Berestovs Valentīns

Kā atrast ceļu

Valentīns Berestovs

Kā atrast ceļu

.

Ka atrast ceļu

Bērni gāja ciemos pie vectēva, kurš strādāja par mežsarga. Gāja un apmaldījās.

Skatās — virs galvas Vāvere lēkā. No koka uz koku. No koka uz koku. Bērni viņu uzrunā:

— Vāverlte, pastāsti, Lūdzu, ja tu zini, Kā atrast ceļu Pie vectētiņa.

— Pavisam vienkārši, — atbild Vāvere. — Leciet no šīs egles uz to tur, no tās — uz greizo bērzu. No greizā

bērza redzams dižen dižs ozols. No tā galotnes redzams jumts. Tur dzīvo mežsargs. Ko jūs vēl stāvat? Leciet!

—     Paldies, Vāverīt! — saka bērni. — Taču mēs neprotam lēkāt pa kokiem. Labāk pavaicāsim kādam citam.

Atlec Zaķis. Bērni viņam nodzied savu dziesmiņu:

—r- Zaķi, Zaķi, pastāsti, Lūdzu, ja tu zini, Kā atrast ceļu Pie vectētiņa.

—     Pie vectētiņa? — pārjautā Zaķis. — Kas var būt vieglāk! Sākumā smaržos pēc sēnēm. Skaidrs? Tad — pēc zaķu kāpostiem. Skaidrs? Tad saodīsit lapsas alu. Skaidrs? Tai smaržai metiet līkumu apkārt gar labo vai arī gar kreiso pusi. Skaidrs? Kad lapsas smarža jums paliks aiz muguras, ievelciet gaisu nāsīs labi dziļi un jūs sajutīsit dūmus. Ļepatojiet taisni uz dūmu pusi, nekur vairs nenogriežoties. Vectētiņš tur vāra tēju.

—     Paldies Zaķi! — saka bērni. — 2ēl, ka mums deguni nav tik jutīgi

kā tev. Nāksies kādam citam vēl pavaicāt.

Skatās bērni — Gliemezis rāpo.

—     Gliemi, Gliemi, pastāsti, Lūdzu, ja tu zini,

Kā atrast ceļu Pie vectētiņa.

—    Jāstāsta būtu ļoti il-l-lgi, — nopūšas Gliemezis. — Labā-ā-āk es jūs līdz turienei aizvedī-ī-īšu. Rāpojiet man līdzi.

—    Paldies, Gliemezi! — saka bērni. — Mums nav laika rāpot. Labāk pavaicāsim vēl kādam citam.

Ziedā sēž Bite.

Bērni iet klāt.

—     Bite, Bite, pastāsti, Lūdzu, ja tu zini,

Kā atrast ceļu Pie vectētiņa.

—     2-ž-ž, — saka Bite, — parādīš-š- šu… Skatieties, kur es lidoju. Nāciet līdzi. Lūk, manas māsas. Kurp viņas dosies, tur jums arī jāiet. Mēs nesam medu uz vectēva dravu. Bet tagad —

uz redzēšanos! Es š-š-šausmīgi steidzos. 2-ž-ž…

Un viņa aizlidoja. Bērni nepaguva pat paldies pateikt.

Viņi gāja turp, kur lido bites, un drīz vien nonāca vectētiņa mājā. Tie tik bija prieki! Un tad vēl vectēvs viņus ar tēju un medu pacienāja.

Pūķis lielībnieks

eiz Viktors uztaisīja Pūķi. Diena bija apmākusies, un zēns uzzīmēja uz Pūķa sauli. Viktors tina vaļā diegu. Pūķis cēlās aizvien augstāk un augstāk, dziedot dziesmiņu: ' »

— Es debesīs Mītu, Es sildu Un spīdu!

—     Kas tu tāds esi? — vaicāja putni.

—     Vai paši neredzat? — atteica Pūķis. — Es esmu saule!

—     Tu melo! Tu melo! — iesaucās putni. — Saule ir aiz mākoņiem.

—     Aiz kādiem mākoņiem? — saskaitās Pūķis. — Saule esmu es! Nekādas citas saules nav bijis, nav, nebūs un nav arī vajadzīgs! Skaidrs?

—    Tu melo! Tu melo! — satraucās putni.

—     Ko-o-o? Kuš, īsastaiņi! — iebrēcās Pūķis, nikni mētādams garo asti.

Putni sabijās, izklīda.

Bet tad parādījās saule.

—     Noknābāt lielībnieku! Izplūkāt melim asti! — iesaucās putni un metās Pūķim virsū.

Viktors sāka ātri tīt kopā diegu, un Pūķis nokrita zālē.

—     Ko tu tur pastrādāji? — jautāja zēns.

—     Ko pastrādāju? — Pūķis apvainojās. — Vairs pajokot nedrīkstēs?

—     Jokot jau var, — teica Viktors. — Bet kāpēc melot un lielīties? Tev jālabojas.

—     Ko tu neteiksi! — Pūķis nomurmināja. — Ne prātā nenāk! Lai putni labojas!

—     Ak tā! — saskaitās Viktors. — Labi, labi! Tad es pats tevi pārmācīšu. Tev vairs neizdosies nevienu ne apmānīt, ne nobaidīt, kaut arī tu aiz dusmām vai pušu plīstu!

Zēns paņēma otu un krāsas un uzzīmēto sauli pārvērta smejošā vieplī.

Pūķis atkal uzlaidās gaisā, dziedot dziesmiņu:

— Es lidināties, Planēt varu, Ko gribu, To es daru!

