Joseliani Otia

Kaha — Nepieejamu kalnu virsotņu iekarotājs

Otia Joseliani

Kaha -nepieejamu kalnu virsotņu iekarotājs Jeb Palaidnīga zena piedzīvoj umi

.

Pirmā daļa. MŪSU CIEMĀ

.

AKLAIS KUCĒNS

Vecmāmiņa purpina vienā laidā — esmu dzimusi zem nelaimīgas zvaigznes, māte tikai nopūšas — kaut manas acis nebūtu ieraudzījušas dienas gaismu, patēvs gan skaļi negaužas, tomēr skaidrā vai paģirās allaž staigā, galvu nodūris. Par viņu likstām man nav īstas skaidrības, bet man gan. klājas grūti — pilnām riekšavām sēju krietnus darbus pa labi un pa kreisi, taču jēgas nekādas, jo man mūžam neveicas. Pie visa vainīgs mans nelaimīgais liktenis. Skolotāji gan melš kā sarunājuši — likteņa nemaz neesot. Bet kāpēc man visu laiku neveicas? Vajag, lai ikvienam cilvēkam kaut reizīti uzsmaidītu laime, citādi nav vērts dzīvot.

Kaut vai šorīt.

Māte, kā parasti, mazā gaismiņā aizgāja uz fermu. Vecmāmiņa vakar līdz vēlai naktij noņēmās ar manām vilnas kapzeķēm, kas pielaikojot izrādījās par mazām. Viņa cieši sagrāba manu pēdu, veikli norāva zeķi no kājas un, it kā pieķērusi mani nozieguma vietā, stingri nopētīja.

— Pa kuru laiku tu esi tik traki izstiepies? — viņa sacīja un klusākā balsī piemetināja: — Audz vien, dēliņ!

Sacīdama kaut ko patīkamu, vecmāmiņa vienmēr uzgriež muguru, jo ir dzirdējusi, ka uzslavas bērnus samaitājot. Tikai viens cilvēks šai pasaulē man kādreiz pasaka mīļu vārdiņu un tas pats — paslepus. Tāds jau ir mans liktenis.

Mans allaž saīgušais patēvs vakar nezin kāpēc pārradās mājās skaidrā prātā.

—   Ādu novilka, asinis nolaida, — viņš nesakarīgi murmināja.

Otrā ritā viņš kā nopērts suns, asti ierāvis, aizvilkās uz darbu; aiz jostas viņš bija aizbāzis_cirvīti — laikam devas iežogot zīdkoku stādījumus. Ādu gan neviens viņam nebija novilcis, jo virs kreisās uzacs, tāpat kā agrāk, melnēja spalvaina dzimumzīme, kas pa gabalu līdzinājās desmitkapeiku monētai.

Mājās mani vairs neviens netraucēja.

Es uzasināju zīmuli. Vecajā somā sameklēju metāla trīsstūri, izplēsu lapu no zīmēšanas burtnīcas un sāku zīmēt suņa būdu. Švīkāju gan šā, gan tā, taču nekas prātīgs neiznāca. Es jau pirmīt teicu, ka man nekad neveicas.

Pacietieties mazlietiņ, jūs vēl nemaz nezināt, kādu suņa būdu es gribu taisīt un kāpēc grasos to darīt. Ja jūs zinātu!

Tas notika pavisam nesen. Kādu dienu nejaukais Givi, kas līdzīgi zarainam bluķim zvilnēja solā blakus Lalai, lielajā starpbrīdī pavēstīja zēniem:

—   Vakar mēs ar tēvu aizvedām spiedi uz tēvoča Beso mājām.

Es saausījos. «Tad jau šie vīnogas nav novākuši. Kāpēc man tas agrāk neienāca prātā?»

—   Nu un? — es pajautāju.

—    Rati tā kratījās, ka spiede aizslīdēja līdz ratu aizmugurei, groži nostiepās un iemaukti gandrīz nožņaudza vērsi. He-he-he! — Givi smiedamies tēloja, cik briesmīgi vērsis bija sēcis.

—   He-he-he! — es viņu mēdīju. — Tūļa, kāpēc nepasēdies uz priekšu? Es tevi pašu iejūgšu ratos, varbūt tad tu kļūsi prātīgāks.

—    Ko tad es .. . Tēvs neko neteica, un es ….

—   Jā, tu sēdēji, muti ieplētis, un ķēri mušas. Vai tur kas jāsaka? Ja smagums velk vezumu atpakaļ, pasēdies uz priekšu — un viss būs kārtībā.

Tobrīd noskanēja zvans, taču vērša nelaime man vēl nedeva mieru. Ko lai dara, es neciešu netaisnību. Līdz stundu beigām lauzīju galvu, kā lai pārmācu Givi.

Es atcerējos, ka pagājušajā gadā tas pats vērsis bi ja uzaris mūsu piemājas zemi, vārdu sakot, visu gadu mūs barojis. Vecmāmiņa māca, ka vērsis jācienī, jo tas rūpējas par cilvēkiem.

Vai tad Givi nebija pelnījis sodu?

Vispirms es grasījos viņu piekaut, taču viņš nemāk turēt mēli aiz zobiem, pasūdzēsies vectēvam, un es smēdē vairs nedrīkstēšu degunu rādīt. Nolēmu, ka vislabāk būs, ja ielīdīšu viņa vīna dārzā un atriebdamies notiesāšu krietni daudz dzintaraino, cukursaldo vīnogu. Jo tik briesmīgu netaisnību es nespēju vienaldzīgi paciest.

Es biju pasācis katru dienu pēc skolas pāris stundu blandīties apkārt, jo zināju — pusdienās patēvs, kā parasti, ieradīsies iedzēris, un viņa īgnais izskats vien jau spēja samaitāt man omu visai dienai. Vecmāmiņa nolika uz galda sieru, plāceni un grāmatu: — Ēd un lasi … — Jo pēc stundām man vienmēr gadījās kāds steidzams un neatliekams darbs — vai nu kaut kas jānoskaidro, vai tūliņ kaut kur jāiejaucas, vai reizēm tikai jāapmierina ziņkārība. Piemēram, tēvocim Vikentijam ir tikai viena roka un tai pašai trīs pirksti, viņam nav ne traktora, ne vērša, tomēr tieši viņam pieder vislielākais aramzemes gabals. Visādi melš par tēvoci Vikentiju, bet mēdz teikt ari ta: ko savām acīm neesi redzējis, tam netici.

Pārlīdu pāri žogam un skatos, dārzs patiešām brīnišķīgs, taču arī tirgū neviens neapmierinās ar paskatīšanos vien, preci vajag nogaršot! Arbūzus un melones ir pagrūti stiept pāri augstajam žogam, nav jau futbola bumbas, ko var nolidināt zemē.

Es esmu apmierināts. No sirds pateicos tēvoča Vikentija vienīgajai rokai un skumīgi prātoju: ja nebūtu bijis kara, viņam būtu abas rokas.'

Vecmāmiņa bez rimas spriedelē par godīgumu. Bet vai būtu godīgi, ja es vairs neapraudzītu Basila Giorgadzes dārzu, ņemot vērā, ka pirms četrām dienam viņa vaukšķis atstiepa kājas?

Protams, es nedrīkstu pamest novārtā arī kolhoza augļu dārzu.

Taču atvainojiet un sirsnīgi piedodiet, es biju iegrimis dziļās domās, tāpēc gluži piemirsu, ka atrodos stundā. Un tieši šai brīdi skolotāja man uzdod kādu jautājumu. Nemaz neļauj cilvēkam mierīgi paprātot par godīgumu un taisnību.

—   Klausos, skolotāj … — Es pielēcu kājās.

—   Atbildi!

—   Atbildēšu .. .

—   Cik ilgi būs jāgaida?

—   Lūdzu, skolotāj, es mazlietiņ padomāšu, tā uzreiz nevaru . ..

Un es no visa spēka iespēru pa kāju blakussēdētājam Zauram Džiškariani.

—   Varbūt tu nedzirdēji jautājumu? — Skolotāja pielipusi man kā dadzis, it kā klasē vairs neviena cita nebūtu. Ko lai dara, tāds jau ir mans liktenis.

—   Jā, skolotāj, jā, es klausījos ar abām ausīm, taču nezin kādēļ nesadzirdēju jautājumu, laikam biju pārāk sakoncentrējies. Tā reizēm notiek.

—   Tad nekoncentrējies tik daudz un atbildi: vai saule patiešām lec un riet, vai mums tikai tā liekas?

Zaurs braucīja sadauzīto ceļgalu un, zobus griezdams, kaut ko murmināja. Skolotāja kā hipnotizētājs nenolaida acis no Lalas, kas sēdēja man priekšā. Givi tik un tā neko nezina, tāpēc nav priekšā teicējs. Es pašķielēju uz Nanuli Silagadzi, kas sēdēja man aiz muguras, bet viņa nezin kāpēc rakņājās solā. Ir gan nodarbošanās.

Rezo Bahtadzi es pirms trim dienām iekaustīju. Tagad iestāsti nu viņam, ka es cīnos taisnības vārdā un viņa pienākums ir man grūtā brīdī palīdzēt.

Viņa blakussēdētājam Tamazam Vašakmadzem, kuram galva tik sprogaina kā jēram, cs nesen atņēmu veikalā pirktu vilciņu, jo tāda manta kārtīgam skolniekam tikai traucētu mācīties. Nu viņš blenž uz mani kā Sarkangalvīte uz vilku, kas tikko aprijis vecmāmiņu.

Glābiņa nav, būs vien pašam galva jālauza, jo kaut kas taču jāatbild.

Un jautājums ir viltīgs — ko nozīmē vārds «liekas», ja es katru rītu redzu, kā ugunīgi kvēlojošā ripa — krietnas māla pannas lielumā — izlien laukā no kalniem un vakarā atkal aizslēpjas aiz to mugurām?

Taču, ja viņa jautā, vai «liekas», tur ir kāds āķis.

—    Kahaber Devdariani!

—   Jā!

—   Mes gaidam.

—    Liekas, skolotāj, patiešām liekas.

—    Paskaidro, kas notiek īstenībā.

—    Kas notiek? — Es ieplešu muti.

—   Jā — kas notiek īstenībā?

Es iegrimu domās. To, ka zeme griežas, zina pat mana vecmāmiņa, bet vai mums patiešām tikai izskatās, ka saule lec un riet?

—   Devdariani, tu valodu esi zaudējis, vai?

—    īstenībā, skolotāj, saule nelec un neriet.

—    Pareizi, bet paskaidro — kāpēc?

—   Mums viss liekas, skolotāj .. .

Klasē sacēlās troksnis, visi smējās, ķiķināja. Skolotāja sadusmojās un tik ilgi mani rāja, līdz man ausis notirpa, viņas runās klausoties. Taču, godīgi atzīstoties, es to neņēmu pie sirds, jo sen jau biju samierinājies ar savu nelaimīgo likteni.

Pagriezos pret klasi un tik nikni pablenzu uz smējējiem, ka visiem mutes uzreiz aizvērās; šur tur kāds vēl klusiņām ķiķināja, galvu nodūris un muti ar plaukstu aizsedzis.

Drīz noskaidrojās, ka saule patiešām nelec un neriet,

bet mums tikai tā liekas. Un atkal pie visa vainīga zemes griešanās. Ja reiz man neveicas, tad neveicas. Saulei daudz vienkāršāk būtu lēkt un rietēt, nevis ļaut milzīgajai zemeslodei dancot sev apkārt.

Jā, ko es stāstīju? Viss sajucis kopā. Droši vien tāpēc mani saukā par bezgalvi. Bet tā nav mana vaina, nelaimīgā likteņa dēļ viss sagriezies ar kājām gaisā.

Beidzot atcerējos. Es stāstīju par gājienu uz Givi vīna dārzu, kā gribēju spriest viņa vīnogām taisnu tiesu.

Ja kādreiz esat gājuši pa šo ieliņu, droši vien būsiet pamanījuši' augsto un biezo dzīvžogu, kam pat pele neizlīstu cauri. No iekšpuses to vēl kuplina puplakšu ceri un cieši kopā saaugušu zīdkoku rinda, ārpusē vējā draudīgi švīkst ošu zari. Es apķēros apkārt oša stumbram, pa zariem veikli uzrāpos augšā, vērīgi paskatījos visapkārt un ar vienu lēcienu biju dzīvžoga otrā pusē un vēl pēc mirkļa vīna dārzā.

Un vīnogas nav ne algebra, ne ģeometrija, to garšu un aromātu es pazīstu brīnumlabi — šai ziņā mani neviens nekad ap stūri neapvedīs, tāpēc varu droši apgalvot, ka ar tik medaini saldām vīnogām sen nebiju mielojies.

Vīna dārza saimnieks bija necienīgi izturējies pret strādīgo un uzticamo vērsi, tāpēc es biju briesmīgi sašutis..

Izmeklējis visbrangāko ķekaru, es veicīgi plūcu ogas un kāri metu mutē. Pēkšņi es sadzirdēju žēlus pīkstienus. Man rokas notrīcēja un ogas izbira zemē. Ko lai dara, citu bēdas man ir tuvākas par savējām!

Es vērīgi ieklausījos.

Ceļa pusē joprojām skanēja izmisīgi pīkstieni. Varbūt kaķēns ieklīdis, es nodomāju, taču nekad nebiju dzirdējis kaķi tik jocīgi ņaudam.

Kaklu izstiepis, es lēnām tuvojos dzīvžogam, līdz pamanīju ar kazenēm apaugušā dzelkšņainā krūmā kūņojamies neveiklu baltraibu kamolu.

Laikam kurmis, izlīdis laukā no zemes, vairs nevar atrast alas ieeju un aiz bailēm smilkst. Bet es nekad nebiju redzējis melnbaltu kurmi.

Tas izrādījās kucēns, raibs kucēns.

— Ko tu tur dari?

Izdzirdis sev aiz muguras skaļu balsi, es satrūkos. Neviens taču nesapratīs, ka esmu ieradies taisnības vārdā; par laimi, attapos, ka te atrodos kucēna dēļ.

Tas bija Givi.

Es tīšām neatskatījos, tikai dzedri atcirtu:

—   Vai neredzi, ko es daru?

—     Nē, neredzu. Kāpēc tu meklē vīnogas pa krūmapakšu? Zem puplakšiem tās neaug.

Nē, ar to teļapakausi nav vērts runāt. Ko tādam var ieskaidrot?

—     Tavas zaļās vīnogas nevienam nav vajadzīgas! Man pašam mājās pilni grozi.

—    Kur tad tev tās vīnogas aug?

Tēvs vēl pirms kara izraka vecos vīnogulājus, ar lāpstu uzirdināja zemi un pavasarī iestādīja jaunus dēstus. Taču drīz vien mājās vairs nebija ne kripatiņas maizes un jaunajiem dzinumiem virsū uzsēja kukurūzu un sojas pupiņas. Un tur, kur aug pupiņas, nokalst pat nezāles. Arī mūsu dārzs nonīka, bet patēvam vairāk rūp vīns, tāpēc par vīnogulāju stādīšanu viņš galvu nelauza.

—     Jā, man nav vīnogu, skopuli! Un kas par to? Pasaule ir plaša! — es nikni iesaucos, pasperdams soli uz viņa pusi.

Givi divus soļus atkāpās.

—     Nejēga, ko tu esi ievārījis! — es viņam bargi uzkliedzu, lai sevi vēl vairāk sadūšinātu un saniknotu.

—   Ko? — Givi nobāla.

—    īegrūdīšu tevi ērkšķos, tad zināsi!

Givi atkal vienu soli atkāpās.

—   Stāvi! — es iekliedzos.

—    Ko tu piesienies? Ko es tev esmu izēdis?

—     Netaisnojies! Es labi zinu, ka tu esi bezsirdis, vakar gandrīz vērsi nožņaudzi, šodien nabaga kucēnu iemeti ērkšķu krūmā!

—    Es ne, brālis …

—   Kāds brālis?

—   Godža.

—     Un tev nav kauna apvainot mazo brālīti! Zinu, viņš ir liels resgalis, bet šoreiz tu melo!

—         Zvēru, tiem kucēniem neesmu pat pirkstu piedūris!

—          Kāpēc tad Godža teica — «Givi man lika sviest laukā»? — Lai uzzinātu patiesību, es ķēros pie viltības.

—         Vectēvs tā pavēlēja. Pieciem kucēniem nepietikšot piena. Lai atstājot pārīti .., Bet es izmetu tikai vienu.

—          Skat, kāds brašulis! Tikai vienu izmetis. Aši velc kucēnu laukā no dzelkšņiem! Būtu viņa mātei prāts, viņa tev iekamptu stilbos, un pēc tam tu kā stārķis lēkātu uz vienas kājas.

Givi negribīgi iebāza rokas asajos ērkšķos un, sāpēs viebdamies, izvilka aklo kucēnu no puplakšu cera.

—         Tūliņ stiep uz mājām! — Es vēl draudīgi pakratīju dūri. — Nepriecājies par agru, ka sveikā esi ticis cauri! Kuci dūšīgi baro! Un vectēvam pasaki — cūku fermā sivēnmāte zīda astoņus sivēnus.

—   Jā, pateikšu.

—          Kad kucēnam atvērsies acis, tu atnesīsi viņu man!

—   Atnesīšu.

—         Tikai nesajauc mani ar kādu citu, piemēram, ar Džimšeru Golaberidzi!

—    Ko tu runā!

—         Puis, mani sauc Kaha, un zini, es cīnos pret jebkuru netaisnību! — To teikdams, es paspēru soli uz priekšu un lielāka iespaida labad vēl nikni nozibsnīju ar acīm.

—         Zinu, Kaha, zinu! — Kāpdamies atpakaļ, viņš bailēs nodzeltēja gluži kā tas vīnogu ķekars, kas izaicinoši karājās man priekšā.

Es pietūcīju pilnas kabatas ar vīnogām, piecus lielākos ķekarus iebāzu azotē. Ko lai dara, Givi un viņam līdzīgie jāpārmāca. Citādi viņi pastrādās tādus briesmu darbus, ka mati sliesies stāvus.

Mājup iedams, es lauzīju galvu, ko darīšu, kad Givi atstieps kucēnu. Es taču neesmu tik cietsirdīgs, ka izmetīšu vārgo radībiņu uz ielas.

Tāpēc vakar visu dienu es zīmēju suņa būdas plānu.

Vienalga, vai jābūvē pils vai suņa būda, vispirms jāzina izmēri — garums, platums un augstums.

Mūsu ciemā ir liels, plašs klubs ar gaišiem griestiem, pēdējo rindu krēsli tur atrodas uz paaugstinājuma.

Inženieri jau pirms būvēšanas skaidri zināja, cik cilvēku tur ietilps. Turpretim es zinu vienīgi to, ka man jābūvē suņa būda.

Suņi mēdz būt dažādi.

Es esmu redzējis smieklīgus klēpja nīkuļus, bet kaimiņu Filipam ir zvērs krietna teļa lielumā. Kā lai iepriekš paredzu, cik liels izaugs mans kucēns? Māja nav kurpe, to nevar ar liesti pastiept lielāku. Arī sunim gabalu nost necirtīšu. Ja būda izrādīsies par mazu, tad viss darbs vējā.

Prātoju, prātoju, līdz beidzot atcerējos parunu: «Ābols nekrīt tālu no ābeles.» Es paņēmu zīmuli, lineālu un izrāvu no burtnīcas dubultlapu. Tad piegāju pie Givi vārtiņiem un pasaucu viņu.

Arī kaimiņu pelēkais krancis tūliņ metās šurp.

—     Vai tev atkal nedod ēst? — es prašņāju suni. — Cik ilgi tu blandīsies apkārt ubagodams?

—   Vau! Vau! Vau! — suns rēja.

Givi uz bumbieres zara šūpināja mazu meitenīti sarkanos bruncīšos. Mani ieraudzījis, viņš pienāca pie vārtiņiem un, pabāzis laukā degunu, jautāja:

—    Kas lēcies, Kaha? Es kucēnu .. .

—     Zinu, kucēnu tu labi aprūpē, — es zēnu pārtraucu. — Taču man ir lūgums — izmēri šī suņa garumu!

—   Suņa garumu? — Givi ieplēta acis.

—     Jā, ko tu brīnies? Še, ņem lineālu un izmēri! Vai tu nekad neesi suni mērījis?

—   Suni? Kurš tad suni mēra?

—   Jo labāk, tad mēs pirmie būsim to izgudrojuši!

Suņa mērīšana nav sevišķi liels atklājums, tomēr par prieku Givi es tēloju milzīgu sajūsmu.

Givi tuvojās sunim, taču, pamanījis zēna rokās lineālu, tas atieza zobus un ierūcās.

—    Šis domā, ka es sitīšu, — Givi apjuka.

—    Labi, svied lineālu zemē un izmēri ar sprīžiem.

Viņš man paklausīja, izplēta pirkstus un izmērīja

suni no deguna līdz astei.

—    Aste arī jāmēra?

—    Aste? — Es iegrimu domās. — Nē, tā nav no dzelzsbetona, tā lokās. Asti nevajag.

No purna līdz astei suns bija trīs pēdas un vienu sprīdi garš.

—    Augstumu! Augstumu! — pēkšņi atcerējies, es iekliedzos.

Pēc visa spriežot, sunim šī procedūra nemaz nepatika.

—    No priekšķepam līdz galvai gandrīz divas pēdas.

Vēl es liku izmērīt suņa resnumu. Tas bija visgrūtākais uzdevums.

—    Man jāzina, cik liels caurums būdai jātaisa, — es skaidroju Givi. — Noņem siksnu un apliec sunim ap vēderu!

Siksnu ieraudzījis, suns atkal ierūcās, izrāvās zēnam no rokām un pārlēca pāri sētai.

—    Lai jož! Tagad pārliec sprīžus centimetros, gan es resnumu kaut kā aprēķināšu.

—    Bikses viņam šūsi, vai?

—    Kāpēc bikses?

—    Man vienalga, ja gribi, šuj kaut svārkus, tikai tēvocis Miheils var sadusmoties, tu jau viņu pazīsti.

—    Kāda tur Miheilam daļa?

—   Tas ir viņa suns.

—    Vai dieniņ! Es domāju, ka tavējais. — Es dusmīgi nospļāvos.

—    Manējais ir šitam māsa. Būtu tūliņ teicis, savējam es izmērītu pat ķepas lielumu.

—    Nekas, bet vai vecāki abiem ir kopīgi? — Es kļuvu mundrāks.

—    Mate viena, bet par tēvu es nezinu … — Givi paraustīja plecus.

Vakarā es pārrakstīju uz tīras papīra lapas Miheila suņa izmērus. Par māti es biju skaidrībā, taču, kas bija tēvs, mana kucēna tēvs … un es domās apcerēju ciema suņu labas un sliktās īpašības.

Ta pratodams, es iemigu. No rīta tūliņ ķēros pie suņa būdas plāna. Taču man nekad nav laimes.

Ar vienu kāju vēl stāvot uz savas mājas trepju pēdējā pakāpiena, es izdzirdēju skolas zvanu. Kā nu paglābšos no klases audzinātājas dusmām?

—    Atkal nokavēji?

—   Jā, es .. .

—    Un stundas neiemācījies?

«Man ir tūkstoš darbu, bet nav desmit roku,» es varētu atbildēt skaidri un gaiši, bet nav jēgas, tikpat neticēs.

Vienīgais mierinājums — vismaz jūs zināt, ka es nemeloju un šoreiz taisnība ir manā pusē.

BUTHUZS

—    Buthuz! Ei! Buthuz! — aizslēpies aiz granātkoka, es klusiņām ūjināju.

Buthuzs ir iecirkņa agronoma dēlēns. Šī puišeļa lielo ausu dēļ es nekad vienaldzīgi nespēju paiet viņam garām, vienmēr gribas tās paraustīt.

Pašlaik viņš ņipri jāj ar koka zirdziņu.

—    Buthuz! — es saucu vēlreiz.

Aizmirsis visu citu pasaulē, mazais jātnieks aizrautīgi joņo pa pagalmu, reizēm vēl sparīgi uzmundrinādams auļotāju. Laimes luteklis! Viņš vēl neiet skolā.

Viņa niķīgais un spītīgais zirgs reizēm slienas pakaļkājās, reizēm sastingst kā zemē iemiets. Šādos brī

žos pat visveiklākajam jātniekam būtu grūti noturēties seglos, to spēj vienīgi Buthuzs.

Ar tik nevaldāmu zirgu es nebūtu ticis galā, bet kā jūtas pārdrošais jātnieks, kas tikai par mata tiesu paglābies no drausmīga kritiena?

—    Še tev! Še tev! — Puisēns dūšīgi pātagoja starp kājām iespiesto nūju. Beigu beigās dusmas abiem pierima un zirgs aulekšiem iedrāzās kukurūzas tīrumā.

—   Buthuz! — šoreiz es kliedzu skaļāk.

—   Mīļumiņ, tevi kāds sauc! — Virtuves durvīs parādījās sieviete ar dzeltenu kukurūzas mīklas pikuci rokās.

Es vēl dziļāk ielīdu granātkoku ceros — negribēju rādīties acīs puišeļa mātei, lai gan šobrīd viņai abas rokas bija aizņemtas. Sparīgi pliķēdama mīklas runguli, saimniece iegāja virtuvē.

—    Buthuz!

Šoreiz viņš mani sadzirdēja, apsviedas uz zirga apkārt un, ar vicu to nikni pātagodams, gar žogmali rikšoja šurp.

—   Tavs zirgs ir varen izturīgs, tomēr no tik briesmīgas dauzīšanas viņam var pārplīst žultspūslis — vai tas tevi nemaz nebiedē? — es kliedzu pa gabalu.

Buthuzs pievilka pavadu un apstājās.

—    Es nāku pie tevis darīšanās, piejāj tuvāk!

—    Negribu. — Jātnieks papurināja galvu.

—   Hi, hi, hi! — es ieķiķinājos. — Es tev kaut ko pastāstīšu.

—   Tu mani nesitīsi?

—    Kā tev nav kauna! — Es izlikos sašutis.

—   Pagājušajā reizē gandrīz ausis norāvi!

—   Aizmirsti to! Kāpēc es tā darīju?

—    Es tev neatnesu naglas, — Buthuzs sacīja ar asarām acīs.

—    Es tevi tikai parāvu aiz vienas auss, lai abas būtu vienādas.

2*

19

Buthuzs pataustīja ausis un pienāca drusku tuvāk,

joprojām turēdamies pieklājīgā attalumā, lai es ar roku nevarētu viņu aizsniegt.

Ka nevilšus paskatījos uz māju, kurai nupat bija uzlikts jauns jumts, un jautāju:

—   Vai buvdarbus esat pabeiguši?

—   Nē, tēvocis Beso iecirta pirkstā.

—   Vai dieviņ, kas tev sameistaros spēļu ratus? .

—   Viņš rīt atnāks, ārsts ļaušot.

—   Ja arī atnāks, tikpat ratus neuztaisīs.

—   Uztaisīs, viņš apsolīja, īstus ratus ar četriem riteņiem!

Es izlikos ļoti apbēdināts par šādu atbildi.

—    Nelaimīgais tēvocis! Kad viņam grieza nost roku, viņš mežonīgi auroja: «Man Buthuzam vēl rati jātaisa!»

—   Viņam nogrieza roku?

—   Ārstiem tavu ratu dēļ sirds nesāp, — es bēdīgi nopūtos. Pamanījis, ka tēvoča nelaime Buthuzu pagalam satriekusi, es it kā netīšām izvilku no kabatas pilnīgi nederīgu kabatas lukturīti un, bezrūpīgi rotaļādamies, to vairākas reizes pasviedu gaisā.

Buthuzs pieplaka pie žoga un ar acīm gandrīz aprija mani; es to vien biju gaidījis.

Attaisīju lukturīti vaļā, izvilku ārā palielināmo stikliņu un pieliku sev pie mutes. Tik milzīgus zobus Buthuzs droši vien nebija redzējis pat zirgam. Es pārmaiņus tuvināju stiklu acij un maza pirkstiņa nagam. Pēc šo brīnumu demonstrēšanas pagriezu stiklu pret sauli un aizdedzināju sausu koka mizu.

Nemaz nevērodams aiz nepacietības drebošo Buthuza roķeli, es veikli ieslidināju stiklu kabatā un puišelim parādīju tikai spoguļa atstarotāju, izskaidroju mazās lampiņas nozīmi: vakarā iededz, un tā spīdēs bez apstājas cauru nakti.

—   Vai gribi? Aizdošu, — es atturīgi piedāvāju.

Buthuzs acis vien noblisināja. Viņš pat nepamanīja,

ka es veikli izskrūvēju no lukturīša lampiņu un iebāzu

kabatā. Pārējās daļas es ātri saliku kopā un atdevu viņam.

Vakarā viss bija nokārtots. Buthuzs trijos paņēmienos atstiepa man septiņus dēļu galus, trīs kārniņus un divdesmit četras naglas, piecas no tām gan bija saliektas un vienai trūka galviņas.

Puišelis dabūja arī pārdegušo lampiņu, es nespēju atteikt, to viņš bija godam nopelnījis.

Varbūt, suņa budu būvējot, man beidzot uzsmaidīs laime!

SALDIE BUMBIERI

Vakar klases audzinātāja izsauca māti uz skolu, jo bija noskaitusies par manu biežo aizgulēšanos un stundu kavējumiem.

Kad māte pārnāca mājās, viņai bija saraudātas acis. Viņa tomēr nebārās, gandrīz vai kaunējās no manis, šķita, klusībā viņa kaut ko pārdzīvo, tādēļ neuzdrošinās uz mani paskatīties.

No rīta, tikko uzlēca saule, pareizāk sakot, kolīdz zeme sāniski pagriezās uz saules pusi, vecmāmiņa, sodīdamās un dusmīgi purpinādama, izstūma mani laukā pa durvīm.

Nezināju, ko iesākt, jo man bija pusotras stundas brīva laika. Būtu vismaz ļāvušas grāmatas pārkravāt. Jo ir taču pilnīgi vienalga, vai es ierodos skolā pusotru stundu vai pusotru minūti pirms stundu sākuma. Stundu kavēšana nav nekāds gods, to es saprotu, bet atnākt uz skolu ar vakardienas grāmatām somā arī nav lielas jēgas.

—   Ei, Kaha! — Blakus pagalmā kāds mani sauca, un tūliņ parādījās Zura.

—   Kāpēc tu esi tāds sapūties? — es jautāju, vērīginoskatīdams viņu no galvas līdz kājām.

Viņš mācījās paralēlklasē un sēdēja malējā rindā pie sienas. Pārmērīgi lielās galvas dēļ mēs viņu saucām par Kurkuli.

—   Nemaz neesmu sapūties. Man tev kaut kas jāsaka. Mi, hi, hi, — viņš iezvaigājās.

—    Kāpēc tad tik ilgi cieties?

—   Vakar mēs bijām tur. — Viņš ar roku pamāja kaut kur sānus.

—    Kur?

—    Kaimiņu ciema malā.

—    Pie kā?

—   Uzvārdu nezinu, kādam tam nozīme?

—    Nemuldi tukšu! Pasaki, kāds viņam suns!

—   Suni pagājušajā vasarā sabrauca mašīna.

—    Nejēga, būtu tūliņ teicis. Tagad es zinu, par ko tu runā. Ko tu tur atradi?

—   Vēlos bumbierus. Saldi kā medus! Visu dienu grozījāmies apkārt, bet bumbierus nedabūjām pat paostīt.

—    Ko tu saki? Vai jūsu slavenajam Džimšeram dūša papēžos?

—   Es viņam teicu: Kaha to koku aptīrīs.

—   Ak tu, utu izēda, tu celsi man neslavu, pasaules priekšā iztaisīsi par zagli! — es ieaurojos nelabā balsī.

Ak, es nelaimes putns!

—    Neviens tevi netur par zagli! Es tikai teicu, ka tu esi veiklāks un apķērīgāks.

—   Tā ir cita runa. Un ko tas zostēviņš atbildēja?

—   Tur arī Kaha netikšot klāt!

—   Ak netikšot?

—   Jā. ,

—   Viņš zina, es .esmu godīgs cilvēks, tāpēc arī tā pateica, — es dzedri noskaldīju, lai gan lieliski zināju, ka Džimšers ir mans niknākais ienaidnieks.

—   Velti jūsu Kaha lielās, šis teica. Šoreiz viņam nekas nesanāks.

—    Kā viņš uzdrošinājās! Kā viņam nav kauna!

—   Gluži jau tā neteica, tomēr…

Pēc tam es Zuru smalki izprašņāju, jo gribēju noskaidrot visus sīkumus.

—    Bumbiere aug pie vārtiņiem, — Zura skaidroja.

—   Vecāmāte?

—   Vecene sēž balkonā un ada.

—    Ko nozīmē — vecene? Kas jūs iemācījis tik rupji runāt? Vai Džimšers?

—    Nē, bet viņa patiešām ir galīgi sagrabējusi.

—   Tad saki — cienījamā vecumā, — es viņu izlaboju un prašņāju tālāk. — Vai tad viņa visu dienu sēž balkonā?

—   Mēs tupējām krūmos vairākas stundas, bet viņa pat nepakustējās.

—   Teļapakauši! Gļēvuļi! Nekauņas un bezgoži! Nabaga vecenīte tikai jūsu dēļ necep virtuvē saldus pīrāgus! Jūsu dēļ viņa nedrīkst aizčāpot uz veikalu pēc konfektēm, lai, tā sakot, patīkami pavadītu pēdējos dzīves gadus! Jūsu dēļ viņai augam dienām jānīkst balkonā un jāsargā kaut kādi draņķa bumbieri. Nabadzīte sēž un ada zeķes, muguru neatliekusi, viņai nav brīv pat mierīgi nosnausties dienvidū. Bet varbūt viņai gribas aiziet uz upi pamakšķerēt!

—   Ha! Ha! Ha! Vecene makšķerē!

—   Kāpēc tu ņirgājies? Es labi zinu, viņa bērnībā bija aizrautīga makšķerniece.

Brītiņu apdomājies, es stingri nolēmu:

—   Nevēlos ar jums sapīties. Es nesitīšu jūs un nebāršu, bet pašrocīgi sodīšu bumbieri.

—   Ha! Ha! Tāds bumbieres sodītājs vēl nav ne dzirdēts, ne redzēts.

—   Es gan esmu redzējis, un, ja būsi paklausīgs zēns, tu arī redzēsi, kā tas jādara.

Vai beidzot pārliecinājāties, ka es esmu dzimis zem nelaimīgas zvaigznes? Šodien gribēju godīgi apsēsties pie galda un mācīties, .galvu nepacēlis. Bet vai es varu mierīgi kvernēt mājās, zinādams, ka tepat blakus, kaimiņu ciemā, vecs cilvēks cieš elles mokas nieka bumbieru pēc? Vecenītes dēļ esmu ar mieru nelietīgo koku ne tikai aptīrīt, bet pat izraut ar visām saknēm no zemes lauka. Redziet, cik man līdzcietīga un žēlīga sirds! .

