Paustovskis Konstantīns

Izplūkātais zvirbulis

Konstantins Paustovskis

Izplūkātais zvirbulis

Pasakas

.

SILTA MAIZE

Kad jātnieki jāja caur Burvciemu, nomalē sprāga vācu šāviņš un kādam melnam zirgam ievainoja kāju. Komandieris atstāja ievainoto zirgu ciemā, bet nodaļa, saceldama putekļus un laužņiem šķindot, devās tālāk, aizdipa aiz birzs, aiz paugura, kur vējš šūpoja nobriedušu rudzu lauku.

Zirgu pārveda mājās dzirnavnieks Pankrats. Dzirnavas jau sen vairs nedarbojās, taču miltu putekļi bija uz mūžiem ieēdušies dzirnavniekā. Kā pelēka garoza tie klāja Pankrata vateni un naģeni. No cepures naga apakšas ļaudīs noraudzījās dzirnavnieka žirgtās acis. Pankrats bija ātrs darbā, bargs vecis, un bērni domāja, ka viņš ir burvis.

i Pankrats izdziedināja zirgu. Melnis palika dzirnavās un pacietīgi veda mālus, mēslus un maikstis — palīdzēja Pankratam salabot dambi.

Pankratam bija grūti uzturēt zirgu, tāpēc tas sāka staigāt pa ciemu diedelēdams. Melnis apstājās pie mājas, nosprauslājās, pa-aakstīja ar purnu vārtiņus, un, rau, ļaudis viņam iznesa laukā biešu apas vai cietu maizi, vai dažkārt pat saldu burkānu. Ciemā runāja, ca zirgs nevienam nepiederot vai — pareizāk — esot sabiedrības īpašums, un ikviens turēja par savu pienākumu to pabarot. Tur-dāt — zirgs taču ievainots, cietis no ienaidnieka.

Burvciemā pie savas vecmāmiņas dzīvoja puisēns Fiļka, iesaukts Dar Jodātāju. Fiļka bija kluss, neuzticības pilns zēns, un viņa

iemīļots teiciens bija: «Nu, pie joda!» Ja kāds kaimiņu puika ierosināja pastaigāties ar koka kājām vai aicināja līdzi meklēt vecas patronas, tad Fiļka dusmīgā basa balsī atbildēja: «Nu, pie joda! Meklē pats!» Kad vecmāmuļa pārmeta zēnam, ka viņš tāds nelaipns, Fiļka novērsās un atrūca; «Nu, pie joda! Apnikuši tavi pātari!»

Togad ziema bija padevusies silta. Gaiss pilns dūmakas. Uzkrita sniegs un tūdaļ kusa laukā. Slapjas vārnas uzlaidās uz dūmeņiem, lai pažāvētos, ķērca un dzina cita citu prom. Pie dzirnavu zābaka ūdens neaizsala, tas tur stāvēja melns un mierīgs, un tajā riņķoja ledus gabaliņi.

Ap to laiku Pankrats salaboja dzirnavas un gatavojās malt labību — sievas sūdzējās, ka milti ejot uz beigām, esot atlicis vairs tikai divām trim dienām, bet graudi stāvot nemalti.

Vienā tādā siltā, palsā dienā ievainotais zirgs piebunkāja ar purnu pie Fiļkas vecmāmuļas mājas vārtiņiem. Vecmāmuļas nebija mājās, Fiļka sēdēja pie galda un ēda maizes gabalu, biezi apbārstītu ar sāli.

Viņš negribot piecēlās, iznāca laukā pa vārtiņiem. Zirgs mīņājās un pastiepa galvu pēc maizes. — Nu, pie joda! Sātans gatavais! — Fiļka uzkliedza un atvēzeniski iesita zirgam pa lūpām. Zirgs atrāvās atpakaļ, pakratīja galvu, bet Fiļka aizsvieda maizi tālu irdenajā sniegā un uzkliedza:

— Glābiņa nav no tādiem ubagiem! Tur ir tava maize! Ej un roc laukā no sniega ar savu purnu! Ej un roc!

Un, rau, pēc šī ļaunā prieka pilnā uzkliedziena Burvciemā sākās tie brīnumainie notikumi, par kuriem vēl tagad ļaudis, galvas grozīdami, pārspriež, jo paši nezina, vai tas tā bijis vai arī nav nemaz bijis.

Asara izritēja no zirga acs. Zirgs iezviedzās žēli un gari, pasita ar asti, un tajā pašā mirklī kailajos kokos, māju žogos un dūmeņos sāka kaukt, svilpot ass, griezīgs vējš, kas atpūta sniegu, aizcirta Fiļkam elpu kaklā. Puika drāzās atpakaļ uz mājām, bet visapkārt jau tā griezās sniegs un plītēja acīs, ka it nekādi nevarēja atrast lieveni. No jumtiem pa vējam lidoja sasalušie salmi, lūza strazdu būri, dauzījās vaļā atrautie slēģi. Un no apkārtējiem laukiem arvien

augstāk uzvijās sniega putekju stabi, kas šņākdami un griezdamies, cits citu apdzīdami, gāzās virsū ciemam.

Beidzot Fijka tomēr iemuka mājā, cieši aizvēra durvis, noteica: «Nu, pie joda!» — un ieklausījās. Putenis kauca kā traks, bet cauri šiem kaucieniem varēja dzirdēt īsus, spalgus svilpienus — tā svelpj zirga aste, kad tas saniknots sit ar to sev pa sāniem.

Vakarā putenis sāka pierimt, un tikai tad Fiļkas vecmāmuļa varēja pārnākt mājās no kaimiņienes. Bet naktī debesis kļuva zaļganas kā ledus, zvaigznes it kā piesala pie debess velves un bargs sals sāka klaiņot pa ciemu. Neviens to netika redzējis, taču ikviens dzirdēja, kā čirkst viņa velteņi pa sauso sniegu, dzirdēja, kā sals draiskodamies spārda resnos baļķus sienās un kā tie sprēgā un lūst.

Vecmāmuļa raudādama teica Fiļkam, ka droši vien akas jau esot. sasalušas un tagad viņus sagaidot neglābjama nāve. Ūdens neesot, milti visiem beigušies, bet dzirnavas nevarot strādāt, jo upe sasalusi līdz dibenam.

Kad peles sāka līst laukā no pagrīdes un glābties zem krāsns salmos, kur bija vēl mazliet siltuma, tad no bailēm ieraudājās arī Fiļka. — Nu, pie joda jūs! Nolādētās! — viņš kliedza uz pelēm, taču tās tikai līda un līda laukā no grīdas apakšas. Fiļka uzrāpās uz krāsns, apsedzās ar kažociņu, viscaur drebēdams, un klausījās vecmāmuļas vaimanās.

— Pirms simt gadiem tāds pats briesmīgs sals bija uzkritis mūsu apgabalam, — vecmāmuļa stāstīja. — Aizvilka ciet akas, nomaitāja putnus, mežus un dārzus izsaldēja līdz pat saknēm. Pēc tam desmit gadu neziedēja ne koki, ne zāles. Sēklas sažuva zemē un aizgāja bojā. Kaila kļuva mūsu zeme. Visi zvēri meta tai apkārt līkumu — sargājās no tuksneša.

— Kāpēc tad uzradās tāds sals? — Fiļka vaicāja.

— Aiz cilvēku ļaunuma, — vecmāmuļa atbildēja. — Vecs zal-^ dāts gāja caur mūsu ciemu, kādās mājās viņš lūdza maizi, bet saimnieks, nikns vīrs, turklāt miegains un bļauris, paņem un dod šim tikai cietu garozu. Un to pašu vēl nepasniedz rokā, bet nosviež uz grīdas un saka: «Nu, pie joda! Se, rij!» — «Es nevaru maizi pacelt

no grīdas,» saka zaldāts. «Kājas vietā man ir kocene.» — «Kur tad kāju esi licis?» vīrs jautā. — «Kāju es zaudēju Balkānu kalnos kaujā ar turkiem,» zaldāts atbild. — «Nekas, ja esi varen izsalcis, gan pacelsi!» Vīrs iesmējās. «Tev te sulaiņu nav.» Zaldāts nopūtās, kaut kā pamanījās un pacēla garozu, bet redz — tā jau nav maize, bet zaļš pelējuma gabals. Tīrā indei Nu tad zaldāts izgāja laukā, iesvilpās, un uzreiz bija klāt putenis, sniegavētra; tāds pūtiens uzradās, ka ciema mājām jumtus rāva nost, bet pēc tam uznāca briesmīgs sals. Un tas vīrs nomira.

— No kā viņš nomira? — Fijka aizsmacis vaicāja.

— No pārāk aukstas sirds, — vecmāmuļa atbildēja un, brīdi klusējusi, piebilda: — Laikam arī tagad Burvciemfl gadījies kāds nelabs cilvēks, kāds ļaunprātis, kas izdarījis ko sliktu. Tālab jau tas sals.

— Ko nu lai iesāk, vecmāmiņ? — Fiļka vaicāja no kažoka apakšas. — Vai tiešām jāmirst nost?

— Kālab mirt? Allažiņ jāpaļaujas ...

— Uz ko?

— Uz to, ka nelabais cilvēks savu ļaunprātību izlabos.

— Kā lai izlabo? — Fiļka šņukstēdams vaicāja.

— To zina dzirnavnieks Pankrats. Viņš ir liels gudrinieks. Vajag pajautāt viņam. Vai tu tiešām tādā salā skriesi uz dzirnavām? Sasalsi ragā.

— Nu, pie joda ar viņu, ar to Pankratul — Fiļka noteica un apklusa.

Naktī viņš norāpās no krāsns. Vecmāmuļa, sēdēdama uz lāviņas, gulēja. Aiz loga gaiss bija tumši zils, briesmīgs.

Skaidrajās debesīs pār melnapsēm stāvēja mēness, izgreznojies ar rožainiem vainagiem kā līgava.

Fiļka apjoza kažociņu, izlavījās laukā un drāzās uz dzirnavām. Sniegs dziedāt dziedāja zem kājām, it kā jautrs zāģeru pulks tur aiz upes zāģētu nost bērzu birzi. Šķita, ka gaiss būtu sasalis un starp zemi un mēnesi palicis vienīgi tukšums — svelots un tik tīrs, ka pat kilometru virs zemes pacēlies puteklis kļūtu saredzams un spīdētu un mirdzētu kā maza zvaigzne.

Melnie vītoli gar dzirnavu dīķi bija salā nosirmojuši. Vītolu zari vizuļoja, it kā būtu no stikla. Gaiss durstīja puisēna krūtis. Viņš vairs nevarēja lāgā paskriet, gāja smagi, ar velteņiem ardams sniegu.

Fiļka pieklauvēja pie Pankrata mājas loga. Aiz mājas šķūnī tūliņ iezviedzās un sāka kārpīties ievainotais zirgs. Fiļka ievaidējās, bailēs pietupās sniegā, lai paslēptos. Pankrats atvēra durvis, sagrāba puiku aiz apkakles un ievilka istabā.

— Sēdies pie krāsns! — viņš teica. — Un stāsti, karņēr vēl neesi nosalis.

Fiļka raudādams izstāstīja, kā viņš apgājies ar ievainoto zirgu un ka tāpēc ciemam uzkritis tāds sals.

— Jā-ā, — Pankrats nopūtās. — Slikti! Tevis dēļ visiem jāiet bojā. Kāpēc zirgam darīji pāri? Par ko? Tu esi aplams pilsonis!

Fiļka šņukstēja, ar piedurkni slaucīja acis.

— Beidz pinkšķēt! — Pankrats bargi sacīja. — Pinkšķēšanu jūs visi pieprotat. Līdzko pastrādājis kādus nedarbus —tūliņ laiž tauri vaļā. Nekādas jēgas es tur neredzu. Manas dzirnavas stāv, it kā sals tās būtu aizlodējis uz mūžīgiem laikiem, bet miltu nav, ūdens arī nav, un, ko lai mēs izdomājam, nezinu.

— Ko lai tagad es daru, vectētiņ Pankrat? — Fiļka vaicāja.

— Jāgudro glābiņš no sala. Tad ļaužu priekšā tu nebūsi nosodāms. Un ievainotā zirga priekšā arī ne. Lai tu būtu tīrs cilvēks un jautrs. Lai ikviens tev varētu draudzīgi uzsist uz pleca un piedot. Vai skaidrs?

— Skaidrs, — Fiļka nošļucis atbildēja.

— Nu tad izdomā. Dodu tev stundu un piecpadsmit minūtes laika.

Priekšnamā Pankratam dzīvoja žagata. No aukstuma viņa negulēja, tupēja uz sakām — klausīdamās. Tad viņa sāniski, apkārt skatīdamās, ieslīdēja spraugā zem durvīm. Izlīda laukā, uzlēca uz lieveņa margām un aizlaidās tieši uz dienvidiem. Žagata bija gudra, veca un tāpēc ar nolūku lidoja tuvu zemei, jo no ciemiem un mežiem tomēr cēlās augšā siltums un žagata negribēja nosalt. Neviens viņu neredzēja, vienīgi apšu gravā lapsa bija izbāzusi purnu no

alas un, to pagrozījusi, ievēroja, ka gar debesīm kā tumša ēna aizlido žagata. Lapsa ierāvās atpakaļ alā un ilgi tupēja tur kasīdamās un prātodama: kurp gan tādā briesmīgā naktī devās žagata?

Bet Fiļka pa to laiku nemierīgs sēdēja uz lāviņas un gudroja.

Beidzot ierunājās Pankrats, tīdams mahorkas smēķi:

— Nu, tavs laiks ir beidzies. Stāsti, ko esi izdomājis! Termiņš netiks pagarināts.

— Vectētiņ Pankrat, — Fiļka sacīja, — tiklīdz ausīs rīts, es sapulcināšu no visa ciema bērnus. Mēs paņemsim laužņus, vergas un cirvjus, cirtīsim ledu pie dzirnavu zābaka tikmēr, kamēr sasniegsim ūdeni un tas sāks tecēt uz dzirnavu rata. Un, kad sāks nākt ūdens, tad palaid vaļā dzirnavas! Kad rats būs apgriezies divdesmit reižu, tas sasils un sāks malt. Nu tad būs milti, būs ūdens, būs visiem glābiņš.

— Re, kāds gudrinieks! — dzirnavnieks teica. — Zem ledus, protams, ūdens ir. Bet, ja ledus būs tavā augumā — tik biezs, ko tad tu darīsi?

— Nu, pie joda! —. Fiļka iesaucās. — Mēs, bērni, izcirtīsim cauri arī tādam ledum!

— Bet ja nu nosalsiet?

— Kurināsim ugunskurus.

— Un ja nu bērni nav ar mieru tavas muļķības dēļ pūlēties? Ja viņi saka: «Nu, pie joda! Pats vainīgs — lai pats arī skalda to ledu!» — ko tad?

— Būs ar mieru! Es viņus ļoti lūgšu .. . Mūsu bērni ir labi.

— Nu, lai notiek, sapulcini savējos. Bet es parunāšu ar večiem. Varbūt arī veči velk cimdus rokās un ķeras pie laužņiem.

• * #

Stipra sala laikā saule lec koši sarkana, biezā dūmakā tīta. Arī torīt pār Burvciemu pacēlās tāda saule. Uz upes bija dzirdami bieži cērtamo dzelžu klaudzieni. Sprēgāja ugunskuri. Bērni un vecīši strādāja kopš agras rītausmas, skaldīja ledu pie dzirnavām. Un

darba karstumā neviens neievēroja, ka pēcpusdienā debesis pārvelkas ar zemiem mākoņiem un sirmajos vītolos sāk pūst vienmērīgs, silts vējš. Kad ievēroja, ka laiks mainījies, vītolu zari jau bija atkusuši un pāri upei jautri un skanīgi sāka šalkt bērzu birzs. Gaiss oda pēc pavasara un kūtsmēsliem.

Pūta dienvidu vējš. Ar katru stundu kļuva siltāks un siltāks. No jumtiem krita zemē lāstekas un skanēdamas saplīsa. No pažobelēm izlīda vārnas, atkal žāvējās uz dūmeņiem, drūzmējās un ķērca.

Trūka vienīgi vecās žagatas. Viņa atlidoja pievakarē, kad siltumā ledus jau sāka nosēsties, — darbs pie dzirnavām veicās ātri, jau parādījās pirmā sprauga ar melnu ūdeni.

Zēni norāva no galvas ausenes un kliedza «urā!». Pankrats teica, ka puikas un veči diez vai būtu atskaldījuši ledu, ja nenācis talkā siltais vējš. Bet žagata tupēja vītolā pie dambja, tarkšķēja, tirināja asti, klanījās uz visām pusēm, kaut ko stāstīja, tikai neviens viņu nesaprata, vienīgi vārnas. Žagata stāstīja, ka viņa aizlidojusi līdz siltajai jūrai, kur kalnos dusējis vasaras vējš, to pamodinājusi, iztarkšķējusi par briesmīgo salu un izlūgusies, lai dzen prom to salu, lai palīdz |audīm.

Vējš it kā neesot uzdrošinājies žagatai atteikt, sācis pūst, joņodams pa laukiem, svilpodams un izsmiedams salu. Un, ja tā labi ieklausās, tad jau var dzirdēt, kā gravās zem sniega burbuļo un urdz siltais ūdens, mazgā brūklenāju saknes, lauž ledu upē.

Visiem zināms, ka žagata ir vispļāpīgākais putns pasaulē, tāpēc vārnas viņai neticēja, vienīgi savā vidū noķērcās: sak, ko tā vecā atkal melš?

Tā vēl šodien it neviens nezina, vai žagata stāstījusi patiesību vai visu to izdomājusi lielīdamās. Zināms ir tikai tas, ka pievakarē ledus sāka brīkšķēt, saira gabalos, puikas un veči vēl sarāva — un dzirnavu zābakā šņākdams iegāzās ūdens.

Vecais dzirnavu rats iečīkstējās — no tā pašķīda lāstekas — un lēnām sāka griezties, lešņirkstējās dzirnakmeņi, tad rats sāka griezties ašāk, vēl ātrāk, un pēkšņi vecās dzirnavas iedrebējās, sāka strādāt pilnā gaitā — klaudzēdamas un čīkstēdamas tās sāka malt miltus.

Pankrats bēra graudus, dzirnakmeņi tos saberza, un maisos bira karsti milti. Sievas bāza miltos nosalušās rokas un smējās.