Un viņš mēdījās un meloja, un lielījās. Bet tagad visi redzēja viņa smejošo viepli un domāja, ka viņš jokojas. Taču viņam ne prātā nenāca jokot.

—     Es esmu saule! Dzirdat? Es esmu saule! — Pūķis kliedza.

—     Ha-ha-ha! — smējās putni. — Pamatīgi mūs sasmīdināji! Pārsmieties var! Ar tevi, brālīt, iet jautri!

—     Kuš, īsastaiņi! — ņurdēja Pūķis, nikni mētādams savu garo asti.

Putni smējās vēl skaļāk, riņķoja apkārt Pūķim un raustīja to aiz astes.

Kāpura godavards

āpurs uzskatīja sevi par ļoti skaistu un nepagāja garām nevienam rasas pilienam, tajā nepaspoguļojies.

— Ai, cik es esmu glīts! — priecājās Kāpurs, labpatikā aplūkojot savu plakano purniņu un izliecot pūkaino muguru, lai saskatītu abas zeltainās joslas uz tās. — 2ēl tikai, ka it neviens to neievēro.

Taču reiz Kāpuram palaimējās. Pa pļavu gāja meitene, puķes lasīdama. Kāpurs uzrāpās uz paša skaistākā

zieda un sāka gaidīt. Bet meitene, ieraudzījusi viņu, teica:

—     Cik pretīgs! Pat riebjas uz tevi paskatīties!

—     Ak tā! — Kāpurs sašuta. — Tad es dodu Kāpura godavārdu, ka neviens nekad, nekur, ne par ko un nekādos apstākļos mani vairs neredzēs!

Ja esi devis vārdu, tas jātur, kaut arī tu esi Kāpurs.

Un Kāpurs uzrāpās kokā. No stumbra uz zara, no zara uz zariņa, no viena zariņa pārrāpās viņš uz cita, tad vēl uz cita, un tad no tā — uz lapas. Izņēma viņš no vēdera zīda diegu un sāka ietīties tajā.

Kāpurs darbojās ilgi, līdz bija gatavs kokons.

—     Ū, kā noguru! — nopūtās Kāpurs. — Esmu galīgi notinies.

Kokonā bija silti un tumši, Kāpuram nebija vairs ko darīt, un viņš ātri vien iemiga.

Pamodās Kāpurs no tā, ka viņam briesmīgi niezēja mugura.

Viņš sāka berzties gar kokona sieniņām. Berzās, pārberza sieniņas

pušu un izkrita ārā. Bet krita viņš kaut kā pavisam dīvaini — nevis uz leju, bet uz augšu.

Un tad Kāpurs pļavā ieraudzīja to pašu meiteni.

«Kādas šausmas!» viņš nodomāja. «Nu labi, es neesmu skaists, un tā nav mana vaina, bet tagad uzzinās visi, ka esmu vēl piedevām krāpnieks. Devu Kāpura godavārdu, ka neviens nekad, nekur, ne par ko un nekādos apstākļos mani neredzēs, bet neturu to. Kāds kauns!»

Un Kāpurs iekrita zālē.

Bet meitene viņu ieraudzīja un teica:

—     Cik skaists!

—     Tici nu cilvēkiem! — norūca Kāpurs. — Šodien viņi saka vienu, rīt — gluži ko citu.

Katram gadījumam viņš ieskatījās rasas lāsē. Kas tas? Viņā nolūkojās sveša seja ar gari garām ūsām. Kāpurs mēģināja izliekt muguru un ieraudzīja, ka uz tās viņam radušies lieli, krāsaini spārni.

—     Redzi, kā! — viņam kļuva skaidrs. — Ar mani noticis brīnums.

Pavisam parasts brīnums: es esmu kļuvis par Taureni! Tā mēdz būt.

Tad viņš pacēlās gaisā un jautri lidinājās virs pļavas, jo Taureņa godavārdu, ka neviens viņu neieraudzīs, viņš nebija devis.

…

Ļaunrit!

ežs mostas, šalko, burzguļo, čaukst:

— Labrīt! Labrīt! Labrīt!

Pamostas arī vilcēni alā.

—     Labrīt, māmiņ! Labrīt, tētiņ!

Vecāki sabožas. Cauru nakti viņi rikšojuši pa mežu, neko nav nokoduši un tāpēc dusmīgi.

—           Rīts ne vienmēr ir labs, — rūc vilku māte. — Tāpēc kārtīgi vilki no rītiem liekas gulēt.

—           Kucēni! — šņāc vilku tēvs. — Labāk būtu jūs man iekoduši, nekā

teikuši tādus vārdus. «Labr-r-rīt!» Vai tā kārtīgiem vilkiem pieklājas sasveicināties?

—     Bet kā tad, tētiņ? Mēs nezinām, — vilcēni smilkst.

Vilku tēvs padomāja, padomāja un ierēcās:

—     Lūk, tā! Ļaunrīt, bērni!

—    Ļaunrīt, tētiņ! Ļaunrīt, mā- miņ! — priecīgi sveicina vilcēni.

Viņi tik sajūsmināti spiedz, saucot šos briesmīgos vārdus, ka vecāki neiztur:

—     Labrīt, mazulīši! Labrīt!

,,,

Saturs

Kā atrast ceļu

Pūķis lielībnieks 14

Kāpura godavārds

20 Ļaunrīt

mmmmm

….

Content

Berestovs Valentīns Kā atrast ceļu

Ka atrast ceļu

Pūķis lielībnieks

Kāpura godavards

Ļaunrit!

Saturs