ARITMĒTIKAS STUNDA

Lala Cihladze ir mūsu pulciņa posmvede. Jūs jau pazīstat šīs meitenes dabu. Viņa ne nieka nejēdz ne no suņiem, ne vēršiem, viņai nerūp ne arbūzu, ne meloņu ražas. Viņai ne silts, ne auksts par to, ka vecs cilvēks augu dienu nīkst zem bumbieres un, aiz bēdām vai nost beigdamies, noada ne tikai zeķu pāri, bet pat mēteli līdz papēžiem. Viņa mierīgi sēž klasē un, nadziņus iztīrījusi, cienīgi lasa grāmatu.

—   Vai parrakstiji? — es viņai prasu.

—   Pagaida! — Viņa atgrūž mani ar elkoni.

—    Pasteidzies, tūliņ ienāks skolotājs!

—    Rimsties! Es rakstu, nevis tu. Kaha, tu patiešām esi neciešams! — Viņa dusmīgi atliec mazo pirkstiņu.

—   Ja tev ir tik grūti, kāpēc tu posma sanāksmē klaigāji: «Es viņam palīdzēšu!» Man tava palīdzība nemaz nav vajadzīga, ja tev no lielas zubrīšanās kūp smadzenes, neraksti nemaz. Nākamā sanāksmē es piecelšos un pateikšu: «Dažs biedrs vārdos apsola ļoti daudz, bet patiesībā viņam žēl otram ziedot pāris minūšu.» Tad tu redzēsi velnu.

—   Kas to apliecinās? — Viņa atkal vīzdegunīgi atlieca mazo pirkstiņu.

—   Tie divnieki, kurus man šodien burtnīcā iespers aritmētikas skolotājs.

—   Kā tev nav kauna tā runāt?

—   Kā tev nav kauna vārdu neturēt?

—    Vai es apsolīju mājas darbus pārrakstīt tavā burtnīcā?

—   Tu teici, ka palīdzēsi.

—   Teicu, bet pārrakstīšana jau nav palīdzība.

—   Ak tu gribi, lai es pats rēķinu uzdevumus, rakstu un lasu, bet tu tikmēr, galvu lepni izslējusi, klausīsies pateicības runās? Cik es lieliska skolotāja! Veikli izdomāts.

Tad parādījās skolotājs, viņš bija tik resns, ka gandrīz iesprūda durvīs. Mūsu saruna aprāvās.

Kamēr skolotājs pārbaudīja skolēnu sarakstu, Lala aizlika roku aiz muguras un uzmeta man uz ceļiem burtnīcu.

Lala vienmēr sēž man priekšā; kad meitene tur atrodas, viss ir kārtībā, taču reiz viņa saslima ar cūciņām un deviņas dienas nerādījās skolā. Toreiz gan man šķita — es kā nabags kvernu klaja lauka vidū. Pēc tam viņa atnāca, un atkal es jutos droši un mierīgi.

Skolotājs staigāja gar solu rindām un pārbaudīja, kā esam atrisinājuši mājas uzdevumu.

Viņš ielūkojās Lalas burtnīcā, tad nostājās man blakus, pēc tam nedevās vis uz priekšu pie Nanuli Silagadzes, bet paspēra soli atpakaļ, vēlreiz ieskatījās Lalas burtnīcā, tad manējā un tikai pēc tam gāja tālāk.

Es jau cerēju, ka šoreiz vētra mierīgi pabrāzusies garām, bet tieši tajā brīdī izdzirdēju skolotāja balsi.

Augumā milzīgais vīrs runāja ļoti klusām, taču šoreiz viņa čukstiens man atgādināja pērkona spērienu no skaidrām debesīm.

—   Devdariani, pie tāfeles!

Atkal nelaimīgais liktenis min uz papēžiem.

Es lieliski dzirdēju skolotāja uzaicinājumu, taču nemaz nepakustējos, it kā mūsu klasē būtu divi Kahaberi Devdariani.

—   Devdariani!

—   Jā.

—   Pie tāfeles!

—    Lūdzu, skolotāj, es atbildēšu tepat no vietas.

—    Pie tāfeles!

Man vairs nebija kur sprukt. Vilkdams kājas kā dzirnakmeņus, es lēnām slāju pie tāfeles.

—    Izrēķini mājas uzdevumu!

—   Mājas uzdevumu? — es brīnījos.

—   Jā.

—   To jau es esmu izrēķinājis.

—   Tagad paskaidro biedriem risinājuma gaitu.

Es biju iekūlies pamatīgā ķezā — no zila gaisa bija jāsacer uzdevums. Pie tam jārēķina tieši tā, kā ierakstīts burtnīcā, pareizāk sakot, ka bija rēķinājusi Lala.

Vai dieniņ, kaut es nebūtu piedzimis šajā nelaimīgajā pasaulē!

Paņēmu mitru lupatu un ilgi un pamatīgi berzu spīdīgo tāfeli. Nezinātājs varētu nodomāt, ka es pūlos no tās noslaucīt melno krāsu.

Mana dzirde bija sasprindzināta līdz galējai robežai. Ja es tik izmisīgi nelauzītu galvu par sasodīto uzdevumu, droši vien saklausītu pat skudru rosīšanos pagalmā.

Skolotājs, protams, visus brīdināja, lai nesaka priekšā, tomēr bailes no manām dūrēm bija stiprākas. Puszilbi es padzirdēju no viena kakta, pusvārdu no otra un beigu beigās kaut ko nojēdzu: izrādās, kādam dīvainim kabatā bijuši deviņi rubļi un vēl četras piektdaļas rubļa. Nākot laukā no veikala, viņam vairs bijuši tikai septiņi rubļi un viena ceturtdaļa. Man tagad jāstāv te priekšā un jāgudro, cik rubļu viņš iztērējis veikalā un kāpēc viņš nav iztērējis visu naudu!

Ek, būtu viņam bijuši apaļi desmit rubļi! Bet man, kā parasti, neveicas. Tikpat labi viņš būtu varējis iztērēt trīs rubļus un nevienu lieku kapeiku vairāk. Labāk būtu iztērējis visu naudu līdz pēdējam grasim, bet laikam bija liels skopulis. Veikalā taču pārdod tik jaukas lietas. Ek! Iegrimis dziļās domās, es pavisam aizmirsu, ka stāvu pie tāfeles un man jārēķina uzdevums, un negribīgi noņurdēju:

—   Ja neskaita dažas nieka kapeikas, viņš veikalā iztērēja aptuveni trīs rubļus.

Bērni locījās smieklos. Taču skolotāja sejā nemanīja pat smaida atblāzmu, jo matemātikas skolotāji nekad nesmejas. Bēdīgais liktenis savedis mani kopā ar vienu no tiem cilvēkiem uz zemeslodes, kas nekad nesmejas.

Pēc tam viņš mani līdz nemaņai tirdīja ar visvisādiem muļķīgiem jautājumiem. Beigās iespēra divnieku arī Lalai Cihladzei.

Pēc stundām viņa, sakņupusi savā solā, ilgi, izmisīgi raudāja. Kāpēc cilvēks beidz sevi nost vienas vienīgas neveiksmes dēļ? Ko lai saka man līdzīgs nelaimes putns, kuru neveiksmes vajā uz katra soļa?

Zēni sanāca man apkārt un sīki izprašņāja, vai viņu priekšā teikšana esot palīdzējusi un vai es uz kādu nedusmojoties.

—    Ko jūs! Gluži otrādi! Pie visa vainīgs skolotājs! Tikai skolotājs! Mēs esam bezspēcīgi pret šo cilvēku, kas mūs necieš ne acu galā. Pat ja es būtu veikalnieks, kas tam uzdevuma nejēgam atņēma tos nieka divus rubļus ar kapeikām, viņam tāpat mana atbilde nebūtu pa prātam.

Tagad jūs redzat, nekur nav glābiņa.

«TĒVOCIS»

Es jau sen lauzīju galvu, kā piemuļķot nelabojamo kausli un dauzoņu Džimšeru, kuram bija vairāk netikumu nekā sunim blusu. «Ha! Ha! Tur jūsu Kaham rokas par īsām.» Kā tas nekauņa uzdrošinājās manu vārdu ņemt mutē! Jau to iedomājoties, rokas neviļus savilkās dūrēs. Vispirms no apakšas es viņam pamatīgi iekraušu pa zodu, re, šitā! Muļķis tikai nevarīgi noplivinās rokas. Ja vēl viņš kā bullis, galvu nikni nodūris, metīsies virsū, es zibenīgā ātrumā atlēkšu sānis, iebelzīšu vēlreiz pa žokli, tad aizlikšu kāju priekšā un tik dūšīgi iemaukšu pa sāniem, ka viņš kā dēle nostiepsies garšļaukus. Paskat, muļķadesa, vēl grasās piesvempties kājās, taču veltīgi viņš groza galvu, lai guļ un neraustās, citādi dabūs vēl pamatīgāku kāvienu. Tad skaļā balsī, tā, lai visi dzird, es augstsirdīgi pasludināšu spriedumu: «Atvelc elpu! Krietni esi paskraidījis!»

«Labi, Kaha, pietiek!» arī zēni pažēlos Džimšeru.

«Mutes ciet!» es viņiem uzkliegšu. «Jūs šo briesmoni nepazīstat. Tikai viņa dēļ mani gāna un lamā. Esmu dzirdējis, ka senos laikos arī ļaudis aplaupīti Arsena[1]vārdā, tiesa gan, tikai bagātnieki.»

«No nabagiem jau nebija ko ņemt,» Zura iepīkstēsies, taču es tik nikni pašķielēšu, ka zeņķis tūliņ pievaldīs mēli.

Jā, Džimšeru es ņemšu uz grauda, lai tikai panāk šurp. Varbūt arī es netikšu gluži sveikā cauri, bet nekas. Tādiem nedrīkst dot vaļu.

Kādā garlaicīgā stundā man radās brīnišķīga ideja. Vajadzētu dabūt savā pusē abu piekto klašu brašākos zēnus. Tad es būtu zirgā. Būšu viņiem tāds pats vadonis kā senos laikos Arsens. Citādi vienam nav vairs spēka turēties pasaules ļaunumam pretī, liktenis arī vajā uz katra soļa — tādas elles mokas pats Arsens neizturētu.

Uzticami puiši man tālu nav jāmeklē, rau, kur trešās rindas pēdējā solā garlaikojas Dito un Vahtangs. Givi ir lempis, bet ko lai dara, viņš taču kopj un audzē manu kucēnu. Kā pateicību es viņam parādīšu pareizo dzīves ceļu, pataisīšu viņu par īstu cilvēku. Jā, viņam jāpasniedz palīdzīga roka, citādi viņš visu mūžu paliks nožēlojams tūļa un žāva un vēlāk vairs no viņa lietaskoks neiznāks.

Visi trīs puiši ir no manas klases; es neapmierināti saraucu pieri. Steigā biju pavisam aizmirsis paralēlklases zēnus, bet mana sirds tikpat stipri sāp arī viņu dēļ. Trīs ir gluži kā radīti manam nodomam — Zura, kuru lielās galvas dēļ esam iesaukuši par Kurkuli, vēl Koki Bočorišvili un Sargizs Džikija. Par Sargizu gan melš — viņš esot pārāk iedomīgs, taču šis trūkums piemīt mums visiem. Toties viņš rāpjas kokā tik veikli kā kaķis, kas suņa zobos nupat atstājis astes galu. Kad Koki stiepj laukā melones no sveša darza, viņa vaigi kvēlo kā gatava arbūza mīkstums. Dārza saimnieku viņš varbūt nav pat sapņos redzējis, tomēr sarkst kā vēzis. Man nav citas izejas, puiši jāglābj, citādi viņi kā nevainīgi jēri iekritīs Džimšera plēsīgajās ķetnās. Taisni brīnums, kur manā sirdī rodas tik daudz vietas patiesai tuvākā mīlestībai.

Paaicinājis līdzi Vahtangu un Dito, es kftpā ar viņiem klusā šķērsieliņā sagaidīju Zuru atgriežamies mājās no skolas.

— Zura!

—    Ko tu gribi?

—         Tūliņ sapratīsi. — Es nevērīgi pieslāju viņam klāt un ar plecu pastūmu nost no ceļa. — Nāc līdzi!

—    Es taču neesmu tevi saucis par zagli!

—         Zinu. Tu gan zodz augļus svešos dārzos. — Es viņam cieši ieskatījos acīs.

—    Es?

—   Jā, tu esi zaglis!

—    Nezinu, varbūt esmu, varbūt ne.

—         Džimšers gan ir briesmīgs zaglis un dauzoņa, dienās no viņa iznāks lielceļa laupītājs. Kā tu domā? Ja Džimšers ir tas, kurš piespiež tevi ārdīties un zagt, tad no viņa arī jāprasa atbildība.

—   Tiesa kas tiesa, viņš pie visa vainīgs!

—         Tāpēc labāk izveidosim savu vienību. Visi mūsu puiši vai uz ceļiem lūdzas: ņemiet mūs pulkā. Arčils pat apsolīja atstiept salauztu šautenes stobru, taču ir ienākušas ziņas, ka viņš mēdzot klačoties, un uz tādiem ļaudīm paļauties nedrīkst.

—   Elgudža ir tāds pats sūdzību maiss.

—         Nē, Elgudža nav pļāpa, bet, kad būs jāpalīdz cīņā pret netaisnību, viņš tūliņ atšķirs skolas grāmatu.

—         Visparastākais bailulis. — Dito bija ar mani vienis prātis un pakasīja kaklu.

Ja^šim puisim kaut ko jautā, viņš parasti aiz apjukuma tūliņ sāk kasīt pakausi vai vēderu un klusē, kā ūdeni mutē ieņēmis. Taču es varu iet kurp iedams, viņš kā teļš tek nopakaļ un, galvenais, mācību grāmatas ne rokā neņem. Jā, katram no viņiem ir arī labās īpašības.

—         Redzi nu, cik mēs esam jauki zēni. — Beidzot es nolēmu ņemt šo uz grauda.

—         Redzu jau, redzu! — drūmi apkārt šķielēdams, norūca Zura, droši vien klusībā lauzīja galvu, uz kuru pusi labāk sprukt.

—   Mēs gribam sodit ļaunumu. Uzspraudīsim to uz sava asā durkļa smailes!

—   Sodīt ļaunumu? — viņš brīnījās.

—   Jā, mēs gribam to iznicināt. Mēs tapsim par zibeni un pērkonu, kas saspers katru netaisnību.

—   Vai mēs sodīsim arī tos, kas stundās trokšņo un kaitina skolotājus? — Vaho painteresējās.

—   Atkarība no tā, kāds skolotājs. Matemātikas učukam lai dara, ko grib, mēs neiejauksimies.

—   Neiejauksimies! — Dito šoreiz, kā par brīnumu, piekrita bez ierastās kasīšanās.

—   Mīļais Zura, ja tu vēl netici, ka mēs dodamies krusta karā par taisnību, — es teicu, draudzīgi apkampdams Vahtangu un Dito, — nāc mums līdzi un par visu pārliecināsies savām acīm.

Es paskaidroju Zuram, ka mēs iesim uz kaimiņu ciemu apraudzīt vīru, kura suni pagājušajā gadā sabrauca mašīna. Tagad šajās mājās sirma vecmāmiņa mocās, dienu un nakti sargādama saldo rudens bumbieri. Šikāki paskaidrojumi nebija vajadzīgi, Zura piekrita mūsu nodomam.

Mēs ātri kāpām kalnā; drīz vien ciems palika aiz muguras, mēs paslēpām somas mežā un pa taciņu devāmies uz priekšu.

Iedams es gudroju, vai Zuru tūliņ uzaicināt iestāties mūsu taisnības cīnītāju vienībā vai gaidīt, kamēr pats lūgs.

Protams, es varēju ietekmet viņu ar spēku, bet uz tādu biedru grūtā brīdī nevar paļauties. Tad jau labāk lai bliež taisni virsū no divstobrenes, nevis izšķirošā brīdī slepus aiz muguras nodod.

Tāpēc es Zuram ar visvisādiem vārdiem pūlējos pierādīt, ka Džimšers ir vismelīgākais blēdis pasaulē. Bezgodis divas stundas kārdināja izsalkušus puišus ar saldiem bumbieriem, beigu beigās nevienu neiedeva, pat neatvainojās un aizsūtīja uz mājām ar tukšām rokām.

—   Jā, viņš mums neatvainojās!

—    Redzi nu!

—   Redzi! — Kurkulis piekrita.

—   Atvainoties vajadzēja gan. — Arī Vaho uztraucās.

Apiedami pagalmam apkārt no sētas puses, mēs pie-

zagāmies pie mājas un satupām bariņā zem mežābeles.

Vaho un Dito es atstāju sardzē zem ābeles, Zuru aicināju sev līdzi, tādējādi izrādīdams sevišķu labvēlību.

Palicējus es brīdināju: tiklīdz atskries Kurkulis, viņiem jāsāk operācija. Mežonīgi aurodami, viņi saklups ābeles zaros. Kad saimnieks pieskries pie koka, viņiem jāārdās vēl briesmīgāk, jākāpelē pa stumbru uz augšu un leju un jācenšas pēc iespējas ilgāk noturēties ieņemtajās pozīcijās.

Zuram es savukārt cieši piekodināju: kad puiši ķersies pie darba, tu joz atpakaļ un varēsi stiept bumbierus prom kaut vai ar maisu.

Vēlreiz apgājuši apkārt pagalmam, mēs pielīdām pie vārtiņiem. Vecāmāte sēdēja balkonā un, galvu nepaceldama, adīja. Es piemiedzu Zuram ar aci: cilvēkam uzklupusi nelaime, mums jāiejaucas.

—   Dievs, kungs! Palīdzi! — Večiņa pietrūkās kājās un steigšus kāpa zemē pa trepēm. — Pēdējo kumosu rauj cilvēkiem no mutes laukā! Kaut jūs zeme aprītu!

Es tikmēr cienīgi pārkāpu pāri sētai un kā mīļi mudināts viesis nesteidzīgi plūcu sulīgos bumbierus. Pēkšņi nočīkstēja mazie vārtiņi; laikam Kurkulis klāt. Kāpēc viņš tik ātri atjozis? Drošības dēļ es uzrāpos koka galotnē, lai pāri mājas jumtam paskatītos, ko dara mani puiši. Zura vēl nelīda augšā, laikam lejā tīrīja apavus, lai neslīdētu kājas. Kur viņš tik sausā laikā nobridies?

—    Rāpies žiglāk! — es viņu mudināju.

—    Ko? Ko? — manam laipnajam uzaicinājumam

atsaucās izbrīnījies bass. No apjukuma es neviļus palaidu vaļā zaru, pie kura turējos. Labi, ka jāšus sēdēju uz pamatīgastumbeņa, citādi kā akmens būtu novēlies uz galvas zemē. Man raibs sagriezās gar acīm.

—    Kas tur ir? — Rupjā balss lejā nerimās. Uz brīdi es paliku gluži bez valodas.

Ne par kādu naudu neteikšu savu vārdu, tad jau drīzāk kļūšu mēms uz visiem laikiem. Es patiesi esmu sava bēdpilnā likteņa upuris.

—   Vai tu nedzirdi mani?

Pēkšņi es apķēros, ka arī šīs ģimenes rados droši vien ir kāds zēns manā vecumā.

—   Dzirdu jau, dzirdu, — es neapmierināti norūcu, it kā apvainojies par traucējumu tik svarīgā darbā.

—    Kas tu esi?

—   Es, vai?

—   Jā, kas tu esi?

—   Neteikšu, uzmini!

—   Kā lai uzminu, ja es tevi nemaz neredzu. Cauri lapām rēgojas tikai bikšu stara, tas ir par maz.

—   Ja tu mani ieraudzīsi, tad nebūs ko minēt.

—    Ko tu man uzdod mīklas, saki — kas tu esi?

—   Tu tā runā, it kā es būtu ieradies šeit pirmo reizi.

—   Ak pirmo reizi vis neesi?

—   Protams, esmu pie jums ciemojies neskaitāmas reizes!

—   Tad jau tu būsi Tengizs.

—   Kāds Tengizs? Tengizu ir daudz.

—   Mans krustdēls. Vai uzminēju?

—   Sis vēl prasa! Tuvāko radinieku esi aizmirsis!

—   Neesmu vis. Drīzumā grasījos pie jums aizkāpt. Kā Soņai klājas?

—    Kā klājas? Neteikšu, atnāc, tad redzēsi!

—   Aiziešu, kā tad, apciemošu māsiņu. Tikai patlaban nav laika, jānovāc raža.

—    Raža! Atradis iemeslu! Vai citiem nav jāvāc raža?

—    Kāp zemē, Tengiz! Gribu tevi aplūkot, varen liels viltnieks esi izaudzis.

Man atkal skudriņas pārskrēja pār muguru, un es krampjaini pieķēros pie zara.

—   Pagaidi, noplūkšu pāris bumbieru pusdienām, — es atbildēju un pašķielēju jumtam pāri uz mežābeli.

Mani puiši lēca lejā no koka un drāzās prom, ko kājas nes.

Arī «tēvocis», beidzot saklausījis vecenes lamas, man jautāja:

—    Kas tur notiek? Kur ir māte?

—   Vecmāmiņa? Nezinu. Tur laikam puikas čiepj ābolus un viņa ķer zagļus.

—   Ābolus čiepj? Un tu? Kāpēc tu mierīgi sēdi kokā un neej palīgā? Esi gan mazdēls!

—   To skābo nīkuļu dēļ nav vērts nagus smērēt.

—   E, tu nemaz nežēlo vecmāmiņu! — Nodipēja mana «tēvoča» smagie zābaki — viņš metās mātei palīgā.

Tikko dzīvs es nošļūcu lejā no koka. Vēl norāvu piecus sulīgus bumbierus un tad metos prom tā, ka manas kājas apskaustu ne tikai zaķi, bet pat visātrākie dzinējsuņi.

Tāds jau ir mans nelaimīgais liktenis, neviens neticēs, ka šīs briesmīgās mokas es uzņēmos tikai sirmās vecītes dēļ, kura no rīta līdz vakaram kā ķēdes suns sēdēja un sargāja bumbieri. Protams, es gribēju arī Zuru pārliecināt par saviem labajiem nodomiem un, galvenais, sariebt mūsu skolas lielākajam laupītājam un nekaunam Džimšeram.

REDZĪGAIS KUCĒNS

Vējš visu nakti cīkstējās ar mūsu mājokli — cieši sagrāba to dzelžainajās ķetnās, nežēlīgi purināja un tricināja, tomēr vecais nams kā brašs spēkavīrs spītīgi

turējās pretī. Rīta pusē no rietumu malas šurp atvēlās svina pelēki mākoņi. Vējš pierima, taču sauli joprojām nekur nemanīja. Un, saprotams, arī sals knieba vaigos.

Krūzītes dibena vel( skalojas pāris malku piena, kad pagalmā izdzirdēju kā'du saucam:

—    Kaha, ei, Kaha!

Tas bija Givi; es pielēcu kājās un metos pie vārtiņiem.

Atņēmis labdienu, es tūliņ stingri noprasīju atnācējam: — Kas lēcies?

—   Tu liki atnest kucēnu, kad viņam atvērsies acis.

—     Muļķi, es teicu, atnes, kad būs redzīgs un mācēs ēst.

—      Viņš jau lok pienu, tikai tas pil lejā no purna un tek atpakaļ bļodiņā.

—      Pienu lok? Tas ir galvenais. Pārējo ēst es viņam iemācīšu.

Nekur nemanīdams kucēnu, es nodomāju, ka Givi to būs ietūcījis portfelī, un sadusmojos.

—      Vai es tevi velti mācīju? Kā tev nav kauna mazu, vārgu radībiņu smacēt portfelī?

—      Es viņu paslēpu azotē, lai viņam ir siltāk, — Givi samulsa.

—   Tu melo!

—      Nē, nē! — Viņš aizbāza roku aiz krekla, brītiņu taustīja un čamdīja, līdz beidzot no paduses aiz ķepas izvilka laukā raibu, kustīgu kamolu.

—      Lēnāk, nesalauz viņam kāju! — es iekliedzos un ar abām rokām saķēru kucēnu.

—      Būs liels izēdājs, — Givi noteica. — Vislielākais un visresnākais.

Šāds kucēna raksturojums man nemaz nebija pa prātam.

—   Tu pats esi izēdājs, viņš tikai rūpējas par sevi.

—      Jā, par sevi gan rūpējas, bet mazākajiem dara pāri.

—   Tad jau būs stiprinieks!

—   Un vēl kāds! Pāris reižu jau ierējās.

—   Braši! Tu esi gudrs puisis, bet tagad palīdzi iekārtot viņam mājokli.

—   Mēs nokavēsim stundas.

—    Nu, tad skrien arī. — Es īdzīgi atmetu ar roku un devos pie būdas. Krietnu brīdi šaudījos šurpu turpu: izplēsu no gubas siena kumšķi, tad paslepen atārdīju segu un izrāvu laukā lielu vates pikuci. Kad suņa būda bija līdz pusei piebāzta ar sienu un vati, es iesēdināju tur iekšā jauno draugu. Nupat dienas gaismu ieraudzījušais kucēns neveikli klunkuroja no viena kakta uz otru un žēli smilkstēja.

—    Draudziņ, tu laikam gribi ēst! Labi. Es tūliņ aizskriešu pēc piena, tikai tupi mierīgi un nebāz degunu laukā.

Saudzīgi ietinis kucēnu vatē, es aizskrēju.

Es paņēmu māla bļodiņu ar iedauzīto maliņu, no kuras vecmāmiņa dzirdīja vistas, pie akas to rūpīgi izmazgāju un pabāzu zem kamzoļa. Neviļus uzgrūdies virsū vecmāmiņai, es viņai nevainīgi uzsmaidīju.

—   Vai, vecmāmiņ, pavisam aizmirsu!

—   Puis, kāpēc tu neej uz skolu? — Kaut kur steigdamās, vecmāmiņa uz mani nemaz lāgā nepaskatījās.

—   Tieši to es tev gribēju pateikt. Mums jau trešo dienu pēc kārtas nenotiek pirmā stunda.

—    Kāpēc? Vai skolotājs saslimis?

Ar skolotāju slimošanu es daudzas reizes biju vecmāmiņu mānījis, tāpēc viņa droši vien man vairs neticētu.

—   Nav slims, viņu aizsūtīja uz kursiem.

—   Kas tie par kursiem?

—   Viņam jāmācās.

—   Vai tad vēl nav neko iemācījies?

—   Es nezinu, ko viņam tur mācīs, norīkoja un aizsūtīja.

Ieskrēju virtuvē, taču piens jau rūga podā pie krāsns.

Meklēju savu krūzīti, kur bija palikušas pāris lāses, bet biju nokavējies — neatradu vairs ne krūzīti, ne pienu. Trauki bija nomazgāti un glīti sarindoti plauktā.

—    Ko tu meklē? — Vecmāmiņa kļuva vērīgāka.

—   Neko, vecomāt, es gribēju mazlietiņ piena. Givi man atnesa kucēnu.

—   Ak tāpēc nav pirmās stundas? Tūliņ taisies, ka tiec! Man vairs nav nevienas lāsītes. — Jau skriedams pāri pagalmam, es vēl dzirdēju vecomāti purpinām: — Dēliņ, dēliņ! Jauks puisītis, tikai pārāk nemierīgs. Kursus izdomājis, skat, kāds gudrinieks …

Ko es varēju darīt? Kukurūzas plāceni kucēni neēd, pupiņu virums viņiem arī negaršo. Varbūt piedāvāt olu?

Givi bija runājis taisnību. Kucēns aplam nemākulīgi laizīja kopā sajaukto olas dzeltenumu un baltumu. Priekškājas un pazode drīz vien bija notriepta gluži dzeltena. Izlaizījis bļodiņu sausu, viņš smieklīgi bakstīja ar purniņu būdas sienu, meklēdams ūdeni.

—    Ei! — es uzkliedzu kucēnam. — Ko ārdies? Tūliņ iemācies godīgi ēst un dzert, citādi no tevis kārtīgs suns neiznāks.

Atnesu vēl vienu olu un tagad centos likt lietā visu, ko zināju par suņu kopšanu un dresūru. Es pūlējos runāt stingri un skaidri, jo biju dzirdējis — ja ar kucēnu kopš pirmām dienām tā runājot, vēlāk tas lieliski saprotot cilvēku valodu.

Šoreiz kucēns jau ēda pieklājīgāk, taisnības labad jāsaka, es viņu turēju rokās un neļāvu locīties un tirināties pēc paša prāta.

Tad es pieslēju suņabūdas caurumam priekšā finiera plāksni, atslēju to ar koka nūju un devos uz skolu. Pareizāk sakot, drāzos aulekšiem, lai paspētu vismaz uz otro stundu.

NETICĪGAIS SĀNCENSIS

f

Zura man pavēstīja jaunumu par Džimšeru, pareizāk, nevilšus izpļāpājās, un es palēnām izvilku no viņa visu līdz pēdējam sīkumam. Džimšers bija zobojies par Zuru.

—    Kāpēc šis ņirdz? — es dusmīgi tincināju Zuru. — Varbūt tāpēc, ka tu esi pārmeties manā pusē?

—    Jā, viņš smējās — Kaha jūs apmuļķojis. Tas onkulis gumijas zābakos noteikti bija viņa īstais tēvocis.

—    Ko tu atbildēji? Varbūt tu arī tāpat domā?

—    Es vis tā nedomāju, bet pārējos viņš ir pārliecinājis.

—    Labi, labi! — es skarbi atcirtu.

Kopš tā brīža es naktīs neguļu, nemitīgi lauzu galvu, kā mēlnesim atriebties.

No dusmām man gribējās Džimšeru samalt miltos. Nē, slepus, aiz muguras es neko nedarīšu. Tūliņ aši kaut kas jāizgudro, kaut kas pamatīgs, aizraujošs, citādi Džimšers sašķels mūsu vienību un es zaudēšu zēnu uzticību.

—   Visi ciema zēni taču zina, ka viņš ir mans niknākais ienaidnieks!

—    Protams, protams, — Zura piekrita.

—   Viņš dienu un nakti perina zemiskus atriebības plānus!

—   Jā.

—Tagad pasaki — varbūt Džimšers arī ir mans tēvocis?

— Ko tu mels!

—    Drošības dēļ izprašņājiet ciema sievas, vai tikai viņš nav man attāls radinieks. Kad būsiet stingri pārliecinājušies, ka nav, tu slienies kājās, aizteci pie sava Džimšera un pasaki: «Tagad Kaha ir spiests aptīrīt tavu bumbieri!»

—   Vai to, kas aug pie viņa loga? — Zura no brīnumiem gandrīz vai valodu zaudēja.

—    Ko boli acis? Visi bumbieru un ābeļdārzu saimnieki ir mani tēvoči, viņš vienīgais nav man ne rads, ne draugs.

—   Vai man tas viņam iepriekš jāpaziņo?

—   Jā, pasaki skaidri un gaiši — rīt pēc stundām es aptīrīšu viņa bumbieri. Nolūkošu brīdi, kad viņš pats būs mājās, paši savām acīm visu redzēsiet, varbūt tad beidzot noticēsiet.

Noskanēja zvans.

Zura aizskrēja uz klasi, bet es vēl brīdi stāvēju kā sastindzis, galvā šaudījās juceklīgas domas. Kā lai izpildu trako solījumu? Dusmu brīdī biju palielījies zēniem un niknākajam, mūžam neticīgajam sāncensim. Notikums ar «tēvoča» bumbieri tagad šķita sīks un necils, kauns pat atcerēties. Man prātā bija tikai gaidāmais pasākums.

Gadās laimes lutekļi, kas paceļ savā dārzā pāris nokritušu ābolu, un šos tūliņ daudzina par brašuļiem un varoņiem. Bet es … Jūs jau zināt, viņš nav mans tēvocis, tomēr …

Sūrs un bēdu pilns ir mans liktenis.

«MANI PIEDZĪVOJUMI»

—   Devdariani!

—   Es!

—   Šodien tu atkal nokavēji. — Maza, paresna skolotāja bija aplam noskaitusies. Kad tusnišķā sieviete iekarsa, tā vien likās — uz karstas plīts uzlikts milzīgs katls, kurā, burbuļodams un nikni šņākdams, vārās ūdens.

Tad skolotāja pagriezās pret klasi.

—   Es gribētu zināt, ko Devdariani domā. Vai viņam nemaz nav jāmācās? Žurnālā pretim viņa vārdam ir tikai kavējumu ķekši. Es izsaucu viņa māti. Nabaga sieviete mirka asarās, apsolīja, ka dēls vairs stundas nekavēšot. Taču šodien — jūs paši redzat. Ko dara klase? — Caur briļļu stikliem viņa baltām acīm nikni nozibsnīja uz Dato pusi. — Ko dara pionieru organizācija? — Viņa draudoši paskatījās uz Lalu.

Ar svelošajiem odzes redzokļiem sastindzinājusi meiteni, viņa atkal bruka man virsū. Izrādās, ka visi skolotāji vienā balsī apgalvojot — otrajā ceturksnī man nevarot izlikt atzīmes; visvairāk ārdoties aritmētikas skolotājs. Šis sakot: «Devdariani mana priekšmeta mācīšanos pārvērš par kumēdiņiem. Lai sevi lieki neapgrūtinātu, viņš neuzskata par vajadzīgu pat pierakstīt uzdevumu!»

Skolotājas vārdu plūdi pamazām apsīka. Es apsēdos, paņēmu gruzīnu literatūras mācību grāmatu un sāku to šķirstīt un lasīt, lai skatās un nomierinās.

«Ko lai iesāk, ja tu, cerēdams atrast grunduļu saimi, pabāz roku zem upmalas oļa, priecīgi velc laukā, bet ieraugi čūsku?» Ahā, čūska! Rakstītājs būs bijis brašs puisis, stāsta tik vienkārši un mierīgi, it kā būtu nevis sagrābis indīgu rāpuli, bet gan paņēmis konfekšu kasti. «Čūska apvijas ap roku …» lielīgais grāmatas puika turpina.

Šķiet, te aprakstīts tīri jauks gadījums. Es ātri pašķīru lapu atpakaļ un izlasīju nosaukumu — «Mani piedzīvojumi». Augšā bija uzzīmēts vecs vīrs ar sirmiem, sprogainiem matiem. Turpat bija uzrakstīts arī sirmgalvja uzvārds, taču es viņu labi pazinu bez lasīšanas. Par Akakiju[2] biju dzirdējis diezgan daudz, to gan nebiju iedomājies, ka viņš zēnībā bijis tik brašs puika.