Visos pagalmos skaldīja skanošu bērza malku. Istabās kjuva gaišs no karstās krāsns uguns. Sievas mīcīja vilkano, saldo mīklu. Un viss dzīvais, kas atradās mājās, — bērni, kaķi, pat peles, — visi turējās saimnieču tuvumā, bet saimnieces ar balto, miltaino roku uz-plāja bērniem pa muguru, lai nelien abrā iekšā un nemaisās pa kājām.

Naktī ciemā tā smaržoja pēc siltas maizes ar brūnu garozu un apakšā piedegušām kāpostu lapām, ka pat lapsas izlīda no alām, tupēja sniegā, trīcēja un smilkstēja, prātodamas, ar kādām viltībām varētu nospert cilvēkiem kaut gabaliņu šīs brīnišķās maizes.

Otrā rītā Fiļka kopā ar puikām atnāca uz dzirnavām. Vējš dzenāja pa zilajām debesīm sadriskātus mākoņus uri neļāva tiem ne brītiņa miera, tāpēc pār zemi šaudījās pārmaiņus gan aukstas ēnas, gan karsti, saulaini plankumi.

Fiļka stiepa svaigu maizes klaipu, bet pavisam mazs puisēniņš Nikiņš turēja rokās koka sālstrauku ar dzeltenu, rupju sāli. Pankrats iznāca uz sliekšņa, vaicāja:

— Kas nu par izdarībām? Vai man gribat pasniegt sālsmaizi? Par kādiem nopelniem?

— Nē jaul — zēni iesaucās. — Tev būs īpaša dāvana. Bet šo te — ievainotajam zirgam. No Fiļkas. Mēs gribam, lai viņi salīgst mieru.

— Labs ir, — Pankrats sacīja, — ne jau cilvēks vien grib, lai viņam atvainojas. Es tūliņ jums atvedīšu zirgu — viņu pašu.

Pankrats atvēra šķūņa vārtus, izlaida laukā zirgu. Zirgs iznāca, pastiepa galvu, iezviedzās — sajuta svaigas maizes smaržu. Fiļka pārlauza klaipu, apkaisīja gabalus ar sāli no sālnīcas un sniedza zirgam. Taču zirgs maizi neņēma, sāka minstīties un kāpās atpakaļ uz šķūni. Fiļka nobijās. Viņš visa ciema priekšā sāka skaļi raudāt. Zēni sačukstējās un apklusa, bet Pankrats paplikšķināja zirgam pa kaklu un teica:

— Zirdziņ, nebaidies! Fiļka nav ļauns cilvēks. Ko tu viņu apvaino? Ņem maizi, izlīgsti!

Zirgs paklanīja galvu, padomāja, tad piesardzīgi izstiepa kaklu, beidzot ar savām mīkstajām lūpām paņēma no Fiļkas rokām maizi. Apēda vienu gabalu, apostīja puisēnu, paņēma otru gabalu. Fiļka pasmaidīja ar asarām acīs, bet zirgs gremoja maizi, sprauslāja. Un, kad bija apēdis visu maizi, uzlika galvu puisēnam uz pleca, nopūtās un paēdis un apmierināts aizvēra acis.

Visi smaidīja, priecājās. Vienīgi vecā žagata ti/pēja vītolā un pikti tarkšķēja — droši vien atkal lielījās, ka vienīgi viņai izdevies samierināt zirgu un puisēnu Fiļku. Taču neviens neklausījās, ko žagata tarkšķ, un tāpēc viņa dusmojās vēl vairāk un tarkšķēja kā ložmetējs.

DEGUNRADZĪŠA PIEDZĪVOJUMI

(KARAVĪRU PASAKA)

Kad Pēteris Terentjevs devās no ciema karā, tad viņa mazais dēlēns Stepans nezināja, ko lai atvadoties tētim dāvina; beidzot uzdāvināja vaboli degunradzīti. Viņš to bija noķēris sakņu dārzā un ielicis sērkociņu kastītē. Degunradzītis dusmojās, klauvēja, pieprasīja, lai laiž viņu ārā. Taču Stepans nelaida, iebāza kastītē zāļu stiebriņus, lai vabole nenomirtu badā. Degunradzītis zāļu stiebriņus gan sagrauza, tomēr arvien vēl klauvēja un sirdījās.

Stepans izgrieza kastītei nelielu lodziņu, lai tur iekļūtu iekšā svaigs gaiss. Vabole izbāza pa lodziņu spalvainu kājiņu un centās satvert puisēna pirkstu — droši vien dusmās gribēja ieskrāpēt. Bet Stepans neļāvās. Tad degunradzītis noskaities sāka tā dūkt, ka puisēna māte Akuļina uzsauca:

— Laid to mežoni laukā! Visu dienu tā džinkst un džinkst, ka galva sāk pampt!

Pēteris Terentjevs pavīpsnāja par dēlēna dāvanu, noglaudīja viņa galvu ar savu raupjo roku un ielika kastīti ar vaboli gāzmaskas somā.

— Tu viņu glabā, nepazaudē! — dēlēns sacīja.

— Vai tādu dāvanu drīkst pazaudēt! — tēvs atbildēja. — Gan jau kaut kā nosargāšu.

Vai nu vabolei iepatikās gumijas sroaka, vai arī Pēteris patīkami oda pēc karavīra šineļa un rupjas maizes, taču degunradzītis samierinājās un aizbrauca Pēterim līdzi uz fronti.

Frontē karavīri apbrīnoja kukaini, ar pirkstiem aptaustīja viņa stingro ragu, noklausījās Pētera stāstu par dēla dāvanu un sprieda:

— Re, ko puika izdomājisl Degunradzītis, acīm redzot, ir velna pulveris. īsts jefreitors, nevis vabole. 1

Karavīri interesējās, cik ilgi degunradzītis izturēs un kā būs ar uzturdevu — ar ko Pēteris viņu ēdinās un dzirdinās. Lai gan vabole paliek vabole, tomēr bez ūdens dzīvot nevarēs.

Pēteris neveikli smaidīja un atbildēja, ka degunradzītim jāiedod tikai kāda labības vārpiņa un tad viņam būs veselai nedēļai barība. Vai nu daudz tam vajag.

Reiz Pēteris ierakumos naktī aizsnaudās, izmeta no somas kastīti ar vaboli.

Degunradzītis ilgi grozījās, izplēsa kastītē spraugu lielāku, izlīda laukā, pakustināja ūsas, ieklausījās. Tālumā dārdēja zeme, liesmoja dzelteni zibeņi.

Degunradzītis ielīda pliederī ierakumu malā, lai labāk varētu apskatīties. Tādu negaisu viņš vēl nebija pieredzējis. Pārāk daudz bija zibšņu. Zvaigznes vis nekarājās nekustīgi pie debesīm kā viņa dzimtenē, tai ciemā, kur dzīvoja Pēteris, bet lidoja no zemes augšup, apgaismoja ar spožu gaismu visu apkārtni, dūmoja un atkal nodzisa. Bez apstājas grāva pērkons.

Svilpdamas garām padrāzās nez kādas tur vaboles. Viena tā ietriecās pliederī, ka tam nobira sarkanās ogas. Vecais degunradzītis nokrita zemē, izlikās par beigtu un ilgi vēl neuzdrošinājās pakustēties. Viņš saprata, ka ar tādām vabolēm labāk neielaisties nekādās darīšanās — pārāk daudz to svilpa visapkārt.

Tā degunradzītis nogulēja līdz pat rītam, kad uzlēca saule. Viņš atvēra vienu aci, palūkojās debesīs. Tās bija zilas, siltas — tādu debesu nebija viņa ciemā. Milzīgi putni kaukdami krita lejā no šīm debesīm kā ērgļi.

Degunradzītis aši pagriezās apkārt, nostājās uz kājām un palīda zem diždadža lapas — nobijās, ka ērgļi varētu viņu pagalam noknābāt.

No rīta Pēteris pamanīja, ka vaboles nav, sāka visapkārt gramstīt pa zemi.

— Ko tu meklē? — vaicāja blakus esošais karavīrs, kuram bija tik iedegusi seja, ka varēja viņu noturēt par nēģeri.

— Vabole pazudusi, — Pēteris bēdīgi atbildēja. — Tavu nelaimi!

— Ir nu gan par ko bēdāties, — teica iedegušais karavīrs. — Tāda vabole vai citāda — kukainis vien ir. Zaldātam no tāda kukaiņa nekāda labuma vēl nav bijis.

— Ne jau par labumu ir runa, — Pēteris iebilda, — bet par piemiņu. Man viņu atvadoties iedāvināja dēlēns. Ne jau kukainis ir man dārgs, bet dārga piemiņa.

— Tad nu gan! — iedegušais piekrita. — Tā ir pavisam cita runāšana. Bet atrast viņu — tas tikpat kā okeānā atrast mahorkas kripatiņu. Vabole būs pagalam.

Vecais degunradzītis izdzirdēja Pētera balsi, tūliņ iedūcās, pacēlās no zemes, palidoja dažus sojus un uzlaidās Pēterim uz šine|a piedurknes. Pēteris kļuva priecīgs, sāka smieties, bet iedegušais karavīrs teica:

— Ak, blēdis tādsl Pazīst sava saimnieka balsi tāpat kā suns. Kukainis, bet katliņš viņam prot vārīt.

Kopš tās reizes Pēteris vairs nebāza vaboli kastītē, bet nēsāja līdzi tieši gāzmaskas somā. Karavīri tagad vēl vairāk brīnījās: «Vai redzi, degunradzītis pilnīgi pieradināts!»

Dažkārt brīvajā laikā Pēteris izlaida vaboli ārā, vabole tad rāpoja apkārt, meklēja nez kādas saknītes, grauza lapiņas. Tās vairs nebija tās lapas, kas ciemā. Bērzu lapu vietā šajā apkaimē daudz bija vīksnu un papeļu lapu. Un Pēteris, pārrunādams ar karavīriem, sacīja:

— Mans degunradzītis sācis lietot trofeju barību.

Kādu vakaru gāzmaskas somā ieplūda svaigs gaiss, oda pēc lieliem ūdeņiem, un degunradzītis izlīda no somas, lai palūkotos, kur nokļuvis.

Pēteris kopā ar karavīriem stāvēja uz prāmja. Tas slīdēja pāri platai, gaišai upei. Aiz upes rietēja saule, krastmalās auga vītoli, tiem pāri lidoja stārķi sarkanām kājām.

— Visla! — karavīri runāja, smēla blašķēs ūdeni un dzēra, bet daži vēsajā ūdenī mazgāja noputējušo seju. — Esam jau dzēruši Donas, Dņepras un Bugas ūdeņus, tagad padzersimies arī no Vislas. Varen salds ūdens ir Vislā.

Degunradzītis ieelpoja upes dzestrumu, pakustināja Ūsiņas, ielīda somā, aizmiga.

Un pamodās no spēcīga grūdiena. Soma kratījās, nejēdzīgi šūpojās. Degunradzītis aši izlīda no somas laukā, palūkojās apkārt. Pēteris skrēja pa kviešu lauku, viņam blakām skrēja citi karavīri, visi kliedza «urā!». Tikko svīda gaisma. Uz karavīru bruņu cepurēm mirdzēja rasa.

Sākumā degunradzītis ar kājiņām, cik spēka, ieķērās somā, vēlāk apjauta, ka tik un tā nenoturēsies, tālab izpleta spārnus, atgrūdās nost no somas, sāka lidot blakus Pēterim un dūca tā, it kā viņu uzmudinādams. ļ

Kāds cilvēks, tērpies netīri zaļā formas tērpā, ar šauteni tēmēja Pēterim, bet degunradzītis ietriecās šim cilvēkam acī. Viņš sagrīļojās, nosvieda šauteni zemē un metās bēgt.

Degunradzītis lidoja Pēterim līdzi, turējās, ieķēries viņam plecā, un ielīda somā tikai tad, kad Pēteris pakrita un nezin kam sauca: «Nu gan ķeza! Man trāpīja kājā!» Pa to laiku vīri netīri zaļajos formas tērpos jau bēga, atpakaļ skatīdamies, bet viņiem pa pēdām vēlās skaļš «urā!» sauciens. ļ

Pēteris kādu mēnesi nogulēja slimnīcā, bet degunradzītis tika nodots poļu zēnam glabāšanā. Zēns dzīvoja tajā pašā mājā, kur atradās slimnīca.

Ievainojums nebija smags, tāpēc Pēteris no slimnīcas devās atkal uz fronti. Savu vienību viņš panāca jau Vācijā. Smago kauju vietās tā kūpēja dūmi, it kā pati zeme būtu degusi un sviedusi laukā no katras bedrītes milzīgus melnus mākoņus. Saule spīdēja debesīs pavisam bāla. Degunradzītim droši vien bija aizkritušas ausis no lielgabalu grāvieniem, viņš tupēja somā pavisam klusu, nekustēdamies.

Bet vienurīt degunradzītis sakustējās un izlīda ārā. Pūta silts vējš, aizdzīdams tālu uz dienvidiem pēdējās dūmu svītras. Dziļajā

debesu zilgmē mirdzēja tīra, augsta saule. Bija tik kluss, ka vabole dzirdēja virs galvas lapas čabam kokā. Visas lapas nokarājās nekustēdamās, un tikai viena drebēja un trokšņoja, it kā priecātos nezin par ko un gribētu to pastāstīt citām lapām.

Pēteris sēdēja zemē, dzēra no karavīra blašķes ūdeni. Odens lāses, rotādamās saulē, ritēja pa viņa neskūto seju lejup. Pēteris padzēries iesmējās un teica:

— Uzvarai

— Uzvara! — blakām sēdošie karavīri atsaucās.

Kāds karavīrs, izslaucījis ar piedurkni acis, piebilda:

— Lai mūžīga slava! Dzimtenes zeme noilgojusies mūsu roku. Tagad mēs to pārveidosim par dārzu, brālīši, un sāksim brīvu, laimīgu dzīvi.

Drīz pēc tam Pēteris pārnāca mājās. Akuļina skaļi priecājās un apraudājās, arī Stepans raudāja un apvaicājās:

— Vai degunradzītis ir dzīvs?

— Dzīvs gan mans draudziņš, — Pēteris atbildēja. — Lode viņu neķēra. Kopā ar uzvarētājiem viņš atgriezās dzimtajā pusē. Un mēs, Stepan, palaidīsim viņu vaļā.

Pēteris izņēma vaboli no somas, uzlika uz plaukstas.

Degunradzītis labu laiku tupēja, lūkodamies apkārt, ūsas kustinādams, pēc tam pacēlās uz pakaļējām kājiņām, izpleta spārnus, atkal tos sakļāva, brīdi domāja un pēkšņi, skaļi dūkdams, pacēlās gaisā — pazina dzimto pusi. Degunradzītis apmeta līkumu virs akas, pār diļļu dobīti sakņu dārzā un aizlaidās pāri upei uz mežu, kur klaigāja bērni, lasīdami sēnes un meža avenes. Stepans ilgi skrēja viņam pakaļ, mādams ar naģeni.

Kad Stepans pārnāca, Pēteris teica:

— Nu re, tagad šis vabolēns savējiem pastāstīs par karu un par savu varonīgo izturēšanos. Viņš sapulcinās visas vaboles zem paegļa, paklanīsies uz visām debess pusēm un pastāstīs.

Stepans iesmējās, bet Akuļina sacīja:

— Beidz tādas pasakas stāstīt puikam. Viņš vēl no tiesas tām noticēs arī.

— Lai notic! — Pēteris atbildēja. — Pasakas sagādā prieku ne vien bērniem — pat karavīriem tās patīk.

— Ja nu tā! — Akuļina samierinājās, piemezdama patvārim vēl priežu čiekurus.

Patvāris sāka dūkt kā vecs degunradzītis. No dūmeņa griezās l«ukā zili mutuļi, tie kāpa vakara debesīs, kur jau spīdēja jauns mēness, kas atspulgojās ezeros, upēs, nolūkojās no augšas uz mūsu kluso zemi.

TĒRAUDA GREDZENTIŅŠ

Vectēvs Kuzma ar savu mazmeitiņu Varvariņu dzīvoja Sūnu-ciemā pašā meža malā.

Ziema togad bija barga — ar niknām vētrām un sniegu. Visu ziemu ne reizes nekļuva siltāks, no dēļu jumtiem nenopilēja ne lāses nemierīgā atkušņa ūdens. Naktīs mežā kauca pārsalušie vilki. Vectēvs Kuzma teica, ka viņi kaucot, apskauzdami cilvēkus: arī vilks labprāt dzīvotu mājā, labprāt paknosītos un gulētu uz krāsns, pasildītu savu apledojušo pinkaino kažoku.

Ziemas vidū vectēvam izbeidzās mahorka. Viņš pamatīgi klepoja, sūdzējās, ka esot sasirdzis, un teica: ja vien dabūtu ievilkt kādu dūmu, tūliņ kļūtu vieglāk.

Svētdien Varvariņa devās uz kaimiņiem, uz Silaciemu, vectēvam pēc mahorkas. Gar Silaciemu gāja garām dzelzceļš. Varvariņa nopirka mahorku, ielika to katūna maisiņā un aizgāja uz staciju palūkoties uz vilcieniem.

Silaciemā tie reti kad pieturēja, gandrīz vienmēr aizdrāzās garām klaudzēdami un rībēdami.

Pie stacijas sēdēja divi karavīri. Vienam bija bārda un jautras, pelēkas acis. Dzirdēja svelpjam vilcienu. Jau varēja redzēt, ka no tālā, melnā meža, tvaika mutuļus šķiezdama, nikni drāžas uz staciju lokomotīve.

— Ātrais, — sacīja bārdainais karavīrs. — Piesargies, meitenīt, vilciens tevi uzraus gaisā! Aizlidosi padebešos.

Lokomotīve sparīgi traucās garām stacijai. Sniegs virpuļodams pietrieca pilnas acis. Pēc tam klabēdami, cits citu dzenādami, aizsteidzās vagonu riteņi. Varvariņa apķērās ap laternas stabu un aizvēra acis: kaut nu patiešām nepaceltu gaisā un neaizrautu līdzi. . . Kad vilciens bija aizdrāzies garām, bet sniega vērpetes vēl griezās visapkārt, bārdainais karavīrs pajautāja Var-variņai:

— Kas tev tajā maisiņā? Vai nav mahorka?

— Mahorka, — Varvariņa atbildēja.

— Vai nepārdosi? Varen gribas smēķēt.

— Vectēvs neļauj pārdot, — Varvariņa cieti atbildēja. — Tā viņam vajadzīga pret klepu.

— Re, kāds ziediņš velteņos! — karavīrs noteica. — Gauži nopietna!

