti iepatikās. Zeltkalis nolēma šo dārgo akmeni nozagt. Bet viņš nezināja, ka šī statuja tiek iedarbināta ar īpašas ierīces palīdzību.

Un lūk, kad nakts bija iestājusies, zeltkalis iemanījās pagalmā, piegāja pie statujas un izstiepa roku, lai paņemtu dārgakmeni. Bet, līdzko zeltkalis dārgakmenim pieskārās, statujas rokas cieši apkampa zagli, tik cieši, ka aiz sāpēm tas iebrēcās.

Izdzirdēja mājas saimniece viņa brēcienu, izgāja pagalmā un, ieraudzīdama, ka statuja sagrābusi zeltkali, tam sacīja:

— Ak mans dēls, tu esi ļoti nelāga rīkojies, gribēdams apzagt nabaga sievieti! Nu tev vajadzēs atdot visas dārglietas, kuras tev pieder, citādi statuja tevi vaļā nelaidīs.

Tur nu nebija ko darīt. Atdeva zeltkalis visas savas dārglietas sievietei.

Kopš tā laika bagātnieks kļuva par nabagu un nu to vien dara, ka staigā apkārt pa mājām un lūdz žēlastības dāvanas.

— Tālab es ari saku, — Damanaks turpināja, — nav ko gausties, ja pats savā kļūdā esi vainojams … — Un, brītiņu klusējis, piemetināja: — Bet tagad gluži tāpat kā Lauvu ar Bifeli savedu draugos, tā viņus savedīšu naidā.

—        Neesntu pārliecināts, brāli, ka tev izdosies to izdarīt, — Karataks atteica. — Pārāk cieši viņi sadraudzējušies.

—       Neraizējies, brāli, — Damanaks atbildēja. — Ko nevar izdarīt ar spēku, viegli par paveikt ar viltu. Taisni tā vienam Krauklim izdevās nomaitāt Kobru.

—     Bet kā tas notika? — Karataks vaicāja.

—     Lūk, paklausies … — Damanaks atbildēja.

IZMANTO VILTU

Ko nevar izdarīt ar speķu, viegli var paveikt ar viltu.

Dzīvoja kādā kokā Krauklis ar savu sievu. Šis koks bija tik vecs, ka visa serde bija izkurtējusi un tās vietā izveidojies dziļš dobums. Šai dobumā apmetās uz dzīvi melna Kobra. Līdzko putni izperēja putnēnus, Kobra tos tūdaļ aprija. Rūgti raudāja kraukļi, taču Kobrai neko nevarēja padarīt, jo tā bija stiprāka par viņiem.

Un tad nu reiz, kad pienāca laiks Kraukļa sievai atkal dēt olas, viņa teica Krauklim:

—        Paklausies, Kraukli, pārvāksimies no šejienes uz kādu citu koku. Ja mēs ar Kobru dzīvosim vienā kokā, tad mums putnēnu nekad taču nebūs.

—        Nebaidies, — Krauklis tai atbildēja. — Līdz šim es Kobru nesodīju par tās noziegumiem, bet tālāk tā turpināties nevar.

—     Vai tikai tu nedomā ar viņu spēkoties? — Kraukļa sieva iesmiedamās vaicāja. — Vai tad tev nav zināms, cik tā stipra?

—     Nu kas tad par to! — Krauklis atteica. — Uzvar ne tas, kurš stiprāks, bet tas, kurš gudrāks. Ja netici, tad paklausies, ko tev pastāstīšu par Lauvu un Trusīti.

—    Pastāsti, — Kraukļa sieva piekrita.

KAS GUDRĀKS, TAS ARĪ STIPRĀKS

Stiprs ir tas, kam saprāts. Ķāds labums no stipra, bet stulba?

Dzīvoja Mandaras kalnos Lauva, vārdā Durdants, kas nozīmē «Nevaldāmais». Šajos kalnos nebija cita zvēra, kas spēkā būtu tam līdzīgs. Un bija viņš tik cietsirdīgs, ka nogalināja dzīvniekus, lai kur tos sastaptu, pat arī tad, ja ēst tam nemaz negribējās.

Iztrūkās zvēri, kas dzīvoja tajos kalnos. Saprata, ja arī tālāk tā turpināsies, Lauva tos visus nomaitās. Tad nu viņi sapulcējās uz apspriedi, bet pēc tam devās pie Lauvas un sacīja:

—    Ak maharadža, nevajag veltīgi nogalināt tik daudz dzīvnieku! Reiz taču pienāks diena, kad tu būsi mūs visus apsitis un tev pašam nebūs ko ēst. Vai zini, labāk darīsim tā: katru dienu mēs savā starpa lozēsim, un, kam loze kritīs, tas labprātīgi nāks pie tevis. Tādā kārtā ir mēs dzīvosim mierīgi, ir tev nebūs savi spēki veltīgi jātērē.

—    Labs ir, — Lauva piekrita, — lai būtu pēc jūsu prāta.

No tā laika tad tā ari notika. Katru dienu zvēri lozēja, un, kuram loze krita, tas ari gāja pie Lauvas par pusdienu maltīti.

Bet, lūk, vienreiz loze krita vecam Trusītim. Un kaut arī vecs tas bija, viņam nu nepavisam negribējās mirt. «Ja es aiziešu pie Lauvas un palūgšu mani nenogalināt, tas tikai pasmiesies,» Trusītis prātoja. «Kaut kas jāizdomā — varbūt arī palikšu dzīvs.»

Kamēr Trusītis domāja, jau sen bija pagājis laiks, kad zvēriem vajadzēja ierasties pie Lauvas uz pusdienām. Gaidīja, gaidīja Lauva un beidzot nolēma pats iet un noskaidrot, kas tur par lietu. Bet, tikko atstājis savu midzeni, tas redz — jož viņam pretī mazs, vecs trusītis.

—      Nelieti! — Lauva aiz bada un niknuma ierēcās. — Kā gan tu iedrīkstējies tik sebu ierasties?!

—    Piedod man, maharadža, — Trusītis sacīja,

bet par to es ne drusciņu neesmu vainojams.

Kālab tad tu atnāci pie manis tik sebu?

Ak maharadža! Es jau nācu pie tevis, kad piepeši ceļā sastapu kādu lauvu un tas gribēja mani apēst. Tik tikko viņu pierunāju maķenīt nogaidīt, paskaidrodams tam, ka esmu tev paredzēts pusdienām. Es viņam teicu, ka atgriezīšos atpakaļ, līdzko būšu tevi brīdinājis.

Vēl vairāk saniknojās Lauva, dabūjis zināt, ka kāds grib atņemt viņa laupījuma tiesu.

—     Parādi man, kur ir šis nelga! — tas ierēcās. — Vispirms es nogalēšu viņu, bet pēc tam apēdīšu tevi!

Un Trusītis veda Lauvu.

Pēc kāda laiciņa viņi piegāja pie dziļas akas.

—     Maharadža,.— Trusītis teica, — lūk, šeit dzīvo tas lauva. Paskaties pats.

Pavērās Lauva dziļajā akā, ieraudzīja ūdenī savu atspulgu un, nolēmis, ka tas ir viņa pretinieks, ierēcās tik stipri, cik vien jaudāja. No akas tam atbildēja atbalss. Nodomāja Lauva, ka tas ir pretinieks, kas izaicina viņu uz cīņu, ielēca akā un… noslīka.

—    Talab es arī saku, — Krauklis turpināja, — ka stiprāks ir tas, kas gudrāks.

—    Tas viss man saprotams, — viņa sieva atteica. — Labāk saki, ko mums tagad darīt.

—    Lūk, ko. Tu zini, ka netālu no šejienes atrodas ezers. Katru dienu šai ezerā nāk peldēties princis. Lido uz ezeru un gaidi, kad viņš atnāks. Bet, līdzko princis izģērbsies un krastā noliks savas drēbes un zelta ķēdi, kuru tas nēsā ap kaklu apliktu, satver šo ķēdi, laidies šurp un to iemet dobumā, kur Kobra mīt. Bet tad pavērosi, kas notiks tālāk.

Kraukļa sieva tā arī izdarīja. Līdzko princis bija izģērbies un iegājis ūdenī, viņa satvēra zelta ķēdi un laidās uz koku.

Prinča miesassargi to pamanīja un skriešus metās pakaļ zaglei. Pieskrēja pie koka, kurā dzīvoja Krauklis ar savu sievu, un paskatījās dobumā. Ieraudzīja, ka zelta ķēde guļ blakām Kobrai, nogalināja čūsku, paņēma ķēdi un aizgāja.

—    Tālab es arī saku, — Damanaks turpināja, — ko nevar izdarīt ar spēku, tas viegli paveicams ar viltu. Palūk, tā arī es sagraušu draudzību starp Pingalaku un Sandživaku.

Un Damanaks devās pie Pingalaka.

Viņš piegāja klāt savam pavēlniekam, zemu palocījās un sacīja:

—    Piedod man, maharadža, ka ierados pie tevis neaicināts, bet gribu tev kaut ko darīt zināmu.

—    Nu ko, runā, — Pingalaks atbildēja. — Ko tu velies teikt?

—    Ak maharadža, — Damanaks sacīja, — ja gribi, tici, ja negribi, netici, taču tas, ko esmu nodomājis tev teikt, ir patiesība.

—    Ministra dēls, — Pingalaks viņam atteica, — ne pirmo gadu tu kalpo pie manis, un es vienmēr esmu tev ticējis. Kādēļ tad nu šodien tu šaubies, vai tev ticēšu?

—    Ak maharadža, tu allažiņ man esi parādījis sevišķu žēlsirdību, tādēļ jau neesmu tev nekad melojis. Bet šodien ir runa par tavu draugu, un es baiļojos, ka tu man neticēsi. Un proti, šis Sandživaks pret tevi izturas negodbijīgi. Šodien mūsu klātienē viņš visai necienīgi izteicās par tevi un pat sacīja, ka pats gribot kļūt par meža valdnieku.

Pingalaks, to dzirdējis, vai mēms kļuva aiz brīnumiem.

—    Maharadža, — Damanaks turpināja, — tu pats viņu iecēli mantziņa amatā, no šī darba atstumdams savus agrākos kalpus. Tā rīkodamies, tu esi izdarījis nopietnu kļūdu. Sandživaks taču visu dara, kā viņam iepatīkas, un ar tevi nerēķinās. Vai tu Šādā apstāklī nesaskati neko draudīgu?

Brītiņu Lauva klusēja, bet tad nu teica:

—    Mans labais draugs, ja arī tev taisnība, es tā vai tā ļoti mīlu Sandživaku. Jo tas, kuru mīl, paliek taču mīlams pat arī tad, kad viņš nelabi uzvedas.

—    Un atkal tu kļūdies, maharadža, — Damanaks atteica. — Kā tu varēji padzīt visus savus agrākos kalpus un uzticēties šim svešiniekam!

—    Vai tad varu ticēt visam tam, ko tu saki! — Pingalaks iesaucās. — Kā Sandživaks pēc visa tā, ko viņa labā esmu darījis, var tapt par nodevēju?

—    Ak maharadža, — Damanaks pieglaimīgi sacīja, — slikts cilvēks nekad neaizmetīs savus peļamos paradumus, lai arī cik labi pret viņu izturētos. Taču suņa aste, liec cik liekdams to taisnu, aizvienam paliks saliekta. Ja tu, maharadža, neko nedarīsi

un tāpēc tev būs jācieš, tad es nu gan nebūšu vainīgs. Mans pienākums — brīdināt.

—    Varbūt vajadzētu Sandživaku paaicināt šurp? — Pingalaks jautāja.

—    Ak nē, nē! — Damanaks izbijies atmeta ar ķepu. — Ja viņš redzēs mūs abus kopā, tūdaļ apjēgs, kas te par lietu. Viss, par ko mēs ar tevi runājam, pagaidām lai paliek vislielākais noslēpums.

—    Bet ko tad mums darīt? — Pingalaks satraukts vaicāja.

—    Neraizējies, maharadža, — Damanaks viņu mierināja. — Kamēr esmu dzīvs, nekas ar tevi nenotiks.

—     Katrā ziņā, — Lauva sacīja, — jānoskaidro, ko viņš var mums padarīt.

—    Maharadža, — Damanaks bilda, — nevaram noteikt pretinieka spēkus, nezinādami, vai viņš rīkojas viens pats, vai kopā ar kādu citu. Paklausies, kā viena Sloka piespieda jūru atkāpties.

—    Bet kā tas bija? — Pingalaks jautāja.

Un raugi, ko Damanaks pastāstīja .. .

DRAUDZĪBA IR SPĒKS

Vai par stipru var uzskatīt to, kam nav draugu?

Jūras dienvidu krastā reiz dzīvoja Sloka ar savu sievu. Un palūk, kad Slokas sievai pienāca olu dējamais laiks, viņa saka vīram:

—     Paklausies, vīriņ, šī vieta itin nemaz nav piemērota mūsu ligzdai. Viļņi vēl aizskalos jūrā manus

mazuļus.

—     Tad nu atradusi par ko bēdāties! — Sloka uzpūtīgi sacīja. — Kamēr es elpoju, neviens tavus mazuļus aizskart neuzdrīkstēsies. Vai patiešām tu domā, ka esmu vājāks par jūru?

Slokas sieva, to dzirdējusi, aiz smiekliem gandrīz vai izvēlās no ligzdas.

—     Protams, kas tev nu viena jūra! — viņa izsmējīgi sacīja. — Tev jau ij visas septiņas jūras, kopā ņemtas, neko nespēj padarīt… Kā tu iedrošinies sevi salīdzināt ar jūru! Vai tad ar to tu tiksi galā? Nekad nevajag ķildoties ar to, kas daudz stiprāks par tevi. Ne velti taču mūsu senajās svētajās grāmatās top sacīts: «Ķerties pie darba, kuru tu neproti, ķildoties ar tuvinieku un naidoties ar stipru — nozīmē uzsākt neveiksmju ceļu.»

Bet, lai arī kā Slokas sieva centās vīru pierunāt, viņš neko nevēlējās dzirdēt.

—     Par to hav ko runāt, — viņš lepni paziņoja. — No šīs vietas nekur projām neiešu. Bet, ja jūra uzdrīkstēsies tev pāri darīt, plāni tai klāsies!

Dzirdēja jūra šo Slokas sarunu ar sievu, un tai iegribējās pārbaudīt Slokas spēku. Un palūk, kad Slokas sieva izdēja olas, jūra sūtīja vilni uz krastu, un vilnis aizskaloja olas.

Gauži noskuma Slokas sieva, kad viņai olu vairs nebija. Viņa rūgti sāka raudāt un sacīja vīram:

—   Palūk, es jau tev teicu, ka no šīs vietas jāiet projām! Ko nu mums tagad iesākt?

Sāka savu sievu Sloka mierināt:

—   Neraudi. Tavas olas es dabūšu atpakaļ.

Sapulcināja Sloka visus savus draugus putnus un kopā ar tiem lidoja pie Garudas[5].

Atlidoja putni pie Garudas un pastāstīja tam, kā jūra pāri nodarījusi Slokai. Noskuma Garuda, dabūjis zināt radinieka bēdu. Viņš aizlaidās pie dieva Višnu[6] un pavēstīja tam, kas noticis ar Sloku un viņa sievu. Višnu noklausījās Garudu un lika pateikt jūrai, lai tā tūdaļ atdod Slokas sievai olas. Jūra gan parūca, bet, ko lai dara, vajadzēja paklausīt dieva Višnu pavēlei. Jūra atdeva Slokas sievai olas un nekad vairs neaiztika viņas ligzdu.

—     Tālab es arī saku, — Damanaks turpināja, — nevar noteikt pretinieka spēku, nezinot, vai viņš rīkojas viens pats vai kopā ar kādu citu. Pirms kaut ko uzsākt pret Sandživaku, ir jānoskaidro, vai viņam nav sabiedroto… Neraizējies, to es izdarīšu pats.

—      Labi, — Pingalaks piekrita. — Vispirms tomēr pasaki rfian, — kā es zināšu par viņa nodomu man uzbrukt?

—    Tas ir itin vienkārši, — Damanaks atteica. — Kad viņš, tevi ieraudzījis, nolieks galvu un pret tevi pavērsīs savus ragus, tad tas arī nozīmēs, ka viņš grasās tev uzbrukt.

Damanaks, to pateicis, devās pie Sandživaka. Viņš to ieraudzīja un, izlikdamies ļoti satraukts, piegāja tam klāt.

—    Kādēļ tū šodien esi tik skumjš, Damanak? — līdzjūtīgi vaicāja Sandživaks. — Vai tikai ar tevi nav kaut kas gadījies?

—    Vai nu vērts par to runāt! — Damanaks, skumji nopūties, atteica. — Tu pats zini, kalpa liktenis allažiņ atkarīgs no viņa kuhga gribas, un nekad tas nezina, kas viņu gaida rīt.

—     Ko tu gribi ar to sacīt? — Sandživaks jautāja.

—    Ek draugs, nelaimīga būtne es esmu! — sarūgtināts iesaucas Damanaks. — Ja es tev ko pateikšu, kļūšu neuzticīgs savam kungam, bet, ja neteikšu, tad.rīkošos netaisnīgi pret savu draugu. Taču draugs man dārgāks par kungu. Tādēļ klausies, ko tev teikšu .. . Šodien, kad aizgāju pie radžas Pingalaka, viņš man sacīja, ka gribot tevi nosist un ar tavu gaļu pacienāt savus radiniekus, kurus nodomājis saaicināt ciemos.

Sandživaks, šādus vārdus dzirdējis, nodūra galvu.

—    Nav ko skumt, mans draugs! — Damanaks iesaucās. — Vai zini, labāk padomāsim, kā tev no nelaimes izvairīties.

Kāpēc tam mani nogalināt? — Sandživaks jautāja.

Mūsu radža pret saviem pavalstniekiem aizvienam ir bijis taisnīgs un pret katru izturējies tā, ka viņš to pelnījis. Bet es viņam kalpoju ar sirdi un prātu.

• Tas jau nu ta, — Damanaks sacīja, — taču katras dzīvas būtnes liktenis ir mainīgs. Ja no simt labiem darbiem šī būtne vienu darbu izdara tā, kā tas nepatīk viņas kungam, tad jau visa uzticība vējā. Turklāt tu acīm redzot nepazīsti mūsu radžu: tam allaž uz mēles medus, bet sirdī ledus.

—     Nu ko tur lai dara, — Sandživaks ar rūgtumu sacīja. — Bet, ja man ir lemts mirt, tad lai mirstu kaujā.

—     Bet nu ej un uzbrūc viņam pirmais, Damanaks pamācīja. — Kurš pirmais uzbrūk, tas uzvar.