Sāku lasīt stāstu no sākuma. Pirmās lappuses apakšā bija pavilkta svītra un pavisam sīkiem burtiņiem uzrakstīts: teksts saīsināts.

Hm, saīsināts! Kas šos lūdza īsināt? Gan jau es kaut kā tiktu galā, ja nepatiktu, pats mācētu saīsināt.

Lielajā starpbrīdī es ieskrēju bibliotēkā un palūdzu iedot grāmatu «Mani piedzīvojumi»..Bibliotēkas vadītāja nedzīvoja mūsu ciemā, un es savukārt nebiju šeit biežs viesis, tāpēc viņa mani nepazina. Viņa gan uz mani nemaz lāgā nepaskatījās, jo tieši tai brīdī krāsoja milzīgiem kartupeļiem līdzīgās lūpas.

—    Tu jau zini, daiļliteratūra jālasa brīvajā, laikā. Neiedomājies lasīt stundās! — To pasacījusi, viņa žāvādamās tik briesmīgi plati atvēra ugunssarkano muti, ka man tūliņ ienāca prātā pasaku briesmonis, kas nelaida ciema ļaudis pie avota. Bērnus viņš aprija dzīvus. Mana domāšana gan ir jocīga. Kāpēc man pēkšņi ienāca prātā briesmonis, vai tad es agrāk nevienu nebiju redzējis žāvājamies?

—   Jā, zinu, es lasīšu, kad man nebūs ko darīt.

—    Kas tev tā mācīja? Lasīšana arī ir nopietna nodarbošanās.

—   Nu labi, lasīšu, kad darba būs papilnam.

—   Cik tu dīvains puik^, es neko nesaprotu no tavas runas.

Tagad viņai nepatīk mana runa. Atkal mani vajā nelaimīgais liktenis.

—    Es gribētu zināt, kā tu mācies. — Bibliotekāre mani aizdomīgi nopētīja no galvas līdz kājām. Viņas seja izstiepās, un es atkal atcerējos pasaku briesmoni, taču šoreiz viņa pārdomāja un nenožāvājās.

—   Pirmajā ceturksnī bija daži trijnieki.

—   Ļoti žēl. Tiem, kam ir zemākas atzīmes par četriniekiem, es grāmatas turpmāk neizsniegšu.

Man piedraudējusi, viņas krāsotā mute atkal savilkās briesmīgā grimasē, sarkanās lūpas atvērās, un mani tūliņ sāka mocīt slāpes tāpat kā nabaga ļaudis, kurus pasaku briesmonis nelaida pie avota padzerties.

—   Labošos! — es iekliedzos un ar grāmatu rokās izskrēju no bibliotēkas.

Labi vēl, ka nepateicu — man arī divnieki maisās trijniekiem pa vidu.

Skrēju padzerties, taču pēkšņi slāpes kā ar roku atņēma. Dažkārt ar mani atgadās zili zaļi brīnumi. Bet es tādās reizēs tikai bēdīgi pašūpoju galvu — tāds nu ir mans liktenis.

VĀCU VALODAS STUNDA

Piektā stunda vienmēr ir briesmīgi gara. Taču sestā stunda, kura mums ir tikai vienu reizi nedēļā, ir pavisam neciešama.

Tā bija arī šoreiz: skolotāja vēl tikai izsauc skolēnus pēc saraksta, bet es jau sapņoju par zvanu.

Es plati nožāvājos, gluži tāpat kā mūsu bibliotekāre, tad paskatījos ārā pa logu un ieraudzīju rūsganu suni kaut ko ošņājam pie skolas sētas. Nez vai šim purns vienmēr tik melns, vai arī šis to kaut kur iegrūdis un nosmērējis?

Tā jau ir Amberki sunene Mura! Tramīga un aplam nikna kuce. Kā es uzreiz to nepazinu? Pie visa vainīga šī garā stunda, pusdiena jau klāt, ārā spīd saule, bet manas smadzenes šķiet sasalušas ragā.

Pagājušajā vasarā … Jā, tas bija brīvdienās, es ielūkojos Amberki augļu dārzā, lai pārbaudītu, vai tur valda kārtība. Un tur es ieraudzīju spīdīgā papīrā ievīstītu aizdomīgu paciņu, varbūt tur iekšā bija šokolāde. Pēkšņi nezin no kurienes izlēca Mura, un viena bikšu stara palika viņai zobos; labi, ka vēl kāju nenorāva. Tāpēc klusībā nospriedu — likšu kuci mierā. Pagaidīšu, kamēr mans kucēns paaugsies, gan viņš pārmācīs šo nekrietneli.

Pēkšņi es iedomājos savu kucēnu un Muru kaujamies uz dzīvību un nāvi. Taču pagaidiet, drīz viņš vairs nebūs mazs un nevarīgs šunelis! Un tūliņ man ienāca prātā, ka neesmu vēl izdomājis kucēnam vārdu.

Mana seja laikam savilkās pārlieku bēdīgā grimasē, un skolotāja to tūliņ pamanīja.

—    Bērni, nolaidiet rokas, — viņa skaļā balsī sacīja, uz mani rādīdama. — Redziet, Kahabers ir uz mums briesmīgi apvainojies. Ļausim arī viņam atbildēt. Lūdzu, pastāsti mums uzdoto, Kahaber, mēs klausāmies.

—   Es ļoti slikti jūtos, skolotāj, — es žēli nomurmināju un bezspēcīgi nodūru galvu.

—   Vai tiešām tev nav spēka parunāt?

—    Gruzīnu valodas stundā es varbūt vēl spētu kādu vārdiņu pateikt, bet pašlaik vāciski runāt es, nudien, nespēju …

Mana balss notrīsēja un sirds tik strauji iepukstējās, ka es jau nobažījos — varbūt patiešām esmu saslimis.

Tad es iedomājos sevi mirušu … ausīs ieskanējās vecmāmiņas raudas . .. Un manu sirdi pārņēma melns izmisums. Ko darītu māte? Vai patēvs arī raudātu? Vai nobirdinātu pāris asaru manis dēļ?

—   Aizej uz kabinetu pie ārsta, — skolotāja mani mudināja. — Varbūt iesi uz mājām?

Taču es atteicos. Labāk tepat klasē nomiršu, bet stundas nekavēšu. Šie vārdi skolotāju pilnīgi pārliecināja par manu smago un bīstamo slimību.

Es apsēdos, paturēdams pēc iespējas sāpīgāku sejas izteiksmi, un atkal iegrimu domās.

Mūsu apkārtnē es esmu vislabākais suņu iesauku, sugu un paražu pārzinātājs, es pat atceros, kuram sunim ir īsi ilkņi, kuram gari. Prātoju, prātoju, un arvien ciešāka kļuva mana pārliecība, ka mūsu ciemā nevienam sunim nav īsti skanīgas iesaukas.

Tad apdomāju, kā varētu saukt pilsētas suņus; diemžēl es tikai divas reizes esmu bijis pilsētā un tur esmu redzējis tikai vienu kārnu šuneli ar īsi apcirstu astes stumbeni. Šis bija ielīdis atkritumu kastē, un sētnieks ar garu slotu šo kārpīja laukā un, man par brīnumu, neveltīja bezastainajam radījumam nevienu vārdu.

—   Zaur! — Es iespēru blakussēdētājam.

—   Ko tu spārdies! Slimnieks … — Dziļi sašutis, viņš pagriezās pret mani. Dažus zēnus es nemūžam nesapratīšu. Gluži tāpat kā Lala, viņi visu stundu, acis izbolījuši, blenž skolotājam mutē.

—       Mirt jau vēl nemirstu … Tikai nejūtos gluži vesels … Saki — vai tava tante dzTvo pilsētā?

—   Jā.

—   Tad pacenties atcereties, ka sauc viņas suni!

—   Viņai nav suņa.

—   Kā? Māja bez suņa?

—   Viņiem tur nav dārzu, kas būtu jāsargā.

—       Jā, tiesa, viņi pieraduši pie visa gatava. Bet dažreiz viņi istabās tur mazus sunīšus.

—       Pie tiem visu dienu jāsēž klāt, bet mana tante strādā fabrikā.

—       Labi, tagad pasaki man kādu skanīgu suņa vārdu!

—   Gošija.

—       Tā sauc klēpja sunīšus, man vajadzīgs vārds īstam sunim.

—   Murija.

—   Muļķi, to es ari zinu.

—   Bet kā lai izdomāju tādu vārdu, ko tu nezinātu?

Tiesa, es skaitījos labākais suņu vārdu pārzinātājs,

kā arī lielākais suņu speciālists ciemā, tomēr…

Es pieliecos pie Rezo.

—   Rezo, pasaki man skanīgu suņa vārdu!

—       Suņa? — Rezo apjuka. Vācu valodas stundas vidū viņam suņu vārdi nebija prātā.

—       Jā, suņa, suņa vārdu! — es atkārtoju, kamēr viņš apjēdza.

—   Brolija, Tolija.

—   Tā sauc baltus suņus, bet manējais ir raibs.

—   Vai Kurša neder?

—   Tā sauc suņus ar lielām ausīm.

—• Mana tēvoča Kuršam ir pavisam īsi apgrieztas ausis.

—       Stulbeni, bez ausīm suns nenāca pasaulē, droši vien agrāk bijušas lielas.

Es jau grasījos uzrunāt Rezo blakussēdētāju Tamazu, taču iejaucās skolotāja:

—    Kas satrauc Kahaberu Devdariani?

Ak tu piķis, grūtā slimība pavisam bija izkūpējusi no prāta. Es sataisīju bēdīgu seju, saķēru sānus un vaidēdams skaidroju skolotājai:

—   Lūk, šeit, skolotāj, šeit. — Es piesardzīgi piedūru labās rokas četrus pirkstus pie kreisajiem sāniem. — Asas sāpes, skolotāj, ar mokām ciešos!

—   Diezgan! — skolotāja sadusmojās. — Tev sejā rakstīts, kas tevi dīda. Vismaz sēdi klusu un citus netraucē!

—    Esmu slims, skolotāj, mirstu nost! — Es vaidēdams atslīgu solā.

Galvā man tūliņ viss sagriezās, un es ieraudzīju sevi mirušu. Redzēju, kā skolotāja svešā, nepazīstamā valodā apraud mani; bezgalīgajos runas plūdos es, protams, nevienu vārdu nesajēdzu, dzirdēju tikai viņas ska|ās vaimanas un rūgto nožēlu, ka nav noticējusi manai slimībai, ka iedzinusi mani nāvē. Beigu beigās vēl sapratu — visu mūžu es esot bijis' nelaimīgs. To padzirdējusi, mana vecmāmiņa klupa skolotājai virsū skaidrā gruzīnu mēlē. Tieši viņa esot mani pazudinājusi, bērns cietis briesmīgas mokas, bet šī, nekaunīgā, viņam neticējusi.

«Es nezināju, vai dieviņ, ja būtu zinājusi!» vāciete nesakarīgi taisnojās.

«Ak tu .. .» Mana vecmāmiņa vairs nemaz nevaldījās. «Lai velns parauj tavu vācu valodu! Kā es tagad dzīvošu! Mans acuraugs, mans mīļais, vienīgais mazdēls!»

Un tad — lai slavētas skolas sarga darbīgās rokas! — beidzot, visiem par prieku, atskanēja manām ausīm bezgala tīkamās skaņas. Mana brīnišķīgā galva tā ir iekārtota, ka visas briesmas un asaru plūdi tajā pašā mirklī aizmirstas, kā nebijuši.

TRAKĀ DIENA

Ir gaiša pilnmēness nakts. Zvaigznes augstajā debesjumā gan samirkšķina acis, gan iepleš tās kā avotakas.

Es jūtos lieliski: ieslēdzies savā istabiņā, vāļājos pa gultu un lasu «Manus piedzīvojumus».

Taču jau pēc desmit minūtēm manā istabiņā ielaužas pārskaitusies vecmāmiņa; es tūliņ pagrūžu viņai priekšā atvērto grāmatu un stingri noprasu:

—   Vecmāmiņ, kas tev lēcies, kāpēc traucē cilvēku? No lielas lasīšanas jau galva griežas riņķī, tomēr esmu nolēmis šodien izlasīt līdz beigām. Tāpēc sirsnīgi lūdzu, liec man mieru!

Kamēr apjukusī vecmāmiņa gudro atbildi, es atkal iebāžu galvu grāmatā un, izlikdamies kaut ko pierakstām uz papīra, pieri saraucis, pie sevis murminu: «Cik grūts uzdevums, nevaru atrisināt, otrs šķiet vēl sarežģītāks.»

Vecmāmiņa vēl brīdi pētoši skatās uz mani. Kaut tikai viņai neienāktu prātā paprasīt, pa kuru laiku es paspēju tik briesmīgi pārpūlēties, ja visu dienu nemaz neesmu bijis mājās.

—   Lasi, dēliņ, lasi! Mācies par spīti ienaidniekiem, iegūsti zināšanas. Topi skolots cilvēks! — viņa promiedam.a noteic.

Es veicīgi aizkrampēju durvis.

Kad darbs sekmīgi pabeigts, visjaukāk ir sēdēt vienatnē, pārdomāt, mierīgi apsvērt un apcerēt turpmāko rīcību.

Nestiepšu gumiju un atzīšos uzreiz. Es zēniem dusmās apsolīju aptīrīt bumbieri, kas aug zem Džimšera loga, pat noteicu precīzu laiku. Taču jūs jau zināt, es to izgrūdu ātrumā, nedomādams. Zināju, ka pēc stundām mani zem koka gaidīs pats Džimšers un viņa suns ar garajiem, asajiem ilkņiem. Droši vien vēl četri pieci zēni ieradīsies iepriekš norādītajā vietā. Un es nebiju

alojies. Kad klusiņām pielavījos pie Džimšera mājas, es ieraudzīju, ka zēni pie vaļējā loga smejas un zvaigā, vēderus turēdami. Es atplētu muti un izlīdzējos tāpat kā kļūmīgās reizēs Givi •— parādīju nekauņām mēli. Sapratis, ka šoreiz esmu iznests cauri, vilkos mājup.

«Kaha Devdariani, ko tu darīsi?» es sevi tirdīju.

«Pagaidi, kaut ko izdomāšu,» atbildēju sev.

«Muļķapauri!» es piedraudēju. «Māki tikai lielīties. Kā skatīšos cilvēkiem acīs? Aiz kauna zemē jāielien.»

«Es esmu ziķeris, gan jau kaut ko izdomāšu.»

«Neslej degunu mākoņos!» Es neziņā pašķielēju apkārt. «Varbūt kā putniņš savicināsi spārniņus un uzspurgsi bumbieres galotnē?»

«Nekrīti izmisumā! Vai redzi to vīru?» Es norādīju uz sirmgalvi, kuru pēkšņi pamanīju līkņājam aiz granātkokiem.

«Redzu, tas ir Džimšera vectēvs.» «Tagad tikai uz priekšu.»

«Uz kurieni?»

«Neuzdod muļķīgus jautājumus!»

Es pārrāpos pāri mūra sētai pagalma viņā galā, apgāju apkārt dzīvžogam un, atvēris mazos vārtiņus, droši devos iekšā vīna dārzā.

—   Labdien, vectētiņ! — es uzsvērti pieklājīgi un cienīgi sveicināju veco vīru, kas pašlaik apgrieza vīnogulāju stīgas. Reizēm viņš atkāpās pāris soļu, kā mākslinieks vērīgi aplūkoja padarīto, tad atkal ķērās klāt jaunam zaram.

—   Lai tev laba veselība, dēliņ, — darbu nepārtraukdams, vectēvs rimti atbildēja.

—    Kā klājas, vectētiņ? Kā jums pašam ar veselību? — es lietišķi jautāju, apstājies pusceļā starp vīnogulājiem un vectēvu.

49

—    Paldies, dēliņ, pagaidām būtu grēks žēloties. — To atteicis, viņš aizbāza lielās grieznes aiz jostas un ar abām plaukstām cienīgi noglauda kuplās ūsas. Man ienāca prātā — ja vecajam pie jostas karātos zobens,

4 — 1030

viņš laikam gan vienu roku uzliktu uz izrakstītā roktura.

—     Vectētiņ, dzīvojiet vesels vēl simt trīsdesmit gadus! — Es zināju, ka vectēvam drīz apritēs astotais gadu desmits, tātad esmu viņam novēlējis dzīvot vairāk nekā divsimt gadu. Lai būtu. Man nav žēl, un tas man neko nemaksā.

—     Paldies, dēliņ, paldies! — Mierīgi virpinādams garos ūsu galus, viņš pieņēma simt trīsdesmit gadus kā visniecīgāko dāvanu.

—   Vecotēv, vai Džimšers ir mājās?

—    Jā, dēliņ, pie viņa atnākuši draugi, mācīšoties visi kopā. — Viņš bēdīgi pašūpoja galvu. — Es gan tam sevišķi neticu.

—   Vai kāpnes viņš salaboja?

Cik gaišas domas rosās manā jaukajā galvā!

—     Kam tev kāpnes? — Vecais vērīgi piemiedza acis un paslēja uz augšu vienu ūsu.

—     Tāpat vien .. . Skolā mācāmies pretgaisa aizsardzību. Mūs brīdināja — pārbaudīšot, kā zinām ugunsdrošības noteikumus. Tāpēc nolēmām pavingrināties.

—     Hm, — vectēvs sapīka. — Džimšers to pavisam aizmirsis. Šolaiku bērniem galvas cauras kā sieti! Kad mēs augām .. .

—     Nedusmojieties, vectētiņ! Viņš laikam gaidīja mani, tāpēc arī neko neteica. Vai jūsu kāpnes ir kārtībā?

—     Ko nozīmē — kārtībā? Tās ir gluži jaunas, pirms nedēļas sanagloju. Arī vecās vēl lietojamas. — To pateicis, sirmgalvis aizbāza īkšķi aiz jostas; bija skaidri redzams — viņam trūkst zobena.

—     Džimšers laikam par vecajām runāja — vajagot salabot.

—   Ņem jaunās, ja darbam vajadzīgs, vai es liedzu?

—     Lai dievs jums palīdz, — es bijīgi pateicos un, priecīgi smaidīdams, ar roku noglaudu savas vēl nesadīgušās ūsas.

—    Kāpnes guļ zemē. Uz jumta rāpieties uzmanīgi, nesadauziet kārniņus! Tie ir atsūtīti no Marseļas, es Batumos nopirku. — Rokās viņam pazibēja šķēres. Vectēvs ar mākslinieka pētošo skatienu vēroja vīnogulājus.

—   Protams, vectētiņ, protams! Dzīvojiet vesels! — Es noņēmu cepuri un, klusiņām svilpodams, stiepu kāpnes pie mājas.

«Skat, cik attapīgs puika!» es sevi uzlielīju. «Nav kauns cepuri valkāt.»

Ko lai vēl pastāstu? Es veikli kā vāvere uzrāpos uz jumta un pēc mirkļa jau sēdēju ābeles zarā. Suns mierīgi gulēja zem koka, un tā saimnieks istabā skaļi klaigāja, ka es esot nelabojams pūslis un melis.

Tagad es guļu gultā un smaidīdams raugos griestos.

Pag, pag… es dzirdu šļūcošus soļus. Kāds, skaļi brīkšķinādams, kāpj augšā un ienāk lielajā istabā. Kas tas varētu būt? Patēvs? Izklausās, it kā viņš krekšķēdams virinātu skapja durvis.

Es apsēžos pie galda un izliekos šķirstām grāmatu.

Jā, smagie soļi nāk šurp, patēvs nostājas pie manas istabas durvīm. Es noceļu krampīti, un viņš ienāk iekšā.

—   Tu šeit? — viņš brīnās. Es neko neatbildu. Šķiet, viņš atkal ir iedzēris.

—   Bet es domāju … — Viņš sarauc pieri dziļās grumbās, sarkanā dzimumzīme virs labās uzacs pazūd lielā bedrē un saraujas divas reizes mazāka. — Nekas … — viņš stomīdamies turpina. — Vai blēņas izkūpējušas no prāta, esi sācis mācīties?

—    Lasu. Patrāpījās laba grāmata.

—    Laba grāmata … — Viņš smagi iezveļas krēslā, pievelk sev klāt grāmatu un pašķirsta. — Ak laba? — Grumbas viņa pierē izlīdzinās un sarkanā dzimumzīme atkal spīd kā apaļa trīskapeika.

— Ļoti.

Pēkšņi viņš nevarīgi sagumst, neaizpogātais šinelis pašķiras, un es ieraugu no iekškabatas rēgojamies laukā krāsainu zīmuļu kastīti.

—   Vai tev patīk zīmēt? — es skaļi iesaucos.

—   Ē — nē, he, he . .. — Dzimumzīmes lielākā puse atkal paslēpjas pieres grumbās. Neveikli pasmējies, patēvs aizpogā šineli.

—   Vai tu proti zīmēt? — Tagad manā jautājumā slēpjas pavisam cita jēga. Atdarinādams patēvu, arī es savelku pieri dziļās grumbās, lai gan man nav nevienas dzimumzīmes.

—   Zīmēt… zīmēt. .. Daži prot zīmēt, prot.

—   Es prasu, vai tu māki zīmēt.

—   Jā, daži māk … Tu jau esi labs zēns. Protams, māk.

—   Un tos zīmuļus tu nesīsi tam, kas māk zīmēt?

—   Jā, būs jāaiznes . ..

Es jūtu, ka viņam nemaz negribas klausīties manos jautājumos. Viņš tikai neapmierināti rauc pieri un kaut ko nesakarīgi murmina:

—   Dumjš puika… Neko nesajēdz, nevienu nemīl …

«Pats esi dumjš,» es domāju. «Ko tu te pūt pīlītes! Ne velna nevar saprast. Ko es nesajēdzu? Kas tad man būtu jāmīl?» Tā prātodams, es savelku pieri tik briesmīgās grumbās, ka tur paslēptos vēl lielāka dzimumzīme.

Ir gan dīvainis. Nekādi nevaru pie viņa pierast. Un viņš dzer. Tas man nemaz nepatīk. Arī šodien nav skaidrā.

Nezinu, nekā nesaprotu, ko tas varētu nozīmēt. Krāsainie zīmuļi kastītē, neskaidri mājieni, sak, kādam ļoti patīkot zīmēt.

Nē, cilvēka prātam tas nav aptverams.

ATKAL JUCEKLIS

Ir rīts. Es guļu sprīdi platajā istabelē un aiz sienas dzirdu māti un vecmāmiņu bēdīgi strīdamies. Mātes balsī jau skan apslēptas raudas.

Viņa klusi rāj vecmāmiņu:

—   Pašas vaina, tu jau gribēji, man ne prātā nenāca … — Sakāmo nepabeigusi, māte iešņukstas.

—    Kur ir mana vaina? — vecmāmiņa gandrīz vai taisnojas. — Es nezināju, ka viņš tāds. Kad tu gāji pie Iraklija, lai viņam vieglas smiltis, es arī tevi pamācīju. Vai dieviņ, kāpēc viņš jau guļ zem velēnām, bet manas vecās kājas vēl min šo zemi!

Es gan nekā neredzu, tomēr zinu — pašlaik vecmāmiņa atraisa zem zoda sasietos lakata stūrus un noraus asaras no vaigiem.

—   Ak, es nelaimīgā, es… es … — Māte raud vēl izmisīgāk.

—   Jā, viņš, nešķīstais, pavisam no ceļa noskrējis. — To vecmāmiņa saka par patēvu.

Otra vecmāmiņa, no tēva puses, jau sen mirusi. Tagad māte ar vecmāmiņu apraud tēvu arī viņas vietā. Klausoties viņu vaimanās, es jūtos kā ar mērcētiem žagariem nopērts.

Ilgāk es to vairs nespēju izturēt, labāk aizskriešu uz skolas izmēģinājumu lauciņu. Rīta pusē tur neviena nebūs, bet gan jau sameklēšu kādu nodarbošanos.

Mūsu Lala izgudro visādas muļķības. Pēkšņi nolēmusi, ka šodien posma sanāksme notiks skolas izmēģinājumu lauciņā. Droši vien atkal būs sadomājusi mani kaunināt un pamācīt.

Pirms dažām dienām mūsējie skolas lauciņā iestādīja mežābeles un bumbieres. Toreiz man palaimējās un es izlocījos, Lalai samelsdams, ka sadabūšu un atnesīšu vērtīgus potzarus.

Par augļu koku potēšanu man gan nebija nekādas jēgas, taču ātrumā nekas cits neiešāvās prātā. Kāpēc es, nelaimīgais, toreiz neiestādīju pāris kociņu? Tagad dzīvotu, cepuri kuldams.

Man mute krampjaini savilkās, un es, pašam negribot, nožāvājos tikpat plati kā mūsu bibliotekāre. Tad sāku ģērbties.

Jāaiziet pie vectēva Filipa, viņam ir vislabākie bumbieru stādi. Varbūt viņš aizdos ari nazi. Jūs, protams, atceraties viņa nikno un asinskāro suni prāva te]a lielumā. Pateicoties šim sunim, mana sirdsapziņa vectēva Filipa priekšā pagaidām ir tīra.

Es paņēmu sakaltušu kukurūzas plāceni, siera gabalu, aizbāzu sirpi aiz jostas un devos ceļā.

Vectēvam Filipam ir tik reta bārda, ka, jau pirmajā klasē iedams, es bez kļūdīšanās saskaitīju tās matiņus. Vecais vīrs noteikti zina parunu, ka visi bezūsainie ir rīmas, tāpēc nekad nevienam neatsaka.

Es mierīgi apstājos pie vārtiņiem, taču no šī briesmīgā suņa jau nekur nespruksi, kā akmens bluķis tup aiz sētas un ar baltu aci reizēm pašķielē uz manu pusi.

Kamēr es stāvu uz ceļa, tas par mani neliekas ne zinis, bet, tiklīdz atvēršu vārtiņus, varēšu vainot tikai sevi. Es gribētu, lai arī mans suns izaugtu tikpat zvērīgs. Jo kam gan der tāds vaukšķis, kas jau iztālēm saceļ traci pa visu ciemu, bet, kad jāķeras pie īsta darba, aste trīc un pats spiežas saimniekam pie kājām.

Un tūliņ man galvā viss sagriezās, jūs zināt, ar mani reizēm tā gadās. Es iedomājos, kā mans jau pieaugušais Lauvassirds (lūk, kādu vārdu es beidzot izdomāju savam mīlulim) satiksies ar Filipa suni.

«Sveicināts!» Lauvassirds norūks.

Cik viņš labi audzināts — pirmais sveicina, jo Filipa suns taču ir vairākus gadus vecāks. Jā, Lauvassirds prot uzvesties.

«Labdien, Kahas suns!»

Labi audzināts suns savu ciltsbrāli nekad nenosauks par suni.

«Kā tev sviežas?»

(«Kā tev sviežas?» Lauvassirds gan tik rupji nekad nejautātu. Bet, ja tevi nosauc par suni, gribot negribot sanāk dusmas.)

«Kas tev par daļu!» Filipa suns izaicinoši atcirtis.

«Ar muļķi nav vērts runāt,» pasmaidīs Lauvassirds.

Tur patiešām ir jāpasmaida: kaimiņš laipni apjautājas par veselību, bet šis rupji atcērt — «kas tev par daļu!».

«Ehē!» Lauvassirds nicīgi pakulstīs asti. «Brālīt, tu kļūsti vecs, nemaz vairs sarunāties neproti.»

«Pats esi vecs!» Filipa suns nikni atņirgs zobus.

Tādu nekaunību Lauvassirds vairs neizturēs, metīsies iekšā pagalmā, un Filipa sunim spalvas vien noputēs.

Pēc tam kaimiņi rās mani:

«Briesmoni tu esi izaudzinājis! Filipa suns uzvedās klusi un mierīgi, kāpēc tavējais meklēja kašķi?» Ko lai atbildu? Vai es esmu vainīgs? Bet tāds jau ir mans nelaimīgais liktenis.

Pie vārtiņiem pienāca vectēvs Filips. Viņa šķidrā bārdele man atgādināja panīkušu kviešu tīrumu. Lai viņam neviens nepārmestu skopumu, viņš man iedeva bumbieru, ābeļu, plūmju, aprikožu stādus un nazi piedevām, vēl pamācīja, kā ar to jārīkojas, kādā augstumā un kurā vietā katrā zarā jāgriež.

Kad es ar smago nastu uz muguras tuvojos skolas izmēģinājumu lauciņam, mani pasauca Zura.

—   Pagaidi, man kas svarīgs sakāms. — Pieskrējis klāt, viņš noslēpumaini iečukstēja man ausī: — Bija atnākuši Koki un Sargizs.

—   To jau tu vakar teici, — es atcirtu.

—   Teicu, bet šorīt Džimšers man piedraudēja: «Tu pie visa esi vainīgs.» Laikam būs saodis, ka puiši grasās pāriet pie tevis.

—   Sargizam un Koki pasaki — viņi ir brīvi ļaudis un var darīt, ko grib.

—   Es pateikšu, bet Džimšers var mani vienu pašu ievilkt tumšā kaktā.

—    Atradis, no kā bīties! Kāpēc viņš man nedraud? Tu gan esi zaķapastala. Vai neredzēji, cik viņš dumjš un nožēlojams. Labi, par to mēs vēl parunāsim. Puišiem pasaki: ja kāds grib iestāties manā vienībā, lai raksta lūgumu.

—    Lūgumu? — Zura apjuka.

—   Jā, lai tik raksta. Visi nemitīgi skricelē lūgumus un iesniegumus, bet tu brīnies, muti ieplētis.

—    Kam lai raksta, skolas direktoram vai priekšsēdētājam? — Zura joprojām nekā nesaprata.

—   Muļķi, rakstiet man! Un pēc visiem noteikumiem! — es tik draudīgi iekliedzos, ka abi ar Zuru aiz pārsteiguma sastingām.

Ko lai dara? Es neesmu vainīgs, reizēm priekšniecībai ir tāda paraža.

Es stiepu savu nastu tālāk, pa ceļam ar rīksti kapādams garos granātkoku un kizilkrūmu zarus, vārdu sakot, pārlieki uzbāzīgās atvases, kas stīgoja ceļam abās pusēs.

Skolas lauciņā neviena nebija. Beidzot parādījās posmveži — Lala un Zaurs. Es drūmi ar abiem sasveicinājos. Ja blakus šai meitenei ieraugu citu zēnu, tūliņ pat vislabākā oma ir vējā. Jūs varat brīnīties, kāda man daļa par to, kas viņai blakus, tomēr garastāvoklis man maitājas un es tur nekā nevaru darīt.

—   Ak, beidzot sadūšojāties un izbāzāt degunu laukā, — es viņiem nikni uzkliedzu.

—   Pulkstenis ir tikai pusdivpadsmit, — precizēja Lala.

—   Te slājusi garām kāda dumja govs un salauzusi sētu jau pirms pusdivpadsmitiem, — es ļauni atgremzos.

—   Salauzusi sētu! — Lala iesaucās.

—     Vgi, pēc tavām domām, govslopam jāgaida tieši līdz divpadsmitiem? Šķiet, es esmu vienīgais, kuram nav vienalga, kas notiek ar skolas lauciņu!

—    Kam tā govs piederēja? — Lala gribēja zināt.

—     Diemžēl es viņu vairs nesastapu. Un, cik man zināms, govis parasti nenēsā līdzi personību apliecinošus dokumentus. — Es nicīgi paraustīju plecus.

—   Tomēr vajadzētu noķert! — Lala neatlaidās.

—     Ķer vien, — es noskaitos. — Šī jau nu stāvēs un gaidīs, kamēr noķers, — sak, gribu tevi noglaudīt, esmu pēc tevis bezgalīgi noilgojies!

—   Neāksties, — posmvede dusmīgi teica.

Es Lalai neko neatbildēju, tikai ar iznīcinošu skatienu nomērīju viņu no galvas līdz kājām, tad dusmīgi uzkliedzu Zauram:

—    Tev rokās sirpis, sagriez akācijas zarus un aizlāpi caurumu žogā!

—   Vai es viens? — Zaurs uztraucās.

—     Ar meitenēm gan tu viens proti jauki pastaigāties! Tagad padari kaut ko jēdzīgu.

—     Es nekur apkārt nestaigāju un dārzā ierados laikā. Pārējo vēl nav. Esmu gandrīz pats pirmais, — Zaurs taisnojās.

—     Bet tu nepļāpā. — Es pagriezos pret Lalu. — Paņem stādus un nāc līdzi!

Meitene lielām acīm paskatījās uz mani un klusēja.

—     Jauki gan! — es ņurdēju. — Ar sirpi aiz jostas, nazi kabatā un stādu nastu uz muguras es ierodos šeit mazā gaismiņā, bet kam tiks pateicība? Posmvedei?

—     Kāpēc man? Tam, kas būs pelnījis, — Lala mani pārtrauca.

—     Ko tu jaucies pa vidu! Es jau necenšos pateicības dēļ. Cilvēku vajag saprast. Tu neesi vienīgā, kas rūpējas par skolas lauciņu.

—     Katrs saņems pēc nopelniem. — Lala sarauca pieri.

Ir gan kašķīga knīpa! Droši vien vēl arvien gudro, kā mani krietni nosvētīt posma sanāksmē.

Tikmēr sapulcējās arī pārējie posma pionieri.

—    Nāciet visi šurp! — es saucu. Man nemaz tik daudz palīgu nevajadzēja, taču es negribēju nevienu laist pie Zaura. Lai pamokās viens pats, tad vairs negribēs ar meitenēm skraidīt apkārt.

Vajadzēja ķerties pie darba. Es apskatīju talciniekus — nevienam nebija lāpstas.

—    Ko tas nozīmē? Vai man priekš jums visiem arī lāpstas vajadzēja atstiept?

—   Par lāpstām mēs nezinājām!

Es drūmi paskatījos uz klases biedriem.

—   Vai tad «vadītāji» un «priekšnieki» neko neteica?

—    Izbeidz! — Lala mani apsauca. — Kam tik garas runas? Lāpstas vajadzīgas? Tūliņ atnesīsim. Un priekšnieku mūsu vidū nav, visi esam vienādi. Šodien tu esi nolēmis stādīt augļukokus, tad arī komandē. Kad mēs stādījām, mums bija gan lāpstas, gan kapļi.

—    Ko tad jūs iestādījāt — bezšķirnes mežābeles!

—   Nekas, mēs tām uzpotēsim bumbieres!

—    Ak uzpotēsiet? Kā jūs uzpotēsiet? Kurš māk to darīt? — es nikni iekliedzos.

Visi apklusa.