— Ņem tāpat, cik vajag, — Varvariņa sacīja un sniedza maisiņu karavīram. — Ņem uzsmēķē!

Karavīrs iebēra šineļa kabatā krietnu sauju mahorkas, uztina resnu cigāru, aizsmēķēja, tad, paņēmis Varvariņu aiz zodiņa, smaidīdams ielūkojās viņas zilajās acīs.

— Ak tu, jaukā vizbulīte ar bizītēm! — viņš sacīja. — Kā lai tev atlīdzinu? Varbūt gribi šo?

Karavīrs izņēma no šineļa kabatas mazu tērauda gredzentiņu, nopūta no tā mahorkas un sāls drupatiņas, paberzēja gar šineļa piedurkni un uzmauca Varvariņas vidējā pirkstā.

— Valkā vesela! Sis ir īsts brīnumgredzentiņš. Paraugies, kā zvīļo!

— Kādā ziņā tas ir brīnumgredzentiņš, tēvocīt? — Varvariņa pietvīkusi vaicāja.

— Tādā ziņā, — karavīrs atbildēja, — ja to valkāsi uz vidējā pirksta, tad tas sagādās veselību tev pašai un tavam vectēvam. Bet, ja uzmauksi uz šī — uz zeltneša, — karavīrs paņēma rokās Varvariņas sārto, nosalušo pirkstiņu, — tad tu piedzīvosi lielum lielus priekus. Bet, ja, piemēram, tev uznāks vēlēšanās redzēt pasauli ar tās brīnumiem, tad uzmauc gredzentiņu rādītājpirkstā — un katrā ziņā redzēsi!

— Tiešām? — Varvariņa vaicāja.

— Tici viņam, — spalgā balsī ierunājās otrs karavīrs, galvu ierāvis paceltajā šineļa apkaklē. — Tici, viņš ir burvis. Vai esi dzirdējusi tādu vārdu?

— Esmu gan.

— Nu tad jauki! — iesmējās karavīrs. — Viņš ir sapieris. Pat mīna viņam nevarēja nekā padarīt!

— Paldies! — Varvariņa teica un skrēja uz savu Sūnuciemu.

Sacēlās vējš, sāka krist biezin biezs sniegs. Varvariņa visu laiku

darbojās ap gredzentiņu, grozīja to pirkstā un apbrīnoja, kā tas mirdz ziemas gaismā.

«Ko tad karavīrs neviena vārda neteica par mazo pirkstiņu?» viņai iešāvās prātā. «Kas būs tad? Jāpamēģina gredzentiņu uzmaukt mazajā pirkstiņā.»

Viņa uzmauca gredzentiņu mazajā pirkstiņā. Pirkstiņš bija pavisam tievs, gredzentiņš neturējās virsū, nokrita pie taciņas un tūliņ iegrima dziļajā sniegā.

Varvariņa iekliedzās un ņēmās meklēt, ar rokām atkārpīdama sniegu. Taču gredzentiņa nebija. Meitenei jau pirksti kļuva zili. Tie bija tā nosaluši, ka nevarēja vairs ne pakustināt.

Meitene sāka raudāt. Pazudis gredzentiņš! Nu vectēvs vairs nekļūs vesels, viņa pati nepiedzīvos lielum lielu prieku, nedabūs redzēt plašo pasauli ar visiem tās brīnumiem. Tajā vietā, kur pazuda gredzentiņš, Varvariņa iedūra sniegā nokaltušu egles zaru un devās mājup. Viņa noslaucīja ar dūraini asaras, taču tās joprojām riesās acīs un sasala, tāpēc durstīja un sāpēja.

Vectēvs Kuzma priecājās par mahorku, piekūpināja pilnu istabu, bet par gredzentiņu teica:

— Nebēdā, maziņā! Kur tas nokrita, tur jau arī stāv. Palūdz Sidoru, viņš palīdzēs atrast.

Vecais zvirbulis Sidors tupēja uz kārtiņas, piepūties gluži apaļš. Visu ziemu Sidors dzīvoja vectēva Kuzmas mājā tik pašapzinīgs kā īstenais saimnieks. Ne vien Varvariņai — arī pašam vectēvam zvirbulis lika manīt savu raksturu. Putru viņš knābāja tieši no bļodiņas, maizi centās izraut no rokām, bet, ja dzina viņu projām, tad sadus-

mojās, spurojās pretī, plēsās un čiepstēja tik nikni, ka pažobelē salaidās kaimiņu zvirbuļi, klausījās, ko šis čiepst, pēc tam labu laiku paši trokšņoja, nosodīdami Sidoru par viņa nelāgo raksturu. Sak, dzīvo mājā, siltumā, labi paēdis, bet viņam vēl nav labi!

Otrā dienā Varvariņa noķēra Sidoru, ievīstīja lakatā un aiznesa uz mežu.

No sniega rēgojās laukā vienīgi egles zara galiņš. Varvariņa nosēdināja Sidoru zara galā un lūdza viņu:

— Parakājies, pameklē! Varbūt atradīsi!

Sidors pagrozīja ačeles, neticīgi palūkojās sniegā un nočivināja:

— Vai re, gudriniece, meklē muļķus, gudriniecei

Sidors tā atkārtoja vairākas reizes, pacēlās no zara un aizlidoja atpakaļ uz māju.

Gredzentiņš tā palrka neatrasts.

Bet vectēvu Kuzmu arvien niknāk māca klepus.

Uz pavasara pusi viņš uzlīda uz krāsns. Gandrīz nemaz nenokāpa no tās un arvien biežāk lūdza, lai dod padzerties. Ar skārda kausiņu Varvariņa viņam pasniedza aukstu ūdeni.

Plosījās sniegavētra, aizputinādama ciema mājas. Priedes stāvēja, iegrimušas sniegā, un Varvariņa vairs nevarēja atrast to vietu, kur bija pazaudējusi gredzentiņu. Tik žēl bija vectētiņa, ka meitene, paslēpusies aiz krāsns, arvien biežāk klusiņām raudāja, rādama sevi.

— Muļķe tāda! — viņa čukstēja. — Tikām blēņojos, kamēr pazaudēju gredzentiņu. Tas tev par to! Tas par to!

Viņa sita sev ar dūrīti pa pakausi — sodīja sevi, bet vectēvs Kuzma vaicāja:

— Ar ko tu tur ņemies?

— Ar Sidoru, — Varvariņa atbildēja. — Nemaz vairs neklausa! Grib tikai plēsties.

Kādurīt Varvariņu pamodināja Sidors, lēkādams pa palodzi un dauzīdams ar knābi pa stiklu. Meitene atvēra acis un savilka pieri. No jumta,, cita citu dzenādamas, tecēja garas ūdens lāses. Pa logu lauzās iekšā sveloša gaisma. Klaigāja kovārņi.

Varvariņa izgāja laukā. Silts vējš pūta acīs, plivināja matus.

— Klāt pavasaris! — Varvariņa teica.

Spīguļoja melnie koku zari, slīdēdams no jumtiem, čabēja slapjais sniegs, un ciema pievārtē svarīgi un jautri šalca miklais mežs. Pavasara vēsma gāja pa laukiem kā jauna saimniece. Viņai vajadzēja tikai palūkoties uz gravu — un tūdaļ tur strautiņš sāka burbuļot un pludot. Tuvojās pavasaris, un ar katru dienu strautiņi čaloja arvien skaļāk.

Sniegs mežā kļuva tumšs. Vispirms atsedzās ziemā sakritušās brūnās skujas. Tad parādījās daudz sausu zaru, ko jau decembrī bija salauzusi vētra, pēc tam uzdzeltīja pērnās kritušās lapas, atklājās atkususī zeme, un pēdējo kupenu malās izplauka pirmie māl-lēpju ziedi.

Varvariņa uzmeklēja mežā veco egles zaru, ko bija iespraudusi sniegā tajā vietā, kur pazaudēja gredzentiņu, un uzmanīgi sāka vākt nost vecās lapas, tukšos čiekurus, kurus bija nometuši zemē dzeņi, sakritušos zarus, satrunējušo sūnu. Zem vienas melnas lapas pazibēja uguntiņa. Varvariņa iekliedzās un notupās zemē. Rau, kur tērauda gredzentiņš! Tas it nemaz nebija sarūsējis.

Varvariņa satvēra gredzentiņu, uzmauca to vidējā pirkstā un skrēja mājup.

Skriedama viņa jau pa gabalu ieraudzīja vectētiņu. Viņš bija iznācis ārā, sēdēja uz pazviļas, un zili mahorkas dūmi no viņa cēlās tieši debesīs, it kā vectētiņš būtu sācis izgarot pavasara saulītē un pāri viņa galvai kūpētu garaiņi.

— Redzi nu, — vectēvs teica, — tu aizjozi no mājas kā atspole, aizmirsi pievērt durvis, un visai mājai izskrēja cauri svaigs gaiss. Tūliņ slimība palaida mani vaļā. Tagadiņ mazliet uzpīpēšu, tad paņemšu lielo cirvi, saskaldīšu malciņu; pēc tam iekurināsim krāsni un izcepsim rudzu plāceņus.

Varvariņa iesmējās, noglaudīja vectētiņa sirmos, pinkainos matus, sacīja:

— Lai paldies gredzenam! Gredzens tevi izārstēja, vectētiņ.

Varvariņa visu dienu nēsāja gredzentiņu vidējā pirkstā, lai vectētiņa slimību tā pamatīgi aizdzītu. Tikai vakarā, gulēt iedama, viņa

novilka gredzentiņu no vidējā pirksta un uzmauca zeltnesītī. Tagad vajadzēja atnākt lielum lielajam priekam. Bet tas kavējās, nenāca, un Varvariņa, to nesagaidījusi, aizmiga.

Viņa piecēlās agri, apģērbās un izgāja laukā.

Pār zemi pletās klusa, silta rītausma. Debess malā vēl nebija izdzisušas zvaigznes. Varvariņa devās uz mežu. Silmalē viņa apstājās. Kas tur tā zvana, it kā mežā kāds piesardzīgi skandinātu zvaniņus?

Varvariņa noliecās, ieklausījās un sasita plaukstiņas: baltie sniegpulkstenīši liegi šūpojās, mādami rītausmai, un ik ziediņš zvanīja, it kā tajā sēdētu maza vabolīte un ar savu ķepiņu sistu pa sudrabotu tīmeklīti. Priedes galotnē kala dzenis — notricināja piecas reizes.

«Pulkstenis pieci!» meitene nodomāja. «Cik vēl agrs! Un kāds klusums!»

Tajā brīdī augstu zaros zeltainajā rītausmā iesvilpojās vālodze.

Varvariņa stāvēja, muti papletusi, smaidīdama klausījās.

Viņu apņēma spēcīga, glāstoši silta vēsma, un blakus kaut kas iešalcās.

Sašūpojās lazdas, no to spurdzēm pacēlās dzelteni putekļi. Kāds nemanāmi pagāja garām, uzmanīgi pašķirdams zarus. Tam pretī atskanēja dzeguzes sveiciens.

«Kas tas bija, kas pagāja garām? Nepaguvu pat ieraudzīt!» Varvariņa nodomāja.

Viņa nezināja, ka garām pagāja pavasaris.

Varvariņa skaļi iesmējās, ka noskanēja viss sils, un skrēja mājās. Lielum liels prieks, tik liels, ka rokām neaptvert, ieskanējās, iedziedājās viņas sirdī.

Dienu no dienas pavasaris iekvēlojās košāk un jautrāk. No debesīm plūda tāda gaisma, ka vectēvam Kuzmam acis savilkās šauras kā spraudziņas, taču visu laiku tās bija smaidošas. Tad mežos, pļavās un gravās uzreiz saplauka raibā jūklī tūkstošiem ziedu, it kā tos kāds būtu aprasinājis ar brīnumūdeni.

Varvariņai ienāca prātā uzmaukt gredzentiņu rādītājpirkstā, lai dabūtu redzēt plašo pasauli ar tās brīnumiem, bet viņa palūko-

jās ziedošajās puķēs, lipīgajās bērzu lapiņās, dzidrajās debesīs un karstajā saulē, ieklausījās, kā sasaucas gaiļi, kā burbuļo ūdens, kā pār tīrumiem skan putnu dziesmas, — un neuzmauca gredzentiņu rādītājpirkstā.

«Gan vēl to paspēšu izdarīt,» viņa nodomāja. «Nekur plašajā pasaulē nevar būt jaukāk kā pie mums Sūnuciemā. Brīnums, cik skaisti! Vectēvam Kuzmam taisnība: mūsu zeme tiešām ir kā īsta paradīze, un visā plašajā pasaulē nav otras tik lieliskas zemes!»

VECAIS MEŽAINIS

Vecmāmiņas Anisijas dēls, iesaukts par Lielo Pēci, bija kritis karā, bet viņa dēls — Mazais Pēcis palika dzīvot pie vecmāmiņas. Mazā Pēcīša māte Darja nomira, kad puisēnam bija divi gadi, un viņš māti nemaz neatcerējās.

— Māte allažiņ tevi uzmundrināja un uzjautrināja, — vecmāmiņa stāstīja, — bet, redz, rudenī apsaldējās un nomira. Tu esi viscaur mātē atsities. Tikai viņa bija runīga, bet tu tāds sabozies, klusētājs. Pa kaktiem vien smalsties, nez ko prāto. Par agru vēl tev galvu lauzīt. Gan savā mūžā diezgan izdomāsies. Mūžs ir garš, vei, kas tajā dienu! Nevar ne saskaitīt.

Kad Mazais Pēcis paauga iielāks, vecmāmiņa viņu iekārtoja kolhozā par telēnu ganu.

Telēni bija kā izmeklēti — noļukušām ausīm un mīlīgi. Tikai viens, nosaukts par Puiku, varen spurojās un ar savu spalvaino pieri lūkoja iebadīt Pēcim sānos. Pēcis dzina telēnus ganīties uz Dziļupi. Vecais gans Tējas Semjons uzdāvināja Pēcim gana tauri, un Pēcis ar to taurēja, pulcinādams pie upes telēnus.

Upe bija tāda, ka droši vien labāku nemaz nevar atrast: stāvie krasti viscaur apauguši ar leknu zāli un kokiem. Un cik daudz dažādu koku bija Dziļupes krastos! Vietumis zem vecajiem vītoliem pat pusdienas laikā bija drūma krēsla. Vītoli gremdēja savus varenos zarus upē, un šaurās, sudrabainās lapas kā spoži vīķīši drebēja strauji tekošajā ūdenī. Bet, ja iznāca laukā no melnajiem vīto-

liem, tad pretī, klajumos, atmirdzēja tāda gaisma, ka jāsamiedz acis. Krastā virknējās jaunu apsīšu birzis, un visas apšu lapas vienādi spīguļoja saulē.

Stāvajā krastā kazenāji tā sagrāba Pēcīša kāju, ka viņš, piepūlē šņākdams, ilgi knosījās, kamēr tika vaļā no dzeloņainajiem stublājiem. Bet viņš nekad aiz niknuma neplītēja kazenājus ar vicu un nemīdīja kājām, kā to darīja citi puikas.

Dziļupē dzīvoja bebri. Vecmāmiņa Anisija un tāpat Tējas Sem-jons bija stingri noteikuši Pēcim, lai viņš neiet pie bebru mitekļiem. Jo bebrs ir dusmīgs un patstāvīgs zvēriņš, nemaz nebaidās no ciema puikām un var tā iekost kājā, ka visu mūžu būs jāklibo. Taču Pēeis gauži gribēja redzēt bebrus, tāpēc vakara pusē, kad bebri līda laukā no mitekļiem, viņš centās sēdēt pavisam klusu, lai neizbiedētu piesardzīgos zvēriņus.

Reiz Pēcis redzēja, kā bebrs izlīda no ūdens, attupās krastmalā un ar ķepiņām tīrīja savas krūtis: tās berza cik spēdams, žāvēja. Pēcis iesmējās, tad bebrs palūkojās viņā, nošņācās un ņipri ienira ūdenī.

Citureiz pēkšņi, skaļi brīkšķēdams un ūdenim šļakstot, upē iegāzās vecs alksnis. Izbiedētās raudiņas tūliņ kā zibens iešāvās dzelmē. Pēcis pieskrēja pie alkšņa un ieraudzīja, ka bebri ar saviem zobiem to pārgrauzuši līdz serdei un ūdenī uz alkšņa zariem sēž tie paši bebri un ēd alkšņa mizu. Tad Tējas Semjons pastāstīja Pēcim, ka bebri vispirms apgrauž koku, pēc tam spiež to ar plecu un gāž zemē un pārtiek no tāda koka vienu divus mēnešus at-karā no tā, vai šis koks ir resns vai arī ne īsti tik resns, kā bebrs būtu vēlējies.

Dziļupes krastu biezā lapotne allaž bija trokšņu pilna. Tur rosījās dažādi putni, bet dzenis, kam bija tāds pats smails deguns un melnas, spriganas acis kā ciema pastniekam Ivanam Afanasjevičam, kala un kala sauso melnapsi ar savu knābi, cik vien jaudas. Uzsita un atrāva galvu atpakaļ, nopētīja, notēmēja un, piemiedzis acis, atkal tā uzsita, ka melnapse nodunēja no pašas galotnes līdz saknēm. Pēcis nevarēja nobrīnīties vien — cik tādam dzenim stipra galva! Cauru dienu dauza pa koku, bet saglabā jautru omu.

«Varbūt galva viņam gluži nesāp,» Pēcis domāja, «taču droši vien skan tur pamatīgi. Nav nekāds joks visu dienu tā kalt! Kā viņam galvaskauss to iztur!»

Mazliet zemāk nekā putni lidinājās pūkainās kamenes, bites un spāres, lidinājās pa dažnedažādiem ziediem: gan pa čemurziežiem, gan krustziežiem, gan pa visvienkāršākajiem, kā, teiksim, ceļmalītēm.

Kamenes nelikās zinis par Pēci, bet spāres apstājās gaisā un, spārniņiem plīkšķinādamas, nolūkojās puisēnā ar savām iznestajām ačelēm, it kā pārdomādamas: vai triekties viņam tieši virsū, pabaidīt prom no krasta, vai varbūt nav vērts ielaisties ar tādu mazu cilvēciņu?

Arī ūdenī bija skaisti. Ja skatījās no krasta, tad kāds it kā skubināt skubināja ienirt un palūkoties, kas slēpjas tajos dziļajos atvaros, kur līgojas ūdens augi. Viņš iedomājās, ka tur pa dibenu vecmāmuļas muldas lielumā rāpo vēzis, spīles izpletis, bet zivis, ar asti pamādamas, vairās no viņa.