—     Nē, nē, labāk pagaidīšu, kad viņš pats te ieradīsies.

—     Nu, kā vēlies, — Damanaks sacīja. — Bet es naski vien skriešu pie Pingalaka un paraudzīšos, ko viņš nolēmis darīt. Tikai iegaumē: kad Pingalaka acis pieplūdis asinīm un viņš atņirgs zobus un sāks sānus kulstīt ar asti — tas nozīmēs, ka tūlīt viņš tev lēks virsū.

To pateicis, Damanaks joza pie Pingalaka. Atskrēja pie Lauvas un saka:

—     Ak maharadža, tev nav ko bīties no Sandživaka! Šai mežā tam nav sabiedroto, bet viens pats viņš tev nav bīstams. Jel žiglāk izrēķinies ar savu ienaidnieku, un tad tevi nekas vairs neuztrauks.

Pingalaks paklausīja šakali un devās pie Sandživaka.

Un lūk, Lauva ierauga Sandživaku, un viņa acis pieplūst asinīm. Aiz niknuma tas sāk ar asti sev kulstīt pa sāniem un ar draudīgu rēcienu gāžas pretī Sandživakam. Sandživaks iedomājas, ka Lauva tūlīt tam bruks virsū, un arī sagatavojas cīnīties: nodur galvu un pret Lauvu pavērš savus asos ragus. Un te nu Lauva uzklūp savam draugam Bifelim un to nogalina.

Ļoti noskuma Pingalaks, kad atjēdzās un redzēja, ka Sandživaks ir beigts. Viņš apsēdās zemē blakus savam beigtajam draugam un, sērīgi galvu nolaidis, sāka domāt par to, cik smagu grēku pastrādājis.

Redzēja Damanaks, ka Pingalaks sēž skumīgās domās iegrimis, piegāja tam klāt un sacīja:

—    Ak maharadža, kālab tu tik bēdīgs? Top taču teikts: «Tas, kas grib valdīt, savus ienaidniekus lai neatstāj dzīvus.» Radžas pienākums tad ari ir sodīt tos, kas nepaklausa. Bet Bifelis tikai izlikās draugs esam. Ja kāds — kaut arī tas būtu tēvs, māte, brālis vai dēls — iedomāsies radžam atņemt troni, viņš ir nogalināms bez kādas līdzjūtības. Tu darīji pareizi, ka nogalināji Bifeli, un tev nav par ko bēdāties .. . Lai dzīvo maharadža! — Damanaks iekliedzās.

Uz Damanaka kliedzienu saskrēja kopā arī citi meža zvēri. Viņi ieraudzīja nogalināto Bifeli un steidzās Pingalaku apsveikt ar uzvaru. Bet Damanaks ar Karataku skaļāk par pārējiem slavināja viņa varoņdarbu. Tas gauži iepatikās Lauvam, viņš aizmirsa savu draugu un sāka lepoties ar gūto uzvaru. Bet Damanaku un Karataku Lauva atkal iecēla par saviem ministriem.

—      tas tad ari būtu viss, mani prinči, ko jums gribēju pastāstīt par draugu ķildu, — Višnu Šarma turpināja.

Radžas dēli godbijīgi pateicās Višnu Šarmam, un viņš tiem sacīja:

—      Lai tad nu ķildas būtu tikai jūsu ienaidnieku nometnē! Lai jūsu zeme mūžam būtu laimes un uzplaukuma dārzs! Un lai jaunība allaž līksmojas šai brīnišķīgajā dārzā!

.

PAR KARU

TAM, KAS GRIB UZVARU PANĀKT. VAJAG UZVARAS TIEKTIES.

Kad pienaca laiks sarunu turpināt, radžas deli, godbijīgi pret Višnu Šarmu palocījušies, sacīja:

—     Ak dižais skolotāj, tagad mēs zinām, no kā ceļas ķildas starp draugiem! Taču mēs esam karavīri, bet karavīru darbs — karot. Tādēļ pastāsti mums, kā ir jākaro.

—     Labi, ak prinči, — Višnu Šarma atbildēja. — Klausieties uzmanīgi, un es jums pastāstīšu par karu starp Gulbi un Pāvu un par to, kā Vārna, izmantojot Gulbja uzticību, to nodeva un tādā kārtā sagādāja uzvaru Pāvam.

—    Kā tad tas notika? — prinči vaicāja.

—    Lūk, kā. . . — Višnu Šarma sacīja.

|r Karpuras salā Padmakeli ezers. Reiz tai ezerā dzīvoja ievērojamas dzimtas Gulbis, un viņu sauca par Hiranjagarbhu, kas nozīmē «Zelta kakliņš». Vienreiz viņš sapulcināja visus purva putnus, izsludināja sevi par ezera radžu un, atzīmējot šo gadījumu, rīkoja svētkus.

Drīz vien pēc tam augstdzimušais Gulbis, savu ministru pulkā reiz atpūtās uz plašas, no lotosa ziediem saklātas guļvietas. Tai laikā garām lidoja Gārnis, vārdā Dirghamukha, kas nozīmē «Garais knābis». Viņš ieraudzīja Hiranjagarbhu un nolaidās zemē. Tad Gārnis piegāja klāt Hiranjagarbha guļvietai un radžu goddevīgi sveicināja.

—    Ak Dirghamukha, — radža ITiranjagarbhs sacīja, — tu esi atlidojis no tālām zemēm — pastāsti mums, ko tu tur esi redzējis!

—    Tas ir garš stāsts, — Gārnis atbildēja, — tādēļ gribu to ātrāk sākt stāstīt. Tad nu klausieties . ..

Ir Džambudvipā[7] kalni, kuru nosaukums ir Vindhja, un dzīvo tur Pāvs, vārdā Citravarns, kas nozīmē «Raibais». Šis Pāvs tur

valda pār visiem putniem. Reiz, kad sev meklēju barību nīkulīgajā mežā, kas aug šajos kalnos, Pāva pavalstnieki mani pamanīja, un viens no tiem jautāja:

—    Kas tu tāds un no kurienes šurp atlidojis?

—    Esmu visvarenā valdinieka, vārdā Hiranjagarbhs, pavalstnieks, — es atbildēju. — Ceļoju sev pašam par patikšanu, lai iepazītos ar tālajām zemēm.

Tad kāds putns man vaicāja:

—    Kura no abām zemēm ir labāka un kuras valdinieks varenāks?

—    Starp mūsu zemēm ir liela atšķirība, — es sacīju. — Karpuras sala taču ir otra paradīze, bet purva putnu radža ir otrs dievs Indra1 . Un kā gan jūs varat dzīvot šādos mežos? Te ir tik sauss un nemaz nav ko ēst. Laidieties labāk uz manu zemi.

Šādas runas ļoti saērcināja kalnu putnus. Taču ne velti mēdz teikt: «Ja čūska dzer tikai pienu vien, arī tad viņa ir indīga. Tāpat arī muļķis, ja centies viņu par kaut ko pārliecināt, viņš tikai sirdās, bet gudrāks netop. Tālab pārliecināt var tikai gudro. Bet, ja sāksi muļķi mācīt, tad notiks tas pats, kas notika ar putniem, kuri deva padomu pērtiķiem.»

—    Bet kas ar viņiem notika? — Hiranjagarbhs vaicāja.

—    Nu tad paklausieties … — Gārnis atbildēja.

NEDOD PADOMU MUĻĶIM

Labs padoms tikai sadusmo muļķi.

Narbadas krastos, kalna piekājē, auga liels koks, kura zaros putni bija savijuši sev ligzdas un laimīgi tur dzīvoja ilgus gadus. Vienreiz dzidrās, gaiši zilās debesis pārklājās melniem

mākoņiem un sāka līt stiprs lietus. Piepeši ligzdās sēdošie putni ieraudzīja pērtiķu baru. Salijušie pērtiķi, no lietus gāzēm paslēpušies zem koka, aiz aukstuma trīcēja. Putniem kļuva pērtiķu žēl un, līdzjūtības pārņemti, tie sacīja:

—     Paklausieties, pērtiķi! Mēs knābjos sanesām sausus zāles stiebriņus un savijām ligzdas. Kādēļ arī jums neuzcelt sev kādu mitekli?

Pērtiķi, to izdzirduši, vispirms kļuva domīgi, bet pēc tam sasirdījās un savā starpā sāka runāt:

—    Cik šie putni ir ļauni! Paši tup savās siltajās, mīkstajās ligzdiņās, ne vējš viņiem pūš virsū, ne lietus tos mērcē, bet par mums tomēr ņirgājas! Vai tad var smieties par to, kas postā nonācis? Nu pagaidiet, pārstās lietus, tad mēs jums sadosim!

Un, kad lietus beidzot pārstāja, pērtiķi uzrāpās kokā, izpostīja visas ligzdas un zemē nosvieda putnu olas.

—    Tālab es ari saku, — Gārnis Dirkhamukha turpināja, —pārliecināt un dot padomus var tikai gudrajam.

—    Kas tad ar tevi notika pēc tam? — Hiranjagarbhs jautāja.

Un Gārnis turpināja:

—    Šausmīgā niknumā putni man vaicāja: «Bet kas tad jūsu Gulbi iecēla par radžu?»

Es arīdzan tapu nikns un vaicāju: «Bet kas jūsējo Pāvu izvēlēja par radžu?»

Tad viņi man metās virsū un gribēja noknābāt līdz nāvei.

Pienāca arī manējā kārta parādīt savu spēku. Jo ne velti top sacīts: «Arī labsirdība un iecietība savā reizē ir labas īpašības, bet, lai gūtu uzvaru, jāparāda savs spēks.»

Pasmaidīja Hiranjagarbhs un teica:

—     Kas neciena pretinieka spēku un nezina viņa vājās vietas, nenovēršami cieš sakāvi. Jūs piekritīsit man, un es jums pastāstīšu gadījumu ar Ēzeli, kurš leoparda ādā mierīgi ganījās vislabākajā pļavā.

—     Kā tad tas notika? — putni jautāja.

Un Hiranjagarbhs sāka stāstīt. . .

VILTU PRET viltu

Uz savu speķu paļaujies, bet ari ienaidnieka spēku nepiemirsti.

Dzīvoja Hastinapuras miestiņa kāds dhobi[8], vārdā Vilass, un bija viņam Ēzelis. Ēzelim ne mazumu nācās strādāt sava saimnieka labā, bet pietiekami viņu barot Vilass nespēja, jo pats bija nabags un visu mūžu lieca muguru citu labad. Ēzelis beigu beigās tik ļoti novārga, ka no viņa vairs nebija nekādas jēgas. Pat saimnieka kāvieni neko nelīdzēja.

Reiz Ēzelis uz muguras nesa saimnieka izmazgāto veļu. Gāja, gāja, līdz nogāzās tieši uz ceļa. Ko gan Vilass nedarīja, lai Ēzeli piespiestu piecelties un soļot tālāk! Taču Ēzelis bija tik vārgs, ka nespēja pat pietrausties kājās.

Ilgi prātoja Vilass, ko viņam nu darīt. Domāja, domāja un sado

māja. Kaut kur atrada nogalināta leoparda ādu, uzmeta to Ēzelim virsū un viņu aizvilka uz pļavu, kur zaļoja kupla zāle.

Ēzelis mazlietiņ pagulēja, atpūtās un sāka plūkt zāli. Uzkrājis spēkus, viņš piecēlās un nu tikai klaiņāt pa svešo pļavu. Pļavas saimnieks ieraudzīja Ēzeli leoparda ādā, nodomāja, ka tas ir leopards, kas iemanījies viņa pļavā, izbijās un aizbēga.

Ļaužu valodas par to, ka Hastinapurā leopards parādījies, ātri vien aplidoja visu miestiņu. Tagad neviens no iedzīvotājiem neiedrošinājās pat tuvu pieiet šai pļavai klāt.

Bet Ēzelis pa to laiku, labo barību ēzdams, atspirga, aptaukojās un kļuva visai nekaunīgs. Bezbailīgi viņš klīda pa svešo pļavu, izmeklēdamies gan mīkstāku, gan sulīgāku zālīti.

Bet Hastinapuras iedzīvotāji lauzīja galvas: no kurienes viņu miestiņā leopards uzradies? Agrāk šeit leopardi nekad netika manīti.

Tad nu vienreiz pļavas saimnieks paņēma segu pelēkā krasa, apsedzās ar to un devās tieši pie Ēzeļa. Ēzelis mierīgi ganījās pļavā. Iztālēm ieraudzījis zemnieku zem pelēkās segas, viņš nodomāja, ka tā ir kāda ēzeļu māte, kas še nejauši ieklīdusi, un skaļi iebrēcās ēzeļa balsī.

Tad nu saimnieks, pēc balss sapratis, ka tas nav leopards, bet ēzelis, savilka sava loka stiegru un Ēzeli nogalināja.

Tā viltus tika atklāts ar viltu. Tādēļ arī mēdz sacīt: «Uz savu spēku paļaujies, bet arī ienaidnieku nepiemirsti.»

Beidzis savu stāstu, Hiranjagarbhs pievērsās Gārnim un jautāja:

—     Kas tad notika pēc tam?

Un Gārnis Dirkhamukha turpināja:

—    Lielā niknumā putni sāka kliegt: «Kā Gārnis iedrošinās noķengāt mūsu pavēlnieku? Netaupīt viņu!» Ar šiem vārdiem visi putni metās man virsū un sāka knābāt, piemetinādami: «Muļķa Gārnis! Kur liekams tas nekur nederīgais zostēviņš, tavs r^dža? Vājš cilvēks pat naudu nespēj noturēt rokā, kā tad zaķapastala var pārvaldīt valsti? Un kāda tad tā valsts šim var būt? Ak tu peļķē dzimusi varde! Ej un pastāsti savam kungam, kā mēs tevi plucinājām!» Un putni vēl sacīja: «Klausies, negudrais Gārni! Labāk dzīvot zem tā koka, kas ir augļus nes, ir ēnu dod. Pat ja

gadītos, ka koks augļus neatnes, tomēr paliek ēna un vēsums. Tā ari radžu vajag izvēlēt stipru un uzticamu, lai viņš būtu gan drosmīgs, gan slavens. Varena aizstāvja aizsardzībā mežā pat stirniņas var dzīvot bez bēdu. Un tā jo slavenāks top tas, kas pasarga vājos. Vai tad tu nezini, kā mazie trusīši ziloņus apveda ap stūri un uz visiem laikiem no tiem vaļā tika?» — Un tad, — Gārnis turpināja, — es viņiem jautāju: «Kā tad tas gadījās?» — «Lūk, kā, paklausies,» man atteica viens no putniem un sāka stāstīt…

.

STIPRO SAKĀVE UN VĀJO UZVARA

Slēpjoties aiz stipra cilvēka vārda, var daudz ko panākt.

Sudirghas mežā ilgu laiku nelija lietus. Grūti klājās meža dzīvniekiem. Izžuva strauti un ezeri, un vienīgi tīrās smiltis atgādināja, ka reiz šeit ir bijis ūdens. Meža zvēri taisījās projām uz citām vietām. Uztraucās arī ziloņi. Tie sapulcējās pulkā un ieradās pie sava barveža lūgt padoma un palīdzības.

—    Ak vadoni, — ziloņi sacīja, — aiz slāpēm mēs beidzamies nost! Ūdenskrātuvēs ūdens vairs navaid, un tagad tikai mazi zvēriņi sev atrod valgumu un barību. Bet ko mēs lai darām? Kurp mums doties?

—     Klausieties. Es zinu kādu ezeru, — ziloņu barvedis atbildēja. — Tas atrodas netālu no šejienes. Sekojiet man, un es jūs izvedīšu pie šī skaistā ezera.

Un ziloņi sekoja savam barvedim. Gāja, gāja un drīz sasniedza ezeru ar dzidru, tīru ūdeni.

Bet šī ezera krastā dzīvoja trusīši. Viņi bija tik maigi un tik maziņi, ka ziloņi tos pat nepamanīja. Un katru reizi, kad tie gāja uz dzeramo vietu, viņu kājas sabradāja vairākus trusīšus.

Trusīši uztraucās: «Ja ziloņu bars katru dienu nāks šurp, tad mēs visi taču aiziesim bojā un mūsu dzimta galīgi izzudīs. Ko darīt?»

Sanāca trusīši uz apspriedi un sāka domāt, kā viņiem tikt vaļā

no šādas nedienas. Un tad kāds vecs Trusītis, vārdā Vidžai, kas nozīmē «Uzvara», sacīja: —-Nebēdājieties, draugi! Es jums apsolos izdomāt, kā ziloņus aizdzīt.

Ilgi domāja Trusītis, kā gan to izdarīt, un beidzot devās pie ziloņiem. Viņš uzrāpās piekalniņā un uzrunāja ziloņu bara vadoni:

—     Ak ziloņu pavēlniek, es esmu atnācis pie tevis pēc dižā Mēness dieva pavēles!

—    Kas tu tāds? — Zilonis vaicāja. — Un kas tev

vajadzīgs?

—    Jele klausies, — Trusītis Vidžai sacīja. — Mēness dievs piktojas, tādēļ ka jūs nākat pie ezera, kurā viņš mīt un kuru viņš uzdevis mums apsargāt. Turklāt jūs sabradājat mazos trusīšus, bet Mēness dievs ir mūsu aizgādnieks. Tas ir svēts ezers, un jūs vairs nedrīkstat iet pie tā, citādi Mēness dievs jūs sodīs!

Ziloņu vadonis un viss viņa bars no Mēness dieva izbijās. Trusītis to pamanīja un sacīja:

—     Nāc man līdzi, ak ziloņu barvedi, un es tev parādīšu, kā Mēness dievs piktojas.

Un viņš to veda uz ezera krastu. Pārbaidītais Zilonis, piesardzīgi kājas likdams, godbijīgi vilkās aiz Trusīša.

Bija nakts. Vējš viļņoja ezera virsmu, un mēness atspulgs ezerā līdzinājās sadusmota cilvēka bālajai, apaļajai sejai. To ieraudzīja ziloņu barvedis un noslīga ceļos.

—    Ak Mēness dievs, piedod mums! — viņš teica. — Mēs nejautām, ka šis ezers ir svēts un ka šeit tu atpūties. Tikai nezināšanas dēļ mēs izdarījām šo pārkāpumu. Saudzē mūs, un mēs nekad vairs šurpu nenāksim!

Sos vārdus pateicis, ziloņu barvedis piecēlās un devās projām, un no tā laika ziloņi nekad vairs pie ezera krasta nerādījās.

