Kraujiņš Kārlis

Kā Pārsliņa lidoja uz sauli

KĀRLIS KRAUJIŅŠ

KĀ PĀRSLIŅA lidoja UZ SAULI

.

Mīklu pasakas

MĪĻIE BĒRNI!

Lasot šeit ievietotās pasakas, esiet vērīgi un domājiet lidzi, lai nekas ne paslīdētu garām, jo katrai pasakai jums būs jārod atminējums, izņemot pasaku «Trīs dēli», kur to izdara karaļa zinlinieki. Ja nu kādam nepavisam neveiksies ar minēšanu, tas varēs ieskatīties grāmatas beigās — tur būs atbildes.

Apķērīgais ceļotājs

Reiz kāds ceļotājs bija nomaldījies un ieklīdis Minesotas klānos, kur lāmās un akačos mājoja riebīgie aligatori un briesmīgās ūdensčūskas. Viņš tomēr daudz nebēdāja par šiem rāpuļiem, jo uz sauszemes no tiem varēja viegli izvairīties. Un, kad nu nelaimīgais bija vairākas dienas tā klīdis, viņš beidzot nonāca pie sarkanādaino indiāņu nometnes gluži novārdzis un izgalējies. Uz pakalna zem cipresēm un papelēm jau pa gabalu vīdēja saslietie vigvami — indiāņu dzīvojamās teltis, kuru čorās kaut kas plīvoja. Piegājis

tuvāk, ceļotājs atklāja, ka čoru galos plīvo cilvēku galvas skausti ar matiem. Šausmās viņš atģidās, ka te dzīvo nežēlīgie skalpu mednieki.

«E, kas būs, būs — iešu vien klāt,» nodomāja ceļotājs. «Tikpat jau gals tā vai tā.» Un, saņēmis spēkus, viņš devās uz pašu visgreznāko vigvamu nometnes vidū. Ieracis purnu starp ķepām, telts priekšā gulēja pieradināts grizli lācis. Pamanījis svešinieku, zvērs sāka nikni rūkt. Tūdaļ pašķīrās ieejas aizsegs un ārā iznāca stalts sirmgalvis platā, izrakstītā briežādas kamzolī, raibos mokasīnos un krāšņām ērgļa spalvām matos. Tas bija Hinokaga — unačagas cilts virsaitis. Viņu dēvēja par Plēsīgo Pūci.

Pacēlis labo roku ar zaļu cipreses zaru un kreiso piespiedis pie krūtīm, ceļotājs sveicināja Plēsīgo Pūci siu cilts izloksnē, kas bija visizplatītākā starp indiāņiem.

Virsaitis cieta klusu un spīvi. raudzījās svešiniekā, kas aiz izsalkuma un noguruma tikko vairs turējās kājās. Tad virsaitis sasita plaukstas un atskrējušam pusaudzim ar melnu matu vērkuli pavēlēja atnest «uguns vilkās». Cejotājs aiz bailēm sagrīļojās un tepat gandrīz vai nogāzās zemē. Nu laikam viņu šaus un skalpēs. Varonīgi saslējies, viņš gribēja ko teikt, varbūt piesolīt kādu izpirkšanas maksu, kad no vigvama kā bulta izšāvās melnmatainais pusaudzis. Rokās viņš turēja divas garkātu pīpes. Vienu tas pasniedza virsaitim, otru baltajam svešiniekam.

— Nu tad sveiks, baltais cilvēk! — ierunājās Plēsīgā Pūce. — Apsēdīsimies un sadūlēsim miera pīpi.

Ceļotājs atplauka un atdzīvojās. Un, kad miera pīpe bija izsmēķēta, viņš dabūja malku vīna un meža rīsu virumu ar saulē žāvētu bizoņa gaļu. Vakara viņu mieloja ar zivīm un saldām augu saknēm. Kā rets gardums tika pasniegts kļavu sulas cukurs, ko bija pagatavojusi unčida — dzimtas vecākā sieviete.

Virsaitis Plēsīgā Pūce paturēja ceļotāju pie sevis kā viesi trīs dienas un trīs naktis. Ceturtā dienā bija jānotiek cilts sapulcei, kam jālemj par baltā cilvēka turpmāko likteni. Laukumā zem trim cipresēm tika izklātas mīkstās pumu un lāču ādas. Vidū, goda vietā, apsēdās pats virsaitis Plēsīgā Pūce un visapkārt tam lokā cilts vecākie: Trakais Bifelis, Kalnu Lauva, Ērgļa Knābis, Lielā Brūce, Lāča Nags, Melnā Pantera, Zilās Zemes Gaiss. Žiglais Briedis un citi. Visi tetovē- jušies un bagātīgi greznojušies ērgļa spalvām, kas norādīja uz viņu cieņu un sasniegumiem kaujās. Un visiem ap kaklu karājās skalpu virtenes. Pirmais runāja virsaitis Plēsīgā Pūce. Viņš ziņoja, ka pie viņa ieradies baltais cilvēks no tālās Aizupes. Esot ļoti miermīlīgs un runājot siu cilts izloksne. Tas vien jau liecinot, ka viņš pret sar- kanādainajiem esot labvēlīgs. Baltais lūdzot, lai viņu pavada līdz tā fermai, par ko bagātīgi atlīdzināšot.

Cilts vecākie sprieda dažādi. Vieni cēla visādas ierunas, bet vairākums bija par bālģīmja atlaišanu bez jebkādas atlīdzības, jo viņš tikai nejauši iemaldījies viņu apgabalā un turklāt nācis ar cipreses zaru un miera domām.

—    Mums, sarkanādainajiem, jābūt ne vien drošsirdīgiem, bet arīdzan taisnīgiem, — sprieda vecākie.

—     Nē, nē, tā neiet! — ierēcās burvis Cučibuči Učimuča, kas unačagu izloksnē nozīmēja kaut ko līdzīgu velna krustdēlam. — Bālģīmis tūdaļ jā- skalpē! Palaist tādu labu ķērienu? Nē, neparko un neparko! Zvēru pie senču gariem!

Burvi kaut cik nomierināja virsaiša vārdi, ka arīdzan viņš neesot nekāds balto draugs, ko pierādot daudzie gaišmatainie skalpi viņa vigvamā, taču šoreiz esot izņēmuma gadījums.

—     Vai lai mēs nogalinātu cilvēku, kas pats labprātīgi ar cildenām miera jūtām ieradies mūsu nometnē? — vaicāja virsaitis. — Tas izklausītos pēc negantas slepkavības.

Cilts vecākie pievienojās virsaiša lēmumam. Burvis gan rūca un sparojās, bet viņa dusmas sāka jau atslābt.

—    Tad vediet to balto ēnu šurp! — rēca burvis. — Lai ar bālģlmi notiek tā, kā es sacīšu.

Ceļotājs ieradās. Viņš sveicināja visus ar parasto indiāņu sveicienu un sāka runāt:

—    Esmu godīgs ceļotājs un nāku pie jums ar drauga jūtām. Lai slavētas jūsu diženo senču ēnas!

Tā runāja baltais vīrs. Un cilts vecākie vēroja viņu draudzīgiem skatieniem. Tikai burvis, kaut ko nemīlīgi purpinādams, tušņājās uz plēsīgās pumas ādas.

Pielumpačojis pie ceļotāja, burvis pavēlēja atdot naudu. Visu līdz pēdējai. Ceļotājam nebija līdz daudz naudas, un to visu viņš labprāt atdeva burvim.

—    Trīs zelta gabali, — ņurdēja burvis. — Par visiem kopā septiņi dolāri. Hoi, lēti bālģīmis grib nopirkt savu dvēseli … — Un viņš grozīja naudas gabalus ar pirkstu uz delnas, kaut ko nesaprotamu murminādams, itin kā burtos. Tad piepeši satvēra ceļotāja roku un atdeva viņam naudu atpakaļ. — Ņem savu zeltu, bālģīmi! Septiņas dienas un septiņas naktis tu vari dzīvot pie virsaiša. Par katru diennakti tev jāmaksā viens dolārs. Nauda ik dienas kārtīgi jānodod virsaitim, kas tevi uzturēs. Ja manu pavēli godam izpildīsi, tu tiksi sveiks un vesels aizvadīts mājās. Bet, ja tikai vienu reizi kļūdīsies un nesamaksāsi naudu kārtīgi laikā, tavs skalps karāsies virsaiša vigvama čorā.

— Septiņi dolāri un septiņas diennaktis — tas taču itin vienkāršs rēķins! — priecājās cilts vecākie. Beidzot tomēr notiks tā, kā viņi un virsaitis gribēja: bālģīmis aizies mājup, kā nācis. Tā tas piederējās pēc senču goda likumiem. Un par prieku bālģīmim viņi sarīkoja skalpu deju. Bungām rībot, tie izkrāsotām sejām laidās mežonīgos joņos pa lauku, sviežot gaisā skalpu virtenes un veikli uzķerot tās ar tomahaukiem.

Bet baltais cilvēks nepriecājās. Viņš bija gaužām noskumis. Viltīgā burvja nesaudzīgais spriedums viņu skumdināja. Likās, ka burvis tomēr tīkoja pēc viņa dzīvības. Kā lai ar trim nevienādas vērtības naudas gabaliem katru dienu kārtīgi samaksā rēķinu? Izmainīt naudu džungļos nebija iespējams, un, ja arīdzan būtu, burvis to nepieļautu. Ceļotājs ilgi domāja un gudroja, ilgi lauzīja galvu. Pag, viens dolāra gabals taču viņam bija. To viņš samaksās rīt un gan jau tad pagudros tālāk.

Nākamajā dienā ceļotājs gudroja atkal. Gudroja un beidzot izgudroja, kā viņš ar saviem trim naudas gabaliem septiņas reizes kārtīgi samaksās virsaitim dienas maksu, kā to pavēlējis viltīgais burvis. Ā, nu viņš pārtrumpos to gudrībā! Apķērība dažreiz izlīdz nelaimē.

Ceļotājs atguva priecīgu omu. Mierīgi viņš nodzīvoja Plēsīgās Pūces teltī nolemtās septiņas diennaktis, kārtīgi maksājot virsaitim noteikto dolāru dienā, pie tam nemaz nemainīja viņa rīcībā esošos trīs naudas gabalus. Ko nu — nu jau viņš bija glābts. Arīdzan virsaitis izturējās pret viņu laipni, pūlēdamies sagādāt tam labāku cienastu un jautrāku laika pakavējumu. Viņš rīkoja dzīres ar indiāņu dziesmām un dejām un aicināja Bālo Draugu — tā virsaitis dēvēja ceļotāju — līdzi uz medībām. Te nu bija daudz ko redzēt. Nekā līdzīga visā mūžā ceļotājs nebija piedzīvojis. Balto cilvēku rīkotās medības norisinājās gluži citādi.

Bija pats īstais bizonu medību laiks, kad šie ragainie pinkaiņi lasījās baros un siroja pa zālainajām prērijām un plašajiem līdzenumiem — pampām ap Misisipi, Minesotu un Minehahu. Medībās piedalījās cilts pieaugušie vīrieši gan kājām, gan jāšus. Ielenkuši no trijām pusēm bizonu baru, viņi strauji un ar lielu troksni metās tiem virsū, kāva tos ar duramiem pīķiem un nāvēja ar šautrām. Un vai tam medniekam, kas nebija diezgan izveicīgs! Viņš paklupa zem satracināto kustoņu kājām un tika samīdīts vai vienkārši samalts miltos. Daudzus neizmanīgus tūļas šie sirdīgie kustoņi pacēla uz ragiem.

Arīdzan jaunieši izgāja medībās uz trušiem un āpšiem, kuru kalnainajās vietās bija liels vairums. Tāpat netika saudzēti brieži, aļņi un antilopes. Pienāca sava kārta i niknajiem meža kaķiem, panterām un bebriem to skaisto ādu dēļ, kas tik ļoti noderēja kā vērtīga maiņa$ prece. Un ceļotājs nevarēja vien diezgan nobrīnīties, cik veikli sarkanādainie rīkojās ar laso, šāva no loka un cik pareizi prata atdarināt zvēru un putnu balsis.

Dzīvodami dabas vidū, tie bija īsti dabas bērni ar visai gaišu saprātu un patiesām goda jūtam. Viņu sievietes šķita bikluma un čakluma piemērs. Kopā ar bērniem un pusaudžiem tās

ievāca ogas, riekstus, meža rīsu, augļus, savvaļas kartupeļus, žāvēja gaļu, šuva no zvērādām apģērbus, mokasīnus un rūpējās par ģimenes ērtībām. Uguņi viņas dabūja, berzējot divus ciedru koka gabalus vienu pret otru.

Kad septiņas diennaktis bija pagājušas un burvja noteikumi izpildīti, ceļotājs atguva pilnīgu brīvību. Viņš uzdāvāja virsaitim šķiltavas, ar kurām tik viegli bija dabūt uguni visiem par lielu brīnumu. Sarkanādainie nosauca šķiltavas par mazo zibeni.

Virsaitis savukārt rīkoja ceļotājam par godu lielas dzīres un deva tam pavažos savus uzticamākos ļaudis. Viņš pasniedza ceļotājam kā piemiņu dārgakmeņiem izrotātu loku un šautru maku. Cilts vecākie atnesa kā dāvanu ērgļu spalvu galvas rotu un skaisti darinātus mokasīnus. Ceļotājs šķīrās no sarkanādainajiem draudzīgi. Arīdzan burvis Cučibuči Učimuča vairs ne- krekšķēja un nerūca. Šķiroties viņš sita ceļotājam uz pleca un sacīja:

— Hoi, gana gudrs un apķērīgs ir Bālais Draugs!

*

Kādas vērtības naudas gabali bija cefotājam, un kā viņš ar tiem samaksāja virsaitim?

Dārznieks un rozes

Aiz trejdeviņiem kalniem un trejdeviņām lejām reiz dzīvoja kāds dārznieks. Viņš bija vientuļš un nabags, bet labu sirdi. Sievu un bērnus viņam nolaupīja nāve, kas nemanot bija iezagusies būdiņā. Vienīgā manta, kas viņam piederēja, bija viņa krāšņās un brīnišķīgās puķes. Tās viņš kopa un laistīja ar tēvišķīgu rūpību un mīlestību. Šo mīlestību puķes bagātīgi atmaksāja. Tās auga un kuploja, riešot skaistus un daudzkrāsainus ziedus, kas smaržoja tik saldi, ka viņu tuvumā dārznieks aizmirsa visas rūpes un sirdēstus.

Viņa lutekles bija samtainās, reibinoši smaržojošās rozes. Tās auga būdiņas priekšā, pašā piesaulē. Lai savas ziedošās mīlules aizsargātu no niknajiem ziemeļvējiem, skarbā riteņa un skaudrajām viesuļvētrām, dārznieks uzcēla visapkārt dārzam augstu zedeņsētu, ko apvija zaļas apiņstīgas. Dārza vārtus sargāja smaga aizšaujamā šautra. Nu apkārtsirojošās stirnas, meža cūkas un staltās briežu mātes nevarēja vairs nobradāt zaļo mauru un jaunos dzietus. Apstājušās pie sētas un spalvainos purnus augšup paslēju- šas, viņas nereti klausījās, kā dārznieks sarunājās ar savām mīlulēm puķēm. Nenieka nesapratušas, zvēru mātes nozuda gāršā, zeme vien nodipēja.

Tā savā krāšņajā dārzā dzīvoja vientuļais dārznieks. Rītos, kolīdz atausa gaisma, viņu modināja putni ar skaļajām svilpēm un dziesmām. Laidelēdamies pa dārzu, spārnainie draugi nolasīja no kokiem un puķēm kaitīgos lapgraužus, spradžus un kāpurus. Dārzniekam tas ļoti patika. Viņa mīlules nu bija pasargātas no rijīgajiem tārpiem un kukaiņiem. Ieradās dažādi putni: strazdi, ķivuļi, cielavas, raibie stērstiņi, čakstes, smiļģīši, paceplīši, zīlītes, pat tramīgie sīļi un krustknābji, pļāpīgās žagatas, biklie sarkankrūtīši, mizuložņas, eriekiņi un citi spārnaiņi. Pamielojušies ar tārpiem un kukaiņiem, viņi laidās tālāk, un to vietā ieradās citi. Skaļās svilpes, dziesmas un jaukā vīterošana negribēja vien rimties.

Noklaudzēja durvis. No būdiņas iznāca dārznieks. Piesmēlis pilnu trauku dzidra ūdens, viņš dzirdināja savas mīlules, uz kuru zaļajām lapām vēl mirdzēja dzintarpērļainā rīta rasa. Visilgāk tas pakavējās pie rozēm, kas izdvašoja tik brīnišķīgu smaržu, ka dārznieks apreiba un, atsēdies uz zemā soliņa, iegrima jaukos sapņos.

Viņš redzēja atlidojam putnus ar mirdzošiem zelta spārniem un spīguļojošām spalvām. Satupušies kuplajos ābeļzaros, tie jautri vīteroja. Un, lūk, viņa mīlules rozes sāka atraisīties no savām dobēm rožu laukā, pieņēma daiļu meiteņu izskatu un, rokās saķērušās, griezās ap viņu. Daudz bija šo daiļo meiteņu — vesels bars. Un visas tās, jautri čalodamas un smiedamās, griezās skurbā rotaļdejā. Viņu basās kājas ņirbēt ņirbēja zaļajā zālē starp smilgām un ņārbulēm un kuplie mati vaļēji plīvoja vējā kā palsā migla, kas rītos un vakaros lielām grīstēm vēlās gar kokos iekupušo būdiņu. Zeltspārnainie putni svilpa, trakšināja, pogoja un džīgāja ābeļzaros, bet jautrās meitenes griezās slaidajā dejas lokā kā vieglas ziedu pārsliņas.

Tas bija tik skaisti!

Dārznieks ilgi lūkojās burvīgajā dejas rotaļā.

Un, kad meitenes sāka arī viņu tajā ieraut, viņš no prieka iekliedzās un atmodās. Viss bija atkal, kā bijis. Rozes stāvēja savā vietā, kur stāvējušas, bet putni ar zelta spārniem bija aizlaidušies. Saule jau kāpa pār augsto koku galotnēm, mir- dzīgi rotādama un birdinādama vēso dzintar- dzidro rasu no zāles un lapām.

—    Tas bija tikai sapnis! — nopūtās dārznieks un, piecēlies kājās, izberzēja krekla piedurknē acis. Un pēkšņi viņš ieraudzīja būdiņas priekšā staltu sievieti. Viņas slaidos plecus sedza balta, skujiņām un saulītēm izmargota sagša, sasprausta uz krūtīm ar zibošu saktu, kas mirdzēja visās varavīksnes krāsās. Dzeltenie kviešu vārpu mati nokrita kuplā pīnē pār muguru un kā zelta urdziņa ievijās sagšas krokās. Zem biezajām skropstām spīdēja divas lielas, mierīgas acis. Tā bija savāda un neredzēta svešiniece.

—    Kā tu še iekļuvi, svešiniec? — brīnīdamies vaicāja dārznieks. — Kas tev atcēla smago vārtu šautru?

—    Vai tu mani nepazīsti, dārzniek? — jautāja savukārt svešiniece, un viņas balss aizskanēja kā kokļu skaņa, atbalsodamās tālajās meža dzīlēs.

—    Kopš aizgāja veļos mana sieva, neviena sieviete nav šeit kāju spērusi, — runāja dārznieks un ziņkāri vaicāja: — Kas tu tāda? Kādu ļaužu? No kurienes?

—     Es esmu Māra — Laimas ziņnese, — smaidīdama klusi atbildēja svešiniece. Tad viņa pacēla augšup rokas. No azotes tai izspurdza ūbeļu pāris, no piedurknēm vidžinādamas izšāvās bezdelīgas.

—    Kādas laimes ziņas tu man nesi, mīļā Māra?

—    Tādas, kādas tu vēlies, dārzniek!

—     Esmu vientulis un tāpēc vēlos, lai šīs rozes kļūst par dzīvām būtnēm, — lūdzās dārznieks, atcerēdamies nule redzēto sapni.

—     Labi, lai tā notiek, — Māra bija ar mieru. Tad viņa pagriezās pret rozēm un teica:

—     Uzklausiet mani, rozes! Vakarā, kad saulīte sēdīsies savā zelta laiviņā un kavēsies aiz viņiem kalniņiem, jūs pārvērtīsieties jautrās meitenēs un kļūsiet brīvas, izkāpsiet no puķu dobes un varēsiet mēnesnīcā diet, rotaļāties un iepriecināt savu mīļo kopēju. Bet rītā agri, kolīdz debesu dzelmē aiz gāršas iemirdzēsies saules zelta irklis, jums jātiek savā rožu dārzā atpakaļ, katrai savā vietā, pirms saule atstājusi laivu līgojot. Kura šo Laimas lēmumu pārkāps, to sagaidīs sods: viņa zaudēs tiesību iegūt cilvēka izskatu. Viņa paliks savā dobē, kamēr citas māsas rotaļāsies brīvē. Un tev, dārzniek, allažiņ jāraugās, lai šis lēmums taptu kārtīgi pildīts. Saulei uzlecot, tev jāapskata rozes — vai visas ieradušās laikā. Par katru vainīgo jāziņo man, trīs reizes piesitot ar paegļa rungu pie liepas celma. Tāds ir Laimas lēmums.

Dārznieks pavēra muti un gribēja kaut ko teikt savu mīluļu labā, lai bargais lēmums taptu mīkstināts, bet Māras vairs nebija būdiņas priekšā. Viņa bija nozudusi, kā zūd migla, saulei atspīdot. Tikai rozes klusi šūpojās lēnajā dienvidvējā, izplatot saldu smaržu.

Diena pagāja ierastajās darba rūpēs. Un vakarā, kad saule iegrima aiz apvāršņa malas, no koku ēnām iznira sikspārņi, pūces un vakarlēpji. Arī tumsas kalps ūpis jau ieīdējās sila biezoknī. Nu bija laiks rozēm atbrīvoties no savām vietām un pieņemt cilvēka izskatu. Cita pēc citas viņas atstāja miklo dobi un līdzi naktsputniem izspurdza pa plašo dārzu. Te bija liela un neizmērojama vaļība. Pārvērtušās meitenēs, rozes skrēja un drasēja bez stājas, bez noguruma. Viņas tvarstīja cita citu, slēpdamās aiz kokiem un krūmiem, kuru lapas sidrabojās mēnesnīcā. Kad slēpšanās apnika, viņas sapulcējās vienkop uz pļaviņas un gāja pēdējo pāri. Tad rožu meitenes izklīda tumšajā mežā, kur spulgie jāņtārpiņi un spīganas rādīja viņām ceļu. Nereti savās rotaļās viņas ierāva arīdzan dārznieku, kurš labprāt ļāvās draiskuļu nerātnībām un ierādīja viņām dažas jaukas spēles un rotaļas, pats griezdamies viņu vidū. Viņš bija līksms un priecīgs, ka mīļā Māra paklausījusi viņa lūgumu un aplaimojusi to ar jautru bērnu pulciņu, kas klaideja drūmo vientulību, kaut arī tikai pa nakts melnumu. Gulēt iedams, viņš allažiņ piekodināja mazajām nerāt- nēm stingri pildīt Māras vēstīto Laimas lēmumu, lai nebūtu jāsaņem sods.

Daudzas naktis bija tā aiztecējušas laimīgās spēlēs un rotaļās. Rozes, izdejojušās un izklaidējušās zaigajā mēnesnīcā un zvaigžņu mirdzā, ieradās rītausā kā rātni un paklausīgi bērni savās vietās puķu dobē. Tur viņas pārvērtās atkal puķēs, lai, dienai gaistot un vakardziesnai plēnot, uzsāktu atkal jautrās rotaļas. Dienā tās stāvēja sastingušas savā ziedu godībā, kvēpinot saldo smaržu vīraku, un kāri dzēra dzidro avota veldzi, ko tām pasniedza dārznieks; naktīs drasēja pa mēness apspīdēto dārzu, ķerstījās un gāja rotaļ- dejās. Tā viņas laimīgi dzīvoja divkāršu dzīvi, kā mīļā Māra bija to novēlējusi. *•

Laiks pagāja nemanot, mainoties diennakšu skrējām. Viss noritēja brangi un kārtīgi. Tad kādai draiskai rožu meitenei bija iekritis prāta pajokot. Ko tā Māra gan domājusi, liegdama viņām skatīt dienu? Un kādreiz priekš rītausas, kad citas māsas jāji atradās savā vietā, apvilkušas krāšņos ziedu tērpus, viņa paslēpās ceriņ- krūmā, tīšām neievērojot Māras liegumu. Viņai gribējās nolūkoties, kas nu tagadiņ notiks un vai viņu jel maz atradīs lapu biezoknī. Ja kāds tuvosies, viņa veikli iebēgs gāršā, kur auga garās kalmes un niedres. Nie- dolā neviens viņu neuzies. Ziņkāre ļoti tirdīja mazo rožu meiteni. Un viņa palika kavējoties paslēptuvē, kamēr sāka svīst gaismiņa. Nu viņa skatīs cilvēkacīm dienu; kā puķe viņa to nebija sapratusi. Sārtojās austrumi. Draiskulei apžilba acis ka dienu lūstošai meža pūcei, jo gaismu viņa nebija vel nekad redzējusi. Piepeši nerātne sajuta niknas slapēs un nogurumu. Izbīlī viņa nu metās atpakaļ uz savu puķu dobi.

Saule jau bija atstajusi laivu līgojot un lēni ripoja gar apvāršņa malu, kad nosebojusies draiskule atguva savu rožu tērpu un, neviena nepamanīta, nostājās citu vidū. Nu viņa bija atkal tāda pati ka citas māsas. Jā, gluži tāda pati. Ko nu — nu jau labi! Lai

dārznieks meklē un pētī. Vainīgo viņš neatradīs. Nē, nekādā ziņā! Lai tad nāk kaut pati Māra …

Māra pati vis nenāca. Naca dārznieks, šļūkdams pa rasu basām kājām. Viņš bija maķenīt aizgulējies. Saule, pakāpusies dažus soļus debesu kalnā, rāmi lūkojās pār zedeņoto dārza žogu. Uz zāles un lapām rotājās mirdzošas rasas pērles. Mežs noslēpumaini šalkoja, bet gāršā slainījās palsi miglas kukulžņi. Simtiem putnu jau gavilēja dārzā.

Brizdams rasu, dārznieks apstājās pie rožu dobes. Aizdūlējis līko ozolsaknes kaļķīti, viņš cītīgi vēroja savas mīlules, kā Māra bija to vēlējusi. Nekas tāds ārkārtīgs nebija jaušams. Jau viņš apgriezās uz iešanu, kad ieraudzīja vainīgo, kas bija pārkāpusi A'lāras pasludināto Laimas lēmumu. Viņa stāvēja starp citām māsām, samtaino ziedu kausu pret sauli pacēlusi. Saules zelta vīns lija vaininieces kausā tikpat bagātīgi kā citu nevainīgo māsu kausos.

— Lūk, kur vainīgā! — skumji iesaucās dārznieks. — Nu viņa saņems Māras nolemto sodu: nekad vairs nerotaļāsies ar citām zaigajā mēnesnīcā.

Sarūgtināts un bēdīgi noliektu galvu dārznieks aizgāja projām. Rasainajā rīta klusumā dārzā nobaukšķēja trīs rungas sitieni uz liepas celma . .. Tur dārznieks ziņoja Mārai notikušo bēdu vēsti.

*

Kā dārznieks pazina vainīgo rozi starp pārējām rozēm?