Zvēri un putni pamazām aprada ar Pēci, citkārt pat rītos klausījās: kad tad nu beidzot aiz krūmiem ieskanēsies viņa taure? Sākumā bija pieraduši, vēlāk iemīļoja tālab, ka viņš nedara palaidnības: neapmētā ar sprunguļiem putnu ligzdas, nesavij ar diegiem spārīšu kājiņas, nesviež bebriem ar akmeņiem un neindē zivis ar kodīgo kaļķi.

Koki klusiņām šalca Pēcim pretī, atcerēdamies, ka viņš nekad kā daži citi puikas nebija liecis tievās apsītes līdz pašai zemei, lai papriecātos, kā kociņi atliekušies vēl ilgi sāpēs dreb un sūdzēdamies čabina lapiņas.

Pēcim vajadzēja tikai pašķirt zarus un iznākt krastā, kad tūliņ sāka čivināt putni, kamenes uzlidoja gaisā un zumzināja: «Dosim ceļu! Dosim ceļu!» — zivis lēca laukā no ūdens, lai Pēča priekšā palepotos ar savām raibajām zvīņām, bet dzenis tā iezvēla pa melnapsi, ka bebri, astes ierāvuši, laidās prom uz saviem mājokļiem. Par visiem putniem augstāk uzlidoja cīrulis un rāva vaļā tādu trilli-nāšanu, ka zilā pulkstenīte galvu vien grozīja.

— Esmu klāt! — Pēcis sacīja, norāva no galvas veco cepurīti un ar to slaucīja rasā saslapušos vaigus. — Labrīt!

— Brāt! Brāt! — vārna ņēmās atbildēt par visiem. Neparko viņa nevarēja iemācīties izsacīt «labrīt» — tik vienkāršu cilvēku sakāmo. Sājā ziņā viņai pietrūka vārniskā saprāta.

Visi zvēri un putni zināja, ka pāri upei lielajā mežā dzīvo vecs lācis un ka tas iesaukts par Mežaini. Tas bija īsts mežainis — āda viscaur piebirusi pilna ar priežu skujām, saspaidītām brūklenēm un sveķiem. Lai gan viņš bija vecs, šis lācis, dažuviet pat jau sirms, tomēr acis viņam bija zaļas kā jaunam lācim un spīdēja tik spilgti kā jāņtārpiņi.

Cita radība bieži redzēja, kā lācis piesardzīgi izčāpo pie upes, paceļ no zālēm savu purnu un ošņājas uz telēnu pusi, kuri ganījās otrā krastā. Reiz viņš pat paraudzīja ar ķepu ūdeni un ierūcās. Ūdens bija auksts — no gultnes plūda augšup avoti, — un lācis pārdomāja, ka nepeldēs pāri upei. Viņš negribēja samērcēt kažoku.

Kad pie upes pienāca lācis, putni sāka sirdīgi plīkšķināt ar spārniem, koki — šalkt, zivis — sist ar asti pa ūdeni, kamenes — dusmīgi dūkt, pat vardes sacēla tādu troksni, ka lācis aizspieda ausis ar ķepām un purināja galvu.

Pēcis brīnījās, lūkojās debesīs: vai tur nesavelkas mākoņi, vai tas nav uz lietu, ka visa dzīvā radība tā klaigā? Taču saule mierīgi slīdēja pa debesīm. Vienīgi divi mākonīši stāvēja augstu gaisā, plašajā debesu ceļā sadūrušies.

Lācis ar katru dienu kļuva niknāks. Viņš bija izsalcis — vēders pagalam nokarājies, uz kauliem palikusi tikai āda un vilna. Bija padevusies karsta vasara. Mežā avenes sakaltušas. Kad uzraka skudru pūzni, arī tur vienīgi putekļi.

—Bē-ēdas un brie-iesmas! — lācis rūca, niknumā gāzdams ārā jaunās priedītes un bērziņus. — lešu un saplosīšu vienu telēnu. Bet, ja ganiņš to mēģinās aizstāvēt, tad es viņam sadošu ar ķepu — un cauri!

No telēniem patīkami plūda silta piena smarža, un viņi taču atradās pavisam tuvu — tikai jānopeld kādi nieka simt soļi.

«Vai tiešām nepārpeldēšu?» Lācim uzmācās šaubas. «Ko nu, droši vien pārpeldēšu. Stāsta, mans vectēvs esot Volgu pārpeldējis, arī tad nav baidījies.»

Lācis tā prātoja un gudroja, ostīja ūdeni, kasīja pakausi un beidzot izšķīrās — ielēca ūdenī, iekaucās un sāka peldēt.

Pēcis tajā brīdī gulēja zem krūma, bet telēni, vēl tādi muļķīši, galvas pacēluši un ausis saslējuši, skatās: kas tas par vecu celmu, kas tur peld pa upi? Lācim tikai purns vien rēgojas laukā no ūdens. Un purns tik grumbuļains, ka pat cilvēks nezinādams to varētu noturēt par satrunējušu celmu, kur nu vēl teļš.

Tūliņ pēc telēniem lāci ieraudzīja vārna.

— Kārnais nākl — viņa iekliedzās tik briesmīgi skaļi, ka uzreiz aizsmaka balss. — Brāļi, sargieties!

Visi upmalas iemītnieki sacēla traci. Pēteris pielēca kājās, viņam sāka drebēt rokas un taure iekrita zālē: pa upes vidu rēkdams un sprauslodams peldēja vecais lācis, airēdamies ar kaulainajām ķetnām.

Arī telēni pienāca pašā kraujas malā un, kaklus izstiepuši, lūkojās.

Pēcis ņēmās kliegt un raudāt, satvēris savu garo pātagu, to sa-vicināja. Pātaga izcirta tādu plīkšķi, it kā būtu sprāgusi šautenes patrona. Bet pātaga neaizsniedza lāci, noplīkšķēja pa ūdeni. Lācis pašķielēja uz Pēci un ierūcās:

— Pielūko tu man, tūliņ izlīdīšu krastā, miltos tevi saberzīšu. Ko vēl nesadomāsi — sāksi vecim ar pātagu sist!

Lācis izpeldēja krastā, laizīdamies sāka rāpties kraujā pieteļiem. Pēcis, apkārt skatīdamies, kliedza: — Palīgā! — Un redzēja, kā dreb apses un vītoli un putni paceļas gaisā. «Vai tiešām visi nobijušies, neviens nenāks man palīgā?» viņš nodomāja. Kā par spīti, tuvumā nebija neviena cilvēka.

Viņš vēl nepaguva līdz galam to izdomāt, kad kazenāji ar saviem dzeloņainajiem stublājiem ieķērās lāča ķetnās un, lai gan lācis raustījās cik spēdams, nelaida viņu vaļā. Turēja un teica: — Nekā nebūs, nav nekādi joki!

Vecais vītols nolieca lejā visvarenāko zaru un, cik jaudas, zvetēja lācim pa kārnajiem sāniem.

— Kas tad nu būs? — lācis ierēcās. — Dumpis? Es tev visas lapas noplēsīšu, nelieti!

Bet vītols tikai per un per. šajā brīdī no koka lejā noplanēja dzenis, uzlaidās lācim uz galvas, pamīņājās, notēmēja un sāka viņam zvetēt pa skaustu. Lācim zaļš vien sagriezās gar acīm un karstums izšāvās pa visu augumu no deguna līdz pašam astes galiņam. Lācis iekaucās, nāvīgi nobijās — un pats savu kaucienu vairs nedzirdēja, vienīgi krācienu. Kas tad tas? Neparko lācis nevarēja iedomāties, ka nāsīs salīdušas kamenes — katrā nāsī pa trim — sēž tur un kutina. Lācis nošķaudījās, kamenes izlidoja ārā, taču tūliņ viņam uzbruka bites un sāka dzelt degunā. Un visādi putni kā mākonis griezās apkārt, raudami no viņa kažoka laukā spalvu pa spalviņai. Lācis metās vārtīties pa zemi, pūlējās atkauties ar ķetnām, sāka kliegt nelabā balsī un vilkās atpakaļ uz ūdeni.

Atsprākļus kāpjas atpakaļ, bet pie krasta jau piepeld simt pudu smags asaris, nolūkojas uz lāci un gaida. Un, līdzko lāča aste iemērcās ūdenī, tā asaris — caps! —sagrāba to ciet ar saviem simt divdesmit zobiem, sasparojās un vilka lāci uz atvaru.

— Brālīši! — lācis ņēmās kliegt, burbuļus pūzdams pa muti. — Apžēlojieties! Laidiet vaļā! Apsolu . .. Līdz pat nāves stundiņai vairs te nenākšu! Un ganam pāri nedarīšu!

— Kad dabūsi sarīties mucu ūdens, tad vairs nenāksi! — no-krācās asaris, nevērdams zobus vaļā. — Mani tu, Mežaini, vecais blēdi, neapmānīsi!

Lācis jau gribēja asarim apsolīt krūzi liepu medus, kad visniknākais Dziļupes ķīsis, iesaukts par Indes Dzeloni, lielā ātrumā atdrāzās pie lāča un iedūra viņam sānos savu aso, indīgo dzeloni. Lācis cirtās uz priekšu, viņam atrāvās aste un palika asarim zobos. Beidzot Mežainis ienira ūdenī, atkal uzpeldēja un lieliem vēzieniem laidās prom uz savu krastu.

«Tfu, diezgan lēti tiku cauri!» viņš nodomāja. «Tikai aste gan pagalam. Bet aste bija veca, noplukusi, nekāda labuma vairs nebija no tās.»

Viņš aizpeldēja līdz upes vidum, jau sāka priecāties, bet bebri to vien gaidīja. Kad bija sācies tracis ar lāci, viņi pamanījās aizskriet pie liela alkšņa un tūliņ ņēmās to apgrauzt. Un pa šo laiciņu bija apgrauzuši alksni tā, ka tas turējās vienīgi kā uz tievas tapiņas.

Apgrauzuši alksni, bebri attupās uz pakaļējām kājām un gaidīja. Lācis peld, bet bebri skatās, aprēķina, kad viņš atpeldēs zem lielā, slaidā alkšņa tieši pa triecienam.

Bebri allaž labi aprēķinātāji, viņi ir vienīgie dzīvnieki, kas prot celt dažādas sarežģītas celtnes: aizsprostus, zemūdens ejas un zaru mītnes.

Tiklīdz lācis bija atpeldējis aprēķinātajā vietā, vecais bebrs uzsauca:

— Spiediet nu I

Visi bebri reizē spiedās uz alksni, tievā tapiņa pārlūza, un alksnis brīkšķēdams iegāzās upē. Putas un šļakatas vien nošķīda, uzšļācās viļņi, mutuļoja atvari. Un bebri tik veikli bija aprēķinājuši, ka alksnis ar pašu stumbra vidu uzgāzās lācim uz muguras un ar zariem piespieda viņu pie dūņainā upes dibena.

«Nu gan pagalam!» lācis nodomāja. Ar visiem spēkiem viņš kārpījās zem ūdens, saskrāpēja sānus, saduļķoja visu upi, tomēr kaut kā izkļuva no alkšņa apakšas un izpeldēja laukā.

Izčāpojis savā krastā un neatskatīdamies — kur nu, nebija laika! — drāza prom pa smiltīm uz savu mežu. Nopakaļ skanēja kliedzieni, cujināšana. Bebri laida vaļā divpirkstu svilpienus. Bet vārna bija smieklos tā aizelsusies, ka tikai vienu reizi izgrūda: «Krāpnieks!» — un vairāk arī nespēja pakliegt. Apsītes smiedamās viegli drebēja,bet ķīsis Indes Dzelonis, drāzdamies pakaļ, izšāvās ārā no ūdens, braši izspļāva uz lāča pusi, taču netrāpīja — vai nu var trāpīt tādā briesmīgā skrējienā!

Lācis iediedza mežā gandrīz vai bez elpas. Un te, kā par nelaimi, vēl kaimiņu ciema meičas atnākušas sēņot. Uz mežu viņas parasti nāca ar tukšām piena kannām un rungām rokās, lai gadījumā, ja sastop kādu zvēru, to baidītu prom ar troksni.

Lācis izskrēja meža laucē, meitenes viņu ieraudzīja, visas reizē iekliedzās un ņēmās tā dauzīt ar rungām pa kannām, ka lācis no-

gāzās zemē, iegrūda purnu sausajā zālē un gulēja kā beigts. Meičas, protams, aizskrēja, raibās kleitas vien nozibēja krūmos.

Lācis ilgi vaidēja, tad apēda kaut kādu sēni, kas pagadījās priekšā, atvilka elpu, ar ķepām noslaucīja sviedrus un, uz vēdera līzdams, aizvilkās uz savu midzeni. Aiz bēdām nolikās pārgulēt rudeni un ziemu. Viņš cieši nosolījās nekad vairs savā mūžā neiet laukā no dziļā meža. Un aizmiga, lai gan sāpēja atrautās astes vieta.

Pēcis noskatījās lācim pakaļ, nosmējās, pēc tam pavērās uz telēniem. Viņi mierīgi plūca zāli, un reizumis te viens, te atkal otrs ar pakaļējo kāju pakasīja sev aiz auss.

Tad Pēcis noņēma cepuri un zemu paklanījās koku, kameņu, upes, zivju, putnu un bebru priekšā.

— Paldies! — viņš sacīja.

Taču neviens viņam neatbildēja.

Upes krastos bija kluss. It kā snaudā nokarājās lejup vītolu lapotne, nedrebēja apses, nebija pat dzirdama putnu čivināšana.

Pēcis nevienam citam nestāstīja, kas bija noticis pie Dziļupes, vienīgi vecmāmuļai. Baidījās, ka neviens viņam neticēs. Bet vecmāmiņa pārstāja adīt dūraiņus, pastūma brilles ar stiepuļu ietvariem uz pieres, palūkojās Pēcī un teica:

— Taisnība ir ļaužu teicienam: labāk simt draugu nekā simt rubļu. Pēterīt, gan jau dzīvā radība zina, kālab tevi aizstāvēja! Tu saki — asaris viņam asti pavisam norāvis nost? Tas nu gan nav labi! Nav labi!

Vecmāmiņas sejā savilkās daudz krunciņu, viņa iesmējās, un no rokām izkrita dūraiņi kopā ar koka tamborējamo adatu.

IZPLUKATAIS ZVIRBULIS

Vecā sienas pulksteņa dzelzs kalējs, kas nebija lielāks par rotaļu zaldātiņu, pacēla āmuru. Pulkstenis noknakšķēja, un kalējs ar āmura vēzieniem iecirta pa vara laktu. Istabā iebira steidzīgas zvaniņu skaņas, tās paripoja zem grāmatu skapja un apklusa.

Kalējs iesita pa laktu astoņas reizes, gribēja sist vēl devīto reizi, bet nodrebēja roka un palika gaisā karājoties. Tā ar paceltu roku viņš nostāvēja veselu stundu, kamēr pienāca laiks sist pa laktu deviņus sitienus.

Mārīte stāvēja pie loga nekustēdamās. Ja pakustētos, tad aukle katrā ziņā pamostos un trenktu gulēt.

Aukle snauda uz dīvāna, un māte, kā vienmēr, bija aizgājusi uz teātri. Viņa teātrī dejoja, taču Mārīti nekad neņēma līdzi.

Teātris bija milzīgi liels, ar mūra kolonnām. Uz teātra jumta stāvēja pakaļkājās saslējušies čuguna zirgi. Tos turēja grožos vīrs ar vainagu galvā — droši vien stiprs un drošsirdīgs. Viņam bija izdevies apturēt straujos zirgus pie pašas jumta malas. Zirgu priekškājas slējās pāri jumta malai virs laukuma. Mārīte iedomājās, kas tas iznāktu par traci, ja vīrs nebūtu noturējis čuguna zirgus: tie drāztos no jumta lejā uz laukumu un auļotu milicim garām dārdēdami un skanēdami.

Pēdējās dienās māmiņa bija ļoti uztraukusies. Viņa gatavojās pirmo reizi uzstāties Pelnrušķītes lomā un apsolīja ņemt līdzi uz pirmizrādi aukli un Mārīti arī.

Divas dienas pirms izrādes māmiņa bija izņēmusi no lādes mazu no smalka stikla pagatavotu ziedu pušķīti. To mātei bija dāvinājis Mārītes tēvs. Jūrnieks būdams, viņš pušķīti bija atvedis no kādas tālas zemes.

Vēlāk Mārītes tēvs aizgāja karā, bija nogremdējis vairākus fašistu kuģus, divas reizes slīcis, ticis ievainots, tomēr palicis dzīvs. Un tagad viņš atkal bija projām tālā zemē ar dīvainu nosaukumu — «Kamčatka» un tik drīz nebūs mājās — tikai pavasarī.

Māmiņa bija izņēmusi stikla pušķīti un klusiņām pateica tam dažus vārdus. Tas šķita dīvaini, jo viņa nekad agrāk nebija sarunājusies ar lietām.

— Nu beidzot esi sagaidījis, — māmiņa čukstēja.

— Ko sagaidījis? — Mārīte vaicāja.

— Tu vēl esi maziņa, nekā nesaproti, — māmiņa atbildēja. — Pušķīti man dāvināja tētis. Pasniegdams viņš man sacīja tā: «Kad pirmoreiz dejosi Pelnrušķīti, tad katrā ziņā pēc balles pilī piespraud pušķīti pie sava tērpa. Tad es zināšu, ka tajā brīdī esi atcerējusies mani.»

— Es to saprotu gan, — Mārīte pikti sacīja.

— Ko tu saproti?

— Visu! — Mārīte atbildēja un pietvīka — viņai nebija pa prātam, ka tai netic.

Māmiņa nolika stikla pušķīti uz sava galda un pieteica, ka Mārītei nav brīv tam pieskarties pat ne ar mazo pirkstiņu, jo pušķītis esot gaužām trausls.

Sājā vakarā pušķītis mirdzēja uz galda aiz Mārītes muguras. Bija tik ļoti kluss, ka šķita — visapkārt visi guļ: māja un dārzs aiz loga un akmens lauva, kas sēdēja lejā pie vārtiem, un krītošais sniegs darīja to arvien baltāku. Negulēja vienīgi Mārīte, mājas apkure un ziema. Mārīte lūkojās laukā pa logu, centrālapkure klusi sīca savu silto dziesmu, bet ziema visu laiku birdināja un birdināja no debesīm lēnu sniegu. Sniega pārslas lidinājās gar laternām un nogūlās zemē. Un nebija izprotams, kā no tik melnām debesīm var krist lejā tik balts sniegs. Nebija arī izprotams, kāpēc ziemas vidū un salā māmiņai uz galda groziņā izplaukuši lieli, sarkani ziedi.