— Un tad nu, — Gārnis Dirkhamukha turpināja, — kad šis putns savu stāstu bija beidzis, citi putni sacīja: «Tālab mēs arī sakām: vajag dzīvot gudra un stipra aizstāvībā.» Uz to es atbildēju: «Kas tiesa, tas tiesa. Mūsu radžam piemīt ir spēks, ir prāts, ir varenība. Bet jūsu radžam kas?» Te nu atkal putni klupa man virsū un vilka pie sava vadoņa.

«Uzklausi mūs, ak diženais!» putni sacīja savam radžam Pāvam Čitravarnam. Pāvs manī paskatījās un vaicāja: «Kas ir šis putns un no kurienes tas nākdams?» —

«Tas ir Gārnis», putni atbildēja, «viņš ir purva putnu radžas kalps, un šo radžu sauc par Hiranjagarbhu, un šis putns atlidojis šurp no Karpuras salas.» Tad Klija, Čitravarna ministrs, man vaicāja: «Bet kas ir jūsu radžas ministrs?» — «Mūsu radžas ministrs ir Dzērve, un viņu sauc par Sarvagju, kas nozīmē «Visgudrais.»

«Tas ir labi,» Klija sacīja, «ka jūsu radžas ministrs nav svešzemnieks, jo ne jau bez pamata top sacīts: «Padomnieku vajag izvēlēties no tiem, kas dzimuši tavā dzimtenē, iet savu vecāku pēdās un tic savai zemei.»»

Bet te, — Gārnis turpināja, — sarunā iejaucās Papagailis un sacīja: «Maharadža! Karpuras sala atrodas Džambudvipas īpašumos, un tev ir visas tiesības to uzskatīt par savu.» — «Kādas tad jums tiesības uz Džambudvipu?» es jautāju. «Ja jūs domājat, ka pietiek vienu valsti izsludināt par savu, lai to sagrābtu savās rokās, tad visa Džambudvipa kļūs par manējā pavēlnieka īpašumu.» — «Kā tad jūsu radža to izdarīs?» Pāvs man jautāja, un es atbildēju: «Ar karu.» — «Tādā gadījumā,» Pāvs smaidīdams teica, «gatavojieties karam.» — «Nē,» es iebildu, «sūti pie mums savu vēstnesi, lai viņš pats pieteic karu.»

Un radža Čitravarns par vēstnesi iecēla savu mīļoto kalpu Papagaili. Bet Papagailis sacīja: «Kas pavēlēts, tam jātop izpildītam. Tomēr neviens mani nepiespiedīs ceļā doties kopā ar šo visai kaitīgo Gārni. Taču ne bez iemesla mēdz sacīt: «Ja tev ir slikts biedrs — gaidi nelaimi. Stārķis aizgāja bojā tikai tālab, ka viņa biedrs bija Vārna.» — «Kā tad tas notika?» Pāvs jautāja. «Lūk, kā …» Papagailis sacīja.

.

BĪSTIES NO ĻAUNIEM DRAUGIEM

Ar ļaunu cilvēku nedraudzējies, no viņa tikai ļaunums.

Pie ceļa, kas ved uz Udžaīni pilsētu, reiz auga liels koks, un šai kokā dzīvoja divi veci draugi — Stārķis un Vārna. Koks bija zaru zarots, un ceļinieki, kas gāja pa ceļu, aizvien mēdza šeit apstāties un koka ēnā atpūsties.

Reiz notika tā, ka pa ceļu gāja mednieks. Diena gadījās karsta, mednieks nogura, un tas gribēja atpūsties. Viņš atlaidās' zem koka, nolika savu loku un bultas sev blakām un drīz vien iemiga. Kamēr viņš gulēja, ēna pamazām pārgāja otrā pusē, un mednieka sejā sāka krist karstie saules stari. Stārķis ieraudzīja, ka mednieks guļ tieši saulē, un iežēlojās par viņu. Tas izplēta savus spārnus un apsēdās tā, lai spārnu ēna pārklātu mednieka seju.

Bet vai ļaunprātīgā Vārna varēja uz to mierīgi noskatīties? No savas vietas viņa pacēlās spārnos un, lidojot pāri medniekam, uzķēzīja viņam uz galvas, bet pati aizlaidās. Mednieks pamodās. Stārķis tāpat vēl sēdēja, spārnus izplētis, un domāja: «Medniekam neko sliktu neesmu darījis, tam pāridarītāja taču ir Vārna. Kāpēc viņam mani nogalināt?» Bet, kad mednieks ieraudzīja, ka tieši virs viņa galvas sēž Stārķis, viņš nodomāja, ka vainīgais ir šis putns, satvēra loku, izšāva bultu, un nabaga Stārķis bez dzīvības novēlās zemē.

Lūk, kā Papagailis beidza stāstu par Stārķi un Vārnu, pēc tam /ēl noteikdams: «Bet nu paklausieties, kas notika ar mazo Pai>aliņu.»

Un klau, ko Papagailis vēl pastāstīja …

VIENS DARA ĻAUNU, BET OTRAM PAR TO JĀSAŅEM SODS

Ja tu saejies ar nekrietnu cilvēku, tad par ļaunumu, ko viņš dara, vajadzēs atbildēt tev.

Kādureiz putni sapulcējās svētkos, kas bija rīkoti par godu svētajam Garudam. No malu malām tie salidoja jūras krastā. Kādi gan nebija šie putni, kas steidzās uz svētkiem! Ceļā devās arī divas draudzenes — Vārna un Paipaliņa, kuras dzīvoja tālajā mežā.

Pa ceļam Vārna un Paipaliņa ieraudzīja gani, kas uz galvas nesa māla podu ar rūgušpienu. Vārna tūdaļ nolēma nobaudīt svešu labumu un dzinās ganei pakaļ. Panāca viņu, aptupās uz poda malas un sāka mieloties ar rūgušpienu. Noraudzījusies viņā, arī Paipaliņa piemetās blakām. Taču viņa tā arī neapjēdza, ka Vārna nevis atpūšas, bet ēd ganes pusdienas.

Pa to laiku gane aizgāja līdz mājām, nocēla podu zemē un ieraudzīja Vārnu un Paipaliņu. Gane metās viņām klāt, vēcināja rokas. Vārna tūdaļ pacēlās spārnos un aizlaidās, bet Paipaliņa mazlietiņ aizkavējās, krita ganes rokās un pagalam bija.

— Kad Papagailis beidza savu stāstu, — Gārnis Dirkhamukha turpināja, — es viņam vaicāju: «Kālab tu tik nelāga runā par mani? Ko esmu tev izdarījis?» — «Tālab, ka tavu vārdu dēļ var izcelties karš», Papagailis man atbildēja. Pēc šādiem pavadvārdiem mani palaida vaļā, un nu šurp, aiz manis sekodams, steidzas Papagailis.

—     Maharadža, — sacīja Pīļtēviņš, vārdā Cakravaks, — šis Gārnis neilgu laiku pabijis tālajās zemēs, tomēr paguvis daudz ko nelāgu pastrādāt. Tāda jau ir viņa daba! Taču, kā mēdz sacīt: «Labāk šķirties no naudas nekā perināt domas par karu. Bezjēdzīgu karu tikai muļķi uzsāk.»

—      Un tomēr, — Hiranjagarbhs atteica, — t'ā vien liekas, ka no kara neizvairīties.

—     Mans kungs, — padomnieks Cakravaks sacīja, — gribu ar tevi parunāt vienatnē, jo top sacīts: «Gudrs cilvēks pēc gaitas, pēc valodas, pēc plakstiņu trīcēšanas un lūpu kustības nojauš, ko no. viņa vēlas noslēpt.»

Hiranjagarbhs visiem pavēlēja aiziet, atstādams pie sevis tikai padomnieku.

Kad visi bija aizgājuši, Cakravaks teica:

—    Vispirmām kārtām pie Citravarna jāsūta vēstnesis. Bet kopā ar vēstnesi ceļā slepeni jādodas vēl kādam, lai vajadzības gadījumā žigli mums atnestu ziņas par ienaidnieku. Par šo slepeno vēstnesi nevienam nav jāzina, citādi visas mūsu pūles izrādīsies veltīgas. Šim slepenajam jāprot gan pa zemi iet, gan pa ūdeni peldēt. Man liekas, vislabāk būtu, ja sūtītu Stārķi.

Bet šai brīdī ienāca kalps un paziņoja, ka pie pils vārtiem apstājies Papagailis no Džambudvipas un lūdz viņu aizvest pie radžas.

Hiranjagarbhs paraudzījās Cakravakā, un Cakravaks teica:

—     Lai Papagailim sagatavo istabu un aizved viņu turp, bet pēc tam mēs viņu pieņemsim.

—    Tagad nu gan, pēc visa spriežot, redzams, ka no kara mums neizvairīties, — radža sacīja.

—      Un tomēr mums vajag no tā izvairīties, — Cakravaks atteica.

—      Katram gadījumam mums jāuzceļ labs cietoksnis, — Hiranjagarbhs teica.

—      Nezūdies, — Cakravaks atbildēja. — Mūsu ezers ir vislabā

kais cietoksnis, bet uz saliņas ezera vidū mēs sagatavosim graudu krājumus.

Šai mirklī atkal ienāca kalps un sacīja, ka no Sinhaladvipas salas ieradusies Vārna, vārdā Meghavarna, un vēloties redzēt radžu.

—    Vārna ir gudrs putns, — Hiranjagarbhs teica. — Viņa daudz lidojusi un daudz ko zina.

—    Tas nu tā, — Cakravaks savukārt bilda, — bet viņa taču nav purva putns, un jau sen mēs to neuzskatām par savējo. Taču ne velti top sacīts: « Tikai muļķis pamet savējos un pievienojas svešajiem; svešie viņu neuzskata par savējo, bet savējie uzskata par svešu un ar viņu izdarās tāpat kā ar Zilo Šakāli.»

—    Bet kas notika ar Zilo Šakāli? — Hiranjagarbhs jautāja.

—    Nu tad paklausies … — Cakravaks atbildēja.

NE SAVĒJAIS, BET ARĪ NE SVEŠAIS

Kas no savējiem nošķiras un svešajiem piebiedroties pūlas, katrā ziņā pazudina sevi, un, lai tas notiktu, vienlīdz parūpēsies gan tie, no kuriem viņš aizgājis, gan tie, pie kuriem viņš piestājis.

Reiz Šakālis, vārdā Kurrubs, klaiņāja Udžaīni pilsētas apkaimē. Bija tumša nakts, zvaigznes tik tikko mirgoja, un Šakālis, no ceļa noklīdis, piegāja pavisam tuvu klāt mājiņai, kurā dzīvoja audumu krāsotājs. Viņa mājiņas priekšā stāvēja liels kubls ar zilu krāsu. Ziņkārīgais Kurrubs palēcās, lai paraudzītos kublā, bet ķepas paslīdēja gar kubla malu, viņš nenoturējās, un šļakatas uzsizdams, iegāzās krāsā. Lai kā arī lēkāja, lai kā arī noņēmās, no kubla tomēr izrāpties nespēja. Tuvojās rīts. Šakālis izmisa, nezinādams, ko viņam uzsākt. «No rīta ieradīsies krāsotājs, ierau

dzīs mani un nositīs!» No šīs domas vien Kurrubam asinis sastinga dzīslās.

Pienāca rīts. Nabaga Sakalis sēdēja kublā ne dzīvs, ne miris. Izdzirdis krāsotāja soļus, aiz bailēm viņš pāri galvai iegremdējās krāsā un pamira, itin kā slīkonis. Krāsotājs nodomāja, ka Šakālis patiešām aizrijies ar ūdeni, izvilka viņu no kubla, aizstiepa nostāk no mājas un nosvieda ceļmalā.

Līdzko krāsotājs no viņa bija atgājis, Kurrubs pielēca kājās un, cik vien jaudas, metās bēgt. Aizbēga Šakālis no pilsētas patālāk un apsēdās zem koka, lai atvilktu elpu. Paskatījās Kurrubs uz savām ķepām, — tās ir zilas, paskatījās uz kažoku — tas arī zils!

«Bet kālab šo gadījumu man neizmantot?» Kurrubs nodomāja. «Ja nu esmu zils, tad arī asinis man zilas. Bet, ja man zilas asinis, tad es esmu radža!»

Piecēlās Šakālis Kurrubs un uzpūtīgs devās uz mežu. Šeit Kurrubs sapulcināja visus šakāļus un paziņoja:

—     Viņas majestāte meža dieviete mani iecēlusi par jūsu valdnieku. Vai redzat, esmu zils kā dievs Krišna! No šī brīža visiem šai mežā manām pavēlēm jāklausa.

Šakāļi paraudzījās uz Kurruba zilo kažoku, noticēja un nokrita viņa priekšā ceļos.

—    Pavēli, ak valdoni! — tie sacīja.

Tā Šakālis Kurrubs kļuva par šī meža valdnieku.

No sākuma viņa galminieki un kalpi bija tikai šakāļi, bet drīz vien tas Kurrubam likās par maz, un viņš prasīja, lai tam kalpotu lauvas, tīģeri un citi vareni zvēri. Un neviens, izņemot šakāļus, nenojauta, ka īstenībā viņš ir tikai vienkāršs šakālis.

Kurrubs ar katru dienu jo augstāk izslēja degunu gaisā. Uz šakāļiem viņš tagad ij skatīties negribēja, pat nelaida sev tuvumā un pret tiem izturējās kā pret visriebīgākajām būtnēm.

Šakāļi par šādu Kurruba rīcību jutās aizvainoti un sāka prātot,

kā viņam atriebties. Un tad nu reiz, kad viņi sapulcējas uz apspriedi, priekšā iznāca pats vecākais šakālis un saka:

— Kurrubs nošķīries no šakāļiem un mūs nicina, it kā mēs būtu tam sveši. Es domāju, ka tas ir jāsoda. Viņam kalpo gan lauvas, gan tīģeri, bet tie nezina, ka Kurrubs ir šakālis. Tos visus ir maldinājis viņa zilais kažoks. Uzklausiet mani, un es jūs pamācīšu, kā sodīt šo augstprātīgo pūsli.

Pēc kāda laika sprīža šakāļi sanāca netālu no Kurruba mājokļa un sāka gaudot. Nenocietās Kurrubs un arī sāka gaudot. Un te nu visi zvēri noģida, ka meža valdnieks ir tikai vienkāršs šakālis. Niknums pārņēma zvērus, viņi uzklupa Kurrubam un to saplosīja gabalos.

—    Allaž vajag atcerēties, — Cakravaks turpināja, — ka tuvinieks, kas kļuvis par nedraugu, bīstamāks par ienaidnieku: viņš pazīst gan pretinieka vājības, gan labās īpašības un tādēļ viegli to iznīcina, kā uguns iznīcina sausu koku.

—     Kaut arī tā būtu, — Hiranjagarbhs sacīja, — mums Vārna tomēr jāpieņem un ar to jāparunā. Paaiciniet viņu šurp!

—     Lai notiek, — Cakravaks teica. — Bet uz ienaidnieka nometni mēs slepeno vēstnesi jau nosūtījām un savu cietoksni esam sagatavojuši kaujai. Tādēļ, tikko jūs būsit aprunājies ar Vārnu un Papagaili, Papagailim tūdaļ jāatstāj cietoksnis.

Sasauca visus ministrus un ataicināja Papagaili un Vārnu Meghavarnu.

Apsēdies iepretī Hiranjagarbham, Papagailis lielīgi izsleja galvu un augstprātīgā balsī uzsāku runu:

—    Uzklausi mani, ak Hiranjagarbh! Es esmu visas Džambudvipas vāldoņa un pavēlnieka dižā radžas Pāva Citravarna vēstnesis. Esmu ieradies, lai viņa vārdā tev teiktu: «Ja tev dārga tava dzīvība un tu nevēlies no tās šķirties, ja tu esi bagāts un nevē-

lies savu mantību zaudēt, tad, atzīdams savu vainu, nekavēdamies ierodies pie Citravarna un padodies viņam. Bet, ja to nedarīsi, tad jau labāk tūdaļ atstāj Karpuru un dodies, kur deguns rāda, jo Karpura tev vairs nepieder.

Hiranjagarbha niknumam nebija robežu.

—• Trieciet prom šo ļaunuma vēstnesi no manām zemēm! — lielās dusmās viņš sacīja. — Vai patiešām neviens no maniem pavalstniekiem nespēj viņu piespiest klusēt?

Te nu piecēlās Vārna Meghavarna un teica:

—     Ak dižais maharadža, atļauj man nomaitāt šo nešķīsto Papagaili!

—   Nē, nē, cienījamā Vārna, — ministrs Cakravaks sacīja, — tā rīkoties neklājas. Ne bez iemesla mēdz sacīt: «Apspriede, kurā nav vecāko, — nav jau vairs apspriede; vecākais, kurš nerunā pēc taisnības un rīkojas pret likumu, — nav vecākais; likums, pret kuru nav cieņas, — nav likums; bet kāda gan cieņa var būt tur, kur valda bailes?» Ir tāds likums, — Cakravaks turpināja, — lai arī kādu ziņu atnes vēstnesis, viņu nogalināt nedrīkst. Viņš taču neko nesaka savā vārdā, bet izteic tikai tā cilvēka vārdus, kas viņu sūtījis.

Tā ministrs Cakravaks pūlējās vest pie prāta ir radžu Hiranjagarbhu, ir Vārnu. Taču viņiem bija pārāk karsta daba, un tam vēl ilgi tos vajadzēja pierunāt.

Bet Papagailis pa to laiku piecēlās un klusēdams devās projām.

Drīz vien Papagailis atgriezās savos dzimtajos kalnos un ieradās pie Pāva. Viņu ieraudzīja Pāvs Citravarns un sacīja:

—          Nu, ko laba tu dabūji zināt? Kas tā par Karpuras salu? Un kāds ir mūsu stāvoklis?

Papagailis atbildēja:

—          Karpuras sala — tā ir otra paradīze. Trūkst man vārdu, lai to aprakstītu. . . Bet mūsu stāvoklis tāds, ka jāsāk karš.

To dzirdējis, Pāvs sasauca savus ministrus uz apspriedi un sacīja:

—    Mēs sākam karu. Kādu padomu jūs man varat dot?

Uz to Klija atbildēja:

—          Karu var uzsākt vienīgi tad, kad vadonis pazīst savus padomdevējus, kad ministri viņam uzticīgi, kad uz tiem var pajauties un kad ienaidnieks karam nav sagatavojies.

Tad Pāvs sacīja: — Pasaukt zvaigžņu pētnieku! Lai viņš pareģo, kura diena mums atnesīs veiksmi un kad mums karagājienā doties.