Kā Parsliņa lidoja uz sauli

Tālu talu aiz trejdeviņiem kalniem un lejām, aiz upēm un jūrām — nē, vēl "daudz daudz tālāk, — aiz ziemelīgā polārloka, pašā Ledusjūras vidū atrodas ziemeļpols. Tur nav ne zāles, ne koku zaļuma. Nekā tur nav. Tikai nepārredzams sniega tuksnesis, kur sarmaina migla klāj ledus kalnus, kas tur sablīvējušies cits uz cita no pašas mūžības.

Un tomēr šai ledus un tumsas valstī nereti notiek zili brīnumi. Kā parasti, viss iet savu gaitu, kad piepeši no tumsas dzīlēm izšaujas kāvi. Sastājušies uz polārloka, tie diedami apļo apkārt ziemeļpolam, kur zaļganās ledus spraugās ieslēpušies glūn drausmīgie tumsas gari. Sākas neganta cīņa: kavi metas lielā niknumā uz tumsas gariem, triekdami tos paša visdziļākajā peklē — zemes rumbā. Kaujas ugunīs krustojas zibošie pīķi, plīvo kāvu karogi.

— Kāvi kaujas, — saka vecmāmuļa, sēdēdama uz mūrīša.

Baisajā kara drūzmā nodimdēja ziemeļpols un sagruva milzīgs ledus kalns. Gāle vien pajuka. Kā viegla pūka no grūstošā ledus kalna šai mirklī nolaidās maza Pārsliņa, ļoti līdzīga savai vārda māsai. Diez kad un kā tā bija iekļuvusi ziemelīgajā ledus valstībā, varbūt, kāviem kaujoties, še nejauši iemaldījusies.

Ietērpusies no galvas līdz kājām baltā polār- lapsas kažokā, vēl baltākā sermuliņa cepurē, Pārsliņa izskatījās maza un pūkaina. Nokļuvusi uz nepārredzamā ledus klajuma, Parsliņa apstājās. Viņu sagrāba liela vientulības sajūta. Ko viņai te darīt vienai bezgalīgajā ledus tuksnesi, kur visapkārt zaļganā gāle un mūžīgais sniegs? Drusku padomājusi, Pārsliņa saberzēja nosalušās roķeles un līdzīgi spārniem izplēta kažokstū- rus. Un tad notika gluži kā pasakā: plosīgais ziemeļvējš iespraucās kažokstūros, sasliedams tos kā buras, un aizrāva Pārsliņu pa gaisu gaisiem.

Tā Pārsliņa joņoja trejdeviņas dienas un naktis. Viņas ledusradžu kurpītes jau bija gandrīz nodilušas drisku driskās, kad tā beidzot izdzirda dobju šņākoņu un tālumā, pašā apvāršņa malā, ieraudzīja tumšu svēdru. Nu kā tad, tā taču bija drūmā Ledusjūra, kas sadragājusi tik daudz kuģu un tik daudz jūrnieku dzelmē ierāvusi. Viļņi šņākdami vēlās līdz pat padebešiem, un ledus gabali kā milzu kalni krakšķēdami šķēlās cits pret citu.

Ai, bija tik drausmīgi!

Ko nu darīt? Kā tikt pāri Ledusjūrai? Nebija ne laivas, ne kuģa, tikai bangojošs ūdens un ledus — ledus un ūdens.

Jā, ko nu?

Pārsliņa neiztrūcinājās un nesaplaka. Viņa veikli metās lejup, pārlēkdama no viena ledus gabala uz otru. Kaijas, albatrosi un gāgas bija viņas vienīgie ceļa biedri. Vēlāk tiem piebiedrojās roņi, ilkņainie jūras zirgi un leduslāči. Visi virzījās uz dienvidiem. Tā viņi raibā rindā ceļoja, vēja un jūras straumju nesti. Kad ledus gabali kļuva retāki, Pārsliņa uzmetās pinkainajam leduslācim pašā skaustā, un tas nesa viņu pāri trakojošo viļņu šūpām. Bija ļoti jāuzmanās, jo pinku lācis nereti ienira dzīlē ieturēt azaidu. Tad Pārsliņa manīgi iesēdās roņa vai valzivs spurās un joņu joņiem laida tālāk, līdz beidzot laimīgi nokļuva krastā.

Nu tikai tālāk un tālāk. Pārauļojusi uz ziemeļbrieža muguras tundras un taigas, Pārsliņa nokļuva pie neliela jūras līča.

— Jau atkal šī jūra! — bēdīga iesaucās mazā ceļotāja. Tomēr bažas šoreiz bija veltas: jūra likās cieši aizsalusi. Nogaidījusi labu ceļa vēju, Pārsliņa laidās pāri aizsalušajai jomai. Te vairs nebija tik auksts kā tālajos ziemeļos. Viņa juta, ka iekļuvusi mērenajā siltuma josla un ir jau itin silti. Nosviedusi cimdus, Pārsliņa laidās arvien tālāk un tālāk. Pārjoņojusi jūras sēklim, viņa slidinājās pāri sērsnainajiem kupenu kalniem, garām zemes ragiem un zvejniekciemiem. Beidzot Pārsliņa apsēdās uz apsniguša celma mežmalā.

Ai, kā viņa nogurusi! Skriets un joņots bija tiku tikām — kur tas pasaules gabals! Tur ziemeļpols ar leduskalniem, roņiem un jūras zirgiem, tundras un taigas ar lāčiem, lūšiem un ziemeļbriežiem, te — zvejniekbūdas kūpošiem dūmlaižiem un vizoši sniega klajumi.

Drīz atplaiksnījās debesis un no tumšajiem mākoņvāliem izripoja spoža ripa. Nē, tā nebija ripa, jo izskatījas pēc ģīmja ar muti, degunu un acīm. Un, kad šī ripa raudzījās lejup pār priežu cekuliem un egļu skropstām, sniegā iedegās mirdzošas uguntiņas, daudz uguntiņu. Visa pamale zaigoja un vizēja. Pārsliņai apžilba acis. Tādu brīnumu tā redzēja pirmo reizi. Iesēdusies kuplā eglītē, viņa vēroja, kas notiks turpmāk. Spīdošais ģīmis cēlās augstāk un augstāk. «Diez kas tas varētu būt?» prātoja Pārsliņa. «E, nav kam pavaicāt .. .» Piepeši viņa izdzirda sniegā klusu čaboņu: cips — caps — caraps! Turpat starp priedēm un paegļu krūmiem lēku palēkdams cilpoja pelēks zvēriņš. Tad viņš apstājās, saslēja garās ausis un klausījās. Aizturētu elpu Pārsliņa lūkojās zvēriņā. Šādus garaušus viņa jau bija vērojusi tālajā taigā. Nē, viņa nebaidīsies un pabildinās garausi. Par laimi tas cilpoja uz viņas pusi.

—    Mīļo garausīt, pasaki, lūdzams, kas tā par spožu ripu, kas ripo tur debesu kalnā?

Apstājies un savilcis nicīgā smīnā šķelto lūpu, garausis atbildēja:

—    Muļķīte, tas taču mēness!

—    Vai mēness nevar nokrist? — Pārsliņa bažīgi vaicāja. Nu viņa redzēja, ka garausim no smiekliem raustās lūpas.

—    Ai, tu mani nogalēsi! Ai … netaisi smieklus! Smejoties man vēl vairāk pārplīsīs lūpa. Ai! — Un, brīdi apdomājies, zvēriņš piebilda: — Tas nekad nevar nokrist. Mēness rāda mums naktīs gaismu. Tādēļ tas labāks par sauli, kas spīd tikai dienā, kad gaišs jau tā kā tā. Nu tu zināsi, kas ir mēness.

Negribēdama kļūt smieklīga, Pārsliņa vairāk nejautāja un nokaunējusies ierāvās dziļāk skujās. Drīz tai uznāca salds gurums un viņa iegrima dziļā miegā. Garais ceļojums viņu bija nogurdinājis.

Vairākas dienas un naktis gulēja Pārsliņa,sapņodama par roņiem, jūras vāravām un kāviem. Tad viņa atmodās. Savāds troksnis bija to iztraucējis. Šķita, kāds skaldītu pasauli kopā. Kuplā eglīte, kurā Pārsliņa gulēja, trīcēja un ļodzījās savos pamatos. Kāds satuntuļojies cilvēks zibošu āvu rokā atvēzējies trieca to ar sparu eglītes mizā. Eglīte salīgojās un brīkšķēdama nokrita sniegā. Smagi nosēcies, cilvēks uzmeta to uz milzīgām slēpēm, kuru vienā galā dižojās ziemeļbriedim līdzīgs kustonis garu asti un bez ragiem. Kustonis nosprauslājās, sāka skriet un rāva milzu slēpes, eglīti un cilvēku sev līdzi.

Pārsliņa bija iespiesta zaros un gribot negribot joņoja kopā ar citiem. Pēc brīža joņošana mitējās. Cilvēks novēlas no slēpēm un, uzkrāvis eglīti uz pleciem, stiepa to projām. Nu bija reize pazust. Diez kur šis vēl aiznes! Un klusu klusītiņām pa eglītes šmīgrajiem zariem Pārsliņa viegli nolaidās zemē, kur putenis bija sakrāvis augstus kupenu kalnus. No kupenu kalna viņa noraudzījās, kur cilvēks galēsies ar eglīti. Noskurinājies un nodauzījis sniegainās kājas, viņš atgrūda mājas sienā kādu spuliņģi un pazuda tur kopā ar eglīti. Tā laikam bija māja, kurā dzīvoja cilvēki.

Parsliņa nebija mājā nekad bijusi. Ziemeļos gan bija joņojusi gar jurtām, kas celtas no sniega un briežādām. Šīs mājas bija pavisam citādas, gluži citādas.

Ar sacēlušos rieteni Pārsliņa laidās pa sēr- sniem tālāk, apļojot bezmērķīgi apkārt. Augšā zilajos debesu laukos jau mirkšķināja zvaigžņu acis un starp tām bezbailīgi rāpoja mēness.

Tā itin nemanot pagāja laiks. Dienas kļuva arvien gaišākas un patīkamākas. No jumtiem jau pilēja lāstekas. Sniegs diltin dila un izčākstēja piesaulē. Ielejās, gravās un tērcēs murdēja urgas un strauti. Mežmalā plauka ziemcictītes, sniega pulkstenītes un zilās palazdītes. Un diez no kurienes bija saradušies putni, kas ar skaļām dziesmu gavilēm laidās augšup trīcināt gaisu. Nē, tik zilu brīnumu Pārsliņa nebija savā mūžā piedzīvojusi! Arīdzan viņai iegribējās vīties putniem līdzi dzidrajā debesu dzīlē. Ai, cik tur vajadzēja būt jauki un patīkami! Te zemes virsū spieda saule un kļuva ik ar katru mīļu dienu siltāk.

Ar sacēlušos cīruļputeni Pārsliņa uzvirpuļoja augstā kalnā. No šejienes varēja pārredzēt vai puspasaules. Bet viņai vajadzēja tikt vēl augstak. Sastapusi kalnā pelēko paceplīti, viņa vaicāja:

Saki.spārnainīt,— kas augstāks par kalnu?

—    Padebeši, — laipni atvidžināja paceplītis.

—    Bet kas augstāks par padebešiem? — neatlaidās Pārsliņa.

—    Saule!

—    Hm, saule? Es gribu doties uz sauli! — iesaucās Pārsliņa un nebija vairs atrunājama no šīm domām, kaut gan paceplītis mēģināja viņu pārliecināt, ka vispār varot nokļūt tikai līdz padebešiem, bet to spējot vienīgi varenie ērgļi un varbūt klijāni.

—    Kāda mazdūšība! — iesaucās Pārsliņa. — Es pārspēšu varenos ērgļus: es uzlidošu līdz saulei! — Un līdzi vēja pūsmai viņa sāka vīties gaisā. Uzvijusies līdz putna lidojumam, mazā tiepšiņa iekļuva ciklonu rotaļā «Pēdējais pāris, laukā!». Nu bija jāskrien un jābēguļo arīdzan Pārsliņai. Slēpjoties un bēguļojot no ašajiem ciklonzēniem, viņa iekļuva padebešos, kur zvilnēja mākoņi kā milzīgas baltpūkainas vilnas kodeļas.

Iekļuvusi vēsi drēgnajos padebešu kalnajos, Pārsliņa apmaldījās un nezināja vairs, kur rīti, kur vakari. Ar lielām mokām viņa izspraucās cauri miglas aizām un gaisa bedrēm un briesmīgi nogurusi apsēdās uz pūkaina mākoņu kukulžņa. Tikai nule Pārsliņa saprata, ka viņas spēciņš par vāju, lai dotos tālāk. Paceplītim gandrīz vai taisnība, ka saule tik tālu, tik pārāk tālu. Tādēļ tur līdz šim neviens nav nokļuvis. Bet gan jau, gan … Viņa saņemsies spēkus un tad …

Pārsliņai, tiepšiņai, kļuva vientulīgi un sēri. Viņa jau gribēja ļaut vaļu gaužām asarām, bet nogurums bija itin liels, un acis aizvērās miegā pašas. Tā izgaisa visas rūpes un bēdas. Mazā iiepšiņa gulēja uz mīkstā mākoņu kukulžņa kā pasakainā Sniegbaltīte stikla kalnā.

Apakšā, zemes lejā, jau bija iestājies ziedonis. Koki un krūmi ietinušies zaļos lapu mēteļos un baltās ziedu cepurēs, bet puķes atvērušas gleznos ziedu kausiņus smaržām un vēsmām. Raibi, pelēki un sarkankrūtaini spārnaiņi laidelējās, šmurca, pogoja, tarkšķināja, čiepa un čakstināja pļavās un tērcēs. Bet silā visskaļāk skanēja dzeguzes zvans.

—    Kukū — kukū!

—    Zvit — zvit — zvit! *•

No dzeguzes skaļajiem Zvana sitieniem Pārsliņa pamodās. Cik ilgi gulējusi, nezināja. Izstaipījusi notirpušos locekļus un nomazgājusi rēnajā miglā miegu, viņa atcerējās sava ceļojuma mērķi. Nogurums bija pārgājis, un spēks kūsāja atkal kaulos.

Pārsliņa pietrūkās, lai turpinātu sākto ceļu uz sauli. Un tad viņa ieraudzīja jaunu brīnumu: no zemes gandrīz līdz pat saulei sniedzās mirdzošs septiņkrāsains tilts.

—    Kas ta nu — nu jau lēta reize nokļūt līdz saulei! — priecīgi iesaucās Pārsliņa un kā veikla vāverīte nolēca no mākoņa kukulžņa uz brīnišķīgā tilta. Tilts bija nule krāsots un slidens. Pār- sliņai paslīdēja kāja, un piepeši — ak, briesmas! — viņa noripoja kūleņu kūleņiem lejup.

Taču kritiens šoreiz izrādījās laimīgs: viņa bija nokritusi sveika un vesela pļavā uz rasenes robainās lapas. To noskatījusies, grieze izsmejoši notarkšķēja:

—    Hī-hi-hī… Kas augstu kāpj, tas zemu krīt!

Tiepšiņa apraudājās, un viņas asaras, saulē mirdzēdamas, krita uz rasenes lapas.

Tā beidzās mazās Pārsliņas ceļojums uz sauli.

*

Kā sauca to tiltu, no kura nokrita Pārsliņa?

Trīs deli

Vienam tēvam bija trīs dēli. Divi gudri un trešais — arīdzan tas nebija muļķis, tikai maķenīt biklāks, klusāks un iejūtīgāks, kā daždien pēde- lītis. Visi trīs dēli dzīvoja mierā un saticībā, ka jau tas labiem brāļiem allaž pienākas.

Viņu būdiņa, cirsta no sveķainiem priežu stumbriem, atradās liela sila vidū, kuplu apšu, bērzu un skarainu egļu ielenkta. Augu gadu silā neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, ar ko varētu mīties valodām, vienīgi četrkājainie meža zvēri — niknie lāči, plēsīgie vilki un lūši, biklās stirnas,

staltradži brieži, viltīgās okšķeres lapsas, tramīgie zaķi, gludspalvainās caunas, urkšķīgās meža cūkas, āpši, zebiekstes, sermuliņi, seski un citi spalvaiņi dzīvoja meža biezokņos. Par mājokli viņiem noderēja ciņi, siekstas, celmi, alas, žagaru kaudzes un nepārejamas staigņas un ložņas. Zvēri turējās no būdiņas atstatu, iedami tai apkārt ar līkumu. Tikai mazās kuplastes vāveres, lēkājot no zara uz zaru, bija tik drošas, ka tuvojās būdiņai un, skaļi šmaukstinādamas, kūleņoja pa būdiņas niedru jumtu.

Visi trīs tēva dēli bija braši un stalti, un visi trīs — lieli mednieki. Gāršu biezokņos viņi kāva treknās meža cūkas, bet plašajās meža rozās medīja taurus, platradžus aļņus un jestrās meža kazas. Zināmos gadalaikos izlika slazdus, van- gas un cilpas seskiem, caunām, medņiem un sila gaiļiem.

Reiz kādā aukstā, vējainā rudens naktī dēli izdzirda silā žēlus saucienus — kā vaidus, kā nopūtas. Bija vēls, viņi jau gulēja, nolikušies pie miera. Mežā parasti virmoja visādi baigi trokšņi, it sevišķi klusajās bezvēja naktīs, kad plēsīgie zvēri izgāja medīt. Bet šoreiz troksnis bija citāds, pavisam citāds.

— Laikam tumsā kāds nomaldījies, — ieminējās jaunākais dēls, kas bija jutīgāks un labsirdīgāks.

—      Gāršā vētra aurē, — laiski atsaucās vidējais dēls, apgriezdamies uz otriem sāniem.

—      Drīzāk gan vilkatas gaudo, — paskaidroja vecākais dēls. Taču žēlie vaidi un saucieni nemitējās. Tie kļuva arvien skaidrāk dzirdami kaut kur tepat netālu gāršā.

—    Dzi, vaid atkal! — iesaucās jaunākais.

—    Nieki: ūpis īd, — norūca vidējais.

—     Nē, vilkatas… — pie savām domām palika vecākais. — Guliet mierīgi!

Bet, kad saucieni atkārtojās, jaunākais dēls nolēca no lāviņas, uzmeta uz pleciem paša šūto lāčādas kažoku un iešķīla lāktenī uguni.

—      Iešu raudzīt, varbūt kāds ceļa vīrs… — viņš bažīgi noteica un dzīrās doties ārā, tumšajā naktī. Pa naktīm gāršā bija baigi, jo tur klaiņāja izkāmējušies plēsoņas, uzglūnēdami laupījumam.

—      Klau, tu neiesi viens! — pārdrošnieku norāja vecākais dēls.

—    Vienam taču jāiet! — iecirtās jaunākais.

—      Es iešu tev līdz, — piebilda vidējais dēls. — Diviem būs drošāk.

—    Iesim tad visi kopā, — nolēma vecākais.

Acumirklī visi trīs dēli bija kājās un, paķēruši

asi kaldinātos šķēpus, teciņus metās tumšajā, šalcošajā gāršā. Visas tekas un ceļi bija viņiem zināmi. Arīdzan tumsā tie prata vajadzīgo vietu atrast. Būdiņā uz brītiņu iestājās klusums. Tad aizgorē savu kokli sāka trinkšķināt circenis.

Drīz visi trīs tēva dēli atgriezās mājup, vedot pie rokas sirmu, salīkušu vecīti. Viņš likās noguris un tikko šļaubani vilka kājas. Nosalušās rokas un sirmā bārda drebēja.

Dēli laipni un pakalpīgi aptecēja vecīti, noraisīja viņam smago somu no pleciem, paklāja uz lāviņas mīkstu lāčādu un tur apsēdināja nogurušo ceļinieku. Viņi iekūra pavardā uguni, uzvārīja kazu pienu ar medu, deva vecītim dzert un ēdināja to ar stirnas gaļu un medņa cepeti. Paēdis un sasildījies uz mūrīša, sirmais vecītis drīz iemiga uz mīkstās lāčādas. Brāļi silti viņu sasedza un devās arī paši pie miera.

Rītā vecītis pamodās žirgts un priecīgs. Ieturējis pasniegto rītišķi, viņš mundri posās tālāk ceļā. Jāsteidzoties un jāapskatot pasaule. Gan jau varbūt vēl kādreiz redzēšoties.

—    Jūs esat labi un godīgi dēli, — viņš sacīja šķiroties. — Dzīvojiet joprojām tikuši, tad jums labi klāsies. Mīļai piemiņai no sevis atstāšu jums katram pa balvai. Ar tām rīkojieties pēc jūsu pašu ieskata.

To teicis, vecītis atdarīja smago somu un sāka dalīt apsolītās veltes.

—    Tev, vecākais dēls, šis spogulis. Kolīdz tajā ieskatīsies, tu redzēsi visu, kas notiek plašajā pasaulē. — Tev, vidējais dēls, šī saulītēm un skujiņām izmargotā sega. Tā aiznesīs tevi vienā mirklī turp, kurp vien tik vēlēsies, un arīdzan tos, kas sēdīsies tai virsū. Un tev, pēdelīt, šis skaistais, rožainais ābols. Tas dziedēs un darīs veselu ikvienu, kam tu to iedosi.

Sirsnīgi pateikušies vecītim par dārgajām veltēm, dēli pavadīja viņu cauri gāršai pa taisnākajām tekām līdz lielajam ceļam. Ilgi viņi noraudzījās pakaļ aizejošajam, kamēr tā sakum- pušais augums nozuda ceļa līkumā aiz kuplajiem kokiem un paegļu puduriem.

Atgriezušies mājup, dēli vēlreiz apbrīnoja vecīša dāvātās veltes, no sirds priecādamies par tām. Veltes bija tiešām skaistas: glītais spogulītis, izmargotā sega un ābols! Un tad viņi atcerējās vecīša vārdus un gribēja zināt, kas notiek plašajā pasaulē. Jaunākie brāļi palūdza vecāko ieskatīties spogulī.

Labu laiciņu vecākais dēls tajā raudzījās, tad iesaucās:

—    Ak briesmas! Mūsu karaļa vienīgā meita guļ miršanas gultā. Ārsti un dziednieki vairs nespēj tai līdzēt. Karaļpilī redzamas bēdas un asaras.

—    Steigsimies turp! — iesaucās jaunākais dēls. — Mums jāpalīdz princesei!

—     Es paklāšu savu burvju segu, — ierunājās vidējais dēls, — un mēs būsim tūdaļ karaļpill. Varbūt varam vēl glābt un līdzēt.

—    Es atdošu karaļmeitai savu ābolu, — prātoja pēdelītis. — Viņa to apēdīs un kļūs vesela.

—    Tad steigsimies bez kavēšanās, lai nokļūstam laikā! — tā dēli vīkšināja viens otru un sāka posties ceļā. Naski viņi apvilka savus nobružātos kažociņus un sajozās ar zīļu jostām, kas bija viņu vienīgais greznums. Un, kad vidējais dēls paklāja skaisto, saulītēm un skujiņām izrakstīto segu, visi trīs sasēdās tai virsū. Sega tūdaļ pacēlās gaisā un vienā acumirklī aiznesa visus trīs tēva dēlus tālēs, pāri mežiem un laukiem, un pēdīgi nolaidās staltās karaļpils vārtu priekšā.

Pilī, kur vēl nesen skanēja maigas kokļu skaņas un jautras dzīru dziesmas, viss bija klusu kā kapā. Karalis sēdēja savā zelta tronī vientuļš un sadudzis, un karaliene vaimanāja pie mirstošās meitas gultas, ceļos nokritusi un rokas izmisumā lauzīdama. Pils dziednieki, riebēji un pūšļotāji bija veltīgi izmēģinājušies glābt daiļo karaļmeitu un beidzot atzinušies savā bezspēcībā.

—     Glābiet manu vienīgo bērnu! — lielās sāpēs izsaucās karalis. — Kas viņu izglābs, tam došu to par sievu un pusi no savas karaļvalsts.

Zintinieki, burvji un pesteļotāji nāca un gāja no malu malām, bet daiļā karaļmeita ar katru mirkli tuvojās nāvei. To redzēdams, karalis sadusmojas un lika padzīt no pils burvjus un peste- ļotājus. Tad viņš izdzirda kņadu pie pils vārtiem un vaicāja, kas tur notiekot. Vēstnesis atgriezās tūdaļ ar ziņu, ka vārtu sargs gaiņājot projām un nespējot atgaiņāt trīs noskurušus jaunekļus, kas laužoties ar vari pilī iekšā. Viņi nekautrīgi apgalvojot, ka steigušies no tālienes ārstēt mirstošo karaļmeitu. Bēdu nomāktais karalis deva pavēli ielaist pilī neatlaidīgos jaunekļus.

—     Dēli, vai jūs spēsiet izdziedināt manu slimo meitu? — jautāja karalis.

—    Jā, karali, mēs gribam to darīt, — vienbalsīgi apstiprināja trīs tēva dēli.

—    Mani gan māc šaubas, — neticīgi bažījās karalis. — Daudzi dziednieki un zavatnieki nākuši un gājuši, un neko nav panākuši.

—    Bet mēs panāksim! — droši atsaucās trīs tēva dēli.

—    Ja jūs darīsit viņu veselu,-es pildīšu savu solījumu: atdošu glābējam meitu par sievu un pusi karaļvalsts.

Tad karalis veda brāļus pie mirstošās meitas. Ap gultu puslokā bija sastājušies lepnie pilskungi, bajāri un augstmaņi. Karalim ienākot, viņi godbijīgi pašķīrās un pavirzījās sāņš.

—     Nu, rādiet savu māku! — uzsauca karalis nabadzīgi tērptajiem tēva dēliem, kas bija pārsteigti un apstulbuši no karaļmeitas daiļuma un

lielās greznības, kas mita pilī. Lepnie pilskungi klusi saskatījās savā starpā, pasmīnēja un pavaibstījās. Tad jaunākais tēva dēls pasniedza karaļmeitai skaisto, sarkansvēdraino ābolu un mīļiem vārdiem mudināja to ēst. Karaļmeita satvēra ābolu un sāka pamazām baudīt. Notika brīnums: ik ar apēsto kumosu slimniece atguva spēkus un atdzīvojās. Kad ābols bija apēsts, karaļmeita piecēlās greznajā gultā sēdus un smaidīja savu saulaino smaidu.

— Es jūtos vesela! — priecīgi iesaucās karaļmeita. Un viņa atstāja nāves gultu jautra un laimīga. Lepnie augstmaņi vairs nesmējās un nevaibstī- jās. Viņi zemu palocījās trim tēva dēliem.

Laimīga jutās karaļmeita, laimīgi karalis un karaliene, bet vislaimīgāki trīs tēva dēli. Viņi bija veikuši krietnu un cildenu darbu.

Pilī nu atkal strinkšķēja kokles un skanēja dziesmas. Karalis rīkoja plašas dzīres, kurās piedalījās arīdzan zemes varenie un kaimiņu karaļi ar saviem dēliem un pavadoņiem. Ērtā pils zāle dimdēja no dejotāju soļiem. Šķindēja pieši un mirdzēja dārgie bruņu kamzoļi. Plašajā pagalmā notika cīkstēšanās un mērķī šaušana ar bultām, kam sekoja visādas kara un medību rotaļas. Visbrašākie un veiklākie šais rotaļās bija trīs tēva dēli. Daiļā karaļmeita staigāja jautra un priecīga. Viņas mīlīgā balss skanēja pils spraišļo- tajās velvēs kā sidraba zvaniņi. Viņa bija iemīlējusi jaunāko tēva delu un jutās neizsakāmi laimīga.