Taču visneizprotamākā šķita sirmā vārna. Viņa tupēja zarā aiz loga un, acis nemirkšķinādama, lūkojās Mārītē.

Vārna gaidīja, kad aukle atvērs vēdlodziņu, lai pirms gulētiešanas izvēdinātu istabu, gaidīja, kad aizvedīs Mārīti mazgāties.

Tiklīdz aukle un Mārīte bija izgājušas, vārna uzlaidās uz vēdlodziņa, iespraucās istabā, ko pirmo ieraudzīja, to pakampa knābī un aizmuka.

Vārna steidzās, aizmirsa notīrīt kājas uz paklāja, tāpēc uz galda palika slapjas pēdas.

Un vienmēr, kad aukle atgriezās istabā, viņa sasita rokas un iesaucās:

— Negodel Atkal ko aizstiepusi!

Mārīte sasita plaukstiņas un kopā ar aukli sāka steidzīgi meklēt, ko tā vārna šoreiz aiznesusi. Visbiežāk vārna bija zagusi cukuru, cepumus, desu.

Vārna dzīvoja kioskā, kur vasarā tika pārdots saldējums. Ziemā kiosks stāvēja aiznaglots. Vārna bija skopa un ķildīga. Visu savu bagātību viņa iebakstīja ar knābi kioska spraugās, lai zvirbuļi ne-izzog.

Dažreiz vārna naktīs sapņoja, it kā zvirbuļi būtu ielavījušies kioskā un knābātu no spraugām ārā sasalušus desas gabaliņus, ābolu mizas vai sudrabotus konfekšu papīriņus. Tad vārna miegā nikni ķērca, bet milicis uz blakus stūra skatījās apkārt un klausījās. Viņš jau sen, sev par izbrīnu, naktīs bija dzirdējis kioskā ķērcam. Vairākkārt viņš bija gājis un, ar delnām aizsedzis acis pret ielas laternu gaismu, ieskatījies kioskā. Taču tur bija tumšs, vienīgi baltu, salauztu kasti varēja redzēt uz grīdas.

Reiz vārna bija pārsteigusi kioskā mazu, izplūkātu zvirbuli, vārdā Pāvils.

Zvirbuļiem bija pienākušas grūtas dienas. Auzas dabūjamas reti, jo pilsētā tikpat kā nemaz vairs nebija zirgu. Pāvila vectēvs, zvirbulis krietni pusmūžā, iesaukts par Cirku, lāgiem atcerējās, ka agrākajos laikos zvirbuļu cilts caurām dienām pulcējusies ormaņu stāvvietu tuvumā, kur uz bruģa varēts atrast no zirgu ķeselēm izbirušas auzas.

Tagad pilsētā tikai mašīnas vien. Tās neēd auzas, negremo, kraukšķinādamas kā labsirdīgi zirgi, bet dzer nez kādu indīgu, nejauki smirdošu ūdeni. Zvirbuļu cilts rindas kļuvušas retākas. Daži aizlaidušies uz laukiem, tuvāk pie zirgiem, citi — uz piejūras pilsētām, kur krauj kuģos graudus, un tāpēc tur zvirbuļi allaž paēduši un jautri.

— Agrāk zvirbuļi pulcējās lielos baros — pa diviem trim tūkstošiem kopā, — stāstīja Cirka. — Dažreiz, kad viņi pacēlās, kad uzspurdza gaisā,—tad ne vien cilvēki, bet arī ormaņu zirgi salēcās un bubināja: «Dieviņ, apžēlojies! Vai tiešām nevar šos palaidņus savaldīt?»

Un kādi kautiņi tika izcīnīti zvirbuļu tirgūl Spalvu mākoņi vien putēja pa gaisu. Tagad tādi kautiņi neparko netiktu pieļauti. ..

Vārna pārsteidza Pāvilu, kad tas tikko bija iespraucies kioskā un nebija paguvis vēl nekā izurbināt no spraugām. Viņa iebelza zvirbulim ar knābi pa galvu.

Zvirbulis nokrita zemē un pārgrieza baltas acis — izlikās par beigtu.

Vārna viņu izsvieda no kioska un noķērcās pakaļ — nopulgoja visu zaglīgo zvirbuļu cilti.

Milicis palūkojās apkārt un piegāja pie kioska. Pāvils gulēja sniegā: taisījās izlaist garu un tikai mazlietiņ pavēra knābi.

— Ak tu, klaidonis tāds! — milicis teica, novilka dūraini, ielika tajā zvirbuli un iebāza šineļa kabatā. — Nav tev viegla dzīve, zvirbuli!

Pāvils tupēja kabatā, blisināja acis un aiz dusmām un izsalkuma raudāja. Kaut būtu jel kāda nieka drupatiņa, ko paknābāt! Taču miliča kabatā nebija maizes drupatiņu — tikai nekam nederīgi tabakas birzumi.

No rīta aukle ar Mārīti devās parkā pastaigāties. Milicis pamāja meitenei un stingri noprasīja:

— Pilsonīt, vai jums nav vajadzīgs zvirbulis? Audzināšanai?

Mārīte atbildēja, ka zvirbulis viņai vajadzīgs un pat ļoti vajadzīgs. Tad miliča sārtā, vēja apraiflā seja pēkšņi savilkās sīkās krunciņās. Viņš pasmējās un izvilka no kabatas cimdu ar zvirbuli.

— Ņemiet! Ar visu dūraini. Citādi vēl aizmuks. Cimdu pēc t/am atnesiet. Es būšu postenī līdz divpadsmitiem, tad mani nomainīs.

Mārīte pārnesa zvirbuli mājās, ar suku saglaudīja viņa spalviņas, pabaroja un palaida vaļā. Zvirbulis uzlaidās uz apakštasītes, padzērās no tās tēju, tad uzlidoja kalējam uz galvas, gribēja nosnausties, bet kalējs beidzot noskaitās, atvēzējās ar āmuru, grasījās sist zvirbulim. Tas čivinādams aizlaidās un notupās uz fabulista Krilova galvas. Krilovs bija no bronzas, gluds — zvirbulis tikko noturējās uz tā galvas. Bet kalējs saniknojies sāka sist pa laktu — noskaldīja vienpadsmit reižu.

Zvirbulis nodzīvoja Mārītes istabā veselu dienu un nakti un vakarā redzēja, kā pa vēdlodziņu istabā iespraucās vecā vārna un pakampa no galda žāvētas zivs galvu. Zvirbulis paslēpās aiz sarkano ziedu groza un tupēja tur klusēdams.

Kopš tā laika zvirbulis katru dienu atlidoja pie Mārītes, knābāja drupatiņas un gudroja, kā lai pateicas meitenei. Reiz viņš atnesa nosalušu ragainu kāpuru, ko bija atradis parkā uz koka. Taču Mārīte kāpuru neēda, un aukle pukodamās to izsvieda pa logu ārā.

Tad zvirbulis, par spīti vecajai vārnai, sāka veikli pievākt no kioska nozagto un nest atpakaļ uz Mārītes istabu. Reizēm atstiepa sakaltušu pastilu, reizēm pīrāga gabaliņu, cietu kā akmens, reizēm skaistu konfekšu papīriņu.

Vārna droši vien zaga ne vien Mārītes, bet arī citās mājās, jo zvirbulis dažkārt kļūdījās un atstiepa citiem piederošus priekšmetus: ķemmi, krusta dāmas kārti, pildspalvas zelta spalvu.

Ar šīm mantām viņš ielidoja istabā, nosvieda tās uz grīdas, apmeta pa istabu dažus līkumus un aši kā maza, pūkaina lode pazuda laukā pa logu.

Tovakar aukle nezin kāpēc ilgi nevarēja atmosties no snaudas. Mārīte gauži gribēja redzēt, kā vārna tiek iekšā pa vēdlodziņu. Meitene vēl nebija to ne reizes redzējusi.

Mārīte uzkāpa uz krēsla, atvēra vēdlodziņu un paslēpās aiz skapja. Sākumā pa vēdlodziņu istabā iekrita lielas sniega pārslas un uz grīdas izkusa, pēc tam pēkšņi kaut kas iegrabējās. Vārna ielīda istabā, uzlēca uz māmiņas galda, palūkojās spogulī un, ieraudzījusi

tajā tādu pašu niknu vārnu, sabozās un ieķērcās, tad zaglīgi paķēra stikla ziedu pušķīti un izlidoja pa logu.

Mārīte iekliedzās. Aukle pamodās, ievaimanājās un sāka pukoties. Kad no teātra pārnāca māmiņa, viņa tik ilgi raudāja, ka kopā ar māmiņu sāka raudāt arī Mārīte. Bet aukle sacīja, lai pārāk nebēdājoties, varbūt ziedu pušķīti dabūšot rokā, ja vien, protams, muļķa vārna to nebūšot izmetusi sniegā.

No rīta atlidoja zvirbulis. Viņš uzlaidās uz fabulista Krilova galvas atpūsties, izdzirda, ka nozagts ziedu pušķītis, izbužināja spalvas un iegrima domās.

Vēlāk, kad māmiņa devās uz teātri, uz mēģinājumu, zvirbulis paslepen viņai sekoja.

Viņš laidās no izkārtnēm uz laternu stabiem, no laternu stabiem uz kokiem — un tā līdz pašam teātrim. Kādu brīdi viņš tur tupēja uz čuguna zirga purna, tīrīja knābi, ar kājiņu noslaucīja asariņu, iečiepstējās un aizlaidās.

Vakarā māmiņa aplika Mārītei baltu svētdienas priekšautiņu, bet aukle pārmeta pleciem brūnu atlasa šalli, un visas trīs aizbrauca uz teātri. Tai pašā laikā zvirbulis, pēc vectēva Cirkas pavēles, sapulcināja visus tuvumā dzīvojošos ciltsbrāļus un kopīgi uzbruka vārnas kioskam, kur bija paslēpts stikla ziedu pušķis.

Protams, zvirbuļi uzreiz neuzdrošinājās kioskam uzbrukt. Viņi satupās uz apkārtējo māju jumtiem un savas divi stundas kaitināja vārnu. Zvirbuļi cerēja, ka vārna sadusmosies un izlaidīsies no kioska ārā. Tad viņi varētu sarīkot kautiņu uz ielas, kur vairāk plašuma nekā kioskā, un visi reizē mestos vārnai virsū. Taču vārna bija gudra, zināja, kas tiem aiz ādas, tāpēc nelīda laukā no kioska.

Tad zvirbuļi sasparojās un cits pēc cita spraucās iekšā kioskā.

Tur sacēlās tāds troksnis, tāda čiepstēšana un spārnu plīkšķēšana, ka tūliņ ap kiosku salasījās ļaužu pūlis.

Atsteidzās milicis. Viņš ieskatījās kioskā un tūliņ atrāvās atpakaļ: viss kiosks bija pilns ar zvirbuļu spalvām, un šajā spalvu mākonī neko nevarēja izšķirt.

— Tur nu gan iet vaļā! — milicis teica. — Tas tik ir kautiņš pēc visiem likumiem!

Milicis plēsa nost dēļus, lai varētu atvērt aiznaglotās kioska durvis un pārtraukt kautiņu.

Sājā brīdī teātra orķestrī klusiņām ietrinkšķējās visas vijoļu un čellu stīgas.

Gara auguma vīrs pamāja ar bālu roku, lēnām to pavēzēja, un, mūzikas skaņām pieaugot, smagais samta priekškars sakustējās, viegli pašķīrās, un Mārīte ieraudzīja zeltainiem saulstariem pielijušu lielu, greznu istabu, ieraudzīja bagātās neglītās māsas un ļauno pamāti, un savu mīļo māmiņu — tieviņu un skaistu, vecā pelēkā kleitā.

— Pelnrušķīte! — Mārīte klusu iesaucās un, acu nenovērsdama, lūkojās uz skatuvi.

Tur zilgajā, rožainajā un zeltainajā mēness gaismā parādījās pils. Māmiņa, bēgdama no pils, pazaudēja uz kāpnēm kristāla kurpīti.

Tas bija ļoti jauki, ka mūzika visu laiku te bēdājās, te priecājās par māmiņu, it kā vijoles, obojas, fleites un trompetes būtu dzīvi, labi radījumi. Kopā ar garo diriģentu šie mūzikas instrumenti visādi centās palīdzēt māmiņai. Un diriģents bija tik gauži nodarbināts ar domām, kā palīdzēt Pelnrušķītei, ka pat ne reizes nepavērās uz skatītājiem zālē.

Ļoti žēl, jo zālē bija daudz bērnu ar sajūsmā kvēlojošiem vaigiem.

Pat vecie biļešu kontrolieri, kuri stāv gaiteņos pie durvīm ar programmu pakām un lieliem, melniem tālskatiem rokās un reti kad skatās izrādes, — pat šie vecie biļešu kontrolieri klusiņām ienāca zālē, aizvēra durvis un lūkojās uz Mārītes māmiņu. Viens no viņiem pat slaucīja acis. Kā lai nenobirdina asaras, ja viņa mirušā drauga — tāda paša biļešu kontroliera meita tik labi dejo.

Un tad, kad beidzās izrāde un mūzika tik skaļi un jautri sāka skandēt par laimi, ka publika zālē savā npdabā smaidīja, lai gan īsti nesaprata, kālab laimīgajai Pelnrušķītei asaras acīs, lūk, šajā brīdī pēc ilgākas klīšanas un maldīšanās pa teātra kāpnēm beidzot skatītāju zālē iespurdza mazs, izplūkāts zvirbulis. Bija tūliņ redzams, ka viņš tikko nācis no nikna kautiņa.

Simtiem spuldžu gaismas apžilbis, zvirbulis apmeta līkumu pa skatuvi, un visi redzēja, ka viņam knābī kaut kas ļoti spoži spīguļo, tāds kā kristāla zariņš.

Zāli pāršalca izbrīns, un tūdaļ iestājās klusums. Diriģents pacēla roku, orķestris pārstāja spēlēt. Pēdējās rindās cilvēki slējās kājās, lai redzētu, kas notiek uz skatuves. Zvirbulis pielidoja pie Pelnrušķītes. Viņa pastiepa pretī rokas, un zvirbulis lidodams uzmeta viņai uz delnas mazu kristāla ziedu pušķīti. Pelnrušķīte ar drebošiem pirkstiem piesprauda ziedus pie sava tērpa.

Diriģents pamāja ar zizli, orķestris nograndīja skaļu mūziku. No aplausiem sāka drebēt teātra gaismekļi. Zvirbulis iespurdza zāles kupolā, uzlaidās uz lustras un ņēmās kārtot kautiņā paplūkātās spalvas.

Pelnrušķīte klanījās un smējās, un, ja Mārīte noteikti nezinātu, viņa neparko nevarētu iedomāties, ka šī Pelnrušķīte ir viņas māmiņa.

Vēlāk mājās, kad nodzēsa gaismu un vēlā nakts ienāca istabā, vēlēdama visiem gulēt, tad Mārīte jau pusmiegā vaicāja māmiņai:

— Kad tu piespraudi ziedu pušķi, vai atcerējies tēti?

— Jā, — māmiņa, brīdi klusējusi, atbildēja.

— Kāpēc tad tu raudi?

— Aiz priekiem, ka pasaulē ir tādi cilvēki kā tavs tētis.

— Nav taisnība! — Mārīte murmināja. — Aiz prieka smejas.

— Ja mazi prieki, tad smejas, ja lieli — raud, — māmiņa atbildēja. — Tagad guli!

Mārīte aizmiga. Arī aukle aizmiga. Māmiņa piegāja pie loga. Tur aiz loga uz kāda zara notupies snauda zvirbulis. Pasaulē valdīja klusums, un lielās sniega pārslas, kas krita un krita no debesīm, klusumu vēl pavairoja. Un māmiņa nodomāja, ka, rau, tāpat kā sniegs, pie cilvēkiem nolaižas laimīgi sapņi un pasakas.

AMATA VĪRIŅI

Varvariņa pamodās, gaismai austot, un klausījās. Caur istabas logiem varēja redzēt, ka debesis tik tikko zilgo, bet pagalmā, kur auga veca priede, kāds zāģēja: žik-žik, žik-žik! Kā dzirdams, zāģēja prasmīgi ļaudis — zāģis skanēja vien, it nemaz neaizķērās.

Varvariņa kailām kājām izskrēja priekšnamā. Tur bija saglabājies nesenās nakts dzestrums.

Varvariņa pavēra durvis uz pagalmu un palūkojās laukā: zem priedes bārdaini vīriņi, tik sīki kā mazi egles čiekuri, krietni piepūlēdamies, zāģēja sausās skujas. Vīriņi lika priežu adatas zāģēšanai uz steķiem, kas bija taisīti no gludi apēvelētām skaidiņām.

Zāģēja četri vīriņi,. Visi četri bija ģērbušies vienādos brūnos vadmalas svārkos — armjakos. Vienīgi bārdas vīriņiem bija dažādas. Vienam rūsgana, otram melna kā kraukļa spalva, trešajam tāda kā pakulu kodeļa, bet ceturtajam — sirma.

— Labrīt! — Varvariņa klusu sacīja. — Kas jūs tādi esat?

Mazie vīriņi pagriezās, norāva no galvas cepures.

— Mēs esam amatnieki no arteļa «Mežvidnieki», — atbildēja visi vīriņi reizē un zemu paklanījās meitenes priekšā. — Nebaries, saimniecīt, ka zāģējam tavā pagalmā. Mēs salīgām sagādāt šejienes skrejvabolei malku ziemai, nu tad arī cenšamies.

— Labi, centieties vien tālāk, — Varvariņa laipni sacīja. — Man nav žēl sauso skuju. Bet mans vectēvs Prohors ne lāgā dzird, ne redz: viņš neko nedabūs zināt.

— Pareizi teikts! — atbildēja sirmais vīriņš, izvilka no azotes sausu pūpēdi, iebēra pīpē smalko pūpēža putekļu tabaku un aizsmēķēja. — Mazmeitiņ, — viņš turpināja, — ja tev saimniecībā kas jāpadara, mēs to vienā mirklī paveiksim. Mums ir savs amatnieku artelis. Mēs dārgi nerēķinām.

— Cik tad? — Varvariņa apjautājās un pietupās, lai vīriņus varētu labāk saredzēt un lai arī viņiem nebūtu galva pārāk jāatliec, lūkojoties Varvariņā.