—    Es skatos, ka man pašam būs jānoņemas ar jūsu mežeņiem, tāds jau ir mans nelaimīgais liktenis! Labi veicīgi skrieniet pēc kapļiem un lāpstām, — es sparīgi uzbrēcu bērniem un izdzenāju viņus kā mušas uz visām pusēm, tikai Lalu paturēju savā tuvumā.

Rūkdams un krekšķēdams es ķēros pie darba. Atņēmu Zauram sirpi, nogriezu vairākus mietiņus un iespiedu tos Lalai saujā.

—    Kam tie vajadzīgi? — viņa brīnījās.

—    Iepriekš jāizplāno, kur mēs stādīsim.

—   Mēs toreiz pēc acumēra …

—    Tāpēc jūsu stādījumi atgādina kalnos apmaldījušos ganāmpulku, — es nopēlu biedru veikumu, pie sevis nodomādams: «Šie pamatīgi jāsapurina, citādi tūliņ sāksies posma sanaksme un visi kori bruks man virsū.»

Bērni atnesa lāpstas un kapļus. Es kā agronoms pastaigājos pa dārzu, vicināju mietiņtis pa gaisu, it kā zīmēdams apļus, rādīju, cik dziļas bedres jārok, pēc tam Lala izraktajās bedrēs lika iekšā kociņu un es pavēlēju bērt ciet. Visi man iztapīgi uzsmaidīja, bet es biju stingrs skolotājs, jo zināju — tiklīdz kļūšu laipnāks, tūliņ kāds gudrinieks man iedos lāpstu.

Kā par nelaimi, mūsējo sanāca krietns bars, un daudzie palīgi ātri tika galā ar pāris kociņiem, ko es biju atnesis. Lala nopurināja smiltis no drēbēm. Pēkšņi man iešāvās prātā — ka tikai viņa neiedomājas tūliņ, uz karstām pēdām sasaukt savu posma sanāksmi!

Lai neviens nepaspētu attapties, es veikli izrāvu no kabatas nazi, nošņāpu no kociņa izstīdzējušu atvasi, tāpat kā Džimšera vectēvs atkāpos pāris soļu un, ar pirkstu glaudīdams vēl neesošās ūsas, brīdi vēroju paveikto darbu.

—    Kāpēc viņš tik ilgi skatās? — bērni sačukstējās, taču skaļi neviens mani neuzdrošinājās izprašņāt.

Drīz vien liekie zari bija apgriezti, taču līdz vakaram vēl tālu. Es brīdi izmisīgi lauzīju galvu, ko tagad darīt; pēkšņi prātā iešāvās lieliska doma: nogrieztos zarus uzpotēšu mežeņiem!

—   Zāģīti! Ātri zāģīti!

Bērni tūliņ pajuka uz visām pusēm. Lala arī metās pēc zāģa, taču es ar stingru mājienu viņu apstādināju.

Zaurs tikmēr bija aizlāpījis žogā caurumu. Atzinīgi pamājis ar galvu, es pavēlēju viņam uzrāpties visšmaugākajā akācijā un nolauzt dažas spēcīgas atvases. Vienu zaru es izrāvu viņam no rokām, notīrīju to baltu un nolobītās šķiedras iedevu Lalai.

—    Kāpēc? — posmvede brīnījās.

—   Jā, tas nav reizrēķins un dzejolīšu iekalšana! Turi uzmanīgi un neiedomājies, ka esi te visgudrākā!

—   To es nekad neesmu teikusi, bet varbūt tu tomēr paskaidrosi?

Notīrīto zaru es šķērsām sagriezu vairākās daļās, no vidus izņēmu gludu un tīru sloksnīti, tad nozāģēju meža bumbierei galotnīti, iešķēlu stumbeni ar nazi, spraugā iebāzu balto daiviņu un savienoto vietu apsēju ar akācijas mizu. Tikai tagad atcerējos — koka brūce vēl jāapsmērē ar māliem un cieši jānotin.

—   Dodiet mālus! — es uzkliedzu Lalai.

—   Vai dieniņ, kāpēc agrāk neteici! — meitene samulsa.

—   Bez māliem nevar. Vai mucā esat auguši? Veicīgāk stiepiet šurp mālus! Pēc brīža jau būs par vēlu. Spraudeņi sakaltis!

—    Spraudeņi sakaltīs? — Lala iekliedzās un grasījās skriet pēc māliem.

—   Pagaidi! — Es viņu saķēru aiz rokas. — Lai tie slaisti paskraida.

—    Kur lai ņemam mālus?

—   Vai man vienam viss jāzina? Labi, šoreiz vēl pateikšu: uzmanīgi pārkāpiet pāri žogam un mazliet parociet grāvja dibenā.

Drīz vien griezums bija bagātīgi notriepts ar māliem. Ar ko lai apsienu? Pieklupu pie žoga un izrāvu no pinuma lokanu vicu.

—    Ko jūs blenžat, mutes ieplētuši?

—   Mēs nemākam.

—   Vai tagad var potēt augļu kokus? … — Zaurs brīnījās.

—   Jaunais cilvēks laikam ir pārguris! — es viņam nikni uzbrēcu. — Tagad viņam ir visīstākais laiks pastaigāties ar meitenēm!

Es atkal sparīgi ķēros pie darba, otru kociņu apsēju ar savu kabatas lakatiņu, tad nāca kārta citiem kociņiem, un drīz vien nevienam vairs nebija kabatas lakatiņa. Beidzot es teicu Lalai:

—   Satuntuļojusies kā vecmāmiņa! Sien nost lakatu!

—       Es mazgāju matus, vecāmāte ar varu piespieda, — Lala kaunīgi paskaidroja.

—       Nebēdā par matiem, te jau ir tik karsts, ka smadzenes var izžūt. Dod šurp!

Meitene noraisīja puķaino lakatiņu un iedeva man.

—       Ko jūs darāt? Kas šinī laikā kokus potē? — Zaurs joprojām nerimās.

—      Aizvāciet šo uzstājīgo kavalieri, citādi es nestrādāšu! — Es dusmīgi piecirtu kāju.

—   Apklusti, Zaur!

—   Ja esi noguris, ej projām!

Darbs jau tuvojās beigām, kad atskrēja Zura un iečukstēja man ausī: visi puiši esot sanākuši un gaidot mani.

—      Vārdu sakot, — es uzrunāju mūsu posma biedrus, — šīsdienas talka noritēja sekmīgi.

—    Rezultāti ir labi, — Lala arī piekrita.

Taču, atkal juzdams ap sevi savelkamies draudīgus negaisa mākoņus, es viņu veikli pārtraucu:

—       Es pilnīgi piekrītu, tikai vēlreiz gribu atgādināt, biedri, — mēs nupat iestādījām jaunus augļu kokus un vecos uzpotējām. Mēs padarījām visa pulciņa darbu, vārdu sakot, izpildījām normu par trīssimt procentiem! Paskatieties uz mūsu veikumu, un jūs pārliecināsieties, ka tās nav tukšas runas!

Pabeidzis kvēlo uzrunu, es steidzīgi manījos projām uz slepeno sapulcēšanos vietu. Zura, Vahtangs un Givi man sekoja.

Kad bijām izgājuši laukā no dārza, Vahtangs mani vieglītēm parāva aiz piedurknes.

—    Ko tu gribi?

—   Vai pašlaik drīkst potēt kokus?

—    Kāpēc ne? — Bet pēkšņi man mute izkalta.

Zura apjucis pakasīja pakausi, bet Givi ieplēta muti.

—    Kāpēc tu Filipam nepaprasīji?

—       Prasīju, kā tas jādara, — es murmināju, juzdamies kā slīkonis, kas ķeras pie salmiņa.

—    Kad tad jāpotē? — arī Zura gribēja zināt.

—   To es nepajautāju. Kāpēc tūliņ neteicāt? — Es apmulsis paraustīju plecus.

: — Zaurs vairākas reizes teica, — Zura man atgādināja.

—    Par Zauru es neko negribu dzirdēt.

—   Tu jau nevienam neļāvi muti pavērt!

Es esmu beigts un pagalam. Atkal mani vajā nelaimīgais liktenis. Vienu reizīti taču varēja uzsmaidīt laime. Kāpēc tieši pašlaik nedrīkst potēt bumbieres un ābeles? Reizi mūžā gribēju pastrādāt labu darbu — un atkal nekā.

LABVĒLIS

Katram no mums kādreiz ir gadījušās zudības. Man vēl nebija pieci gadi, kad, tekalēdams pa lauku, pazaudēju bikses un mājās pārnācu tikai krekliņā. Pirms trim gadiem es pie dīķa aizmirsu pilnu kārbu ar kurkuļiem, un, kad aizskrēju atpakaļ, nebija vairs ne kārbas, ne kurkuļu. Tas vēl nebūtu nekas. Bet reiz siltā vasaras naktī no mājas kā uz burvja mājienu pazuda bruņurupucis un četri krabji.

Pat ja man tie kādam būtu jādāvina, es to darītu ar smagu sirdi, bet, pēkšņi pazaudējot tik vērtīgu īpašumu, var gandrīz prātā sajukt. Par laimi, es reizēm arī kaut ko atrodu — pastmarku ar metro stacijas attēlu, vai arī man izbirst no kabatas naglas, un tai pašā dienā vēl uzskrienu virsū ezim.

Arī grāmata var pazust, vai ne? Bet kur tā var izgaist manā mājā, no mana galda? Es visu dienu par to lauzīju galvu un neko nesapratu. Nupat grāmata vēl bija, un nu vairs tās nav, kā ūdenī iekritusi.

Izmeklējos malu malās, izrakņāju pat peles alu. Arī kaķis dabūja no manis pērienu, ka ļāvis tik bezkaunīgi daudz pelēm savairoties. Pēc tam veselu stundu mīļi

tērzēju ar kucēnu, klusi cerēdams, ka varbūt viņš uzošņās zagļa pēdas, taču veltīgi.

Par lasīšanu es sevišķi nebēdājos, bet tā taču bija bibliotēkas grāmata. Bibliotekāre jau aizrādīja, ka es nemācos uz apaļiem piecniekiem. Ko viņa teiks par grāmatas pazušanu? Jau vakar esot Lalai atgādinājusi, lai es atnesot. Man tūliņ acu priekšā sāka rēgoties nezvērs ar asinskārīgi ieplestu rīkli. Vai dieniņ, kur es paglābšos? Briesmīgais pūķis mani vajāja visu ceļu līdz skolai. Pēkšņi skatos, šurp drāžas Zura, Koki, Dato, Vahtangs, vārdu sakot, manas vienības «Niknās dusmas» īstenie biedri.

—    Puiši, kas lēcies? — es jautāju.

—    Kaha! Kaha! — Zura vairs nespēja parunāt. — Par tevi ierakstījuši avīzē!

—   Brīnišķīgi. Vai es neesmu tā vērts?

Nu visi četri runāja reizē un tik skaļi, ka man aizkrita ausis.

—   Apklustiet un pastāstiet visu pēc kārtas.

—    Sienas avīzē uzzīmējuši tavu karikatūru, — Vahtangs beidzot paskaidroja.

—   Vai mākslinieku jau pārmācījāt?

—   Tur nav tikai karikatūra, apakšā vēl sarīmēts dzejolītis. — To teikdams, Koki kautrīgi nodūra acis.

—   Ko lai mēs pārmācām, ja nezinām tā pindzelmaņa vārdu, — Vahtangs nevarīgi plātīja rokas.

—   Vai zem tiem smērējumiem nav nekādu parakstu?

—   Nē, apakšā parakstījies «labvēlis».

—   Ak «labvēlis»?

It kā nekas nebūtu noticis, es mierīgi iegāju klasē un nosviedu somu uz sola.

Visi drūzmējās pie sienas avīzes. Bērnus pārsteidza mana pilnīgā vienaldzība.

65

Beidzot it kā garlaikodamies es lēnām pieslāju pie avīzes un pārlaidu paviršu skatienu ievadrakstam. Izlasīju arī teicamnieku padomus atpalicējiem, viņi tos uzaicināja sekot savam labajam piemēram. Turpat ze-

5 — 1030

māk atpalicēji apņēmās tuvākajā nākotnē mācīties tikai uz četriniekiem un līdz gada beigām jau piebiedroties teicamnieku pulkam. Tikai pēc tam es uzmetu skatienu «labvēļa» roku darbam.

Tur jau es sēdēju, vai, pareizāk sakot, tur milzīgas divnieku armijas ielenkumā smaidīdams gozējās izķengātais Kaha. Viens divnieks bija iemanījies viņam kabatā, bet pārējie grūstīdamies centās ielavīties portfelī vai ielīst azotē, dūšīgākais jau bija uzrāpies viņam uz galvas. Sliņķim blakus auga dīvains koks — tā zaros karājās āboli, bumbieri, plūmes, arbūzi un melones, jo tas bija potēts koks.

Pantiņos bija sarīmēts, ka es esot liels divnieku draudziņš, tāpēc tos apmīļojot, lai citu atstumtie nabadziņi nenokārtu degunus. Tālāk bija rakstīts, ka es esot brīnumdārznieks, jo jebkurā gadalaika, pat dziļā ziemas salā, varot kailos ozola zaros likt uzziedēt persikiem un ķiršiem, arbūziem un gurķiem.

Hm … Es uzgriezu avīzei muguru.

No pieredzes zināju, ka redkolēģijas locekļus nav vērts izprašņat. Vēl es varētu taisnību meklēt pie pulciņa padomes priekšsēdētaja Gurama, bet es jau iepriekš zināju, ko tas uzpūtīgais budzis atbildēs: «Ja avīzē teiktajam nepiekriti, iesniedz rakstisku protestu.»

Divas stundas es lauzīju galvu, kā lai sadzenu pēdas māksliniekam. Neko prātīgu neizdomājis, atkal sasaucu kopā puišus.

—    Paklau, — es piebikstīju Kurkulim, — mūsu klasē nav neviena dzejnieka, to būs savārstījis kāds no vecākām klasēm. Zīmētājs nav nepraša, jūtama veikla roka.

—   Jā, zīmējums ir kolosāls! — Kurkulis piekrita.

—   Ak priecājies?! Tu neņirdz, bet visus uzmanīgi izprašņa, arī puišiem iečuksti ausī. Nez kuram dzīvot apnicis? — es dusmīgi iekliedzos.

Stundas sekoja cita citai, bet mēs vēl arvien nebijām neko uzzinājuši par savu «labvēli».

Bērni katrā starpbrīdī drūzmējās pie avīzes un, paslepšus pašķielējuši, vai es neskatos, sirsnīgi smējās.

5*

67

Mani smacēja dusmas, bet ko lai dara, pret likteni es biju bezspēcīgs.

VECMĀMIŅAS NĀVE

Visu nedēļu es jutos tā, it kā man plecos būtu uzvelta neciešami smaga nasta.

Vai nu es gribēju vai ne, man bija jāskatās uz izmuļķoto līdzinieku; necilvēciskās mocības vilkās sešas garas dienas.

Pēc nedēļas, kad troksnis mazlietiņ pierims un trakā jezga aizmirsīsies, es sākšu darboties. Mana neizsīkstošā izdoma kārtējo reizi aplam pārsteigs puišus. Ko lai dara, es gribu izaicināt nelaimīgo likteni. Nevaru samierināties, ja uzvedos kā nevainīgs jērs, bet man kā asinskāram vilkam nemitīgi met virsū viltīgas cilpas.

Mans brīnumainais pauris tā ir iekārtots — kolīdz mani stingrāk piežmiedz, es sagudroju tādu vienreizēju joku, ka pašam brīnums.

Tagad panākumus varēja gūt tikai ar pacietību un izturību.

Vakar es piedalījos posma sanāksmē, mierīgi noklausījos, kā mani pamācīja, bāra un audzināja. Viņi runāja arī par karikatūru un peršām, bet rīmētāju un mākslinieku nepieminēja ne ar pušplēstu vārdu.

Beigās es piecēlos kājās un apsolījos:

— Jā, biedri! Es labošos. Jau pirms karikatūras nolēmu. To apliecina arī mans centīgais darbs skolas izmēģinājumu lauciņā. Es taču neesmu vainīgs, ja kokus nedrīkst rudenī potēt, to man neviens neteica. Taču sienas avīze palīdzēja saprast manu vainu kolektīva priekšā. 2ēl vienīgi, ka nevaru izteikt vislielāko pateicību māksliniekam, jo es nezinu viņa vārdu, nezinu, kur viņu meklēt.

—   Es nesaprotu, par kādu pateicību tu runā, — Lala mani pārtrauca pusvārdā. — Tavu centību apliecinās tavi darbi. Un par potēšanu Zaurs tevi brīdināja.

—   Zaurs! Zaurs! — Man jau sāka apnikt Lalas pamācības, bet, izdzirdis nīsto vārdu, es pagalam noskaitos. — Kad pienāks februāris, jūsu Zaurs varēs rādīt, ko prot, viņš jau neatšķir cirvi no zāģa!

Nākamajā rītā bija drūms un apmācies laiks.

Es sabozies ienācu klasē, sērīgi nopūzdamies, atkritu solā, iespiedu zodu rokās un gaidīju, lai kāds painteresējas par manu bēdu iemeslu.

Tā es zvilnēju vienu minūti, divas, piecas, taču neviens pat nepaskatījās uz manu pusi; beidzot vaikstīdamies un šķobīdamies ieslāja Givi.

—   Paliec mierā! — es viņam uzkliedzu. — Man nemaz nav joki prātā.

—    Kā sviežas? — Givi ieplēta muti līdz ausīm.

—    Neviens neko nejautā, cietsirdīgi ļaudis…

—   Nobirdini pāris asariņu.

—   Nemāku.

—   Nekas, gan jau pamanīs, — Givi mani uzmundrināja.

Pēkšņi Lala divas reizes nošķaudījās, es lēnām piecēlos un, kā mēdz darīt veci ļaudis, pāris reižu uzsitu viņai pa muguru un skumīgi nopūtos:

—   Neslimo, citādi arī tu nomirsi.

Manus vārdus padzirdējuši, bērni saausījās un izbrīnījušies paskatījās uz mani.

—    Jā, — es skumji nopūtos. — Vakar mēs saņēmām telegrammu, ka nomirusi mana vecmāmiņa. Kad tu nošķaudījies, es domāju tieši par viņu. Vecmāmiņa vienmēr teica, šķaudītājam vajagot papliķēt pa muguru un kaut ko pateikt, citādi viņš varot nomirt.

—   Vai tu tam tici? — Lala ieplēta acis.

—   Kad tevi piemeklēs nelaime, tu arī noticēsi.

Tūliņ kāds zēns brīnīdamies ieminējās, ka šorīt, nākot uz skolu, viņš manu vecmāmiņu esot redzējis.

—    Ne jau šī, — es iesaucos. — Otra, mīļākā vecmāmiņa, tēva māte!

īstenībā viņa bija nomirusi ļoti sen, pat tēvs viņu neatcerējās. Bet šobrīd iztēlē redzēju vecenīti kā dzīvu un gandrīz vai raudāju.

—    Kas viņai sāpēja?

—   Ar ko viņa slimoja?

—   Vai ilgi vārguļoja?

Es visiem skaidroju, ka vecmāmiņa nemaz nebija tik sagrabējusi, viņai tikai sāpēja kājas, bet pēc brauciena uz Chaltubo arī tā kaite pārgāja.

Ilgi prātoju, kāda slimība varētu piebeigt veselu cilvēku, un beidzot izdomāju.

—   Neilgi pirms nāves viņai piemetās dūrējs.

—    Kas tā par slimību? — Lala brīnījās.

—    Sāp un dur visās malās, iebelž pa galvu, pa muguru, pa kājām,' tad sāpes kā uzasināts duncis ietriecas starp ribām. Vārdu sakot, dur un lauž, kur vien pagadās.

Visi bērni sanāca man apkārt, saskrēja arī no citām klasēm.

—   Viņam nomirusi vecmāmiņa!

—    Skatieties, Kaha gandrīz vai raud, ar mokām valdās!

Pirmā bija klases audzinātājas stunda. Kā parasti, viņa izsauca skolēnus pēc saraksta un visi klātesošie viņai atsaucās. Izdzirdusi manu kluso čukstienu, skolotāja pacēla galvu:

—   Šķiet, Kaham Devdariani sienas avīze ir gājusi labumā.

—   Jā, skolotāj, tikai šoreiz man ir lielākas bēdas.

—   Ko viņš melš? — nekā nesaprazdama, skolotāja gandrīz noskaitās.

—   Nē, cienījamo skolotāj! — Cenzdamās nomierināt skolotājas spējās dusmas, Lala tūliņ pastāstīja manu bēdu «īsto» iemeslu.

—   Vai patiešām? — skolotājas balsī jautās patiess sarūgtinājums.

—    No dūrēja, — Lala līdzjūtīgi skaidroja.

Kas viņu rausta aiz mēles?

—    No dūrēja? — skolotāja brīnījās.

—   Jā, skolotāj, tas vālēja viņai pa galvu, pa pieri, bet visbiežāk pa zobiem! — Tagad Zaurs manu nelaimi skaidroja pēc savas saprašanas.

Juzdams, ka ieilgusī saruna var beigties nelāgi, es steidzīgi iejaucos:

—   Tā vecmāmiņa domāja, taču īstenībā viņai jau sen streikoja sirds. Pirms nedēļas, kad viņu paģībušu veda uz slimnīcu, rati apgāzās uz akmeņiem.

Es iebāzu roku kabatā un pamatīgi sev iekniebu, taču, kā par spīti, nevarēju izspiest nevienu asaru. Tad es aizsedzu seju ar rokam un iešņukstējos.

Nezinu, vai vecmāmiņas nāves iemesls likās pietiekami pārliecinošs, taču tam, ka viņa mirusi, noticēja visi. Es jau ari nemeloju, jo viņa patiešām bija mirusi. • Todien es staigāju, nemitīgi nopūzdamies un kaut ko neskaidri murminādams. Toties mani puiši starpbrīžos neslaistījās dīkā.

—   Vecmāmiņas bērēs mazdēlam vajadzētu pateikt pāris izjustu vārdu, — Zura ierosināja un tūliņ gandrīz pazudināja mani, jo iezviedzās kā zirgs.

—    Nu protams, — Vahtangs viņu atbalstīja.

—   Vainagam arī vajag izdomāt aizkustinošu uzrakstu! — Koki klaigāja.

—   Mākslinieks, mums vajadzīgs mākslinieks! — Dito kā apsvilis skraidelēja no vienas klases uz otru.

—    Kas izdomās dzejoli? Kas sacerēs līdzjūtības dzejoli? — Givi aizelsies šaudījās pa skolu. Beidzot atklājās, ka mūsu skolā ir trīs dzejnieki un pieci mākslinieki.

Man bija jāuzmin jauna mīkla. Kurš no bara ir mans «labvēlis»?

Ir gan ķibele, — Dato pakasīja aiz auss. Tad

ierosināja: — Iekaustīsim visus māksliniekus un vēl rīmētājus piedevām.

—   Tas neder, — Koki pretojās. — Labāk vilksim lozes, kam kritis, kritīs … — Un viņš apjucis nodūra acis.

Es noraidīju šo priekšlikumu. — Loze var krist tieši nevainīgajam. Mūsu vārdus tāpat nelietīgi vazā apkart. Tāpēc nevainīgus mēs nesodīsim.

Pēc tam es nolēmu, lai katrs dzejnieks kaut ko sarīmē un mākslinieks uzzīmē, tā mēs vieglāk tiksim skaidrībā.

Pēc trim dienām mēs sapulcējāmies uzkalnā zem veca, žuburaina ozola. Toreiz pēc trakās koku potēšanas zēni atvēla šurp milzīgu akmeni. Tagad mūsu sanāksmēs es kā hāns sēžu uz akmens un man apkārt, kājas zem sevis pavilkuši, tup «niknie atriebēji». Mēs liekam svaru kausos labo un ļauno un spriežam taisnīgu tiesu. Es ieņēmu pēc iespējas cienīgāku pozu un visžēlīgi atļāvu:

—   Tagad parādiet man, ar ko katrs ir pacenties mūs iepriecināt.

—   He-hē! — Zura iesmējās un pastiepa man vairākas zīmēšanas lapas.

—    Dod pa vienai, mums rūpīgi jāapskata katrs zīmējums atsevišķi.

Viena piektklasnieka ķeburi uz vainaga lapām bezcerīgi šķiebās un gāzās uz visām pusēm, tāpēc, mūsuprāt, bija liels grēks viņu godināt par mākslinieku.

Otru uzrakstu bija zīmējis mūsu klasesbiedrs Aliko Nemsadze.

—    Kas tas ir? Zirga pakavi vai vēža spīles? — es brīnījos.

—   Viņu nedrīkst stipri dauzīt, viņam slims kakls, — Koki metās starpā.

—   Viņš nav vainīgs, — es tūliņ nomierināju Koki, — nevainīgu cilvēku mēs nesodīsim. — Ko var darīt, es vienmēr aizstāvu taisnību.

—   Paskaties šito! — Kurkulis man pastiepa biezu papīra lapu.

—   Viss skaidrs! — Es zvēlu ar dūri pa akmeni. — Tas ir viņš! — Pēc visām pazīmēm spriežot, mans «labvēlis» bija Zaliko no sestās klases. Mākslinieks ātri bija iekritis mūsu slazdos, vēl bija jāatrod dzejnieks.

Ne pirmais, ne otrais dzejolis nelikās aizdomīgs, taču, skalā balsī lasot trešo, man kaklā iestrēdza asaru kamols, Givi šņukstēja un slaucīja acis.

—    Putniņš rokā! — es priecīgi iekliedzos un, aizmirsis sāpošo dūri, vēlreiz no visa spēka iebelzu pa akmeni.

Vienbalsīgi tika nolemts, ka tālāka izmeklēšana vairs nav vajadzīga.

Vecmāmiņa! Es jau pirmīt teicu, viņu neatcerējās pat mans tēvs. Tomēr trīsdesmit piecus gadus pēc nāves viņa vēl man izdarīja milzīgu pakalpojumu. Ja brīnišķīgā vecīte būtu dzīva, pat visniknākais suns nesadūšotos apriet manu likteni, tas neuzdrīkstētos pat iepīkstēties.

BULLIS

Sestajai klasei pēc stundām bija pionieru pulciņa sanāksme. Es aizsūtīju uz turieni izlūku, lai tas sameklē Zaliko — «labvēli» mākslinieku.

—   Tur neviena nav, visi projām, — Koki mulsi nomurmināja un nodūra acis.

—   Kā nav? Viņiem taču sanāksme, — es brīnījos.

—   Sie jau kuro reizi apspriežas, sēdēdami fermā uz mēslu čupas.

—   Jā, viņi ir uzņēmušies šefību, — Vahtangs atcerējās.

—    Kas par šefību? Ko šie dara? Vai govis slauc?

—    Es nezinu, vai viņi slauc govis vai cūkas, tikai fakts, ka viņi ir projām. — Koki beidzot izslējās taisni un paskatījās man acīs.

Piķis un zēvele, bija jādodas uz fermu. Par laimi, ceļā uz turieni patrāpījās kāda mašīna, kas veda pakaišus; ceļš gan bija briesmīgi bedrains, un mūs nejauki kratīja. Gandrīz labāk būtu gājuši kājām. Beidzot tomēr tikām galā.

—   Jūs arī esat klāt. — Mūs ieraudzījis, šķībacainais brigadieris plati pasmaidīja.

—   Dodiet tikai piemērotu darbu, citādi, pats saprotiet, puiši nemāk govis slaukt, — es teicu, ziņkārīgi vērodams, kā viņa viena acs lūr uz mani, bet otra šķielē kaut kur augšā uz mākoņiem.

—   Protams, mīlīši! — Brigadieris sarosījās. — Priekš jums mēs atradīsim īstu vīru darbu!

Tai brīdī kāds lops kūtī draudīgi iebaurojās.

—   Iesim, puiši, ķersimies vērsim pie ragiem, — es apņēmīgi vedināju zēnus.

—   Tikai nepiemāniet mani! — ar vienu aci joprojām šķielēdams uz mums, brigadieris piekodināja.

Ieejot zemajā un garajā kūtī, degunā iecirtās tik asa dvaka, ka asaras sasprāga acīs. Mums visapkārt gremoja, mīņājās, īdēja un māva simtiem govju.

Atkal atskanēja niknā baurošana.

Es paskatījos apkārt un kaktā pie sienas pamanīju resnā valgā piesietu brangi nobarotu dzīvnieku ar ugunssarkanām krēpēm; no platajām nāsīm tam sūcās asinis. Tik milzīgu bulli es redzēju pirmo reizi. Nospriedām, ka dzīvnieks netīšām būs uzgrūdies virsū nazim vai izkaptij, taču mēs alojāmies. Piedurknes uzrotījis, gans pūlējās buļļa nāsīs ievērt dzelzs riņķi.

Sestklasniekus mēs atradām pie teļiem. Viņi cītīgi baroja nupat dienas gaismu ieraudzījušus telēnus, ar varu spieda tiem mutē pudeles ar knupīšiem galā. Atliecis teļa galvu atpakaļ, Kukuri Aphaidze ar varu pilināja mazajam neprašam mutē pienu.

—         Nejēga, ko tu dari! — es iekliedzos. — Nabadziņš tavu pienu ne redzēt negrib!

—          Sākumā viņi visi ir tādi, — barotājs paskaidroja. Vakar šis arī neēda, ja vēl gaidīsim, aiz bada atstieps kājas.

—    Vakar jūs ari šeit bijāt?

—   Mēs katru dienu strādājām divas stundas.

—    Kas jums lēcies?

—          Hm! — Viņš aizdomīgi pablenza uz mani. — Vai tu apjēdz, ko nozīmē šefība?

—         Jā. Tas nozīmē — kad telēni negrib ēst, jūs tiem ar varu lejat mutē pienu!

—   Apmēram, — viņš iesmējās.

—   Vai Zaliko arī noņemas ar šefību?

—    Protams.

—    Kāpēc tad viņu nemana? Vai viņš ir sivēnu šefs?

—          Nē, viņš ir dežūristaba, tur, kur pie durvīm bullis piesiets. Tu domā, te vienīgi teļi ar pienu jadzirdī? Māksliniekam ir citi pienākumi. Viņš noformē sarkano stūrīti, pēc tam zīmēs diagrammas.

—    Kas tās par diagrammām? — Givi ieplēta muti.

—         Jūs slaistāties bez darba, aizejiet uz turieni un visu pamatīgi apskatiet, — teļu barotājs mūs pamācīja.

Mes gan macetu viņam atbildēt kārtīgā puiku valodā, taču priekšā bija nopietnākas darīšanas, tāpēc es vedināju puišus uz dežūrtelpu.

Mazajā būcenītī mēs iespraucāmies iekšā pa otrām durvīm, jo nebija sevišķas vēlēšanās lieku reizi rādīties saniknotajam bullim acīs.

—         Re, mākslinieks! — Es draugiem pamāju uz šaurā būra gaišāko stūri, kur ieraudzīju sēžam darbā iegrimušo Zaliko. — Aizsteidzies mums priekšā, skat, kāds darbarūķis!

Zaliko uz mums pat nepaskatījās. Vai nu viņš pārāk centīgi zīmēja, vai arī buļļa negantās baurošanas dēļ neko nevarēja dzirdēt.

—   Viņš ņirgājas par mums! — es nerimos.

—         Kā viņam nav kauna! — nelabi iebrēcies, Kurkulis paspēra soli tuvāk Zaliko.

—         Zēni, ko jums vajag? — Pagalam apjucis, Zaliko mirkšķināja acis. — Vai atnācāt palīgā?

—         Kam palīgā? Tev? — es dusmīgi viņam uzkliedzu. — Kas tu tāds esi?

—         Vai jums nepatīk? Te ir plāns. — Viņš pastiepa man papīra lapu. — Zīmējiet paši.

—         Nepatīk vis! — Neskatīdamies lapā, es ar to iesitu zēnam pa degunu un spēcīgi pagrudu viņu.

Zaliko piespiedās pie sienas un, neko nesaprazdams, blenza uz mums. Es tomēr viņam neatklāju savu briesmīgo dusmu īsto iemeslu.

—         Tu neko nesajēdz no draudzības! Nevienu nežēlo! — es kliedzu.

—    Kas par draudzību? Ko es nežēloju?

—         Varbūt arī citi grib būt šefi un zīmēt diagrammas?!

—         He-he! Šefi! Diagrammas! — Kurkulis izvalbīja acis.

—         Turi muti! — es iegrūdu Zuram dunku sānos, lai nepļāpā.

—         Jūs gribat kauties? — «Labvēlis» mākslinieks beidzot saprata mūsu īsto nolūku.

Es vairs nevaldījos.

—         Kaut kas nedzirdēts! — es auroju pilnā balsī. — Cik briesmīgs vienpatis! Budzis! Tāds .. . tāds .. . Kā sauc tos, kas nemīl citus cilvēkus?

—    Indivīds … — Zaliko pateica man priekšā.

—         Šitāds indivīds vēl nav redzēts! Vai jūs domājat, brigadieris viens pats uzrauga un slauc šito milzīgo lopu baru? — es jautāju puišiem.

—         Nē, viņam apkārt ir vesels lērums slaucēju un ganu, — Dito man piebalsoja.

—   Vai viņš viens pats ēd sieru un sviestu?

Šis jautājums apmulsināja gan manus puišus, gan «labvēli».

—    Kāpēc šitas mākslinieks viens pats zīmē, noformē, vārdu sakot, individualizē? — No dusmām zvērodams, es Zaliko iešķīlu pamatīgu pļauku pa vaigu.

Stāvoklis kļuva nopietns. Zaliko jau grasījās mesties man virsū, taču laikus attapās, ka es neesmu viens. Viņš noliecās pēc lineāla. Vai viņš domā ar to sist? Visi barā saklupām viņam virsū. Taču šajā brīdī būceņa durvis nobrīkšķēja un plānie dēļi pajuka uz visām pusēm.

Mēs neticējām savām acīm — kur vēl nupat bija durvis, parādījās asiņains buļļa purns ar nāsīs ievērtu dzelzs gredzenu. Ap ragiem tam vēl manīja saraustīta valga driskas.

Mēs no bailēm gandrīz zaudējām valodu. Otrā pusē sienai skanēja apjukuši kliedzieni:

—    Izlauza!

—   Trako! Sajucis!

—   Virvi! Stiepiet šurp! — vīri ārpusē kliedza, bet iekšā neviens nerādījās, laikam nezināja, ka mēs te esam.

—   Mū! Mū! — Satracinātais dzīvnieks bauroja un kāpās atpakaļ, bet cilvēki nelaida to laukā. Bullis draudīgi nodūra galvu un nāca mums virsū. Vai dieniņ! No likteņa neizbēgšu!

Brīdi mēs gulējām kā beigti, tad, mazlietiņ apjēdzis notikušo, es lēnām atmuguriski pievilkos pie galda. Zēni rāpoja aiz manis.