Laimīgo pulkā bija arīdzan karalis un karaliene. Viņi nezināja, kā apmīļot un godināt trīs tēva dēlus. Karalis turēja doto solījumu. Viņš sasauca apspriedi un lika pils gudrajiem nekavējoties izlemt, kuram no trim tēva dēliem pienākas karaļmeita un puse no karaļvalsts. Svarīgo apspriedi vadīja pats karalis.

—    Sakiet jūs, gudrie padomdevēji, kurš no trim tēva dēliem cienīgs saņemt manu balvu? — jautāja karalis, sēdēdams zelta tronī. — Kurš no šiem trim būs tas laimīgais?

—    Tas, kas dabūs daiļo karaļmeitu, — vairākas balsis iesaucās reizē.

—    Pareizi, bet es gribu zināt, kurš īsti tas būs?

—    Tas, kam bija ābols, — steidzās atbildēt vecākais padomdevējs.

—     Kādēļ taisni tas, kam bija ābols? — tincināja karalis. — Vai tie citi bija sliktāki?

—    Tādēļ, ka, dodams ābolu, viņš izglaba no nāves karaļmeitu, — savu viedokli paskaidroja vecākais padomdevējs.

—    Nu, bet tas ar spoguli? — jautāja tālāk karalis.

—    Tas pirmais no dēliem ieraudzīja mirstošo karaļmeitu, — savas domas izsacīja otrs padomdevējs.

—    Bet, ja nu viņam nebūtu bijis spoguļa, ko tad? — pratināja karalis.

—    Tad neviens no trim tēva dēliem nekā nezinātu par karaļmeitas likteni, — liecināja trešais padomdevējs.

—    Un kas tad notiktu?

—     Karaļmeita vairs nebūtu starp dzīvajiem,— apspriedē iejaucās augstmanis Āžabārda.

—     Gluži pareizi. Ja pirmais tēva dēls neieraudzītu savā spoguli mirstošo karaļmeitu, tad viņa būtu jau nomirusi. Nu sakiet, kurš tad nu būs īstais? — turpināja jautāt karalis.

—    Tas ar to spoguli! — pacēlās vairākas balsis.

—    Bet, ja nu nebūtu otra tēva dēla ar burvju segu, kas vienā mirklī aiznes simtjūdžu tālumā, vai karaļmeita būtu jel maz palikusi dzīva?

—    Nē, lielo karali, viņa būtu nomirusi, — atsaucās otrs padomdevējs. — Jo, kamēr tie trīs tēva dēli sasniegtu pili kājām, karaļmeita vairs nebūtu starp dzīvajiem.

—    Nu tad jau īstais būs tas ar to burvju segu, — piebilda augstmanis, ko sauca par Lāča- kāju.

—    Nē, tas ar to spoguli! — no sava viedokļa neatlaidās Āžabārda.

—    Nē, bet es saku, tas ar to ābolu! — kliedza vecākais padomnieks, sizdams uz galda ar dūri.

—    Nē, tas ar to segu! — pārkliedza viņu otrs padomdevējs.

—    Jūsu balsis dalās nevienādi, godātie diž- maņi. Bet ko tu par to saki, zintiniek?

—    Viegli jautāt, vareno karali, bet grūti atbildēt, — savu paskaidrojumu iesāka zintinieks. — Pēc lietas cēloniskā satura iznāk, ka ikviens no trijiem tēva dēliem īstais, jo viņu pakalpojumi cieši saistīti viens ar otru un savā būtībā gluži līdzvērtīgi.

—    Tā šķiet gan: visi trīs tēva dēli īstie, — zintinieka domai pievienojās augstmaņi.

—    Visi īstie, tomēr no šiem trim īstajiem vienam jābūt visīstākajam, — apspriedi turpināja

karalis. — Kā citādi man iespējams pildīt doto solījumu? Ja arīdzan apsolīto pusvalsti varētu sadalīt trijās daļās, tad ko lai iesāk ar karaļmeitu? Tā taču nav dalāma! Nu padomājiet labi, jūs esat mani padomdevēji un saņemat par to algu. Šis jautājums ir lemjams, un tas katrā ziņā jāizlemj.

Un karalis palika sēžot savā zelta tronī, kamēr gudrie un padomdevēji lauzīja galvas, gudri spriežot gan šā, gan tā. Daudz un dažādi viņi sprieda. No lielas prātošanas pieres visiem kūpēja kā rijas kūlējiem un no runāšanas uz mēlēm bija sametušās tulznas. Tā viņi tur prātoja vēl otru un trešu dienu un tomēr nebija kļuvuši gudrāki ne par naga melnumu. Karalis pacietīgi gaidīja. Pats viņš bija pilnīgā skaidrībā, kā rīkoties. Tik gudrie nevarēja un nevarēja izlemt: kurš no trim tēva dēliem īstākais? Skaidrs bija kā diena, ka tikai viens no tiem varēja apprecēt karaļmeitu, ne visi trīs kopā. Bet kurš?

Āžabārda lika priekšā jautājumu izšķirt tā: vienam dēlam dot karaļmeitu un diviem dēliem izdalīt uz pusēm karaļvalsti. Par to Lāčakāja nosauca Āžabārdu par trako tītaru. Izcēlās sīvs pektiņš, kamēr visi galīgi pagura. Bet jautājums par laimīgo tēva dēlu palika neizšķirts.

— Grūts un neatrisināms šis uzdevums, kungs un karali! — gaudās pagurušie padomdevēji un

lūdza tos atbrīvot no šis apspriedes. — Mēs vairāk nespējam, žēlīgo karali, — sūdzējās viņi.

—     Ak jūs nejēgas! — karalis noteica. — Labi, es iešu ar savu padomu jums talkā. Apcerēsim, kurš no trim tēva dēliem ziedoja karaļmeitai visvairāk?

—    Visi trīs ziedoja vienlīdzīgi, augsto karali! — atsaucās vairākas balsis.

—    Visi trīs ziedoja vienlīdzīgi, tas tiesa. Bet, vienlīdzīgi ziedojot, ne visi zaudēja vienlīdzīgi. Nu, padomājiet taču!

—     Zaudēja tas,augsto karal, kas atdeva karaļmeitai savu ābolu, — attapās zintinieks.

—     Gluži pareizi, zintiniek: zaudēja vienīgi tas, kas atdeva ābolu, jo spogulis un sega taču palika to īpašniekiem. Tātad mums jālemj un jārīkojas pēc šā apstākļa. Apsolīto karaļmeitu un pusi no karaļvalsts mantos ābola devējs.

—    Piekrītam, piekrītam! —^ skaļi iesaucās augstmaņi un padomdevēji. Un visi bija gaužām priecīgi par atrisināto jautājumu.

—     Redziet, mans spriedums bija itin pareizs! — plātījās vecākais padomdevējs. — Es jau pašā sākumā turējos par ābolu.

—     Pareizi gan, tak ne gluži! — kaitinādams piebilda otrs padomdevējs, apbēdināts par to, ka viņš nebija pratis jautajumu izšķirt pirmais. Tad droši vien saņemtu no karaļa paaugstinājumu.

—    Arīdzan es tāpat domāju, — lielījās Aža- bārda.

—     Lai tu to pareizi izdomātu, tev jāizaudzē vēl otrtik gara bārda, — kodīgi atcirta Lāčakāja.

Valstī nu risinājās lieli notikumi. Karalis tiešām turēja doto solījumu un rīkoja meitai varenas kāzas. Sabrauca kaimiņu karaļi, virsaiši un lielmaņi no malu malām. Pilī valdīja neizsakāma jautrība: dzīroja un dejoja trīs dienas un trīs naktis. Jaunākais tēva dēls, pēdelītis, dabūja daiļo karaļmeitu un pusi valsts, bet pārējie tēva dēli — vecākais un vidējais — tika iecelti lielā godā.

Visskaistaka zeme

Klinšainajā Kalnu Zemē reiz valdīja karalis. Viņš bija jau labi gados un reti kad atstāja savu grezno pili. Lielas rūpes karalim darīja viņa vienīgais dēls — princis Vējaspārns, kā to dēvēja tauta. Princis bija straujš un nesavaldīgs. Nekas viņu tuvāk nesaistīja. Diendienā viņš klejoja apkārt pa kalniem un lejām, notrenkdams putās stalto rumaku. Nereti princis rāpās klinšainajās kalnu šķorēs, kuru galotnēs vizēja ledus un sniegs. Tad atkal metās lejup straujajos ūdenskritumos un ienira dzelmē kā ronis.

Tomēr vairāk par visu princim patika medības. Bieži viņš aizklīda tāltālu, dzīdams zvēru pēdas. Un vairākas dienas tad palika tukša viņa vieta pilī, un mīkstā dūnu gulta velti gaidīja gulētāju. Princis darīja karalim lielas raizes. Kāda no aušībām varēja iedzīt viņu nelaimē. Un cik ilgi karalis pats vairs vilks?

Kad karalis pavisam nopietni runāja ar dēlu, lai taču atmetot aušības un sākot iedziļināties gudrajās valsts darīšanās, viņš tikai pasmējās:

— Nekas, mīļo karali, — nāks laiks, nāks padoms!

Tad princis Vējaspārns metās atkal seglotajā rumakā, iecirta tam sānos piešus un aizauļoja kalnos kā viesulis. Rumaka tēraudkaltās pakavu rēdzes dzirkstis vien nošķīla. Tā princis izšķēr- soja krustām šķērsām savu zemi. Tauta mīlēja princi, jo viņš bija ne tikvien jautrs un veiklības ziņā nepārspējams, bet arīdzan laipns un vienkāršs. Tomēr nekas princi dziļāk nesaistīja, un viņš auļoja tālāk. Gluži kā nemiera putns.

Un, kad malu malas bija izšķērsotas, kalnu un ezeru dzīles izvandītas, princim iešāvās prātā spītīga doma: laisties pāri savas valsts robežām. Gan karalis tam nepiekrita, gan pūlējās viņu atrunāt, taču velti! Ko Vējaspārns reiz bija ieņēmis galvā, to viņam vajadzēja panākt. Citādi viņš nebūtu princis.

Pili tika rīkotas atvadības. Pavadoņi segloja straujākos kumeļus, un mantzinis pildīja somās zelta un sudraba dukātus. Tad princis Vējaspārns devās ceļā. Viņš bija tērpies mirdzošā bruņu kamzolī un zelta ķiverē ar zaigojošām pāvu spalvām. Visi ar apbrīnu noskatījās staltajos jātniekos. Visstaltākais bija Vējaspārns. Ļaudis viņu sveicināja, un daiļas jaunavas kaisīja viņam ceļā puķes.

Iegrimis dziļās pārdomās, vecais karalis skuma viens savā greznajā pilī, bet princis Vējaspārns ar saviem pavadoņiem drasēja pa svešām zemēm un svešiem ceļiem. Viņu laipni uzņēma svešzemju karaļi. Vadāja pa skaistajām pilīm un košajiem dārziem, rīkoja viņam par godu dzīres un viesības, kurās dejoja daiļas un lokanas meitenes. Izjaja arīdzan medībās. Te princis Vēja- spārns bija par visiem pārāks.

Reiz, jājot pa kādu svešu zemi, princis nejauši iztraucēja staltradzi briedi. Princī iedegās mednieka gars. Viņš iepiešoja rumaku un joņoja staltradzim pa pēdām. Iekārsies neprātīgā dziņā nonāvēt skaisto meža kustoni, princis tam sekoja ilgāku laiku, noklīzdams tālu no saviem pavadoņiem. Un, kad veiklais kustonis, bēgdams no vajātāja šautras, ienira dziļā dzelmājā, lai glābtos viņēja krasta, princis to panāca un pacēla roku ar nāvējošo ieroci.

—    Nešaujiet! — piepeši tuvumā atskanēja spalgs sauciens. — Kaunieties un nešaujiet!

Princis neviļus nolaida loku. Viņa roka drebēja. Neviens nebija līdz šim iedrošinājies viņam pavēlēt, nedz viņu kaunināt. Viņš pavērsa dusmīgi acis un ieraudzīja krastā zem koka brīnum daiļu jaunavu zilām, sapņainām acīm un zelta sprogu lēveni, virs kura mirdzēja košs vizuļu vainags. Sapņainās acis glāstoši vērās gan viņa, gan viņējā krastā nozūdošajā staltradzī.

—    Kas tu tāda, no kurienes? — izbrīnā jautāja princis Vējaspārns, apburts no jaunavas daiļuma.

—    Vai tad tu neredzi? — jaunava atbildēja ar jautājumu, pavērdama mirdzošu zobu rindu.

—     Esmu gane.

—    Kā tevi sauc? — apmulsis jautāja princis Vējaspārns.

—    Dainīte, — paskaidroja jaunava. Viņas vaigi kaita no uztraukuma, raugoties staltajā svešiniekā.

—    Brīnišķīgs vārds … — murmināja princis.

—     Bet tūkstoškārt brīnišķīgāka pati vārda nesēja … — Un, kad jaunava kautri nolaida plakstiņus, princis attapās un turpināja sarunu. — Jel teic — kas šī par zemi?

—   Mana dzimtene — Balto Bērzu zeme, — paskaidroja jaunava.

—    Tā, tā, jauki! — līksmoja princis. — Un kas šeit Balto Bērzu zemē ievērojams?

—    Nezinu, kas vislabāk patiktu svešiniekam. Man pašai itin labi patīk šīs ziedošās lankas, balto bērzu birztalas, kas kā košs vainags apvij druvas, kur ziedu putenī viļņo rudzu lauki ar zilajām rudzupuķu grīstēm. Patīk arīdzan mežs, upe un, lūk, tur tas vieglais sidrabbārkstainais mākonītis, kas slīd pār manu dārgo dzimteni.

—    Hm, jā … tu esi brīnišķīga kā tava dzimtene, — jūsmoja princis Vējaspārns. — Te ir tas, kā trūkst citās zemēs: greznība, kas nav acīm skatāma. Un tu, Dainīt, esi šīs greznības košākais zieds. Tevi var skatīt ar acīm un sirdi… Ņem šo gredzenu kā draudzības zīmi. — To sacījis, princis Vējaspārns grasījās maukt Dainītei pirkstā zelta gredzenu.

—    Nē, nē, princi! — itin kā izbijusies, Dainīte kāpās atpakaļ. — Gredzens mūsu zemē ir derības zīme. Ar to nedrīkst jokot. — Un, pasviedusies sāņus, Dainīte žigli aiztecēja pie sava ganāmpulka. Starp krūmiem kā zelta migla nomigloja viņas zeltainās matu pīnes.

Princis Vējaspārns metās kumeļā un ilgi auļoja gar zaļajām birztalām un ziedošajiem rudzu laukiem, kas viļņoja lēnajā rītenī. Viņa sirdi plosīja savādas jūtas. Kaut kā trūka, kaut kā nebija. Nebija daiļās ganu meitas ar zilajām rudzupuķu acīm un zelta miglu matos. Princis veldzējās upē, bet veldze nesniedza viņam mieru. Sirds nemiers nebija dzelmē nogremdējams. Sirds kaita arvien vairāk. Un tad princis Vējaspārns piecirta ruma- kam piešus un auļoja atpakaļ.

Dainīte bija uzkāpusi birzs malā uz nosūnojuša akmens. Vizuļu vainags mirdzēja viņai galvā, un zelta migla vijās pār pleciem. Un, kad Dainīte pavēra lūpas, tālē aizskanēja brīnišķīga daina:

Dziedāj' tautu tīrurnāi, Uz akmeņa stāvēdam', Lai trīc visa tautu zeme, Lai dzird mana māmuliņ'.

Apstādinājis čaklo rumaku, princis, elpu aizturēdams, klausījās skanīgajā dainā. Brīnišķīgā dziesma cēlās un tricināja gaisu, savīdamās ar spalgajām stabules skaņām birzs otrajā malā. Dvēsele viļņoja un šūpojās līdzi šīm skaņām. Ai, bija tik jauki, tik neizsakāmi jauki!

Un lepnais princis mirdzošajā bruņu tērpā nolēca no zirga, noņēma zelta ķiveri un nometās Dainītes priekšā ceļos, kā bija paredzēts bruņinieku tikumos.

— Mīļo Dainīt, nāc man līdzi uz tālo Kalnu Zemi un topi manas valsts dižā karaliene! — lūdzās princis Vējaspārns, lūkodamies meitenes izbrīna pilnajās acīs.

—    Es neiešu, labo princi, es nevaru … — lūdzās savukārt Dainīte. — Nekad es neatstāšu savu māju un savu dzimteni. Itin nekad!

—    Es atdošu tev visu! — zvērēja princis. — Visu, kas man pieder.

—    Nē, mīļo princi, to es nespēju, — liecināja Dainīte. — Mana dzimtene man dārgāka par tavu greznību.

Un, kad visas lūgšanas izrādījās veltas un visi solījumi palika neievēroti, princis nolēma aizvest daiļo meiteni ar varu, jo līgavas zādzības viņa Kalnu Zemē bija parasta lieta un piederēja pie varoņdarbiem. Kā vecais karalis nu priecāsies, kad viņš ar jauno karalieni sēdes viņam blakām troņa zālē. Un mūžīgajai klejošanai tad vienreiz būs miers… Princis Vējaspārns veikli ieskāva Dainīti savās stiprajās rokās un kopā ar viņu uzlēca seglos. Meitene tikko paguva iekliegties un iekrita dziļā nesamaņā. Kaimiņu gans Uldis jau tik vien noredzēja, kā aizauļo viesulī- gais rumaks, pērdams sev apkārt smiltis un putekļus.

Kad Dainīte atguva samaņu, viņa jau atradās prinča pavadoņu pulkā, tālu aiz dzimtenes robežām. Gan Dainīte nu lūdzās vest viņu atpakaļ uz dzimto malu, gan rājās un draudēja, bet svešie ļaudis bija kurli pret viņas lūgšanām. Tad princis ņēmās viņu mierināt un labināt ar visjaukākajiem solījumiem un zvērestiem, bet Dainīti nevilināja ne greznā pils, ne karalienes gods. Viņa noskumusi klusēja.

Vecais karalis bija priecīgi pārsteigts par dēla atgriešanos, turklāt ar tik daiļu līgavu, kurai dienās būs jāieņem karalienes sēdeklis pilī un valstī. Priecājās arīdzan pils saime, padomdevēji un augstmaņi, raudzīdami visādi izpatikt Dainītei.

— Šī būs laba karaliene, — klusībā domāja vecais karalis. — Izskatās itin bikla un piemīlīga. Arīdzan princis vairs nešaudīsies projām pa gaisu, paliks pilī un sāks nodarboties ar valsts darīšanām. Viss nu būs labi un kārtīgi. — Tā prātoja vecais karalis, ieceldams Dainīti augstajā princeses kārtā.

Greznajā Kalnu pilī Dainītei ierādīja visskaistākās istabas. Viņas pavēlēm bija karaliska vara. Daudzie sulaiņi, apkalpotāji un istabenes gaidīja viņas rīkojumus un tiecas nolasīt vismazāko vēlēšanos viņai no acīm. Lielas greznības un vēlīgās apkalpes vidū Dainīte tomēr nejutās labi. Viņa bija un palika vienmēr tikai svešiniece, kuru nepriecināja ne bagātība, ne greznums. Viņas vienīgā vēlēšanās bija tikt atpakaļ rasainajās lankās un ēnainajās birztalās. Staltās skarainās palmas, platlapainās magnolijas, platānas, bārk- stainās glicīnijas un mimozas plašajā pils dārzā nedeva mierinājuma un patvēruma. Nekur te neredzēja slaido, šķetraino egļu, šmīgro, bārbaļaino bērzu, kuplzaraino ošu, nedz mīlīgo liepu — te viss bija citādi, gluži citādi. Lielais, nospiedošais skaistums un izšķērdīgais greznums sēras vēl tikai pavairoja. Svešo melnmataino meiteņu dziesmas un dejas neiepriecināja un neuzjautri- nāja, bet padarīja sirdi vēl skumjāku un bēdīgāku.

Plašajās telpās Dainīte šķitās pavisam viena un pazudusi. Viņa ierāvās kādā klusākā strūrī un domās bija tālu projām — mīļajā dzimtenē, Balto Bērzu zemē. Kavējās pie savējiem vai domās sēdēja uz apsūnojušā akmens birzs malā, klausīdamās putnu vīterošanā, lakstīgalas kokļu trinkšķos un vālodzes flautas skaņās. Un nereti viņai likās, ka dzird vērī Ulža ganu stabuli .. . Nē, tie bija tikai māņi — viņas sapņu māņi.

Karalis un princis nežēloja nenieka, lai Dainītei labi klātos. Tomēr ne bagātība, ne greznums, ne dārgās veltes nespēja viņu jautru darīt. Ik jo dienas viņa kļuva klusāka un grūtsirdīgāka. Itin kā sastingusi. No agrākās brašās Dainītes bija vairs palicis tikai smuidrais augums un lielās, sapņainās acis. Princis likās ļoti noraizējies. Viņš mīlēja svešo, gaišmataino meiteni un gribēja viņu apņemt par sievu.

Beidzot vecais karalis pavēlēja sasaukt ievērojamākos burvjus, rēgoņus un zavatniekus. Un, kad tie bija saradušies lielajā pils zālē no malu malām, karalis viņiem bargi uzsauca:

—    Dzirdiet jūs! Kas no jums pateiks, kā var iepriecināt daiļo svešinieci, tas saņems karalisku atalgojumu un kļūs par pils galveno zintinieku. Pretējā gadījumā jūs visus ķers bendes cirvis.

Burvji un zavatnieki, kas bija saskrējuši iedzīvošanās kāres dēļ, ļoti iztrūcinājās par karaļa vārdiem. Labprāt viņi būtu mukuši projām pa galvu pa kaklu, bet pilsvārti bija cieši noslēgti un laukā izkļūt nebija iespējams. Tad karaļa priekšā nostājās sirmais zintinieks, kas bija iemaldījies no tāla svešuma, un bezbailīgi sacīja:

—    Mīļo karali! Stingumu no daiļās svešinieces sirds noņems ziede, kas pagatavota no salā un stingumā plaukušiem ziediem. Tie atrodas kādā tālā svešā malā, kur tagadiņ ziema un sniegs.

—    Nemuldi, vecais! — zintiniekam nikni uzbrēca princis Vējaspārns. — Pats esmu ceļojis tālu pa svešām zemēm un zinu, ka ziemā tur nav nekādu ziedu. Tikai ledus un sniegs.

—    Par saviem meliem tu tiksi uzdurts uz mieta gala pils pagalmā, — dusmīgi piebilda vecais karalis.

—    Es nebaidos nāves, karali, — droši atbildēja sirmais zintinieks. — Es pateicu tīru patiesību. Un to tava vara nespēj nomaitāt…

Ilgi domāja princis ar karali, ilgi prātoja gan šā, gan tā. Un tad viņi izsūtīja jātniekus ar ašiem zirgiem uz svešām zemēm, lai tie sniegā un salā meklētu pirmos ziedus. Kalnu Zemē ziemas nebija. Ielejās vīdēja mūžīgs zaļums. Rozes un acālijas ziedēja cauru gadu. Tikai augsto kalnu galotnēs vizēja sniegs. Bet tur nekāds zaļums neplauka un vismazāk jau ziedi.

Izsūtītie sūtņi maldījās pa malu malām, taujādami pēc ziemas, un beidzot nokļuva Balto Bērzu zemē. Viņi meklēja, vaicāja un nenieka neatrada. Ļaudis visi kā vienā mutē atbildēja, ka esot vēl agrs, pirmie pavasara vēstneši neesot manīti. Lai pagaidot kādu mēnesi, tad jau gravā parādīšoties vizbulītes. Bet līdz ievziedam būšot vēl krietni ko gaidīt. Nē, sūtņi nevarēja tik ilgi kavēties. Viņiem bija cieši piekodināts būt visdrīzākajā laikā atpakaļ karaļpilī. Velti izmeklējušies un iztaujā- jušies, viņi griezās bēdīgi mājup. Lielā sila malā pie apsūnojoša akmens, ko saule jau bija atkausējusi no sniega, sūtņi sastapa zēnu ar stabulīti. Tas bija Uldis. Un, kad sūtņi apstājās un apvaicājās pēc ziediem, Uldis pateica, ka ziedus varot gan dabūt. Tie nule kā izplaukuši. Bet kam šie ziedi vajadzīgi? Un, kad sūtņi pastāstīja, ka prinča daiļajai gūsteknei, kas mītot greznajā Kalnu Zemes pilī, tad Uldis tūdaļ saprata, ka ziedi vajadzīgi Dainītei. Viņš nekavējās ne

mirkli, iešļūca gravā un nolieca vienu otru zaru. Vāros iesarkanos ziedu spurainīšus Uldis rūpīgi ievīstīja sūnās, iesaiņoja bērzu tāsīs un apņēmās pats nonest tos karaļpilī.

— Eh-hē, he-hē! — ņirgājās sūtņi. — Kas tādu meža lāci laidīs pilī iekšā! Kamēr tu aizlumpa- čosi, daiļā gūstekne sen nebūs vairs dzīva. — To pateikuši, viņi izrāva Uldim tīstokli ar ziediem un aizauļoja projām. Uldis tiem nopakaļ dūres vien novicināja.

Zintinieks pagatavoja no sūtņu atnestajiem ziediem vajadzīgo ziedi, ko lika pasniegt gūsteknei. Ziede iedarbojās un lika straujāk pukstēt Dainītes sirdij. Un, kad viņa atrada pils nišās izmestās balto bērzu tāsis un tajās ietvērušos mazu pūpolzariņu, sirds iekvēlojās vēl vairāk. Viņa bija atradusi zīmes no mīļās dzimtenes. Dainīte drīz vien atplauka, kļuva možāka un skaidrāka. Tomēr ne uz ilgu laiku. Tad viņa atkal sāka iegrimt grūtsirdībā. Negaršoja vairs ne ēdiens, ne dzēriens. Meitene novājēja, kļuva aplam trausla un nevarīga. Princis velti raudzīja saskatīt viņas acīs kādu laipnības un prieka stariņu. Gūstekne sirga un izģinda acīm redzami.

Kādā rītā pils meitenes un istabene ilgi klauvēja pie Dainītes durvīm. Viņa neatsaucās. Izbijušās meitenes ziņoja par to kambarzinim, šis atkal princim. Kad atvēra durvis, Dainīte gulēja uz zīda segām ziloņkaula gultā un nekustējās. Sirds tikko vairs pukstēja, un lūpas bija mēmas. Princi sagrāba liels izmisums. Viņš skraidīja pa tumšajām pils ejām un žēli vaimanāja. Karalis atcerējās sirmo zintinieku un lika to aicināt pilī no jauna. Nīgri pakasījis aiz auss, zintinieks mīklaini nodudināja:

—    Vārajam ziedam, kas nīkst pils velvēs, vajadzīgs trauks ar ūdeni. Trauks, ko nav darinājušas cilvēka rokas, trauks, kuru pildījusi nakts.

Nu karalis izsūtīja atkal uz visām pusēm sūtņus un pavēlēja tiem atrast trauku ar ūdeni, kā to bija vēlējis zintinieks.

—    Tikai visdrīzākā drīzumā! — piekodināja karalis.

Sūtņi snāja pa malu malām. Pārpeldēja upes un strautus, meklēja un taujāja. Taču viņu pūles likās veltas: neviens tāda trauka nezināja. Tad viņi nejauši sastapa Uldi, kas ganīja lopus lielā Spoku sila malā.

—    Puis, vai tu zini trauku ar ūdeni, kas nav cilvēku darināts, nedz viņu roku pildīts? Saki! — Tā sūtņi uzbrēca Uldim, kas sēdēja uz akmens un stabulēja.