— Atkarā no darba, — rūsganais vīriņš atbildēja. — Ja tev, piemēram, vajadzētu aizbāzt baļķos ūsaino malkciršu izgrauztos caurumus un tos kukaiņus tādā veidā iemūrēt, lai tie vairs negrauž māju, tad par to būs cita cena. šis darbs ir sarežģīts.

— Kādā ziņā sarežģīts?

— Kādā ziņā? Visas kokgraužu ejas jāizložņā un jāaizsmērē ciet. Gadās tādas ejas, pa kurām nemaz nevar tik viegli izspraukties. Svārkus var pagalam saplēst, paši sviedros izmirkt. Lai pērkons sasper tādu darbu! Par to jāprasa divi rieksti katram.

— Varbūt ne gluži divi, bet pusotra rieksta — pēdējā cena! — sirmais vīriņš piebilda samierinoši. — Mazmeitiņ, mēs, piemēra dēļ, varam ielīst sienas pulkstenī, ar smirģeli visu mehānismu notīrīt un ar lupatiņu izslaucīt. Par to mēs, protams, ņemam pēc vienošanās — kādas piecas vai pat sešas kapeikas.

— Lai saka ko sacīdams, — rūsganais vīriņš sadusmojās, — bet nav sliktāka darba par skudru oliņu lasīšanu. Tu ielien pūznī un rāpo pa to, bet smelkne kož degunā un skudras tevi svilina! Ai, kā svilina! Daža skudra tā iekožas, ka raudams nedabū nostl

— Kāpēc jālasa skudru olas? — Varvariņa vaicāja.

— Lakstīgalu barībai. Mēs šīs olas sūtām uz pilsētu. Pārdošanai.

— Amata vīriņi, man ir darbs, — Varvariņa sacīja. — Darbs ir, tikai nezinu, kā jūs tiksiet ar to galā. Jāsavāc zirnekļu tīmekļi, stipri jo stipri un mīksti kā zīds, tie jāizmazgā lietus ūdenī, jāizžāvē nakts vējā, kamēr vēl redzama Rīta zvaigzne, no tīmekļiem ar vara ratiņu jāsašķetina dzija, bet no dzijas jānoauž jostiņa. Un jostiņā jāievij zelta mats.

— Kāds mats? — vīriņi brīnījās.

— Uzsmēķējiet, un es jums paskaidrošu.

Vīriņi savus skanīgos zāģus atslēja pie priežu čiekura, atsēdās uz nolauzta zariņa kā uz baļķa, izvilka tabakmakus un pīpes, noklepojās, aizsmēķēja, gatavojās klausīties.

Tad Varvariņa stāstīja, kā viņa nākusi mājās no kaimiņu ciema, nesdama vectēvam Prohoram barankas. Mežā viņa ieraudzījusi divus zvirbuļus. Tie lēkājuši pa apsi, brukuši viens otram virsū nu tik nikni, ka no zariem birtin birušas sarkanas lapas kā lietus. Meža pele pabāzusi galvu no alas zem apses, sabārusi zvirbuļus: «Ak jūs, resgaļi! Ko jūs pirms laika sausās lapas traucat nost no koka? Nemaz kauna jums nav!»

— Pareizi! — ieteicās vīriņš, kam bija bārda kā pakulu kodeļa.— Meža pelei nepatīk krītošas lapas. Tiklīdz sākas lapkritis, šī nelien no alas ārā. Tup un trīc.

— Kā to lai saprot? — vaicāja rūsganais vīriņš. — Ko tu mels?

— Vai pele skrien pa zemi? Vai neskrien?

— Skrien gan.

— Bet vārna vai, teiksim, klija riņķo virs koku galiem un visu laiku vēro, uzmana. Lai sakamptu peli un nestu prom. Uzmana vai neuzmana?

— Uzmana gan. 4

— Nu tad ņem vērā! Vasarā pele slēpjas zālē, nav redzama. Bet rudenī skrien pa sausajām lapām. Tās čab, čaukst un kustas — pa gabalu jau redz, ka tur tek pele. Pat tāda muļķe kā vārna — arī tā viņu dabū rokā. Tālab pelei drošības pēc labāk tupēt alā, līdz zemi pārklāj sniegs. Tad šī zem sniega izrok sev alas un atkal skraida šurp un turp. Neviena acs to nevar pamanīt.

— Jā, tā tas ir gan, — noteica sirmais vīriņš. — Katrai radībai sava gudrība. Ak tie zvirbuļi, tu saki, pamatīgi kāvās, mazmeitiņ?

— Tieši briesmas, kā plēsās! — Varvariņa nopūtās. — Viens otram rāva zelta matiņu no knābja laukā. Es visu laiku skatījos, šie to raustīja, raustīja, līdz beidzot pazaudēja. Tas nokrita uz celma un ieskanējās. Es tad paķēru matiņu, iebāzu azotē — un nu tikai

skrēju prom! Nu tikai skrēju! Atskrēju mājās, bet vectēvs Prohors ņemas stāstīt: «Sis ir brīnummatiņš. Aiz mūsu mežiem un ezeriem,» viņš saka, «ir viena tāla zeme. Tajā zemē jau otru gadu nav ne ziemas, ne pavasara, ne vasaras — visu laiku vienīgi rudens. Cauru gadu,» viņš saka, «mežs tur pilnīgi melns, bez lapām, un ik dienas līst nemīlīgs lietus. Tajā zemē,» viņš saka, «dzīvo meitene ar zelta bizēm, vārdā-Rudenīte. Viņa dzīvo ieslēgta lepnā istabā, bet sargā viņu trīs vilki, ar gaisa pistolēm bruņojušies, un divdesmit divi āpši ar asiem kazaku pīķiem. Viņas mats nokļuvis tavās rokās. Ja šo matu iepin jostā, tad ar to var darīt visādus brīnumus, kādi pat sapņos nerādās.»

Aiz Varvariņas muguras kāds ieirgojās. Meitene pagriezās atpakaļ un ieraudzīja veco resno skrejvaboli. Viņa dīca smieklos un ar kājiņu slaucīja no acīm asaras.

— Ko smejies? — Varvariņa sadusmojās. — Tu varbūt netici?

Vabole atvilka elpu, vairs nesmējās.

— Taisnība gan, ka vecam ir mazāk saprašanas nekā mazam bērnam. Ko tik tavs vectētiņš neizdomā! Laiks jau mirt, bet viņam vēl prātā tīrās blēņas.

— Vectēvs Prohors niekus neies stāstīt, — Varvariņa atbildēja. — Tev nav brīv zākāties par vectēvu.

— Un tev ir brīv maniem zāģeriem prātiņus jaukt ar savām pasakām? — vabole iedūcās. — Redzi, kā viņi sasēdušies rindiņā un klausās, muti atpletuši! Es viņiem ik dienas maksāju pa trim miežu graudiem katram, bet viņi te slinkumu lāpa tukšās sarunās. Kungi atradušies!

— Trīs graudus?! — rūsganais vīriņš iesaucās. — Mēs taču nolīgām par četri. Brāļi, tā ir blēdība! Mēs neesam ar mieru!

— Nepiekrītam! — visi vīriņi sauca.

— Iedomājies, cik lielīgi! — vabole iedūcās. — Paši īkšķa garumā, lietus laikā visi četri slēpjas zem vienas sēnes, bet brēku ceļ kā lielie vīri.

— Ai, ai, vecene! — sirmais vīriņš pašūpoja galvu. — Katru mīļu dieniņu droši vien lūgsnas skaiti, svētbildes priekšā klanies un krusties, bet no darbaļaužu sviedriem gribi pārtikt.

Rūsganais vīriņš nospļāvās, dusmās norāva cepuri no galvas un svieda pret zemi, uzrotīja svārku piedurknes un tuvojās vabolei.

Vācies prom! — viņš teica. — Vācies, kamēr vēl neesmu tev sadevis pa savai modei! Skopule gatavā!

— Vai tu to saki?

— Jā, es!

— Un man? Skrejvabolei?

— Kam gan citam!

— Nu piesargies, puis!

— Pati piesargies! Vai tu vāksies? Jā vai nē?

— Nu, nu, nevicini rokas!

Vabole nikni iedžinkstējās un aizskrēja pie veca celma — tur viņai bija ala. Prom skriedama, vēl atskatījās, uzkliedza:

— Es to neaizmirsīšu! Nožēlosiet!

— Par trim miežu graudiem tu pati vari sev malku zāģēt. Svētule tāda!

Sirmais vīriņš tikai pašūpoja galvu.

— Tā, rau, tagad esam sastrīdējušies ar skrejvaboli. Varam tagad brīvi līgt ar tevi, mazo meit. Stāsti, kas tev darāms!

— Nav daudz ko stāstīt! — Varvariņa steidzīgi turpināja. — Vectēvs Prohors teica, ka tajā zemē ļaudis dzīvojot lielā trūkumā, valdot bads.

— Nu skaidrs! — melnbārdis vīriņš piekrita. — Kā tad nebūs bads! Kāds labums no tāda rudens? Viss samircis slapjš, trūd un pūst. Bet no jauna nekas nerodas.

— Ar kritušām lapām tāpat nav nekāda iztikšana, — rūsganais vīriņš piebilda.

— Kāda nelaime! — nopūtās vīriņš, kam bārda kā pakulu kodeļa. — Ļautiņi iet bojā.

— Vai, kā iet bojā! — Varvariņa nopūtās. — Vai, kā iet bojā, tēvocīt! Gluži kā kāpostu tārpi. Un par ko? Par to, ka turienes ļaudis ir brīvi un taisnīgi. Bet viņiem no kaimiņu zemes — no aizjūras ieradies valdnieks. Tāds sarkanmatis, nikns, runā caur’degunu. Acis no dzeršanas pavisam sarkanas. Viņš ieradies ar savu nešķīsto karapulku. Un gribēja tos ļaudis dabūt savā varā. Bet viņi nepakļāvās.

Tad tas valdnieks briesmīgi pārskaitās, lamājās, spārdījās kājām. Kliedza: «Es jūs badā nomērdēšu!» Tolaik tajā zemē bija ciemos ieradusies rudens saimniece. Izskatās viņa tāda pati kā mūsu lauku meitenes, un viņu sauc par Rudenīti. Viņai zeltaini jo zeltaini mati, bet ģērbusies vāverādas bezrocī. Laika ziņā jau tuvojās ziema, rudens saimniecei vajadzēja doties prom uz citām zemēm, piekāpties vecās ziemas priekšā — bet kas to deva! Valdnieks pavēlēja saviem sargiem grābt ciet Rudenīti, neizlaist no tās zemes, ieslēgt labi apsargātā mājā uz ilgiem gadiem. Teica: «Lai tā spītīgā tauta dabū padzīvot bez ziemas, pavasara un vasaras, bez labības un ražas. Varbūt pēc divi trim gadiem nomierināsies, kritīs manā priekšā ceļos, lai lūgtu piedošanu.»

— Mjā! — sirmais vīriņš norūca. — Tātad viņa, tā rudens saimniece, cietumā ieslodzīta.

— Viņa jāatbrīvo, — Varvariņa sacīja.

— To mēs paši saprotam arī bez tevis! — rūsganais uzkliedza. — Brīvot! Brīvot! Kāda gudriniece! Nu, ej pati un brīvo vaļā. Bet kā?

— Vectēvs Prohors teica, ka no tīmekļiem jānoauž jostiņa, tajā jāievij zelta mats un jostiņa jānogādā Rudenītei. Tiklīdz viņa jostiņu apjozīs, tūliņ vilki gāzīsies zemē un nobeigsies, bet āpši cits citu nodurs ar pīķiem. Esmu tā izdomājusi: vai jūsu artelis neņemtos to izdarīt? Jūs esat pavisam nelieli augumā, nekrītat acīs. Jums tīrais nieks ielīst mājā pat pa krāsns aizšautni.

Sirmais vīriņš piecēlās, noņēma cepuri, noprasīja:

— Kas ir, amata vīri? Vai piekritīsim?

— Lai notiek! — visi vīriņi reizē iesaucās.

— Vai ar savu uzturu?

— Ar savējo.

— Nu tad mazlietiņ atpūtīsimies, iekodīsim un dosimies ceļā.

Varvariņa aizveda vīriņus uz tukšu bišu stropu, kas mētājās aiz

mājas, un pirmajai dienai atnesa viņiem darba devēja launagu — sauju grauzdētu auzu un pikucīti biezpiena. Vīriņi nesteigdamies sātīgi paēda, tad noāva kājas un pirms grūtā darba nolikās gulēt. Viņi apsedzās ar saviem vadmalas svārkiem un tā sāka krākt, ka pat kamenes pārstāja dūkt un ieklausījās: kas tas par troksni, kas nāk no tā stropa? Vai tikai tur nav ielīdis kāds ienaidnieks, kas trin uz galodas egļu adatas, gatavodamies uz kautiņu ar kamenēm?

Kamenes labu brīdi klausījās un drošības pēc aizlidoja uz priežu silu paslēpties satrunējušos celmos.

Vakarā, kad vectēvs Prohors aizmiga, vīriņi savāca mājas pieliekamajā un priekšnamā karājošos tīmekļus, izmazgāja tos lietus ūdens toverī, tad vējā izžāvēja, kamēr rītausmas debesīs vēl nebija paguvusi izdzist Rīta zvaigzne, ar vara ratiņu sašķetināja dziju un noauda jostiņu. Un tajā jostiņā ievija zelta matu.

— Vajadzētu jostiņas brīnumspējas izmēģināt, — vīriņi sacīja. — Lai nebūtu jāpiedzīvo nelāgs pārsteigums.

— Vai! — Varvariņa iztrūkās. — Kā lai to izmēģina? Vectēvs Prohors teica, ka mūsu cilvēciskajās rokās jostiņa varot paveikt vienīgi divi brīnumus. Pēc tam zaudējot savas spējas. Bet Rudenītes rokās atkal atgūstot spējas un visu paveicot.

— Daudz no tās jostiņas mums nevajag, — vīriņi atbildēja. — Visdrīzāk sasniegt Rudenītes zemi var pa Lielo tīreli. Bet tu jau pati zini, ka tam pāri nevar tikt. Visapkārt muklāji. Pat mēs tur varam iegrimt, kaut gan sveram tīro nieku. Atnāc mums līdzi līdz tīrelim, palūdz jostiņai, lai uzceļ pār purvu tiltu. Ja uzcels, tad skaidrs, ka jostiņai ir tāds spēks. Bet ja ne, — skaidrs, ka nav. Tad nav mums ko meklēt tajā zemē. Vienīgi Rudenīti apbēdināsim un paši aiziesim bojā.

— Nu tad pamēģināsim arī! — Varvariņa piekrita. — Ejam!

Vīriņi sajoza ciešāk savas jostas, vēl pēdējo reizi uzsmēķēja un devās ceļā. Varvariņa gāja pa priekšu, vīriņi nopakaļis, lai viņa nejauši neuzkāptu kādam virsū. Vīriņi soļoja knaši, pameta līkumus vienīgi ap brūklenāju krūmiem un izlīda pa paparžu apakšu.

Tieši rītausmā viņi nonāca pie tīreļa. Varvariņa sadabūja jostiņu, apjozās un palūdza:

— Jostiņa mīļā, brīnumu veic: tiltu pār tīreli uzcelt steidz!

Varvariņa vēl nepaguva pateikt visu sakāmo, kad no rāvainā

ūdens iznira zaļi vardulēni. Bija brīnum daudz vardulēnu — varbūt kāds tūkstotis, varbūt arī tūkstoši trīs.

Vardulēni savirknējās pār purvu cieši cits aiz cita, izslēja muguriņas uz augšu un sauca:

— Vīriņi, ejiet drošil Mēs jūs nenoslīcināsim!

— Nu, labs ir! — vīriņi atbildēja. — Mēs iesim arī. Bet tev būs te jāpagaida. Dod mums jostiņu — un uz redzēšanos!

Varvariņa iedeva vīriņiem jostiņu, un viņi devās prom, pat neatskatījās ne reizes. Kā tur lai atskatās, ja visu laiku jālūkojas, kur kāju spert, lai nepaslīdētu uz slapja vardulēna un neiegāztos uz galvas muklājā.

Vīriņi aizgāja, Varvariņa palika. Viņa gaidīja līdz pašam vakaram, taču vīriņu nebija un nebija. Varvariņai uzmācās bailes: vai tikai nebūs aizgājuši bojā, vai nebūs uzdūrušies uz vilkiem un āpšiem un tie viņus nobeiguši?

Varvariņa gudroja un gudroja, beidzot pastāstīja vectēvam Prohoram, kas noticis.

— Ak tu, muļķīte! — vectēvs sacīja. — Vai nu tavi vīriņi, kas tik lieli kā egļu čiekuri, tiks galā ar tādu darbu? Viņi taču ir aplam maziņi, sīka auguma. Spēka viņiem nav, tik vien tā labuma, ka grūti ieraugāmi. Droši vien sargi viņus noķēruši. Pagalam tad būs šie drosmīgie vīriņi, arī Rudenītei klāsies ļauni.

— Ko tagad lai dara, vectētiņ? — Varvariņa izbijusies vaicāja.

— Jāsapulcina ļaudis, — vectēvs atbildēja. — Visiem jānāk palīgā glābt tavus vīriņus un Rudenīti. Skrej, sauc kopā ļaudis. Lai sanāk ar dakšām, izkaptīm, rungām un, kam ir, lai nāk ar skrošu šaujamiem.

— Tūliņ, vectētiņ! — Varvariņa iesaucās un izskrēja laukā.

Ar vīriņiem bija noticis tā: kad uzlēca saule un sāka izklīst un pagaist migla, vīriņi beidzot nonāca pie tās zemes, viņi apstājās smilšu paugurā, ilgi lūkojās apkārt un tikai pūta vien — tādu zemi viņi nebija vēl savā mūžā redzējuši.

Kā par nelaimi, bija gadījies skaidrs laiks, līdz pašai zemes viņai malai pletās dzelteni meži, čabēja sausās lapas.

Koki bija tīmekļu pilni, un šajos tīmekļos karājās rasas lāses.

Vīriņi padzērās no rasas lāsēm. Katram pietika ar divi lāsēm, vienīgi rūsganais izdzēra trīs. Tad noslaucīja ūsas, nokrekšķinājās:

taču labu ūdeni! Vēl jāpiebilst, ka rasa bija ieķērusies tīmekļos naktī, bet nakts bija rudenīgi auksta, skaidra, debesis piebārstītas zvaigznēm, visapkārt smaržoja vītušas zāles, un tālab ikviena rasas lāse sevī slēpa nakts dzestrumu, zāles smaržas un rāmu mirdzumu it kā debess zvaigžņu atspulgu.