—          Ak pavēlniek, — ministrs Klija sacīja, — karagājienā doties tūlīt vis nevajag! Tikai muļķi lien kautiņā, nenoskaidrojuši pretinieka spēkus, un vienmēr par to saņem pēc nopelniem.

—          Kālab vēl tik daudz vārdu? — Pāvs sadusmojās. — Pasauciet zvaigžņu pētnieku, lai tas izvēlas mums laimīgu dienu, bet mēs pagaidām gatavosimies karagājienam!

Un tad nu pēc zvaigžņu pētnieka pareģojuma labvēlīgajā dienā Citravarna armija devās karagājienā uz Karpuras salu.

Pēc kāda laika Gulbim Hiranjagarbham ziņoja, ka Citravarna armija apstājusies netālu ielejā, bet viņš pats ar saviem padomniekiem apmeties Malaijas kalnos[9].

— Jābūt piesardzīgiem un nedrīkst acis nolaist no Pāva! — Dzērve sacīja. — Pāva pirmais ministrs ir vecs karotājs, un no

viņa jābīstas visvairāk. Klīst valodas, ka viņi jau pie mums atsūtījuši okšķeri … Ak maharadža, — Dzērve iesaucās, — vai tiešām šis okšķeris ir Vārna!

—     Nē, — Hiranjagarbhs teica. — Ja Vārna būtu okšķeris, viņa vis nebūtu ieteikusi nogalināt Papagaili.

—    Un tomēr, — Dzērve iebilda, — kad nometnē atrodas svešinieks, jābūt piesardzīgam. Vārnai nevajag uzticēties.

—    Svešinieks, kas ieradies, labu vēlēdams, tikpat kā tuvinieks. Bet tuvinieks, kas dara ļaunu, tikpat ka .svešinieks. Virvars-varonis, kalpodams radžam Šudrakam, pienākuma labad upurēja savu vienīgo dēlu.

—     Kā tas notika? — ministrs Dzērve jautāja.

—     Nu tad paklausies … — Hiranjagarbhs sacīja.

UPURIS PIENĀKUMĀ LABAD

Dižens cilvēks allaž ir vienkāršs.

Kādreiz pie radžas Sudraka atnāca kalps un sacīja:

—         Ak valdiniek, pie tavas pils vārtiem stāv kāds karavīrs, vārda Virvars-varonis. Viņš ieradies no tālas malas un lūdz atļauju ar tevi parunāt.

—   Vediet viņu šurp! — Šudraks pavēlēja.

Un kad Virvars-varonis nostājās viņa priekšā, radža Šudraks tam jautāja:

—   Kas tu tāds un no kurienes ieradies?

—         Mans vārds ir Virvars. Es vēlos tev kalpot, ja vien būsi ar mieru mani dienestā pieņemt.

—    Bet kādu algu tu gribi par savu dienestu?

—        Pieci simti zelta naudas gabalu par katru dienu, — Virvars-varonis atteica.

—     Kā tad tu domā man kalpot?

—          Man pieder tikai trīs lietas, -— Virvars atbildēja, — divi rokas un šķēps.

—          Tu prasi pārāk daudz, bet tev pieder pārāk maz, — radža Šudraks sacīja. — Es tevi dienestā neņemšu.

Virvars-varonis sveicinādams palocījās pret radžu un izgāja ārā.

Tad piecēlās pirmais ministrs un sacīja:

—          Pārbaudi viņu, mans kungs! Lai dažas dienas viņš saņem šo lielo atalgojumu. Toties tu tūdaļ dabūsi zināt, ko viņš spēj. Ja viņa dienests šīs naudas būs vērts — tu viņu atstāsi pie sevis, ja nebūs vērts — padzīsi.

Šudraks ņēma vērā pirmā ministra padomu un aizsūtīja savus kalpus pēc Virvara.

Kad Virvars-varonis atnāca atpakaļ, radža pavēlēja izsniegt viņam atalgojumu par četrām dienām uz priekšu un lika tūlīt stāties sardzē pie pils vārtiem. Tā Virvars-varonis iestājās dienestā pie radžas Šudraka.

Bet radža Šudraks ne visai viņam uzticējās. Viņš pavēlēja saviem slepenajiem Virvaru pastāvīgi novērot.

Pēc dažām dienām slepenie Šudrakam ziņoja, ka pusi no saņemtās naudās Virvars ziedojis dieviem, pusi no tā, kas palicis pāri, atdāvājis trūcīgajiem un ubagiem un tikai ceturto daļu paturējis sev. Sardzē viņš stāvot droši un mierīgi, un viņa rokās aizvien esot no maksts izvilkts šķēps.

Radža Šudraks arī pats redzēja, ka Virvars-varonis dienu un nakti stāv pie pils vārtiem ar kailu šķēpu rokās. Vienīgi pēc paša Šudraka pavēles viņš atstāja savu sargvietu, bet pēc tam atkal steidzās uz pils vārtiem atpakaļ.

Četrpadsmitajā nakti, kad visi gulēja un tikai sardze cīnījās ar miegu, radža snauzdams izdzirdēja kādu raudam un vaimanājam. Pārsteigtais radža ieklausījās vērīgāk. Raudāja kāda sieviete.

Radža skaļi jautāja:

—    Kas stāv sardzē pie vārtiem?

—    Es stāvu sardzē pie vārtiem, — atbildēja Virvars, kurš kā aizvien atradās savā sargvieta.

—    Ej un izdibini, kas tur raud.

Un Virvars, ne vārda nebilzdams, tūliņ devās

tumšajā nakti, turp, no kurienes atskanēja sievietes raudas.

Arvien vēl uzmanīgi klausīdamies sievietes raudāšanā, Šudraks nodomāja: «Vai es pareizi rīkojos, sūtīdams kareivi tādā tumšā naktī vienu pašu un bez lāpas? Ja nu pēkšņi ar viņu kas atgadās un es tā arī nedabūju zināt, kas tur noticis? Kā tad varēšu noteikt, cik vērts ir Virvara dienests?»

Tā radža nodomāja, apģērbās, paņēma rokā šķēpu un sekoja Virvaram. Klusu kājas likdams, lai Virvars nedzirdētu viņa soļus, Šudraks uzmanīgi zagās aiz viņa.

Tā viņi gāja diezgan ilgi, kamēr nonāca pašā pilsētas nomalē. Un te nu Virvars ieraudzīja sievieti, ļoti jaunu un neparasti skaistu. Viņa bija ģērbusies greznā tērpā, kas izrotāts dārgakmeņiem.

Virvars piegāja sievietei klāt un laipnīgi jautāja:

—     Kas tu tāda esi un kālab raudi?

—    Mani sauc par Lakšmi, — nepazīstamā atbildēja. — Esmu radžas Šudraka laime un labklājība. Ilgi un mierīgi dzīvoju viņa varenības pavēnī, bet nu esmu piespiesta iet no viņa projām un doties pie cita radžas, lai tas kļūtu tikpat varens kā Šudraks. Bet man radžas žēl, un tālab es raudu.

—    Ak dieviete, — Virvars iesaucās, — vai patiešām nav līdzekļu, kā šādu nelaimi novērst? Tu atstāj valsti un tās valdinieku — kas var būt vēl ļaunāk? Teic, kas jādara, lai tu paliktu?

—    Tu vienīgais vari palīdzēt radžam un viņa valstij, —

Lakšmi sacīja. — Bet vai tev bus gana speķa izpildīt noteikumu, kuru tev pateikšu?

—      Protams, būs gana! — Virvars atteica. — Tā labā, kura maizi ēdu, darīšu visu.

—      Tad, — dieviete Lakšmi sacīja, — upurē dievietei Sarasvati[10]savu vienīgo dēlu. Uz viņa miesas ir sešdesmit izciluma zīmju, kas norāda, ka viņš ir pārāks par citiem, un dieviete šo upuri pieņems. Tad es atgriezīšos pie Šudraka.

Un, šos vārdus pateikusi, sieviete pazuda. "

Virvars domīgs devās mājup, bet radža Šudraks vēl jo piesardzīgā k tam sekoja.

Atnācis mājās, Virvars pamodināja sievu un dēlu un viņiem pastāstīja par tikšanos ar dievieti Lakšmi un par to, ko tā viņam bija teikusi.

Noklausījās Virvara dēls Šahtidhars — kas nozīmē «Varenais» — tēva stāstā un iesaucās:

—      Ak tēvs, vai tad tā nav laime — atdot savu dzīvību valsts uzplaukuma labad? Nekavējies, dosimies uz Sarasvati svētnīcu, un lai viss notiek tā, kā sacījusi dieviete Lakšmi. Ne velti taču grāmatās raksta: «īsts cilvēks nevilcinādamies atdos mantu un dzīvību citu labklājības labad. Nāve nav atvairāma, un labākā no nāvēm ir tā, kuru mēs pieņemam, labu darot.»

—      Upuris ir jādod, — Šahtidhara rnāte sacīja, — citādi būs tā, ka no Šudraka tu velti esi saņēmis tik bagātīgu atalgojumu.

Virvars noklausījās sievas un dēla runās un izlēma:

—    Lai notiek tā, kā jūs sakāt!

Un visi viņi aizsteidzās uz Sarasvati svētnīcu, lai dievietei pasniegtu upuri.

Šudraks dzirdēja visu Virvara sarunu ar dēlu un sievu. Tāpat klusu viņš tiem sekoja.

Nonācis svētnīcā, Virvars uzrunāja dievieti Sarasvati šādiem vārdiem:

—    Esi žēlsirdīga, ak dieviete! Pieņem par upuri manu dēlu un atstāj Šudraka valstij dievieti Lakšmi, kas laimi dod! Lai miers valda Sudraka valstī!

Šos vārdus bildis, no maksts viņš izrāva šķēpu un nocirta savam dēlam galvu.

Kādu brīdi kā sastindzis stavēja Virvars. Tad nodomāja: «Savu parādu radžam esmu pilnīgi nolīdzinājis — viņa labā esmu ziedojis savu vienīgo dēlu. Bet bez dēla mana dzīve būs tukša un bez jēgas.»

Un, šķēpu satvēris, viņš to savēcināja — un viņa galva nokrita pie dievietes kājām.

Savā priekšā ieraudzīdama mirušā dēla un vīra miesas, uzticamā sieva tūdaļ sekoja Virvara piemēram.

Nespēdams ne vārdu pār lūpām izdabūt, Šudraks, šausmu pārņemts, skatījās, kas te notiek. Un savukārt nodomāja: «Šai pasaulē tādu kā es ir tūkstošiem. Viņi dzīvo un mirst, tā arī neko īepaveikuši. Bet nez vai pasaulē ir vēl cilvēki līdzīgi Virvaram — as bija īsts varonis. Nu manā valstī vairs nav Virvara-varoņa. /alstij trūkst Virvara — tas ir liels zaudējums. Bet, ja nebūs nanis, zaudējums nebūs liels.»

Tā nodomāja Šudraks, paņēma savu šķēpu un jau pacēla to, lai birstu sev nāvīgu brūci, bet te pēkšņi parādījās dieviete Lakšmi 111 satvēra radžu aiz rokas, kurā viņš turēja šķēpu.

—         Nedari to, mans dēls! — dieviete viņam sacīja. — Tavai valstij briesmas vairs nedraud. No šī laika tu dzīvosi mierā un laimē.

Šudraks nokrita ceļos dievietes Lakšmi priekša, paļ stiepa viņai rokas pretī un sacīja:

— Ak dieviete, man nav vajadzīga ne valsts, ne ļlj mana dzīvība! Kam gan tas viss, ja esmu zaudējis tik uzticamu cilvēku kā Virvaru-varoni? Ņem manu dzī-

vlbu un atdzīvini Virvaru, viņa dēlu un viņa sievu! Atļauj man aiziet no šīs dzīves, bet atdod dzīvību šiem varoņiem!

—    Esmu ar tevi apmierināta, — Lakšmi sacīja, — es redzu tavu mīlestību pret uzticamo Virvaru. Ej, un lai tavā ceļā tevi pavada uzvara un laime! Bet Virvaram-varonim un viņa ģimenei es atdošu dzīvību!

Zemu palocījās Šudraks dievietes priekšā un devās uz savu pili. Neviena dzīva būtne nebija redzējusi, kā viņš aizgāja un kā atgriezās pilī.

Pa to laiku dieviete Lakšmi uzcēla no miroņiem Virvaru kopā ar sievu un dēlu. Aizvadījis sievu un dēlu rnājās, Virvars atgriezās savā vietā un atkal nostājās sardzē pie pils vārtiem.

Otrā rītā radža paaicināja Virvaru pie sevis un jautā:

—     Kas tad tur viņunakt raudāja, un kāds bija šīs lielās raudāšanas iemesls?

—    Ak maharadža, — Virvars-varonis atbildēja, — tur raudāja kāda meitene. Es viņu uzrunāju, bet viņa man neatbildēja un pazuda. Vairāk nekas nav noticis.

Virvara atbildi dzirdējis, radža Šudraks nodomāja: «Cik brīnum jauks cilvēks šis Virvars! Un kā es spēšu viņam pateikties? Ne velti grāmatās rakstīts: «Tsts varonis nedižojas ar savām uzvarām un nopelniem un muguru neliec neviena priekšā. Dižens cilvēks allaž ir vienkāršs un cildens.»

Tad nu radža pavēlēja saaicināt ministrus un tiem pastāstīja visu notikumu no sākuma līdz galam. Šudraks bagātīgi atalgoja drosmīgo varoni Virvaru: kā dāvanu viņam atdeva visu Karnatakas valsti.

—     Lūk, kālab es arī saku, — Hiranjagarbhs teica, — ka Vārna varbūt ieradusies šeit ar labiem nodomiem un mēs veltīgi to turam aizdomās.

—    Bet es teikšu tā, — Dzērve iebilda, — nav jāiedomājas, ka tad, ja cildena rīcība kādam atnesusi veiksmi un laimi, tad arī

man veiksies tāpat. Arīdzan es it visu gribētu panākt ar lēnību un krietniem darbiem. Taču es negribētu dalīties liktenī ar bārddzini, kurš, dzīdamies pēc zelta, nogalināja ubagu un par to pats samaksāja ar savu dzīvību.

—    Kā tad tas notika? — purva putnu radža jautāja. — Es vēlētos to zināt.

—    Tad klausies, ak maharadža! … — Dzērve atbildēja.

NEIZDEVIES ATDARINĀJUMS

Nepūlies bez darba saņemt to, ko cits saņem pēc nopelniem.

Dzīvoja Aiodhjas pilsētā kāds karavīrs, vārdā Curamani. Bija viņš gauži nabags un tālab vienā gabalā sapņoja par to, kā kļūt mazlietiņ bagātākam. Daudzus gadus viņš katru dienu gaja uz dieva Kubēras svētnīcu un viņu lūdza tam palīdzēt izrauties no nabadzības, kļūt bagātam un cienījamam cilvēkam. Curamani izsūdzēja visus savus grēkus, kurus tas, būdams nabags, ne jau nu sevišķi daudz bija darījis.

Beigu beigās bagātības dievs Kubēra apžēlojās par karavīru. Tas viņam parādījās sapnī un teica:

— Esmu apmierināts ar tavu svēto pazemību, Curamani, un esmu nolēmis tev palīdzēt. Tu gribi bagātību — tā tev būs. Klausies vērīgi: rīt no rīta, līdzko saule uzlēks, paaicini bārddzini, un lai viņš tev apgriež matus un tevi noskuj. Pēc tam paņem rokā milnu un paslēpies aiz savas mājas vārtiem. Stāvi un gaidi, kamēr pie tevis atnāk cilvēks, ubaga drēbēs tērpies. Sim cilvēkam būs kas nelāgs padomā. Nosit viņu un paņem sev visu, kas tam būs klāt.

To pateicis, dižais Kubēra izgaisa. Bet Curamani pamodās. «Protams, es darīšu tā, kā sacīja Kubēra,» Curamani nodomāja. «Taču kāda tur bagātība var piederēt nabagam?»

Curamani tomēr paaicināja bārddzini, apgrieza matus, noskuvās un uzposās. Pēc tam viņš paņēma rokā milnu, nostājās aiz vārtiem un sāka gaidīt ubagu. Bet ziņkārīgais bārddzinis, vērodams nabaga Curamani dīvainās izdarības, nolēma paskatīties, kādam nolūkam tas pošas un ko gaida. Bārddzinis, paslēpies aiz mājas sienas, sāka karavīru novērot.

Pagāja neilgs laika sprīdis, un bārddzinis ieraudzīja, ka pa Curamani mājas vārtiem, piesardzīgi apkārt vērdamies, nāk iekšā kāds ubags, skrandās tērpies. Curamani klupa tam virsū, atvēzēja milnu un ar spēcīgu belzienu pa galvu nosita ubagu. Curamani, nosisto pārmeklējis, atrada daudz zelta naudas, kas bija iešūta skrandās.

«Tad lūk, kā var tikt pie bagātības!» bārddzinis, Curamani vērodams, nodomāja. «Tas ir itin vienkārši, arī es varu izdarīt to pašu.»

Tā nodomājis, viņš devās mājup, un kopš tā laika katru rītu, līdzko saule lēca, apgrieza sev matus, noskuvās un ar milnu rokā paslēpās aiz savas mājas vārtiem.

Ilgu laiku neviens ubags viņa pagalmā nenāca. Bet tad kādu rītu pie viņa mājas vārtiem piestāja cilvēks un lūdza žēlastības dāvanu. Ubagu ievilinājis pagalmā, bārddzinis sāka viņu ar milnu kaustīt. Ubags nu tikai skaļi kliegt un lūgt viņu žēlot un saukt pēc palīdzības. Viņa kliedzienus izdzirda pilsētas sardze, bet, kad tā piesteidzās, nelaimīgais ubags jau bija pagalam. Vēl pirms sardzes ierašanās bārddzinis nosisto pārmeklēja, taču itin neko neatrada, izņemot garoziņu sausas maizes un divus sīkus naudas gabaliņus.

Sardze saņēma bārddzini ciet. Par cilvēka nogalināšanu tiesnesis viņam piesprieda nāves sodu, un bārddzini nogalēja ar milnām.

—     Palūk, tālab es arī saku, — Dzērve teica, — ka tad, ja viens kaut ko ir ieguvis, tas vēl nenozīmē, ka otrs tādā pašā ceļā iegūs to pašu.

—     Bet kā lai izdibinu, — radža Hiranjagarbhs jautāja, — kādā nolūkā Vārna pie mums ieradusies? Varbūt viņa tomēr ir mūsu draugs? Kāpēc lai viņai neuzticos? Lai Vārna ierodas šeit, un mēs paskatīsimies, ar ko viņa var mums palīdzēt. Un nepiemirstiet, ka Pāvs Citravarns jau apmeties Malaijas kalnos.