—    Es zinu gan, bet jums vis neteikšu! — bezbēdīgi atcirta Uldis. Redzēdami, ka ar spītīgo un iecirtīgo knauķi vis netiks galā, sūtņi sāka šo pielabināt, solīja viņam naudu un dažādas mantas. Uldis tik pasmējās: ar mantām viņš neesot pērkams, ne ar naudu. Labāk lai sakot, kam tas trauks nepieciešams.

—   Mūsu prinča visdaiļajai gūsteknei, — pazemīgi bilda sūtņi, zemu locīdamies.

—    Nu es zinu gan … Šoreiz to trauku ar ūdeni aiznesīšu es pats. Aiznesīšu bez maksas, vēl piemaksāšu ikvienam pa brašam knipim klāt, — lepni atteica Uldis, pasizdams sūtņiem zem deguna skaļus knipjus. Citā reizē sūtņi būtu šādu ēverģēli sakapājuši gabalu gabalos ar zobeniem, bet šoreiz bija jāpanes pazemojums, jo viņu pašu dzīvības bija atkarīgas no delverīgā knauķa žēlastības. Vecais karalis bija tiem uz stingrāko pavēlējis uzdevumu neizpildījušiem mājās nerādīties. Sūtņi tielējās un gribēja Uldi piemānīt kā pagājušo reizi, bet viņš, ilgi nedomādams, uzlēca mugura pašam staltākajam sūtņu kumeļam un aizauļoja. Sūtņi tikko paspēja viņam sekot.

—    Bet, mīļais draugs, kur tad ūdenstrauks? — bažīgi vaicāja sūtņi, gribēdami viņu apturēt.

—    Ak jūs, nerimšas! — atkliedza Uldis. — Neraizējieties, tā ir mana bēda! Pats labāk zinu, pats izbēdāšu.

Aiz lielā Spoku sila viņš nokāpa no kumeļa un lika sūtņiem jāt lēnāk. Kādā tercē viņš apstājās un kaut ko noplūca, tad jāja tālāk.

Vecais karalis un princis saņēma Uldi draudzīgi un paturēja viņu pilī kā mīļu viesi. Uldis bija atnesis zintinieka vēlēto trauku ar ūdeni. Viņš pats gribēja to pasniegt Dainītei.

— Laidiet mani pie viņas! — lūdzās Uldis. — Es došu viņai saules traukā atnesto ūdeni, ko ielējusi nakts. Tas ir trausls trauks. Tikai putni dzer no šā trauka.

Un, kolīdz Uldis uzlēja saules traukā atnesto tumsas ūdeni uz sastingušajām Dainītes lūpām, viņa atvēra acis un ieraudzīja savā priekšā ganu zēnu no Balto Berzu zemes. Nu pasaule kļuva viņai gaiša un prieks iegailējās acīs. Viņa pasmaidīja un tiecās apmīļot savu glābēju. Dainīte atžirga un jautri čaloja ar Uldi. Bet, kad viņš izvilka stabuli no savas ganu kulītes un sāka izvilināt jaukas skaņas, viņa pievienoja šīm skaņām savu dzidro, sidrabskaņo balsi.

Visu to redzot un dzirdot, princis Vējaspārns atguva prieku un jautrību. Viņš gribēja apdāvināt Uldi ar zeltu un sudrabu, bet Uldis atteicās pieņemt šīs dāvanas. Kā vienīgo atmaksu viņš vēlējās izkaulēt no prinča atļauju — allažiņ būt Dainītes tuvumā. Princi sagrāba niknas greizsirdības jūtas, un viņš pavēlēja Uldi ieslodzīt kādā no pils attālākajiem torņiem.

Nu Dainīte velti gaidīja Uldi, velti klausījās, vai pils dārzā neatskanēs stabules skaņas, kas bija simtkārt jaukākas par cimbalu un tamburlnu trinkšķiem, ko viņai trinkšķināja tumšmatainās meitenes. Tomēr viņa nesagaidīja nekādu skaņu. Un Dainīte iekrita vēl lielākā grūtsirdībā. Viņa nepieskārās ne ēdieniem, ne dzērieniem. Un pretīgas bija viņai pils meiteņu dejas, viņu gaudīgās dziesmas.

Princis Vējaspārns atkal staigāja drūms un nobēdājies. Un, kad Dainītei sāka aptrūkt valodas, viņš iztrūcinājies vaicāja, ko viņa vēloties.

— Ved mani uz visskaistāko zemi, — bija paspējusi vēl pateikt Dainīte.

Tad princis sēdināja viņu greznā karietē un vadāja pa Kalnu Zemes skaistākajām vietām. Bet Dainīte par tām nepriecājās un nelīksmoja. Nu viņi devās uz svešām zemēm. Brauca kuģī pa zilām jūrām, kur viļņu šūpotnēs aijājās delfīni, lidinājās spārnu zivis. Apmeklēja arīdzan trokšņainās pilsētas ar brīnišķīgām celtnēm, marmora pilīm un kolonām. Staigāja pa palmu un eikaliptu birzīm, kurās ziedēja gleznās orhidejas, īrisi, hortenzijas un tūkstošiem skaistāko puķu. Sēžot uz kamieļu mugurām, iegriezās smilšu jūrā tuksnesī, kur starp retajām palmām un dracēnām slējās gaisos šķautnainās piramīdas un varenā, mūžam neatminamā sfinksa. Tomēr Dainītes lūpas neatdarījās, palika mēmas kā tai noslēpumainajai sfiksai tuksnesī.

Princim Vējaspārnam tas ķērās gaužām pie sirds. Viņi nu atgriezās mājup greznajā Kalnu Zemes pili, nekā nesasnieguši. Un vecais karalis lika trešo reizi aicināt zintinieku. Un zintinieks tiem sacīja:

—    Mīļo karal, un tu, labo princi! Ja jūs tiešām mīlat svešinieci un vēlat viņai labu, atlaidiet viņu brīvībā. Lai viņa dodas uz savu visskaistāko zemi, kur viņas sirdsbalss tai liek. Arīdzan putns, kad tas ieslodzīts zelta būrītī, nereti vārguļo un nonīkst. Un cik daža laba puķe, pārnesta un iedēstīta citā labākā vietā, nīkuļo un beidzot novīst. Tāpat tas iraid ar šo meiteni.

Drūms un bēdīgs kļuva prinča Vējaspārna vaigs. Viņš ieslēdzās pils nomaļākajās istabās un kavējās tur dziļā vientulībā. Viņš kaut ko do- maja. Un, jo ilgāk domāja, jo skaidrāki viņam kļuva sirmā zintinieka vārdi. Beidzot viņš lika aicināt pie sevis tornī ieslēgto Uldi.

—    Vai tu zini ceļu uz visskaistāko zemi? — princis jautāja Uldim.

—    Es zinu, princi, — droši atbildēja Uldis.

Un tu aizvedīsi turp Dainīti? — princis

stingri noprasīja Uldim.

—    Ja, princi, es viņu aizvedīšu! — priecīgi attrauca Uldis.

Tad princis Vējaspārns pavēlēja pilszinim izmeklēt visuzticamākos un drošsirdīgākos vīrus un, bagātīgi apdāvinājis Dainīti un Uldi, lika viņiem posties ceļā. Līdz Kalnu Zemes robežām sardzi vadīja pats princis. Uz sava staltā rumaka viņš jāja blakām karietei, kurā sedeja Dainīte. Otrā pusē karietei jāja Uldis, bet drošsirdīgā sardze mūdījās nopakaļus.

Un, kad noskumušais princis, novēlējis viņiem laimīgu ceļa vēju, atgriežas mājup uz savu kalnu pili, Uldis uzņēmās ceļvedibu. Viņš deva pavēli nogriezties pa taisnāko ceļu uz Balto Bērzu zemi.

Tiklīdz kariete ar pavadoņiem nonāca Balto Bērzu zemē, Dainītei atraisījās valoda. Nokļuvusi pie savējiem, viņa jutās neizsakāmi laimīga. Šī bija visskaistākā zeme pasaulē.

Nabadzīgajā būdiņā savējo vidū Dainīte atplauka un dzīvoja laimīgu dzīvi.

*

Ķā satic visskaistāko zemi pasaule?

Saules bērns

Dziļi pazemē, skaistā stalaktītu pilī, dzīvoja burvis. Viņam bija pieci bērni, visi pieci dēli: Tauriņš, Kurmis, Ezis, Lietustārps un Cirslītis. Ļaunā ragana, burvja sieva, nemīlēja Tauriņu, jo tas nebija viņas dēls un šķita esam vieglprātīgs. Tādēļ ragana bieži rāja to un strostēja bez žēlastības. Pats burvis vislabāk ieredzēja Tauriņu, savu pirmdzimto dēlu. Un, tā kā viņš bija gudrs un apķērīgs, sāka to skolot visādās burvju gudrībās. Tas nepatika raganai. Viņa sagāja lielajā, šķendējās, kliedza un šņāca. Visa pazeme

līgojās kā zemestrīcē. Pamāte, burvim nezinot, grasījās padēlu pārvērst no cilvēka par krupi un skaitīja burvju vārdus:

Jupi — dupi, nāc uz upi, Ķer to krupi — hip — hip — hl!

Bet Tauriņš nikni sparojās pretī un sauca:

Jupi — tupi! Ēd to krupi, Hip — hip — hī!

Un Tauriņam nekas nenotika. Ar brāļiem Tauriņš sadzīvoja mierā un labā saderībā. Gāja rotaļās un visādās sacīkstēs, arīdzan daudz skraidīja. Pilī bija pulka istabu un durvju. Tur bija dzelzs, vara, tērauda, sidraba, zelta, kristāla, smaragda, dzintara, dimanta un daudz citu istabu, viena greznāka par otru. Visas durvis viņi drīkstēja vērt un visur iet, tik pa zelta durvīm iet nedrīkstēja. Burvis bija stingri noliedzis tās atvērt: aiz tām stāvot nāve asu, zibošu āvu rokā. Kolīdz kāds iedrošināšoties šīs durvis vērt, viņa galva tūdaļ noripošot no pleciem. Bērni gāja tām garām ar līkumu. Ezis gan lielījās, ka šim jau nekas, tikai negriboties rausties augšā pa stāvajām kāpnēm. Citādi gan visu smalki izpētītu. Arīdzan Lietustārps varen plātījās, bet tikai tādēļ, lai apslēptu savas bailes aiz tukšajiem lielības vārdiem. Vienīgi Tauriņš cieta klusu. Un, kad citi brāļi gulēja, viņš «ināca šurp un ilgi sēdēja uz kāpnēm. Kāda varena doma cēla viņu augšup. Likās, viņam aug spārni, kas tiecas lidot. Lidot projām no šās drūmās, nemīlīgās un aukstās pazemes, kur sakrāts tik daudz bagātību, bet trūkst dzīvinošā siltuma. Kas zin, varbūt tur aiz nāves durvīm ir kāda cita jaukāka pasaule? Kāda kurmet brīvāka un jēdzīgāka dzīve, kur nav ne māžīgo pūķu, ne ērcīgās raganas. Tā sapņoja Tauriņš. Bet, atceroties burvja stingro liegumu, visi sapņi piepeši izgaisa. Izgaisa kā spožums kristāla zālē, iestājoties naktij.

—     Kas tas par spožumu un no kurienes tas nāk? — viņš kādreiz vaicāja burvim.

—    No lielā gaišuma viņpus nāves durvīm, — atbildēja burvis un noliedza par to runāt. Lai ejot labāk dzintara istabā vai kavējoties rotaļās. Jā, tiešām: dzintara istabu Tauriņš bija iemīļojis vairāk par citām. Viņu te netraucēja ragana, jo dzintars to atbaidīja: dzintarā slēpjoties zibsnī- gie gaismas gari. Tos radījusi nekrietnā tumsas nīdēja saule. Ai, kā Tauriņam tiktos redzēt gaismas māmuļu sauli! Skatīt to vaigu vaigā un apmīļot. Bet viņš nezināja, kur to meklēt. Varbūt viņa mita tieši tur — aiz aizliegtajām zelta durvīm?

Gausi ritēja dienas pazemē. Rītos un vakaros pūķi atnesa ēdamo un dzeramo zelta un kristāla traukos. Tur bija visādi gardumi un saldumi. Kurmis, Ezis, Lietustārps un Cirslītis ēda atspērušies un apvēlās apaļi kā runguļi. Tauriņam derdzās šī mūžīgā rīšana. Bieži viņš ieslēdzās savā dzintara istabā, un ragana tad rūca un sirdījās. Viņa tīkoja parbarot Tauriņu, lai viņš ap- tuktu un nespētu kustēties. Arīdzan šis nodoms viņai neizdevās.

Tad ragana uzkrāva Tauriņam visādus darbus, kas bijā grūti veicami. Viņa sabēra dzelzs piesta sīkos akmentiņos pārvērstas pupas un, iedevusi padēlam koka stampu, lika tās sagrūst. Bet Tauriņš paņēma no tērauda istabas cietu tērauda stampu un sagrūda pupas miltos. Nu ragana lika pieliet ar ūdeni vara toveri, kam nebija dibena. Tauriņš izkausēja svinu, aizlēja toveri un piepildīja trauku pilnu līdz malām. Redzēdama savu neveiksmi, ragana sūtīja Tauriņu uz dimanta istabu atnest viņai rotas lietas. Retos dārgumus dimanta istabā apsargāja Joda kalpi sumpurņi. Viņi nikni ņirdza asos ilkņus un metās virsū ikvienam, kas tīkoja kādu dārgumu aiznest projām. Ko niekus! Tauriņš pievārēja arīdzan negantos sumpurņus. Viņš sadzirdīja šos rīmas ar miega zālēm un paņēma visdārgākās rotas. Beidzot ragana lika viņu mierā.

Tuvojās visu burvju, raganu, mošķu un spīganu svētki Bluķa kalnā. Burvis pazuda no pazemes augām dienām, un ragana, iemiegusi kājstarpē slotas kātu, aizlaidās ķekatās. Tauriņš skuma pazemē viens. Bieži viņš atnāca pie augstajām kāpnēm pasapņot. Tur, augšā, kur uzglūnēja nāve ar aso ieroci, bija daudz gaismas un spožuma, bet te, pazemē, slainījās mūžīga krēsla un nakts. Brāļiem daudzēžiem nepatika gaisma, jo tā lienot acīs un traucējot saldo miegu. Bet Tauriņam ikviens gaismas stars likās nesamaksājama vērtība. Ko līdzēja dārgie dimanti, smaragdi un rubīni, kad tie iezaigojās tikai gaismā. Tātad gaisma, vienīgi gaisma bija visu vērtību noteicēja. To atskārta Tauriņš. Un viņam radās vēl lielākās, vēl neapklusināmākas ilgas.

Un vienreiz, kad burvis teicās aizejot no pazemes uz trejdeviņām dienām un naktīm un ragana ar jodiem aizlaidās ķekatās, Tauriņš sapņoja atkal uz kāpnēm. Viņš domāja par tālo aiz- gaismu, par sauli, kas, nīzdama tumsu, radot gaismu. Šo brīnumdarītāju sauli viņš nebija nekad redzējis. Saule apspīdot zemi, — Tauriņš atcerējās raganas vārdus. Uz zemes dzīvojusi arī viņa māmuļa. Māmuļa daudz strādājusi un strādādama aizgājusi bojā. Ak tā — tad tā … Skaidrojās domas. Tad taču zemei jāatrodas kaut kur gaismā. Varbūt zem saules … Un viņam šķita, ka kaut kas mirdzošs pazibēja augšā aiz noslēpumainajām durvīm. Pazibēja un nozuda.

Neizsakāmas ilgas sagrāba Tauriņu. Pašam nezinot, viņš sāka virzīties pa stāvajām kāpnēm augšup. Arvien augstāk un augstāk, kamēr nokļuva pie aizliegtajām durvīm. Pavērt tās? Varbūt tikai mazdrusciņ un tūdaļ aizšaut? Briesmone nāve nemaz nepagūs iecirst durvju spraugā savu aso āvu, kad tās būs ciet.

Tauriņš uzmanīgi klausījās. Augšā viss bija klusu. Tikai dziļi apakšā tumšajās ejās atbalsojās guļošo brāļu krākšana. Aizturējis elpu, viņš paspieda vārstuli. Durvis atsprāga ar klusu troksni. Tauriņam pielija pilnas acis gaismas. Viņš apžilba.

«Nu jau laikam galva noripojusi no pleciem,» domāja Tauriņš, juzdams kaut ko siltu plūstam gar kaklu, un pavēra uz mirkli plakstus. Kaut kas zaļgans iestrēdza viņa redzokļos.

Plakstiņi tūdaļ sakļāvās, itin ka burvju varas spiesti, tad atkal atvērās. Tā tas turpinājās kādu brīdi. Un tad jau acis varēja raudzīties drošāk.

Vispirms Tauriņš ieraudzīja plašu līdzenumu, pārklātu it kā ar zaļas vilnas kušķiem. Šur tur, starp vilnas kušķiem iespraustas, līgojās zilas, baltas un sarkanas zvaigznītes un zvaniņi — brīnišķīgi zvaniņi! Ai, kā gribētos kādu paņemt, bet viņš piepeši atģidas, ka nekā nedrīkst ņemt līdzi pazeme, lai sevi nenodotu. Galva vel vienmēr turējās uz pleciem, un silta dvaša pludoja visapkārt. Augstu pie zilgano griestu velves karājās brīnum spoža zelta ripa. Tūkstoškārt spožāka par burvja bagātības krājumiem. Tik spoža, ka tai nedrīkstēja ne virsū skatīties. Ai, un cik patīkami bija zaļās vilnas klājienā ar zvaigznītēm un zvaniņiem! Un kā viss tīkami oda un smaržoja.

Pilns jauku, neredzētu brīnumu Tauriņš steidzās atpakaļ tumšajā pazemē. Nu jau viņš zināja, ka spožā, zeltainā ripa ir saule un tas zaļo vilnu apklātais līdzenums zeme. Nākamajā dienā Tauriņš gāja atkal raudzīt sauli un atrada uz zemes jaunus brīnumus, kas atklājās ik uz soļa. Šos gājienus uz jauko brīnumzemi viņš atkārtoja arīdzan turpmākajās dienās, kavēdamies tanī arvien ilgāk un ilgāk. Sevišķi labi viņam patika atrasties pie plašās ūdensstrūklas, kas vēlās pa zemi čurkslodama un burbuļodama. Te bija daudz gludu un cietu oliņu, kas tik labi iegūla plaukstā un ko varēja mētāt ūdenī, uzsitot skaļus plunkšķus. Mazas, izmanīgas dzīvlbiņas ar kustīgām, izlocīgām astēm ikreiz saskrēja uz plunk- šķiem vesels bars un pēkšņi nozuda, kolīdz tām tuvojās. Pa zaļo zemi rāpoja un ložņāja citas dzīvībiņas, snaicīdamas ūsas un radziņus.

Iekām Kurmis, Ezis, Lietustārps un Cirsli tīs pavadīja laiku ēdot un guļot pazemē, Tauriņš labprāt kavējās allažiņ virszemē. Kādreiz viņš bija aizklīdis starp lielu, lapotu stabu rindām ar zaļu jumtu lēveriem, kas, vējam pūšot, plandījās un čabēja. Daudz bija šo stabu — lieli un rnazi, arīdzan pavisam sīciņi. Starp tiem laidelējās raibi un tramīgi spārnaiņi, jautri svilpodami un džīgādami. Gribējās tajos raudzīties un klausīties viņu skaļajās džīgās. Un tad viņš satrūkās: piepeši tepat viņam priekšā no zaļā lēveņa pietrūkās pelēks makucis un, garās ausis augšup saslējis, aizposa projām, ka bija tikai redzējiens! Nē, kas gan viss nebija šeit virszemē!

Tikai vēlāk Tauriņš atģidās, cik talu aizgājis pa skaisto stabu rindām. Viņš griezās atpakaļ un tikko ar mokām atrada ceļu uz pazemi. Spožā saules ripa bija ieripojusi kaut kur aizzemē, un pār visu klājās jau tumsa. Gluži kā pazemē, kur krāca viņa krīrnīgie brāļi. Tā Tauriņš augas dienas kavējās virszemē, atrazdams tur allažiņ jaunus pārsteigumus, ko viņš nebeidza pētīt un izsekot.

Beidzot Tauriņš sastapās ar ļaudīm, kas ara tīrumus un pauda viņam nedzirdētus brīnumus, ievadidami viņu zemes gaitās. Zeme jāapstrādā- jot un jākopjot, lai tā ražotu maizi, un cilvēkam daudz jāmācoties, lai tiktu ar visu galā. Nu Tauriņš zināja, ka zeme ir liela brīnumpasaule, ka galvenais mērķis te — darbs.

Trejdeviņas dienas un naktis bija pagājušas. Tuvojās burvja atgriešanās laiks. Arīdzan ragana ar Jodu vairs nekur negāja, jo ķekatu laiks bija izbeidzies. Nu Tauriņš nedrīkstēja virināt aizliegtās durvis uz plašo pasauli, kur mirdzēja spožā saule un atklājās tūkstošiem brīnumu. Viņš atkal kavējās savā dzintara istabā, izvairīdamies no nešpetnās raganas un trulajiem miega pūžņiem, kas zināja tikai rīt un gulēt. Viņam riebās tumšā pazeme ar nedzīvajiem spīguļiem un dārgumu kaudzēm. Viņš kļuva vientuļš un domās klejoja pa gaišo, saules apmirdzēto virszemi. Tur vien jau tiecās domas — pie ļaudīm, kas veica darbus. Ai, bija tik daudz ko domāt un sapņot. ..

Nejauši un diez no kurienes pārradās burvis. Viņš tūdaļ sasauca dzelzs istabā dēlus un jautāja:

—         Vai esat godam uzvedušies un klausījuši manu pavēli?

—         J-jā-ā! — gari žāvādamies atbildēja miegainie dēli — Kurmis, Ezis, Lietustārps un Cir- slītis.

—          Bet tu? — burvis uzbrēca Tauriņam. — Tu neesi mani klausījis! Tu daudzkārt esi virinājis aizliegtās durvis! Tad ej un nenāc vairs atpakaļ!

Tā burvis padzina no pazemes Tauriņu un pavēlēja Jodam aizsprostot ar vissmagākajiem klinšu bluķiem saules zelta durvis. Tauriņš aizgāja priecīgs pasaulē. Viņš taču bija saules bērns.

*

Kā burvis zināja, ka Tauriņš virinājis aizliegtās pazemes durvis?

Divas māsas

Aiz lielā Dangu purva, netālu no Bluķa kalna, dzīvoja raganas draudzene burye ar savām meitām Maigu un Zaigu. Zaiga bija viņas īstā meita, bet Maiga pameita. Burve ļoti mīlēja un lutināja savu īsto meitu un kalpināja pameitu, kurai vajadzēja padarīt visus smagakos darbus. Pameita nekurnēja un paveica darāmo čakli un tikusi. Laima bija devusi viņai smuidrumu, daiļumu un labus tikumus, likdama saules zeltainumu matos, debess zilumu acīs, bet gudrību, maigumu un visas labās dotības sirdī. Turpretī īstā meita bija gan smuidra, taču neglīta. Viņas sirdī sakņojas skaudība, ļaunprātība un naids. Kaut ko daiļu, labu un cēlu viņa varēja sasniegt tikai savas pamāsas aizbildnībā un vadībā. Bet pašai viņai trūka sirdsskaidrības un prāta možuma. Ļaudis nīda burvi un viņas īsto meitu, turpretī mīlēja pameitu, kas bija tikpat daiļa, cik gudra un piemīlīga.

—    Lūk, kur mūsu gaišā debestiņa! — priecājās ļaudis, viņu redzot. Un, kad viņa raisīja vaļa savu dainu kamolu, visi putni apklusa un klausījās viņas dziesmu skaņās. Puķes klanījās viņai pretī, vērdamas smaržpilnos ziedu kausiņus. Bet burve un viņas meita neieredzēja puķes. Daudz mīļāk tās uzlasīja miroņkaulus un čūsku novalkus. Tie noderēja viņu buršanai, pūšļošanai un pesteļošanai.

—    Mām, es gribu būt tikpat skaista kā pa- māsa! — gaudās un skundēja burves meita. — Es gribu, lai visi mīlē mani tāpat kā viņu.

—    Labi, meit, labi, — viņu mierinaja burve. — Iešu pie raganas, lai tā dod padomu. Mani pūšļāgi te vairs nelīdz.

Vakarā burve sēdās slotas kātā un aizjāja uz Dangu purvu pie raganas. Ragana maisīja katlā kādu viru un skaitīja māžu vārdus:

Purva mala līgana, Velcies, krupi, spīgana . . .

Liesmas kur un briesmas bur, Siki putni šur un tur … Hip — hip —hī!

Nogaidījusi, kamēr ragana salej viru māla krūkā, burve metās tai klāt un sūdzēja savas bēdas. Viņa vēloties meitu tikpat glītu un daiļu, kāda esot pameita. To izdarīt tik varenai peste- ļotājai būšot nieka lieta. Ragana pabužināja iz- pūrušos matus, pagorījās ap pavardu, pacilāja lielus un mazus tīstokļus un pateica draudzenei, ka varēšot gan. Tūdaļ viņa savēcināja rokas, iemeta katlā kādus zāļu saišķus un murmināja:

Miģeles, titilbji, odi, Raganas, velni un jodi, Trauciet pār norām, Šur un tur, it nekur… Hip — hip — hl!

Piepeši katls sāka virt un mutuļot, sviežot gaisup zilus tvaikus un garaiņus. Un, kad virums norima, ragana salēja viru krūkā, iedeva to burvei un piekodināja berzēt meitas seju, trejdeviņām saulēm lēcot. Zilas acis viņa gūšot trejdeviņās mēnesnīcās, mazgājoties avota dzelmē. Bet zeltainos matus uzburšot ziede, trejdeviņas reizes ziežama.

Burve darīja, kā ragana viņai vēlējusi, un pēc trīsreiz trejdeviņām reizēm pārvērta negliteni meitu par skaistuli. Nu abas māsas — Maiga un Zaiga — izskatījās viena otrai līdzīgas. Tik līdzīgas, ka grūti bija viņas atšķirt pašai burvei. Nu māsas bija vienu smuidrumu, vienu daiļumu. Tikai sirds palika katrai iepriekšējā: meitai ļauna, skaudīga un nesavaldīga, bet pameitai maiga, laipna un lēnprātīga. Arīdzan dziesmas meitai tā neskanēja. Un, kad viņa dziedāja, visi apkārtnes suņi gaudoja līdzi, zirgi zviedza, govis mauroja un putni laidās projām. Nekas tur nespēja līdzēt, vismazāk jau raganas burvestības.

Tā dzīvoja burve ar savām meitām. Ļaudis nu sāka vairīties no abām meitām, jo nevarēja zināt, kura tā labā un kura ļaunā. Kopā abas māsas likās vienlīdz daiļas un vienlīdz mīļas, tikai atsevišķi viena zaudēja labās īpašības un rādija savu ļauno dabu. Kura tā bija — Maiga vai Zaiga, ļaudis neprata izšķirt.

Reiz Maiga ganīja lopus dzedziedā. Atsēdusies uz liela nosūnojuša akmens, viņa līksmi ritināja savu dziesmu kamolu. Visas malu malas skanēja. Garām jāja brašs bajārdēls, zīda pušķiem zemi slaucīdams. Viņš apstādināja rumaku un ilgi klausījās jaukajās skaņās. Bet, kolīdz ieraudzīja pašu dziedātāju, bija gaužām pārsteigts par viņas daiļumu. Viņš kautrējās tuvoties, tik daiļa viņa bija. Un bajārdēls stāvēja un klausījās.

