Kronenbergs Alberts

Jērādiņa

ALBERTS KRONENBERGS

JĒRĀDIŅA

STĀSTS PAR GERHARDU ERHARDU SĪPOLIŅU

.

1. NODALA

JĒRĀDIŅA

Nav vairs labi, nav vairs labi,

Tēvs ar māti klusē abi,

Sakumpuši sēž pie loga

Kā zem nastas, kā zem sloga.

Mazais Gerhards sen jau vēro,

Ko šie abi tā kā sēro.

Kādēļ mājās tā kā senāk

Paziņas un draugi nenāk?

Kādēļ kafija uz galda

Dažureiz nemaz nav salda?

Prasīs tētēm — tēte baras:

— Ko tas zēns man kaklā karas! —

Prasīs mātei — tā šo glāsta,

Bet neko vis nepastāsta.

Bet, kad runāt sāk ar Līzi,

Skaidrību viņš dabu drīzi.

Viņa stāsta: «Tā tās lietas:

Tētim nav vairs darba vietas,

Tāpēc nav viņš labā omā.

Sēž un sēž, par to vien domā,

Ko nu sākt un ko nu darīt,

Ko likt galdā rīt vai parīt.

Tādēļ, ēdieni tik liesi,

Tādēļ arī nenāk viesi.»

*

Te, kad šie nu tāda postā,

Ierodas kā kuģis ostā,

Apkrāvies ar ēsmas traukiem,

Vecais tēvocis no laukiem.

Neredzējis ilgus gadus,

Gribot apciemot viņš radus.

— Ja tik nebūs jums par prastu, —

Saka viņš par savu nastu.

Apsēdies vīrs apvaicājas,

Kā te šiem pa Rīgu klājas.

—    Kā nu klājas? Lietas tādas,

Ka vai laukā lēkt no ādas.

Naudas trūkst, un dienās citās

Tēvs kā pliks pa nātrēm sitas.

Bodnieks rūc kā āpsis alā:

Cik tad ilgi galu galā

Likšot tam uz naudu gaidīt?

Drēbnieks sāk ar tiesām baidīt;

Saimnieks visiem dzirdot lielās

Izlikt viņus drīz uz ielas. —

Vecais brīnās: — Ko tu saki?

Bet, ja Rīgā iet tik traki,

Ko tad tu te cieti badu?

Tev uz laukiem tik daudz radu,

Visi — galvu ķīlā lieku —

Uzņemt gribēs jūs ar prieku. —

Tēte paskatās tam acīs…

—    Ko tad mani draugi sacīs?

Es, kurš radis darbu smalku,

Nu lai mežos cirstu malku,

Sāktu arklam pakaļ tecēt,

Zemi irdināt un ecēt?

Lai nu paliek viss pa vecam.

Lauku darbs man nav pa plecam. —

Tad nu vecais saka: — Labi,

Paliekat jūs Rīgā abi,

Paši, kā jums tīkas, darāt,

Bet to zēnu gan jūs varat

Dot man līdz, lai viņš uz laukiem

Tiktu maķenīt pie taukiem. —

Māte saka: — Labi būtu,

Ja viņš kaut pie piena kļūtu.

Tikai kā viņš svešā malā

Tiks viens pats ar sevi galā? —

Vecais pasmejas un saka:

— Lieta nav nemaz tik traka,

Vīra cilvēks, nav jau skuķis,

Gulēs izskrējies kā suķis.

Ēdīs, ko tam priekšā liks,

Pats ar sevi galā tiks. —

Tēte arī — lai tik braucot,

Ko viņš šim te galvu jaucot,

Ko viņš čīkstot katru dienu

Gan par sviestu, gan par pienu.

Paši viņi, lai gan šauri,

Kulšoties kā nekā cauri.

Tā kā daudz nav laika gaidīt,

Māte sāk kā skudra skraidīt.

Te tā mantas likt grib somā,

Te tā cilā tās un domā,

Ko vilkt mugurā, ko kājās,

Kādas lietas atstāt mājās.

Tas, ko māte pūlas, dara,

Zēnam, liekas, nav no svara.

Viņš tik uzprasa, vai var

Ņemt viņš līdz sev kaķi ar.

Ja par kaķi runa sākas,

Viesim noraidīt to nākas.

—    Kaķi, — teic viņš,

—    Mums ir seši.

Divi pašu, četri sveši.

Nezinām, kur viņus likt,

Kā no viņiem vaļā tikt. —

Mazais ari neuzstājas,

Lai tad kaķis paliek mājas.

*

Beidzot Gerhards ratos ticis!

Skatās apkārt neapnicis.

Te pa kreisi, te pa labi

Slīd kā dzīvi tēli stabi,

Koki, krūmi, vecas mājas,

Stārks, kas stāv uz vienas kajas.

Dārzs, pa kuru suķi rokas…

Cels tikpat ka čūska lokās,

Un tur tālāk, tā vien liekas,

Zem' un debess kopā tiekas.

*

Vecais sēž pavisam klusi,

Pīpe viņam izdzisusi.

Bēris velkas gausiem soļiem,

Rati čīkst, kad brauc pa oļiem.

Ko tam steigties, ko tam rikšot,

Gan jau tā viņš mājas tikšot.

Un kad nakts pār zemi klājas,

Sasniedz Vakargaiļu mājas.

Mazais, dienu saulē sutis,

Tagad ratos guļ kā zutis.

Vecā māte iznākusi

Dzird, ka ratos krāc kāds klusi.

—    Es tā klausos, es tā skatos,

Tev tur laikam kucēns ratos, —

Viņa teic, bet vecais smej:

—    Kucēns ratos? Ej nu ej!

Tas tavs māsas meitas dēls.

Tev no viņas sveiciens kvēls.

—    Māsas meitas? Ak tu tētīt! —

Sāk nu viņa taujāt, pētīt,

Kā šiem tur pa Rīgu klājas,

Cik bez šā vēl bērnu mājās?

Tad tā, taustīdama radu,

Zināt grib, cik viņam gadu.

Vecais, kā nu zin un prot,

Šo un to sāk paskaidrot.