Bet Zaliko?

Negaidītais uzbrukums no divām pusēm bija zenu pilnīgi apstulbinājis, viņš nekustīgi gulēja turpat, kur mēs viņu bijām nogrūduši, un nesaprašanā blisināja acis.

Ko darīt? No bailēm es nosvīdu gluži slapjš, tad pagriezos un trīcošām kājām līdu atpakaļ. Pa tvērienam gadījās'pabiezs dēļa gals, sagrābu to un iegrūdu purnā

šņācošajam bullim, kad tas grasijās man badīt. Dzīvnieks noelsās un, dusmīgi galvu mētādams, mīņājās uz vietas. Kolīdz bullis pagrieza galvu sāņus, cs saķēru Zaliko aiz kājas. Sargizs man palīdzēja, un mēs abi pavilkām «labdari» mākslinieku zem galda.

Otrā pusē visu laiku skanēja satraukti kliedzieni:

—    Kur viņš pazudis?

—   Nav atradis?

—   Kāpēc sūtījāt šķībaci, vai neviena redzīga nebija?

Viņi laikam meklēja ķēdi, un fermas pārzinis bija

aizsūtījis greizacaino brigadieri tai pakaļ.

Kad, palīduši zem galda, mēs beidzot jutāmies puslīdz drošība, es atkal brīdinoši pieliku pirkstu pie lūpām; tas nozīmēja — lai zēni tup klusi kā pelītes, citādi bullis mūs pamanīs.

Saniknotais dzīvnieks tomēr nenorima, šņākdams bruka virsū galdam un piestūma to klāt pie sienas, par laimi, mums gan nevienam neiespēra un neiebadīja. Pavisam tuvu es jutu buļ|a sēcošo elpu, mitrais purns reizēm piedūrās manam plecam.

Tad pirmo reizi mūžā man uzsmaidīja laime: es nejauši sataustīju resnu valgu.

«Kaha, pierādi beidzot, ka tev ir galva uz pleciem,» cs, sevi uzmundrinādams, nodomāju un stingri parāvu virves galu, atritinot to visā garuma. Kad bullis atkal piegrūda man purnu, es veikli ieslidināju valgu nāsīs ievērtajā riņķī, cieši sagrābu abus galus rokā un iekliedzos:

—   Nebaidieties, puikas!

—   Noķēra, noķēra! — zēni auroja pilnā rīklē.

Viri, kas pūlītī mīņājās aiz durvīm un nepacietīgi

gaidīja, kad beidzot bullis drāzīsies laukā, nobāluši iebruka dežūrbūcenī.

Fermas pārziņa rokās pazibēja cirvis.

Es sniedzu viņam valga galus:

—   Nevajag! Ko jūs darāt? Es to noķēru.

—   Noķēri? — Fermas pārzinis no brīnumiem ieplēta muti un apjucis blenza uz bulli.

—   Kas tur sevišķs! Bulli noķert man ir tīrais nieks. Nav jau degunradzis! — es bravūrīgi atbildēju.

Pie durvīm bija saskrējuši gandrīz visi fermas ļaudis. Viņu vidū pamanīju arī nedabiski bālo mātes seju. Tikai tad es atjēdzos un ar krekla piedurkni noraušu no pieres aukstus sviedrus.

LALA

Otrais ceturksnis vilkās tik lēnām kā garais gads. Skolotāji nemitīgi draudēja: drīz liksim ceturkšņa atzīmes, kas nepārzinās vielu, lai piesargās un vaino vienīgi sevi.

Vakarnakt uzsniga pirmais sniegs. Pikoties var tikai ziemā, bet mācību grāmatas tikpat labi var lasīt arī vasarā. Ar ragavām gan tad vairs nevarēs vizināties, jo zaļa nora tādiem priekiem neder.

Vakar no rīta pēc kautiņa ar «labvēli» es rūpīgi apsaitēju elkoni un sāku meistarot jaunas ragavas. Nolēmu, ka tās nebūs parastas ragavas, bet ar bremzēm. Mūsu ciemā tādu vēl nevienam nebija.

Pie vakara es nospriedu mācīties. Izņēmu no somas botānikas un ģeogrāfijas grāmatas, noliku tās sev priekšā uz galda un jau grasījos vērt vaļā, bet tieši iajā brīdī mājās sākās briesmīgs tracis.

Vecmāmiņa sauca patēvu par dzērāju un klaidoni un kliedza, lai viņš pazūdot uz visām četrām debespusēm. Arī māte viņu klusiņām bāra par klaiņošanu un tukšu laika nosišanu.

Taču Iliko nepalika atbildi parādā — auroja tik briesmīgi, ka visa māja trīcēja: viņu neviens nesaprotot, esot svarīgi iemesli, tāpēc lai viņam liekot svētu mieru. Beidzot, noskaities līdz ārprātam, viņš trieca karafi pret grīdu, tā saplīsa smalkās drumslās, un visa istaba piešķīda ar stikliem.

Es klusiņām izslīdēju ārā un ielīdu kucēna mājoklī.

Drīz vien abi iesnaudāmies. Pēc pusnakts es pamodos, sasalis ragā; ierušinājis dziļi sienā trīcošo Lauvassirdi, es izlīdu no būdas un klusām iezagos savā istabiņā.

No rīta, ieraugot apžilbinošā baltumā mirdzam pirmo sniegu, man aizmirsās visas nepatikšanas. Cauru dienu es lasīju dēļu galus un meistaroju ragavas, lieti noderēja arī Buthuza atstieptās finiera plāksnes un naglas. Pievakarē ragavas bija gatavas, trūka vienīgi galvenās un visnepieciešamākās ierīces, proti, bremzes.

Un tad, man par lielu brīnumu, ciemos ieradās Lala. Rokā viņai bija grāmata ar jauku stirniņu uz vāka.

—    Kas noticis, Lala?

—   Es nāku no bibliotēkas. — Meitene dusmīgi sarauca pieri. — Kaha, es tevi patiešām nesaprotu. Runā ar labu vai ar ļaunu, tev ne silts, ne auksts. — Lalas balss skanēja tik nelaimīgi, ka es gandrīz noskaitos uz sevi un pēkšņi man gribējās viņai pasacīt kaut ko labu un patīkamu. — Tu pat iedomāties nevari, kā mani šodien ņēma priekšā pulciņa padomē. Tavas norakstīšanas dēļ es dabūju pēdējo stingro rājienu. Tevis dēļ mūsu posmu ieskaitīja atpalicējos. Un vēl grāmata! Kur tu esi to nobāzis, kāpēc tik ilgi neatdod?

—   Pagaidi, ļauj kaut vārdiņu pasacīt!

—   Ko tu vari pateikt? Labāk atbildi skaidri un gaiši — kad tu atnesīsi grāmatu?

Man vairs nebija izejas, tāpēc svēti apsolīju, ka rīt, iedams uz skolu, es aiznesīšu grāmatu uz bibliotēku.

Par laimi, otrā rītā viņa lika mani mierā, laikam cerēja, ka esmu grāmatu atdevis.

Pirmā stunda mums bija rakstīšana. Pusi mājas darba es norakstīju no grāmatas, pusi no Lalas burtnīcas. Ar mokām ticis galā, es sniedzu burtnīcu meitenei,

lai viņa izlabo kļūdas. Bet Lala nicīgi uzmeta lūpu un atsvieda burtnīcu atpakaļ.

—   Tev arī ir acis pierē, lasi pats!

Es nemaz neapjuku, tūliņ liku lietā savu nepārspējamo daiļrunību, cerēdams, ka viņa apžēlosies par mani un izlasīs.

—    Lala, acis mēdz būt ļoti dažādas — melnas un medus krāsā, tev taču garšo medus, vai ne? Ir zilas acis un raibas, brūnas un pelēkas. Vēl ir šķības acis — viena raugās uz tevi, bet otra skaita zvaigznes debesīs. Reizēm cilvēki mirkšķina acis, reizēm bola, citu reizi piemiedz. Vēl ir pārgrieztas acis, gandrīz vai izvēlušās no acu dobumiem …

Lala neizturēja un dusmīgi izrāva man burtnīcu no rokām. Klusām izlasīja, pieri saraukusi, izlaboja kļūdas un skumji nopūtās:

—   Būtu pacenties un rakstījis mazlietiņ glītāk. Šitādu smērējumu kauns skolotājam rādīt.

—   Tev taisnība, Lala, tur nekas nelīdzēs, tavas acis ir pavisam citādas.

Meitene aizdomīgi paskatījās uz mani.

Goda vārds, vēl nekad nebiju runājis tik skaidru patiesību kā tobrīd.

—   Devdariani! — pēkšņi sev blakus izdzirdēju dzedru balsi, kas mani uzreiz aplēja kā ar ledaina ūdens šalti.

Rau, kā liktenis atkal pasmejas par mani! Skolotājam es nemūžam neieskaidrošu, ka esmu atradis visbrīnišķīgākās acis pasaulē.

Nākamā stunda bija matemātika, tur es bez ierunām samierinājos ar divnieku, nemaz kājās nepiecēlos.

—   Vismaz būtu līdz tāfelei aizgājis. — Lala uzmeta man satumsušu skatienu; šoreiz viņas acis nešķita tik brīnumjaukas kā pirmīt.

—   Necenties, šoreiz pat tava gudrā galva mani neglābs, — viltīgi pieglaimodamies, es pūlējos sev nodrošināt palīdzību nākamajā stundā.

—    Lala! — lielajā starpbrīdi es mīlīgi uzrunāju meiteni un grasījos apsēsties viņai blakus solā.

—    Ko tu gribi? Liec mani mierā! — viņa atcirta, taču pavirzījās tālāk, lai atbrīvotu man vietu.

—    Es zinu, tu lien vai no adas laukā, lai mūsu posms dabutu pirmo vietu.

—    Un kas tev par daļu?

—    Kā? Mūsu posms atpaliek tikai manas vainas dēļ. Kaut kas tūliņ jādara, citādi vēlāk divniekus vairs nevarēs izlabot, tu taču to saproti labāk par mani.

—   Vai tu tikai tagad to iedomājies?

i — Es jau nezināju, ka manis dēļ visu posmu ieskaitīs atpalicējos.

—    Hm .. .

—   Tāpēc es ierosinu: kad skolotājs man uzdos jautājumus, tu atšķirsi vajadzīgo lappusi un tā, lai neviens neredz, turēsi grāmatu sev aiz muguras.

—    Ko vēl pavēlēsi darīt? — Lala sadusmojās.

—    Pagaidi! Ziemas brīvlaikā es visu atkartošu, es tev apsolu!

—   Atkal melo! Ko tu atkārtosi, ja nekā nezini? — Šobrīd viņas acis man nudien vairs nemaz nelikās visskaistākās pasaulē.

Noskanēja zvans.

Es pieliecos pie Lalas auss, lai vēlreiz apsolītu, ka brīvdienās sēdēšu mājās un visu cītīgi atkārtošu, taču tieši tai brīdī atvērās durvis un klasē ienāca skolotājs.

Ak, es nelaimīgais un likteņa vajātais! Mani tūliņ atkal izsauca pie tāfeles.

Es piecēlos un pašapzinīgi paziņoju — lai prasa, ko grib, es atbildēšu uz visiem jautājumiem.

Lielīties jau es varēju, bet ja nu Lala man nepalīdzēs?

Skolotājs nosauca vienu nodaļu no atkārtojamās vielas, es jautājoši pašķielēju uz Lalu, bet viņa izlikās neko nedzirdam un neredzam.

Es stostīdamies divas reizes nomurmināju nodaļas

nosaukumu, tad beidzot saklausīju dažus aprautus vārdus — kāds no aizmugures man čukstēja priekšā.

Pēc savas saprašanas noapaļoju teikumu un atkārtoju vairakas reizes, it kā ieklausīdamies savā stāstījumā.

Bet tālāk?

Brīdī, kad es jau biju pagalam izmisis, aiz Lalas muguras lēnām parādījās grāmata, atvērta tieši vajadzīgajā lappusē.

Jā, tā bija cita runa.

Jūs varbūt domājāt savādāk, bet Lala tomēr ir jauka meitene. Mūsu skolā otras tādas nav.

6*

83

Tagad tikai jāsasprindzina redze un labi cītīgi jāskatās, tad viss būs kārtība. Acis man ir labas. Tas gan nav tik skaistas kā Lalai, tomēr es par tām nesūdzos.

KALĒJA MAZDĒLS

Jūs jau zināt, Givi vectēvs ir kalējs, un augumā viņam vajadzētu būt vīram kā ozolam. Taču patiesībā viņš ir kalsns, izdilis vecītis. Kur viņam rodas spēks tik viegli cilāt milzīgo āmuru? Kā rotaļādamies viņš gāž gar zemi milzīgus vēršus un, acis nepamirkšķinājis, apkaļ tos. Es skatos uz viņu un brīnos, muti ieplētis. Tikai netieku gudrs, kāpēc Givi ir tik briesmīgs lempis, kāpēc viņš nemaz nelīdzinās vectēvam.

Torīt es jau mazā gaismiņā aizkātoju uz smēdi, bet tur vēl neviena nebija. Pagriezos atpakaļ un gāju uz Givi mājām. Krietnu brīdi ūjināju, bet man neviens neatsaucās.

Aiz mājas stūra aizgūtnēm rēja suns, laikam mana Lauvassirds māmuļa. Abi suņi tikpat maz līdzinās viens otram kā Givi savam vectēvam.

—   Kas tur ir? — kāda balss aiz vārtiņiem man beidzot atsaucās.

—   Es, Kahabers Devdariani.

—   Tu meklē Givi? Viņa nav mājās.

Runātājs bija Givi jaunākais brālis Godža.

—    Kur tad šis ir? — es jautāju, stāvēdams pie vārtiņiem.

—   Abi ar vectēvu aizgāja, līdz vakaram nebūs mājās.

—   Ja tev nav slinkums, atkāp šurp, — es sacīju, pabāzdams degunu vārtu spraugā.

Turpat pie vārtiņiem bija pieslieti kukurūzas kūlīši, un tieši no turienes izlīda laukā mazs nejaucēns — vectēvs kas vectēvs: kustīgs, kalsnējs, izstīdzējis. Viņš rokā turēja dārza nazi un tievu, garu pīķi. Godža bija gadu jaunāks par mani, arī augumā vēl tīrais sīkaļa, tomēr, ja apmaldīsieties necaurejamā meža biezoknī, viņš pirmais pārradīsies mājās un vēl izvedīs laukā vaļā pasprukušus velna bērnus.

—    Kas tev lēcies? — drāzdams pīķi, viņš nevērīgi jautāja.

—   Vai tavs vectēvs kalēja āmuru iemetis kaktā?

—   Kas tev to teica?

—   Kas teica? — es noskaitos. — Kas tur jāsaka! Smēdei priekšā karājas tonnu smaga atslēga.

—   Vai tad aizmirsi — šodien ir brīvdiena!

Velns lai parauj, tas man bija izkūpējis no prāta!

—   Ak atpūšas?

—   Atpūšas! Vai viņam jāprasa tev atļauja?

—    Pareizi, darba cilvēkam atpūsties nav nekāds grēks, lai vienu dienu atvelk elpu. — Velnēns jāgJauda pa spalvai, citādi neko nevarēšu sarunāt. —* Ko tu meistaro?

—   Cilpas slazdiem.

—   Cilpas? — es sadusmojos. — Gribi bendēt nevainīgus un derīgus dziedoņus? Kā tev nav kauna nēsāt pioniera kaklautu!

—   Vai tu nekad neesi ķēris putnus?

—    Es? Es — ķēris putnus? Es šiem nabaga bezpajumtniekiem nagloju būrīšus un iekārtoju mājokļus.

Kad mūsu mežos vairs nesvilpos strazdi un netrallinās lakstīgalas, vai tu domā — es tvarstīšu un ēdīšu kaitīgās vaboles un tārpus?

Godža paraustīja plecus, grasīdamies kaut ko iebilst, taču es viņam nejāvu pavērt muti.

—    Es redzu — tu nežēlo ne strazdus, ne cīruļus, droši vien arī posti bezdelīgu ligzdas zem māju jumtiem un plikos putnēnus rij dzīvus!

Tas man izdevās lieliski. Padzirdējis tik briesmīgus apvainojumus, Godža sāka trīcēt kā drudzī. Pretinieks bija notriekts no kājām, bet tā bija tikai puse uzvaras, vēl viņš jānoliek uz lāpstiņām un jāpiespiež pie zemes.

—    Pagaidām to saku vienīgi tev, bet drīz es kliegšu tā, ka skanēs visa pasaule! — es jau auroju pilnā rīklē. — Tu esi nelietis un huligāns, bet ilgi vairs tu neālēsies. Es runāšu ar tavu posmvedi, ar klases audzinātāju, ar direktoru!

—    Ko tu gribēji no brāļa? — viņš beidzot apturēja manus runas plūdus un, viltīgi smīnēdams, ieskatījās cieši acīs.

—    Ko gribēju? Esmu noilgojies pēc viņa.

—   Ak noilgojies? — Puišeļa piemiegtajās acīs uzdzirkstīja šķelmīgs smaids.

—    Jā, esmu noilgojies, neesmu jau tāds bezsirdis kā tu.

—    Pēc vectēva arī esi noilgojies?

—    Kāpēc man būtu pēc viņa jāilgojas. Viņš jau nav manā vecumā. — Āķīgais jautājums mani gandrīz izsita no sliedēm. — Es pie viņa nāku darīšanās.

—    Kāpēc tad tu Givi meklē? Viņš jau neprot kalēja amatu. Iedosi viņam pakavu līdz smēdei aiznest, viņš pa ceļam pazaudēs.

Jā, īsts velnabērns, drīz mani pārspēs.

—   Man kaut kas jānokaļ, tāpēc nepieciešama tava palīdzība, — es beidzot atzinos, jo nolēmu, ka ar šito nejaucēnu nav vērts paslēpes spēlēt. — Es izgudroju sev jaunas ragavas.

—   Ragavas ir ragavas. Neko jaunu neizgudrosi un; spārnus tam nepieliksi.

—   Spārnus nepielikšu, bet zini — tehnika milzu soliem steidzas uz priekšu, taču ragavas neviens neuzlabo. Varbūt tieši man tas beidzot izdosies.

—   Un ko tu izdomāji?

—   Vispirms es nolēmu tām pielikt bremzes. Citādi reizēm brāžos kā vējš, redzu — tūliņ lauzīšu kaklu, taču nekā nemāku nobremzēt.

—   Pagaidi mazliet. — To pateicis, viņš aizsteidzās. Kamēr Godža bija projām, manā galvā sadrūzmējās vesels lērums lielisku izteicienu. Cik jauki varētu viņu nosvētīt no galvas līdz kājām. Es jau prātoju, kā labāk gāzt viņam virsū, kad pēkšņi viņš nostājās manā priekšā ar smēdes atslēgu rokās.

Mēs tūliņ uzpūtām ēzē liesmu un uzbērām vēl virsū divas lāpstas akmeņogļu. Es pretojos, teikdams, ka valgās ogles apdzēsīs uguni, bet Godžu jau neviens nespēj pārliecināt. «Labāk degs,» puišelis atmeta ar roku.

Viņš pieveda mani pie plēšām.

—    Pumpē!

«Pff!» Zem ogļu čupas kaut kas iešņācās.

Drīz mums apkārt vēlās tik biezi dūmi, ka mēs viens otru vairs neredzējām.

—   Es teicu, uguns apdzisīs!

—   Vēl mazlietiņ ….

Pēc brīža no ogļu kaudzes apakšas izspraucās laukā tievas liesmu mēlītes, tās auga augumā, un drīz vien kūrās pamatīgs ugunskurs.

Kad dūmi izklīda, es sameklēju vajadzīgā lieluma dzelzs pikuci un pastiepu Godžam.

—   Šito vajadzētu mazlietiņ saliekt un uzasināt galus.

—    Kā jaunu mēnesi?

—   Gandrīz, tikai mēnesis ir tievs, bet man vajadzētu pamatīgāku daiktu.

Es ar garām knaiblēm satvēru dzelzs gabalu un iegremdēju šņacošaja liesmu kūlī. Godža plauktā sameklēja mazu āmuru, uzlika uz laktas un teica, lai es grābjot ciet otru. Iespiedis man saujā garu un smagu sitamo, viņš skaidroja:

—    Es sakarsēto dzelzi uzmetīšu uz laktas un dauzīšu tik pamatīgi, ka dzirksteles šķīdīs visapkārt, tu dari tāpat. Vienreiz sitīšu es, tad tu, abi no visa spēka zvetēsim: bam-bam!

—   Tas man tīrais nieks, — es iekliedzos un grasījos izcelt dzelzs gabalu lauka no uguns, taču izvilku vienīgi knaibles. Muti ieplētis, es tās brīdi pētīju, tad pūlējos ieskatīties rijīgajas liesmās.

Godža smējās.

—    Ko tu meklē?

—   Kas man būtu jāmeklē? — es nikni jautāju.

—   Vai to dzelzs pikucīti?

—    Ko tad citu? Ko tu tēlo muļķi? — Es ar lauzni urķēju ugunskuru.

—   Liecies mierā, tas jau sen izkusis. Paņem citu gabalu.

—    Kā — izkusis?

—    Pavisam vienkārši. Vai tu nezini, ka dzelzs kūst?

Protams, nākamo reizi mēs dzelzij neļāvām iztecēt

ugunī. Godža uzcēla to uz laktas un tūliņ blieza virsū ar āmuru. Es ari pamatīgi atvēzējos un gāzu, taču garām. Otru reizi es trāpīju pa Godžas āmuru, pēc tam pa laktu. Beigu beigās tik pamatīgi iekrāvu pa Godžas āmuru, ka tas salūza.

—   Ko tu snaud? — es viņam nikni uzkliedzu. — Ccl nost āmuru! — Tāds zeperis jātur stingri grožos.

—   Pievaldi mēli un ņem acis rokā! — Viņš nepalika atbildi parādā.

Kad beidzot ar lielām pūlēm sirpjveidīgais dzelzs gabals bija piestiprināts pie topošās bremzes roktura, es «kalējam» svinīgi paziņoju, ka šīs ragavas vedīšu uz izstādi.

Viņš pašūpoja galvu.

—   Vispirms tomēr pārbaudi.

—   Kāpēc laiku tērēt? Varu lēkt kaut no jumta zemē, ir tad pratīšu tās gaisā apturēt.

—   Tomēr vienreiz izmēģini.

Ar mani vienmēr atgadās ķibele. Visapkārt bērni kā jau bērni, bet tieši es sapinos ar šo velnēnu.

OLU ČIEPĒJS

Snieg.

Kāda joda pēc esmu nolēmis katru rītu mācīties? Ziemas brīvdienās!

Nē, es, nudien, esmu visīstākais bezgalvis, pavisam trūkst saprašanas. Ir taču pilnīgi skaidrs, kāpēc es mācos — mani grasās mest laukā no skolas. Pedagoģiskās padomes sēdē es sasolīju zilus brīnumus — man vairs nebūs neviena trijnieka, visus uzdevumus es vispirms prātīgi apdomāšu galvā un tikai pēc tam rakstīšu uz papīra, bibliotēkas grāmatas atdošu jau otrā dienā un tā tālāk.

Klausoties manos zvērestos, klases audzinātāja neticīgi kratīja galvu un teica, ka manus solījumus esot dzirdējusi neskaitāmas reizes, tikai es ne reizi neesot papūlējies kādu no tiem izpildīt.

Par šo svarīgo jautājumu klases audzinātāja nezin kāpēc runāja aritmētikas skolotāja balsī, lai gan pēc izskata abi ir pilnīgi pretstati: viņa — maza un apaļīga, viņš — liels, dūšīgs vīrs ar melnām ūsām.

Direktors ilgi šūpoja galvu, ilgi domāja un beidzot sacīja, ka viņam Kaha Devdariani vēl nekad neko neesot apsolījis. Un man vajadzēja apsolīt arī viņam.

… Esmu pamanījis, ka ilgas un garas mācību stundas notrulina prātu. Augu dienu būtu grūti pat ar ragavām vizināties, lai gan tajās nemaz nav jāsēž, var zvilnēt pusguļus un tik lidot lejā no kalna.

—    Noladētais, kaut tev spalva nosviltu! — virtuvē atskanēja dusmīga rāšanās, pēc tam žēli smilkstieni.

Pat deviņi spēkavīri nenoturētu mani istabā:

—    Vai tu esi prātā sajukusi? — es uzbruku vecmāmiņai. — Kāpēc tu dari pāri mūsu mājas uzticamajam sargam?

—    Vācieties abi projām! — Vecmāmiņa kaut ko meklēja vistu perēklī, un lāsti straumēm gāzās pār nabaga Lauvassirds galvu. — Tas draņķis nedzīvos ar mani zem viena jumta! Tūliņ pateikšu Iliko, lai nobeidz, — viņa draudēja, ieceldama atpakaļ satraukto perētāju.

—    Kas tad jānobeidz? — es brīnījos, it kā nemaz nesaprastu vecmāmiņas uztraukuma iemeslu.

—   Tavs zaglīgais kucēns! Draņķis tāds, drīz mums vairs nebūs nevienas olas!

—   Lauvassirds nav vainīgs. Tev pagadījusies nekam nederīga perētāja, kas pati plēš olas. Tūliņ es to pārmācīšu! — Es nikni vīstīju dūres.

—    Lai es tavu zaglēnu vairs šeit neredzētu! Lai viņa smakas te vairs nebūtu!

—   Tik vien tās nelaimes! Pāris olu! Kucēns sargā māju, cauru nakti neaizver acis. Bez mūsu uzticamā sarga mums sen būtu nozagtas visas vistas kopā ar olām. Tad tu gan redzētu!

—    Pievaldi mēli, puis! Kamēr nebija tā smurguļa, bez manas ziņas vistām ne pūciņa nenokrita.

—   Nieka cāļu dēļ, kurus gluži mierīgi var atstiept no inkubatora, tu gribi, lai mēs dzīvojam bez suņa! To tu pieminēsi! Tu nokaitināsi manu LauVassirdi, un, kad viņš bruks tev virsū, tad vaino pati sevi un man nežēlojies!

Gudri pamācījis vecmāmiņu, es iespiedu Lauvassirdi padusē, un mēs abi ieslēdzāmies manā istabiņā.

—     Ak tu draņķi! — klusiņām, lai vecmāmiņa nedzirdētu, es iedunkāju kucēnu. — Kā tev, tik lielam un pinkainam briesmonim, nav kauna atņemt olas nevarīgai, bezpalīdzīgai vistai! Ak tu nelieti! Kāpēc luncinies man apkārt un tik lepni kūļā asti, it kā nupat būtu vilku pievārējis? Es padraudēju viņam ar pirkstu.

—    Kārumnieks! Neblenz tik mīlīgi man acīs, tev laikam atkal nelietības prātā.

Atstājis kucēnu istabā, es klusiņām ielavījos virtuvē un izvilku vistai no apakšas vēl vienu olu. Kad atgriezos istabā, kucēns, laiski izstiepies, gulēja uz grīdas; es pieripināju olu viņam klāt.

Viņš pateicīgi ieskatījās man acis un jau atvēra muti kampienam, taču es viņam sāpīgi iesitu pa purnu.

—   Vau! Vau! — suņuks ievaukšķējās un atlēca sāņus.

Pēc brīža es atkal pieripināju viņam klāt olu, taču, kolīdz kucēns grasījās to sakampt, es vēlreiz viņam iebliezu pa degunu.

Lauvassirds rūca, laizījās un apjucis bolīja acis.

—    Še, ēd! — Es atkal pastiepu olu.

—   Vau! Vau!

Es smaidīdams noliku olu uz grīdas.

Kucēns apjuka.

—    Ēd! Vai tev negaršo! — Kucēns tik ātri pakampa olu, ka es nepaspēju muti aizvērt. Uz grīdas palika tikai dzeltens plankums. Pielēcu kājās, norāvu sev siksnu un dūšīgi atvēzējos. Man sirds vai plīsa no žēlabām, bet es pamatīgi nopēru kucēnu. Citas izejas nebija. Mīlulis tūliņ jāatradina no kaitīgā paraduma, citādi viņa dienas šai saulē ir skaitītas.

—   Vai zagsi? — pērdams es nemitīgi atkārtoju.

—   Vai vilksi olas laukā no perēkļa? Vilksi? — Kucēns žēli smilkstēja. Beidzot man sirds atmaiga: — Kad tev saka «nē», tad nedrīkst. Vienmēr dari, ko tev liek.

Es atkal kucēnam piegrūdu pie purna sašķaidīto olu — viņš tai nepieskārās.

Lai pilnīgi pārliecinātos, ka esmu sasniedzis mērķi, nolēmu Lauvassirdi vēlreiz pārbaudīt. Es izgāju laukā no istabas un cieši aizvēru durvis. Kad pēc dažām minūtēm ienācu istabā, no olas vairs nebija ne smakas, nemanīju pat čaumalu drupačas. Palīdis zem gultas, kucēns šķielēja uz mani un luncināja asti.

Beidzot es sapratu — vārdi un sitieni nelīdzēs, jo olu zagšana nejaucēnam pārāk dziļi iezīdusies asinīs.

Es atnesu vēl vienu olu un ieliku krāsnī uz oglēm, lai izcepas. Kad baltums bija pietiekami sacietējis, es pastiepu olu kucēnam. Viņš pa luncināja asti, norija siekalas, taču olu neaiztika, laikam tā bija vēl pārāk karsta. Kad ola atdzisa, suns ar ķepām to pavāļāja pa grīdu un saka skrubināt nost čaumalu.

«Veltīgi pūlējos,» es pavisam sapīcis nodomāju.

Drudžaini prātoju: ko darīt, lai pasargātu Lauvassirdi no sitieniem, spērieniem un pat bojāejas? Pēkšņi mans prāts apskaidrojas. Pipari! Gaiša galva! Es priecīgi iesitu sev pa pieri. Nebūs ne jāsilda, ne jagaida, kucēns aprīs un . ..

Es nočiepu virtuvē trešo olu un paķēru līdzi sarkanos piparus.

Vecmāmiņā sēdēja pie kamīna un adīja, viņa neko nemanīja.

Es pārsitu olu, izlēju ārā baltumu un dzeltenumam piejaucu klāt gandrīz tējkaroti piparu.

— Še, nogaršo! — Es pastiepu «dāvanu» kucēnam.

Lauvassirds pašķielēja uz mani, laikam brīnījās par karalisko devību. Viņš apostīja olu, aplaizīja to un, nesaiutis neko aizdomīgu, vienā kampienā norija.

Kopš tās dienas, ne tikai olu, pat vistu ieraudzījis, viņš aizmiedz acis un jož prom, ko māk.

BĪSTAMIE PĀRBAUDĪJUMI

—   Kalia nāk! Kaha! — puišeļi kalna galā ieaurojās un pa galvu pa kaklu barā metās man pretī.

—   Lēnāk! -Kas lēcies? Pārbiedēsiet suni! — es aprāju sasarkušos vienaudžus.

—   Paklau, kur tu kucēnu ņēmi? — Zaza Bahtadze ieplēta acis.

Dzīvo gan šai pasaulē cilvēkbērni — deguns papīros, dienu un nakti šķirsta visvisādas grāmateles un nemaz nepamana, pa kuru laiku viņiem tepat blakus dzimst un izaug vesels lērums suņu.

—   Es viņam uzdāvināju, — Givi lepni izslēja galvu.

—  Vai zini, kā viņu sauc? Lauvassirds.

—    Lauvassirds? — Zaza nomurmināja un piedūra pirkstu pie kucēna trīcošā purna.

—   Piesargies! — es iekliedzos. — Pagājušajā nedēļā viņš kaimiņu krancim nokoda ķepu.

Sataisījis svinīgu seju, Givi vērīgi noklausījās manu stāstu par Lauvassirds brīnumainajiem varoņdarbiem, tad zīmīgi paskatījās uz zēniem un cienīgi uzrunāja mani:

—   Mēs jau krietnu brīdi tevi gaidām. Gribam apskatīt jaunās ragavas.

—   Būtu jau agrāk atnācis! Viņš pie visa vainīgs. — Es ar elkoni piebikstīju kucēnam. — Vēl mātes piens aiz lūpām, bet jau metas virsū Filipa briesmonim, nupat gandrīz aizsūtīja to uz viņpasauli!

—   Nevar būt! Tam teļam šitas kucēns būtu viens kumoss, — zēni brīnījās un neticīgi šūpoja galvas. Laikam šoreiz biju mazliet pāršāvis pār strīpu.

—   Drošsirdīgs viņš ir gan, — Givi mani atbalstīja.

—   Šoreiz vēl varbūt viņš to milzeni nepievārētu, tomēr zobus vien rāda un nemaz nebaidās.

—   Jā, varen drošsirdīgs. — Es piekrītoši pamāju ar galvu. — Tagad gribu viņam iemācīt braukt ar ragavām.

—   Vai tiesa, ka tu esot sameistarojis ragavas ar bremzēm? Mums Givi stāstīja …

Es uzkāpu kalna gala, noliku savas ragavas visiem priekšā un svinīgi teicu:

—    Klausieties! Jūsu priekšā ir pirmās un vienīgās ragavas visā pasaulē, kuras var apstādināt braucienā no visaugstākā kalna un pie tam jebkurā vietā. Vai sapratāt mani? Bremžu iekārta ir šāda — rokturis, svira, āķis. Es nospiežu rokturi, sāk darboties svira, un āķis iecērtas sniegā. — Āķis patiešām iedūrās sniegā gandrīz plaukstas dziļumā. — Kā jums šķiet, nejēgas, kāpēc es tik sīki skaidroju? — Pēkšņi izslējos vis'ā augumā un iespiedu rokas sānos.

Visi nogaidoši lūkojās manī.

—   Tāpēc, lai arī mēs to uzzinātu, — beidzot kāds pūlējās minēt.

—    Kāpēc lai es to gribētu?

Joprojām neviens neko nesaprata.

—   Tu gribi, lai arī mēs savām ragavām piemeistarojam tādas pašas bremzes! — Givi palēcās gaisā kā mazs bērns.

—   Tieši otrādi, bez izgudrotāja atļaujas nevienam nav brīv to darīt.

—    Kas tie par jaunumiem? — Zaza iebrēcās.

—   Jūs gan esat tumsoņas, tāda kārtība ir noteikta visā pasaulē. Savu izgudrojumu es varu pārdot vai arī kādam uzdāvināt, vārdu sakot, varu darīt visu, ko vēlos. Bet jūs tūliņ gribat piesavināties otra darbu.

—   Viņš ragavas grib vest uz izstādi, — Givi paskaidroja.