—   Tikko ieradies mūsu slepenais vēstnesis, — Dzērve sacīja. — Viņš stāsta, ka Citravarns neesot paklausījis savu padomnieku, un tāpēc mēs viņu uzvarēsim. Jo ne bez iemesla mēdz teikt: «Nebūs uzvaras tam, kas tiecas pēc vieglas peļņas, kas piemirst godīgumu, kas melo un kas neuzklausa padomus.»

Un tādēļ, kamēr Pāvs mūsu cietoksnim nav uzbrucis, lai mūsu karavadoņi iznīcina viņa karapulkus pie upes un uz visiem ceļiem, kas ved kalnos. Bet galvenais — vajag ieņemt ceļu, kas ved uz mežu, kur paslēpies Pāva padomnieks ministrs Klija. Bez gudrā Klijas padoma un atbalsta Pāvs Citravarns ilgi noturēties nespēs. Jo mēdz sacīt: «Kad ienaidnieka armija, ilgstoša pārgājiena nogurdināta, cieš no slāpēm, novājējusi aiz bada, slimību apdrau

dēta, izvietojusies nepareizi izvēlētās aizsardzības vietās, kur to mērcē lietus un dedzina saules svelmīgie stari, tad armijas rindās mazinās modrība un gudram pretiniekam nav jālieto lielas pūles, lai tādu armiju uzvarētu.»

Radža Hiranjagarbhs sava ministra padomu ievēroja un ieņēma ceļu, kas veda uz mežu.

Un tad nu sākās nikna kauja. Hiranjagarbha karaspēks, ieņemdams labākās aizsardzības vietas, drīz vien sāka gūt uzvaru pēc uzvaras. Daudzi Pāva armijas karavadoņi kaujā krita.

Citravarns redzēja, ka viņam draud sakāve, un lielās bēdās tas sacīja:

—     Karaspēks atkāpjas, mēs esam uzvarēti. Kāds kauns pār manu galvu! Ne velti grāmatās rakstīts: «Vienīgi labi nodomi veiksmi sagādā, vienīgi labas zāles slimniekam palīdz, vienīgi vesels cilvēks ir mundrs un jautrs, vienīgi centīgais zinātnes kalngalus sasniedz, vienīgi taisnīgais par savu godīgumu un cildenumu top atalgots.»

Tai laikā pie Pāva atgriezās padomnieks Klija, un Citravarns viņam sacīja:

—     Kā tu varēji mūs pamest kaujas laikā, pamest tādā postā! Ja es tevi arī būtu aizvainojis, tad, alga viena, tādā brīdī tev vajadzēja aizmirst pārestību un atgriezties pie mums.

—     Pavēlniek, — Klija atbildēja, — pat muļķīgs valdītājs top gudrs, ja ievēro gudru cilvēku padomus; pat vecs koks upes tuvumā saplaukst, sevī uzņemdams tās valgumu. To tu nesaprati — tu kļuvi iedomīgs, pārvērtēji savus un savu karapulku spēkus, tu noniecināji padomu — un tālab esi uzvarēts. Jo ne velti sacīts: «Ja reiz cilvēkam nav savu paša zināšanu un domu, kādu labumu viņš gūs no grāmatas? Ja cilvēkam nav acu, kam viņam der spogulis?»

—     Tev taisnība, — Pāvs Citravarns sacīja, — visa vainojams esmu es pats. Bet kā tad nu varēšu atgriezties dzimtajos kalnos? Dod man kādu padomu.

Ministrs Klija mazlietiņ padomāja un teica:

—          Nerunā par steidzamu atgriešanos mājās, ak pavēlniek! Lai izdziedinātu slimību, vajadzīgs prasmīgs ārsts; lai nekaitīgu padarītu naidnieku, vajadzīgs veikls ministrs. Tam, kas grib uzvaru gūt, pēc uzvaras jātiecas.

—          Kā gan var uzvaru gūt, ja mūsu armija pa pusei jau sagrauta? — Pāvs jautāja.

—          Un tomēr, — ministrs Klija atbildēja, — mēs uzvaru gūsim. Nekavējoties vajag aplenkt radžas pili.

Kamēr radža Citravarns un viņa ministri apspriedās, kā labāk ienaidnieku uzvarēt, pie radžas Hiranjagarbha atveda slepeno vēstnesi, kas viņam ziņoja:

—          Ak maharadža, padomnieks Klija atgriezies pie Pāva, un Citravarns pēc sava pirmā ministra padoma aplenc tavu pili!

Hiranjagarbhs pievērsās savam ministram Dzērvei un sacīja:

—    Nu, visuviedīgais, ko nu mums darīt?

Un Dzērve atbildēja:

—          Ak pavēlniek, izdali visiem, kas vien to pelnījis, zeltu un apģērbus kā savas laipnības zīmi. Šāda rīcība mums izdarīs lielu pakalpojumu. Tikai muļķis, baiļodamies atdot pārāk daudz, zaudē visu.

Kamēr radža tā sarunājās ar savu ministru Dzērvi, viņiem naski pienāca klāt Vārna Meghavarna, apsveica viņus un vērsās pie Hiranjagarbha ar šādiem vārdiem:

—          Ak maharadža, ienaidnieks, kurš sācis šo nežēlīgo karu, tuvojas tavai pilij! Atvēli man atvērt pils vārtus, iziet pretī ienaidniekam un uzbrukt tam ar visiem saviem spēkiem. Ar to es jums atmaksāšu par uzticību un viesmīlību.

—           Nē, nē, — sarunā iejaucās Dzērve. — Ja mēs atvērsim pils vārtus, mēs kauju zaudēsim. Pils ir labi nostiprināta, un vajag

tajā palikt. Ne velti grāmatās rakstīts: «Krokodils var būt bīstamāks par indi, kamēr tas ūdenī, bet, līdzko tas iznāk uz sauszemes, viņš zaudē savu spēku. Tāpat arī lauva, tikko tas aiziet no meža, kļūst par šakāli.»

Taču Hiranjagarbhs nepaklausīja Dzērvi un atvēra cietokšņa vārtus. Karaspēks izgāja no cietokšņa un pieņēma kauju. Vārna Meghavarna palika sēžam cietoksnī.

Kauja bija nesaudzīga un turpinājās līdz vakaram.

Nakamaja rīta Pāvs Citravarns Klijai sacīja:

—    Pienācis laiks izpildīt solīto. Tev ienaidnieks jāuzvar.

—    Ak maharadža, — Klija atbildot teica, — karavadonis, kurš rīkojas neprātīgi un bez apdoma, karavadonis, kurš ir vājš, iedomīgs, nezina kaujas mākslu, neprot sargāt noslēpumu un nav apveltīts ar drošsirdību, — tāds karavadonis uzvaru negūs. — Un, noliecies tuvu pie Pāva auss, Klija piemetināja: — Nezaudējot laiku, uzbruksim cietoksnim! Ienaidnieks vēl nav paguvis spēkus sakopot, un mēs to pārsteigsim.

Saule vēl nebija paguvusi uzlēkt, kad jau atkal iedegās nikna kauja. Tika atvērti visi radžas Hiranjagarbha cietokšņa vārti, un kauja noritēja pie pils sienām.

Pašā kaujas karstumā Vārna Meghavarna, kas bija palikusi cietoksnī, kopā ar citām

vārnām aizdedzināja pili vairākās vietās uzreiz. Vārna sacēla šaušalīgu brēku: «Cietoksnis ieņemts! Cietoksnis ieņemts!»

Izdzirduši kliedzienus, kas atskanēja no pašas pils, Hiranjagarbha karavīri nodomāja, ka cietoksnī ielauzies ienaidnieks, no izbīļa salēca ezerā un paslēpās meldros. Gulbis Hiranjagarbhs, uz savām īsajām kājām gāzelēdamies, bija palicis visiem iepakaļ, un drīz vien Pāva karaspēka putni viņu aplenca. Vēl mazlietiņ — un viņš būs saņemts gūstā.

To redzēdams, Hiranjagarbha uzticamais draugs Dzērve nekavēdamies atgriezās pie radžas un nostājās tam blakām.

Tad radža Hiranjagarbhs viņam sacīja:

—    Mans draugs, es negribu, ka manis dēļ tu aizej bojā! Paslēpies meldros, bet pēc, kad manis vairs nebūs, parūpējies par manu dēlu. Viņš jums būs labs radža.

—    Ak maharadža! — Dzērve atbildēja. — Tā vai citādi — vienreiz būs jāmirst, — ne šodien, tad rīt. Kādēļ tad galvu man nenolikt kaujā? Bet tu skrien un glābies. Tu vēl ilgi būsi dižens valdinieks — kamēr saule spīd un mēness laistās. Bet es biju cietokšņa sargs — un tas arī palikšu. Ienaidnieks ieies tavā pilī tikai pa vārtiem, kas būs apslacīti manām asinīm.

Pa to laiku Pāva karaspēka putni aizvien ciešāk savilka loku ap Gulbi un Dzērvi. Piegājuši pavisam tuvu klāt, tie uzklupa Hiranjagarbham un sāka to knābāt. Bet uzticamais draugs Dzērve pārklāja Gulbi ar saviem spārniem un, notvēris izdevīgu brīdi, viņu iegrūda ezerā.

Drosmīgi cīnījās Dzērve, taču ienaidnieku bija pārlieku daudz, un tie viņu beidzot noknābāja līdz nāvei.

Pāvs Citravarns iegāja ienaidnieka pamestajā cietoksnī un tur sagrābās milzīgas bagātības.

Izlaupījis Gulbja pili, Citravarns kopā ar karaspēku atgriezās savos kalnos, bet galminieki visu ceļu slavināja Pāvu Citravarnu par viņa gudrību, bezbailību un drosmi.

Tā gudrais Višnu Šarma beidza savu stāstu par karu.

Kad viņš bija apklusis, radžas dēli sacīja:

—    Mēs esam tev pateicīgi, ak viedais skolotāj, par to, ko tu mums pastāstīji par karu. Mēs visu sapratām.

—    Man tikai gribētos jums novēlēt, — Višnu Šarma sacīja, — lai jūs, kad kļūsit par valdiniekiem, nekādus karus neuzsāktu. No visas sirds es vēlu, lai jums nevajadzētu nostāties kaujas ziloņu, kājnieku un jātnieku pulku priekšgalā.

.

PAR MIERU

NESATRICINĀMA SAVIENĪBA

VAR TIKT DIBINĀTA TIKAI UZ PATIESAS DRAUDZĪBAS PAMATA.

Kad pienaca laiks un radžas deli atkal sapulcējas uz pils terases, viņi sacīja Višnu Šarmam:

—    Ak skolotāj, mēs visu sapratām, ko tu pastāstīji par karu! Bet mēs esam dzirdējuši, ka valdinieki beigu beigās savā starpā noslēdzot mieru.

—     Klausieties, — Višnu Šarma atbildēja, — un es jums pastāstīšu par to, kā Gulbis un Pāvs, par kuru savstarpējo karu jums tikko pastāstīju, savā starpā noslēdza mieru un kā viņiem šai lietā palīdzēja Klija un Pīļtēviņš.

—    Bet kā tas notika? — prinči jautāja.

—    Lūk, kā …

Kad aprima kauja, Gulbis Hiranjagarbhs jautāja:

—           Kā mūsu cietoksni izcēlās ugunsgrēks? Kas bija vainīgais: ienaidnieks vai ienaidnieka uzpirkts nodevējs?

—          Tīri tā kā nekur nebūtu manāms tavs nesavtīgais draugs Vārna Meghavarna un viņas ciltsmāsas, — Pīļtēviņš Cakravaks atbildēja. — Man šķietas, ka tas ir viņas roku darbs.

Drusciņ padomājis, radža Hiranjagarbhs sacīja:

—          Var jau būt, ka tev taisnība. Taču navaid neviena, ko šajā lietā vainot. No likteņa neizbēgsi. Ne velti mēdz teikt: «Liktenis ir stiprāks par padomdevēju gudrību: tas viegli sagrauj pat vissmalkākos nodomus.»

—         Mēdz sacīt arī tā, — Cakravaks teica, — «nejēga, nonākdams sprukās, nolād likteni, bet savas kļūdas nekadiņ neatzīst.» Un vēl mēdz teikt: «Kas neklausa labvēlīgu draugu padomiem, tas iet bojā, tāpat kā aizgāja bojā muļķa Bruņurupucis.»

—     Bet kā tas notika? — Hiranjagarbhs jautāja.

—     Lūk, kā .. . — Cakravaks atbildēja.

KLAUSI DRAUGA PADOMAM

Kas drauga padomam neklausa, tas postā viegli nonāk.

|r Magadhas zemē ezers, kuru sauc par Phullotpalu, kas nozīmē «Lotosa zieds». Ilgu laiku tai ezerā dzīvoja divi gulbji, kurus sauca par Sankatu un Vikatu.

Šankatam un Vikatam bija draugs — Bruņurupucis, vārdā Kambugriva, kas nozīmē «Bruņām klātais». Draugi dzīvoja netālu cits no cita un bieži sastapās.

Vienreiz gadījās tā, ka Bruņurupucis Kambugriva atpūtās ezera malā, kad tur ieradās zvejnieki. Un raugi, viens no tiem saka:

—    Šodien mēs atpūtīsimies no ceļa gājiena, bet rīt izķersim visas zivis un visus bruņurupučus.

Dzirdēja šos vārdus Bruņurupucis un aiz bailēm sāka trīcēt. Tūlīt viņš gāja sameklēt savus draugus. Atrada tos, pastāstīja, ko zvejnieki bija runājuši, bet pēc tam vaicāja:

—     Draugi, ko nu tagad man darīt?

—    Vispirms jāpārliecinās, vai patiešām tev briesmas draud, — atbildēja Šankats un Vikats, — un tikai pēc tam jāpadomā, kā no tām izvairīties.

—    Nē, nē, — Kambugriva sacīja, — nav jāmeklē apliecinājums tam, kas pats par sevi acīm redzams. Te jārīkojas noteikti. Ne velti top teikts: «Anagatvidhatas zivs un Pratjutpannamati zivs palika dzīvas, bet Jadbhavišjas zivij bija jāaiziet bojā, un tā aizgāja bojā.»

—    Kā tad tas notika? — gulbji jautāja.

—     Lūk, kā … — Kambugriva sacīja.

ARI PAR NĀKOTNI JĀDOMĀ

Vai tam, kas allaž domā: «Lai notiek kas notikdams.»

Kādā ezerā dzīvoja trīs zivtiņas: Anagatvidhata, kas nozīmē «Tālredzīgā», Pratjutpannamati, kas nozīmē «Apķērīgā» un Jadbhavišja, kas nozīmē «Lai notiek kas notikdams».

Reiz vēlu vakarā pie ezera ieradās trīs zvejnieki zivis zvejot. Viņi apmetās ezera krastā, bet zveju sākt nolēma nākamās dienas rītā.

Trīs zivtiņas to visu redzēja.

Anagatvidhata nodomāja: «Šeit palikt nevaram. Ja mēs nokļūsim tīklos, nez vai mums izdosies izglābties. Pamēģināšu nogulties pašā ezera dziļumā.» Un viņa aizpeldēja uz pašu ezera dziļumu un iera.kās dūņās.

Pratjutpannamati nodomāja tā: «Kurp bēgt, ja nezini, kur drošāk! Kad pienāks laiks, jārīkojas tikai noteikti. Ne velti grāmatās rakstīts: «Tikai tas ir gudrs, kas laikus atrod izeju no bīstama stāvokļa.» Un viņa nolēma būt modra.

Bet Jadbhavišja nodomāja: «Kam jānotiek, tas arī notiks. Vai tad var uzminēt, ko liktenis tev lēmis! Viss ir piesātināts ar neziņas indi, kālab sevi veltīgi uztraukt?» Un Jadbhavišja nolēma no zvejnieku tīkliem neslēpties, bet paļauties uz savu likteni.

Un, protams, notika tā, ka divām pirmajām zivtiņām laimējās izglābties, bet dumjā Jadbhavišja, kas nebija pratusi par sevi parūpēties, nokļuva tīklos un aizgāja bojā.

—     Lūk, tālab es arī saku, — Bruņurupucis Kambugriva turpināja, — par visu mums jāpadomā jau iepriekš un jārīkojas noteikti. Šis ezers mums nekavējoties jāatstāj.

—    Kā tad tu, kas rāpo pa zemi, — Šankats un Vikats jautāja, — vari lidot kopā ar mums?

—     Ļoti vienkārši, — Bruņurupucis atbildēja. — Satveriet knābjos rīkstīti katrs savā galā, es ar zobiem ieķeršos vidū un tādā veidā jums lidošu līdzi, kurp vien vēlaties.

—     Lai notiek tā, — gulbji sacīja. — Taču tam, kas izdomājis veidu, kā izvairīties no likstas, jāpadomā arī par to, vai tik tas nenovedīs pie citas likstas, citādi vēl notiks tāpat kā ar mazajiem stārķēniem un Mangustu.

—    Bet kas tad notika ar mazajiem stārķēniem? — Bruņurupucis Kambugriva jautāja.

—    Paklausies, — Šankats un Vikats atbildēja un pastāstīja šādu gadījumu . . .

IECERĒJIS DARBU, PADOMĀ, KĀDS BŪS IZNĀKUMS

Gudram cilvēkam, kas iecerējis kādu darbu, jāparedz visas ši darba sekas, gan labas, gan sliktas.

Zemes ziemeļos ir kalns Gridhrakuta, kas nozīmē «Grifu klints», un tur upes krastā auga liels koks. Sensenis uz šo koku bija atlidojuši stārķi un tur apmetušies uz dzīvi. Bet kādu reizi pie koka atlīda Melnā Čūska, aprija mazos stārķēnus un nolēma šā koka dobumā iekārtot sev mitekli. Un katru reizi, kad tika izperēti stārķēni, Melnā Čūska uzlīda kokā un tos notiesāja. Rūgtas asaras lēja vecie stārķi, bet, kā vaļā tikt no čūskas, to nejauta.

Un tad nu kāds vecumvecs Stārķis reiz sacīja šiem stārķiem šādus vārdus:

— Saķeriet zivis un tās izbārstiet tā, lai rastos zivju taciņa no Mangusta alas līdz Melnās Čūskas dobumam. Mangusts sāks zivis ēst un tādā kārtā nonāks līdz Čūskai. Bet, tiklīdz tas Čūsku ieraudzīs, katrā ziņā nogalinās un apēdīs.