Bet, kad prasa, kas tam vārdā,

Tēte norūc tikai bārda:

—    Vārds tam esot diezgan jocīgs,

Izsaukšanai neparocīgs,

Esot tā kaut kas no jēra

Vai no kāda cita zvēra…

—    Nu, ja nezin, ko lai dara,

Beidzot tas tak nav no svara. —

Paņēmusi gulētāju,

Viņa stiepj to prom uz māju.

Gan jau vārdu varēs rīt

Viņam pašam paprasīt.

Otrā dienā, tīrais karš,

Bērnam vārds tik grūts un garš,

Saucas vienā vārdā viņš —

Gerhards Erhards Sīpoliņš.

Kā var tādu vārdu spēt

Cilvēks prāta paturēt?

Visu dienu balsī sērā

Viņa skaita: «Jēra, jērā,» —

Kamēr beidzot — vilks ar viņu! —

Sāk to saukt par Jērādiņu.

2. NODALA

MIERĀ PĪPE

Ganu Janka, audams kājas,

Skatās, kas tad tur pie mājas:

Sež tāds vīrels galvu pliku,

Sēž un tiesā maizes riku.

Janka norūc: — Ek, kā kniedē!

Tīri būtu japabiede. —

Sacīts — darīts. Janka klusi

Pievirzās gar žoga pusi

Un no attaluma maza

Pēkšņi iebrēcas ka kaza.

Pārbijies no trokšņa skaļā,

Mazais palaiž krūzi vaļā

Un nu ķepurojas, šķaudās.

Nav tam elpu atņemt jaudas,

Sāk viņš veco māti saukt.

Pabeigusi govis slaukt,

Vecā māte skrien ar Daci

Skatīt, kas tur ir par traci.

— Janka, vai nu melot iesi,

Teic — kas noticis ar viesi?

Viņš: te slikts nekas nav bijis,

Šis tik drusku pabaidījis…

*

Vakarā pie ēdamgalda

Tēte ganu Janku valda:

— Kas nu atkal ir no jauna?

Kā tev, draņķi, nava kauna

Tādu mazu bērnu baidīt?

(Mazais sāk, to dzirdot, smaidīt.)

Tev būs mīlēt to kā brāli! —

Janka atņurd: — Tādu cāli?

Pateicoties tādam ķēmam,

Man te jābūt gluži mēmam. —

Vecais atteic: — Kas tev liedz,

Ej, ja patīk, mežā kliedz,

Bet, ja mājās celsi jukas,

Dabūsi no manis sukas!

Barots tagad katru dienu

Gan ar sviestu, gan ar pienu,

Mazais pieņemas kā svarā,

Tāpat redzams arī garā.

Pirmās dienas tik pa iekšu,

Tad viņš sāk pa durvju priekšu,

Tad pa sētu apkārt skraidīt,

Cāļus dzenāt, kaķus baidīt,

Tad jau aizskriet var uz klēti

Pasaukt vakariņās tēti.

Tā jau viss nu būtu labi:

Vecie viņu mīļo abi,

Vecā māte apkampj, glāsta,

Vecais pasaciņas stasta,

Jukums atkal kadu joku.

Ciema drēbnieks padod roku,

Meitas, kad viņš garām skraida,

Viņu paslavē un smaida.

Tikai Janka — tā vien liekas —

Neredz to, kad viņi tiekas.

Kad viņš Jankam kaut ko prasa,

Atbilde ir strupa, asa;

Kad tam gribas viņam sekot,

Janka sūta viņu bekot.

Mazais nezin vairs, kur dēties,

Viņam gribas iedraudzeties,

Un, lai tiktu Jankam klāt,

Grib viņš tam ko dāvināt.

Viņam skaista koka ola,

Bet, kad Jankam viņš to sola,

Iznāk tā: cik garš, tik plats,

Janka atņurd: — Lieto pats! —

Viņš nu ilgi gudro: nezi!

Ko tam sākt ar tādu ezi?

Beidzot solīs nazi viņam!…

Kā nu veicas Jērādiņam?

Nazis, cik pēc skata spriežams,

Nav pavisam zemē sviežams,

Janka paņem to un saliec:

—    Tad jau tu bez naža paliec?…

—    Man jau vēl viens ģelzis mājās. —

Nu, ja mazais neatstājas,

Janka beidzot saka: — Labi.

—    Vai nu būsim draugi abi? —

Mazais tagad priecīgs prasa.

Janka domīgs ausi kasa:

—    Nē, par draugiem palikt spēsim

Tikai tad, kad sapīpēsim. —

Mazajam tas ir kas jauns,

Nezin viņš, vai labs, vai ļauns,

Bet viņš atsaka: — Ar prieku,

Ja es tev par draugu tieku! —

Nu tik veidā šādā tādā

Miera pīpe jāpagādā.

Janka novēro un pētī,

Kā vislabāk ietikt klētī,

Tur, kur vecais tēvs aiz sijas

Glabā pīpes kādas trijas.

Janka visu liek uz spēli.

Paceļ kādu grīdas dēli

Un, mazlietiņ bailes jutis,

Ielien klēti tā ka zutis.

(Kaunēties tam nenāk prātā.)

Ņem viņš pīpi garā kātā,

Skrien, ko nagi nes, uz pirti,

Kur, no liekām acīm šķirti,

Jaunie draugi — smiekli tīri —

Pīpes tā kā lieli viri!

Janka pirmais sāk un šķaudās,

Nav, var redzet, vīram baudas,

Tomēr tas tak nevar kavēt

Viņam pīpi teikt un slavēt.

Bet, kad draugam pienāk karta,

Seja viņam paliek sārta,

Asaras no acīm spiežas,

Galva rūc un riņķī griežas,

Salti sviedri birst kā pupas —

Nokrīt viņš uz slotu čupas.

Janka velk no pirts to lauka

Un ar ūdeni, kas traukā,

Veldzē viņam pieri, acis.

Bet ar to nav beidzies tracis —

Pīpe, -slotas iekritusi,

Kvēlo sausās lapās klusi,

Un pēc brīža lēnā garā

Pirts jau kūp kā svētvakarā.

Vecais tēte sūtīs Daci,

Lai tā iet un pamet aci,

Kam aiz dārza kārklu krūmos

Debess tīta vienos dūmos.

Dace, soli pagājusi,

Paveras uz māju pusi

Un tad kliedz,

Kā kliegt mēdz briesmās:

Vecā pirts jau vienās liesmas! —

Vecais, dzirdot, kas par lietu,

Skrien uz apdraudēto vietu.