—   Nē, izstāde vēl nav atvērta, — es iebildu. — Taču tuvākajās dienās es braukšu uz Bakuriani. Tur ierodas kamaniņu braucēji no visas Padomju Savienības. Pie reizes tur ari par izstādi noskaidrošu. Ja manas ragavas pilsētā ievēros, pilnīgi iespējams, ka mani aizsūtīs uz Maskavu.

—   Uz Maskavu? — Zēnu gari stieptajās balsīs jautās skaudība, un iedomās es jau uzliku kāju uz Maskavas vilciena pakāpiena.

—   Esmu nolēmis: kolīdz ieradīšos Bakuriani, tūliņ pirmaja dienā lēkšu zemē no tramplīna. Cik man zināms, ar ragavām no tramplīna vēl neviens nav lēcis.

—   Nav gan, — zeni apliecinaja. — Neesam par to lasījuši ne avīzēs, ne grāmatas. Lec tikai ar slēpēm.

—   To jau prot katrs muļķis. — Es nicīgi atmetu ar roku un iesēdos ragavās. — Atļauju jums visiem izmantot manu ragavu modeli, kuru esmu izgudrojis par prieku sev un kucēnam. Es neprasu nekādu atlīdzību, jums tikai uz savām ragavām jāuzraksta — «Devdariani bremze». Tagad paejiet mala un skatieties uzmanīgi.

—   Viņš tūliņ brauks! — bērni gavilēja.

—   Vēl nevar zināt, — Zaza neticīgi grozīja galvu.

—   Ak nevar zināt? — es dusmīgi klupu viņam virsū. — Vai es jums visu neparādīju un nepaskaidroju?

—    Paskaidroji gan, bet braukšana ir pavisam kas cits.

Man duša apskrējās — uzradies otrs neticīgais Godža.

Tobrīd arī Džimšers rāpās augšā pa stāvo kāpumu, taču viņš izlikās mani nemaz neredzam.

—   Lauvassirds! — es pasaucu kucēnu. — Nac šurp un sēdies man priekšā. — Noglaudījis un apmīļojis kucēnu, es viņu notupināju sev uz ceļiem, taču šunelis, it kā nojauzdams ļaunu, kārpījās laukā no ragavām. Viņš labāk bija ar mieru palikt sniegos un ledos, nekā sēsties manās ragavas un, vējam svilpojot, lidot lejā no kalna.

—    Muļķītis, vēl neko nesajēdz no dzīves, — es skaidroju zēniem. — Viņš pirmoreiz mūžā uzrāpies tik augsta kalnā. — Beidzot es ar varu iesēdināju Lauvassirdi ragavās.

— Tagad pagrudiet mani!

Ragavas sakustējās. Es ar vienu roku satvēru stūri un kā akmens šāvos lejup.

Ko lai dara! Man patīk būt uzmanības centra. Zel vienīgi, ka šobrīd mani neredz Lala un klases audzinātājā. Varbūt beidzot abām apskaidrotos prāts un viņas saprastu — es neesmu radīts, lai kā skuķis zubrīdamies žāvētu smadzenes un līkņātu gar grāmatu kaudzēm.

Gar ausīm svilpa dedzinoši auksts ziemelis, ragavas lidoja kā ar vēja spārniem. Kucēns bailīgi pieplaka man pie kakla. Es spēcīgi parāvu bremzes rokturi, domāju — strauji apstāšos, tad gan zēniem būs mutes vaļā. Tai pašā mirkli ragavas izslīdēja man no apakšas, mēs ar kucēnu atmuguriski izlidojām laukā un, kūleņus mezdami, ievēlamies sniega.

Joprojām nevaru apjēgt — vai patiešām mans nabaga pauris ir piebāzts vienīgi ar zāģu skaidām? Es veļos leja no kalna, bet domāju — mēs ar Lauvassirdi lidojam uz Maskavu, kur saradušies labākie kamaniņu braucēji no visām Padomju Savienības malām. Rau, kur jau spīd lidostas ugunis, bet leja nav nevienas brīvas vietas, kur manai lidmašīnai nosēsties. Mēs taču nevaram drāzties tieši virsū cilvēkiem. Beidzot pilots ar lielām pūlēm nosēdina lidmašīnu mežā. Mēs atsitamies pret kokiem un pamatīgi sadauzāmies . . . Man gar acīm nošķīda raibi riņķi. Beidzot sadzirdēju kucēna žēlos smilkstienus. Paskatījos uz Lauvassirdi — tas līdzinājās baltai sniega pikai. Bet augšā, kalna galā, zēni smējās, vēderus turēdami.

Šoreiz es viņus gan pārsteidzu. Tā ir vistīrākā patiesība. Kad beidzot atvēru acis, ieraudzīju, ka esmu ievēlies asā ērkšķu krūmā. Kucēns, līdz ausīm aprakts ar sniegu, joprojām žēli smilkstēja — nesaprata, ka lieli izgudrojumi reizēm prasa arī upurus.

Ar jakas piedurkni nobraucīju saskrāpētos vaigus un, viebdamies no sāpēm kreisajos sānos un zem labās lāpstiņas, nopietni secināju:

— Lieliska stūre! Tāda pati jāsameistaro arī otrā pusē. Pēc tam varēšu lēkt zemē arī no tramplīna.

Es labi zinu, ka man nekad neveicas, tomēr mierā es nepalikšu — negribu, ka zēni visā pasaulē brauc ar ragavām bez bremzes un tāda nieka dēļ lauž sev sprandu.

Džimšers Dolaberidze stāv kalna galā un aizdomīgi glūn uz mums. Bet man briesmīgi nepatīk, ja kāds blenž uz mani no augšas.

7 — 1030

Otrā daļa. BALTKUPRAINĀ VIRSOTNE

.

.

BRĪVDIENAS

Pienāca vasara.

Pirms pāris dienām, izcietis īstas elles mokas, es tiku galā ar visiem eksāmeniem.

Beidzot arī ausis var mazlietiņ atpūsties, jo katru mīlu brīdi vairs neskan skolas zvans.

Manas iepriekšējās vasaras līdzinājās cita citai kā ūdens lāses jūrā. Vienīgā atšķirība — reizēm es svešus dārzus apciemoju biežāk, reizēm retāk, kāda kuro gadu bija padevusies raža. Vai arī — vienā vasarā upē vairāk ķērās barbes, citā grunduļi. Vēl atcerējos, kāds suns kurā vasarā man bija iekodis, — tie jau mani aplam cienīja, katrs centās godu parādīt. Reiz vēl gadījās no zirga muguras novelties, arī tas bija ievērojams notikums.

Tāpēc šoreiz es nolēmu stingri un bez šaubīšanās — vasarā došos prom no mūsu ciema. Skolotājs kā sabojājies gramofons līdz riebumam maļ vienu un to pašu:

—   Atceries, rudenī tev ir pēceksāmeni, sēdi pie grāmatām un netrenkā suņus,' citādi nepārcelsim tevi uz sesto klasi!

Kā lai tagad dzīvo, ja nemitīgie draudi nospiež sirdi kā smags slogs.

Lala Cihladze arī neliek man mieru, mācas virsū kā lietuvēns.

—   Meitēn, ko tu gribi? — es viņai jautāju.

—    Neko, — viņa atcērt.

Bet kā ēna staigā man pa pēdām, bez apstājas pamācīdama, kā man vajadzētu dzīvot, žēlodamās, kaut

viņa spētu mani vest pie prāta. Tad pēkšņi apklust, ka ūdeni mutē ieņēmusi, un vairs no viņas nevar izspiest nevienu vārdu. Reizēm gan viņa tik pārmetoši paskatās uz mani, ka man kājas kļūst aukstas. Labāk butu rājusies kā agrāk. Sito jauno spīdzināšanas paņēmienu es ilgi neizturēšu.

—    Kāpēc tu klusē? — Es vairs nespēju savaldīties.

Viņa neko neatbild, tikai nodur galvu vēl zemāk, un

es gandrīz vai apraudos.

—   Runā kaut ko! Saki, ka esmu sliņķis un dienaszaglis, ka es pieviļu draugus, krāpju vecākus. Saki, ko gribi, tikai neklusē un neskaties manī tik milzīgām acīm. Kaut mazdrusciņ pažēlo mani!

Pēkšņi gluži negaidot viņa man saka:

—   Kaha, tu esi labs zēns, vislabākais mūsu skolā.

Zili brīnumi!

No šīm mocībām mani beidzot atbrīvo Zura.

—   Nāc iekšā, ko tu dauzies, — es viņu mudinu.

—    Domāju — varbūt tevis nav mājās. — Viņš joprojām mīņājas pie vārtiņiem.

—    Ka nav? Es teicu, ka gaidīšu tevi. Mums beidzot viss jānolemj, tie vairs nav joki. — Es kļūstu pavisam nopietns.

—   Jā, joki tie vis nav, tur tev taisnība, — Zura piekrīt.

Skatos, memmesdēliņš vēl šaubās. Ek, nav viņam stingra rakstura.

Es ar saviem puišiem esmu nolēmis uzkāpt nepieejamā kalnu virsotnē, lai reiz uz visiem laikiem apskaidrotu ļaužu prātus un pierādītu, cik mēs esam jauki un braši puiši. Zēni gan it kā piekrita, tomēr manu sirdi grauž aizdomu tārps: diez vai viņi nāks man līdzi.

—   Es vakar pateicu tēvam, — Zura man saka.

—    Ko? — es noskaitos. — Kam? Tēvam?

—     Jā, es viņam saku: «Cik lieliski ir iekarot kalnu virsotnes!» Viņš man atbild: «Jā, brīnišķīgi, tikai tur vajadzīga gan drosme, gan prasme.»

—    Tavs tēvs patiešām ir ko vērts! — es izlikos jūsmojam kopā ar Zuru. — Ne velti viņš kolhozā ir čaklākais strādnieks. Tēva dēļ vien tev jāiekaro virsotne, pierādi viņam, cik tu esi labs dēls. Tavs tēvs gan pieklibo, gan acis viņam vāji rāda, tomēr, paskat, sadūšojās un nopelnīja vairāk nekā tūkstoš izstrādes dienu!

—    Kas? Mans tēvs? — Zura apjuka. — Viņš fermā nenostrādāja ne divus mēnešus, tik tikko sanāca simt trīsdesmit izstrādes dienu.

Es labi zinu, ka viņa tēvs darba dēļ sev pāri nedara, tomēr puisis kaut kā jāuzmundrina. Tāpēc es Zuram saku:

—   Ja viņš trijos mēnešos tik daudz izstrādes dienu nopelnījis, tad gadā droši vien būs pāri tūkstotim. Zura, ka tev nav kauna! Tēva un ģimenes vārdā aicinu tevi aizstāvēt jūsu dzimtas labo slavu!

—   Vai es ko saku? Es jau eju . .. Man nav iebildumu … — Zura murmina.

—    Nav iebildumu? Ak tomēr nāksi? Vismaz tev vēl var uzticēties. — Jā, šito puisi es ātri pielauzu. Man nepatīk paviegli cilvēkbērni! Tādiem tikai jāpasvilpj:

«Puiši, saskaitīsim zvaigznes pie debesīm!»

Un viņi korī atsaucas:

«Saskaitīsim!»

Nemaz nepadomā, ka zvaigznes nevar salasīt kā zemenes dārza.

Es gan došos kalnos. Te mani vairs neviens nenoturēs ne ar kādu naudu. Bet katram cilvēkam gribas, lai viņam apkārt būtu laba sabiedrība. Par sevi esmu mierīgs, es atradīšu savu kalnu un uzkāpšu tajā. Noteikti uzkāpšu. Es rapšos vienu dienu, divas, trīs, desmit, visu vasaru, kamēr tikšu augšā, tad ilgi stāvēšu virsotnē, rokas lepni iespiedis sānos, lai visa pasaule redz, cik es esmu brašs zēns. Lala atdrāzisies pie vecmāmiņas, avīzi rokā vicinādama, un tur pirmajā lappusē lepni dižosies mana fotogrāfija. Vecmāmiņa, rokām trīcot, meklēs brilles ar ieplīsušo stiklu, bet Lala viņai sacīs: «Vecmāmiņ, brilles nemaz nevajag,» — fotogrāfija būs gandrīz visas lappuses lielumā. Vecmāmiņa no prieka smiesies un raudās.

Nolēmu aizskriet līdz upei un sazvejot zivis. Mājās nevienu nenesīšu, sasālīšu turpat uz vietas un paslēpšu mežā. Kas zina, cik dienu būs jārāpjas kalnā, bet sālītas zivis ir varen gardas.

Rīt no rīta sagriezīšu maizi plānās šķēlēs un nolikšu uz jumta, lai kaltējas saulē. Sausiņi ir ļoti noderīgi garos pārgājienos, tie ir viegli un ilgi nebojājas.

Ahā! Kas tur makšķerē? Malacis, brangas Zivis noķēris. Droši vien kāds no mūsējiem. Viņa lomu es tūliņ konfiscēšu. Re, makšķernieks pats izlīda krastā . .. Džimšers!

Mani neievērojis, viņš paņēma kārkla viciņu ar zivīm un atkal paslēpās krūmos.

Parauj jupis! Kas man daļas gar viņa lomu! Paiešos mazliet uz augšu pret straumi, tur zivju ka biezs, grāb kaut ar kailām rokām.

Es izņēmu no sērkociņu kastītes tārpu un uzliku uz āka.

Hop! Gaisā nosvilpa aukla un ēsma iegrima ūdenī, virspusē palika tikai pludiņš.

Jā, Džimšers ir mans ienaidnieks. Niknākais ienaidnieks. Cik slikti, ka pasaulē joprojām pastāv naids un viltus.

Ko lai dara, ja cilvēks grib ar mani plēsties, pie tam nemaz neprasīdams, vai man tas ir pa prātam vai nav. Varbūt es, gluži otrādi, gribu ar viņu draudzēties, \*est sev līdzi uz kalnu virsotnēm un tur dzīvot zem viena jumta, vienā teltī. . .

Bet Džimšers kvern viens pats upmalā un domā, cik viņš ir varens ienaidnieks. Noķer zivi, noņem no āķa, izdur cauri žaunām klūdziņu, bet galvā viņam nemitīgi rosās viena un tā pati doma: «Cik es esmu varens ienaidnieks — viltīgs, stiprs, nekaunīgs — vārdu sakot, briesmonis cilvēka izskatā!»

Paskat, pludiņš sakustējās, notrīcēja. Muļķa zivtele grib paspēlēties ar āķi.

Nē, pārdomāja.

Es jums kaut ko iečukstēšu ausī, uz vienu mirkli izdzīšu no sirds laukā senseno naidu un atklāšu noslēpumu, ka Džimšers .. .

Piķis lai viņu parauj! Kaut kas uzķēries uz āķa.

Ir! Loms gan nav prāvs — nieka sarkanais bullītis.

Varbūt Džimšers nemaz tik briesmīgi negrib ar mani nīsties?

Atkal rausta.

Ir! Vēl vienam bullītim apnicis upē plunčāties.

Džimšers liekas godīgs zēns. Jau tik ilgi ar mani naidojas un karo, bet vēl nav piekrāpis, ne nodevis. Neizskatās pēc tāda, kas spētu iegrūst dunci mugurā. Viņš laikam ir atklāts un godīgs puisis. Nopietni visu apdomājot, viņu es varētu izraudzīties par savu vietnieku; tieši šajā brīdī man galvā pēkšņi iešāvās doma — man patiešām vajadzīgs vietnieks!

Kalnu ledājos un sniegos tāds ceļabiedrs būtu derīgs. Un man nezin kāpēc likās — ja Džimseru izdosies pierunāt, viņš mani nekad nepiemānīs un nepametīs nelaimē. Arī viņš taču saprot, cik slikti, ja cilvēki naidojas cits ar citu. Taču, ja viņš būs ieņēmis galvā, ka esam ienaidnieki, tad nekas neiznāks.

To visu viņam vajadzētu skaidri un gaiši pateikt.

Varbūt viņam nemaz nepatiks rāpties kalnos? Bet vai viņš būs spējīgs kaut ko labāku izdomāt?

Velns lai parauj, nepieejama virsotne, uz kuras vēl neviens nav kāju spēris, nav vis makšķerēšana strautā, kas tek gandrīz cauri mājas pagalmam!

Redz, cik gudra zivtiņa, tārpu noskribinājusi, bet āķi nav aiztikusi.

Liela muiža … Pieiešu viņam klāt, nostāšos tieši pretī un bargi ielūkošos acīs.

Nē, nevajag but uzpūtīgam. Pasveicināšu viņu ka jebkuru garamgājēju mūsu ciemā.

Kad piegāju viņam klat, mana ēna nogūla uz ūdens, aizsniedzot makšķeres auklu. Es tīšām pastiepos uz pirkstgaliem vēl garaks, lai viņš saprot, cik nepatīkami ir, ja kāds raugās no augšas.

—   Sveiks! — es skaļi iekliedzos.

Džimšers pagriežas, aizlika roku acīm priekšā, lai labāk redzētu, tad lēnām palocīja galvu un atkal uzgrieza man muguru, it kā viņa priekšā stāvētu nevis Kaha Devdariani, bet gan kaut kads knēvelis.

Es, protams, aizsvilos kā šaujampulveris.

—    Ko tu tēlo! — es nikni iekliedzos un vienā lēcienā biju lejā pie upes.

Viņš atkal vienaldzīgi pablenza uz mani.

—   Es ar tevi runāju!

Šoreiz viņš piemiedza acis, izsmējīgi sašķobīja lūpas un jautāja:

—    Ko tu gribi?

—   To es tev tūliņ pateikšu.

Viņš klusēdams paraustīja plecus.

—   Vai tu mēms esi?

Viņš noliedzoši papurināja galvu.

—   Tad runa un nesēdi ka sālsstabs! — Es piegāju viņam klāt un ar ceļgalu iespēru pa muguru.

Beidzot viņš lēnām pierausās kājās, mazliet pagriezās un drūmi pašķielēja uz mani.

—   Ko? Vai nepazīsti?

Viņš atkal papurinaja galvu.

—   Tad iepazīsimies!

Viņš piekrītoši pamāja.

—   Ak tu negribi ar mani runāt? Vai arī aiz bailēm mēli esi norijis? — Es iešķīlu viņam pamatīgu pļauku. Džimšers laikam to nebija gaidījis, tāpēc Sagrīļojās un nokrita zemē, un es ar kāju vinu iegrūdu ūdenī.

—   Vai atraisījas mēle? — es iekliedzos.

Džimšers pieķērās pie koka saknes, izkāpa krastā un atkal nostājās man priekšā.

—   Dabūji? Paostīji manu dūri? — es draudīgi uzbrēcu, aizdomīgi pētīdams, vai tikai viņš nav paķēris līdz no ūdens akmeni, taču viņš stāvēja gluži apjucis, ar nolaistām rokām.

Tādu ķēpausi ņemt līdzi pārgājienā būtu vislielākā aplamība.

—   Vai patika? — es nicīgi iezvaigājos. — Atbildi godīgi, vai patika?

—   Tā nekas.

—   Vēl gribi?

—    Nē, pietiks. — Pēkšņi viņš atvēzējās. To laikus pamanījis, es spēji atlēcu sāņus, bet tūliņ kreisajos sānos sajutu tik šaušalīgu belzienu, ka man kauli nokrakšķēja.

«Derēs, nudien derēs,» es nopriecājos. Es jau grasījos mesties uzbrukumā, taču Džimšers pasteidzās pirmais un tik pamatīgi iekrāva man pa vaigu, ka auss likās pārplīstam.

Lieliski, patiešām lieliski. .. Pēc tam viņš no visa spēka vēlreiz iezvēla man pa žokli. Paldies dievam, ka neiekodu mēlē, citādi turpmāk es arī spētu tikai galvu piekrītoši klanīt vai arī noliedzoši purināt. Un mana domāšana jau ir tik savādi iekārtota, ka es tūliņ iztēlojos sevi bez valodas atgriežamies mājās no kalniem. Ciemnieki mani sumina, lūdz teikt dažus vārdus, bet es klusēju, beigu beigās nākas runāt pieaicinātam oratoram, bet es joprojām klusēju, it kā mana mute būtu piestampāta ar kartupeļiem.

Lai slavēts Džimšers un viņa godājamie vecāki! Sajā brīdī viņš vēlreiz man tik zvērīgi iekrāmēja pa ausi, ka reizē ar dzirkstelēm, kas nošķīda man gar acīm, vienā mirklī visas iedomas izkūpēja no prāta.

Džimšers tomēr bija pārvērtējis sava atvēziena spēku un šoreiz nespēja noturēties kājās, tāpēc abi kopā iegāzāmies ūdenī.

Līdz šai dienai es biju pārliecināts, ka peldu veiklāk par zivi, bet, tiklīdz apsviedos uz muguras, mani apdullināja tik spēcīgs spēriens pa pakausi, ka steidzīgi apvēlos uz mutes.

«Brīnišķīgi!» es priecīgi pavēros debesīs. Tad pagrozīju galvu pa labi un pa kreisi — tikai viļņi skalojas man apkārt.

«Slēpjas no manis,» es vilies nodomāju. Tieši tai brīdi man kāds tik briesmīgi iespēra pa vēderu, ka es uzlēcu gandrīz stāvus gaisā.

«Vienreizēji!» Aiz sajūsmas nezinādams, kur dēties, es ieniru ūdenī, panacu Džimšeru un kaustīju viņu kā pelavu maisu, kamēr man aizrāvās elpa.

Tad izbāzu galvu laukā, dziļi ievilku gaisu plaušās un grasījos atkal mesties Džimšeram virsū; viņš iznira no ūdens gandrīz man blakus, pablenza uz mani, klāt nepeldēja, tomēr neizskatījās ari, ka viņš grasītos bēgt.

Es biju viņam no sirds pateicīgs. Arī no manis puisis dabūja trūkties, tāpēc viņam jābūt apmierinātam.

Mēs izkāpām malā gandrīz reizē. Ar pēdējiem spēkiem uzrausāmies augšā piekalnītē un, viens otrā neskatīdamies, atlaidāmies smiltīs.

Nav vārdam vietas, tādi puiši kalnos vajadzīgi kā ēst. Lai tev laba veselība, Džimšer! Līdz šim vēl nekad neviens nebija mani tik krietni iekaustījis.

Atguvis elpu, es uzslējos uz ceļiem, saraustīju bikses un apčamdīju kabatas.

Velns lai parauj, pazudis moskviča niķelētais rokturis!

Nosviedis kreklu un bikses, es atkal metos iekšā upē.

Divas reizes ieniru veltīgi, trešajā reizē kaut ko sagrābu upes dibenā, taču, peldot augšup, uzgrudos kustīgam ķermenim. Virs manis pazibēja Džimšera ēna — tai pašā roka, ar kuru viņš mani nupat bija dauzījis, mirdzēja niķelētais rokturis. Es paskatījos uz savu guvumu — tā bija velosipēda ķēde.

—    Atkal lien kauties? — es nikni uzkliedzu Džimšeram, bet klusībā prātoju: «Vai patiešām mani pūliņi būs bijuši gluži veltīgi?»

—   Vai tad es lienu? — viņš sadusmojās.

Beidzot sapratu, ka ūdenī esam nejauši viens otram uzgrūdušies.

—   Tu atradi manu rokturi? — es jautāju.

—   Še, ņem! — Džimšers pastiepa roku.

—   Man nevajag. Mājās ir četri gabali. Ņem tu!

Džimšers neko neatbildēja.

—    Ņem ķēdi. Es atradīšu citu. Ņem, — es augstsirdīgi piedāvāju.

—    Labi, paņemšu, — Džimšers piekrītoši palocīja galvu.

Mēs izkāpām krastā un klusēdami apsēdāmies piekalnē. Ne ar kādiem vārdiem nebūtu iespējams izteikt mūsu labsajūtu.

PĀRGĀJIENS SĀKAS

Trīs naktis es gandrīz neaizvēru acis.

Ienāk prātā, ka mums ir par maz virvju, un bez tām nevar kapaļāt pa klintīm un lēkt pāri ledus plaisām. Pēc brītiņa es atkal prātoju, vai tik garā ceļā mēs spēsim stiept līdzi lāpstas un cirtņus. Beidzot nolemju: lai nevajadzētu nest lieku svaru, mēs tos nesīsim bez kātiem. Kalni noauguši ar mežiem, tur viegli dabūsim jaunus kātus.

Ciema malā auga ozols ar cauru vidu, tā bija mūsu kopīgā noliktava. Pareizāk sakot, īsta dārgumu krātuve. Uz turieni bija atstiepts gan čuguna katliņš, gan alumīnija piena krūzīte, tur bija savākti milzīgi cukura gabali, kaltētas zivis, žāvēti āboli, cirvis, vectēva zobens bez maksts, sērkociņi, konservu kārbas, somas, maisiņi ar sausiņiem un sieru. Jā, mes bijām pamatīgi sagatavojušies.

Beidzot pienāca norunātā diena.

Māte katru rītu gāja strādāt uz fermu. Kamēr govis slauca ar rokām, viņa strādāja par slaucēju, bet, kopš ferma ir mehanizēta, viņa aprūpē šķirnes lopus, jo tur varot nopelnīt vairāk izstrādes dienu. Vispār viņa nekad nestāv dīkā. Vakar vēl tumsā aizsteidzās uz fermu un pārnākusi līdz vēlai naktij rosījās pa māju — mazgāja, gludināja, šuva, gatavoja ēst. Un vēl paslepus mani vēroja piesarkušām acīm. Kopš māte bija otru reizi apprecējusies, es bieži manīju viņu vainīgi smaidām.

Ek, par to nav vērts runāt.

Arī šoreiz māte posās uz fermu. Pēkšņi, ieraudzījusi, ka es jau tik agri esmu kājās, nevis, kā parasti, guļu saldā miegā, viņa izbrīnījās.

—    Kāpēc šodien esi tik agri piecēlies?

—   Aizeju … — es nomurmināju.

—   Aizej? — māte uztraucās. — Uz kurieni?

—   Pie krustmātes.

—   Cik ilgi ciemosies?

—   Divus mēnešus.

—   Dēliņ, ko tu runā? Divus mēnešus?

Sapratis, ka esmu nosaucis pārāk ilgu laiku, es izlaboju:

—   Divas nedēļas . .. Tūliņ jau neskriešu atpakaļ.

—   Labi, dēliņ, ej, tikai neaizmirsti — rudenī tev ir pēceksāmeni!

—   Nē, gribu tikai mazlietiņ atvilkt elpu, vēl jau gandrīz trīs mēneši laika.

—   Tad ar dievpalīgu, dēliņ! — Iedama pāri istabai uz durvju pusi, viņa vēlreiz'atskatījās un drebošā balsī nomurmināja: — Kaha, esi piesardzīgs! Es raizēšos par tevi.

«Nekas,» es nodomāju. «Mazlietiņ, uztrauksies, paraudās . .. paies laiciņš, viņa vairs necerēs atrast mani dzīvu un tad kādā jaukā dienā paņems avīzi un pirmajā lappusē ieraudzīs manu fotogrāfiju.»

Jā, noteiktam, stingra rakstura cilvēkam šai pasaulē klājas grūti. Kamēr savas spējas neesi pierādījis un apliecinājis, neviens tev virsū neskatās. Tāpēc beidzot ir kaut kas jādara. Bet, ja tagad mīļajiem tuviniekiem atzīšos, kas man padomā, viņi turēs mani aiz kājām un rokām, atrunās un biedēs. Neko nevar darīt, būs vien jāklusē.

Pēc brīža pagalmā iznāca vecmāmiņa priekšautā nesdama kukurūzas graudus vistām.

—   Cip, cip, cip, cip!

—   Rimsties, vecmāmiņ, tikpat līdz manai aiziešanai nepaspēsi cāli izsautēt, — es centos būt asprātīgs.

—   Ko? — vecmāmiņa nekā nesaprata.

Tajā brīdī nezin no kurienes izlīda mans Lauvassirds, un vistas kladzinādamas pajuka uz visām pusēm.

—   Kad reiz tas nejaucēns atstieps kājas? Kas mums uzsūtījis to postu? Taisies, ka tiec! — vecmāmiņa izmisīgi pūlējās atkal sasaukt vistas kopā.

Es tīšām bradāju pa izkaisītajiem graudiem, vēl šuneli piesaucu sev klāt. Gribēju vecmāmiņu nokaitināt, lai šķiroties viņai mazāk sāpētu sirds.

—    Palaidni, tūliņ pazūdi! Vācieties abi prom!

—   Kas tev lēcies, vecmāmiņ? Nekautrējies, pasaki skaidri un gaiši, ka es nedrīkstu staigāt pa šo pagalmu, un es tūliņ sapratīšu bez liekiem vārdiem.

—    Pazūdiet uz karstām pēdām! Ļaujiet man vistas pabarot!

—    Es jau eju, vecmāmiņ! Mēs abi aizejam. Tu mūs vairs neredzēsi. Dzīvo laimīga ar savām vistām, bet mēs iesim, kurp acis rāda. — Es notupos pie kucēna. — Mīļo sunīt, tur, kur staigā vecmāmiņa un viņas vistas, mums nav ko darīt. Ejam projām!

—   Pati savām rokām to suni apraktu! Tad guli viņam blakus, ja jau bez viņa vairs dzīvot nevari! Kaut zeme viņu aprītu! — vecmāmiņa man dusmīgi uzbrēca, tomēr mani mājieni par promiešanu neradīja gaidīto iespaidu.

Es iegāju istabā, atvēru skapi un ņēmu laukā drēbes. Uz apakšējā plaukta pamanīju plānu grāmatiņu, tas bija «Mazā stirnēna stāsts». Kopš kura laika patēvs lasa bēriru grāmatas?

—   Vai uz pirti iet esi sataisījies? — vecmāmiņa jautāja, ar kāju atgaiņādama šuneli. — Nelaid iekšā to nejaucēnu, piegāna visu māju.

—   Vecmamiņ, ja jau tik ilgi esi errojusies, paciet tās elles mokas vēl pāris minūšu.

—    Kas tad notiks pec paris minūtēm?

—   Gan pati sapratīsi, kad mēs vairs nerēgosimies tev acu priekšā.

—   Kaut tā būtu!

—   Lai arī turpmāk visas tavas vēlēšanās izpildās tikpat ātri kā šī! Kur ir mans katūna krekls?

—   Kam tev tas vajadzīgs? Redz, kur deguna priekšā karājas svītrainais.

—   Man abi vajadzīgi.

—   Jau no agra rīta muļķi tēlo?

—   Es nemaz nemuļķojos, gribu tikai izpildīt tavu vēlēšanos.

—   Varbūt beidzot būsi tik laipns un pateiksi — uz kuru pusi tu domā skriet?

—   Uz kalniem, iekarot virsotnes!

—   Uz kurieni? Nudien, tas puika pataisīs mani traku!

—    Iešu ciemos pie krustmātes.

—   Paskat vien, jau pie krustmātes. To velna bērnu gan vairs nevar saprast. Kam tev tik daudz drēbju? Vai visu vasaru domā ciemoties?

—   Aiziedams neviens nevar pateikt, kas ar viņu ceļā notiks. Visādi gadās.

UZ SNIEGOTAJĀM VIRSOTNĒM

Mēs piebāzām līdz malām pilnas divas mugursomas un sešus maisus. Nesamos tikai ar pūlēm varējām pastiept, taču es piekodināju neko nemest lauka. Tieši otrādi, kad, izgājuši cauri mežam, mēs nonācām pie upes, es pavēlēju ieliet ūdeni pudelēs un citos aiztaisāmos traukos.

Kalnā kāpām lēni. Mugursomas saites man sāpīgi griezās plecos. Ik solī sānos duras zobena rokturis vai cirvja asmens. Neko nevar darīt, ceļiniekam jāpierod pie neērtībām un grūtībām.

Varbūt arī mūsu vidū būs tādi, kas neizturēs šo pārbaudījumu un pusceļā aizbēgs uz mājām. Tāpēc, nolēmis laikus tikt skaidrībā par savu komandu, es viņiem it kā starp citu mierīgi pajautāju:

—   Kā jūtaties, puiši? Vai kāds ir noguris vai sasvīdis? Kā ir ar pārtiku?

—   Es ūdeni jau izdzēru, — šoreiz Koki atbildēja bez parastās minstināšanās un apjukuma.

—   Es arī pusi izsūcu, — Dito man parādīja pustukšu pudeli.

—   Tā! Pat piecus kilometrus neesam nokājojuši, bet jūs jau esat iznīcinājuši gandrīz visus ūdens krājumus.

—   Kāpēc mēs nedrīkstam dzert? — Givi brīnījās. — Es no rīta ēdu biezpiena plāceni, un pēc tā vienmēr slāpst.

—    Rīma!

—    Šodien tik briesmīgi sutina . . .

—   Neaiztieciet vairs ne pilīti ūdens! — es piekodināju. — Ja ceļā negadīsies avoti, mēs no slāpēm nomirsim.

Zēni izbrīnījušies saskatījās. Viņu sejas sašķobījās nejaukās grimasēs. Tikai Džimšers manus vārdus noklausījās klusām un mierīgi.

Drīz mēs iegājām kaimiņu ciemā, papildinājām

ūdens krājumus un lēni devāmies augšup pa slīpo nogāzi.

—   Cirtņa kats man noberzis sānus, — Givi žēlojās.

—   Vajadzēja rūpīgāk sakravāt mugursomu. Alpīnisms nav pastaiga. Pašam uz saviem pleciem jāstiepj visa mantība — lāpsta, cirvis, katliņš un ēdamais. Augšā virsotnē priekš tevis neviens cepešplīti neuzvilks. Tādam rīmām kā tev būtu jāstiepj līdzi vesela pārtikas noliktava.

—   Vai tur augšā nebūs ko ēst?

—    Kur?

—   Virsotnē.

—   Tur būs tikai kaili akmeņi un ledus.

—   Mēs tur nomirsim badā!

—   Būs, brālīt, mazlietiņ jāpaciešas. Tu gribi visu — virsotni iekarot, slavens kļūt un vēderu pilnu piestūķēt.

— Ja mēs nomirsim badā, vai mūs nofotografēs mirušus un ieliks avīzē?

—   Muļķi! Avīzē mūs liks tāpēc, ka būsim uzkāpuši virsotnē, kurā līdz tam neviens cilvēks nebūs kāju spēris. Vai tiesa, Džimšer? Vai avīzē ir grūti ietikt vai viegli?

—   Vai mūs fotografēs visus kopā? — Givi, muti ieplētis, blenza manī.

Pēkšņi zēns uzmina virsū nokarenam zaram, kāja aizķērās un viņš garšļaukus nokrita zālē. Mugursoma uzvēlās viņam uz galvas. Vahtangs, kas mina Givi uz papēžiem, uzgrūdās virsū pakritušajam zēnam un arī nozvēlās turpat blakus. Abi reizē viņi nelabās balsīs iebrēcās:

—   Negribu! Negribu!