Skani, skani, bērzu birze, Daudz es tevi skandināju; Kad telītes neganīšu, Kas tad tevi skandinās?

Tā dziedāja daiļā ganu meita, kas bija ļoti iepatikusies bajardēlam. Viņš nolēma klusībā novērot viņas labos tikumus un to bildināt. Burvei tas nepalika apslēpts. Lai lepnais bajārdēls paietu secen viņas meitai un apprecētu šo peln- rušķi — nē, to tikai ne! Un nākamajā dienā viņa aizsūtīja pameitu Maigu uz mežu kamienus plēst, bet savai īstajai meitai Zaigai lika apvilkt viņas skaistāko rotu un izvadīja savu lutekli ganos. Lai ganot vien tepat ceļmalā, tā meitai piekodināja burve. Un, kad atjājot brašais bajārdēls, lai esot pret to laipna un vēlīga.

Bajārdēls vis neatjāja. Pārģērbies vienkāršā ceļa gājējā, viņš nāca kājām. Tā vislabāk varēja novērot daiļās tautu meitas tikumus. Brīnums, ka viņa šoreiz nedziedāja, bet draiskojās ar suni, pērdama to ar rīksti. Arīdzan sveicienu neatņēma un neapsauca nikno pinkaini, kā to vakar bija darījusi. Kaut kas likās savādi. Košajā rotā viņa izskatījās vēl daudz skaistāka un daiļāka, tikai valoda bija strupa un asa un balss nepiemīlīga. Un, kad bajārdēls ievadīja ar viņu sarunu, burves meita uzrāva lepni degunu un nicinoši iesmējās: te jau garām pa ceļu visādi ļaudis vazajoties, neba ar katru varot ielaisties sarunas. Un tad viņa ķērkstoši pīkstošā balsī atbildēja:

Alkšņa rīksti es negriezu, Ja bērziņa nedabūju; Ar kalpiņu nerunāju, Ja nebija bajāriņis …

Daiļava parīdīja viņu ar suni un pagrieza muguru. Bajārdēls aizgāja projām gaužām noskumis. Aizmirst daiļo tautu meitu viņš tomēr nespēja, cik arī nepūlējās. Tas bija pāri viņa spēkiem. Izdzīt no migas lāci un griezt tam pretī krūtis likās nieka lieta, bet tikt labā galā ar tautu meitu daiļaviņu — tas nebija viegli. Un tā bajārdēls allaž jāja uz šo pusi. Kādreiz viņš satika abas daiļavas — Maigu un Zaigu — nākot no sila ar sēņu groziem. Vienai bija smags skalu grozs, otrai viegls un smalks no klūdziņām. Abas nācējas bija vienlīdz daiļas un laipnas, ne izšķirt nevarēja. Laikam dvīņu māsas, nodomāja bajārdēls. Bet vienatnē viņas šķita gluži pretējas: viena laipna un mīļa kā allažiņ, otra strupa un vīzdegunīga. Te jābūt kādai burvībai, prātoja bajārdēls un apņēmās visu izsekot. Beidzot viņš izsekoja ar. Maiga bija piemīlīgā, Zaiga atbai- dīgā, bet kopā — abas vienādas kā sejā, tā augumā.

Un kādreiz, kad Maiga atkal dzicdaja ganīdama, bajārdēls atjāja un viņu bildināja:

Kas var liegt vējiņam Rožu krūmu vēdināt? Kas var liegt puisēnam Dai]u meitu bildināt?

Noskumusi Maiga atbildēja:

Atstājiesi, tēva dēls, No manīm, bārenītes! Tev bij pieši, tev zābaki, Man pakulu snātenīte …

Taču bajārdēls no sava nodoma neatkāpās.

Uzmaucis Maigai pirkstā spožu zeltā grieztu gredzenu, viņš aizjāja, apsolīdams sūtīt pēc viņas vedējus. Un tad rīkošot kāzas.

Izdzirdusi par pameitas laimi, burve kļuva nikna, rājās, šķendējās un trakoja. Viņa nepieļaušot pameitai aplaupīt savu īsto meitu, nī jau! Lai tad vai pasaule sabrūkot un velns par stenderi paliekot. Un burve atņēma Maigai bajārdēla dāvāto gredzenu, bet pašu aizdzina projām nakts melnumā.

Aplaupīta un padzīta Maiga maldījās pa siliem un gāršām. Tad viņa nejauši uzskrēja virsū briedim, kura žuburainie ragi bija iesprūduši biezoknī, aizķerdamies zaros. Meitene iežēlojās par

nabaga kustoni, pašķīra zarus un atbrīvoja stalt- radzi no sprosta. It kā pateikdamies, briedis sekoja viņai līdzi. Kad Maiga gribēja atpūsties zem kuplā ozola, viņa izdzirda kādu sēcam un urkšķam. Pacēlusi augšup acis, viņa ieraudzīja milzīgu lāču tēvaini, kas smagi un neveikli trausās ozolā pie bišu dores. Aptvēris resno, rupu- čaino stumbru, lācis mūdījās kokā pūzdams elsdams. Bija tik jocīgi, kā lielais pinkainis tur stēgojās. Maiga nenoturējās un skaļi iesmējās. Piepeši pinkainis sāka šļūkt lejup, ka skrapšķēja vien, un novēlās zemē kā bladācis. Viņš lēkāja riņķī uz pakaļkājām, karcināja ķepu un žēli smilkstēja. Krītot ķepā bija iedūries kāds dzelksnis. Maiga izvilka aso dzelksni lācim no ķepas un atbrīvoja to no sāpēm. Tad viņa steidzās tālāk. Briedis sekoja viņai pa pēdām, un pinku lācis lumpačoja nopakaļus. Viņiem piebiedrojās ok- šķere lapsa. Ceļā pie smalces tie satika vilku.

—     Kur t' nu tā iedami? — prasīja vilks.

—     Kur citur kā medu leksēt! — valšķīgi atteica viltniece lapsa. Arīdzan vilks plijās tiem līdzi. Un tā viņi gāja un gāja, kamēr nonāca Dangu purvā pie raganas. Bija vēls. Ragana tupēja būdā pie pavarda.

Maiga padeva labvakaru un lūdza raganai paspārni. Neticīgi apskatījusi Maigu no galvas līdz kājām, ragana atrūca, lai paliekot, tik darbs kāds būšot par to jāpadara: jāsagrūž sieks zirņu kamiem. Maiga nopriecājās par raganas viesmīlību un palika. Zirņus sagrūst taču nieks. Ko visu viņa nebija darījusi pamātei. Malku cirtuši, lūkus un kamienus plēsusi, ai, un vēl daudz ko citu.

Būdā viss bija lielākā nekārtībā — izsvaidīts un piemētāts, biezu putekļu kārtu pārklāts. Palodzes aiztīmekļotas, un griesti nokvēpuši. Paķērusi slotu, Maiga gribēja būdu uzpost, bet ragana nikni iebrēcās, lai neaizskarot viņas mūžā sakrātās bagātības. Nu Maiga noskārta, ka ilga palikšana te nebūs. Un, kad ragana sabēra piestā zirņu sieku, viņa sāka cītīgi grūst.

— Grūd, grūd, ka sagrūdi! — burkšķēja ragana. — Kamēr nebūsi sagrudusi, no šenes projām netiksi. — To sacījusi, ragana paķēra no vadža sarūsējušas važas, aptina tās Maigai ap vidukli un galus pictiprināja ar naglām pie piestas. — Tā, mīlulīt, tā … Nu tu vari te grūst līdz pastaram galam un garšīgos kamus rīt, — ņirgājās ragana. — Grūd, kamēr tavi kauliņi klonā sabrūk …

Maiga ķēra piestā un zirņu vietā atrada zvirgzdus. — Tu mani piemānījusi, ļaunā ragana! — iztrūcinājusies iekliedzās Maiga, sakumpdama uz piestas. Stampa izkrita viņai no rokām un pārvērtās par milzu ķirzaku, kas aizlocījās kaktā un nozuda aizgorē, kur itin kā pūķa acis spīdēja apses prauli. Maiga atcerējās savus meža biedrus un sāka saukt: — Ei, lācīt, briedīt, palīga! — Ap būdu tūdaļ sāka grabēt un čabēt. Ar lielu brīkšķi lācis atgrūda durvis. Briedis ar ragiem izcēla logu. Un būdā saklupa visi meža zvēri — lācis, briedis, vilks un lapsa kūmiņš. Nu bija raganas reize iztrūcināties. Kamēr lācis sarāva gabalu gabalos važas, atbrīvojot Maigu no piestas, vilks ar lapsu ieķērās raganai svārkos, pluinīja to un grasījās zobus iecirst. Ragana brēca un lādējās. Un, kad Maiga bija atbrīvota, briedis paņēma viņu sev mugurā un iznesa laukā no Dangu purva. Gan spīganas jauca tiem ceļu un mēģināja ievilināt muklainajos akačos, bet velti — tas viņām neizdevās.

Maiga gāja ko gāja. Kādā novakarē viņa ieraudzīja pili, ko ieslēdza stipra ozolsēta ar torņiem un vārtiem. Pils bija spoži apgaismota. Ļaužu čalas varēja dzirdēt pa gabalu. Maiga pavaicāja vārtniekam, kas te notiekot. Ko, vai t' šī no svešām zemēm, ka nezinot. Pilī staltajam bajārdē- lam kāzas dzerot. Lai ejot vien iekšā, kazu viesi un vedēji jau sanākuši. Līgava esot ļoti daiļa, bet līgavainis — tas neliekoties visai priecīgs …

Un tad Maiga iegāja dižaja istabā. Tur stāvēja bagatīgi klāts kazu galds. Gar sienām sēdēja cienīgi bajāri un bajārietes. Dzintara rotas vien spīdēja, vizuļu un zīļu vainagi mirdzēja. Maiga tikko paspēja labdienu padot, kad viņai apžilba acis. Un, kad tās atvēra, viņa ieraudzīja istabas vidū pie derību akmens stāvam savu līgavaini — stalto bajārdēlu un viņam blakus pamāšu — burves meitu Zaigu. Viņiem tuvojās vīkšējs, un tie jau grasījās celt kāju uz akmens, lai mītos gredzeniem. Šai pašā brīdī ierēcās lācis, ierējās lapsa un iegaudojās vilks. Kāzu viesi sakustējās un sāka klausīties. Arīdzan vīkšējs ar līgavaini kļuva nemierīgi.

Un tad brīkšķu brākšķēdami dižajā istabā saklupa Maigas spalvainie draugi — lācis, briedis, vilks un lapsa. Iztrūcinājušās bajārietes sāka brēkt un vaimanāt, bet bajāri tvēra pēc ieročiem.

—     Palieciet mierā! — Maiga uzsauca zvēriem. Un lācis, kas jau grasījās slēgt līgavu savās nagainajās ķetnās, un vilks, kas zvērojošām acīm uzglūnēja burvei, atlaidās mierā, un palika rāmi kā jēri.

Notika kaut kas negaidīts. Staltais bajārdēls atgrūda sāņus līgavas tērpā ģērbušos Zaigu un steidzās pretī Maigai.

—     Šī ir mana īstā līgava, mana saderinātā! — skaļā balsī pasludināja bajārdēls. — Kur tu kavējies? Kādēļ mans gredzens bija šīs viltnieces rokā? Teic, kādēļ? — vaicāja bajārdēls. Un Maigai nu bija viss jāpaskaidro.

Viņa pastāstīja, ka pamāte atņēmusi tai gredzenu, padzinuši no majas un kā ilgi maldījusies, kamēr nokļuvusi pie raganas. Nešpetnā ragana piekalusi viņu ar važām pie piestas un gribējusi nobendēt. Par laimi viņu izglābuši un atbrīvojuši no raganas nagiem viņas uzticīgie draugi — lācis, briedis, vilks un lapsa. Viņa izlūdzoties piedošanu, ja ar savu ierašanos traucējusi viesības. Maigas laipnā, pazemīgā valoda patika kāzu viesiem, un viņi nu sāka pilnā kaklā saukt:

— Ārā, viltnieces! Projām pa ratu! Neīstās vietā lai nāk īstā līgava!

Burve ar meitu Zaigu tika tūdaļ padzītas no pils. Bajārdēls nu stājās pie akmens ar Maigu un lika vīkšējam pārmīt gredzenus. Tad pavēlēja zintiniekam atbrīvot no raganas burvībām labos meža kustoņus, kas paglābuši viņa īsto līgavu. Un tā lācis, briedis, vilks un lapsa atguva savu iepriekšējo veidu, pārvēršoties par cilvēkiem. Visi nu bija laimīgi un dzēra kāzas dziedādami, spēlēdami un dancodami trīs dieniņas, trīs naksniņas.

*

Ķa bajardēls beidzot atšķiru isto līgavu no neīstās?

Mātes luteklis

Vienai mātei bija dēls. Viņa to ļoti mīļoja un lutināja. Visu, ko vien darīja, viņa darīja dēla dēļ. Un, kad tas bija maziņš, azotē vien nēsāja. Desmit gadu vecu māte vēl vīstīja dēlu stūķa autiņos un nikni bārās uz saimi, ja vasaras laikā kāds atrāva vaļā logu, lai ieplūstu spirgtums Vī-vī-vī! Māte sargāja savu lutekli no vismazākās vēsmiņas: vējš varot kaitēt bērnam un iepūst tam kādu slimību. Viņš dabūšot iesnas, klepu un nobeigšoties. Ak vai! To viņa nepārciestu. Un

tādēļ ziemā tīņāja dēlu piecos kažokos un guldināja uz siltas krāsnsaugšas, pārsegdama vēl pa virsu segas un lakatus. Zem smagās apsegu kaudzes dēls gandrīz nosmaka, grūti elsoja un pūta. Neviens nedrīkstēja viņam pieskarties.

—    Vi-vī, mans dēliņš jau tāds vārīgs, — allaž gaudās māte. — Viņš jau vēl maziņš . ..

Mātes lutināšana gāja dēlam labumā. Viņš izstiepās kā apiņmiets un apvēlās miesā smags kā makans, tik garā bija tāds paviegls un plakans. Un, kad viņam palika divpadsmit gadu, māte paņēma viņu pie rokas un izveda ārā. Diena bija •silta un apmākusies. Aizvējā zem liepām varēja brītiņu pasēdēt. Bet, kolīdz paplaiksnījās debesis un atspīdēja kāds saules stars, māte tūdaļ veda dēlu steigšus istaba.

—    Vī-vī, ka tik nu nedabū saules dūrienu! — bažījās māte. — Viņš jau vēl maziņš .. .

Bet maziņais telsa pienu, ķepeja putru, sviestu un maizi par diviem trijiem. Vistreknākie kumosi aizgāja viņam. Tos viņš dabūja vēderā bez liekām pūlēm — bija tik redzējiens. Nobarotais delveris gribēja kaut ko darīt, bet māte neļāva.

—    Nē, nē, dēliņ, tas tev nav pa spēkam! Lai jau nu paliek, pati padarīšu. Tu jau vēl maziņš .. .

Mazajam viņa pienesa visu klāt, apčubināja un appuišoja. Pat kājas apāva un galvu sasukāja, baidīdamās, ka tik nu dēliņš nepārpūlētos. Un tā viņš auga un dzīvoja mātes neaprobežotā mīlestībā un aizgādībā un bija tiešām kā mucā audzis, pa spundi barots.

Reiz māte atļāva dēlam pieskatīt sivēnus, lai tie neizbradātu dārzu un ganītos maurā mierīgi. Nu tik lai sargājot dārzu labi dūšīgi. Paņēmis rokā lielu rungu, dēls nostājās dārza malā un sāka sargāt, kā māte tam vēlējusi. Sivēni bija nemierīgi un lauzās dārzā panašķēt kādu gardāku kumosu. Bet, kurš sivēns tuvojās dārzam, tas tūdaļ saļima zem rungas sitiena un izstiepās uz vietas. Beidzot visi sivēni gulēja rindā. Dēls skrēja nu ziņot mātei, ka dārzā viss mierīgi.

—    Kur t' sivēni, dēls? — vaicāja māte.

—    Es tos visus ar rungu apguldīju! — lielījās dēls.

—    Vī-vī, dēliņ! — nogaudās māte, ieraudzījusi nosistos sivēnus. — Nu jā, tu jau vēl maziņš un dumiņš …

Un, kad dēlam aptecēja otrs gadu desmits, viņš arvien vēl bija maziņš. Māte baiļojās un neļāva viņam neko darīt. Gana izstrādāšoties, kolīdz paaugšoties lielāks. Taču nevienā ēkā nebija durvju, pa kurām viņš varētu ieiet nesaliecies, nevienai gultai tāda garuma, ko viņa augums nepārsniegtu. Bet mātes acīs dēls bija un palika maziņš.

Un tad kādreiz gadījās tā, ka vajadzēja uz meža pļavu aiznest pusdienu strādniekam Miķelim, kas tur kaplēja ciņus un izcirta kārklus. Mātei pašai neatlika vaļas. Bija jāgatavo pusdiena, jāsilda piens un jāšauj krāsnī pārrūgusi maize. Mājā neviena nebija. Arīdzan ganu zens Inga bija aizgājis uz mežu sēņot. Citi visi atradās darbā kur kurais. Kājas griestos saslējis, gultā valstījās dēls, kaudamies ar mušām un laiskumu.

—    Dēliņ, vai tu neaiznesīsi Miķelim uz pļavu pusdienu? — lūdzoši vaicāja māte. — Nebūs jau smags nesamais.

—    To var, to var! — atsaucās dēls. — Tik dod man pašam pa priekšu pastrēbties, citādi pietrūks vēl spēka.

Izstrēbis krietnu bļodu ķiļķenputras, ievīstījis vēderā vairākus kančus maizes un iztempis pus- spaiņa rūgušpiena uzēdām, dēls paķēra mātes ievīstīto maizes doniņu un pielieto putras spainīti un devās pa ganuceļu uz mežu. Un, kad jau labu gabalu bija tā gājis, viņš pēkšņi ieraudzīja, ka tam kāds seko pa pēdām. Dēls satrūkās un pielika soli. Nē, svešais neatstājās, bet plijās tam līdzi. Diezgan liels, gandrīz viņa augumā un tāds patumšs.

—    Ei, ko tu no manis gribi? — vaicāja dēls, bet svešais neatbildēja un kātoja brīžam blakām, brīžam pa priekšu. — Atlaidies taču! — uzkliedza dels un apstājās. Apstājās arīdzan svešais līdzgājējs. — Vai tu dzirdi? — vēl stiprāk uzkliedza dels un parādīja svešajam dūri. Svešais cieta klusu un arī rādīja dūri dēlam. Redzēdams, ka svešajam daudz lielāka dūre nekā viņam, dēls satrūkās vēl vairāk un laida ļekas vaļā. Šis atkal līdzi no sāniem un priekšas, kā kuro reizi pagriezās ceļš. Putra šļanderējās uri lija 110 spaiņa ara. Dēlam karsts vien gāja gar gurniem. Visas bikses bija izmirkušas putra. Ta dēls skrēja krietnu gabalu, bet svešais dieba tam līdzi. «Laikam grib mani nogalēt un apēst,» domāja dēls un saņēma beidzamos spēkus, lai paātrinātu soļus. Beidzot viņam aptrūka elpas.

—    Neēd vis mani, svešais! — lūdzās dēls. — Es došu tev ķiļķenus. Še nu, ir itin gardi: māte pienā vārīja. — Un viņš saka mest ķiļķenus svešajam. — Ēd nu, ēd pilnu-vēderu! — dēls skubināja svešo. Un tā viņš svaidīja ķiļķenus vienpakaļotram, labinādams svešo līdzgājēju.

Kad dēls nokļuva meža pļavā, visi ķiļķeni bija izsvaidīti un putra izlijusi skrienot. Spainis rādija tukšu dibenu. Arīdzan maizes doniņu aprija svešais. Neka vairs nepalika algādzim Miķelim.

—    Kur ta pusdiena? — Miķelis izsalcis jautāja dēlam. — Spainis ir, putras nav!

—     Atdevu svešajam, — atbildēja dēls.

—    Kādam svešajam? — brīnījās Miķelis.

Nu tam, kas skrēja man līdzi, — skaidroja dēls. — Viņš neatlaidas un gribēja mani apēst. Bija laikam izsalcis, ne parunāt vairs nevarēja . ..

Un es — ko es lai nu daru? — kunkstēja Miķelis. — Vēders tukšs, kurc vienā kurkšanā un gatavs kreklu gremot.

Es nezinu… — nomurmināja dels. — Dari, ka zini.

—    Paliec tu te pie zirgiem, — apķērās Miķelis. — Es iešu uz māju pusdienot.

—    Jā, to var, to var! — priecājās dēls, ka viss beidzies tik labi.

Tad nu uzmani cītīgi un nelaid zirgus pļavā, — dēlam piekodināja Miķelis. — Kolīdz šie sāk izklīst, griez viņiem galvas kopā.

Galvas kopā — to var, to var! — apņēmās dēls un nolikās garšļaukus birzs malā zālē. Ēnā bija tik jauki un patīkami. Ne te mušas koda, ne bija tik karsts un sutīgs kā mājā. Viņš novilka divus pārus svārku un nometa biezo kamzoli, ko māte bija uzspiedusi, un jutās tik labi, tik va- ren labi.

Ilgi tomēr dels nedabūja zvilnēt vēsajā, smaržīgajā zāle. Zirgi sāka kļūt nemierīgi un projām vien manījās. Cits lauzās pļavā pagaršot mīkstās lēdziekšņu lapas un smaržīgo pļavu āboliņu, cits

atkal grasījās krūmos paēnā. Ko nu darīt un kā būt? Dēls atcerējās Miķeļa piekodinājumu — griezt zirgiem galvas kopā. Pag, pag, tas jādara tūlīt, kamēr tprūjas nav izklīdušas. Un tad viņš iekūra žagaru čupā uguni, izmeklēja visgarākās kārkla šķeistas, ko bija nocirtis Miķelis, un sautēja tās ugunī. Kad šķeistas bija izsutušas, dēls pagatavoja no tām vijīgas klūgas un sāka griezt zirgiem kaklus kopā. Šie gan spārdījās, gan kārpījās kā traki, taču beidzot apklusa un nekustējās vairs no vietas.

Nu bija reize arīdzan dēlam likties uz auss. Un to viņš nekavējoties darīja. Atlaidās augšpēdu visā garumā un sāka skaļi krākt. Visa birzs līgojās. Un tamēr šis gulēja un tamēr krāca, kamēr tuvojās launaglaiks un Miķelis atgriezās darbā.

Tuvojoties birzij, Miķelis brīnījās un prātoja: kas tur tā malku zāģē? «Koz', ka nav saklupuši birzī meža zagļi?» Meža zagļi -vis nebija. Birzs malā devīto miegu krāca luteklis dēls, aizguris no lielas iešanas un skriešanas ar neatlaidīgo svešinieku.

—     Ei, celies augšā! — uzkliedza Miķelis. — Ko guli? Vēl jau dzērves nav aiznesušas launagu.

Uzdzirdis par ēšanu, dēls pietrūkās kājās un prasīja:

—    Kur ir ēdamais?

īon

—    Ēdamais man rokā, — atbildēja Miķelis. — Bet kur zirgi? —

—    Ek, tur uz noras, — dēls norādīja ar roku un piebilda: — Es viņiem sagriezu galvas kopā ar klūgām, kā tu vēlēji.

Miķelis gāja raudzīties un atrada zirgus beigtus. Nu Miķeli sagrāba šausmas: ko tagad viņš teiks mājā saimniekam? Lielās dusmās viņš paķēra šķeistu un sāka slānīt stulbo dēlu.

—    Tas par zirgiem, šitas par ķēvi! Tas par zirgiem, šitas par ķēvi! — Tā Miķelis strostīja zirgu bendi. Dēls iebļāvās no sāj mi Sn jat ski

Dēlam varen gribējās izdibināt un saskaitīt, cik īsti to dālderu ir. Viņš liecās un raudzījās pa zaru starpām, kamēr vairs nenoturējās un tenteru tenteriem novēlās zemē, zari vien nobrīkšķēja. Dēls būtu nosities, bet laimīgā kārtā bija uzkritis virsū kautiņā saklupušajiem laupītājiem. Laupītāji dikti iztrūcinājās un kā apstulbuši aizjoza projām, ne atpakaļ neatskatījušies.

Dēls bija ļoti laimīgs, ka tā izgājis un briesmīgie laupītāji atstājuši to sveiku un veselu. Viņš salasīja izkaisīto naudu un rūpīgi saskaitīja. Tur bija piecreiz tik dālderu, cik viņam abām rokām un kājām pirkstu. Ai, kāda bagātība! Ko nu darīt un ko iesākt ar spožajiem dālderiem? Viņš tika kādreiz dzirdējis no lielajiem, ka Veļu kalnā zem lielās priedes esot nauda ierakta un tam, kas gribot to izrakt, jāziedojot velnam dvēsele.

Domāja šā, domāja tā. Nē, zemē rakt tik skaistus dālderus negribējās, tie droši vien sapelētu. Nē, nē, tādu mantu! Dēls aši paķēra maisiņu un teciņus steidzās mājup, izbēra uz galda dālderus un teica mātei:

—    Še, māmiņ, nauda! Hū, kā es skrēju, kā man dzinās pakaļ!

—    Kur tu tik daudz naudas ņēmi, dēliņ? Kas tev dzinās pakaļ? — brīnījās māte.

—     Kamēr laupītāji kāvās, es to naudu nopelnīju, — dčls aizelsies skaidroja. — Un visu dienu man pakaļ skrēja kāds svešs virs.

—     Kādi laupītāji, un kur tad tas vīrs palika? — neatlaidās māte.

—     Nu mežā, — muldēja dēls. — Kolīdz laupītāji saklupa matos, es šiem naudas maisiņu nost un skrēju mājup. Bet tas svešais apmaldījās kaut kur kokos.

—    Vī-vī, tad gan tu man esi gudrs un varens dēls! — māte nevarēja vien nopriecāties par savu

lutekli, kas pievārējis laupītājus.

*

Kas bija tas neatlaidīgais svešais vīrs, kurš dzinās dēlam pakaļ?

Stāstiņi tēlojumi

.

Kora un Inka

—    Bērni, nu varam iet mājup — grozi pilni, — teica vecāmāte, pieceldamās no celma, uz kura bija sēdējusi.

—    Jā, vecomāt, — atbildēja Kārlēns, — bet manā groziņā ir tikai poķīši un kāda reta gailenīte.

—    Mans groziņš gan ir pilns līdz malām, — atsaucās Ilga. — Es lauzu, kas ceļā pagadījās: bērzlapes, poķlšus, rudmiesītes, vilnīšus, liepenes un beciņas.

—    Tad jau ejam ar, ka tiekam pirms pusdienas mājās, — skubināja vecāmāte, nogriezdamās pa stigu mājas virzienā. Jautri viterodami, bērni sekoja tai nopakaļ. Sēņots bija tiku tikām. Izstaigātas plašās meža rozas un izokšķerēti purva sokļi, kuros vēl tvanēja reibinošo vaivarāju indīgā smarža. Lūzdami sprakšķēja zem kājām zari, locījās papardes un brūklenāji.

—    Lūk, kur olnīca! — iesaucās Ilga.

—    Tad jau tikpat kā mājā, — noteica vecāmāte.

Pie Avotlejas šķūnīša sēņotāji apstājās rokas atpūtināt. Zēli ņaudēdams, no šķūņapakšas iz- kunkuļoja mazs, novārdzis kaķēns. Mutīti čāpstinādams, tas trinas vecaimātei pie kājām.