Drīz vien, nežēlojot spēku,

Ļaudis apdzēš ugunsgrēku

Un tad sāk tūlīt uz vietas

Vērtēt apdegušās lietas.

Skāde, jāteic, diezgan prāva:

Jumts pagalam, beigta lāva.

Kruķis pārdedzis uz pusi,

Slotu čupa apdegusi,

Un uz slotām, pelniem klāts,

Vecā tētes pīpes kāts.

Vecais, stāvēdams pie kāta,

Ilgi nevar tikt pie prāta,

Kā tad tas te pirtī ticis.

Tad nu saka Salmu Pricis:

Ko nu brīnies, dieniņ manu!

Pasauc labāk savu ganu,

Kā ar blusām sunim vilna

Galva viņam blēņām pilna. —

Noreibis kā kaķis dūmos,

Janka guļ un klausās krūmos,

Kamēr mazais elso klusi,

Vērdamies uz mājas pusi.

Un, kad ļaudis atrod viņu,

Nevajag vairs citu ziņu,

Visiem tagad skaidra aina,

Kur tas cēlonis, kur vaina.

Kamēr mazo pīpētāju

Vecā māte nes uz māju,

Vecais baras: — Ko tu, lāci,

Bērnam tādas blēņas māci?

Turpmāk, Janka, vērā liec,

Manas pīpes neaiztiec!

Ja es palikšu reiz pikts,

Pēriens būs tev tā kā likts!

3. NODALA BITES

Tagad Janka katrudien

Tik ar Jērādiņu vien.

Kolīdz pārdzen lopus mājās,

Viņš ar viņu aprunājas.

Te tam reizēm māca, rāda

To, kā puikas rutkus stāda;

Te pa aizaugušo taku

Aizved pat uz veco aku,

Kur reiz āzis gaišā dienā

Iekritis kā prūsis pienā.

Un nav atnest tam par grūtu

Zemeņogām pilnu tūtu.

Beidzot, visiem kā par spīti,

Iedāvina stabulīti.

Tagad mazais — ak tu mūžs! —

Caurām dienām pūš un pūš.

Tēte nezin vairs, kur dēties:

Gribētos tam pagulēties,

Bet, kad grimst viņš miegā maigā,

Zēns pa sētu pūzdams staigā,

Un no šitā trokšņa skaļā

Viņam atkal acis vaļā.

Mazais sarāts paliek klusu,

Bet, kad tēte iet uz dusu,

Nedomādams neko ļaunu,

Sāk viņš stabulēt par jaunu.

Beidzot, kā jau cilvēks dzirdīgs,

Tēte paliek tiešām sirdīgs

Un par tādu uzvešanos

Nolemj sūtīt viņu ganos.

Ganos viņam klājas labi,

Tagad šie ar Janku abi,

Nosvieduši ganu stibas,

Pūš, cik kuram katram gribas.

Jankam tāšu taure līka,

Un no tāda skaņu rīka

Troksnis tāds, ka zaķis silā

Pārbīstas un ausis cilā.

Būs — ja zināt tas no svara —

Viņa pēdas divas gara.

Janka pūst māk augstāk, zemāk,

Mazais, protams, gan tā nemāk.

Tomēr Janka viņu slavē.

Ta nu viņi laiku kavē,

Kamēr vienreiz Janka saka:

— Man tā dūša tāda švaka,

Vajadzētu dabūt rokā

Medu, kas te bitēm kokā. —

Ja par medu runa iet,

Mazais gatavs nez kur skriet.

Sameklejis kausu vecu,

Janka pārsviež to pār plecu.

Un tad vieglprātībā savā

Ierodas pie bitēm gravā.

Tas, ka strops ir augstu priedē,

Viņu diezgan maz ko biedē.

Viņš, no mazām dienam sācis,

Kokos rāpties var kā lācis.

Sākot veicas diezgan labi.

Te pa kreisi, te pa labi

Paskrien garām kāda bite,

Bet tad nav vairs labi šite:

Dziedādamas balsī smalkā

Tā kā zāģis sausā malkā,

Bites sāk ap viņu skraidīt!

Ko nu vairs te labu gaidīt.

Drīz vien tiešām ir ko bīties:

Sāk tās viņam matos pīties,

Līst aiz apkakles, dzelt sejā,

Glābties, redzams, var tik lejā.

Un, lai tiktu no tām vaļā,

Iesaucas viņš balsī skaļā:

—    Jērādiņa, gaidi kausu!

—    Vai ar medu? — Gluži sausu

Tagad, — te viņš ievelk dvašu,

—    Tagad gaidi mani pašu! —

Un tam seko baismīgs skats:

Noveļas viņš arī pats.

Bet vai nu tam labāk klājas?

Bites tomēr neatstajas,

Saniknojušās par ganu,

Turpina to dzelt kā tranu.

Janka, bitēm virsū brūkot,

Redz, ka glābties var tik mūkot.

Un ar pārbiedētu seju

Liek, ko nagi nes, uz leju,

Kur zem ūdens varžu jomā

Atrast glābiņu sev domā.

Redzot tādas briesmu lietas,

Mazais, stāvēdams uz vietas,

Jūt, ka pēkšņi tam aiz auss

Ieskanas kas griezīgs, sauss.

Un tai brīdi sāpes tādas,

Ka var laukā lēkt no adas.

Nu viņš ari tagad mana,

Ka te nav vairs stāvēšana,

Un, ko nest to spēj tik kājas,

Liek tai virzienā, kur mājas.

Kailām kājām, pliku pauri,

Slapjš kā žurka caur un cauri —

Ganu Janka lēniem soliem

Nāk pa ganu ceļa oļiem,

Un, jo tuvāk tiek pie mājas,

Jo tam gausāk kustas kājas.

Brīnās vecais tēvs ar Daci:

— Kas nu atkal ir par traci?

Seja punos zaļganmelna?

Vārdu sakot — vīrs pēc velna! —

Bet, kad zēns tik muti vārsta,

Solās viņu vest pie ārsta,

Tad nu Janka, smagi pūšot,

Teic, ka sasaldējies būšot.