Viņu neglītā klaigāšana man pavisam samaitāja omu.

—    Ko jūs negribat? — es jautāju.

—   Virsotnes! — abi reizē iekliedzās. — Negribam iekarot!

Pēkšņi viens iebļāvās:

—   Asinis!

—    Kur asinis? Kas atkal par nelaimi? — es sapīku.

—   Vahtangam tek asinis!

Tā vien trūka.

—   Vai pats sev iegriezi? — es jautāju.

—    Nezinu, — viņš šņukstēja. — Laikam krizdams uzgrūdos virsū Givi lāpstai.

—   Nejēga, tas viss tevis dēļ, — es bruku virsū Givi.

—    Kāpēc es vainīgs? Es netīšām pakritu, — Givi taisnojās.

—   Pakritu! — es viņu mēdīju. — Līdzenā vietā gāžas gar zemi un vēl grib virsotnes iekarot.

—    Es nemaz negribu! — Givi purināja galvu.

—   Jūs dzirdējāt? Vai tad mēs sēņot ejam, vai?

—    Nē, es domāju … Es nezināju, ka tūliņ pakritīšu.

Viņam par laimi, mūsu sarunā iejaucās Džimšers, jautādams, vai esam paņēmuši līdz jodu un spirtu. Tikai tagad es atcerējos, ka šīs mantas patiešām būtu lieti noderējušas. Turklāt vēl tad, ja ceļā dodas cilvēki, kas līdzenā vietā gāžas gar zemi. Nekas cits neatlika — izvilku no mugursomas katūna kreklu, norāvu piedurkni un pastiepu Džimšeram:

—    Pārsien, kamēr nav noasiņojis!

NAKTS MEŽĀ

Ap pusdienas laiku, kad saule pamatīgi cepināja, Vahtangs sāka kunkstēt un vaidēt:

— Ja ievainojums sastrutos, man būs jānogriež roka!

Tādi čīkstuļi par alpīnistiem nekad nekļūs, par kalnu virsotnēm tādi lai nemaz nesapņo. Tāpēc Givi un Vahtangu aizsūtījām uz mājām.

Mēs pārējie gājām uz priekšu, Ar mokām izlauzušies cauri pirmajam meža biezoknim mūsu ceļā, pievakarē

apstajamies nelielā ieplakā. Visi bijām noguruši līdz nāvei. Kājas šķita ka ar svinu pielietas. Nolēmām tepat pārnakšķot. Uzcēlām telti, mani biedri nokrita zemē kā pļauti un visi vienā mirklī aizmiga. Vienīgi Džimšcrs vēl brītiņu palika nomoda. Lai aizdzītu nogurumu, es tērzēju ar Lauvassirdi, kas gurdi žāvājās pie manām kājām. Uzlicis purnu uz ķepām, šunelis caur puspievērtajiem plakstiņiem šķielēja uz guļošajiem zēniem. Ap pusnakti arī es iesnaudos. Atkal atvēris acis, es pēc krietna brīža tikai ar mokām saskatīju gulētājus. Rau, kur Sargiza kājas. Bet kur viņš pats? Es izkārpīju no ugunskura kvēlojošu pagali un, paņēmis to rokā, vērīgi ieskatījos tumsā. Beidzot apjautu, ka Sargizs gandrīz izvēlies laukā no telts, bet Džimšers dīvaina veidā guļ šķērsām virsū Koki. Es saņēmos, pārvarēju nogurumu, piecēlos un noguldīju puišus piemērotākās pozās. Dito zem galvas pabāzu savu somu.

Nomodā bijām palikuši tikai mēs ar Lauvassirdi. Degunu saverkšķījis, suņuks aizdomīgi vēroja manu rosīšanos.

' — Redzi, mīļumiņ, tā ir īsta draudzība.

Tad kaut kur no meža biezokņa pie dziestoša ugunskura pienāca mežsargs, pēc izskata jau stipri padzīvojis vīrs. Es viņam paskaidroju, ka te šonakt apmetusies pionieru vienība.

Mežsargs neatlaidīgi pūlējās man iestāstīt, ka viņam vajagot aprunāties ar mūsu vadītāju.

—   Vadītājs, — es mierīgi atbildēju, — mokās ar bezmiegu, ja tagad uzmodināsim, vairs līdz rītam neaizvērs acis.

Redz kā, vadītājs vajadzīgs. AAēs šim par mazu!

—   Labi, lai jau guļ, — vecais teica. — Tikai pielūkojiet, mežu neaizdedziniet un kokus necērtiet.

—    Ko jūs! Musu vadītājs vienā laidā skandina, lai mēs saudzējot kokus.

—   Tas ir prātīgi.

Kad, no aukstuma trīcēdams, es beidzot atvēru acis un paskatījos visapkārt, ieraudzīju: teltī guļam tikāi mēs ar Džimšeru, no pārējiem zēniem vairs ne miņas. Es nopūtos un paskatījos uz Džimšeru.

—    Nekas! Laimīgu ceļu! Ari divatā godam visu paveiksim, pierādīsim zaķpastalām, kas par velna pulveri ir Kaha Dcvdariani un Džimšers Dolaberidze. Varbūt vēl kāds spicē ausis uz māju pusi?

Džimšers tikai pašūpoja galvu.

—    Nespicē vis.

—    Tad vēlreiz novēlēsim viņiem laimīgu mājupceļu! Un mums tāpat.

Karstajos pelnos mēs sasildījām biezpiena plāceņus, pēc tam pārkrāvājām somas. Bēgļi bija rīkojušies godprātīgi un atstājuši mums visu daudzmaz noderīgo. Liekās mantas mēs noslēpām mežā. Tad nokāpām lejā pie upītes, nomazgājāmies, pārgājām zvalstigo tiltiņu un atkal rausāmies augšā kalnos.

Mēs kātojām uz priekšu un spriedām: pat ja mūsu bēgļi neapmaldīsies — tas gan šķita neticami — viņi mājās nokļūs tikai vēlā naktī. Cerējām, ka viņi uzreiz neizpļāpāsies, kur atrodamies, un neatklas mūsu ceļamērķi. Mums pēdas sāks dzīt tikai pēc pāris dienām, un tikmēr mēs jau būsim tālu prom no šejienes.

Mēs kāpām arvien augstāk un augstāk, reizēm ceļš veda cauri kādam ciemam, tad mums saklupa virsu gandrīz visi apkārtnes suņi. Protams, tik lielam pretspēkam Lauvassirds nevēlējās atklāt savas drošsirdības noslēpumu. Bērneļi blenza uz mums, mutes ieplētuši, un, kad beidzot attapa tās aizvērt, spiedza un svilpa kā velnēni. Mēs klusēdami diebam uz priekšu, tikai Džimšers šad tad kodīgi atgremzās puišeļiem.

Mēs gājāin un gājām. Ja gadījās stāvāks kāpums, kājas uzreiz kļuva tik smagas un stīvas, it kā pie katras karātos dzirnakmens — tā milzeņa līdzinieks, kas maļ mūsu jaunajās dzirnavās.

Sākumā vēl varēja izturēt, bet, jo augstāk rāpāmies, jo akmeņi tapa smagāki, auga arvien lielāki un milzīgāki. Katrs solis prasīja no mums pārcilvēcisku piepūli.

Kalnu galotnes ietinās vakara miglā, un nepanesams smagums spieda pie zemes mūsu pārgurušos plecus.

Pašķielēju uz Džimšeru — viņa seja bija pelēka kā negaisa mākonis. Likās — ja viņam būtu pa spēkam, viņš uzspertu gaisā ne vien nolādētās virsotnes, bet visu zemeslodi.

Vai arī pēdējais draugs mani pametīs? Nē, viņš klusēdams velkas uz priekšu, un pēc satumsušā vaiga es noprotu, ka viņš vis neapstāsies pirmais un nelūgs mani uz brītiņu atvilkt elpu.

Es izmisīgi lauzu galvu, kādu ieganstu izgudrot, lai īsu mirklīti atkristu garšļaukus, izstieptu visā garumā kā ar svinu pielietās kājas, atliektu sāpošo muguru.

Migla nolaižas no kalniem arvien zemāk un pamazām savelkas mums apkārt. Sāk krēslot. Man sagriežas raibs gar acīm, vairs neapjaušu, kurā pusē zeme, kurā debesis, viss sajūk kopā. Soļus sperot, liekas, ka nesu plecos centneru smagu kukurūzas maisu.

Beidzot šaura taciņa mūs izveda uz lielceļa, taču visapkārt bija tik melna un necaurredzama tumsa, ka droši vien pat visgudrākais matemātikas skolotājs sacītu — tālāk iet vairs nav iespējams. No kalniem pūta . dzestrs vējš. Man sametās tik auksti, ka sāka zobi klabēt.

Kaut kur tālumā rēja suņi. No tuvīnā meža atskanēja baisas gaudas. Kas tur kauca? Vai patiešām vilki?

—   Drošs paliek drošs, uzrāpsimies kokā, — es ieminējos.

—   Kā mēs tur gulēsim? — Šodien pirmo reizi manīju Džimšeru pasmaidām.

—    Piesiesimies ar virvēm.

—   Labi, — viņš piekrita. — Uzvilksim augšā arī tavu šuneli, citādi vilki to aprīs vienā kampienā.

Tālumā atskanēja dobja rūkšana. It kā atsaukdamies kāds iekaucās tepat tuvumā.

—   Vilki! — Džimšers un es iebrēcāmies abi reizē.

Es tūliņ atcerējos vecmāmiņu un Sarkangalvīti,

kurām labu brīdi nācās tupēt vilka vēderā.

Līdz nāvei pārbijies, iedomājos, ka man arī galvā ir sarkana micīte un es kopā ar savu mežonīgi smago mugursomu jau sēžu vilka vēdera tumsā.

Mēs steidzīgi uzrāpāmies kokā un uzstiepām augšā arī žēli smilkstošo Lauvassirdi. Varbūt koka zari nav sevišķi ērta un mīksta guļvieta, tomēr te būs labāk nekā nokļūt vilkam rīklē.

Mūs pamodināja troksnis, kas nemaz neizklausījās pēc vilku gaudošanas. Es mazlietiņ pagriezu galvu, taču tieši sejā iecirtās sāpīgi spožs staru kūlis, un es ātri aizmiedzu acis.

—   Džimšer, dzirdi, Džimšer!

—    Kas ir?

—   Vai jau rīts?

—   Nē … pagaidi, kas tur spīd?

Troksnis un cilvēku balsis tuvojās. No tumsas iznira vieglā mašīna. Šķērsojusi lielceļu, tā virzījās tieši šurp, laikam brauca uz ciemu, kuram mēs vakar bijām pagājuši garām. Divas smagās mašīnas, kas sekoja vieglajai, bija līdz malām pilnas ar smejošiem, trokšņainiem cilvēkiem. Ik pa brītiņam kāds no viņiem izšāva gaisā. Kad vini piebrauca pie koka, atkal nogranda blīkšķi — bah! bah!

—    Pagaidiet, nešaujiet! — es iebļavos nelaba balsi.

Cilvēki mašīnā pieklusa.

Aizsmakusi vīrieša balss mudināja bises īpašnieku:

—   Bliez tā, ka rīb!

—   Nedrīkst, tur kāds ir! — šāvējs pretojās.

—    Ir! Ir! — es tūliņ iesaucos. — Mēs esam te augšā kokā.

—    Ko jūs tur darāt? — stingra balss kā ar cirvi noskaldīja.

—   Mēs? — es neziņā pakasīju pakausi un piegrūda ar elkoni Džimšeram. — Mēs gaidījām, — es pēkšņi attapos. — Mēs esam līgavas vecāku sūtņi!

—    Kāpēc pa kokiem ložņājat? — Šie vēl mums neuzticējās.

—   Te vilki kauc apkārt. Tāpēc iekārtojāmies drošākā vietā.

—   Ak nobijāties?

Braucēji smējās kā kutināti. Tad šie novilka mūs lejā no koka, gandrīz ar varu iesēdinaja mašīnā un veda prom uz kazu namu.

—   Viņi ari suni bija augšā uzvilkuši!

—   Tas būs mērkaķis, suņi jau pa kokiem neložņā!

—   Ha-ha-ha!

—   Ho-ho-ho!

Ir gan neganti izsmējēji!

Kad braucam iekšā līgavas mājas pagalmā, vēlreiz norībēja vairāki šāvieni.

—   Paskaties, paskaties uz augšu! Varbūt te arī kāds. sēž kokā!

Tikko izlēcām no mašīnas, atskanēja mūzika un sākās dejas. Kāzinieki lēkāja līdz pilnīgam pagurumam. Divi brašuļi visu laiku centās viens otram atvilināt smuidru un piemīlīgu meiteni. Viņi skraidelēja un tekalēja tai apkārt kā vanagi ap paipalu.

Es ari tiku pie dejošanas, nepazīstams vīrs mani pēkšņi bīdīja uz apļa vidu:

—   Danco, prieka sūtni, danco!

Es rāvos atpakaļ, pūlēdamies iejukt skatītāju barā,, taču stingras rokas mani turēja cieši kā knaiblēs.

—   Džimšer, uzmani suni, — es iespiedu draugam siksnu saujā.

—    Ej, ej! — mani mudināja no visām pusēm.

Tā kā man nebija kur sprukt, es nolēmu iziet vidū,, mazu brītiņu palēkāt un tad nemanot nozust. Es izplētu rokas, pastiepos uz pirkstgaliem, atstūmu cepuri pakausī, paspēru soli, taču tūliņ pavīdēja pliks ceļgals.

Pa kuru laiku es biju saplēsis bikses? Lai ļaudis uz mani tik daudz neblenztu, es ierāvu apļa vidu Lauvassirdi, saķēru kucēna priekšķepas un sāku to sparīgi dancināt. Pūlis aiz sajūsmas spiedza un skaļi plaukšķināja. Lauvassirds palaikam nolaizīja man vaigu.

Pēc tam saimnieks mūs aizvilka pie galda. Sakās bezgalīgi tosti, dzīru vadītājs — tamada bija veikls runātājs, viesu smidinātājs.

Kad kāzinieki jau lēja vīnu milzīgajos tūru ragos, -es lēnītēm parāvu Džimšeru aiz piedurknes.

—    Mūkam!

Klusiņām izlīdām pa galda apakšu un izskrējām ārā pagalmā.

—    Ko darīsim? Butu muļķīgi iet no šejienes projām, krietni nepaēdušiem. Pameklēsim virtuvi, — Džimšers ierosināja.

Rau, kur kūpēja dumi, skraidīja un rosījās sievietes. Milzīgā katlā sutinājās teļa gaļa. Grozā bija kārtīgi sarindotas ceptas vistas. Kaktā uz galda milzīgā kaudzē bija sakrauti siera plāceņi. Turpat blakus dūšīga sieva lika uz paplātes tikko no krāsns izvilktus brūnganus pīrāgus.

—    Labdien, krustmāmiņ!

—    Sveiki, dēli, sveiki!

—    Krustmāmiņ, lūdzu, pamāciet mani salāpīt bikses, — es nedroši sacīju.

—    Ko tu runā, dēliņ? — Sievietei šķita, ka es jokoju. — Man nav laika bikses lāpīt. Kur tu tās saplēsi?

—   Velns viņu zina! Tēvocis vainīgs. Tikmēr nelikās mierā, kamēr pierunaja braukt uz kāzām. Gandrīz ar varu ievilka mašīnā, kāpdams arī saplēsu.

—    Kas par tēvoci?

—    Kas par tēvoci? Jūsu līgavainis, pareizāk sakot, znots.

—    Puika, ko tu muldi? Vai tad mūsu znots ir tavs tēvocis?

—   Jā .. . — es mazlietiņ saminstinājos, — tēvocis.

—   Mūsu znotam tak nav brāļa!

—    Kā nu ne!

—   Ko tu mels! — Dūšīgā sieviete ar platu plaukstu spēcīgi uzplāja sev pa gurnu. — Ir gan jaunumi!

Es slepus nolauzu plāceņa gabalu un nobālējis vaicāju, kas tur slikts, ja manam tēvocim ir brālis.

—   Precinieki mums iestāstīja, ka viņš esot vienīgais dēls, tāpēc arī visu mantošot gan ciemā, gan pilsētā! Bet, redz, kādi brīnumi nāk gaismā!

Attapies, ka esmu pastrādājis kārtējo muļķību, es pūlējos glābt, kas glābjams.

—    Nē jau, — es purināju galvu. — Viņš nav mans īstais tēvocis.

—   Es vairs neko negribu dzirdēt! — svešā sieva dusmīgi iekliedzās. — Rīt no rīta atklāsies, ka viņam nav vis viens brālis, bet septiņi!

Es veikli paķēru piecus plāceņus, pabāzu sev zem krekla un lavījos laukā, arī Džimšers darīja to pašu. Tā beidzās mūsu kāzu piedzīvojumi.

TAMĀRA, VECTĒVS AR BALTO BĀRDU UN VALDES LOCEKLE

Pērkons dārdēja un ducināja. Nikns vējš neatlaidīgi centās pārvērst mūsu telti nožēlojamās lupatu driskās. Nolicis galvu uz mugursomas, Džimšers nesekmīgi pūlējās aizmigt. No aukstuma trīcēdams, Lauvassirds līda arvien tuvāk pie dziestošā ugunskura. Šaudīgās liesmu mēles tūliņ apsvilinās suņuka purnu. Kaut vai nositiet mani, bet es neticu, ka šie abi patlaban sapņo par kalnu virsotnēm.

Pēkšņi nošķīda balts zibens un nogranda apdullinošs pērkona grāviens. Džimšers pierausās sēdus. Lauvassirds ierējās. Mums vēlreiz apžilba acis, un atkal telti satricināja baismīgs spēriens.

—    Laiks mainījies, — es paskaidroju draugiem.

Lauvassirds neticīgi pašķielēja uz mani, it kā gribētu sacīt: «Nav tiesa.»

—   Tūliņ sāksies lietus, — no aukstuma zobus klabinādams, teica Džimšers un iemeta ugunskurā žagarus.

—    Ko lai dara? Tikpat šonakt nebūs gulēšana.

Lauvassirds atkal pārmetoši pašķielēja uz augšu.

Lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem. Mūsu telts tūliņ

pludoja, pēc brītiņa bijām izmirkuši līdz ādai. Ugunskurs apdzisa, teltī vēlās iekšā kodīgi dūmi, suns sāka šķaudīt un smilkstēt.

—    Ejam! — Džimšers ierosināja. — Mūsu cietoksnis kritis.

—    Ko tad citu, ejam, — es tūliņ biju ar mieru.

Mēs uzvēlām plecos mugursomu un, kabatas baterijas spīdinādami, pa dubļaino nogāzi rāpāmies augšā kalnā. Šķaudīdams un smilkstēdams mums nopakaļ tecēja Lauvassirds. Patiešām, alpīnisms nebija viņa īstais aicinājums. Mēs gājām, gājām, bet no ceļa ne ziņas, ne miņas. Vairākas reizes apstājāmies un vērīgi ielūkojāmies tumsā, taču nekur nemanījām nevienu gaišu plankumiņu.

—    Ko darīsim? — Džimšers bažīgi jautāja.

—    Velns viņu zina. Šitādā draņķa laikā pat savā pagalmā var apmaldīties.

Paspīdināju lukturīti lejup, kur man pa kājām pinās suņuks.

—    Ko tu skaties un brīnies? Es esmu tikai cilvēks, redzi, cik tumšs visapkārt, dur kaut acī. Bet tu esi suņa bērns, tāpēc paskraidi apkārt, paosti! Tev oža dota, lai tu tumsā arī spētu mājokli sameklēt…

Taču Lauvassirds bailīgi noskurināja asti, iesmilkstējās un vēl ciešāk pielipa pie manām kājām.

Joprojām pūta dzestrs vējš un aukstas, nemīlīgas lietus lāses triecās mums sejā.

Uzgriezuši nejaukajam pūtenim muguru, mēs kāpām kalnā, pēc brīža atkal, līdz acīm nošķiezdamies ar dubļiem, rausāmies lejā. Ja gadījās uzmīt uz gluma o]a, tad kājas aizšļūca katra uz savu pusi. Beidzot paglābāmies meža biezoknī.

—     Ko tagad iesāksim? — Šoreiz arī Džimšers izskatījās apjucis.

—    Gan jau atradīsim ceļu, — es viņu ne visai pārliecinoši mierināju.

Palidām zem kuplas egles, tomēr vēja brāzmas pamanījās vēl pa reizei iesviest mums sejā rupjas lietus lāses.

—     Kurā pusē palika ciems? — Džimšers man jautāja.

—     Tik briesmīgā tumsā neko nevar sajēgt. Būtu kaut paķēruši līdzi kompasu!

Un tad notika brīnums — mēs izdzirdējām suņa rejas.

—     Džimšer! — es iekliedzos, no prieka man acīs sariesās asaras. — Rējieni skan aizvēja pusē, tur būs ciems. — Un es ar dziļām pateicības jūtām atcerējos visus suņus, kas man kādreiz bija iekoduši.

Mēs priecīgi metāmies skriet, ko kājas nes, pārdrāzāmies pāri pļaviņai, nojoņojām lejā ieplakā un kliedzām, cik vien jaudājām:

—   Ehei!

—   Ehei!

Suns atkal atsaucās. Šoreiz rējieni skanēja vēl tuvāk.

—     Lauvassirds, mīļo puisīt! Atbildi, ja brālis tevi sauc. Ak, nejēga! Jūs, suņi, gan esat brīnišķīgi dzīvnieki! Cilvēki bez jums nemaz dzīvot nemācētu, klīstu un maldītos pa šo pasauli! Džimšer, vai man ir taisnība?

—     Jā, — viņš piekrita. — Suņi patiešām ir jauki lopiņi, tikai reizēm gan tiem ir briesmīgi asi zobi.

—     Gadās jau, ka iekož, tomēr … — Tajā brīdī es suņiem piedevu visus grēkus, kodienu brūces arī sen bija sadzijušas, tāpēc es nepiekritu Džirnšeram.

Paldies dievam, esam glābti, tumsā jau pavīd apgaismoti logi.

Džimšers pieskrēja pie pirmajiem vārtiņiem.

—   Saimniek! Ei, saimniek!

Par laimi, nebija vēls un visos logos spīdēja uguns.

—    Kas tur ir? — atskanēja dzidra meitenes balss. Tik priecīgi un gaiši skan tikai skolas zvans, vēstīdams par stundu beigām.

—   Esam apmaldījušies ceļinieki, gribam nogaidīt, kamēr pierimst lietus.

—    Saka, esot ceļinieki, — meitene atkārtoja skaļā balsī. — Vectētiņ, vai saukt iekšā? Ārā gāž lietus.

Vai patiesām neielaidīs? Man sirds aiz bailēm sastinga.

—   Sauc iekšā, meitiņ, ceļiniekus dievs sūta.

Izmirkušos zabakus žļarkstinādami, mēs devāmies

augšā pa kāpnēm un verandā laipni sasveicinājāmies ar meiteni, kurai pēc izskata varēja būt apmēram divpadsmit gadu. Arī Lauvassirds, asti bailīgi ierāvis, pietipšināja meitenei klāt un cītīgi apostīja viņas kājas. Blakus ierējās suns, pēc balss pa-zinu mūsu glābēju.

Visi kopā piegājām pie durvīm, Lauvassirds vēlreiz nopurinājās, apšķiezdams mūs ar pamatīgu ūdens šļāci.

—   Mēs viņu atstātu balkonā, bet tik draņķīgā laikā neviens saimnieks suni laukā nedzen, — es atvainodamies skaidroju līdz ausīm nosarkušajai meitenei, kas man likās ļoti līdzīga Lalai.

Pie kamīna sēdēja vecs vīrs ar baltu bārdu. Viņš ar nūju izdzēsa pelnos uzšvīkātas līnijas, atkal novilka taisnu svītru un dobjā balsī, kas likās skanam no mucas dibena, mierīgi teica:

—   Aplam darījāt, tādā laikā iedami ārā no mājām.

—   Mēs nezinājām, ka uznāks lietus!

—    Ko? Ko viņš teica? — vectēvs it kā no mucas dibena pārjautāja.

—    Neesot zinājuši, ka lietus būs.

—    Jā-ā, — vectēvs gari noteica un taisnajai līnijai pārvilka pāri otru švīku. Atkal nodunēja dobja un mierīga balss: — Ja no rīta pūš rietumu vējš, vakara pusē būs lietus.

—   Mēs nezinājām, — es atkārtoju.

—    Ko?

—    Neesot zinājuši, neesot zinājuši! — meitene iekliedzās.

—    Tas ir jāzina, — vectēvs pamācīja.

—   Sēdieties! Sēdieties! — meitene aicināja.

Es notupos kamīnam vienā pusē, Džimšers — otrā pusē. Lauvassirdi veicīgi pastūmu zem ķeblīša, uz kura biju piemeties, taču kucēns tūliņ pielīda pie uguns un uzlika ķepu uz vectēva sazīmētajām līnijām. Ar nūju vieglītēm papliķējis kucēnu pa skaustu, vectēvs aiz siksnas pavilka šuneli sāņus un tūliņ pelnos atjaunoja līniju rakstu. Zīmējumam pāri pārvilcis vēl vienu īsu švīku, viņš norūca:

—   Uzticība cilvēkam jāmācās no suņa.

—    Pareizi, vectētiņ, — es tūliņ skaļi un priecīgi piekritu. — Tieši suns mūs izglāba arī šovakar.

—   Slienieties kājās! Jums jāpārģērbjas! — Pamanījusi pie mūsu kājām veidojamies ūdens peļķi, meitene attapās un vedināja mūs blakus istabā.

—    Kā tevi sauc? — es viņai jautāju.

—   Tamāra, — meitene lepni izslējās, šķita, ka manā priekšā stāvētu valdnieka meita.

Un tūliņ es iedomājos šādu skatu: es esmu karavadonis, man mugurā spīdīgi melns bruņukrekls, un es dodos uzbrukumā ienaidnieka cietoksnim. Pēkšņi sakas spēcīga lietusgāze, un mēs steidzīgi meklējam patvērumu kadā pilī. Vecais kungs ir sirms un gudrs, ar savu zizli viņš pelnos velk garas un īsas švīkas, bet viņa jaunā meita mūs lepni sagaida un tūliņ piedāvā pārģērbties un atpūsties.

Tamāras jaunākā brāļa bikses un krekli mums bija par maziem. Viens otru ieraudzījuši, mēs jautri iesmējamies. Arī Tamāra pasmaidīja.

Pēc tam atgriezāmies lielajā istabā.

Lai izvairītos no sirmgalvja āķīgajiem jautājumiem, es nolēmu izprašņāt meiteni.

—   Vai šis ir tavs stūrītis? — Es pamāju uz galdu, kas bija nokrauts ar grāmatām.

—   Jā, es te mācos, — viņa atbildēja.

—   Vai arī šodien tu mācies? — es brīnījos.

—   Protams, tikai pašlaik es lasu ārpusklases literatūru.

—   Tas ir jauki, — es piekrītoši palocīju galvu. — Reiz es arī nodarbojos ar ārpusklases lasīšanu. Gandrīz līdz rītam lasīju interesantu grāmatu.

—    Kādu? — meitene tūliņ saausījās.

—    Kādu? Briesmīgi interesanta, biezos vākos, pārāk bieza gan nebija, drīzāk plāna …

Tai brīdī es izdzirdēju kucēnu iesmilkstamies un ātri pielēcu kājās. Suns kārtējo reizi bija mani paglābis no nelaimes. Kad piesteidzos pie kamīna, Lauvassirds žēli vaukšķēja un ar ķepu kasīja ausi.

—    Kas noticis? — es prasīju īdzīgā balsī — tā varētu jautāt karavadonis, kurš neparedzētu šķēršļu dēļ bijis spiests pārtraukt uzbrukumu.

—   Dzirkstele ielēca ausī, — «kungs» mierīgi paskaidroja.

Un patiešām, no suņa auss izbira gruzdoši pelni.

—    Džimšer, papūlies atcerēties ciemu, kur dzīvo tava vecmāmiņa, — es iečukstēju draugam ausī, kamēr abi stūmām kucēnu istabas stūrī. — Pasaki, ka mēs ejam uz turieni.

—   Tas ir pavisam uz otru pusi, — Džimšers tāpat čukstus atbildēja. — Labāk izprašņāsim šos, kādi ciemi atrodas tepat tuvumā. — Un viņš piegāja pie loga.

Lietus tikmēr bija pierimis un migla mazliet izklīdusi. Džimšers pajautāja Tamārai, kā sauc tālumā redzamo ciemu. Meitene atbildēja, tad Džimšers jautāja, kā sauc otro ciemu, kura ugunis tik tikko varēja samanīt. Meitene sacīja — tas esot pavisam mazītiņš, tikai divdesmit mājas. Bet vēl tālāk uz ziemeļiem atrodoties ļoti liels ciems, to saucot Hevi.

—   Hevi! — Džimšers priecīgi iesaucās. — Mēs ejam tieši uz turieni.

—   Mums bija grūti orientēties, — es lietišķi iejaucos. — Vispirms uz ziemeļaustrumiem, pēc tam uz

austrumiem, tad … Kā lai nakts vidū saprot, kur rietumi, kur austrumi!

—     Debespuses vienmēr var noteikt, — saimnieks iebilda.

—    Protams, ja kabatā ir kompass.

—     Kompass nemaz nav vajadzīgs. Vai jūs to ģeogrāfijā neesat mācījušies? — Meitene žigli ieskrēja otrā istabā un tūliņ atnesa ģeogrāfijas grāmatu.

Es apmulsu. Velns lai parauj, izradās, ka grāmatās reizēm raksta arī derīgas lietas.

—     Kad mēs to skolā mācījāmies, biju saslimis ar cūciņām, — es meloju.

Tai brīdī visi kaimiņu suņi sāka riet.

Meitene pieskrēja pie durvīm un paskatījās laukā.

—   Mamma nāk! — viņa priecīgi iesaucās.

—      Kas tad cits? — vecais noburkšķēja. — Suņi viņu vienmēr tā sagaida. Tadā nelaikā sievietei nav pa mežu jāblandās.

—     Viņa bija valdes sēdē, nevis mežā, — meitene viņam skaļā balsī paskaidroja un izskrēja pretī mātei.

Gumijas zābakus sieviete noāva verandā, un, istabā ienākot, viņai kājās bija tikai vilnas zeķes. Mūs nemaz nepamanījusi, viņa apsēdās blakus vectēvam un pastiepa rokas pretim ugunij.

—    Ko jūs tur nolēmāt? — vectēvs jautāja.

—      Lai jods viņus sasper! — valdes locekle dusmīgi atcirta un tik enerģiski sarušināja ogles kamīnā, ka droši vien pelnos izdzēsa visas vecā vira zīmētās švīkas.

—     Vai tu viņiem pateici, ka piekalnes pļavas nedrīkst uzart? — vectēvs neatlaidās.

—     Man neviens neko neprasīja. Plānā ierakstīts — jāpalielina aramzemes platība. Kaut viņi izputētu! — valdes locekle atkal dusmīgi bārās. Nekur neredzēdama meitu, viņa atskatījās un beidzot pamanīja arī mūs. — Kas tie par putniem? — viņa stingri noprasīja un tik dusmīgi sarauca uzacis, ka es pirmo reizi šai

vakarā ar nožēlu atcerējos mežā pamesto slapjo un izmirkušo telti.

—   Viņi ir apmaldījušies, — Tamāra skaidroja mātei.

—  Un ceļā sāka gāzt lietus .. .

—    Kads velns tos zīdaiņus trenca laukā no mājas? Vai tad viņiem nav ne mātes, ne jumta virs galvas?

—   Viņi gāja pie vectētiņa.

—    Pie kāda vectētiņa?

—   Uz Hevi, māmiņ. Tam zēnam, — Tamāra rādija uz Džimšeru, — tur dzīvo vectēviņš, viņa mātes tēvs.

—   Vai te ir ceļš uz Hevi?

—    Es jau teicu, ka viņi apmaldījušies.

—    Nav brīnums, ka apmaldījušies. Vēl mātes piens uz lūpām nav nožuvis. Es gribētu satikt viņu dārgās māmiņas un pateikt tam dažus mīļus vārdus. Laist bērnus vienus pašus tik tālā ceļā! Veicīgāk nes šurp čības. Tamāra, kur tu esi? Man nav laika ar viņiem noņemties.

Tamāra skriešus metās pēc čībām. Bet viņas māte joprojām dusmīgi pētīja mūs. Un tad viņa pamanīja Lauvassirdi, kas, padzirdis ērcīgo balsi, pieglaudās man vēl ciešāk.

—   Ko tas vaukšķis te meklē? No kurienes tas te uzradies?

—    Krustmāmiņ! — no bailēm es gandrīz čukstēju.

—  Kucēnu, protams, vajadzēja atstāt pagalmā, bet viņš ir sasalis ragā.

—   Varbūt tu gribēsi viņu ņemt gultā blakus?

—    Ko jūs! Viņš brīnišķīgi izgulēsies arī pagultē.

—   Māmiņ, lai sunītis paliek! — Tamāra nolika mātei priekšā čības. — Viņš ir gluži slapjš, trīc kā drudzī, ja izdzīsim laukā, tūliņ saslims!

—    Sunim nav vietas istabā, — māte atcirta un, uz mums paskatījusies, griezīgi iekliedzās: — Ko šie kvern pie loga? Vai nevar pie uguns apsēsties? — Pēc tam, ar skaļu blīkšķi aizcirzdama aiz sevis durvis, pazuda blakusistabā.

Būtu zinājuši, ka šajās mājās tik dusmīga saimniece, labāk būtu palikuši piemirkušajā teltī! Ja vien spētu, savas bēdas es sadedzinātu tepat kamīnā, kas joprojām gaiši kurējās pie baltbārdainā sirmgalvja kājām.

Pēc tam nīgrā mājasmāte mūs sauca vakariņās. Kad mēs, kaunīgi acis nodūruši, klusītēm apsēdāmies pie galda stūra, viņa atkal mums stingri uzkliedza:

—   Nešķobieties kā vīzdegunīgas princeses! Veicīgi ēdiet visu, ko dod!

Mēs ar Džimšeru šoreiz paklausījām un ēdām visu, ko ar roku varējām aizsniegt. Es vēl paslepus sviedu kumosus zem krēsla. Pārbiedētais Lauvassirds vairs nemaz neuzdrošinājās pabāzt galvu laukā.

Pēc vakariņām saimniece tūliņ lika mūs gulēt. Gultas klādama, viņa vēl vairākas reizes dusmīgi piesauca mūsu mātes:

—    Kaut viņas izčibētu!

Viņa aicināja mūs otrā istabā, un mēs neuzdrošinājāmies atsacīties, arī Lauvassirds klusiņām zagās nopakaļ.