—    Kāds maziņš! — iesaucas Kārlēns.

—     Izbadojies, nabadziņš'; — ieminējās Ilga, glaudīdama mazo spalvainīti. — Vecomāt, ņemsim kaķīti līdzi uz mājām! Redzi, kāds viņš skaists!

—    Un kādas tam zilas actiņas! — priecājās Kārlēns. — Tas būs mans inka.

Pēc neilgas atpūtas sēņotāji virzījās tālāk. Spalgi ņaudēdams, viņiem nopakaļ ķepuroja pamestais kaķēns. Ilga to pacēla un ievīstīja priekšautā.

Mājās kaķītis tika dzirdināts ar siltu, nule slauktu pienu. Viņš vēl neprata laki, čāpstināja liela izsalkumā mutīti un rīstījās.

—    Labāk lieciet, kaķēnu mierā, ka neaizrijas, — sacīja Ilgas, māte. — Un tā vien pierau- giet, ka Kora to nenomuši…

Bet Kora izturējās pret mazo atradeni laipni un augstsirdīgi. Pienākusi klat, viņa to mīļi aplaizīja kā savas pašas bērnu. Koru pašu mocīja lieli sirdēsti: viņai tikko vakar bija atņemti kucēni un aizdoti projām svešās sētās. Velti tos Kora izmeklējās pa šķūni un laidaru, gan izšuki- jās zem klēts, tak bērnu nejuta! Piens rietēja viņai vēl tesmeņos, bet trūka zīdaiņu.

Bija noticis liels brīnums, kas reti atgadās dzīvnieku pasaulē. Šis brīnums apgāza sakāmvārda patiesību: «Dzīvo ka suns ar kaķi!»

Diendusa gāja uz beigām. Ļaudis bija izklīduši pa lauku. Istabā atradās vecāmāte, ņemda- rnās ar zeķu lāpīšanu. Piepeši viņa izdzirda kaut ko šņakstinam. šņaks-šņaks! atkārtojās aizkrāsnē. Nolikusi lāpekli, vecāmāte gribēja iet un pārliecināties par savādo un tomēr tik pazīstamo skaņu cēloni. Apstājusies aizkrasnē, viņa skatījās un vēroja, tad sasita plaukstas un izsaucās: — Ai! — Pagājusi līdz istabas durvīm, vecāmāte skaļi aicināja: — Ļautiņi, nāciet šurp! — Istabā ienāca Ilgas tēvs un māte, Ilga un Kārlēns.

—    Kas ta nu atkal lēcies, vecomāt? — vaicāja Ilgas tēvs, pētoši raudzīdamies visapkārt un neko sevišķu neatrazdams.

—    Lūk še, lūk še! — noradīja uz aizkrāsni vecāmāte. Ziņkārīgi visi raudzījās aizkrāsnē. Tur gulēja Kora, saritinājusies kamolā. Viņai pie kājām kūņojās kaķēns, aizgūtnēm zīzdams tās pienu.

—    Sņaks-šņaks! — skaļi šņakstināja mazais spalvainītis. Sajutusi ļaužu klātbūtni, Kora kaunīgi pacēla galvu un, it kā piedošanu lūgdamās, pavēdināja ar asti. Tad viņa sāka saudzīgi aplaizīt vāro kaķa bērnu.

—    Re, kā inka zīž suņa pienu! — attapās Ilga.

—    Mazais inkulītis … Lai nu zīž vien pilnu vēderu. Lūk, kā pietaisījies Korai klāt, tak jau sava gudrībiņa! — smējās Ilgas māte.

—    Tēt, vai inka nenobeigsies no suņa piena? — bažīgi jautāja Kārlēns.

—    Nē jau, nē, dēliņ! Kur nu šis nobeigsies, rungulis tāds! Kora izbaros to kā lielmani, — tēvs paskaidroja. — Nu tikai pie laika izgudrojiet vārdu!

—   Tas būs mans kaķēns. Sauksim to par Inku! — svarīgi teica Kārlēns.

—    Nu, lai tad arī būtu Inka. Jauks vārds, — noteica vecāmāte. — Lūk, te nu suns ar kaķi! — viņa vēl piemetināja, zīmējoties uz sakāmvārdu.

Inka auga augdams un apvēlās apaļš kā ma- kans. Garā, nejaukā spalva nozuda, un tas vietā dīga kupla un pelēka ar skaistiem strīpu rakstiem

sānos un uz mugura?. Korai piena nekad netrūka, un viņa to labprāt' atdeva mazajam Inkulim. Un, kad ķipars sāka kļūt nebēdnīgs, rāpās audžu mātei uz kakla, to bužināja un nerātni pliķēja ar mazajām ķepiņām pa', purnu, Kora neapskaitās, ļaudama mazajam nebēdniekam pilnu vaļu. Inka sāka pamosties viltīgā kaķa daba. Tas izdomāja visādus niķus. Pazuda kaut kur tuvumā un tad, kūkumu uzmetis, piepeši drāzās laukā no paslēptuves un sāka Koru vilnīt aiz ausīm un plucināt. Kora nelikās par mazā ķipara draiskulību ne zinis, padevīgi ļāvās un labsirdīgi vēdināja ar asti. Inkam šī aste bija neizsmeļams prieka un jautrības avots. Tādās reizēs tas uzklupa astei, plucināja to un vēlās pa klonu kā virpulis. Un, kad vecaimātei no klēpja noslīdēja dzijas kamols, Inka bija tam pirmais klāt un izvirpuļoja to pa kaktu kaktiem. Vecaimātei tad bija lielas pūles kamolu dabūt un satīt izvarzāto dziju.

— Negantnieks, nu izvarzās visu kamolu! Ka ņemšu kādu koku … — sirdījās vecāmāte. Bet nekas ļauns nenotika, jo Inku visi mīļoja. Kārlēns ar Ilgu tādās reizēs tikai smējās. Smējās arī vecāmāte.

Vislabāk Inkam patika «peļu rotaļa», kad Kārlēns vai Ilga piesēja diegā lupatu vīstoklīti un vilka to pa klonu. Ak, kas Inkam tā bija par skriešanu, kas par ķeršanu! Kuplā spalva sabozās, acis zibēja, un pats viņš bija /ik veikls un lokans, it ka tam kaulu nemaz nebūtti.

Starp Koru un Inku bija fiodibinājusies vislielākā draudzība. Kur gāja viens, tur sekoja otrs. Ēda abi no viena trauka un naktīs gulēja vienuviet. Kad Kora saritinājās kamolā, Inka ieslēpās tas garajā spalva un sāka malt uz visiem gaņģiem. Virtuvē, kur tiem bija ierādīta guļas vieta, nereti iečirkstējās circenis; bet, iztrūcinājies no Inkas dzirnaviņām, tas apklusa savā circeņ- dziesmā.

Rītos Inka un Kora jau bija agri kājas, tiklīdz sāka svīst gaismiņa. Tad viņi kašājās un grabinājās pie durvīm, lai tos laiž istabā. Inka no ļaudīm bija novērojis, ka viss durvju vēršanas noslēpums glabājas rokturi. Pakāpies uz Koras pinkainās muguras, Inka mēģināja uzlēkt uz roktura. So mēģinājumu kaķēns atkartoja tik ilgi, kamēr ar savu miesas svaru nospieda rokturi un durvis atvērās. Nu durvju vēršanas māksla Inkam bija rokā un abi ar Koru tie varēja lēti iekļūt no virtuves istabā, kur bija ērtāks un gaišāks.

Kora prata sēdēt. Kad paradīja kaulu vai maizes gabaliņu, viņa attupās uz pakaļkājām un, priekšējās izstiepusi, lūdza apsolīto. Arī Inka izmācījās «lūgt». Bieži vien tie abi tupēja viens otram blakām, bolīdami acis svinīgā «lūgšanā».

Protams, tādās reiaēs tiem allaž kas atkrita no saimes galda: kauls),maizes gabals vai gaļas kripata.

Tā Inka ar Koru saauga un nebija šķirami. Un, kad ganu zēns dzina lopus ganos, Kora tecēja arvien līdzi. Reizēm an Inka lumpačoja nopakaļ pa olnīcu. Inkas vienīgais ienaidnieks bija melnais auns, kas to nevarēja labi ieredzēt un, kur vien spēja, lūkoja izrādīt savu ragu stiprumu. Pagadījās, ka Kora uzošņāja rugājā peļu alu. Tad sākās peļu medības. Atspērusies smiltīs, Kora tikmēr kašāja, kamēr pele bija rokā.

Abi draugi sargāja uzticīgi māju. Reiz Inka bija uz dažām dienām pazudis. Kora tad staigāja apkārt bēdīga un žēli smilkstēja. Beidzot ieradās Inka. Nu abiem draugiem bija lieli prieki. Tie sadūra kopā purnus un jautri vēdināja ar astēm.

Priecājās arī mājas ļaudis, kas spalvainos draugus bija iemīļojuši.

Daglais

— U-ū! Oļģīt, u-ū! — vecāsmātes zemā balss atskanēja pagalmā. Žagata, kas tupēja uz apiņ- mieta, iztrūcinājās, pacēlās spārnos un pār kuplajām sērmūkšām ielaidās dārzā. Garā aste vien noplīvoja. Pārlidojusi dārzu, viņa ietupās vītolā un, kaklu uz priekšu pastiepusi, sāka skaļi žadzināt.

Oļģis sarāvās. Viņš tupēja zem ogulāja un pazagšus šķina pusgatavās ogas. Tādēļ neatsaucās, baidīdamies soda. Šķīt negatavas ogas bērniem bija stingri noliegts. Bet iesarkani spīdīgās ogu

krelles likās tik kairinoši aicinošas, ka rokas pašas sniedzās pēc tām. It kā tās kāds cilātu pret Oļģa paša gribu. Kārdinājums bija pārāk liels. Un tā Oļģis drebošajās rokās turēja tiule norauto ogu ķekaru. Tagad viņam likās, ka žagata novērojusi viņa nedarbu un nu smejas un ņirgājas. Lūk, kā tā groza melno galvu, skatās taisni uz viņu un smejas palocīdamās.

Oļģis nosarka kā sārtās ogas ķekarā.

—    Oļģīt… Oļģīt — ū! — vecāsmātes balss joprojām atskanēja pagalmā. Žagata apklusa žadzināt un, pārlidojusi Oļģim pār galvu, nozuda liepu kuploksni. Noklaudzēja kūts durvis, un nočīkstēja akas vinda.

—    Oļģīt, Oļģīt! Nāc nu, dēls! Iesim uz cūkām, — vecāmāte nemitējās saukt. Viņas drebošā balss pāršalca pagalmu un atbalsojās kūts priekšā.

Nē, nu vairs ilgāk nedrīkstēja klusēt. Bija jāatsaucas vecaimātei. Citādi viņa var aiziet ar cūkām viena pati. Oļģis piecēlās un izlīda no jāņogu cera. Viņam rokā sažņaugts drebēja norautais jāņogu ķekars.

—    Tu te, dēls? — izbrīnījusies sauca vecāmāte. — Nāc nu, nāc: iesim cūkganos! — Viņa pavēra smagos, čīkstošos vārtus. — Es izsaucos un brīnos: sak, kur tas puisēns? Gluži kā mārkā iekritis. Un te nu viņš nāk — sveiks un vesels. —

Viņa jau dzīrās ņemt un apmīļot Oļģi, bet tad pēkšņi nolaida rokas un apstājas. — Skat, tu jau raudi, dēls! Kas noticis?

—    Es … man norāvās … — pinkšķēja Oļģis, sniedzot vecaimātei ogu ķekaru.

—    Vai, nu kā ta tu tā, dēliņ? — laipni pārmeta vecāmāte. — Kā tu šita?

—    Man norāvās … — asaraini dvesa Oļģis.

—    Kas t' nu Oļģim lēcies? — vaicāja māte, nākot no akas ar pilniem nēšiem.

—    Nekas . .. nieki jau vien … Ek, tās pašas negatavās ogas … — vairīgi atbildēja vecāmāte.

—    Ta jau laikam žagata būs notraukusi, — noteica māte, apstājusies pie liepas. Šie vārdi Oļģim bija kā adatas sirdī.

—    Iesim nu, dēls, aploka pie cūkām, paganīsim kādu brītiņu uz papuves! Es ganīšu lielos rukšus, tu — tās mazās sigoņas. Iedošu tev rīksti. Ta redzēsi, kā sivēniņi lēkās un sarunāsies: rukš — rukš, ur — urrr!

—    Ur — urrr! — atkārtoja Oļģis. Viņš aizmirsa ogas un mitējās raudāt. Klāt nāca citi jauni iespaidi.

Aplokā ganījās cūku saime. Ļekausis un Baltā plūkāja zāli, kustinot sarainos šņukurus. Urkšķēdami viņiem apkārt tekalēja sivēniņi — cits balts, cits raibs kā pupas zieds. Daglais ar Ruksi vāļājās pa ūdensbedri, pagriezuši pret sauli vēderus, un viens par otru tīksmīgi rukšķēja it ka sarunājoties.

Uš, laukā, uš! — skubināja rukšus vecāmāte, verot vārtus uz olnīcu. Rukši to vien jau gaidīja. Ļekausis, Balta un sivēni izspurdza pa vārtiem un ieklupa svaigajā zālē. Laiski rukšķot, viņiem nopakaļ tipināja Daglais un Ruksis. Pamazām cūkas virzījās uz priekšu, virgājot sulīgo zaļi.

Asti gaisā uzslējis, no kaņepēm izlīda lāsainais peļu junkurs Ņurcis. Kāds sivēns, to ieraudzījis, steidzas viņam pretī. Lopiņi satikās un sadūra draudzīgi purnus. Pieskrēja arī pārējie sivēni un sāka ar šņukurīšiem bakstīt Ņurci no visām pusēm. Laikam sabijies no draisko sivēnu bara, Ņurcis pārlēca ar slaidu lēcienu tiem pāri un nozuda auzās.

Paskrējušas rikšiem gar riju, cūkas apmetas uz papuves. Starp satrunējušajiem griežiem te auga zaļa zāle, usnes un cūkpienes. Cūkas un sivēni plūca šņakstinādami svaigo esmu, izrokot arī pa gardai saknei.

— Še nu, dēls, šķina! — sacīja vecāmāte, sniedzot Oļģim kārkla rīksti. — Un ta nu raugies, ka ļekauši nedara blēņas! Kolīdz kāds manas pļavā vai kartupeļos, tā sukā pa ādu!

Pagaidām cūkas ēda mierīgi papuvē. Vecāmāte izvilka no kulītes adīkli un sāka vērpt valdziņu pie valdziņa, kustinot adatas. Oļģis lēkāja no prieka, skraidīja pa tīrumu un lasīja saujā raibus akmentiņus. Paretam viņš iztraucēja putniņus, kas meklēja griezos kukaiņus un tārpus. Kolīdz tiem tuvojās, pēkšņi tie pacēlās spārnos un aizspurdza. Uz akmeņkrāsmatas čakstināja gaiškrū- tis čakstiņš. Oļģim tuvojoties, viņš trūkās gaisā un nozuda aiz kuplās sērmūkšas, kuras zaros šūpojās zaļgani ogu čemuri.

Oļģis apsēdās pļavmalā un cītīgi vēroja dabu. Pļavā ziedēja sveķenes, vīgriezes, vilka āboliņš, neaizmirstules, skreitēļi, rasenes, zilie pulkste- nīši, naktstaurītes, dzegužpiestiņas, saules pu- reņi, gundegas, pīpenes un daudz citu puķu, kurām viņš nezināja nosaukumu. Garām aizlaidās skaists zilspārnains tauriņš un cilpu cilpodams nozuda rudzu laukā, kur ziedēja rudzupuķes un kā zaļgana migla kūpēja ziedu putekļi.

«Kli — kli — kli!» priedēs ieklidzinājās dzilna. Kaut kur tērcē vai uz noras iezviedzās zirgs. Āboliņā tarkšķēja grieze. Daba bija pilna noslēpumainu trokšņu. Oļģis klausījās, aizmirsis visu citu pasaulē.

— Evei, Oļģīt: Daglais kartupeļos! — ausīs ieskanējās vecāsmātes balss. Oļģis it kā pamodās. Viņš pielēca kājās un, rīksti vicinot, aiztrenca Daglo no kartupeļiem.

Daglais bija barā visdižākais. Ruksis un Ļe- kausis patapīgi grieza viņam ceļu. Ari pie siles noteicējs bija Daglais. Citādi viņš likās rāms un iecietīgs. Kolīdz rukšķim pakasīja sānus vai pakakli, viņš sāka omulīgi rukšķēt un paļāvīgi gūlās zemē. Tas izskatījās tik jocīgi. Ganu zēns Atis allaž izmantoja šo apstākli. Viņš pielabināja Daglo ar maizes garozu un sāka kasīt tam pavēderi. Daglais tikmēr rukšķēja un urkšķēja, kamēr nogāzās turpat maurā kā bladācis. Reizēm Atis uzsēdās Daglajam mugurā. Daglais neko lielu par tādu joku neiztaisīja, tikai vienotru reizi trauksinīgi ieurkšķējās. Ruksis ar Ļekausi bija daudz tramīgāki. Viņi gan labprāt saņēma maizes garozas un ļāvās kutināties, bet, kolīdz Atis tupās tiem mugurā, viņi iespurcās un aizlekšoja projām. Atis nolikās augšpēdu zemē un mēģinājumus labprāt vairs neatkārtoja. Viņam pietika pajāties ar Daglo, kas bija rāmāks un paļāvīgāks.

Vasara sniedzās jau otrā pusē. Ogas dārzā bija noēstas; to vietā sakņu dārzā nāca kāļi, rāceņi un burkāni. Pļavās zaļoja atāls. Tīrumos šķindēja vienroces un pacēlās rudzu stati. Dienas slīdēja uz rudens pusi. Darbu bija pilnas rokas, sevišķi druvā. Vecaimātei nācās vadīt saimniecību. Arī Oļģis tika ierauts darba ritmā. Cūkas kvieca aplokā un nemierīgi rukšķēja. Oļģim vajadzēja dzīt tās uz tīrumu. Iesākās ganu gaitas. Sākumā šis tas nepadevās, bet vēlāk Oļģis iemanījās un kļuva labs cūkgans.

Nepatīkamas bija lietavas. Ganu laiks tad tika pēc iespējas saīsināts. Arī cūkas likās nemierīgas, urkšķēja un plēsās mājup, kur tās gaidīja pilna sile ar kapātu virzu un dziru. Un, kolīdz viņas padzirda saucienu «Cūk-cūk-cūk!», nekāda vara vairs nespēja tās noturēt tīrumā.

Oļģis nesa pacietīgi savas ganu gaitas. Arvien kas jauns un nepieredzēts atklājās viņa dzīvē. Bet viena ganu diena palikusi dziļi atmiņā.

Viņš ganīja savu cūku saimi. Saulains rudens vakars laidās pār laukiem. Bērzos vīdēja zeltainas zvīgznas. Griezos mirdzēja zeltaini tīmekļu dzīpari. Laiks pieturējās silts, tikai rītos un vakaros bija jūtama rudens dzestrā elpa. Cūkas mierīgi kušņāja izbirušos graudus gubvietas.

Saule kā degoša ripa tuvojās apvāršņa malai. Mierinu liela priede likās liesmu apņemta.

Oļģis glaudīja savu mīluli Daglo. Viņš stāvēja rāms un tīksmīgi urkšķēja. Oļģim ienāca prātā sēsties Daglajam mugurā, kā to darīja ganu Atis. Daglais labprāt ļāvās, pieliecot plato muguru. Bija patīkami sēdēt vepra mugurā un ļaut sevi nest. Gluži kā zirgā. Tomēr no zirga varēja nokrist, bet Daglais bija rimts un uzticams.

Bet, tikko Oļģis bija uzsēdies Daglajam apžāk- snis, laidara atskanēja skaļš cūk-cūk-cūk! Ļek- auši tūdaļ ierukšķējās un, šņukurus saslējuši, drasēja mājup, zeme vien dimdēja. Oļģis vēl paguva ieķerties Daglajam saros, kad tas joņoja liela steigā uz priekšu. Olnīcas mieti vien zibēja gar acīm. Tas bija drausmīgs jajiens. Savā mūžā Oļģis nebija tā jājis. Redzot Dagla mugurā kaut ko ķēmīgu, cūkas izbijušās joņoja tam garām, nejauki urkšķot un spurkšķot. Oļģim šķita, it kā viņš sēdētu uz pasakainā burvju mēteļa un laistos pa gaisu. Sirds viņam kutēja un deniņos žvink- stēja.

Spruks — spruks — ruks! — sprauslāja cūkas, diedzot mājup. Plīdamies lielajām līdzi, sivēni skaļi urkšķēja. Daglais nebija apturams ne ar kādiem līdzekļiem. Lai panaktu citus ļekaušus, tas

metās lēkšus, svaidot muguru. Ar lielām mokām Oļģis noturējās saros.

Dip — dap — dip! — skrejošais pulks auļoja pār tiltiņu garām rijai. Rukša kailā mugura jau pavīdēja aplokā.

«Ļaudis ieraudzīs .. .» Oļģi māca drūma doma. «Viņi smiesies un ķircināsies .. . Nē, tā nevar rādīties pagalmā! Ko teiks tēvs un māte? Un ganu Atis un Mare? Tie viņu izsmies.»

Un Oļģis palaida vaļā sarus, kuros bija iekrampējies. Jau nākamajā mirklī viņš novēlās aploka maurā kā salmu kūlis no ārdiem. Atbrīvojies no svara, Daglais aizļipoja spurkšķēdams un tosdams. Oļģis atjēdzās un veikli pielēca kājup. Nekas nebija ne lauzts, ne dragāts. Trūka vienīgi cepures.

Vectēvs

Ar atmiņām par vectēvu saistīti manas agrās bērnības iespaidi pagājušā gadsimta astoņdesmito gadu otrajā pusē, kad kuļmašīnas vietā bija rievainais bluķis un sprigulis, vētītāju — režģis, liekšķere un viškas. Par lidmašīnām, tankiem un radio tad vēl nemaz nesapņoja. Retajās lauku mājās pazina pulksteni. Laiku vēroja pēc saules, zvaigznēm un gaiļa kliedzieniem.

«Pavei, Sietiņš jau pagriezies aiz klētsstūra — laiks celties uz kulšanu.» — «Ek, saule jau veļas pār rijas koru — jānes darba ļaudīm rītišķis.»

Tadas toreiz bija laika noteikšanas zīmes. Arī meteoroloģisko biļetenu sastādīja pēc tiešiem dabas novērojumiem. Sai mākslā vectēvs bija liels zinātājs. Muižas klaušās rīkojušies pēc viņa aizrādījumiem. Vectēva pareģojumi allaž piepildījušies.

—    Smuci, kāds būs laiks? — jautājis vagars. Vectēvs tik paskatījies uz apvarsni, paostījis gaisu un tūdaļ pateicis:

—    Šodien vēl turēsies saulains, bet par rītdienu nevar galvot. Būs pērkonlietus. — Un tā arī noticis. Darbu izpratnes un veiklās izdarības dēļ vectēvs iecelts par rijnieku. Savu nelāgo vācisko uzvārdu viņš dabūjis nejauša liktenīgā brīdī, uzvārdu došanas dienā. Tolaik ļaudis saukušies vienīgi vārdā, pieminot arī mājas vārdu: Jaunatu Šķērsts, Zimzu Krustiņš, Sproģu Ba- biņa, Kārkliņu Kačiņa un tamlīdzīgi. Vectēvs dzīvojis Saujās un tādēļ saukts par Sauju Peteri. Tad kādā dienā pienākusi pavēle dot zemniekiem ģimenes vārdus jeb uzvārdus. Muiža ieradies bruģu kungs, un visi pagasta ļaudis saziņoti uz vārdu vai — kā toreiz teikuši — palamu došanu. Visvairāk doti puķu, koku, labības, purvu, mežu, kalnu, putnu, zvēru un citi vārdi, kādi nu vārdu došanas komisijai iekrituši prātā. Daži dabūjuši diezgan zīmīgus, citi atkal jocīgus uzvārdus, kā Pastalnieks, Pērajs, Cālītis, Bauris, Pēčs, Lellis,

Usurs un tā tālāk. Visiem jau vārdi bijuši sadoti, kad atcerējušies vectēvu. Par uzvārdu došanu tas nav neko zinājis un, gribēdams pasteigt klaušu darbus, mēzis muižas kūtī mēslus. Stārasts iesteidzies un izrāvis viņu no turienes ar mēslos sabradātām kājām un mēžamajiem seku- miern rokās. Ieraugot izspūrušo un notašķījušos vīru, komisijas locekļi gluži vai iztrūcinājušies.

—    Cik šmucīg ir to cilvēk! — iesaucies bruģu kungs. Un ta vectēvu nosaukuši par Šmuci.

Vectēvs bija slaida auguma, tumšiem cirtainiem matiem, kas padžiekstēs savijās sprogās. Pazodē sirmoja savēlusies bārdiņa un zem kuplajām uzacu skropstām gailēja spridzīgas acu zīlītes kā divas vēlīnas zvaigznītes eglainē.

—    Dei — dei — dei! Soļiem — soļiem — soliem . . . rikšiem — rikšiem .. . lēkšiem! — vectēvs deidināja māni uz ceļiem, kāpinādams ātrumu: soļiem lēnām, rikšiem ātrāk un lēkšiem svieda līdz pat griestiem. Šī deidināšana man ļoli patika, un gadījās, ka es piegāju viņam un lūdzu:

—    Vectēv, padeidini mani! — Un viņš ņēmās tūdaļ deidināt. Mīļš liii labs bija šis vectēvs. Vecāmāte saukāja viņu par Pieteri: «Pieter, panāc nu šurp! Pieter, aizej turp!» Un viņš labprāt darīja visu, kas bija darāms. Neskatoties uz saviem septiņdesmit gadiem, vectēvs bija mundrs un

kustīgs. Cītīgi strādāja smagos lauku darbus un ziema brauca mežā.

Garajos ziemas vakaros, kad sievietes, apkopušas mājas soli, tarkšķināja ratiņus, kraķēja spoļu dzijas audeklam vai adīja, vectevs vija striķus, valgus un pinekļus, plēsa no priežu šķēdēniem skalus, pina lielos vilnas kurvjus, kartupeļu grozus un sēņu kurvīšus. Nereti taisīja ragavas, sēja slotas, ielika cirvjiem jaunus kātus, doba siles, greba kausus un karotes, gatavoja vasarai gra- bekļgalvas, lāpīja pastalas un padarīja visus sīkos darbus, kas bija tik nepieciešami saimniecībā, lai vajadzības brīdī būtu viss allaž pie rokas un karstajā darba laikā nevajadzētu atrauties no lielajiem darbiem. Nebija tāda darba vai amata saimniecībā, ko neprastu vectēvs. Visur viņš bija pirmais un pēdējais. Ziemā vectēvs ar Mares tēvu kulstīja linus. Viņi nāca uz istabu pusdienot, aplipuši ar plaukiem, spaļiem un putekļiem kā būžeļi.

Agra pavasarī, kolīdz novēlās sniegs no laukiem un pļavām un aizurdza pa tērču tērcēm, vectēvs stipāja traukus, ielika ķērnei dibenu, iesēja arkliem jaunas vērstuves, salaboja ratiem streņģes, dzeņaukstes, silksis, uzvilka sakkokiem čab- rakus, ievilka somaukstus un iesita ecēšām aiz- lūzušo tapu vietā jaunas. Uz klētsaugšas aiz sijām un spārēm glabājās ratu spieķi, grābekļ-

kāti, klamburi un šādi tādi lietaskoki, kas pie reizes bija nepieciešami. Vectēvs ģērēja ari pastalādas. Vectēva ģērētās pastalādas gan nebija tik glītas kā Rīgā pirktās, bet toties izturīgas ļoti. Ļaudis lielīja, ka noplēst vien nevarot.