Vecais brīnās: — Kas par māņiem,

Sasaldēties var pa Jāņiem?

Ja jau tā, tad tik ar skubu

Vajadzēs tev gādāt «šubu»!

*

Otra diena gluži stīvs —

Ne kā miris, ne kā dzīvs —

Sēž un kasās mazais našķis,

Kā kad būtu viņam kašķis.

Ne tas ēd vairs, ne tas dzer,

Ne tas vairs par ganu der.

Bet, kad atnak diena treša,

Tiek viņš brīvs no visa svešā,

Pazudusi krāsa baigā,

Radies dabīgs sārtums vaigā.

Un, ko tagad viņš var ēst,

To tik viegli neaplēst.

4. NODALA

JĀŅU VAKARS

Nav vēl Jērādiņa spējis

Aptvert to, ko pieredzejis,

Kad jau nemanot un klusi

Jāņu diena pienākusi.

Visi svētku priekšvakarā

Iet kā pacilāti garā.

Darbs, kas neatliekams, steidzams,

Šovakar jau laikus beidzams,

Lai pa godam apkopt spētu

Klētis, istabas un sētu.

Nav neviens vairs rājams, barams,

Katram zināms, kas ir darāms;

Janka nāk gar upes krastu,

Stiepdams Jāņu zāļu nastu;

Ādams atved govīm sēku,

Jukums — vīrs ar mazu spēku —

Čakli slauka mājas priekšu.

Sievas rīkojas pa iekšu,

Lai, kad ienāks iekšā vīri,

Visi kakti būtu tīri.

*

Jērādiņa, ēzdams sieru,

Nedod vecai mātei mieru,

Grib viņš zināt, kā te būšot,

Kādēļ Jānīts tauri pūšot?

Kādēļ, kādas lietas labā

Mēdzot uzrāpties viņš stabā?

Cik tad tam to bērnu esot,

Kādēļ Jāņu zāles nesot?…

— Vai mēs droši ticēt varam,

Ka tie nepaies mums garām? —

Vecā atteic: — Gan jau, gan,

Dzi! — ka otrās mājās skan.

Pēkšņi uzsāk viņpus vārtu:

«Jānīts nāca pa gadskārtu!»

Kolīdz atskan dziesma jaukā,

Mazais tā kā lode laukā,

Tomēr, izskrējis ar sparu,

Pārsteigts taisa ģīmi garu:

Vai tad tie, kas šite sētā

Līgodami zāles mētā,

Tiešām Jāņa bērni būtu?

Un, lai skaidrību sev gūtu,

Sāk viņš novērot un pētīt,

Galu galā — ak tu tētīt! —

Te bez pāris meitām staltām

Stāv trīs veči bārdām baltām,

Vecas sievas brunčiem gariem,

Puiši, apauguši sariem,

Skroderis ar pliko pauri,

Bet kur Jānītis ar tauri?!

Piedzīvojis tādus māņus,

Jērādiņa atceļ Jāņus.

Tikuši ar dziesmu galā,

«Bērni» sastāj sētas malā,

Un, kad tēte iznāk laukā,

Nesdams alu prāvā traukā,

Veca sieva tam ar joni

Uzmauc galvā Jāņu kroni,

Un nu visi, ko tik māk,

Viņu teikt un slavēt sāk.

Viss pie viņa esot labi,

Appušķoti vārtiem stabi,

Govis brangas, cūkas prāvas,

Zirgiem muguras kā lāvas,

Aitām mīksta, gara vilna,

Aka svaiga ūdens pilna,

Lai tik skatoties un raugot,

Kā tam rudzi, mieži augot…

Vai tad tas, ko šitā slavē,

Liks, lai slavētāji gavē?

Tēte neļauj alus kausam

Pat ne mirkli stāvēt sausam.

Kolīdz kauss ir tukšs, viņš iet

To no jauna pilnu liet.

Vecie vīri, alu dzerot,

Teic, ka šitāds kaulos ķerot,

Sievas atkal sieru garšo,

Cik tas mīksts un kā tas smaržo!

Tiešām tāds, ka, ēdot šķēli,

Cilvēks varot nokost mēli.

*

Janka, ēdot siera šķēles,

Jūt, ka paliek sauss uz mēles,

Kumoss tā kā rīklē ķeras, —

Tīri būtu jānodzeras.

Bet no alus kausa prāvā

It neviens tam nepiedāvā.

Un, kad pats viņš iedzert tīko,

Drēbnieks krata pirkstu līko.

Viņš par Janku varen gādīgs:

Alus esot bērniem skādīgs.

Janka ņurd, ka viņu slāpes

Mokot tā kā zobu sāpes.

Sirds tam tvīkstot pēc kā valga.

Skroderim tas viena alga:

— Ja tās slāpes tev tik trakas,

Ej un padzeries pie akas.

*

Nu, ja nedod, reizē tādā

Janka pats par sevi gādā.

Ko te lūgsies, ko te gaidīs —

Ies un pats sev alu laidīs.

Viņš ar visai gudru ziņu

Pasauc talkā Jēradiņu,

Lai tas stāv par sargu priekšā,

Kamēr viņš būs klēti iekšā.

Janka, ticis mucai klāt,

Iesāk tapu kustināt.

Nav vēl tapa īsti laukā,

Kad uzreizi alus traukā

Iesāk šķaudīties un rīstās,

Janka nu ir sprukās īstas,

Jo tai pašā mirklī tapa

Pēkšņi aizlido kā lapa.

Kamēr Janka tapu meklē —

Klētī ir tik tumšs kā peklē —,

Alus straume pilnā sparā

Plūst kā ūdens pavasarā.

Un, kad ļaudis saskrien kopā,

Nav vairs tik, cik ieliet stopā.

Drēbnieks visiem spraucas priekšā:

—    Puika, vai tev sirds ir iekšā?

Tādu mantu zemē liet!

Ķeriet, turiet viņu ciet! —

Salmu Pricis, kad tas baras,

Tur palaikam runas garas.

—    Tā kā vairāk nav ko dzert,

Vērts nav, — teic viņš, — puiku ķert,

Tikai atzīmēt te nākas

To, ka viss ar niekiem sākas,

Kamēr kādā naktī jaukā

Stiepj no kūts tev suķi laukā. —

Tēte saka: — Paga, paga,

Daudz te runāt nevajaga.