Vecie stārķi paklausīja, upē saķēra sīkas zivteles un virtenītē izkaisīja, no Mangusta alas sākot, līdz kokam, kura dobumā bija apmetusies Melnā Čūska.

Mangusts pamanīja zivis un sāka tās uzlasīt. Tā pamazām tas tuvojās Čūskas dobumam. Bet, kad Mangusts ieraudzīja Čūsku, tas tūdaļ metās tai virsū un saplosīja gabalos.

Bet te nu mazie stārķēni, kas tupēja ligzdā, no prieka sāka pīkstēt un spārniņus vēcināt. Mangusts viņus izdzirdēja, uzrāpās kokā un visus apēda.

—    Lūk, tālab mēs arī sakām, — Šankats un Vikats teica, — ikvienu darbu vispirms vajag no visām pusēm pārdomāt, noskaidrot visas sekas, it īpaši sliktās, un tikai tad ķerties tam klāt.

—     Bet kas tad peļams manā nodomā? — Bruņurupucis Kambugriva jautāja.

—     Lūk, kas, — gulbji atbildēja. — Kad mēs lidosim, mūs pamanīs cilvēki un kaut ko uzkliegs. Un, ja nu tu mēģināsi tiem atbildēt, tu nokritīsi zemē un nositīsies. Padomā, vai tev nav labāk palikt šeit pat.

—     Vai tad es, pēc jūsu domām, apaļš muļķis, vai? — apvainojās Bruņurupucis Kambugriva. — Ja nu tā, tad vairāk neko neteikšu. Pašcieņu vēl neesmu zaudējis!

Negribēja Šankats un Vikats aizvainot vecu draugu. Gulbji sameklēja stipru rīkstīti, Kambugriva tai iekodās vidū, gulbji satvēra rīkstīti knābjos un pacēlās gaisā.

Un gadījās tā, ka gulbji lidoja pāri kādai pļavai. Viņus pamanīja gani, kas pļavā ganīja govis. Tie ieraudzīja Bruņurupuci tik neparastā stāvoklī un skrēja gulbjiem nopakaļ.

—     Kad šis Bruņurupucis novelsies zemē, — viņi kliedza,

mes to izvārīsim un apedīsim.

—     Nē, nē! — kliedza kāds cits. — Kad tas nogāzīsies zemē, mēs to aiznesīsim uz ciemu — lai uzjautrina bērniņus!

Bruņurupucis, šos kliedzienus izdzirdis, tik gauži saskaitās, ka aizmirsa savu stingro apņēmību nevērt muti vaļā, un atbildēdams skaļi iebrēcās:

—     Kaut jūs aizrītos, jūs, ļaunie cilvēki!

Bet, līdzko Kambugriva no mutes izlaida rīkstīti, tas tūdaļ nokrita zemē un nositās.

—    Tālab es arī saku, — otrais ministrs Cakravaks turpināja, — ka tas, kas nepaklausa laba drauga padomam, aiziet bojā kā muļķa Bruņurupucis.

Šai brīdī Hiranjagarbham tuvojās Stārķis, kas bija sūtīts kā izlūks uz Čitravarna valsti, un bilda:

—    Ak diženais radža, viss, kas vien atradās pilī, ir izlaupīts, bet pašu pili ir nodedzinājusi neģēlīgā Vārna Meghavarna, kuru bija uzpirkusi Klija!

—    Jā, — smagi nopūtās radža Hiranjagarbhs, — tas, kas uzticas ienaidniekam un parāda viņam godu un uzmanību, līdzinās cilvēkam, kurš iekārtojas pārnakšņot koka galotnē. Aizmidzis, viņš krīt, un visi par viņu tikai smejas.

Bet Stārķis turpināja:

—     Kad Vārna Meghavarna bija paveikusi savu nelietīgo darbu, tā ieradās pie Pāva. Citravarns viņu pieņēma ar lielu godu un sacīja, ka turpmāk Karpuras salu pārvaldīšot Meghavarna.

—     Bet kas notika tālāk? — radža Hiranjagarbhs jautāja.

Un Stārķis sāka stāstīt. ..

—    Tad priekšā iznāca Pāva ministrs Klija un viņam sacīja:

«Ak maharadža, tev nevajag to darīt! Nedrīkst Vārnu likt par

zemes pārvaldnieci. Pārliecīga labvēlība, ko izdāļā zemiskiem un nepateicīgiem radījumiem, līdzīga ūdenim, kuru lej smiltīs. Zemiskus cilvēkus nedrīkst celt godā. Ne velti mēdz

teikt: «Nelietīgs cilvēks, varu sasniedzis, allažiņ pūlas pazudināt to, kas viņu godā cēlis.» Tā arī Pele, kad tā pārtapa par Tīģeri, iedomājās pazudināt vientuļnieku, kas bija viņas labvēlis.» «Kā tad tas notika?» radža Citravarns jautāja. «Lūk, kā …» Klija atbildēja.

NELIETĪGS CILVĒKS ALLAŽ RĪKOJAS NELIETĪGI

Nelietīgs cilvēks, sasnie stāvokli, allažiņ pūlas pc kas viņu godā cēlis.

Kādreiz diženā prātnieka Gautamas alā dzīvoja svēts vīrs, vārdā Mahataps, kas nozīmē «Dižais vientuļnieks». Reiz viņš ieraudzīja, ka Vārna noķērusi mazu Pelīti. Iežēlojās vientuļniekam Pelītes, viņš atņēma to Vārnai un atnesa savā alā. Tur viņš to baroja ar rīsa graudiņiem un kopa. Tā Pelīte palika uz dzīvi vientuļnieka Mahatapa alā.

Pēc neilga laika nu gadījās tā, ka Mahatapa alā ielīda Kaķis. Pele tai brīdī tupēja un grauza rīsa graudiņu. Iežēlojās vien

tuļniekam nabaga Pelītes, un tas viņu pārvērta par Kaķi — lai otrs kaķis nevarētu viņu apēst.

Bet vēl pēc neilga laika alu pasāka apciemot Suns, kas trenkāja Kaķi un nedeva tam miera. Iežēlojās vientuļniekam Kaķa, un viuš to pārvērta par Suni.

Taču Suns dzīvoja nemitīgās bailēs, jo baidījās Tīģera, kas nerimis klaiņāja netālu no alas. Tad vientuļnieks aiz savas labsirdības nolēma Suni pārvērst par Tīģeri.

Tā nu tas notika, ka Pelīte, kuru vientuļnieks bija paglābis no Vārnas, pārtapa par lielu un spēcīgu Tīģeri.

Ļaudis, kas dažkārt ieradās vientuļnieka alā sacīja: «Paraugieties, kādu brīnumu svētais vīrs pastrādājis! Nožēlojamu Peli tas pārvērtis Tīģerī! Bija Pele, bet tapis Tīģeris!»

Tīģeris, to dzirdēdams, iedegās niknumā un rēkdams skrēja laukā no alas. «Kamēr būs dzīvs šis vecis stulbiķis-vientuļnieks,» tas domāja, «visi to vien skandinās, ka es neesmu īsts Tīģeris!» Un Tīģeris nolēma vientuļnieku nomaitāt.

Taču vientuļnieks noģida šo nodomu un Tīģeri atkal pārvērta par Peli.

«Lūk, tālab es arī saku,» Klija turpināja, «ka nelietīgai būtnei visi nodomi un nolūki ir nelietīgi un zemi. Un tu, radža, nedrīksti godā celt Vārnu Meghavarnu, ja negribi, lai viņa tev ar ļaunu atmaksā par labu. Turklāt, neesi cietsirdīgs pret uzvarētajiem, citādi ar tevi notiks tas pats, kas notika ar Gārni, kuru nobeidza Krabis.»

«Kā tad tas gadījās?» Pāvs Citravarns jautāja.

«Lūk, kā . . .» Klija atbildēja un sāka stāstīt.

UZ LŪPĀM SALDAS VALODAS, BET ROKĀ DUNCIS

Ja tavam draugam uz lāpām pārāk daudz medus, tad bīsties viņa.

Ir Malavi zemē ezers, kuru sauc par Padmagarbu, kas nozīmē «Lotosus audzējošais». Sai ezerā dzīvoja Gārnis, vecumvecs. Aiz vecuma tas bija jau tik vārgs, ka nespēja zivis ķert un pastāvīgi cieta badu.

Kādureiz Gārnis stāvēja ezera malā un skaļi zūdījās par savu likteni. Viņu ieraudzīja Krabis, piegāja tam klāt un vaicāja:

—    Kam tu bez darba stāvi krastā, kam zūdies par savu dzīvi un neķer zivis?

—    Zivis ir mana dzīvība, mana iztika, — Gārnis atbildēja, — bet zvejnieki nolēmuši visas zivis izzvejot, jo ezers ātri izžūstot. Drīz viņi nākšot šurp. Vakar es pats to pilsētā dzirdēju. Kad viņi izzvejos visas zivis, no bada es aiziešu bojā. Šīs domas man nedod miera. Nekā man vairs negribas — pat ēst es negribu.

Dabūjis zināt, ka ieradīsies zvejnieki, Krabis par to pastāstīja visām zivtiņām. «Kālab mums nepalūgt Gārni?» nodomāja zivtiņas. «Tas taču var mums palīdzēt! Ne velti grāmatās rakstīts: «Labāk noslēgt savienību ar ienaidnieku, kuram šī savienība izdevīga, nekā ar draugu, kuram tā nav izdevīga.»»

Un tad nu zivtiņas nolēma lūgt palīdzību Gārnim.

—    Gārni, tev mums jāpalīdz! — viņas teica. — Dod padomu, kā izglābties no nāves?

—    Izeja tikai viena, — Gārnis atbildēja, — pārnest jūs visas tepat netālu uz upīti. Tur jūs itin labi iekārtosities.

Zivtiņas bija ar mieru, un viltīgais Gārnis sāka viņas citu pēc citas celt no ezera laukā. Viņš palaidās gabalu tālāk, tās notiesāja un atkal devās pie ezera atpakaļ.

Ta pamazam viņš izķēra visas zivtiņas, un Krabis palika viens. Vientulībā viņam kļuva garlaicīgi, un reiz viņš sacīs Gārnim:

— Pārnes uz upīti arī mani, jo vienam pašam man šeit visai skumīgi.

Gārnis, kuram jau sen gribējās pamieloties ar Krabja maigo gaļu, tūdaļ bija ar mieru. Viņš Krabi satvēra knābī un devās uz to vietu, kur aprija nabaga zivtiņas.

Kad Gārnis nolaida Krabi lejā, tas ieraudzīja, ka visa zeme noklāta zivju asakām. Tad nu Krabis noģida, kur Gārnis pārvietojis visas ezera zivtiņas.

«Ko lai dara! Arī es tātad esmu pagalam,» Krabis nodomāja. «Taču bez cīniņa nepadošos vis, jo ne velti mēdz teikt: «Baidīties briesmu var tikai tad, kad tās vēl aiz kalniem, bet, kad tās jau klāt, vajag rīkoties.» Un vēl: «Kad varonis redz, ka citas izejas nav, viņš iet bojā, bet kopā ar ienaidniekiem.» Un vēl: «Ja tu necīnīsies — nāve ir neatvairāma, bet ja cīnīsies — varbūt arī paliec dzīvs. Tālab, saka gudrajie, cīnies!»»

Tā nodomāja Krabis un sāka gaidīt. Un, līdzko nu Gārnis izstiepa kaklu, lai viņu satvertu, Krabis ar spīlēm ieķērās tam rīklē. Izmisums viņam piešķīra spēku, un viņš pāršķēla Gārņa kaklu, pirms tas vēl paguva viņam iecirst ar knābi.

«Lūk, tālab es arī saku,» Klija turpināja. «Gārnis aizgāja bojā tāpēc, ka bija pārlieku badīgs un nesaudzīgi izdarījās ar zivtiņām.»

Bet Pāvs Citravarns, viņam atbildot, sacīja:

«Uzklausi mani, mans ministr un padomniek Klija, esmu nolēmis: Vārna būs par pārvaldnieci Karpurā! Es likšu tai sūtīt mums šurpu visu vērtīgo, kas vien rodams tai zemē, bet pats dzīvošu mierīgi Vindhjas kalnos un gaidīšu dāvanas.»

Klija pasmaidīja un teica:

«Tas, kas tīksminās ar to, kā viņam vēl navaid, līdzinās braminam, kas savus podus sasitis.»

«Kā tad tas gadījās?» radža Citravarns jautāja. «Nu tad paklausies …» Klija sacīja.

NEVEIKSMINIEKS BRAMINS

Kas pārāk tālus nodomus lolo, tas sprukās iekuļas

Upes krastā, Devakotaras pilsētas ziemeļu daļā, dzīvoja bramins, vārdā Devašarma. Viņš mitinājās podnieka mājā un pārtika vienīgi no tā, ko viņam atmeta ticīgie.

Reiz Devašarmam kāds bija atnesis māla podu ar uzgrauzdētiem kviešu graudiem. Bramins paņēma šo podu un apsēdās mājas priekšā, lai .atpūstos. Blakus viņam, augstā kaudzē sakrauti, stāvēja podnieka pagatavotie māla trauki.

Nolika Devašarma podiņu ar uzgrauzdētajiem graudiem uz trauku kaudzes, rokā paņēma nūju un sāka prātot.

«Ja šo podiņu ar kviešu graudiem pārdošu,» viņš domāja, «tad droši vien par to iegūšu desmit naudas gabalu. Par desmit naudas gabaliem no podnieka sev nopirkšu vairākus podus, bet pēc tam tos pārdošu. Par iegūto naudu nopirkšu vēl vairāk podu un atkal tos pārdošu, bet pēc tam atkal nopirkšu podus … Un tā pirkšu un pārdošu līdz tam brīdim, kamēr nebūšu sakrājis krietni daudz naudas. Bet, kad naudas būs pietiekami daudz, es nopirkšu veikaliņu un tirgošos ar dažādiem audumiem. Pienāks laiks, un es būšu pats bagātākais cilvēks visā pilsētā. Tad es apprecēšos. Ņemšu sev četras sievas, taču mīlēt mīlēšu pašu jaunāko un pašu skaistāko. Citas sievas viņu apskaudīs, ķildosies ar viņu, bet varbūt ari sāks pāri darīt. Es tomēr aizstāvēšu savu mīļoto sievu. Es satveršu nūju un tā viņām sadošu! …»

Un te nu atskanēja māla trauku šķindoņa. Bramins, nodevies sapņiem par nākotni, no visa spēka ar nūju trieca pa podiem, trieca tā, ka suķes vien lidoja pa gaisu. Kopā ar podnieka traukiem lausku lauskās sašķīda ari Devašarmas podiņš ar uzgrauzdētajiem kviešu graudiem.

Rīboņu izdzirdis, atskrēja mājas saimnieks. Viņš ieraudzīja sadauzītos traukus, nolamāja braminu un izdzina no savas mājas.

«Tālab es arī saku,» Klija turpināja, «ka nevajag sevi iepriecināt ar veltām cerībām.»

«Tēvoc,» Citravarns tad sacīja, aizvezdams Kliju nomaļus, lai neviens nedzirdētu viņu sarunu, «dod padomu, ko tad man tagad darīt?»

«Radža,» Klija atbildēja, «sākas lieti, un pēc kāda laika mums klāsies grūti. Ja Hiranjagarbhs uzsāks ar mums karu, mēs droši vien cietīsim sakāvi. Tālab mans padoms ir šāds: noslēdz savienību ar Gulbi un dod savam karaspēkam pavēli atgriezties dzimtajos kalnos. Ienaidnieks sakauts, slava iekarota, ko tad vēl gribēt? Var jau būt, šis padoms tev nebūs vis patīkams, taču es domāju, ka mans pienākums — pateikt tev patiesību. Jo ne velti mēdz sacīt: «Vienīgi tas pa īstam palīdz, kas saka patiesību, neņemdams vērā, vai tā patīk vai ne.» Un vēl mēdz teikt: «Savienību vajag meklēt ne tikai ar stipro, bet arī ar vājo: kaujas iznākums allaž ir apšaubāms, tāpēc miers ir labāks par karu.» Dažreiz kaujā iet bojā abi pretinieki. Tā Sunds un Upasunds devās cīniņā un viens otru nosita.»

«Kā tad tas notika?» Citravarns jautāja.

«Lūk, kā . ..» ministrs Klija atbildēja.

KARŠ PIE LABA NEVED

Ar pretinieku, kas spēkos lidzigs, ir prātīgāk nekarot, bet noslēgt savienību.

Sendienās, sirmsirmos laikos, dzīvoja divi vareni milži. Vienam vārds bija Sunds, bet otram Upasunds. Milži zināja, ka tad, ja viņi uzticīgi kalpos dižajam dievam Šivam[11], tas izpildīs visas viņu vēlēšanās. Un raugi, viņi kļuva par svētiem vientuļniekiem.

Pagāja ne mazums laika, un beidzot dievs Siva ievēroja Sundu un Upasundu. Viņš tiem sacīja:

—    Es esmu apmierināts ar jūsu svēto pašaizliedzību un grēku nožēlu. Lūdziet, ko vien gribat, es izpildīšu jebkuru jūsu vēlēšanos.

—    Ak visuvarenais! — milži atbildēja. — Ja tu esi ar mums apmierināts, tad uzdāvini mums savu sievu, dievieti Parvati.

Dieva Šivas dusmām nebija robežu, taču vārds ir jātur, un gribot negribot vajadzēja Sundam un Upasundam uzdāvināt daiļo Parvati.

Ieraudzījuši skaistuli Parvati, abus milžus pārņēma sajūsma.

—    Viņa ir mana! — Sunds iesaucās.

—     Nē, mana! — Upasunds iesaucās.

Sunds apgalvoja, ka Parvati pieder viņam, bet Upasunds skandināja, ka viņam uz to ir tādas pašas tiesības kā Sundam. Izcēlās ķilda, kurā nebija iespējams skaidrību gūt. Milži nolēma paaicināt kādu braminu, lai tas izšķirtu viņu strīdu.

Tad dievs Siva pieņēma veca bramina izskatu un soļoja pa ceļu netālu no tās vietas, kur ķildojās Sunds un Upasunds. Ieraudzījuši braminu, milži devās pie viņa un lūdza izspriest taisnību.

—    Tēvs, — Sunds sacīja, — esi tik labs, izšķir mūsu strīdu!

—     Kādēļ jūs ķildojaties? — vecais bramins jautāja.

—     Šo skaistuli es dabūju par šāvu svēto pašaizliedzību, un tā ir mana, — Sunds sacīja.

—     Nē, — Upasunds sacīja, — es sirsnīgāk par viņu esmu grēkus nožēlojis, un tālab tā ir mana.