*

— Dēliņ, iesim nu olnīcu taisīt! — mani vedināja vectēvs. Es biju neizsakāmi priecīgs un gāju vectēvam līdzi uz ratnīcu, kur viņam glabājās cirvis, slīmests un citi amata rīki. Nu zināju, ka drīzumā ieradīsies saderētais gans un sāksies ganu gaitas, kurās arī es biju cītīgs līdzgājējs.

Vispirms vectēvs izlaboja aploka sētu, kas izpildīja laidara vietu, tad ņēmās labot olnīcu. Tīruma malā viņš sakūra uguni, kur sutināja egļu klūgas mietu gredzeniem. Mans uzdevums bija lasīt zarus, sprunguļus un kurināt ugunskuru. Pēc dažām dienām ieradās ganuzēns Atis. Olnīca bija jau izlabota līdz pat birzij, kur es ne labprāt kavējos, baidīdamies no vilkiem.

Lielajā Dzilnu silā vilki bija sen iznīdēti. Vectēvs redzējis vilkus bērnībā, ejot ganu gaitās. Nereti kāvies ar tiem, gaiņājot tos no ganāmpulka. Reiz ielaidis vilkam ar lingu, spalvas vien pajukušas. Tas noticis lielajā Sauju mežā.

Ap Jāņiem vectēvs savāca vienkop garkātes, iesēja tajās izkaptis, sameklēja strīķus un galodas, sakārtoja tecīlu un pielika dažiem grābekļiem galvas. Kolīdz Jāņi bija nolīgoti, miestiņš izdzerts un sieri apēsti, vectēvs vīkšināja visus uz pļavu.

Sākās jaukais siena laiks ar tecīlas kaukšanu, izkapšu šķindoņu un lielisku izgulēšanos smaržīgajā sienā. Vispirms sāka pļaut mājas pļavu Vī- toleni, tad tālo Lapienu. Pirmo cirtienu iesāka vectēvs, viņam vienpakaļotram sekoja Mares tēvs, Mares māte, Mare un mans tēvs — visi slaidā un varenā rindā. Šmīkstēdama gāzās zāle zem izkaptīm kuplos vālos, ko pļāvēji izārdīja, pirms stājās jaunos cirtienos. Vēlāk apvītušo sienu sakasīja un sakrāva gubās. Otrā dienā gubas saveda pie šķūņa, izklāstīja, izkaltēja un bāza šķūnī iekšā. Man bija žēl skaisto naktsvijoļu, dzegužstampiņu, vilkāboliņa un dzelteno saules pureņu, kas tika nopļauti kopā ar zāli. Mare un vectēvs mierināja mani: nākošgad izaugšot jaunas, daudz skaistākas puķes. Dienas- vidū vectēvs atnesa man alkšņa kārbā saldas un smaržīgas zemenes, ko salasījis Gargrodiņā un Līgokalnā.

Tad nāca rudzu pļauja. Pļāvēji sastājās atkal rindā, cirzdami vārpainos rudzus ar vienrocēm un pieturēdami tos maziem grābeklīšiem. Vectēvs

sēja kūļus un krāva tos statiņos. Mares māte paklāja uz griežiem savu vilnaini, kur sēdēju es, kaitēdamies ar riekstiem un āboliem, ko tēvs bija nošķinis dārzā. Pa zaļo Avotlejas atālu bradāja garknābis stārķis sarkanos zābakos, tvarstot vardes un sienāžus.

Tomēr daudz labāk man patika linu tīrumā. Tur nebija aso griezu, kas durtos rokās un kājās. Un, kamēr lielie ļaudis līkājās un plūca linus, es sēdēju uz mīkstajām linu saujām saulītē un raudzījos, kā vectēvs sukā linus. Vispirms ar strauju vēzienu uz izkapts viņš nocirta galotni, tad laida suseklī pašu galviņu, svaidot plaukstās ietverto sauju no augšas uz apakšu. Nocirstās poļas bira grabēdamas uz paklātas segas zem susekļa, bet nosukātās saujas krājās ieapaļā kaudzē aiz vectēva. Tēvs sakrāva tās vezumā un aizveda uz mārku inērcēšanai. Tad māte atnesa pusdienas, kas garšoja lieliski.

—    Lai jau nu pirmais kumoss iet tam lielajam plūcējam, — ierunājās Mares māte, sniedzot man bļodiņu ar azaidu. Paēduši un atpūtušies plūcēji likās atkal linu gabalā un rāvās līdz vakaram.

—    Klurr, klurr! — piepeši gaisu saviļņoja skaļas klaigas taisni virs galvas. Es satrūkos.

—    Tās jau, dēls, dzērves, — mani mierināja māte.

—     Eku dzērves aiznes launagu! — piemeti

nāja Mares māte, ar pierei pieliktu plaukstu skatoties gaisā. Arī es raudzījos un saskatīju veselu dzērvju kāsi aizvijamies pār kalnu. Es vēl ilgi raudzījos nozudušo lidoņu virzienā …

*

Visvairāk vectēvam rūpēja kulšana. Viņš bija dzimis rijnieks. Uz kulšanu tas sagatavojās laikus, veikdams daudzus priekšdarbus. Jau priekš Jēkabiem tika izvēdināta rija, kur oda pēc pērnajiem putekļiem, kvēpiem un pelējumiem, tāpat izlabota krāsns, izslaucīta piesērējusī spelte, samūrētas paveļas, piedarbā pielīdzināts klons un iztīrīts gubenis. Turpat pie piedarbsienas vadžos karājās kuļamie rīki — spriguļi. Vectēvs tos izmēģināja, papildinot ar jauniem kātiem un vālēm. Liela vērība tika piegriezta spriguļauklām, lai tās nesamestos un nesacirštos kuļot, bet tecētu viegli.

Pienāca diena, kad vectēvs ar Mares tēvu aizbrauca seru darīt. Es nebiju vēl redzējis seru darām un plijos līdzi. Mani iecēla ratos un aizveda uz tīrumu, kur rindā stāvēja statiņi blakām pa trim kā sajozušās māmiņas ar spurainām lietuscepurēm galvā. Vectēvs palika ratos. Mares tēvs nocēla statiņiem cepures un sāka dot vienpakaļotram kūļus, ko vectēvs darīja iekšā vezumā. Kad abi vezumi bija piedarīti pilni, augsti kā dārzā bišu mājiņa, tos pārsēja ar virvēm un sera bomjiem. Mani uzcēla uz vezuma. Zirgi iespurkšķējās, salocījās, un vezumi sāka ripot mājup. Baidīdamies nokrist, es ieķēros kūlī un svārbojos uz visām pusēm. Likās, ka esmu padebešos — tik augsts šķita vezums. Rati, kratoties grambās, šūpoja vezumu; man sirds vien drebēja.

Iebraukuši rijas priekšā zem lieveņa, vectēvs ar Mares tēvu nojūdza zirgus un piesēja tos āboliņa atālā aiz rijas. Tad atsprūdīja vaļā vezumus un sāka riju sērt. Mares tēvs ņēma no apgāztā vezuma rudzu kūļus un meta iekšā rijā, kur vectēvs tos uzķēra uz mazajām dakšām un statīja ārdos ar vārpām uz augšu. Kad rija bija līdz maļam piesērta, krāsnī sabāza bērza šķilas, paskal- dīja no priedes stumbra sveķainus iekurus un iekūra uguni. Rija pildījās kodīgiem dūmiem, kas mutuļu mutuļiem spraucās laukā pa durvīm un mazajiem suta lodziņiem. Laiks bija iet pusdienot. Ai, kā nu garšoja vārīti kartupeļi, siļķe un rūgušpiens!

—    Sers krietni pakaltis, rīt varēs kult, — pie vakariņu galda dzirdēju runājot vectēvu.

—    Ko tad vairs kavēt, jāgāž tik klonā, — viņam atbildēja tēvs. — Vai spriguļi kārtībā?

—      ..Kārtībā, dēls. Viss kārtībā. Lai tik kūlēji ir gatavi stāties uz klājiena.

—       Par kūlējiem nebēdājiet: tie gatavi stāties kad tūlīt, — atteica Mares māte, sēdēdama uz lažiņas un suļķēdaina Mares tēva pīpi. Viņa jau allaž smēķēja, tad zobi nesāpot. Man ļoti gribējās redzēt, kā rudzus kuļ. Es ieķēros vectēvam ūzu rostīs un sāku sirsnīgi lūgties, lai ņem mani līdz uz kulšanu.

—       Ak tu gribi, lai tevi nokuļ? — smējās Mares tēvs. — Nu, to lietu varam tepat nokārtot. Pa, kur man tā siksna?

—    Nē, nē! Es gribu uz piedarbu …

—       Kā nu bez tevis, lielais kūlējs, — ieminējās māte.

—       Vai ta, dēliņ, varēsi ar piecelties? — jautāja vectēvs.

—    Tu mani piecel, vectēv!

—       Nu labi, labi, dēliņ! Piecelšu jau, piecelšu, ja tikai gailis neaizdziedās.

Es apgūlos ar lielu apņemšanos iet līdzi kūlējiem. Cieši aizmigu un ap pirmajiem gaiļiem biju jau augšā. Kad vectēvs aizdedzināja mazo skarda lampiņu, viņš izbrīnījies iesaucās:

—    Pavei, puika jau augšā kā pimbers!

Piecēlās arī tēvs un bija pārsteigts par manu

čaklumu. Otrā istaba sarunājās Mares tēvs ar

Mares māti. Kad es iegāju pie viņiem, Mare vēl valstījās gultā.

—    Oļģīt, dēls, ej nu sapluinī Mari, lai ceļas augšā! — mani skubināja Mares māte, apvilk- dama jaku.

Vectēvs aizdedzināja apkvēpušo spuldzeni, paņēma mani uz rokas un izgāja. Viņam sekoja pārējie ļaudis.

Ārā bija tumšs un baismīgs. Silts vējiņš sitās sejā. Sēdēju vectēvam uz rokas, piekļāvies viņam pie krūtīm. Ejot gar laidaru, mums piebiedrojās Krancis. Viņš izrādīja lielu prieku, ālējās, lēca augšup un raustīja mani aiz kājām. Man kutēja, un es iekliedzos.

—    Vai būsi mierā, palaidni! — vectēvs apsauca Kranci.

Rija atradās mazu gabaliņu aiz kūts. Ēkas bija ar nodomu izbūvētas reti, lai tās uguns negadījumā viena otru neaizdedzinātu. Pakāris spuldzeni piedarba kaktā un nosēdinājis mani uz apgāzta puspūra, vectēvs iegaja rijā seru dot. Viņš gāza no ārdiem siltos rudzu kūļus, ko tēvs uzķēra uz dakšām un izstūma pa durvīm piedarbā. Mares tēvs raisīja kūļiem saites un Mares māte ar Mari taisīja klājienu: klāstīja klonā siltos, izkaltušos rudzus divās pretējās rindās ar vārpām uz iekšu. Tad klāja otrās un trešās rindas, kamēr piedarbs bija viens vienīgs klājiens.

Kad sers bija izklāstīts piedarba klonā, kūlēji noņēma no vadžiem spriguļus, sastājās pa pāriem klājienā viens pret otru un sagatavojās uz kulšanu. Bija atnākusi arī māte, un nu iznāca veseli trīs pāri.

Kūlēji viegli svaidīja spriguļus, sitot rakstā un virzoties pa klājienu. Tiešām, bija kaut kas neredzēts! Spriguļvāles dejoja pa gaisu šņākdamas un, atsitoties klājienā, ritmiski klaudzēja. Putekļu mākoņi, tikko nojaušami spuldzeņa pustumsā, vijās augstajos piedarba spraišļos, līda nāsīs, acīs un mutē. Es sēdēju uz labības mēra un šķaudīju. Piedarbā šņāca un klaudzēja. Tukšajā rijā un gubenī atbalsojās ritmiskā spriguldziesma: blika — blaka! blika — blaka! blik — blak - blik!

Ligzdas deļ

I

Pavasaris togad pagadījās ļoti agrs. Marta beigās sabruka dziļās sniega kupenas, noskrēja ūdeņi un uz atkusušajām cinatām ieradās pirmie dziedoņi. Ežmalās saulgozī plauka zilie vizbulīši un baltas vistukājas. Tīrumā starp pērnajiem rugājiem viesās zaļa zālīte. Olnīckalnā kā čakli lidoņi gaisa spurdza cīruļi.

Liru—liru—lā! — padebešos nemitīgi skanēja viņu dziesma.

Kli—kli—kli! — mežmalā ieklidzinājās tumšā

sarkaneekulainā dzilna, un birzī šalkoja pirmās pavasara vēsmas.

Arī dārzs bija pilns dziesmu un sanoņas. Plaukstošos ķiršu zaros bezbēdīgi čivināja zvirbuļu koris. Kuplzarainajā kļavā, kur patlaban raisījās pirmie ziedu pakari, spalgi svilpoja melnsvārcis strazds. Viņa skaļā svilpe skanēja tālu dārzā. Palejā piesaulē atradās drava — kādi desmit stropi ar saimēm. Ap skrejcaurumiem tekalēja un laidelējās bites, vingrinādamas spārnus pēc garās ziemas guļas. Dažas varēja jau itin brangi skriet, citas, apreibušas no saulainā gaisa, pacēlās spārnos un krita atpakaļ uz stropa malas vai zemē, kur kautrīgi augšup lauzās maigs zaļ- ganums. Drošākās laidās uz ķiršiem, atcerēdamās pagājušā gada smaržīgās ziedu ganības. Bet ganības likās kailas un patukšas — tikai rets pumpurs bija atvēris savu balto ziedu biķeri, gaidot medus vācējas.

Oļģim sirds bija pilna pavasarīga prieka. Apvilcis nodriskāto mētelīti, viņš skraidīja pa dārzu no viena krūma uz otru, vērodams dabas atmošanos. Mētras, zobeni un lupstāji bija izdzinuši no zemes zaļus asnus. Liepās gailēja brūni, dzīvības sulas pierietējuši pumpuri. Rīt vai parīt tie sprāgs pušu un zaros vērpsies spilgts zaļums. Dārza malā un abpus ceļam starp ābelēm vijās ogulāju rindas. Lūk, tur jau Oļģa lielais ērkšķis izdzinis zaļas un vilnainas lapas kā samtainas skaras ērkšķaino zaru pudura.

«Zied, zied, ogulājs zied!» skaļi prieka zvani iezvanījās Oļģa sirdī. Arī kādā jāņogulājā viņš ieraudzīja bārkstainas ziedu krelles. Un, kad pļavmalā zem kārkliem puisēns atrada dažas pa- lazdītes, priekiem nebija vairs gala.

— Zied, zied! — Oļģis skaļi vīteroja un teciņus devās pa pļavu uz dīķi. Līmeņa vidū lēnajā vējā šūpojās divas trīs kalmju vālītes, saglabājušās no pagājušā gada. Gar dīķa malām no sasilušā ūdens laukā līda stiebri un šķautnainais grīslis kā zaļi, nule uzasināti pīķi. Tālāk ūdens staignājā kurkstēja vardes:

Kvarks—kva—a—arks!

Visa pamala trīcēja no skaļās kurkoņas. Gribēdams izbeigt varžu koncertu, Oļģis iemeta dīķī sprunguli. Smagi krizdams, sprungulis no- blīkšķēja, uzsizdams gaisā ūdeni. Varžu orķestris it kā aprāvās un kļuva klusāks, bet tikai mazu brītiņu, tad tas atkal kvarkšķināja no jauna.

Kvarks—kva—a—arks!

«Lai vardes kurc!» Oļģis atmeta ar roku un steidzās mājup pa iemīto taciņu gar šķūnīti, kur vēl pašā dibenā glabājās siens un pelavas, ko Mares māte bija atnesusi no gubeņa. Caur zedeņu spraugu Oļģis iešmauca dārzā. Ķiršos vēl arvien čivināja zvirbuļi, it kā tiem būtu jānotur sapulce un jāizlemj simts svarīgu jautājumu. Gar liepām aizlidoja no ziemas miega atmodies taurenis, pazuzdams aiz kūts stūra. Kļavā joprojām svilpoja melnais strazds.

Pī! — spalgais svilpiens aizskanēja tālu pa dārzu un kapostāju, kur dobēs rindu rindām trupēja pagājušā gada kaceni.

—    Māmiņ, kādēļ strazdi svilpo? — Oļģis jautāja pagalmā mātei.

—     Viņi sasaucas ar citiem strazdiem, dēliņ. Drīz tie sāks ķozuļos vilkt salmus, sienzāles un spalvas ligzdai. Mīkstajā ligzdā strazda māte iedēs raibas oliņas, izperēs un izšķils mazus strazdēnus.

—    Vai arī strazdeni svilpos, mām?

—   Kad tie paaugsies, dēliņ, ari viņi svilpos tāpat.

Mātes paskaidrojums Oļģi ieinteresēja. Viņam gribējās novērot, kā strazdi taisa sev ligzdu, kā nes sienzāles, ka perē un kādi izskatīsies mazie strazdēni. Kaut ķozulis bijis no stikla, tad strazdu ģimenes dzīve būtu redzama kā uz delnas. Jā, kādēļ gan ķozuļus netaisa no stikla?

Oļģim bija gaišas acis un vērīgs prāts. Neskatoties uz saviem septiņiem astoņiem gadiem, viņam bija sakrājies labi daudz novērojumu dabā un dzīve. Uz daudziem jautājumiem zēns atrada atbildi grāmatās, ko tēvs šad tad pārveda no pilsētas vai ņēma no bibliotēkas. Tur bija ne vien skaisti stāsti un pasakas, bet arī dabasmācī- bas un derīgi padomi. Oļģis uzzināja, ka appu- teksnēšanās ceļa apaugļojas puķes, stādi un koki. Arī par kukaiņu, putnu un zvēru dzīvi viņš bija šo to lasījis, dzirdējis no tēva un pats novērojis. Tāpat vectēvs un vecāmāte tika daudz stāstījuši par meža zvēriem un putniem. Visvairāk skaidrības tomēr bija grāmatās.

Nolēmis novērot strazdu dzīvi, Oļģis iesteidzās dārzā, atsēdās uz sola zem kļavas un pacēla augšup galvu. Strazds piepeši apklusa. Iztrūcinājies no mazā dabas pētītāja klātbūtnes, viņš mitējās svilpot, žēli iečirkstējās un aizlaidās. Velti izgaidījies to atpakaļ, Oļģis devās istabā. Te caur logu gaiši un skaidri bija saredzams pelēkais ķo- zulis kļavā un viss, kas notiek dārzā. Pēc pusdienas strazds atkal ieradās kļavā. Šoreiz viņam līdzi kā vietraugos bija atskrējusi strazdu māte. Augumā ta bija drusku mazāka par tēvu. Saulē viņu melnās spalvas zalgoja kā zilganas mald- uguntiņas. Strazdi laidelējās ap ķozuli divatā, reizēm paskriedami apkārt kļavai vai uztupda- mies uz ķozuļjumta. Tad ķozulī ielīda tēvs un tūdaļ izspurdza laukā. Vēlāk mazajā mājoklī tie salīda abi un palika tur labu brītiņu. Tad viņi ilgi sēdēja uz laipas pie skrejcauruma. Pagriezušies viens pret otru, tie jautri čivināja, it kā apspriezdami svarīgo dzīvokļa jautājumu. Tā viņi tur tupēja līdz vēlai pavakarei.

Otrā rītā Oļģis atkal apsēdās pie loga. Strazdi jau bija klāt. Laikam mājoklis tiem iepaticies. Augu dienu viņi laidelējās pa dārzu, bet arvien, lai kur laizdamies, satupās kļavā un palika allaž tās tuvumā. Arī turpmākajās dienās ieradās šie spārnaiņi. Oļģis novēroja, ka knābī tiem arvien bija kāds nesamais: vienam siena pītīte, otram šķiedriņa vai plauciņš. To visu strazdi uzlasīja pie šķūnīša, rijas priekšā vai kur citur. Novietojuši nesamo ķozulī, melnsvārči drīz vien aizlaidās, lai pēc brītiņa ierastos no jauna. Tā viņi skraidīja un laidelējās arī nākamajās dienās — reizēm kopā, reizēm viens par otru, nesdami knābjos arvien kādu «lietas koku» ligzdas būvei.

Kad ligzda bija izdarināta un ar mīkstām spalvu pūkām izlikta, iesākās dēšanas laiks. So darbu strazdu paris sadalīja tā: kamēr māte tupēja ķozulī un rūpējās par olu dēšanu, tēvs sēdēja allaž turpat cauruma priekšā uz skrejlaipas, apsargādams dējēju. Nereti pār ziedošo dārzu pārlaidās kāda vārna un kaut kur tālumā lidinājās plēsīgais vanags. Sacēlis skaļu trauksmi, strazda tēvs ielīda ķozulī. Nostājies kaujas gatavībā un balto knābi kā durkli izslējis no skrejcauruma, viņš droši sagaidīja ienaidnieku. Bet ienaidnieks, laikam iztrūcinājies no skaļās kara trauksmes, aizbēga pār trejdeviņiem kalniem un lejām.

Lapas kļavā jau bija sakuplojušas un smagi ziedu čemuri karājās ievās un ābelēs. Ari Sērmūkši taisījās vērt vaļā savas pušķainās ziedu slotiņas. Dārzs grima smaržīgu ziedu kupenās. Oļģis sēdēja istabā pie atvērtā loga, lasīja grāmatu un šad tad pameta biklu skatienu uz kļavu. Ķozuli ka zaļā vilnainē ietina svaigais lapu kuplums, un strazdu dzīvesvieta bija grūti saskatāma. Oļģis to vairāk juta, nekā redzēja acīm. Smaržīgajā ziedu tirgū pa ķiršiem, ābelēm un ievām sanēja darbīgās bites, laizdamās uz dravu ar smagām nastām.

Kamēr Oļģis tā vēroja, dārzā norisinājās kaut kas savāds. Kļavā iečivinājās zvirbuļi. Tas likās tik neparasti, jo še, kur mājas īpašuma tiesības piederēja melno strazdu pārim, neviens spārnai- nis nelaidās tuvumā. Šo likumu nu bija lauzuši pelēksvārči zvirbuļi, kas zināja tikai skaļi zvirb- stīt, ķiršus šķīt un rudenī miežus zagt. Ak, šie zaglīgie negantnieki! Nu viņi ielauzušies svešās robežās! Pēc skaņām spriežot, tur bija divi pelēksvārči. Viens pašreiz izspurdza no kuplā lapok- šņa, kur atradās strazdu mājoklis, un izmeta kaut ko baltganu, kas noripoja lejup zālē; otrs skaļi zvirbstīja kļavā, it kā uzslavēdams pirmo, kas atgriezās tūdaļ atpakaļ. Pēc maza brītiņa pelēk- svārcis atkal izspurdza no kļavas un nometa zemē baltu lodīti ka mazu akmentiņu. Strazdu tuvumā nejuta; tie laikam bija aizskrējusi uz Tīrumkalnu. Nesot arājiem brokastis, Oļģis bija noskatījies, kā pa svaigi uzplēsto vagu arājam nopakaļ seko strazdi, vārnas, žagatas un cielaviņas. Uzartajās vagās atradās garšīgas baud- vielas: sliekas, trekni tārpi, vabulītes un šādi tādi kukainīši. Putnu saime tos kāri uzlasīja.

Nobažījies par strazdu likteni, Oļģis izskrēja dārzā. Netālu no kļavas viņš atrada zālē gaišzilu oliņu ar tumšiem punktiņiem. Ai, cik tā bija maziņa un skaista! Otra oliņa gulēja tālāk. Tā bija sašķīdusi.

Vārīgi saņēmis veselo oliņu un ielicis to cepurē, Oļģis steidzās uz malksnāju pēc kādas šķeistas vai kārts, ar ko aizdzīt ļaundarus zvirbuļus. Nu, gan viņš sados tiem birgu! Bet, rau, tur jau par liepām laidās strazdu pāris taisnā virzienā uz savu mājokli. Oļģis apstājas un raudzījās, kas notiks tālāk kļavā, kur ielaidās strazdi. Salīduši ķozulī, sirdīgi zvirbstināja zvirbuļi. Viņi bija pamanījuši, ka atgriežas mājokļa īstie saimnieki.

Izraudzījis vietu, no kuras ķozulis ērtāk pārskatāms, Oļģis stāvēja un gaidīja, aizturēdams elpu. Uzmeties uz skrejlaipas un ieraudzījis savā mājoklī svešos negantniekus, strazdu tēvs skaļi ieķērcās. Arī māte nometās uz zara ķozuļa tuvumā un skaļi vaimanāja. Viņa sirdīgi drebināja sparniņus, it kā uzmundrinādama tēviņu sākt cīņu un dot nāvīgu triecienu pelēkajiem gaisa bandītiem. Izgrūdis skaļu kaujas saucienu, strazds metās skrejcaurumā. Oļģim aizrāvās elpa. Viņš bija taisnīgs un juta līdzi strazdiem.

Ķozulī norisinājās nikna cīņa — cīņa ligzdas dēļ. Strazds gaiņāja nelūgtos viesus, kapādams ar savu aso knābi to spalvainās muguras. Mulsuma zvirbuļi nezināja, ko darīt, un žēli čiepstēja. Tad viņi viens pēc otra izspurdza no ķozuļa saburzītām un izplūkātām spalvām, izbailēs zvirb- stīdami, steigšus aizlaidās uz sīko bērzu smalcīti. Strazdu pāris bija godam aizstāvējis savu mājokli. Viņi steidzīgi izlaboja postījumus un saveda kārtībā ligzdu. Māte izdēja jaunas oliņas un izperēja mazus strazdēnus. Pa visu perēšanas laiku strazdu tēvs nesa tai klāt barību. Drīz vien Oļģis sadzirdēja ķozulī mazo strazdulēnu sīkās, pīkstošās balstiņas — cviri-cviri-svirks! Viņi bija izsalkuši un prasīja ēst. Tēvs un māte sāka nest tiem ēsmu: tārpiņus, mušas, knišļus, kāpurus. Tārpus un kāpurus tie samedīja dārzā pie ābelēm, glābdami augļukokus no lapu un ziedu postītājiem. Strazdēni jau bija lieli, skaļi čivināja un nemierīgi dauzījās pa ķozuli. Ap rudzu pļauju lielie strazdi izvadāja mazos strazdēnus, macī- dami tos lidot.

Mazo izvadāšanas dienā strazdu pāris sarīkoja lielas dzīres. Dārzā ieradās vesels bars viesu. Sametušies tuvējos kokos, tie jautri čivināja kā jau dzīrēs. Tad pietrūkās spārnos, laidelējās ap kļavu, kur skaļi vīteroja mazie strazdēni, un satupas atkal kokos. Šo rotaļu strazdi atkārtoja vairākkārt. Šai brīdī atskrēja strazdu mate ar barību uz skrejlaipas. Juzdami matēs ierašanos, mazuļi dauzījās pa ķozuli kā negudri. Strazdiene ķozulī vis nelīda. Viņa tupēja uz laipas ar tārpu knābī, aicinādama mazos, lai tie lien laukā no ķozuļa. Mazuļi padevās kārdinājumam un cits pēc cita atstāja šauro ligzdu. Kad mazuļi bija satupušies zaros, kļavā iespurdza viesu bars. Un sākās liela čivināšana un laidelēšanās. Viesi rādīja un mācīja mazajiem strazdēniem lidošanas mākslas paņēmienus.