Tā kā beigts ir dārgais dzēriens,

Puikam šoreiz nākas pēriens. —

Janka redz, ka nu ir slikti,

Ja sāk tēte runāt pikti,

Pēriens gaidams tā kā likts,

Viņš pa durvīm laukā — žvikts!

5. NODALA

GADA TIRGUS

Tēte jūdz no rīta zirgu,

Taisas braukt uz gadatirgu,

Duci cāļu ratos saliek

Un, lai kāds pie ratiem paliek,

Paņems līdz ar gudru ziņu

Ari mazo Jērādiņu.

Ganu Janka ņurd un kasās,

Arī viņš uz tirgu prasās,

Un, kad tam ko pārvest sola,

Viņš par to tik acis bola.

Tirgū cilvēku bez skaita.

Vienam ratos teļš vai aita,

Otram ruksis, trešam kaza,

Bet, kam iedzīve ir maza,

Tas tāpat no savām mājām

Atnācis uz tirgu kajam.

Tad, kad cāļi izpārdoti,

Jerādiņam gribas ļoti

Tirgus būdas apskatīties.

—    Ko ar tādiem niekiem pīties, —

Tēte rūc, bet, labā omā

Būdams, savādāki domā.

—    Še tev, — teic viņš, — graši pieci,

Ej, bet ilgi nepalieci! —

Un tā mazo nesaprašu

Aizlaiž staigāt vienu pašu.

Kad nu viņš gar būdām staigā,

Redz, ka tur pie vienas klaigā

Ķipars raibām biksēm kājās.

Mazais brīdi vilcinājās,

Bet, kad ieiet buda iekšā,

Redz, ka tur jau Janka priekšā!

Desas pilna viņam mute,

Viņš nu brīnās: — Ka tad tu te? —

Janka izstāsta, kā klājas.

Tā kā viņš bij atstāts mājās,

Saskaitījis savus grašus,

Palaidis viņš vienus pašus

Lopus pusdienā uz mājām

Un tad pats uz tirgu — kājām.

Stāv un smaida draugi abi,

Mazais saka: — Nu būs labi.

Tagad, Janka, vai tu dzirdi,

Man ir drošāki ap sirdi.

Brīnumu te ir bez gala.

Viens — tāds izkaltis pēc skala

Rij ar labpatiku iekšā

Visu, ko tam noliek priekšā.

Blakus, iešūts lauvas ādā,

Rūc kāds vīrels balsī tādā,

Kas pavisam līdzinājās

Kranča balsij pašu mājās.

Jankam galva pilna niķiem,

Vai viņš iztiks te bez stiķiem?

Paslēpies aiz tukšas kastes,

Parauj lauvu viņš aiz astes.

Vai nu šūta kā pa miegiem,

Vai nu pārāk veciem diegiem,

Aste notrūkst tad uz vietas.

Tad nu sākas trakas lietas.

Zvērs brēc balsi nelaimīgā:

— Te jau trakāk iet kā Rīgā!

Puika, atdod manu asti!…

Janka redz, ka nu ies prasti,

Jo tas vīrs, kas te par sargu,

Sataisījis seju bargu,

Kliedz: — Kas tā par uzvešanos,

Vai tu cirkū te vai ganos? —

Un, pirms viņu saķer ciet,

Paķer asti un — aiziet!…

Pāris cāļu pūkām matos

Tēte sēž un gaida ratos.

Un, kad paiet stundas dažas,

Viņam rodas tā kā bažas,

Vai — kā tas ir senāk bijis —

Nav kāds zēnu nolaupījis?

Ko ar tādām domām pīties,

Ies viņš tirgū apskatīties.

Un nu iet viņš šķērsām, krustām,

Prasa kaimiņtētes Gustam,

Prasa gluži svešam arī.

Ko, tu cilvēks, saprast vari?

Zēnu bijis te vai ducis,

Kurš ar atļauju, kurš mucis,

To neviens nav uzprasījis.

Lai nu būtu tas, kā bijis,

Apmeklējis katru telti,

Vecais saka: — Viss ir velti! —

Kamēr beidzot viņpus ceļam

Aizkuļas līdz karuseļam

Un par negaidītu skatu

Bridi stāv ar muti platu.

Jerādiņa pozā staltā

Jāj uz koka zirga baltā,

Un, vai acīm ticēt vari,

Jāj aiz viņa Janka arī!

Janka redz, laiks lapās laisties,

Un, pirms tēte sācis skaisties,

Viņš no lauvas nost un — krūmos.

Meklē tagad kaķi dūmos!

Tēte pasauc Jerādiņu,

Drusku papurina viņu,

Un tad bērais čaklām kājām

Sīkiem rikšiem laiž uz mājām.

Bet, kad iebrauc sētā iekšā,

Redz, ka Janka tur jau priekšā!

Mājās nav vairs īsti labi:

Vārtiem izgāzti ir stabi,

Puķu dārziņš — tīrais trakums

Izskatās kā cūku rakums.

Tēte, lai gan trīc tam bārda,

Tomēr nesaka ne vārda.

6. NODALA

MAZAMBIJA

Janka nav pēc dabas spītīgs.

Reizem būt viņš var pat cītīgs

Ūdens lāsi lopiem sanest,

Tikai to viņš nevar panest,

Ka pie viņa katrudien

Saskata tik sliktu vien.

Atgūlies uz noras zālē,

Viņš nu domīgs raugās tālē.

Kādēļ viņu dzīvē šajā

Visur neveiksmes tik vajā?

Kas tad viņam te par dzīvi?

Ko viņš var te darīt brīvi?

Lai tik kur viņš ķeras klāt,

Katram patika to rāt:

—    Janka, to tu vērā liec,

To un to tu neaiztiec! —

Te jau nevar viņš pa prātam

Izdabāt pat slotas kātam.

Skaidra tiek tam viena lieta:

Nav te viņam īstā vieta.

—    Kur tad tu tā gribi skriet,

Vai tad citur labāk iet? —

Jērādiņa apvaicājas.

Nu, par to, kā citur klājas,

Janka pateikt var uz vietas

Tiešām brīnišķīgas lietas.

Tur aiz jūrām trejdeviņām

Pēc patiesi drošam ziņām

Tāda sala tiešām esot,

Trīsreiz gadā ražu nesot!