—     Nav tiesa, — Sunds sacīja, — tu neesi sirsnīgāk par mani grēkus nožēlojis! Parvati pieder man.

Un viņi atkal sāka kliegt un lamāties, bet te bramins viņus apstādināja:

—     Brāļi! Jūs abi kopā bijāt pašaizliedzīgi un abi kopā nožēlojāt grēkus. Grūti izlemt, kurš sirsnīgāk grēkus nožēlojis. Jūs esat karavīri, un jūsu strīdu lai izšķir divcīņa. Kas stiprāks, tas arī dabūs skaistuli Parvati.

Sunds un Upasunds tūdaļ satvēra milnas un klupa viens otram virsū. Kāvās viņi ar lielu niknumu, taču spēki bija vienādi, un tādēļ neviens no tiem nespēja otru pieveikt. Bet vecais bramins stāvēja nomaļus un smaidīja.

Sunds un Upasunds tik ilgi cīkstījās un viens otram belza, ka beigu beigās, spēkus zaudējuši, abi nogāzās gar zemi un nomira. Bet dievs Šiva paņēma Parvati pie rokas un kopā ar viņu aizgāja.

«Tālab es arī saku,» Klija turpināja savu stāstu, «ar pretinieku, kas spēkos tev līdzīgs, labāk nodibināt savienību nekā cīnīties.»

«Kālab tad šo padomu man nedevi agrāk?» Pāvs Citravarns jautāja.

«Bet vai tad tu būtu mani klausījis, pirms tevi nepiespieda atkāpties un pirms es nebiju atnācis tev palīgā? Nekad neesmu šim karam piekritis, jo domāju, ka ar Hiranjagarbhu labāk sadzīvot mierā un saticībā, nekā naidā, ne velti taču top sacīts: «Noslēdz savienību ar patiesīgo, cildeno, taisnīgo, vareno, ar tādu, kam ir daudz draugu, ar tādu, kas uzvaras guvis daudzās kaujās, un arī ar cilvēku no vienkāršās dzimtas. Šie septiņi būs cienījami sabiedrotie.

Patiesīgais tevi nepiekrāps, ja tu ar viņu noslēgsi savienību. Cildenais tevi nenodos un nedarīs nelietību, kaut nāve tam draudētu. Taisnīgais būs drošs atbalsts, jo it visi ies viņu aizstāvēt, ja viņam uzbruks; tas, kas cīnās par taisnu lietu, — ir neuzvarams. Ar varenu labāk būt draugos nekā strīdā: nevar karot ar to, kas stiprāks par tevi, — mākoņi taču nelido pret vēju. Cilvēku, kuram ir daudz draugu, nav iespējams salauzt, kā nevar nocirst bambusu, kas apvīts ērkšķiem: tie neļaus tam tuvoties. Tāda cilvēka slava, kas bijis neuzvarams daudzās kaujās, uzveic visus, un, ja tu būsi viņa sabiedrotais, tad arī tavi ienaidnieki izrādīsies uzvarēti. Bet ar cilvēku no vienkāršas dzimtas arīdzan der draugos būt, jo dažkārt bez viņa iztikt nav iespējams.»»

«Tālab,» Klia pabeidza savu stāstu, «Hiranjagarbhs ir cienījams sabiedrotais, jo viņam piemīt daudzas no šīm īpašībām.»

—    Tad nu redzi, maharadža, — Stārķis sacīja, — Klija visu laiku pārliecina Citravarnu noslēgt ar tevi mieru.

—    Ko teiksi tu, ministr? — radža Hiranjagarbhs vaicāja Cakravakam. — Ar ko nedrīkst slēgt savienību? Gribu to zināt.

—    Es tev atbildēšu, — Cakravaks sacīja. — Klausies: «Savienību nedrīkst slēgt ar pienapuiku, ar veci, ar zaķapastalu, ar zaķapastalas ciltsbrāļiem, ar alkatīgo, ar alkatīgu vecāku dēlu, ar neveiksminieku, ar izsalkušo, ar tūļīgo.»

Pienapuika nesaprot, kādas sekas ir karam. Uz vecu, vāju un slimu cilvēku nepaļaujas pat tuvinieki. Zaķapastala bēg projām no kaujas lauka, bet zaķapastalas ciltsbrālis paliek viens pats kaujas laukā, jo zaķapastalas viņu atstāj. Alkatīgais neies kaujā, nesaņēmis balvu, bet alkatīgo dēls ies bojā, kad laupījums taps dalīts, jo tuviniekiem šķitīs, ka tas viņu tiesu norāvis sev. Neveiksminieks, uz likteni paļaudamies, izvairīsies no visām pūlēm.

Izsalkušais aiz bada saļims. Tūļīgo uzveiks kaujā tāpat, kā bezzvaigžņu naktī Vārnu uzveica Pūce.

Es vēl daudz ko tev varētu pastāstīt, ak dižais radža, — Cakravaks turpināja, — bet Pāvs Citravarns, palūk, uzskatīdams sevi par uzvarētāju, nevēlēsies ar tevi sabiedroties.

—     Ko tad mums darīt? — Hiranjagarbhs jautāja.

—    Maharadža, — Cakravaks atbildēja, — Sinhaladvipas salu pārvalda tavs uzticamais sabiedrotais — Dzērve, vārdā Mahabals, kas nozīmē «Varenais». Būtu labi, ja viņam par visu pastāstītu un palūgtu uzbrukt Citravarnam. Tad jau nu gan Citravarns pats tev izteiktu priekšlikumu noslēgt ar viņu mieru.

Ministra priekšlikums Hiranjagarbham iepatika, un viņš tūdaļ aizsūtīja ziņnesi pie Dzērves Mahabala.

—     Ak maharadža, — Stārķis uzrunāja Hiranjagarbhu, — paklausies nu tālāk. Kad es ierados ienaidnieka nometnē, ministrs Klija tobrīd sarunājās ar Citravarnu. Viņš sacīja:

«Mans kungs, Vārna Meghavarna ilgu laiku dzīvojusi pie mūsu pretinieka, tāpēc tai labi jāzina, kādas īpašības piemīt Hiranjagarbham un vai viņš var būt mūsu sabiedrotais.»

Pāvs Citravarns bija vienis prātis ar ministru un pavēlēja pasaukt Vārnu. Kad Vārna ieradās, Citravarns tai vaicāja:

«Saki man, Vārna, — kāds īsteni ir Hiranjagarbhs un kāds ir viņa ministrs?»

«Maharadža,» Meghavarna atbildēja, «Hiranjagarbhs ir gudrs un godprātīgs, bet otru tādu ministru, kāds ir Cakravaks, grūti būs atrast.»

«Ja tas tiešām tā,» Citravarns sacīja, «kā tad tev izdevās viņus piemānīt?»

«Vai tad grūti piemānīt to, kas tev tic?» Meghavarna smaidīdama atteica. «Vai gan vajadzīga drosme, lai nogalinātu cilvēku, kas galvu nolicis tavā klēpī un aizmidzis? Ak maharadža, šis ministrs tūlīt manus nodomus izprata, bet Hiranjagarbhs ir pārāk cildens, lai noticētu kādas būtnes nekrietnībai. Ne velti top sacīts:

«Tas, kas spriež pēc sevis un domā, ka visi viņam saka patiesību, top piekrāpts un piemuļķots, kā tapa piemuļķots bramins, kam ar viltu atņēma kazu.» «Kā tad tas notika ?» Citravarns jautāja. «Lūk, kā . . .» Vārna atbildēja un sāka stāstīt.

KRĀPNIEKU NEDARBI

Ja tu pats esi godīgs, tas vēl nenozīmē, ka visiem tavā apkārtnē piemīt šl pati labā īpašība.

Kādā mežā dzīvoja bramins. Reiz viņš nolēma dievam upurēt, bet tam nolūkam viņam bija vajadzīga kaza. Viņš aizgāja uz ciemu, nopirka kazu, uzvēla plecos un devās mājup.

Kad viņš gāja pa ceļu, to ieraudzīja trīs blēži. Uzskatot kazu, viņu acis iegailējās un siekalas sāka tecēt. Tie nosprieda. katrā ziņā piekrāpt braminu un no viņa izmānīt kazu. Izdomājās blēži gan šā, gan tā, ko viņiem darīt, un sadomāja arī. Pa krietnu gabalu cits no cita tie atsēdās zem koka ceļa malā, pa kuru bija jāiet braminam.

Kad bramins ar kazu uz pleciem pienāca pie pirmā blēža, tas viņu uzrunāja, jautādams:

—     Ei, bramin! No kurienes nākdams?

—    No ciema, — bramins viņam atbildēja.

—     Bet kurp tu nes šo suni?

—     Suni? Nē, mans dēls, — bramins atbildēja, — tas nav suns, tā ir kaza.

To pateicis, bramins sakārtoja kazu uz pleciem un devās tālāk. Piegāja pie koka, zem kura sēdēja otrs blēdis. Viltnieks pieklājīgi sveicināja braminu, bet pēc tam viņu uzrunāja, jautādams:

—    Kurp tu dodamies, mans tēvoci?

—    Mājup, — bramins atbildēja.

—    Bet kāpēc tu suni nes uz pleciem?

—    Suni?! — bramins izbrīnījās.

Neizpratnē viņš kazu nolika zemē un no visām pusēm aplūkoja. Mazliet padomājis, viņš atkal to uzcēla plecos un soļoja tālāk. Domas tomēr mežģījās viņa galvā, un apmulsumā viņš domāja tā: «Tas taču nav suns, tā ir kaza! Vai tad tā ir līdzīga sunim? Sunim gan aste garāka, gan purns nav tāds. Bet kālab cilvēki teic, ka tas esot suns? Varbūt tā ir kāda jauna suga?»

Tā prātoja vecais bramins, laiku pa laikam kazu noceldams zemē un to aplūkodams. Šaubas un nedrošība viņu pārņēma, jo: «Tas cilvēks, kuru blēdis piespiež ticēt tam, kā nav, aiziet bojā kā Kamielis Citrakarns.»

«Kā tad tas bija?» radža Citravarns pārtrauca Vārnu.

«Lūk, kā . . .» Vārna atbildēja.

ZINI, AR KO DRAUDZETIES

Ar ļauniem cilvēkiem biedrodamies, pat gudrs cilvēks apjūk.

Kādā mežā dzīvoja Lauva, vārdā Madotkats, kas nozīmē «Nevaldāmais.» Madotkatam bija trīs biedri: Vārna, Tīģeris un Šakālis.

Reiz, Vārnai, Tīģerim un Šakālim pa mežu pastaigājoties, tie ieraudzīja nepazīstamu Kamieli. Vārna tam skaļi uzķērca:

—    Ei, Kamieli, kas tev atvēlējis šeit staigāt?

Kamielis pastāstīja, ka viņš noklīdis no karavānas, pazaudējis ceļu un nu nezinot, ko.iesākt. Šo bēdu stāstu noklausījušies, visi trīs izteica Kamielim līdzjūtību un ieteica nākt viņiem līdzi pie Madotkata.

Madotkats, dabūjis zināt par Kamieļa posta pilno stāvokli, piedāvāja viņam patvērumu, apsolīdams savu aizsardzību. Kamielis bija ar mieru un palika uz dzīvi pie Madotkata, kurš viņam piešķīra Citrakarna vārdu, kas nozīmē «Lāsainās ausis».

Pienāca lietus laiks. Ar katru dienu kļuva aizvien grūtāk un grūtāk sagādāt barību. Meža zvēri cieta badu, starp viņiem sākās nesaskaņas un ķildas. Un tikai Kamielim vienam, kam pat ērkšķi noderēja par barību, neklājās gluži tik ļauni.

Vienreiz, veltīgas meklēšanas nogurusi, Vārna sacīja Tīģerim:

—     Kāds mums labums no šī Kamieļa? Viņš neko nedara un tikai pinas pa kājām. Bet viņa gaļa droši vien gan ir garda.

—    Ak tu muļķe! — Tīģeris atbildēja. — Vai tad esi aizmirsusi, ka viņa aizstāvis ir Madotkats?

—    Kādēļ strīdēties! — Šakālis teica. — Vajag izdarīt tā, lai pats Lauva mums palīdz tikt galā ar Kamieli.

—    Pareizi, — Vārna sacīja. — Un viņš to izdarīs, jo ne velti top sacīts: «Sieviete, kuru nomocījis bads, likteņa varā pamet savu pašas dēlu; izsalkusi čūska aprij pašas bērneļus; aiz bada vārgstošs vīrietis top nežēlīgs.» Un vēl: «Dzērājs, bailulis, nelietis, izsalkušais, ārprātīgais, ļaunais un nogurušais ar mieru izdarīt jebkuru grēku.»

Vārna, Tīģeris un Šakālis kopā apspriedās par to, kā labāk rīkoties, un devās pie Madotkata.

—    Vai jus atnesat ko ēdamu? — jautaja Lauva, kas no vārgumā jau vairs nespēja piecelties no vietas.

—    Nē, maharadža, — Šakālis atbildēja. — Mēs apstaigājām visu mežu, bet neko neatradām.

—    Kā tad mēs dzīvosim uz priekšu? — Madotkats vaicāja.

—    Tu, pavēlniek, pats visā vainojams, — Vārna atteica. —Mēs badu ciešam tādēļ, ka tu pats atsakies un ari mums liec atteikties no ēdiena.

—     Kā tad tā? — Lauva brīnījās. — Man itin nekā nav, un no jums es itin neko neslēpju.

Tad Vārna uzlidoja Madotkatam uz galvas un pie auss pačukstēja:

—     Bet Kamielis Čitrakarns?

—    Čitrakarns? — Lauva pārvaicāja. — Bet es taču viņam esmu devis patvērumu. Mēs viņu nedrīkstam nogalināt: tas būtu nelietīgi un netaisnīgi.

—    Tev jau viņu nenāksies nogalināt, mans kungs, — Vārna sacīja. — Čitrakarns pats tevi palūgs to izdarīt.

Nākamajā dienā Vārna, Tīģeris un Šakālis ieradās pie Lauvas tai laikā, kad pie viņa atradās Kamielis, un uzņēma šādas valodas:

—   Maharadža, — Vārna žēlabaini sāka ķērkt, — mēs .atkal pie tevis esam atnākuši tukšām rokām! Augu dienu klejojām pa mežu, izmirkām līdz kauliem, bet tā arī neko nesameklējām. Bet, lai tu neciestu badu, apēd mani. Kaut arī esmu maziņa, taču pirmo izsalkumu remdēsi.

—          Drīzāk lai mirstu, — Madotkats atbildēja, — nekā apēdu savu draugu.

—     Labāk apēd mani, — Tīģeris sacīja.

—    Ak pavēlniek, labāk apēd mani! — Šakālis iekliedzās. Ari Citrakarns nenocietās, tādu pašuzupurēšanos redzēdams.

—          Maharadža, apēd mani… — viņš ieteicās, taču nepaguva teicamo pateikt, kad jau Tīģeris klupa tam virsū un pārkoda rīkli.

Un te nu visi četri žigli vien aprija lētticīgo Kamieli.

«Lūk, tālab es arī saku,» Meghavarna turpināja, «ka maldinātais beigu beigās kļūst par upuri un aiziet bojā kā Citrakarns.»

«Bet kas notika tālāk ar braminu un viņa kazu?» radža Citravarns jautāja.

«Lūk, kas ..Vārna atbildēja un turpināja stāstu par braminu un trim blēžiem.

Bramins soļoja tālāk pa ceļu un nonāca līdz tai vietai, kur zem koka sēdēja trešais blēdis. Tas sveicināja veco vīru un tam uzdeva gluži tādu pašu jautājumu, kādu bija uzdevuši divi pirmie blēži: — Bramin, kurp tu nes šo suni? — viņš smiedamies jautāja. — Un kam tas tev vajadzīgs?

Te nu bramins pavisam bija pārliecināts, ka plecos nes nevis kazu, bet suni un ka ciema tirgotājs viņu piemānījis. Viņš kazu nosvieda uz ceļa un, domādams sevi apgānītu, skriešus metās projām, lai nomazgātos tīrs.

Bet blēži pa to laiku pievāca kazu, izcepa to un apēda.

«Saki man, Meghavarna,» Citravarns uzrunāja Vārnu, «kā tev izdevās nodzīvot ienaidnieka cietoksnī tik ilgu laiku un kādēļ pret tevi neradās nekādu aizdomu un tevi lika mierā?»

«Maharadža,» Vārna atbildēja, «daudz ko būsi ar mieru darīt, lai izpildītu pavēli un paveiktu darbu! Vai tad cilvēki uz muguras nestiepj malku, lai pēc tam to sadedzinātu? Vai tad upe, apskalodama koka saknes, tās beigu beigās neizskalo tā, ka koks aiziet bojā? Ne velti mēdz sacīt: «Gudrs cilvēks sava mērķa sasniegšanas labad pat ienaidniekus nēsās uz sava pleca, kā vecā Čūska nēsāja Vardi.»

«Kā tad tas notika?» Citravarns jautāja.

«Lūk, kā .. .» Meghavarna atbildēja.

RĪKOJIES PĒC APSTĀKĻIEM

Gadās, ka gudram sava mērķa sasniegšanas labad ari ienaidnieku vajag nēsāt uz pleca.

Kādā vecā, nolaistā parkā dzīvoja Čūska, vārdā Mandavisarpa, kas nozīmē «Lēni slīdošā». Viņā bija jau tik veca un nevarīga, ka nespēja medījumu noķert un iegūt sev pārtiku.

Vienreiz, aiz bada novārgusi, Čūska atgūlās dīķa malā un saulītē sāka sildīties. Viņu ieraudzīja Varde un vaicāja:

—     Kādēļ tu neej medībās un nemeklē sev barību?

—          Vācies projām! — Čūska atbildēja. — Labāk parūpējies pati par sevi.

Taču Varde, būdama dikti ziņkārīga, negāja projām un nerima Čūskai uzplīties ar jautājumiem. Bet Čūskai taisni siekalas tecēja, uzskatot jauno un garšīgo Vardi. Mandavisarpa tomēr zināja, ka Vardi viņa nepanāks, un tālab nolēma ķerties pie viltības.

—          Nu labi, — viņa sacīja, izlikdamās, ka piekāpjas Vardes neatlaidības priekšā. — Kā redzams, būs vien tev viss jāpastāsta …

Un viņa sāka stāstīt:

—          Netālu no šejienes, Brahmapuras pilsētā, dzīvoja vientuļnieks, vārdā Kaundinja, — ļoti godīgs, cildens cilvēks un dižens

svētais. Bija tam dēls divdesmit gadu vecs, kuru sauca par Sušilu, kas nozīmē «Tikumīgais». Reiz, nelaimīga gadījuma pēc, Sušils nonāca manā ceļā. Tolaik es biju ļauna un cietsirdīga — es iedzēlu Sušilam, un nabadziņš no manas indes nomira.