Varēja redzēt, ka šajā zemē rudens ir ieildzis, drūms. Klajākajās vietās vējš bija sadzinis tik daudz trūdošu lapu, ka vīriņi tur iegrima pāri galvai — gandrīz nevarēja paiet. Lauki bija tumši brūni un tukši, no ciemu mājām tikai retumis vijās uz debesīm dūmu strūkliņas.

— Redzams, ka šiem ļaudīm nav arī vairs ko vārīt, — vīriņi paklusām sprieda. — Pagalam visu apēduši. Cik ciemiem paklusām paiets garām, ne reizes neesam dzirdējuši govi maujam vai gaili dziedam. It kā viss apkārt būtu izmiris. Paļauj tikai vaļu tādam nelietīgam valdniekam, viņš droši vien visu zemi padarīs par tuksnesi, cilvēkus ar ubaga tarbu aizdzīs plašajā pasaulē.

Vīriņi, protams, gāja piesardzīgi. Tiklīdz kādu ieraudzīja — tūliņ paslēpās. Lielākoties atrada patvērumu zirgu iemītās pēdās.

Jo tālāk viņi gāja, jo rudens kļuva tumšāks. Mežos bija auksts, debesis rāmas, un sārtās lapas, kuras gluži visur nebija nobirušas, bēdīgi karājās sūnām klātajos zaros.

Vīriņi gāja pa mežu, te uzreiz, nez kur radies, kur ne, sāka pūst briesmīgs vējš, notrieca kokiem visas lapas un virpuļu virpuļiem pacēla gaisā. Vējš pieņēmās, pūta arvien niknāk, spēcīgāk, beidzot pacēla arī vīriņus gaisā un kopā ar lapām aiznesa atpakaļ uz Lielo tīreli. Vīriņi pārbijās, lidojot mēģināja turēties pie zariem. Bet vai gan iespējams noturēties tik spēcīgā pūtienā!

Rūsganais vīriņš lidodams vairākkārt apmeta kūleni un sāka kliegt:

— Brālīši, tas nav tāpat vien! Valdnieks mums uzsūtījis vētru, lai dzītu mūs atpakaļ, cīnītos pretī.

— Kā tad viņš dabūjis zināt par mums? — vīriņš ar melno bārdu savukārt kliedza.

— Skrejvabole nosūdzējusi, atsūtījusi pie valdnieka savus pakalpiņus. Viņi skrien veiklāk par mums.

— Vai, brālīši! — iesaucās vīriņš ar bārdiņu kā pakulu kodeļu. — Vējš mūs nes uz purvu. Mēs noslīksim! Vecotēv, pie tevis ir jostiņa ar zelta matu. Palūdz jostiņu, varbūt glābj mūs.

Sirmais vīriņš steidzīgi izrāva no kabatas jostiņu, apjozās, iesaucās:

— Jostiņa mīļā, brīnumu veic: vējš lai tūdaļ aurot beidz!

— Pagaidi! Nav pareizi lūgts! — rūsganais vīriņš nikni uzkliedza. — Uz kāda pamata mums atkal jāmīcās pa Lielo tīreli, kur kājas var izlauzt? Labāk lūdz, lai vējš sagriežas otrādi un aiznes mūs līdz pašam Rudenītes mājoklim.

Sirmais vīriņš attapās, uzsauca otrreiz;

— Jostiņa mīļā, labāk teic: vējš lai atpakaļ aizpūst steidz! Lai aiznes mūs pie pašām Rudenītes kājām!

Pēkšņi vējš sāka nikni kaukt un aurot, pilnā sparā drāzdamies, sacirtās, uztrieca debesīs tik daudz lapu, ka tās aizvirpuļoja pār zemi un aizsedza debesis kā sarkans mākonis.

Nu vīriņi lido turp, kur jālido, tomēr sirds tik un tā nav mierīga. Viņi bija cerējuši, ka jostiņa līdzēs vilkus un āpšus pieveikt, taču tā neiznāca. Jostiņa jau bija paveikusi divus brīnumdarbus — ar vardulēniem un vēju, — trešo brīnumu vairs neveiks, jo zaudējusi spēku. Tagad vienīgi Rudenīte var atdot jostiņai brīnumspējas. Tātad vīriņiem būs jācīnās ar Rudenītes sargiem uz dzīvību un nāvi.

Tā nu lido mūsu vīriņi, raudzīdamies lejup, kur aizslīd meži, upes, ezeri, ciemi un redzams, kā no mājām skrien ārā ļaudis un brīnās par sarkanajiem lapu mākoņiem.

Drīz aiz meža jau pamirdzēja dēļu jumts, vējš pierima un nolaida vīriņus zemē uz noras pie melna mietu žoga.

Tā nu vīriņi sēž tur zemē, lidojot pagalam apdulluši, un, tiklīdz vējš nostājās, tūliņ sāka krist viņiem virsū lapas, tās krita un krita un drīz vien apbēra vīriņus pavisam, paslēpa. Zem lapām bija silti un arī drošībā.

Vīriņi atvilka elpu, sāka pārdomāt, kā labāk pārrāpties pāri žogam un apmuļķot sargus. Jo, gudro kā gudrodams, cīnīties ar sargiem tagad nebija izdevīgi. No cīniņa jāizvairās, cik vien iespējams.

Tā viņi prātoja visu nakti, bet no rīta izdzirda — kāds staigā pa s’ausajām lapām, rakņājas, it kā ko meklētu. Vīriņi saskatījās, rūsganais čukstēja:

— Vai dzirdat? Meklē mūs.

— Ko nu lai dara? — vīriņi bažījās.

— Esmu no jums visiem drosmīgākais, — rūsganais vīriņš klusu ierunājās. — Man viss vienalga.

— Taisnība! — vīriņi piekrita. — Drosmes tev netrūkst.

— Un veikls arī esmu un straujš. Man roka varen spēcīga. Kā pagrābju cirvi, tā ar vienu vēzienu pārcērtu mieža salmu. Jums turpretī jācērt piecas minūtes, kamēr dabūjat salmu pušu.

— Tā jau ir, tev taisnība, brāl, — vīriņi nopūtās.

— Nu tālab atdodiet man to jostiņu, — teica rūsganais vīriņš. — Ļaunākajā gadījumā viens pats atgaiņāšos no visiem vilkiem un āpšiem.

— Ek, lielībniek! — sirmais vīriņš nopūtās. — Esmu vecs kļuvis, nav vairs tā spēka, citādi jau gan neparko nedotu tev jostiņu. Par lielīšanos vēl paplucinātu tev bārdu. Se jostiņa!

Rūsganais paņēma jostiņu, salocīja, iebāza azotē. Sājā brīdī virs viņu galvām iečabējās lapas un parādījās gaiļa galva. Gaiļa acis bija ļaunas, apaļas, bet balss sēcoša, acīm redzot, gailis pēc sava rakstura bija kašķīgs un rupjš. Ar tādu gaili labāk neielaisties nekādās darīšanās.

— Kas tie par kukaiņiem? — gailis vaicāja. — Tādus savu mūžu neesmu redzējis. Arī knābāt nav gadījies. Man tas pat gaužām interesanti!

Vīriņi gribēja bēgt, bet gailis ar kājām aši pakašņāja lapas, un sirmais vīriņš kopā ar melno un to, kas audzināja bārdu kā pakulu kodeļu, tūdaļ apvēlās zem gaiļa kājām un ielidoja putekļos, bet rūsganajam vīriņam gailis tā sadeva pa muguru, ka tas tikai novaidējās vien.

Gailis viņu sagrāba aiz svārkiem, pakampa knābī un lieliem soļiem devās skriet uz žogu, iespraucās pa mietu starpu pagalmā un pārskrēja tam pāri — tieši uz istabu pie Rudenītes, lai tur, neviena netraucēts, noknābātu dīvaino kukaini ar rūsgano bārdu.

«Ja pagalmā būtu sācis viņu knābāt,» gailis sprieda, «tad tūliņ piesietos sardzes āpši, tincinādami: kas tas par kukaini, kur to dabūji, atdod viņu mums, ko tu te piegāni pagalmu ar savu kukaini, sāksi vēl tā dauzīt ar savu knābi, ka pamodināsi mūsu sardzes priekšnieku vilku, ko sauc par Ilkni, pamodināsi — un mēs par to dabūsim brāzienu.»

Pāri pagalmam, garām sargiem gailis, protams, padrāza rikšiem, bet, istabā pie Rudenītes iegājis, cēli paceļ vienu kāju — brīdi stāv, paspēris soli — paceļ otru kāju, atkal brīdi stāv . . . Gailis ar Rudenīti bija draugos: viņa to katru dienu baroja ar maizes drupatiņām.

Gailis nosvieda rūsgano vīriņu uz grīdas, jau gribēja tam uzknābt stiprāk, bet rūsganais vīriņš pielēca kājās, diedza pie Rudenītes:

— Skaistulīt, glāb mani!

— Kas tu tāds esi? — Rudenīte izbijās.

— Esmu, varētu teikt, tavs glābējs, — rūsganais vīriņš atbildēja un, bažīgi atskatīdamies uz gaili, ieķērās Rudenītei svārku vīlē.

Bet gailis, ar vienu aci blenzdams, tuvojās no sāniem.

Rudenīte piespēra kāju, gailis uzlēca uz palodzes, sasita spārnus, nokliedzās, ielaidās pagalmā un tūliņ sāka pļāpāt ar āpšiem, stāstīt, kā viņš, gailis, varen izgāzies — gandrīz noknābis cilvēku.

Āpši uztraucās, steidzās modināt vilku, ko sauca par Ilkni, bet bija jau par vēlu.

Rūsganais vīriņš izrāva no azotes jostiņu, steidzās to iedot Rudenītei.

Viņa aši apjoza jostiņu, un vilki uzreiz iekaucās, bija uz vietas pagalam; āpši vēl steidzās glābties, bet pie vārtiņiem uzgrūdās cits citam virsū, jo katrs, protams, centās izlīst pirmais.

Āpši tur drūzmējās, lamājās un sāka plūkties. Un tā nodūra cits citu ar asajiem kazaku pīķiem.

Rudenīte pacēla no grīdas rūsgano vīriņu, uzlika uz savas delnas, un vīriņš viņai visu izstāstīja — gan par Varvariņu, gan par saviem arteļa biedriem, gan par to, ka Varvariņa viņus salīgusi

atbrīvot rudens saimnieci no valdnieka varas, lai ļaudīm atkal būtu ziema, pavasaris un vasara un lai zeme atkal varētu dot bagātas ražas.

Rudenīte uzdeva rūsganajam vīriņam, lai viņš pasauc arī pārējos vīriņus iedzert tēju, atpūsties. Rūsganais vīriņš izgāja uz lieveņa, uzsauca:

— Ei jūs, mazie vīriņi! Nāciet šurp, stājieties brīnumdaiļās Rudenītes gaišo acu priekšā! Viņa vēlas jūs pacienāt ar tēju un katram izsniegt pa simt magoņu sēklu, saldinātu smalkā cukurā.

Tā tas arī notika. Vīriņi ienāca istabā, Rudenīte viņus nosēdināja pie galda un cienāja ar to, ko bija solījusi, bet vīriņi vai acis izskatīja, lūkodamies Rudenītē: viņa bija brīnum daiļa — smuidri slaida kā zāles stiebriņš, zeltainās matu pīnes apmirdzēja visu istabu, bet acis bija tik zilas kā debesis pār rudzu lauku un balstiņa skanoša kā strautiņš.

— Bet, ja nu gailis savā knābī nebūtu atnesis rūsgano vīriņu, ko tad jūs būtu darījuši? — Rudenīte vaicāja.

Vīriņi visi reizē pielēca kājās, zemu paklanījās Rudenītes priekšā un atbildēja:

— Mīļā, tevis dēļ mēs būtu cīnījušies ar sargiem līdz pēdējam elpas vilcienam. Jo, kamēr tu esi gūstā, ļaudīm nav dzīves, vienīgi posts un bēdas, un baiga iznīcība.

— Nu labi, — teica Rudenīte, — tagad esmu brīva, jāiet drīzāk prom, jādod vieta ziemai.

— Pareizi gan, — vīriņi piekrita. — Tencinām par tēju, par laipno uzņemšanu. Un tagad mēs iesim.

— Kur tik ātri?

— Nevaram kavēties, darbs vēl darāms. Esam salīguši pie mūsu zemkopju sabiedrības sagādāt atpakaļ pēc piederības graudus, ko lauku peles viņiem nozagušas un paslēpušas savās alās. šis darbs ir grūts: katrā alā norisinās tracis, dažkārt arī kaušanās.

— Ja tā, tad ejiet vien. Lielum lielais paldies jums un Varvariņai. No manis un ļaudīm.

— Nav par ko, — vīriņi atbildēja. — Lai jums labi klājas, daiļā!

Vīriņi paklanījās un devās prom. Viņi vēl nebija pagājuši ne trīssimt soļu, kad apmācās debesis un no melnajiem mākoņiem sāl<fa krist lejā sniega pārslas.

Un sniegs krita lejā arvien raitāk, arvien biezāk, arvien lielākām lēškēm.

t

Jau kļuva grūti saredzēt ceļu. Visapkārt balts, vienīgi mežā vēl vietumis ugunīgi sārto pēdējās zeltītās lapas.

Vīriņus pārņēma aukstums. Viņi sāka iet ātrāk, bet pie pašas rudens valstības robežas tālumā ieraudzīja lielu ļaužu pulku. Ļaudis nāca pretī ar izkaptīm, dakšām, cirvjiem, ar visādiem sitamiem, bet daži turēja rokās skrotenes ar zilināta tērauda stobriem, sagatavojušies uz šaušanu.

Visiem priekšā vīriņi ieraudzīja Varvariņu. Viņi pazina meiteni pēc kvēlajiem vaigiem un sarkanā lakatiņa galvā.

Vīriņi apstājās, noņēma cepures ļaužu pulka priekšā un līdz jostas vietai paklanījās.

— Tencinām par palīdzību. Bet mēs paši jau paveicām visu — atbrīvojām Rudenīti no gūsta.

Arī ļaudis noņēma cepures, savukārt apsveica mazos vīriņus ar spožiem panākumiem, pateicās viņiem un aicināja uz savām mājām sasildīties, solīdami pacienāt ar to labāko, kas būs pie rokas.

Katrā mājā vīriņus laipni uzņēma un pacienāja te ar grauzdētiem riekstiem, te ar saulespuķu vai magoņu sēklām, te ar rozīnēm. Un vienā mājā vīriņi pat izdzēra pa uzpirkstenim vīna, piekozdami ūdenī mērcētas brūklenes.

Varvariņa vēl iedeva vīriņiem tabaciņu, tad viņi paēduši un padzēruši devās prom uz mežu, kur mitinājās kādā siltā koka dobumā, lai atpūstos, pirms sākt jaunu darbu.

Vīriņi gāja atskatīdamies un klanīdamies, bet Varvariņa māja viņiem ar dūraini un sauca:

— Paldies jums, labie draugi!

Bet no debesīm jau krita lejā tādas sniega lēšķes, ka kļuva grūti elpot. No tāda sniega varēja paglābties vienīgi zem vecām eglēm.

Taču vīriņi nemaz nedomāja slēpties no sniega. Apkampušies un līgodamies viņi gāja, ar pilnu krūti priecīgi dziedēdami savu mīļāko dziesmu:

Skrej pasta trijjūgs, asi kaltais,

Kur ceļš pa sirmiem laukiem iet,

Un zvaniņš, dāvājis ko Valdajs,

Zem loka vienmuļīgi dzied . . .

Varvariņa nolūkojās viņiem pakaļ, klausīdamās skanīgajā dziesmā, kas pamazām izdzisa aiz biezā, mīkstā sniega plīvura.

KOKU VARDE

Jau veselu mēnesi pieturējās karsts laiks. Pieaugušie teica, ka šādu karstumu varot «redzēt ar neapbruņotu aci».

— Kā tad karstumu var redzēt? — Taņa visiem apjautājās.

Taņai bija pieci gadi, un tāpēc viņa katru dienu dabūja no pieaugušajiem zināt daudz jauna. Tēvocim Gļebam tiešām bija taisnība, ka «šajā pasaulē var dzīvot kaut vai trīssimt gadu, tomēr visu nekad neuzzināsi».

— Iesim augšā, es tev parādīšu karstumu, — tēvocis Gļebs teica. — No turienes ir labāk redzams.

Pa stāvajām kāpnēm Taņa uzkāpa jumta stāvā jeb mezonīnā. Tur bija gaišs un no sasilušā jumta smacīgi karsts. Vecās kļavas zari tik neatlaidīgi līda logos, kātos bija grūti aizvērt. Varbūt tāpēc visu vasaru logi stāvēja līdz galam vaļā.

Mezonīnā bija balkons ar kokgriezumiem rotātām margām. Tēvocis no balkona rādīja Taņai uz pļavu pāri upei un uz mežu tālumā.

— Vai redzi dzelteno dūmaku? Kā patvāra dūmus. Un dreb viss gaiss. Tas jau ir karstums. Ar cilvēka acīm visu var redzēt. Gan svelmi, gan salu — ko vien gribi.

— Vai salu tad, kad sniegs uzkritis? — Taņa vaicāja.

— Nē. Arī vasarā. Kad iegadīsies vēsākas dienas, es tev parādīšu, kāds izskatās sals.

— Kāds tad tas izskatās?

— Vakarā debesis tad ir zaļas kā slapjš zālājs. Aukstas debesis.

Kamēr bija tāds karstums, visvairāk cieta mazā varde. Tā dzīvoja pagalmā zem pliedera krūma.

Pagalms bija saulē tā sakarsis, ka visa dzīvā radība centās paslēpties. Dienā pat skudras neuzdrošinājās skriet laukā no saviem pazemes pūžņiem, bet pacietīgi gaidīja vakaru. Karstuma nebaidījās vienīgi sienāži. Jo diena bija karstāka, jo viņi augstāk lēkāja un skaļāk čirkstēja. Tos vairs nevarēja noķert, un tālab vardi māca izsalkums.

Reiz viņa atrada spraugu zem mūra pagraba durvīm un kopš tās reizes dienā vienmēr miegaina tupēja pagrabā uz aukstajām ķieģeļu kāpnēm.