Vasara tur cauru gadu.

Vai tur zinot ko par badu?

Balta maize tur — bez jokiem —

Augot izcepta pie kokiem.

Ja tik gribas, uzkāp kokā,

Klaips vai kliņģeris būs rokā.

—    Vai ar ogām? — mazais prasa.

Janka domīgs galvu kasa:

To viņš gan nav uzprasījis

Tam, kas tur tai zemē bijis.

Ja viņš vārdu nesajaucot,

To par Mazambiju saucot…

Tas nu tas, bet kā ar dabu?

Arī tur var teikt tik labu.

Dīķos ugunspuķes ziedot,

Vardes tur kā gaiļi dziedot.

Čūskas resnumā kā tauvas,

Zaķi rūcot tā kā lauvas,

Līdakas pa gaisu skrejot…

Janka, protams, pieprot dzejot.

Mazais, cik var spriest pēc sejas,

Aizgrābts ir no tādas dzejas.

—    Nu, ja tur tik labi klājas,

Ko mums, Janka, nīkt te mājās? —

Tad nu ķeras tie pie lietas,

Pamet savas darba vietas.

Atstāj Vakargaiļu sētu,

Lai šo zemi uzmeklētu.

Vecā māte rūc un baras:

Ko tas Janka atkal darās?

Sen jau laiks bij mājās dzīt,

Nevar lopus sagaidīt. —

Bet, kad pārnāk tie bez gana,

Viņa jau uz vietas mana,

Ka nu veidā šādā tādā

Jankam atkal galva strādā.

Viņa liek, lai Dace ejot,

Pasaucot un pameklējot.

Dace sētā izaurējas,

Cik nu viņai ir tās spējas,

Bet, kad Janka neatsaucas,

Viņa daudz vis neuztraucas.

Tik, kad paiet stundas dažas,

Visiem rodas tā kā bažas,

Jo nu atjēdz, ka bez viņa

Zudis arī Jērādiņa …

Nelaime tak nenāk viena,

Tā kā iet uz beigām diena

Un vairs labu nav ko gaidīt,

Visi sāk pa māju skraidīt.

Vecais tēte liek tūlīt

Citiem ganiem uzprasīt,

Vai pie tiem nav Janka manīts.

Kaimiņtētes resnais Žanīts

Teicas zinot, kas ar viņu:

Janka līdz ar Jērādiņu

Apmēram pirms stundām sešām

Aizbēdzis uz zemēm svešām.

Viņu, kad tas garām gājis,

Līdzi esot aicinājis.

Nu ik minūte no svara.

Katrs šai lietā kaut ko dara:

Apsedlojis zirgu, auļiem

Ādams jāj tūlīt uz Šauļiem,

Un ar kokasratiem Jukums

Brauc tai virzienā, kur Tukums.

Kamēr Čips ar klibo kāju

Rikšiem skrien uz pagastmāju,

Lai uz visām pusēm zvanot,

Ja kur kādus puikas manot,

Kas bez pases brauc vai iet,

Lai tos tūdaļ saņem ciet.

Kamēr šie tā jāj vai braukā,

Zēni tajā dienā jaukā

Saulē pietvīkušiem vaigiem

Iet pa taku soļiem naigiem

Un, kā parasts reizēs tādās,

Paši sev to priekšā stādās,

Kādu dzīvi tie tur vedīs,

Kā tie krokodiļus medīs.

Un, ja lauvas pagadīsies,

Tie no viņiem nenobīsies.

Ai, kas tā tik būs par dzīvi,

Cik tad jutīsies tie brīvi!

Dzīvos vigvamos vai teltīs,

Atpūtai daudz laika veltīs;

Celsies tad, kad viņiem tiksies,

Tad, kad gribēs, gulēt liksies,

Caurām dienām apkārt klejos,

Zivis makšķerēs un zvejos…

Iešana tik labi sokas,

Ceļš kā milzu čūska lokās.

Te tas iet pa kāpām stāvām,

Te ap dubļu peļķēm prāvām;

Te tas ieiet meža pļavā,

Te gandrīz vai nozūd gravā,

Kamēr beidzot galu galā

Izved viņus lauka malā.

Kad nu tiek tie mežam cauri,

Janka brīnās, kasa pauri.

Tā kā viņš te pauri kasa,

Mazais vientiesīgi prasa:

—    Vai nu esam mēs tai salā?

—    Kur tev acis galu galā! —

Janka atcērt sirdīgs vaigā,

—    Skaties labāk, kas tur staigā

Mazais sasprindzina aci:

—    Līdzība tai ir ar Daci,

Pazīstama arī vieta…

Pašu mājas! — skaidra lieta.

Tagad nesaki ne pieci,

Taisies tik, kā krūmos tieci! —

Juzdams drusku tā ka kaunu,

Janka ceļu sāk par jaunu,

Tas, ka velti izmests likums,

Tādā reizē taču sīkums,

Nu tik drusku jāpasteidzas,

Lai, pirms dienas gaisma beidzas,

Tie pa daļai atgūt spētu

Laiku, velti nokavētu.

*

Nu pa labi viņi iet,

Iet, līdz kamēr saule riet.

Bet, kad iziet mežam cauri,

Janka atkal kasa pauri…

Vai tad tie nav īstie joki:

Tur tak pašu mājas koki,

Sausā priede lauka malā,

Bērzs, kam vēja slota gala,

Vecā bumbiere un aka!…

Ko lai te vairs cilvēks saka?

Ko nu darīt, kā nu būt,

Kā līdz laimes salai kļūt?

Jankam liekas, tagad iet

Vajaga, kur saule riet,

Un nu tā uz zemi svešo

Sāk tie iet pa ceļu trešo,

Kas starp papardēm un ciņiem

Krēslā tikko manāms viņiem.

Bet tas ceļš tiem galu galā

Nozūd liela purva malā…

Kur nu iet, uz kuru pusi?

Saule sen jau nogājusi,

Migla ceļas tā kā dūmi,

Nozūd koki, nozūd krūmi,

Paliek tumšs tikpat kā peklē,

Ej nu tagad ceļu meklē!

Jērādiņa stāv un pūšas,

Nav vairs vīrs pie labas dušas.