Dabūjis zināt par dēla nāvi, svētais Kaundinja atskrēja mājās. Viņš ieraudzīja mirušo jaunekli un aiz bēdām zaudēja samaņu.

Drīz sanāca kopā visa Kaundinjas ģimene un visi viņa radinieki, kuri dzīvoja Brahmapuras pilsētā. Jo neba velti top sacīts: «Kurš cits, ja ne radinieks būs tas, kas tev palīdzēs gan kaujā, gan bada laikos, gan sadursmē ar ienaidnieku, gan nelaimē, gan tavā nāves stundā?»

Nelaimīgais Kaundinja, ieraudzījis kopā sanākušos radiniekus, vēl vairāk izmisa un sāka skaļi raudāt. Tad kāds jauns bramins, lai viņu mierinātu, tam sacīja šādus vārdus:

«Kaundinja, šai zūdīgajā pasaulē itin viss ir mirstīgs un ātri pārejošs. Lūk, piedzimst bērns, un māte viņu spiež pie krūts. Bet pasaulē reizē ar viņu ir arīdzan viņa nāve ieradusies. Kurp un kā ir aizgājuši diženie radžas, kam piederēja karapulki, kuri tos sargāja? Tiem palīdzēt nekas nespēja, un nāve viņus aizrāva tāpat kā visus citus. Jaunība, skaistums, dzīvība, vara, draugi — itin viss šai pasaulē ir pārejošs, un gudrs cilvēks to allažiņ atceras. Nieka skaidiņa, jūrā savu draudzeni sastapusi, tūdaļ to atstāj, viļņu nesta uz citu pusi. Tāpat arīdzan cilvēkam, sastopot otru, ir šķiršanās lemta. Katras jūtas, katra tuvība, cilvēka dvēseles ikviena rosība pilienu rūgtuma sevī glabā. Pēc sastapšanās nāk šķiršanās. Un pat mīlestībai šķiršanās rūgtums klāt pieliets.»

Tā Kaundinju vēl ilgi mierināja jaunais bramins. Beidzot Kaundinja sacīja:

«Nevaru vairs dzīvot šai mājā. Laidiet mani, es došos mežā.»

Bet jaunais bramins to nelaida. Viņš sacīja, ka mežā neviens tam nepalīdzēšot.

Kaundinja klusu ciezdams vēl ilgi sēdēja pie dēla līķa, bet tad it kā pamozdamies piecēlās un mani nolādēja.

«Nelietīgā Čūska,» viņš sacīja, «es nolādu tevi, mana dēla slepkavu, un, lai no šīs dienas sākot, vardes ar tevi jādelē!»

— Tā kopš tās dienas man nolemts uz muguras nēsāt vardes, — ar šiem vārdiem viltīgā Čūska pabeidza savu stāstu.

Bet lētticīgā Varde aizlēca pie karalienes Vardes un tai visu pastāstīja.

Karaliene Varde pati nolēma visu pārbaudīt. Viņa piegāja Čūskai klāt, uzlēca tai mugurā, un Čūska sāka to vizināt, cenzdamās rāpot, cik žigli vien spēdama.

Nākamajā dienā nogurusī Čūska tik tikko kustējās.

—    Kālab šodien tu esi tik gurda? — karaliene Varde vaicāja.

—     Esmu novārgusi aiz bada, — Čūska atbildēja. — Jau sen es neesmu neko ēdusi un tālab nespēju pakustēties.

—     Vari ēst vardes, — atbildēja karaliene Varde, kurai varen bija iepatikusies vizināšanās uz Čūskas muguras.

Un Čūska apēda vienu vardi, tad otru, pēc tam trešo, — un tā nu notika katru dienu, kad viņa uz savas muguras vizināja karalieni Vardi.

Bet pec, kad visas vardes bija apēstas, Čūska norija arī karalieni Vardi.

Meghavarna, stāstu beigusi, brītiņu klusēja, tad sacīja:

«Maharadža, pietiks mums stāstu un pasaku, parunāsim par lietu. Gulbis Hiranjagarbhs visādā ziņā ir piemērots sabiedrotais, un, jo ātrāk tu noslēgsi ar viņu savienību, jo labāk būs tev. Tādas ir manas domas.»

«Ko tu pļāpā!» Pāvs iekliedzās. «Esmu viņu uzvarējis, un tādēļ tam jātop par manu pavalstnieku. Bet, ja viņam tas nebūs pa prātam, tad es atkal ar viņu uzsākšu karu.»

Tai brīdī atlidoja Papagailis, Citravarna okšķeris, kurš viņam sacīja:

«Maharadža! Dzērves Mahabala — Sinhaladvipas radžas karaspēks aplencis Džambudvipu. Dzērve prasa neatkarību!»

«Cakravaks gan ir brašulis,» ministrs Klija sevī nodomāja. «Ļoti gudrs gājiens. Laikus viņš izteicis domu, ka par notikušo jāpaziņo Mahabalam.»

Bet Pāvs Citravarns, niknumā plosīdamies, kliedza:

«Kā viņš iedrošinājies! Kāds bezkauņa! … Nu pagaidi vien, gan es tevi, muļķa Dzērve, iznīcināšu! Es došos karagājienā uz Sinhaladvipas salu!»

«Nevajag steigties,» Klija smaidīdams teica. «Pat pērkons pie rudens debesīm negrand bez cēloņa. Dižens cilvēks ienaidniekam nekad nedara zināmus savus nodomus. Un kā tad mēs arī varētum tūdaļ doties uz Sinhaladvipu, ja ar Hiranjagarbhu neesam noslēguši savienību? Mums būs pārāk daudz ienaidnieku un pārāk maz sabiedroto. Ne velti taču top sacīts: «Muļķis ir tas, kas, ap

stākļus neizpratis, ļaujas dusmām un rīkojas pārsteidzīgi kā bramins ar Mangustu.»

«Bet kas ar viņiem notika?» Citravarns jautāja. «Lūk, kas . . .» Klija atbildēja.

NEPĀRSTEIDZIES

Lai nenokļūtu postā, neko nedari karstumā.

Dzīvoja Udžaīni pilsētā nabaga bramins, vārdā Madhavs. Gadījās, ka reiz viņa sieva aizgāja uz pilsētu darīšanās, bet Madhavs palika mājās uzraudzīt bērnu. Madhavs sēdēja uz pīteņa un skatījās, kā viņa mazais dēliņš rotaļājas. Un te piepeši atnāca kāds cilvēks un viņam pasniedza ielūgumu ierasties upurēšanas svinībās un tur ceremoniju izdarīt.

Nabaga Madhavs kļuva domīgs. Viņš zināja, ka pēc tādām svinībām vienmēr rīko krietnas pusdienas, bet vēders viņam bija tukšs. Taču kā lai aiziet, kad nav neviena, kam bērnu atstāt? Bet jāiet tūliņ, jo gadījumā, ja viņš nepasteigsies, var paaicināt citu braminu. Jo neba velti mēdz sacīt: «Ja tas, ko vajag paņemt, at•dot vai izdarīt, netop darīts ātri, tad pēc tam viss pazaudē jēgu.»

Bramina mājā mitinājās Mangusts, kuru Madhavs ļoti mīlēja. Un Madhavs nolēma bērnu atstāt Mangusta uzraudzībā.

«Viņš būs drošs sargs manam puisēnam,» Madhavs nodomāja un aizskrēja uz māju, no kurienes tam bija atnesuši ielūgumu.

Bet, līdzko Madhavs bija aizgājis, istabā, kur radusies kur ne, parādījās Melnā Kobra. Viņa pielīda pie puisēna, izslēja galvu un cieši raudzījās bērnā. Mangusts pamanīja Melno Kobru, saprata, ka zēnam draud briesmas, uzklupa čūskai un to saplosīja gabalu gabalos.

Madhavs pa to laiku izpildīja ceremoniju ieražas, brangi paēda pusdienas un steidzās mājup.

Izdzirdis saimnieka soļus, uzticamais Mangusts izskrēja pagalmā tam pretim. Viss viņa purniņš bija notriepies čūskas asinīm. Bramins nodomāja, ka Mangusts apēdis viņa bērnu. Niknās dusmās viņš satvēra rungu un nabaga Mangustu nosita.

Bet, kad Madhavs iegāja mājā, viņš ieraudzīja savu bērnu dzīvu un veselu, bet blakus tam saplosīto čūsku. Tad nu Madhavs apjēdza, ka uzticamais Mangusts viņa puisēnam izglābis dzīvību. Rūgti viņš nožēloja savu rīcību, bet bija jau par vēlu.

«Tālab es arī saku,» savu stāstu pabeidza Klija, «ka neder rīkoties karstumā, apstākļus neizprotot. Ne velti taču top sacīts, ka cilvēkam vajag atbrīvoties no niknuma, mantkārības, izlaidības, lepnības, un bezrūpības. Vienīgi tad viņš būs laimīgs.»

«Vai tas ir tavs pēdējais vārds?» Citravarns jautāja.

«Jā, maharadža,» Klija atbildēja. «Un, ja tu gribi uzklausīt manu padomu, nekavējoties noslēdz ar Iliranjagarbhu savienību un ved projām savu karaspēku.»

«Kā gan to ātrāk izdarīt,» Citravarns jautāja.

«To var paveikt ļoti ātri,» Klija atbildēja, «jo top sacīts: «Ļauns cilvēks ir līdzīgs māla podam: viegli plīst, bet grūti salipināms; labs cilvēks ir līdzīgs zelta krūzei: grūti plīst, bet viegli salipināma.» Un vēl top sacīts: «Viegli iegūstama nejēgas uzticība, taču vēl vieglāk vienoties ar saprātīgu cilvēku.»

«Būs nu gana noņemties ar runām,» Citravarns sacīja. «Vajag rīkoties.»

Tad Klija teica:

«Es došos uz cietoksni un rīkošos, kā apstākļi to prasīs.»

Tā Stārķis beidza savu stāstu.

Drīz vien Cakravaks ziņoja Gulbim, ka pie tā ieradies dižais Citravarna ministrs Klija un grib ar viņu noslēgt mieru.

—    Varbūt tas atkal ir kāds naidnieka līdzdalībnieks? — Hiranjagarbhs iesaucās.

—    Nē, nē, — Cakravaks smaidīdams atteica. — Šeit nevar būt pamata ne bailēm, ne aizdomām. Klijai ir cildena dvēsele. Neticība ir biezgalvju daļa: viņiem vai nu ne pret vienu nekādu aizdomu nav, vai arī rodas aizdomas pret visiem un visur. Tā kādureiz piesardzīgā Zoss, ieraudzījusi zvaigznes atspulgu ezerā, nodomāja, ka tā ir ūdensroze, un gribēja to satvert, taču atdūrās tikai pret ūdeni, nekā vairāk; bet, kad pienāca rīts un viņa ieraudzīja baltu ūdensrozi, tad nodomāja, ka tas ir tikai atspulgs, un kopš tā laika, domādama to zvaigzni esam, pat nemēģina tai pieskarties. Ne velti top sacīts: «Cilvēks, kura prātu reiz saindējis ļaunums, pārstāj ticēt labajam; bērns, kurš apdedzinājies ar karstu putru, neēd biezpienu, iekām nav tam uzpūtis.» Pavēli, maharadža, sagatavot dāvanas, lai mēs Kliju varētu sagaidīt, kā pieklājas, — Cakravaks piebilda.

Kad dāvanas bija atnestas, Cakravaks pats devās pie cietokšņa vārtiem sagaidīt ministru Kliju un viņu atveda pie Hiranjagarbha.

Hiranjagarbhs apsēdināja Kliju sev iepretī un sacīja:

—     Bilsti savu vārdu, Klija, un lai notiek tā, kā tu teiksi.

—    Nē, — Klija atteica, — lai notiek tā, kā mēs vienosimies abi. Noslēgsim mieru, un lai katrs dara to, ko vēlas.

—    Saki mums, — Cakravaks sacīja, — ar kādiem noteikumiem var noslēgt savienību?

Un Klija atbildēja tā:

—     Kad vājajam uzbrūk stiprais un viņam nav citas izejas, tam jāslēdz miers, lai iemantotu laiku. Tas pats jādara, kad abām pusēm ir viens un tas pats mērķis, kad abas puses grib mieru un draudzību. Bet patiesu savienību var nodibināt vienīgi uz draudzības un savstarpējas palīdzības pamata.

—      Dižens tu esi un gudrs, — Hiranjagarbhs sacīja, — un es labprāt noslēgšu mieru ar Citravarnu.

Hiranjagarbhs apdāvināja Kliju ar skaistiem audumiem un dārgakmeņiem. Pēc tam Klija kopā ar ministru Čakravaku devās pie Citravarna.

Noslēdzis ar Pāvu mieru, arī Cakravaks saņēma kuplas dāvanas un atgriezās mājās.

Bet, kad Cakravaks bija aizgājis, Klija sacīja Citravarnam:

—      Maharadža! Mūsu vēlēšanās piepildījusies: miers ir noslēgts. Atgriezīsimies nu mājās dzimtajos Vindhjas kalnos un būsim laimīgi.

—       Ko vēl es jums varu pastāstīt? — gudrais Višnu Šarma sacīja, kad bija beidzis savu pēdējo stāstu.

Un radžas dēli atbildēja:

—       Ak viedais skolotāj! Mums jāpateicas tev, jo daudz mēs dabūjām zināt, kā jāpārvalda valsts. Mēs arī dabūjām zināt, kas jādara, lai kļūtu par labiem un taisnīgiem cilvēkiem.

—      Lai būtu tā, — Višnu Šarma sacīja. — Un lai miers un laime allaž ir ar jums!

SATURS

Sakums

PAR UZTICAMU DRAUDZTBU

Mantrausība ir liels netikums

Nenodibini draudzību ar nepazīstamu

Esi piesardzīgs draugu izvēlē

Pie kā noved badīgurns

Par badīgo šakāli

Šakālis un zilonis

PAR DRAUGU ĶILDU

Kam darbs — tam raize……………………………….

Neķeries pie darba, kas nav tev piemērots Darbu dari, bet neaizmirsti arī sevi ….

Meklē cēloni…………………………………………….

Ziņkārība postā noved…………………………………

Par mantkārīgo zeltkali………………………………..

Izmanto viltu…………………………………………..

Kas gudrāks — tas arī stiprāks………………………..

Draudzībā ir spēks

PAR KARU

Nedod padomu mu|ķim………………….

Viltu pret viltu………………………………………….

Stipro sakāve un vājo uzvara

Bīsties no ļauniem draugiem…………………………

Viens dara |aunu, bet otram par to jāsaņem sods

Ne savējais, bet ari ne svešais………………………..

Upuris pienākuma labad………………………………

Neizdevies atdarinājums………………………………

PAR MIERU

Klausi drauga padomam

Ari par nākotni jādomā .

Iecerējis darbu, padomā, kāds būs iznākums

Nelietīgs cilvēks allaž rīkojas nelietīgi .

Uz lūpām saldas valodas, bet rokā duncis .

Neveiksminieks bramins…………………….

Karš pie laba neved……………………………

Krāpnieku nedarbi…………………………….

Zini, ar ko draudzēties………………………..

Rīkojies pēc apstākļiem………………………

Nepārsteidzies………………………..

ХИТОПДДЕША ИЛИ ПОЛЕЗНЫЕ НАСТАВЛЕНИЯ Детгиз 1958

На латышском языке

M'JRll R. AČAREKARA ilustraciļas Nolormēļis

K. SONIŅS

HITOPADESA JEB DERĪGI PADOMI.

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors I. Z v a g ū z 1 s. Tehn. redaktore D P a s t a r e. Korektore M. Krūmiņa. Nodota salikšanai 1960. g. 21. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 27. Septembri. Papīra formāts 84X108/16. 9.75 [iz. iespiedi. IG.29 uzsk. Iespiedi. 9,23 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 5 rb|. 60 kap. No 1961. g. i. I — 56kap. Latvijas Valsts izdevnieciba Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. I3487/JI326. iespiesta Lalvilas PSRS Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovctskaja Latvija» Riga, Dzirnavu Ielā 57. Pašūt. Nr. '2287. A(Ind.)

6 — Hitopadeša

'-' Indra — indiešu mitoloģijā kara dievs.

83

[1] jujūba — krūms ar ēdamiem, bet loti skābiem augļiem, kuriem tāds pats nosaukums.

Content

Narajane Hitopadeša jeb derīgi padomi

SĀKUMS

PAR UZTICAMU DRAUDZĪBU

MANTRAUSĪBA IR LIELS NETIKUMS

NENODIBINI DRAUDZĪBU AR NEPAZĪSTAMU

ESI PIESARDZĪGS draugu izvēle

PIE KĀ NOVED BADIGUMS

PAR BADĪGO ŠAKĀLI

ŠAKĀLIS UN ZILONIS

PAR DRAUGU ĶILDU

KAM DARBS — TAM RAIZE

NEĶERIES PIE DARBA, KAS NAV TEV PIEMĒROTS

DARBU DARI, BET NEAIZMIRSTI ARI SEVI

MEKLĒ CĒLONI

ZIŅKĀRĪBA POSTĀ NOVED

PAR MANTKĀRĪGO ZELTKALI

IZMANTO VILTU

KAS GUDRĀKS, TAS ARĪ STIPRĀKS

DRAUDZĪBA IR SPĒKS

PAR KARU

NEDOD PADOMU MUĻĶIM

VILTU PRET viltu

STIPRO SAKĀVE UN VĀJO UZVARA

BĪSTIES NO ĻAUNIEM DRAUGIEM

NE SAVĒJAIS, BET ARĪ NE SVEŠAIS

UPURIS PIENĀKUMĀ LABAD

NEIZDEVIES ATDARINĀJUMS

PAR MIERU

KLAUSI DRAUGA PADOMAM

ARI PAR NĀKOTNI JĀDOMĀ

IECERĒJIS DARBU, PADOMĀ, KĀDS BŪS IZNĀKUMS

NELIETĪGS CILVĒKS ALLAŽ RĪKOJAS NELIETĪGI

UZ LŪPĀM SALDAS VALODAS, BET ROKĀ DUNCIS

NEVEIKSMINIEKS BRAMINS

KARŠ PIE LABA NEVED

KRĀPNIEKU NEDARBI

ZINI, AR KO DRAUDZETIES

RĪKOJIES PĒC APSTĀKĻIEM

NEPĀRSTEIDZIES

SATURS