Kad jaunā strādniece Ariša gāja pagrabā pēc piena, varde pamodās, palēca sāņus un paslēpās aiz sadauzīta puķu poda. Un ik reizes Ariša spalgi iekliedzās.

Vakaros varde izlīda pagalmā un piesardzīgi aizlēca uz pagalma stūri, kur dobē nakts gaidās vērās vaļā puķu tabaka un cieši cita pie citas auga zemās asteres. Katru vakaru puķes tika aplaistītas ar lejkannu, tāpēc dobē varēja uzelpot, jo mitrā zeme izgaroja miklumu, bet no smaržīgajiem baltajiem tabakas ziediem reizumis krita uz galvas vēsas ūdens lāses.

Varde tupēja tumsā, acis grozīdama, un gaidīja, kad cilvēki beigs staigāt, beigs sarunāties, skandināt glāzes, klabināt roku mazgājamā bunduļa vara mēlīti, beidzot izdzēsīs gaismu un māja uzreiz kļūs tumša, noslēpumaina.

Tad varēs mazliet palēkāt pa puķu dobi, pasūkāt asteru lapas, pieskarties ar kājiņu aizmigušai kamenei, lai paklausītos, kā viņa iedūcās pa miegam.

Pēc tam visos pagalmos iekraukāsies un sāks klaigāt gaiļi, būs pienākusi pusnakts — vislabākais laiks. Var būt, ka uzkrīt pat rasa un miklajā zālē iemirdzas zvaigznes. Nakts būs gara, klusa un dzestra, un pļavās iemausies drūmais putns — dumpis.

Bārdainais tēvocis Gļebs bija vecs, pieredzējis makšķernieks. Ik vakaru viņš noņēma no galda galdautu un no dažādām kastītēm uzmanīgi izbēra apzeltītus bronzas āķīšus, apaļus svina svariņus,

caurspīdīgas dažādas krāsas makšķerauklas, un ņēmās labot savus zvejas rīkus. Tādās reizēs Taņai nebija atļauts nākt pie galda, lai l^āds no «mušu āķīšiem» neieķertos viņai pirkstā.

Kad tēvocis laboja savas makšķeres, viņš allaž dziedāja vienu un to pašu dziesmu:

Pie upes stāvā krastā Sēž jautrs makšķernieks Un lūkojas, kā vējā Tur pludiņš šūpojas.

Taču tovasar tēvocim Gļebam neveicās — sausuma dēļ tārpi bija pazuduši. Pat vismanīgākie puikas atteicās tārpus sarakt.

Tēvocis tad izmisumā uzrakstīja uz vārtiem ar lieliem, baltiem burtiem:

«Šeit pērk no visiem tārpus.»

Nelīdzēja arī tas. Garāmgājēji apstājās, izlasīja, kas tur rakstīts, un izbrīnījušies grozīja galvu: «Vai re, ķo tas viltnieks uzrakstījis!» Un gāja tālāk. Bet otrā dienā kāds puika bija tādiem pašiem lieliem burtiem pierakstījis kl|t:

«Ja pienes tos kaut rāpus.»

Vajadzēja uzrakstu nodzēst.

Tēvocis nu sāka iet uz kilometrus trīs attālo gravu, kur zem veco gružu kaudzēm vēl varēja atrast un stundas laikā sarakt divi desmitus tārpu.

Ar tārpiem tēvocis apgājās, it kā tie būtu no zelta: apklāja tos ar miklu sūnu, bundžu pārsēja ar marli un rūpīgi glabāja tumšā pagrabā.

Tur tos atrada mazā varde. Ilgi viņa pūlējās, kamēr norāva marli, tad ielīda bundžā un sāka tārpus ēst. Varde bija tā aizrāvusies, ka nemanīja pagrabā ienākam makšķernieku. Viņš paņēma vardi aiz pakaļējām kājām, izcēla no bundžas un iznesa pagalmā. Taņa tur baroja niknu, pusaklu vistu.

— Vai tu re! — tēvocis dusmīgi sacīja. — Cilvēks noņemas vaiga sviedros, kamēr izrok kaut vai desmit tārpu, bet viena bezkaunīga varde nelietīgi tos nozog. Un iemācījusies pat atraisīt vaļā marli. Vajadzēs viņu pārmācīt.

— Ko? — Taņa izbijusies vaicāja, bet vista ar puspievērtām acīm šķielēja uz vardi.

— Dod, lai vista viņu apēd, un cauri!

Varde izmisusi tirināja kājas, tomēr nevarēja tikt vaļā. Vista saspurāja spalvas, palēcās uz augšu un gandrīz izrāva vardi no tēvoča Gļeba rokām.

— Neaiztiec! — Taņa uzkliedza vistai un sāka raudāt.

Vista pamuka sānis, nostājās uz vienas kājas un gaidīja, kas notiks tālāk.

— Tēvocīt, kāpēc varde jānobeidz? Atdod to man.

— Lai viņa atkal varētu zagt?

— Nē. Es viņu ielikšu stikla burkā un barošu. Vai tev pašam viņas nav žēl?

— Labi! — tēvocis piekrita. — Lai notiek — ņem! Ja tu nebūtu aizstāvējusi, es viņai gan nepiedotu. Ja būtu vēl bijusi parasta varde.

— Vai tad tā nav parasta varde? — Taņa vaicāja un vairs neraudāja.

— Vai tad neredzi? Tā ir koku varde. Viņa lieliski spēj paredzēt lietu.

— Nu tad viņa mums to paredzēs. — Taņa atviegloti nopūtās un ņēmās atdarināt būvgaldnieku īgņātu, ko ik dienas bija dzirdējusi: — Vai, kā vajag lietutiņa! Citādi labības lauki un sakņu dārzi izkaltīs un būs bads ar briesmām!

Tēvocis atdeva vardi Taņai.

Viņa to rūpīgi ielika burkā, iemeta tur zāli un burku novietoja uz palodzes.

— Kādu zaļu zariņu vajadzētu vēl iespraust, — tēvocis ieteica.

— Kāpēc?

— Kad varde uzrāpsies zariņā un sāks kurkstēt, tad būs paredzams lietus.

Tomēr lietus joprojām nebija. Tupēdama burkā, varde dzirdēja cilvēku runas par sausumu un grūti nopūtās — burkā varēja dzīvot ,drošībā, arī ēdamā netrūka, taču bija grūti elpot.

Reiz naktī varde pa kļavas zariņu izrāpās ārā no burkas un piesardzīgi, reizēm apstādamās un klausīdamās, aizlēca uz dārzu. Tur, zem lapenes jumta, savā ligzdā dzīvoja bezdelīga.

Varde klusītiņām iekurkstējās, un tūdaļ bezdelīga pabāza galvu no ligzdas.

— Ko tev vajag? — viņa vaicāja. — Visu dienu esmu tā noskrē-jusies, ka galvā zvanīt zvana, nu vēl arī naktī kurš katrs tevi modina, neļauj atpūsties.

— Vispirms uzklausi mani, pēc tam čivini, — varde atbildēja. — Nekad vēl tevi neesmu modinājusi.

— Labi, labi, stāsti, — bezdelīga žāvādamās atbildēja. — Kas tev lēcies?

Nu varde pastāstīja, ka meitene Taņa viņu izglābusi no nāves un tagad viņa, tas ir, varde, visu laiku gudrojot, ko tādu varētu izdarīt Taņas labā. Beidzot nu būtu izdomājusi, bet esot vajadzīga bezdelīgas palīdzība.

Cilvēki esot nobažījušies, ka nelīst lietus. Viss kalstot laukā. Labība varot izdegt pavisam. Pat putniem un vardēm esot pienākuši grūti laiki — neesot vairs ne tārpu, ne gliemežu.

Varde dzirdējusi, ka Taņas tēvs — agronoms stāstījis par sausumu, bet meitene klausīdamās raudājusi — viņai esot žēl tēva, žēl kolhoznieku, kuri tā mokoties lielā sausuma dēļ. Varde redzējusi reiz Taņu stāvam pie nokaltuša avenāju krūma: meitene taustījusi trauslās, nomelnējušās lapas un raudājusi. Varde vēl dzirdējusi Taņas tēvu stāstām, ka cilvēki drīz vien izgudrošot mākslīgu lietu. Taču pagaidām neesot mākslīgā lietus un tālab esot jāpalīdz cilvēkiem.

— Palīdzēt vajadzētu gan, — bezdelīga atbildēja. — Bet kā lai palīdz? Lietus atrodas tālu, aiz tūkstoš kilometriem. Vakar biju gandrīz aizlaidusies līdz turienei. Redzēju. Lija spēcīgs lietus, visas debesis bija pilnas mākoņiem. Tikai neatnāks līdz šejienei, pa ceļam viss izlīs.

— Tu tomēr atved šurp to lietu, — varde lūdza bezdelīgu.

— Viegli pateikt: atved! Bez tam tā nav bezdelīgu darīšana. Jālūdz svīres. Tās lido ātrāk.

— Tad aprunājies ar svīrēm.

— Ar viņām nav tik viegli aprunāties. Droši vien pati zini, kas tie par putniem. Ja kādreiz nejauši gadās kādam svīrelim ar spārnu pieskarties, tad nepatikšanas kā likts. Tūliņ visas uz kaušanos. Klaigā, trokšņo, spiedz.

Varde novērsās, un viņai no acīm zālē ieritēja maza asaru lāsīte.

— Nu, ko lai dara, — viņa čukstēja, — ja jau nu jūs, bezdelīgas, nevarat atvest lietu, tad ar svīrēm nav vērts pat runāt.

— Kas, ko, kā tad mēs nevaram? — bezdelīga sadusmojās. — Kas tev to teica'? Mēs varam visu ko. Pat no zibens varam izvairīties, lidmašīnu noskriet. Lietu atvest — mums tas ir tīrais nieks. Tikai jāsapulcina visas bezdelīgas no visa apgabala kopā.

Bezdelīga notīrīja knābi ar kājiņu, iegrima domās.

— Labi! Nepinkšķi! Mēs atdzīsim šurp lietus mākoni.

— Bet kad? — varde apjautājās.

Bezdelīga atkal pakasīja knābi.

— Jāpadomā. Tas nav tik vienkārši. Lai sapulcinātu bezdelīgas — paies savas divi stundas. Aizlaisties līdz lietus mākonim — atkal divi stundas. Laisties atpakaļ ar lietu jau grūtāk. Paies stundas četras, ne mazāk. Ap desmitiem no rīta būsim klāt. Uz redzēšanos!

Bezdelīga uzlaidās uz strazdu būra, iečivinājās un — nozuda aiz dēļu jumtiem.

Varde atlēca mājās. Tur visi gulēja.

Viņa ierāpās burkā, uzrāpās uz kļavas zara un klusiņām iekurk-stējās. Neviens nepamodās. Tad viņa kurkstēja skaļāk, pēc tam vēl skaļāk, vēl un vēl, un drīz vien viņas kurkstēšana bija dzirdama visās istabās, to varēja sadzirdēt dārzā. Par atbildi visā ciemā uztrūkās un sāka pilnā kaklā dziedāt gaiļi. Viņi centās cits citu pārkliegt, dažiem aizcirtās un aizsmaka balss, bet dziedāja visi, cik jaudas, nikni sizdami spārnus. Viņi sacēla tādu traci, ka tikko pamodušies ļaudis varēja nodomāt — ciemā izcēlies ugunsgrēks.

Taņas mājā visi tūliņ pamodās.

— Kas noticis? — Taņa samiegojusies vaicāja.

— Būs lietus! Lietus būs! — no blakus istabas viņai atbildēja tēvs. — Vai dzirdi: koku varde kurkst. Arī gaiļi visā ciemā dzied kā negudri. Tā ir droša zīme.

Tēvocis Gļebs ar sveci rokā iegāja pie Taņas un apgaismoja burku, kur dzīvoja varde.

— Nu jā! — viņš teica. — Tā jau es domāju! Varde uzrāpusies uz zara un kurkst vienā kurkstēšanā. No piepūles pat zaļa

kļuvusi.

Rīts, kā parasti, uzausa skaidrs, bet ap pulksten desmitiem tālu rietumu pusē nodārdēja pirmais pērkona grāviens un atbalsojās pāri tīrumiem.

Kolhoznieki pulcējās upes stāvajā krastā un, roku virs acīm turēdami, lūkojās uz rietumiem. Puikas rāpās uz jumtiem. Ariša steidzās palikt zem noteku caurulēm toverīšus un spaiņus. Taņas tēvs ik pa brīdim iznāca pagalmā, lūkojās uz debesīm, klausījās un visu laiku atkārtoja: «Kaut nu nepaietu garām šis pērkona lietutiņš, kaut nu nolītu arī pie mums!»

Taņa gāja viņam pakaļ un tāpat klausījās.

Pērkons rūkdams nāca arvien tuvāk. Dārdoņa kļuva varenāka un ilgāka. No rietumiem cēlās augšā melns mākonis. Tēvocis Gļebs steidzīgi vāca kopā savas makšķeres, iezieda zābakus: pēc pērkona, kā viņš teica, zivis ņemot ēsmu kā trakas.

Gaisā jau varēja sajust lietus svaigumu. Dārzā pamazām sāka čabēt lapas, mākonis tuvojās, un spožs zibens it kā pāršķēla milzīgās debesis.

Pirmā lietus lāse skaļi noskanēja uz skārda jumta. Tūliņ kļuva tik kluss, it kā visi būtu ieklausījušies šajā skaņā un, elpu aizturējuši, gaidītu otro lāsi. Arī pats lietus klausījās un apsvēra, vai šo pirmo izmēģinājuma lāsi pareizi nosviedis lejā. Un, brīdi nogaidījis, nolēma, ka pareizi, jo pēkšņi tūkstošiem lāšu uzreiz krita lejā un dārdināja pa jumtu. No logiem varēja redzēt, kā mirdzēdamas gāzās lejā blīvas ūdens strūklas.

— Nāciet šurp! — no mezonīna sauca tēvocis Gļebs. — Ašāk!

Visi skrēja augšā pa kāpnēm uz jumta stāvu, bet Taņa, protams, pēdējā.

No augšas viņi redzēja, ka tūkstošiem, bet varbūt desmitiem tūkstošu mazu putnu dzen pār zemi lietus mākoni, neļauj tam novirzīties prom: neskaitāmiem bariem bezdelīgas drāzās virsū mākonim, un no viņu spārnu saceltā vēja mākonis slīdēja lejup, arvien zemāk un zemāk uz izžuvušajiem laukiem un dārziem, gāja negribot, rūkdams un dārdēdams.

Dažas bezdelīgas lidojot uztvēra atsevišķas lietus strūkliņas un laidās ar tām pa priekšu, it kā vilkdamas sev līdzi caurspīdīgus ūdens pavedienus.

Dažubrīd bezdelīgas visas reizē saplivināja spārnus. Tad lietus pastiprinājās un tā dārdēja, ka visi, kas atradās jumta stāvā, kliedza cik spēdami, bet cits citu nevarēja sadzirdēt.

— Kas tas ir? — Taņa sauca. — Vai putnu lietus?

— Nekā nesaprotu, — Taņas tētis atbildēja un vaicāja tēvocim Gļebam: — Vai tu ko saproti?

— Nav ne mazākās jēgas, — viņš atbildēja. — Kaut kas līdzīgs vispasaules bezdelīgu pārlidojumam.

Kad lietus vairs nedārdināja pa jumtu, bet sāka vienādi un mierīgi šalkt un visas bezdelīgas bija pārskrējušas pāri, Taņa izlaida vardi no burkas spirgtajā, trokšņainajā dārzā. No lietus brāzmām tur līgojās zāle un drebēja lapas.

Taņa uzmanīgi noglaudīja vardes mazo, vēso galvu un sacīja:

— Paldies, ka sasauci lietu. Dzīvo tagad mierīgi, neviens tevi neaiztiks.

Varde palūkojās Taņā, nekā neatbildēja. Cilvēku valodā viņa nevarēja pateikt neviena vārda. Viņa prata vienīgi kurkstēt. Viņas skatiens tomēr pauda tādu uzticību, ka Taņa vēlreiz noglaudīja viņas galvu.

Varde palēca zem puķu tabakas lapas, knosījās un purinājās — mazgājās lietū.

Kopš tā laika neviens vardi vairs neaiztika, Ariša vairs nespiedza, kad ieraudzīja, bet tēvocis Gļebs katru dienu vardei nolika no savas dārgās tārpu bundžas dažus labākos tārpus.

Lietus apslacīti, visapkārt riesa vārpas labības lauki, gaismā iemirdzējās miklie dārzi, sakņu dārzos smaržoja sulīgi gurķi, leknas dilles. Un zivis sāka kosties tik negausīgi, ka ik dienas norāva tēvocim Gļebam dārgos, zeltītos āķus.

Taņa skraidīja pa dārzu, spēlēja paslēpes ar vardi, un meitenes kleitiņa rasā izmirka slapja. Ziņkārīgie zirneklīši pa nesaredzamiem tīmekļiem rosīgi nolaidās lejā no zariem, lai dabūtu zināt, kas dārzā tā skraida un smejas. Dabūjuši zināt, kas tur notiek, zirneklīši nomierinājās, satina atkal savus tīmekļus mazā, pelēcīgā kamoliņā kā kniepadatas galviņa un aizmiga siltajā lapu pavēnī.

SATURS

SILTA MAIZE......

DEGUNRADZISA PIEDZĪVOJUMI .........

TĒRAUDA GREDZENTIŅŠ . .

VECAIS MEŽAINIS.....

IZPLŪKĀTAIS ZVIRBULIS . .

AMATA VĪRIŅI......

KOKU VARDE ......

Konstantins Georga dēls Paustovskis IZPLŪKĀTAIS ZVIRBULIS

Redaklore E. Marjutina Māksi, redaktors H. Purviņš Tehn. redaklore A. Pētersone Korektore I. Kārkliņa

Nodola salikšanai 1972. g. 11. septembrī. Parakslila iespiešanai 1973. g. 26. marlā. Ofseta papīrs 100 g. formēts 70 • 84/16. 4,5 fiz. iespiedi.; 4,9 uzsk. iespiedi.; 3,84 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 63 kap. Izdevniecība «■Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25522'B-176. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē 11,

Pasūt. Nr. 1220.

Content

Paustovskis Konstantīns Izplūkātais zvirbulis

SILTA MAIZE

DEGUNRADZĪŠA PIEDZĪVOJUMI

TĒRAUDA GREDZENTIŅŠ

VECAIS MEŽAINIS

IZPLUKATAIS ZVIRBULIS

AMATA VĪRIŅI

KOKU VARDE

SATURS