Neēdušam it nenieka,

Nav tam tālāk iet vairs prieka.

Janka nav no tiem, kas krūmos

Metīs bisi brīžos drūmos.

Viņš, lai ceļā labāk sokas,

Jērādiņu ņem pie rokas.

Tā nu, kādu brīdi ejot,

Dzird tie tā kā suni rejot.

— Nu, ja suns, tad skaidra lieta,

Būs tur apdzīvota vieta.

7. NODALA

VELNS ROVĪ

Kad nu tiešām māju priekšā,

Ies tie abi sēta iekšā.

Apskatījis svešo vietu,

Janka atjēdz, kas par lietu.

Tā tak Salmu Priča māja,

Kur tas viņgad ganos gāja.

Kāravs, suns ar vienu aci,

Taisās, protams, sacelt traci,

Bet, kad Janka ienāk sētā,

Pazīst to un asti mētā.

Pārzinādams Priča ēku,

Janka plāno jaunu dēku.

Tā ka durvīm bulta priekšā,

Grib viņš tikt pa augšu iekšā.

Jērādiņa gaiļa svarā,

Piesies viņu saitē garā

Un pa dūmu vada eju

Laidīs pamazām uz leju,

Un, kad būs viņš lejā ticis,

Tad lai tā, kā nedzird Pricis,

Pameklē, vai nav kas ēdams.

Dēku sākot, iet tiem labi,

Tie pat sarunājas abi.

— Paķer, mazais, kādu desu,

Es uz viņam kārīgs esu!

Protams, savu tiesu arī,

Maizi tik, cik panest vari… —

Te uz reizi — ak tu piķis! —

Janka jūt, ka pušu striķis,

Un ar bailēm pilnu seju

Vēro, kā tur iet pa leju.

Tur pēc brīža — bums! blidīc!

Janka paliek bāls kā krīts,

Tomēr vairs ne čik, ne grabu.

Vai tas nozīme ko labu?

Tā vien liekas, beigts kā cālis

Viņa mazais bēdu brālis…

Un, kā radis brīžos drūmos,

Janka vienā mirklī — krūmos.

Salmu Pricis, staipot kājas,

Klausās, kas tur grabinājas,

Tā vien liekas, ka pa jumtu

Kāds ko virzītu vai stumtu,

Bet, kad augšā paliek klusu,

Liksies atkal viņš uz dusu.

Te uzreiz — blidīc un bums!

«Nē, vairs labi nav pie mums!

Tīri tā kā vajadzētu

Iziet apskatīties sētu.

Vai tur, ak tu kungs visspēcīgs,

Ārā nav kāds cilvēks grēcīgs!»

Pricis spriedele un pūšas,

Tomēr iziet nav tam dūšas.

Sieva paņem aizdedz sveci,

Pasmejas par savu veci.

Ies tā — ko tad viņai bīties —,

Kas tur notiek, paskatīties.

Bet pēc brīža drošā Sapa,

Trīcot tā kā apšu lapa,

Kliedz un brēc, cik vien tai spēka:

— Apdraudēta mūsu ēka! —

Rorī sēžot viens tāds melns —

Ne kā cilvēks, ne kā velns.

Ēdot gaļu tas un ņurdot,

Lai to saimnieks laukā urdot.

Ko nu darīt? — jāiet skatīt.

Prici sāk vai drudzis kratīt.

Gan, lai bailes mazāk justu,

Aizmet viņš sev priekšā krustu,

Kājas tomēr trīc un lokās,

Svece neturas vairs rokās.

Bet, kad redz viņš rovī zēnu,

Tādu pārbijušos, lēnu,

Abas rokas sānos saliek

Un, lai zēnam bailes paliek,

Piesizdams pie zemes kāju,

Liek tam atstāt savu māju.

Mazais atsaka: — Ar prieku,

Tikai kā lai laukā tieku? —

Kad nu viņš tā saka, Sapa

Nedreb vairs ka apšu lapa.

—    Vai tik tas nav, — saka viņa,

—    Vakargaiļu Jērādiņa? —

Pricis ieskatās: — Patiesi!

Kas par negaidītu viesi!

Pateic — kā tu tiki iekšā

Tā, kur durvīm bulta priekšā? —

Kad nu mazais izstāstījis,

Kā tam gājis, kā tas bijis,

Pricis nevar gudrs tikt,

Kur to tagad tādu likt,

Jo patiesi mazais knauķis

Izskatās kā skursteņslauķis.

Bet, kad Sapa, lai to vīru

Nomazgātu atkal tīru,

Solās pirti kurināt,

Sāk viņš galvu purināt:

— Tieši sakot, kas mums daļas,

Kam te ķēpāties ir vaļas. —

Vedīs mazo nesaprašu

Viņš uz mājām tādu pašu.

8. NODALA

VAKARGAIĻOS

Šorīt Vakargaiļu sētā

Klusums, kā jau dienā svētā,

Tikai, gaidot ļaudis mājās,

Tēte jau bez gaismas kājās,

Staigā, grozās tā kā ēna —

Jankas nav, ne mazā zēna…

Bet, kad pulkstens rāda seši,

Izklīst bēdu padebeši:

Pricis — ai, kas tas par prieku!

Atved mazo palaidnieku!

Tagad Jērādiņam klājas

Tā, ka sirds vai pukstēt stājas:

Te to tēte baļļā mērc,

Te viņš tiek ar slotu pērts,

Te viņš viņu berž kā ķipi,

Te pa reizei sit ar knipi

Un tik teic vai reizi simto:

— Mācies mīlēt zemi dzimto,

Cienīt Vakargaiļu sētu!

Neskrej meklēt dzīvi lētu.

Tad tu izaugsi par vīru —

Garā stipru, miesās tīru!…

*

Ceļu lāgā nezinādams,

Pievakarē pārjāj Ādams.

Viņam, vīram, gājis slikti,

Visur šķēršļi priekšā likti.

Viens par to, ka viņš tā skrējis

To par traku noturējis,

Otrais lipis klāt kā dadzis:

Vai viņš nav to zirgu zadzis?

Trešais virsū mācies krasi,

Sācis viņam prasīt pasi.

Kā jau parasts svešā malā,

Ķezas tikai ķezas galā.

Vecais Jukums dienā trešā

Pārrodas no ceļa svešā.