Skaļās dzīres turpinājās visu cēlienu. Vēlāk strazdu saime atstāja savu šauro ligzdu un aizlaidās sirot brīvā dabā, kur telpa, plašums un zilas tāles.

II

Rudens nokratīja zeltaino tērpu, izkaisīdams to pa vēju vējiem. Un, kad augļi bija novākti klētīs, pagrabos un dobēs, atnāca ziema baltsniega snā- tenē un ledus kažokā. Vējputenis žēli gaudoja dūmlaidī, un pažobelēs auroja vētra, sviezdama sniegu logu rūtīs. Naktīs spelgoņā lausks knakšķināja pie māju pakšiem.

Oļģis bija nodarbināts ar mācībām. Rītos, mežā braucot, tēvs uzdeva tam allaž kādu lasāmo gabalu, rēķināšanas uzdevumu vai bībeles peršas. Grūto vienreizvienu Oļģis iemācījās viegli bez piespiešanās, taču bībeles peršas tam negāja pie sirds. Kādu pasaku vai stāstu viņš labprāt izlasīja un tad, dienai iesilstot, gāja ar ragaviņām laisties. Vakarā bija jāatsaka tēvam uzdevumi. Tie arvien izdevās teicami. Un tad, uz siltā mūrīša sēdot, varēja noklausīties lielo sarunās. Vectēvs zināja allaž daudz ko stāstīt par klaušu laikiem, krievu-turku karu, un tā vakars pagāja nemanot.

Pagāja arī bargā ziema ar sniegkupenām un vējputeņiem. Mīlīga vēsma glaudās Oļģim gar vaigiem, kad viņš lauza dārzmalā baltās pūpolu aitiņas. Arī kūtī pa tumšajām naktīm bija salēkuši daudz jēriņu un teliņu. Un, kad sāka nobrukt sniegs, dzīve pletās arvien plašāka. TIrumkalnā atkal ieskanējās cīruļu dziesma. Mežmalā klidzināja dzilna. Beidzot arī kļavā ieradās melno strazdu pāris. Droši vien tas pats, kas pagājušā gadā uzveica negantos zvirbuļus. Saulei mīlīgi spīdot, dārzā ziedēja ķirši, ābeles un pa zemi klājās zaļš tepiķis, izraibināts zaļganām skujiņām un dzeltenam pieneņu saulītēm. Atlaidās pelēkraibās cielaviņas un baltkrūtainās bezdelīgas.

Oļģī no jauna pamodās interese par dabu un putniem. Viņš uzsāka atkal savus novērojumus. Ganot tīrumā aitas, netālu no lielā akmens viņš uzgāja cīruļa ligzdu. Sešas mazas, pelēkas oliņas ar mālainiem plankumiņiem gulēja pērklītī, ko aizsedza rugāji un zāļu stiebri. Nu viņš sargāja šo vietu, lai aitas to nesamin. Arī Krancis nedrīkstēja to zināt.

Un, kad pļavās jau ziedēja gundegas, bezdelīg- actiņas un sviestapuķes, ganos izlaida lopus. Nostāvējušas visu garo ziemu kūtī pie valga, gotiņas bija kā apreibušas no tīrā gaisa un saules. No sākuma viņas neprata iet, mīņājās laidarā uz vietas un ošņāja zemi. Svaigais zaļums kairināja osmu, un raibaļas sāka plūkāt zaļo mauru. Visjocīgāk uzvedas mazie teliņi, kas saulaino āru skatīja pirmoreiz. Pasaule viņiem izlikās kā zelta pasaka ar dīvainiem brīnumiem. Saslējuši gaisā spalvainas astes, tie dižojas gar sētu un neveikli skraidīja. Viņi bija tik nevarīgi, kusli un muļķīgi un baidījās pat no sētas stabiem. Kad govis bija apradušas ar āru, tās kopā ar aitam izdzina uz zālainās papuves. Teliņi palika laidarā.

Vakarā notika rumulēšanās. Kolīdz sadzina

mājā govis, Mare uzšāva puiša Kārlim uz kakla veselu ķipi ūdens. Kārlis nepalika parādā un savukārt aprumulēja ar ūdensšaltīm Mari. Mare kliegdama bēguļoja apkārt istabai un klētiņai, bet Kārlis to panāca un iešļāca sejā ūdensstrūklu. Marei talka nāca Krista, un nu sākās īsta ūdens- kauja. Savu tiesu, protams, dabūja ij Oļģis. Tad, lūk, neaizgulēšoties un vasarā lopi nebizošot. Ūdenskaujā piedalījās arī viņmāju Andžs. Beidzot rumulētāji saklupa dīķī, kliedza, plančājās ar ūdeni un bija caurcaurēm slapji.

Oļģim nu iesākās ganu gaitas. Tarbiņu par pleciem, kurā atradās cibiņa ar sviesta piciņu un maizes doniņu un kada grāmata, rīksti rokā, — tā viņš vadīja ganāmpulku uz zālainām ganībām. No rītiem mazajam ganiņam gāja drusku sliktāk: acis bija ka aizlipušas ar miegu. Nereti lopus līdz brokastlaikam paganīja Mare. Tad Oļģis varēja pagulēt un patīksmināties gultā. Krancis bija Oļģa palīgs un labā roka ganos, sevišķi bizulaikā. Viņš pazina katru govi pēc vārda.

— Kranci, ej pēc Zīmaļas — pī! — Un Krancis nekad nekļūdījās. Govis no viņa baidījās un allaž klausīja.

Vau — vau! — ganībās atsaknēja Kranča spalgais rējiens.

Tīrumā pie lielā akmens cīrulēni bija jau izšķilti. Mazi maziņi kā niecīgi cibulīši, pelēku pūkainu spalviņu, gandrīz vēl puskaili cīrulēni snai- cīja kailos kakliņus un kārstīja galviņas, atplē- tuši dzeltenās mutītes. Ik rītu Oļģis pabaroja tos ar sliekām un skudru oliņām, ko atrada tīrumā zem akmeņiem.

Arī strazdi jau perēja kļavā, ķozulī. Dienvidū, kad lopiņi gulēja kūtī un saldi gremoja, Oļģis pētīja dabu un apkārtni. Krūmmalā uz noras ziedēja kaķpēdiņas, deviņvīru spēks, zilie pulkste- nīši un buldurjaņi. Līčos pogoja lakstīgalas. Mazas, spriganas zivtiņas šaudījās šurpu turpu pa dzidrajiem atvariņiem līkuločainajā Ureikstupē. Te straujā kritumā starp akmeņiem Oļģis ietaisīja ūdensdzirnaviņas. Lubu spārni griezās šņākdami, ūdens dzīti. Skats bija tiešām lielisks. Arī kaimiņ- bērni nāca noskatīties Oļģa brīnišķīgajā celtnē.

Reiz dienvidū Oļģis bija atlaidies piezvilus zaļajā maurā un raudzījās raibajā mārītē, kas mundri tekalēja pa zāles stiebriem. Pašreiz tā uzrāpās smilgā, pašā galotnē, un palika domīgi stāvot, it kā pārlikdama, kurp tālāk laisties. Tad viņa izplēta sarkanos, baltraibos spārniņus un aizlaidās uz laidara pusi, no kurienes nāca savāda kņada. Tur uztraukti vīteroja bezdelīgas, nemitīgi laidelēdamās gar paspārni un žēli kliegdamas. Turpat slepenā stūrītī zem spāres atradās viņu ligzda, samesta no dubļiem, plaukiem un sienzālēm, ar mazu skrejcaurumu pašā augšmalā.

Oļģis to zināja. Viņš bija novērojis, kā bezdelīgas taisa ligzdu un no kurienes ņem materiālu šai celtnei. Vel nesen šī celtne bija kļuvusi gatava. Varbūt jau bezdelīdziene gatavojās dēt tajā raibas oliņas. Ko nozīmēja šī skaļā čivināšana?

Un Oļģis izdzirda zem spāres svešādas balsis — rupjas un satrauktas. Nu, protams, bezdelīgu ligzdā bija salīduši citu ligzdu tīkotāji zvirbuļi, kam pašiem aiz izlaidības un slinkuma negribējās nodoties grūtajam celtniecības darbam. Diendienā tie laidelējās pa dārzu, klētspriekšu, bezbēdīgi zvirbstīja. Darbam tiem neatlika vaļas. Un nu, kad bija pienācis dēšanas laiks, tie nezināja, kur dēties, un pazagšus līda citu putnu taisītajās ligzdās. Oļģis atsēdās jāteniski uz platās gulsētas un notālēm raudzījās bezdelīgu cīņā, kā tās centās atgūt savu mājokli. Velti viņas sitās ar melnajiem spārniem gar ligzdas malu, velti mēģināja iespraukties skrejcaurumā. Zvirbuļu asie knābji tās ikreiz atvairīja.

Velti izskraidījies un nobēdājies, bezdelīgu pāris pazuda. Zvirbuļi priecīgi zvirbstīja svešajā ligzdā, iedomādamies to par savu. Sis prieks tomēr nebija ilgs. Pēc maza brītiņa atlidoja vesels bars bezdelīgu. Satupušās uz jumta kores, tās nemitīgi čivinaja savā bezdelīgu valodā, laikam noturēja kara apspriedi. Tad tās viena pakaļ otrai laidas uz tuvējo dīķi laidara priekšā un, paņēmušas knābjos dubļu piciņas, skrēja atpakaļ uz ligzdu, kurā nikni zvirbstīja zvirbuļi, it ka bārdamies, sak, kas tā par būšanu, kas par traucēšanu … Lai tik nu palūko godīgus zvirbuļus aiztikt! Bezdelīgas neklausījās viņu ierunās un ar atnestajam dubļu piciņām veikli mūrēja ciet ligzdas skrejcaurumu. Drtz tas bija aizmūrēts pavisam.

Padarījušas savu atriebības darbu, bezdeligas izklīda. Zvirbuļu pāris nu bija ieslēgts cietumā uz mūžu. Tad Oļģis iežēlojās par cietumā ieslēgto zvirbuļpāri. Jau nākamajā dienā, kad lielie ļaudis gulēja diendusā, viņš atnesa no šķūnīša kāpnes un pieslēja tās pie kūts sienas, kur zem spāres atradās zvirbuļu nāves cietums. Tic vairs nezvirbstīja, bet žēli čiepstēja, ka daždien nāvi- nieki, apzinādamies savu stāvokli.

Aizmūrētais skrejcaurums bija pārvērties par cietu masu. Uzkāpis uz kūtsaugšas, Oļģis nolīda paspārnē, izbāza roku caur jumta salmiem un no tumsas dzijumiem izvilka divus līdz nāvei nobijušos cietumniekus. Kā tiem drebēja mazās sirsniņas! Oļgis gribēja pabarot tos ar maizes druskām, bet zvirbulīši izlikās kā beigti un neēda.

—    Tad skrejiet pasaulē! — izsaucās Oļģis, palaizdams vaļā zvirbuļus. Priecīgi zvirbstīdami, tie aizlaidās uz rijas pusi un pazuda aiz kuplo liepu cekuliem.

Oļģis sakārtoja ligzdu, ar nazi atbrīvoja aizmūrēto skrejcaurumu. Tomēr tajā gadā bezdelīgas tur vairs neatgriezās. Viņas bija sākušas celt jaunu ligzdu klēts paspārnē. Tur tās perinājās un uz rudens pusi izvadāja savus mazuļus — baltkrūtainos bezdelīdzēnus. Zvirbuļi laikam bija ietaisījuši ligzdu kaut kur rijas korē. Laiku pa laikam tie tračīja dārzā gatavos ķiršus un rudenī, salasījušies lielos baros, apsēda zeltainās miežu druvas.

—    Zvirbuļi miežus kuļ, — sacīja Mares tēvs. — Būs jāsāk pļaut.

Un tīrumā, kur viļņoja zeltaino vārpu līmenis, tuvākajās dienās šķindēja izkaptis. Līdzi ar klur- dzošajiem dzērvju kāšiem aizvijās projām trauslās baltkrūtes bezdelīgas. Tikai vārnas un pelēkie miežu zagļi zvirbuļi palika ziemot tepat. Kad dārzā un laukos vizēja saulē sērsnainie kupenu kalni, Oļģis pagalmā baroja izbadējušos zvirbuļus ar maizes druskām.

Lāča smēde

Viņos senajos laikos Daugavas abos krastos šalkojuši lieli, nepārejami meži, kur savā vaļā dzīvojuši niknie meža zvēri: pinkainie lāči, plēsīgie vilki un lūši, tramīgās lapsas, cītīgie alu racēji āpši, staltradži brieži, veiklās stirnas, urk- šķīgās mežacūkas, skaistās, izmanīgās caunas, vāveres un vēl citi zvēri un zvēriņi. Sevišķi daudz zvēru bijis Latgales mežos un Lietuvā. Cumējis vien. Muižturi tad rīkojuši šo zvēru medības.

Ļaudis stāsta, ka reiz Līksnas muižas grāfs izjājis ar suņu puišiem piķieriem lāčus pačamdīt.

Muižas ļaudis norīkoti dzinējos. Biezajā meža rozā suņi drīz vien saoduši lāča pēdas, sākuši nikni riet un kvakšķēt. Dzinēji nostājušies sardzē. Piepeši kā tumša gabana no egļu pudura izlīdusi branga lāču māte ar diviem brašiem mazuļiem. Atieztiem zobiem un plosīgi rēkdama, viņa metusies uz dzinējiem, bet grāfa skaudrā lode nogāzusi to zemē. Mazos lācēnus sagūstījuši, un grāfs licis viņus pievākt un audzēt muižā.

Brašie mīkstspalvainie zvēriņi drīz vien apraduši ar ļaudīm un diendienā tekalējuši pa muižas pagalmu un laidaru. Viņus it sevišķi iemīļojis kalējs, barojis tos un mācījis visādos niķos un stiķos. Mazākais lācēns sasirdzis un nonīcis. Lielākais nu lumpačojis sērīgs apkārt, meklēdams savu rotaļu biedru. Taču ar laiku viņš aizmirsis bēdas, kļuvis jautrs un žaustījies ka draiska. Lācēns jau zinājis savu vārdu. Un, kolīdz pasaukuši: «Miška, Miška!» — viņš bijis klāt kā div- deviņš.

Nākamajā gadā Miška jau izaudzis liels vīrs, apvēlies itin tukls, spīdīgu, tumši rūsganu spalvu. Kāpelējis kokos, metis kūleņus un staģījis uz pakaļkājām. Nereti gājis uz Daugavu ūdeni dzert. Un diez kā reiz tā pagadījies: sams satvēris Mišku aiz kājas un nu tik raut dzelmē iekšā. Bet tomēr nekā, Miška bijis pārāks un izvilcis samu krastā. Sams gan vēl turējies un spirinājies, ieķēries ar garajam ūsām lāča spalvā, bet tad atlaidies.

Par šādu bezkaunību Miška bijis stipri saniknots. Lai atriebtos, viņš sācis vilkt no tuvējās malkas grēdas krietnas šķilas un kraut tās samam virsū. Un tā Miška sakrāvis lielu kaudzi. Sams nu vairs nespējis ne pakustēties, ne pīkstēt. Šinī pašā brīdī nācis uz Daugavu peldēties kalējs un ieraudzījis Mišku malku kraujam. Pienācis tuvāk, viņš visu notikušo sapratis. Miška bijis slapjš un saņurcīts. Tātad Daugavmalā norisinājusies nikna cīņa.

Sams bijis no vecajiem — īsts nezvērs. Kalējam nu iznākusi branga maltīte. Bet no tā laika Miška baidījies iet uz Daugavu un ūdenī brist.

Laba dzīve bijusi Miškam: muižas ļaudis to visādi lutinājuši, gan ar viņu šā tā āvīdamies un laiku kavēdami, gan pasniegdami kādu gardāku kumosu. Tomēr Miškam vislabāk paticis smēdē. Ar lielu labpatiku viņš noraudzījies, kā kalējs min šņācošās plēšas un kā ugunīgās dzirksteļu bites veseliem spietiem izlido no sakarsētās ēzes. Un, kad nejauši kāda ugunsbite ielidojusi nāsīs, Miška atiezis zobus, purinājis pinkaino galvu un sācis jocīgi sprauslāt, sagādādams ļaudīm jo lielus smieklus.

Beidzot kalējs nolēmis likt Mišku pie darba, sak, ko tāds makans te apkart klaiņojot un maizi par velti ēdot. Un viņš vilcis pinkaino makanu tūdaļ pie laktas klat, iespiedis ķetnās veseri un mācījis ar to rīkoties: cilāt veseri augšup un lejup. Miška drīz vien iemanījies grūtajā kalēja mākā un cilājis smēdē lielo veseri uz laktas augšup un lejup, ka klaudzējis vien. Kalējs tikko spējis veidot kaļamo priekšmetu, grozot ar lūkšām nokaitēto dzelzi zem Miškas belzieniem vajadzīgos virzienos.

Tā Miška kļuvis par īstu kalējpuisi un darbojies diendienā smēdē kā nolīgts algādzis. Sākuma gan viņš spurkšdams un sprauslādams vairījies no dzēlīgajām ugunsbitēm, bet kalējs apsējis viņam ap vidu ādas skoteli, un spalvainis apradis.

Bijis tiešām jocīgs skats, kad pinku lācis apsietajā skotelē stēgājis pa smēdi. Nereti arī grafs atnācis raudzīties, kā Miška, attupies uz pakaļkājām, vicina priekšējās ķetnās ietvertu kalēj- veseri ka nieka bungu vāli. Grāfam allaž sekojis sulainis ar baltmaizes vai karašas donu, kas Miškam ļoti garšojusi.

Un tā Miška strādājis smēdē ar vislielāko cītību un pašaizliedzību, it kā viņš būtu kāds dārgi algojams meistars. Par savu uzcītību un darba mīlestību viņš saņēmis muižas virtuvē kārtīgas brokastis, pusdienas un vakariņas. Un, kolīdz atskanējis zvans, tā Miška pametis smēdē lielo veseri un lumpaču lumpačām devies projām uz virtuvi. Tur sienmalē stāvējis dižā pinku vīra ēdamtrauks — plata, lēzni izdobta koka bļoda. Miška bijis liels gardēdis, un bļodā vajadzējis arvien atrasties kādam labākam kumosam. It sevišķi viņš cienījis ceptus griežņus un rāceņus. Edis labprāt arī citus dārzeņus, ja tie gatavoti ar treknu aizdaru. Ja ļaudis kādreiz jokodamies pasnieguši viņam kaut ko sīvu — kādu rutku vai sīpolu, Miška apskaities, ņirdzis zobus un nikni šķaudījies. Pie šņaucamās tabakas tomēr pieradinājies. Tās tad bijušas īsti lāciskas šķavas.

Vispār Miška bijis diezgan untumains un stūrgalvīgs. Nereti, kad ēdamtraukā ieliets sliktāks ēdamais, viņš aizspēris trauku ar ķepu pa visu virtuvi, bet pats mudīgi izmeties laukā pa durvīm un lēkdu palēkdamies devies kalnā uz pili grāfam sūdzēties. Rēkdams un sēkdams Miška tikmēr dauzījies pie lieveņdurvīm, kamēr lievenī parādījies grāfs. Tad Miška izvērsis savu sūdzību: vilcis ar ķepu gar purnu un čāpstinājis muti. Grāfs tūdaļ ievērojis Miškas prasību un devis pavāram rīkojumu sagādāt A'liškam labāku maltīti.

Savas izmaņas un asprātības dēļ Miška bijis visu mīlulis un tālu pazīstams plašā apkārtnē. Ar patiku un aizraušanos viņš stēgojies pa smēdi, diendienā cilādams uz laktas smago veseri. Kalējs tik uzkliedzis: «Miška, vantē nu!» — un

Miška tūdaļ paķēris ķetnās veseri, atvēzējies un sācis kalt. Visa smēde dimdēt dimdējusi. Spēcīgie vesera sitieni bijuši tālu dzirdami. Un ļaudis tad runājuši: «Dzi, Miška kaļ!» Muižas smēdi viņi iesaukuši par lāča smēdi. Un, kad braukuši kal- ties, allaž paņēmuši līdzi kādu ceptu griežņi vai rāceni kukuļam.

«Priekš lielā kalēja!» — tā viņi smējušies.

*

Reiz gan lāča smēdē norisinājies uztraucošs starpgadījums. Todien atceļā no kādas izjādes grāfs pa paradumam pieturējis pie smēdes un iegājis iekšā apraudzīt savu pinkaino kalējpuisi. Miška vareni stēgājies, cilādams smago veseri, visa smēde trīcējusi un dārdējusi līdz pat melni apkvēpušajam jumtam.

Pamanījis ienākušo grāfu, Miška nosviedis veseri, pielumpačojis ienācējam, attupies un sācis šaudīt mēli, kā to allaž paradis. Šoreiz grāfs nav bijis labā omā un gardā kumosa vietā sācis zvetēt ar jājamo pātagu Miškam pa muguru, dzīdams ar varu Mišku pie darba. Pinkainis gan vēl pablenzis grāfā, it kā uz labu cerēdams, tomēr pātaga arvien niknāk sākusi dzalstīt muguru. Tāda vardarbība nav patikusi Miškam. Viņš apvainojies un sācis protestet: atņirdzis ilkņus, nikni ierūcies, saslējies stāvus un iezvēlis grafam īsti jūtamu p|auku, notriekdams bezkaunīgo va- garētāju zemē. Tad paķēris ķetnās smago bluķi ar visu laktu un grasījies to gāzt grāfa lielkungam virsū, kā toreiz samam malkas šķilas, bet piesteidzies kalējs un Mišku atbruņojis.

Grāfs briesmīgi pārskaities un pavēlējis kalējam Mišku nekavējoties nošaut. Kalējs tomēr iežēlojies par savu uzticamo darba biedru, aizvedis viņu pievakarē tālu lielajā silā, iedevis maizes donu un palaidis brīvē.

Kalvinieki un muižas ļaudis ļoti nožēlojuši Miškas bēdīgo galu, bet vissāpīgāk jau pats kalējs, kas zaudējis tik krietnu un neatvietojamu palīgu.

Un tad pēc ilgāka laika sprīža malkas cirtēji reiz silā, malkcirsmes malā, redzējuši lielu lāču tēvaini. Viņš turējis ķetnās ietvertu krietnu malkas šķilu un dauzījis to uz celma kā kalējs uz laktas veseri. Kad ļaudis iekliegušies un sākuši ūjināt, lācis saslējies uz pakaļkājām un atņirdzis zobus. Tad viņš nometis malkas šķilu un nesteigdamies ielumpačojis biezoknī. Zari vien nobrīkšķējuši.

Tas droši vien bija Miška.

Mīļie bērni, vai jūs uzmanīgi lasījāt pasakas, vai varējāt tās atminēt? Tad nu salīdziniet savus atminējumus ar tiem, kādus devis rakstnieks Kārlis Kraujiņš.

«Apķērīgajā ceļotājā» jums vajadzēja pateikt, kādi naudas gabali ceļotājam bija un kā viņš ar tiem maksāja. Atbilde ir šāda: ceļotājam viens naudas gabals bija dolārs, otrs — divu dolāru un trešais — četru dolāru gabals. Pirmajā dienā viņš samaksāja ar vienu dolāru, otrajā — ar divu dolāru gabalu un vienu dabūja izdevām, tre- šaja — ar izdevās dolāru, ceturtajā — ar četru dolāru naudas gabalu un izdevām saņēma divus naudas gabalus viena un divu dolāru vērtībā. Nākamajās dienās ceļotājs rīkojās tapat kā sākumā: piektajā dienā samaksāja ar dolāru, ses- tajā — ar divu dolāru gabalu un vienu saņēma izdevām, bet septītajā diena — ar pēdējo dolāru.

Pasakā «Dārznieks un rozes» atminējums nemaz nav grūts. Dārznieks pazina vainīgo rozi pēc tā, ka uz viņas lapām un ziediem nemirdzēja rasas pērlītes ka pārējām rozēm. Vasaras naktīs pirms saules lēkta, rodoties temperatūras maiņai, uz koku lapām un puķēm parasti nokrīt rasa. Tātad visas kārtīgās rozes to dabūja, tikai vainīgā, pārvērzdamās par rozi pēc saules lēkta, rasu vairs nedabūja.

Nākamajā pasakā «Kā Parsliņa lidoja uz sauli» atminējums ir vēl vieglāks — septiņkrāsainais tilts, protams, ir mums visiem labi pazīstamā varavīksne.

Kurš no jums varēja atbildēt uz jautājumu, kā sauc to zemi, kas šķiet visskaistākā pasaulē? Šī mīkla jums grūtības droši vien nesagādāja, jo visskaistākā zeme pasaulē ikvienam cilvēkam ir viņa dzimtā zeme — dzimtene.

Bet ko jūs varat pateikt, kā burvis «Saules bērnā» uzzināja, ka Tauriņš virinājis aizliegtās durvis? Atminējums ir tāds, ka Tauriņš, augas dienas pavadījis virszemē — saulē, bija iededzis brūns un ar to atšķīrās no pārējiem brāļiem. Pēc šīm pazīmēm burvis tad arī pieķēra Tauriņu.

Lasot pasaku «Divas māsas», jums jau bija skaidrs, kā bajārdēls beidzot atšķīra, kura īstā un kura neīsta līgava — īstā bija piemīlīgas dabas, visur gāja ar laipniem vārdiem, kamēr neīstā — burves meita — bija skarba un ļauna, kaut arī tikpat skaista.

Atminējums pēdējā pasakā «Mātes luteklis» arī nav grūts — izlutinātais dēls, var teikt, bija mucā audzis, pa spundi barots, tādēļ arī nekā nezināja un neatskārta, ka svešais vīrs, kas viņam tik neatlaidīgi sekoja, bija viņa paša ēna.

Saturs

Pasaku un bērnības zemē…………………………….. 5

Miklu pasakas

Apķērīgais ceļotājs………………………………… ' •

Dārznieks un rozes…………………………………….. 20

Kā Pārsliņa lidoja uz sauli………………………….. 30

Trīs dēli…………………………………………………… 40

Visskaistaka zeme……………………………………… 54

Saules bērns……………………………………………… 72

Divas māsas…………………………………………….. 82

Mātes luteklis…………………………………………… 94

Stāstiņi un tēlojumi

Kora un Inka…………………………………………… 109

Daglais………………………………………………..

Vectēvs ….:………………………………. 125

Ligzdas dēļ…………………………………………….. 137

Lāča smēde…………………………………………….. 154

Redaktore Ļ. Hi|irnonoka. Māksi, redaktors V. Selkovs. Tehn. redaktore I. Klotiņa. Korektore D. Ergte.

Nodota salikšanai 1967. g. 16. lebrnārī. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 8. Jūnijā. Papīra formāts 70X108/32. 5.38 fiz. Iespiedi.; 7,37 uzsk. iespiedi.; 5,31 izdevu. 1. Metiens 15000 eks. JT06063. Maksā 30 kap. Izdevniecība «Liesma» Riga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21006/J-I982. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina iela 137/139. Pašūt. Nr. 86.

Content

Kraujiņš Kārlis Kā Pārsliņa lidoja uz sauli

Mīklu pasakas

Apķērīgais ceļotājs

Dārznieks un rozes

Kā Parsliņa lidoja uz sauli

Trīs deli

Visskaistaka zeme

Saules bērns

Divas māsas

Mātes luteklis

Stāstiņi tēlojumi

Kora un Inka

Daglais

Vectēvs

Ligzdas deļ

Lāča smēde

Saturs