Bijis Rīga Daugavmalā,

Krāmu tirgū Zaķusalā!

Runājis ar enkurniekiem,

Viens — jā,

Kas tad tur par priekiem —

Viņam tik daudz pasacījis:

Tiešām te kāds puika bijis —

Basām kājām, galvu pliku,

Muldējis par Mozambiku.

Vairāk nav nekādu ziņu,

Viens gan mierinājis viņu:

— Neaizies jau puika bojā,

Meklē Skultē šo vai Rojā. —

Kā tam mājup braucot klājies?

Zirdziņš reiz pa reizei stājies.

Tas vēl nebūtu nekas,

Beidzot aizdegusies ass,

Un tad ceļu tam uz mājām

Vajadzējis mērot kājām.

*

Bet nu sākas runāšana:

Kas lai tagad lopus gana?

Vecais domīgs kasa ausi —

Kur tu tagad ganu rausi?

Izredzes ir diezgan vājas,

Beidzot Dace ierunājās:

— Nez vai mazais nevarētu

Paganīt tepat pa sētu? —

Vecā domā: — Dieniņ manu,

Kas nu tas tev būs par ganu!

Vai pie tā kāds prāts ir manāms?

Pats vēl pieskatāms un ganāms.

Ko viņš viens tur laukā darīs?

Rītos drēgnu gaisu sarīs.

Un, ja viņš te paliks slims,

Sirds man sāpēs nenorims. —

Kamēr spriež par ganu šie tā,

Kam nu stāties Jankas vietā,

Jēradiņa, audams kājas,

Pats par ganu piedāvājās,

Ko nu vairāk vārdus tērēt!

Vecā steidzas maizi smērēt

Un par zēna labo gribu

Iedod līdz tam medus cibu.

Mazais tanī dienā jaukā,

Izgājis ar lopiem laukā,

Diezgan braši viņus rīko.

Tiem, kas blēņas darīt tīko,

Sadod viņš ar gana stibu

Un, ja teļš pret viņa gribu

Sadomā uz mājam skriet,

Uzdod Krancim viņu riet.

Āzis, būdams gados vecīgs,

Saka kazai: — E, kur ecīgs!

Tā neviens te vēl nav bāries

Gan jau drīz tā luste pāries.

Tomēr tā, kā āžiem liekas,

Katrureiz vis nenotiekas.

Jērādiņa, ganos ticis,

Nesēž, rokas klēpi licis,

Un viņš jūtas savā lomā

Labāk, nekā āzis domā.

Visi saka: — Vai tu akls,

Cik tas mūsu ganiņš čakls!

Pats pie rīta gaismas vājas

Viņš par visiem pirmais kājās.

Ne tam bail no miglas, rasas,

Ne tas mājā palikt prasās

Un neko vis neiztaisa,

Lai vai kas tur nāk no gaisa.

Tiešām, viņam alga viena,

Lai vai kāda būtu diena.

Lai tur vējš vai lietus līst,

Vai zem kājām dubļi šķīst,

Viņš vis mājās nepaliek,

Un, kad brīžiem skumji tiek,

Dzied viņš, pagriezies pret vēju:

«Maziņš biju, neredzēju…»

Tā tas iet, līdz kādu rītu

Saņem ziņu negaidītu:

Māte Gerhardiņu saucot,

Lai tas reiz uz mājam braucot.

Nē, kad jabrauc ir uz mājām,

Mazais pretim rokām, kājām.

Te tak viņam ir savs amats,

Tā kā teic — zem kājām pamats.

— Bet, ja māte neļauj palikt,

Atliek tev tik mantas salikt,

Ceļā doties rīt vai parīt, —

Vecais saka. Neko darīt.

Vecā māte, ka arvien

Tādās reizēs, sieru sien,

Saliek ratos sviesta cibas,

Gaļas desas, cūku ribas,

Kviešu miltus smalki maltos,

Zirņus pelēkos un baltos

Un pēc vecas parašas —

Speķa raušus, karašas.

Kad nu piekravāti rati,

Iznes mazo viņa pati

Un, pie ratiem stāvot kājās,

Skūpsta to un apraudājas.

Vecais arī acis slauka,

Un, kad iesāk braukt, no lauka

Tiem kā pretimnācējs pirmais

Soļo pašu āzis sirmais.

Mazais, āzi ieraudzījis,

Paliek priecīgāks, ka bijis.

—    Sveiks! — viņš sauc.

—    Uz redzēšanos

Nākamgadu atkal ganos! —

Āzis priecīgs krata bārdu:

—    Lab', lab lab', tik turi vārdu!

SATURS

Pirmā nodaļa. Jērādiņa 3

Otrā nodaļa. Miera pīpe 13

Trešā nodaļa. Bites 22

Ceturtā nodaļa. Jāņu vakars 30

Piektā nodaļa. Gada tirgus 38

Sestā nodaļa. Mazambija 45

Septītā nodaļa. Velns rovī 56

Astotā nodaļa. Vakargaiļos 63

Албертс Кроненбергс

ЕРШОК

Рисунки автора

Второе издание

Рига сЛиесма» 198Г>

На латышском языке

Pirmskolas vecuma bērniem

Alberts Kronenbergs

JERāDIŅA

Redaktors U. Auseklis

Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs

Tehniskā redaktore S. Balode

Korektore V. Duka

Nodota salikšanai 22.08.85. Parakstīta iespiešanai 31.10.85.

Formāts 60X84/16. Ofseta papīrs JS? I. Literatūras garnitūra.

Ofsetspiedums. 4,18 uzsk. iespiedi.; 8,82 uzsk. krāsu nov.;

2,63 izdevn. I. Metiens 150 000 eks. Pašūt. 102539. Cena

20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24.

Izdevn. Nt 54/32295/884. Iespiests Latvijas PSR Valsts izdev-

niecibu, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas

Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

Content

Kronenbergs Alberts Jērādiņa

1. NODALA JĒRĀDIŅA

2. NODALA MIERĀ PĪPE

3. NODALA BITES

4. NODALA JĀŅU VAKARS

5. NODALA GADA TIRGUS

6. NODALA MAZAMBIJA

7. NODALA VELNS ROVĪ

8. NODALA VAKARGAIĻOS

SATURS