Valdes locekle no mums neatkāpās ne soli — apguldīja un no visām pusēm cieši apsedza. To darīdama, viņa vēlreiz nopēla mūsu vienaldzīgās mātes un tikai pēc tam izgāja no istabas, pagalam mani samulsinādama, jo izlikās neredzam zem gultas bailīgi paslēpušos suņuku.

Mēs ar Džimšeru ilgi nevarējām aizmigt.

«Vai patiešām naktī, miglā un lietū var nekļūdīgi noteikt debespuses?» es prātoju. Bet mēs nosaluši un nobijušies visu nakti būtu klīduši pa mežu, ja neierietos ciema suns.

—   Džimšer! — es iesaucos.

—    Ko?

—   Vai atceries, kur tu noliki Tamāras ģeogrāfijas grāmatu?

—    Kāpēc tu jautā?

—   Vajadzētu rīt paķert līdzi.

—    Kāpēc? Vai tev savējās nav?

—    Bija … bija, bet vai tad es zināju … Skolotāji jau neko neprot jēdzīgi izskaidrot.

Lala gan smietos kā negudra, ja dabūtu zināt, ka es grasos nočiept ģeogrāfijas grāmatu.

SARUNAS AR MIRUŠAJIEM

Mums bija apnicis maldīties pa līkumainām kazu takām, tāpēc izgājām uz lielceļa.

Pa šoseju kā vēja spārniem traucas vieglās automašīnas un satiksmes autobusi, aizrūcina smagās mašīnas. Braucēji priecīgi māj mums ar rokām, reizēm met mums ābolus un konfektes, tāpēc kātot pa lielceļu ir daudz jautrāk.

Kamēr mašīna lēnām rāpjas augšā kalnā, to var pat panākt, tad, šoferim nemanot, pieķerties pie kravas kastes un pāris simtu metru tikt uz priekšu bez mazākās piepūles. Pēc tam gan steidzīgi jālec zemē, citādi kājniekos atstātais kucēns saceļ briesmīgu jandāliņu. Kad nu beidzot suņuks mūs atkal panāk, viņš tik vētraini apliecina savu mīlestību, it kā mēs veselu mūžību nebūtu redzējušies.

Reizēm mēs apstājamies pie ceļmalas avota. Iebaudām Tamāras dotās ceļamaizes, pamazām tukšākas kļūst mugursomas, kuras meitenes stingrā māte pietūcīja pilnum pilnas. Pēc tam padzeramies avota vēso ūdeni un pašķirstām ģeogrāfijas grāmatu, kas mums uzdāvināta. Tur izlasām, ka, dodoties ceļojumā, bezgala daudz kas jāzina. Iemācāmies zvaigžņotā naktī noteikt debespuses un atrast Lielos un Mazos Greizos ratus un Polārzvaigzni.

Drīz būs vakars, laiks padomāt par naktsmītni, bet tuvumā nemana nevienu cilvēka mājokli. Zem klajas debess mums negribas nakšņot — ja nu atkal savelkas mākoņi un sāk līt? Kalnos laiks mainās ļoti ātri.

Saule jau slīdēja lejup, kad mums garām pabrauca graboša un apskrambāta smagā mašīna. Es piemiedzu Džimšeram ar aci, un mēs veikli pieķērāmies pie mašīnas pakaļējās malas. Kā par nelaimi, kāpums tūliņ beidzās, ceļš strauji pagriezās un mašīna ātri ripoja lejā pa stāvo nogāzi. Lauvassirds, izmisīgi vaukšķēdams, drāzās mums pakaļ.

Es cerēju, ka kuru katru brīdi atkal sāksies kāpums, mašīna palēninās gaitu un mēs varēsim nolēkt zemē. Taču mašīna arvien ātrāk traucās uz priekšu, it kā priecādamās, ka sniegainu kalnu vidū beidzot atradusi līdzenu ceļu.

Es iekāpu kravas kastē un paskatījos atpakaļ, bet, cik tālu vien varēju saskatīt, redzēju taisnu šoseju. Mans kucēns saruka arvien mazaks, tad pārvērtās par mazu punktiņu un beidzot izzuda pavisam. Mūsu kulba grabēdama pārlīgoja pāri tiltam. Es jau gribēju mesties iekšā upē, taču nobijos, ka no manis nekas nepaliks pāri, sašķīdīšu kā ola …

Pēkšņi pāri mūsu galvām pārslīdēja milzīgu koku ēnas, un vēl pēc brīža mēs jau atradāmies neliela miestiņa centrā. Mašīna tik strauji nobremzēja, ka no visa spēka uztriecāmies virsū kabīnei. Lielā pārbīļa dēļ sāpes nemaz nejuzdami, mēs veikli izlēcām ārā no kastes un drāzāmies atpakaļ, ko kājas nes.

Es skrienu, taču aiz bēdām sirds vai pušu plīst. Kāpēc es nobijos un nenolēcu zemē no tā nolādētā tilta? Nabaga suņuks! Vai pēc visa notikušā viņš turēs uz mani labu prātu? Uzticami draugi tā nerīkojas.

Varbūt pirmajā pārbīlī suņuks aizskrējis prom no lielā ceļa, iebēdzis kalnos, un tur naktī vinu apēdīs vilki?

Ardievu, mīļo draudziņ! Man galvā cita pēc citas drūzmējās jaukas atmiņas, pāris reižu gandrīz vai asaras sakāpa acīs. Bet, lai mani saraudinātu, pasaulei būtu jāapgriežas ačgārni.

Beidzot mēs nonācām pie taisnā ceļa, kura sākumā pametām kucēnu. Abi gandrīz vai acis izskatījām, taču no suņuka ne ziņas, ne miņas.

Vairs nezinādams, ko tālāk darīt, es nometu mugursomu zemē un nevarīgi sakņupu tai līdzās. Džimšers panāca mani, nosvieda man blakus arī savu nesamo un aizjoza prom pa ceļu.

Visapkārt nemanīju nevienu dzīvu dvēseli. Taču, vērīgāk palūkojies apkārt, tepat aiz līkuma liepu ēnā pamanīju nelielu koka būdu. Tā izskatījās pēc vīna tirgotavas, jo aizmugurē bija sagāztas tukšas mucas. Tālāk atkal bija klajš un akmeņains lauks. Man garām līkumodama vijās tikai šosejas pelēka lente; pamazām sarukdams arvien mazāks un mazāks, prom skrēja arī Džimšers. Vēl pēdējo draugu pazaudēšu! Tā tikai trūka! To iedomājoties vien, man pavisam drūmi sametās ap dūšu. Vai patiešām esmu tik slikts cilvēks, ka visi pa galvu pa kaklu bēg no manis? Vai patiešām es nekad neiemācīšos sargāt un novērtēt savus draugus?

Man kļuva arvien bēdīgāk. Ko lai tagad daru? Prātoju gan šā, gan tā, tomēr neko gudru neizdomāju. Ja skriešu Džimšeram pakaļ, mēs varam ceļā izmīties un beigu beigās patiešām pazaudēsim viens otru. Bet es ceru, ka Džimšers tomēr nebūs aizmirsis, kurā ceļmalā mani atstājis.

Pēkšņi, ieskatījies vērīgāk, es pamanīju — mans draugs skrien atpaka]. Es metos Džimšeram pretī, bet skatos — kas tad tas? — viņš ir bāls kā krīts.

—   Kaha! Kaha! Tur pie mucām guļ… Lauvas-, sirds… — Viņš joprojām no uztraukuma nevarēja atgūt elpu.

—    Kas gul? Lauvassirds?

—   Nē, Lauvassirds … viņam blakus …

—   Vai dzīvs?

—   Jā, dzīvs… pieskrēja man klāt, pēc tam atkal aizmetās projām.

—   Pie kā?

—    Pie tā, kas tur vāļājas starp mucām .. .

Mēs paķērām mugursomas un, nogriezušies no lielceļa, tuvojāmies zemē sagāztajām mucām no otras puses.

Tur patiešām gulēja kāds cilvēks. Nē, beigts gan viņš nebija, jo smagi sīca, šņākuļoja un grozījās. Reizēm izskatījās, ka viņš gandrīz vai pūlas uzslieties kājās, tāpēc mēs baidījāmies pieiet viņam tuvāk. Mūs pamanījis, Lauvassirds ierējās un priecīgi tecēja šurp, taču pusceļā pagriezās atpakaļ un, asti luncinādams, skraidelēja ap zemē guļošo vīru.

Vēlreiz pasaucu kucēnu. Jāatzīstas, man sirdī sāpīgi iedzēla: redz, cik viegli mans lolojums savu pašaizliedzīgo audzinātāju apmainījis pret gluži svešu pasaules staiguli.

Pēc brīža kucēns pietecēja man klāt, nolaizīja roku, priecīgi ierējās un atkal aizskrēja projām.

Ko tas nozīmē? Es viņa dēļ vai prātu zaudēju, gandrīz izlēcu laukā no braucošas mašīnas, gandrīz raudāju skaļā balsī, bet, skat, kādas nelietības viņam prātā! Tāda neuzticība mani pilnīgi satrieca.

Vērīgi palūkojies uz Lauvassirdi, Džimšers man teica:

—    Kaha, pagaidi!

—    Kas man vēl jāgaida? To nepateicīgo suni es tūliņ pamatīgi iepļaukāšu.

—   Te kaut kas nav kārtībā, — Džimšers man zīmīgi piemiedza ar aci un devās pie sēcošā gulētāja.

—   Arī tu laizies klāt tam pagāna kucēnam? — es dusmīgi iekliedzos, bet tūliņ nikni atmetu ar roku. — Lasieties abi prom! Redzams, ka liktenis man nav lēmis sastapt uzticamus draugus!

Pēc brīža Džimšers atkal bija klāt.

—    Kaha!

—    Kas tad vēl?

—   Vai tu zini, kas tur guļ?

—    Kas man par daļu?

—    IloIliko

—   Man vienalga, Ilo vai Timotijs.

—    Iliko . .. Tavs patēvs!

—   Mans … pagaidi… mans patēvs? — Es notrīcēju.

—   Nebaidies. Viņš mūs neredzēja. Viņš guļ.

—    Lai redz! Viņš man neko nevar padarīt! Ek, kaut viņu nelabais!

Lauvassirds atkal pietecēja man klāt un priecīgi luncināja asti. Es kucēnu mīļi iesēdināju klēpī, aizvainojums uzreiz pagaisa kā nebijis. Aiz lielas mīlestības es kucēnu gandrīz nosmacēju, nabadziņš smilkstēdams kārpījās laukā no mana klēpja.

—   Nenožņaudz suni! Laid tūliņ va]ā! — Džimšers bruka man virsū, tad atkal sāka gausties. — Kas notiks, ja tavs patēvs mūs pamanīs?

—   Vispirms paskatīšos uz viņu, kamēr vēl neesam pamanīti, — es sacīju un apņēmīgi devos pie svešā gulētāja.

Piegājis klāt, es cieši ieskatījos viņam sejā. Patiešām — virs labās uzacs viņam melnēja dzimumzīme krietnas divkapeikas lielumā.

Tāpat atmuguriski klusām kāpos atpakaļ.

Pēc tam mēs trijatā nojozām lejā ieplakā, apsēdāmies uz liela akmens un sākām prātot, ko tas varētu nozīmēt.

—   Mūs meklē! — Džimšers iesaucās. — Mans tēvs būs aizskrējis uz otru pusi. Drauģeļi izpļāpājušies.

—    Nē, Džimšer, par tavu tēvu es nezinu, bet Iliko manis dēļ gan sirds nesāp, tas nu man ir skaidrs kā diena. Neizskatās arī, ka viņš pirmo reizi būtu ieklīdis šai pusē. Es tomēr iešu pie viņa, ka nenotiek nelaime, viņš vēl nav pamodies.

—   Un ja viņš tevi pamanīs?

—   Paslēpšos tepat tuvumā un gaidīšu, kamēr izguļas.

Atstājis Džimšeru un Lauvassirdi sēžam uz klints atlaužas, es atgriezos pie koka būdas, aiz kuras valstījās Iliko.

Driz vien satumsa melna nakts. Es pielīdu tuvāk pie Iliko un noslēpos starp mucām.

Puta dzestrs vējš. Debesis bija kā piebērtas ar zvaigznēm. Es itin viegli sameklēju Lielos un Mazos Greizos ratus un pūlējos saskatīt Polārzvaigzni. Cik jauki ir gulēt un tīksmināties par zvaigžņotām debesīm!

Pēkšņi dzertuves durvis atvērās un kāds smagiem soļiem kāpa lejup pa čīkstošajām trepēm. Tas laikam bija bufetnieks, jo pat tumsā samanīju balto uzsvārci, kas bija uzspīlēts mugurā kaut kam resnam un apaļam kā alus muca.

Nācējs man lēnām tuvojās. Aiz bailēm gluži nosvīdu: ja nevilšus uzkāps man virsū — samīs kā vardulēnu. Taču viņš piegāja pie patēva un iesaucās:

—    Iliko! Bēdu brāli! Slienies augšā! Cik tad ilgi var snauduļot?

Patēvs sakustējās, nopūtās un nošķaudījās.

Bufetnieks tikmēr nelikās mierā un purināja patēvu aiz pleciem, kamēr piedabūja viņu sēdus un atslēja pret mucu.

Krietnu brīdi patēvs blenza bufetniekā trulām, neko nesaprotošām acīm.

—   Puis, kas tev lēcies? — bufetnieks tirdīja Iliko.

Es pavīpsnāju, izdzirdējis patēvu dēvējam par puisi.

Iliko klusēja.

—    Nu, kāpēc tu veltīgi mocies?

—    Liecies mierā! — Iliko nīgri norūca.

Es biju pārliecināts, ka tai brīdī dzimumzīme virs viņa uzacs ir paslēpusies pieres grumbās.

—    Nu kā? Vai satiki?

—   Atšujies!

—   Nakts klāt. Vai paliksi šeit?

—    Uz kurieni lai es eju? Uz kurieni? — Iliko iekliedzās nebalsī.

—    Nomierinies, trakošana nepalīdzēs.

—   Parnaoz, tu esi vainīgs!

—    Ko tu muldi! Kas vēl nebūs! Ak tagad es esmu vainīgs? Ko tad es tev sliktu esmu darījis? Vispirms sameklēju tev darbu, pēc tam labu māju, krietnu sievieti, atraitni, cerēju, varbūt beidzot nāksi pie prāta un nebēgsi no dzīves kā vilks no uguns. Es gan nevaru iedomāties, ko es tev esmu sliktu izdarījis.

—    Bet bērns .. . Bērns!

—   Bērns … — Parnaozs apjucis nomurmināja.

Es nodrebēju. Par kādu bērnu viņš runā? Vai patiešām par mani?

—    Kāpēc tu apklusi? Atbildi! Kāpēc tu teici, ka man nav bērnu?

—   Es zināju — ja toreiz būtu iepīkstējies par bērnu, tava sievasmāte … — Bufetnieks saminstinājās.

—   Ak, šīs sievasmātes! … — Iliko nospļāvās.

—    Es cerēju — jūs padzīvosiet kopā, viens otru tuvāk iepazīsiet un gan tu pats kaut kā .. .

—    Ko es varēju darīt? Kāpēc uzreiz nepateici? Tu taču pazīsti manu muļķīgo raksturu. Ej projām, liec man mieru! — Iliko dusmīgi iekliedzās un ar dūrēm iebelza sev pa krūtīm. — Ej projām, Parnaoz!

Pēc tam Iliko pieslējās kājās un, starp sagāztajām mucām beidzot atradis brīvu eju, grīļīgā gaitā klumburoja projām.

—    Ko lai es tagad daru? — bufetnieks nopūtās. — Dievs mans liecinieks, es viņam vēlēju tikai labu, bet, redz, cik ačgārni viss iegrozījies. — Viņš skumji paskatījās debesīs, pēc tam vēlreiz uz zvalstīgo stāvu, kas lēnām klumpačoja projām, un, bēdīgi nopūties, iečāpoja savā būdā.

Es aulekšiem joņoju pie Džimšera un piekodināju viņam, lai viņš sēž mierīgi un gaida, kamēr atgriezīšos. Pēc tam es atkal drāzos atpakaļ uz turieni, kur biju atstājis Iliko.

Kad biju jau ticis uz ceļa, man garām pabrauca mašīna, tās starmeši uz mirkli apgaismoja apkārtni. Lielceļš man visapkārt bija tukšs. Es pārkāpu pāri grāvim un uzmanīgi ieklausījos. Tepat tuvumā sadzirdēju smagu nopūtu.

Tūliņ nometos četrrāpus zemē un aizturēju elpu. ..

Redz, kur viņš pieceļas un grābstās pa kabatām. Es sadzirdēju sērkociņu čirkstoņu. «Iliko taču nesmēķē,» man iešāvās prātā.

Viņš ieklepojās, nometa papirosu zemē, atkal uzsvempās kājās un nedroši šļūcošiem soļiem slāja arvien dziļāk iekšā melnajā tumsā.

Es rikšoju viņam pakaļ.

Klausījos viņa soļu troksnī un centos turēties gabaliņu aiz muguras. Tā mēs gājām diezgan ilgi. Beidzot viņš apstājās.

Es notupos uz ceļiem, cieši piespiedos pie gluda koka stumbra un aiz uztraukuma aizturēju elpu.

Mans patēvs vispirms smagi nopūtās, pēc tam smagi ievaidējās un vēl pēc brīža spēcīgi izlamājās.

Negaidītie notikumi mani bija pavisam apmulsinājuši. Tāpēc, neko nesaprazdams, es tikai skatījos un klausījos. «Gan jau vēlāk visu pamatīgi apdomāšu,» es sevi mierināju.

Redz, viņš atkal iet uz priekšu. Es tūliņ pakaļ. Man zem kājām pārlūza zariņš, un es aiz bailēm sastingu. Iliko atskatījās, brītiņu pastāvēja un devās atkal uz priekšu. Pēc dažiem soļiem man kāja iebruka bedrē, un es nostiepos garšļaukus, taču neizdvesu nevienu skaņu. Bailīgi sakņupis, es gulēju, raudzījos uz priekšu un ar trīcošu sirdi gaidīju, ka tūliņ savā priekšā pamanīšu patēva grīļīgo stāvu. Taču neviens man netuvojās.

Vēderā dūrās ērkšķi. Es vēl brīdi gulēju, tad, pārvarējis bailes, pierausos kājās un atkal centos panākt Iliko.

Uzkāpu kalnā. Visapkārt valdīja klusums. Brīdi es pastaigāju šurpu turpu, tad piegāju pie akmens sētas, paskatījos tai pāri — milzīgu simtgadīgu koku ielokā tur baltoja kaut kas līdzīgs māju sienām. Ko tas varētu nozīmēt?

Kas tur raud? Jā, patiešām raud!

Es pieplaku pie akmeņiem un uzmanīgi ieklausījos.

Gandrīz blakus kāds žēli šņukstēja. Tas mani pārsteidza kā pērkons no skaidrām debesīm.

Sai mirklī es aizmirsu patēvu, Džimšeru, pat Lauvassirdi un nodomāju — pasaulē gan notiek zili brīnumi. Mēs gribam iekarot nepieejamu kalnu virsotni, citi tikmēr krogā dzer, Iliko atkal dauzās apkārt nakts vidū un tepat blakus kāds klusi šņukst.

—   Salome! — šoreiz sadzirdēju pavisam skaidri.

—   Salome, es atnācu pie tevis!

Aiz uztraukuma es izstiepos taisni kā karavīrs, gaidīdams, ko teiks Salome, taču Salome neatbildēja.

—    Salome, kāpēc tu mani pazudināji? — Balss šķita ļoti pazīstama. — Atbildi, Salome! Kāpēc tu klusē?

Tas bija Iliko.

Pēkšņi viņš apklusa; tagad es dzirdēju tikai skaļus šņukstus un šoreiz patiešām nobijos.

Vai tur raud Iliko? Aiz brīnumiem man iepletās mute.

—   Salome! — viņš elsoja.

No bailēm man uz rokām uzmetās zosāda.

Patiešām, raudāja Iliko.

—    Salome! — viņš žēli sauca, taču Salome klusēja. — Salome, mūsu puisītis … — Viņam balss aizlūza, un tālāko es vairs lāgā nesapratu. — Mūsu Gela …

Kas par Gelu? Vispirms Salome, pēc tam Gela! Vai es sapņoju?

Uzrāpos uz akmens sētas un nolēcu zemē. No bailēm man klabēja zobi, tomēr es gāju uz priekšu, jo beidzot taču gribēju ieraudzīt, ko gan tur Iliko sauc tik bezcerīgā balsī. Joprojām trīcēdams kā drudzī, es pārkāpu pāri nelielam uzkalniņam, paspēru nākamo soli, izslējos visā augumā, bet tūliņ paklupu un uzkritu virsū gludam akmenim. Pēc iam es skrēju tā, ka man kājas pie zemes nemetās, un kā lingas sviests akmens pārlidoju pāri sētai. Es biju iemaldījies kapsētā.

GELA

Vairs neatceros, kā nokļuvu ieplakā, kur biju atstājis Džimšeru un Lauvassirdi. Bailes mazliet pierima, kad pie debesīm sameklēju Lielos Greizos Ratus. Vēl mierīgāk ap sirdi kļuva, kad tālumā pamirkšķināja ceļmalas ēdnīcas uguntiņas.

Kad beidzot nokāpu lejā pa nogāzi, Džimšers jau gulēja. Mani ieraudzījis, Lauvassirds nevis priecīgi ierējās, bet gan miegaini nožāvājās un atkal ieslēpa purnu ķepās.

Nogūlos turpat viņiem blakus. Domāju šo un to, tomēr neko prātīgu nespēju izgudrot. īstenība saplūda ar izdomu, meli ar patiesību. Briesmīgā jucekļa galvenais vaininieks droši vien bija nogurums.

Neatceros, kā, tomēr drīz vien es iegrimu ciešā miegā. Sapnī atkal redzēju Iliko. Viņš izmisīgi raudāja un sauca mani par Gelu.

Kad pamodos, bija jau liela diena; tūliņ stingri sapurināju arī Džimšeru.

—   Celies!

Viņš ātri izberzēja miegu no acīm.

—   Tepat blakus ir ciems, mēs iesim uz turieni, — es viņam teicu.

Kad mēs uzkāpām kalnā, lēca saule. Prātoju, ko darīt tālāk. Kur lai meklēju Gelu? Mums par laimi, ceļā patrāpījās puišelis, kas pa ciema ieliņu dzenāja mucas stīpu. Es piesaucu viņu klāt un pajautāju, vai viņš nepazīst Gelu.

—   Vai to, kuram ir īsts vilciņš? — puišelis tūliņ gribēja tikt skaidrībā.

—    Kā tad. — Es piekrītoši pamāju. — Tas ir mans vilciņš.

—    Tāpēc jau teica, ka tas neesot viņa, un nevienam nedeva spēlēties!

—    Pareizi darīja, es brīdināju, lai nepazaudē.

—    Hm … — puišelis novilka, — šis to apmainīja pret pistoli. Pēc tam skraidīja pa ciemu šaudīdams. Bah! Bah! Bah! Mājām logi trīcēja. Māte šo gandrīz ar varu ierāva istabā.

—   Nē, — izdzirdis, ka šim Gelam ir māte, es vīlies gari novilku. — Es meklēju citu Gelu.

—   Citu? — Puišelis kļuva domīgs.

—   Jā. Kuram nav ne tēva, ne mātes.

—   Viņam arī vilciņa nav!

—    Kā tu zini?

—   Viņš pašlaik ir fermā, staigā, milzīgu nūju pārlicis pār plecu — gana kazas.

—   Vai ferma ir tālu no šejienes?

—   Rau, tur, aiz baznīcas.

Kad nonācām pie baznīcas, es pazinu naktī redzēto vietu un pabrīnījos par savām bailēm — tagad, gaišā dienas laikā, kopā ar draugiem, es vairs nemaz nebaidījos.

Pagājām garām baznīcai un kapiem, tad priekšā parādījās stāvas klintsradzes. Man tūliņ ienāca prātā, ka būtu ļoti jauki divus smailakos klints zobus nosaukt mūsu abu vārdos.

Sev es gribēju izvēlēties visskaistāko — ko lai dara, tāds jau cilvēks ir. Ja man būs sava virsotne, arī Lala gribēs to aplūkot, tāpēc jāparūpējas, lai viņai tā patiktu.

Mēs veikli noripojam lejā pa nogāzi, parskrejām pāri pļavai un drīz vien pamanījām ganāmpulku, kas bija izklīdis pa tuvējo piekalni; kazas gan nekur neredzējām.

—   U-ū! — pēkšņi izdzirdēju brīdinošu saucienu.

—    Kas tur kliedz? — es jautāju Džimšeram.

—   Gulstieties! Gulstieties!

Tāda pavēle man nemaz nebija pa prātam.

Spriediet paši, es pašlaik izvēlos, kuru virsotni būtu vērts iekarot, un te uzreiz man uzkliedz: «Gulstieties!»

Tai brīdī es pamanīju — kā viesulis uz mūsu pusi brāžas milzīgs suns, — tādu ieraudzījis, no bailēm ne vien apgulsies, bet pat peles alā ielīdīsi.

Mēs ar Džimšeru kā nopļauti iekritām garajā zālē.

Pinkainais briesmonis gandrīz uzgāzās mums virsū, bet tad apjukumā apstājās.

Lauvassirds pirmajā brīdī sakņupa man uz muguras, tad, ar purnu bakstīdams sānus, pūlējās palīst zem vēdera.

Bet svešais suns kā sargs stāv mums blakus un pacietīgi gaida saimnieku.

Beidzot pie mums pienāk puišelis. Augumā kā sprīdītis, bet par varēm pūlas atdarināt pieaugušu vīru. Padusē viņš iežmiedzis garu nūju. Puišelim galvā maza, pelēka micīte, gluži tādā pašā krāsā kā viņa pinkainais suns.

—    Ei tu! Velcies ātrāk, tu domā, ka mums suņa nav? Kaunējies būtu! Nogāzi mūs garšļaukus uz slapjas zemes, iegrūdi ar degunu dubļos! — es uzsaucu, bet, tikko mazlietiņ paslienu galvu uz augšu, mūsu sargs draudīgi ierūcas, atiež zobus un parāda divus ilkņus. Ar to pilnīgi pietiek, lai es atkal paklausīgi izstieptos mitrajā zālē.

—    Burda, šurp!

Iedomājieties tikai, lācim līdzīgais pinkainis tūliņ paklausīgi uzgriež mums muguru un apguļas saimniekam pie kājām.

—   Sveiki, puiši! — Gan pēc zēna balss, gan pēc gaitas un apģērba varēja noprast, ka viņš cenšas atdarināt kādu pieaugušo vai arī izlikties vecāks par saviem gadiem.

—   Sveiks, sveiks! — es norūcu, dusmīgi kasīdams no biksēm nost zemi.

—   īsts kalnu aitu suns, — puišelis mums mierīgi paskaidroja. — Tādi mēdz būt tikai ganiem. Man viņu uzdāvināja vectēvs Kimote.

—    Kāpēc tu viņu mums uzrīdīji? Neesam jau vilki, — es viņam dusmīgi teicu.

—   Es jūs nemaz neredzēju. Vectēvam ir reimatisms … Sandro … viņš man uzdāvināja cepuri, Sandro man teica, palīdzi taču vectēvam …

—    Kas tas par Sandro? — es jautāju.

—   Mūsu brigadieris. Arī bez vectēva tīri labi iztiekam. Abi ar Burdu.

—   Paga, paga! — es iesaucos. — Nūja arī tev ir. Vai tik tu neesi kazu gans?

—    Re, kur! — puišelis pamāja ar roku uz kazu bariņu, kas ganījās piekalnē.

—   Varbūt tevi sauc Gela?

—   Ja, Gela.

«Tas ir viņš,» es nodomāju un zīmīgi pamirkšķināju Džimšeram.

—   Mūsu ciemā gandrīz katru otro sauc par Gelu, — mutīgais puišelis labprāt turpināja iesākto sarunu. — Pagajušā gadā viens tēvocis nosita lāci, tam tēvocim arī Gela bija vārdā. Es arī, kad būšu liels . .. Redz, es jau esmu noslēpis patronas čaulu. — Viņš iebāza roku dziļi bikšu kabatā un izvilcis parādīja mums savu dārgumu. — To man priekšsēdētājs uzdāvināja.

—   Vai šim neka labāka nebija, ko dāvināt?

—   Ārsts man iedeva jaunas bikses.

Pēc tām spriežot, valkātājs bijis liela auguma vīrs.

—    Kur ir tavs tēvs? — es jautaju.

—   Tēvs? Viņš šeit nedzīvo, — Gela bēdīgi pašūpoja galvu.

—    Kur tad? Ciemā? — es viņu tincināju.

—   Ciemā dzīvoja vecmāmiņa. Tad viņa saslima, neko vairs nevarēja ieēst un, kamēr es biju skolā, nomira.

—    Nomira?

—   Jā … bez ēšanas nevar ilgi dzīvot.

Tad Gela cienīgi uzlika iespaidīgo nūju uz pleca un atkal gāja pie savām kazām.

—   Nabaga puisis, — Džimšers nopūtās. — Dzīvo viens kā pirksts.

Mēs noņēmām mugursomas no pleciem, sameklējām ēdamo un sākām brokastot. Pasaucām arī Gelu. Priecīgi pamājis ar galvu, viņš žigli ieskrēja krūmos, atnesa mums kazas sieru un kukurūzas plāceni, pēc tam

veikli kā stirnēns notecēja lejā pa nogāzi un atnesa krūku ar dzestru avota ūdeni.

Kopā brokastodami, mēs Gelu pamatīgi izprašņājām un uzzinājām, ka māte viņam nomirusi vēl agrāk par vecmāmiņu, bet tēvs apprecējis citu sievieti no cita ciema.

—    Šito kreklu man tēvs atveda! — Gela piegrūda pirkstu sev pie krūtīm.

—   Lielisks krekls! — mēs paslavējām šo apģērba gabalu, jo tas vienīgais bija pašā laikā.

Pēc tam mēs atvadījāmies no Gelas un gājām tālāk.

Pa ceļam es visu izstāstīju Džimšeram.

—   Ak tas ir lliko dēls? Ir gan debesu brīnumi! — Džimšers sasita rokas.

—   Tāpēc arī patēvs dzer, — es skaidroju.

—   Mums gan ir piedzīvojumi! — Džimšers iesaucās. — Cik labi, ka sadomājām kāpt kalnos!

BĒDZĒJKALNS

Džimšeram veicās — viņš savainoja kāju. Nobrāzums bija pamatīgs, es viņu par to gandrīz apskaudu. Džimšers iet, iet, tad apstājas, apsēžas un sakārto pārsēju vai arī pārsaitē kāju no jauna. No sāpēm viņš koda lūpas un smagi elš, toties sēž un atpūšas. Ko lai es daru? Ko lai izgudroju? Manām kājām nekas nekaiš. Brīdi pastāvu viņam blakus, mazlietiņ atvelku elpu un par to pašu esmu pateicīgs.

Taciņa ved garām kalnu upītei. Lai mēs ietu kur iedami, pagriežamies uz vienu pusi vai otru, skrienam no kalna lejā vai rāpjamies augšā, mana virsotne vienmēr ir lieliski redzama.

Tā ir tik jauka, ka es no rīta līdz vakaram skatos un priecājos. Lejpusē kalns ir zaļgans, vietām pat atspīd zilganā nokrāsā. Apkārt drūzmējas bezgala daudz

kalnu, taču neviens nespēj līdzināties manai zaļganzilajai skaistulei. Augstāk, kur zāle vairs neaug, virsotne pamazām kļūst pelēka — nokrāsa gan ir pavisam savādāka nekā Gelas sunim, jaušama ar aci gandrīz nemānāmā ziluma atblāzma. Vēl augstāk tā kļūst sarkanīga, bet pašā augšā kā maza balta micīte mirdz apžilbinoši tīrs, neaizskarts sniegs — tur vēl nekad neviens nav spēris kāju. Kalni, kurus varu saredzēt aiz savas virsotnes, atgādina milzīgus mākoņu vālus.

Mans kalns ir pavisam tuvu, tas skatās man tieši acīs un reizēm tā vien liekas — aicinoši māj ar roku. Mēs visu laiku ejam uz priekšu, tomēr nemaz netiekam kalnam tuvāk, reizēm pat šķiet, tas bēg prom no mums.

Taisni brīnums! Re, te es stāvu, rau, tur mana virsotne slej savu kupri, un mūs šķir stāvi uzkalni. Pārrāpjamies kādam no tiem pāri, un, pēc mana aprēķina, pusceļam vajadzētu būt aiz muguras, bet, paskatoties uz augšu, kalns atkal ir tikpat tālu kā agrāk. Reizēm pat liekas — tas aizbēdzis vēl tālāk, nekā izskatījās no iepriekšējā uzkalna.

Cik brīnišķīga virsotne! Acis nevaru novērst. Baltā, it kā nevērīgi uz pakauša atstumtā micīte mani nemitīgi sauc un aicina, vienu reizīti pat it kā balsi sadzirdēju. Šķiet, tas nav kalns, bet gan šaha karaliene, kas, lepni galvu izslējusi, iet tikai uz priekšu. «Apstājies! Neskrien! Pagaidi!» es gandrīz iekliedzos skaļā balsī un nepacietīgi drāžos zemē no kārtējās piekalnes, kas atkal pagadījusies ceļā. Aiz manis klibo Džimšers, viņam pakaļ, mēli izkāris, tek Lauvassirds. Gelas kazas suņukam min gandrīz uz papēžiem.

Priekšā atkal stāvs kāpums. Vai pietiks spēka uzrāpties augšā? Beidzot, kad ar lielām mokām esam tikuši virsotnē, izmisuši skatāmies, ka bēdzējkalns jau atkal ir gabalā. Ko darīt? Lūst vai plīst, man jātiek tai kalnā augšā. Varbūt tad beidzot ļaudis mani ievēros. Ticis kalnā, es mazliet atvilkšu elpu, apsēdīšos un atpūtināšu kājas — tām šo laiku klājās itin bēdīgi —, tad pagriezīšos uz ielejas pusi un pilnā balsī nokliegšu sveicienu matemātikas skolotājam:

«Labdien, skolotāj!» Varbūt vismaz šoreiz viņš pasmaidīs, kad ieraudzīs mani stāvam pašā kalna galā, citādi žēl cilvēka, nevienu reizīti mūžā vēl nav pasmaidījis. «Es gribētu uzdot jums vienu uzdevumu,» es turpināšu. «Varat rēķināt arī mājās, noteikumus gan pierakstiet: «Aprēķināt, cik metru un centimetru augsta ir šī virsotne!»»

Matemātiķis apjuks, jo tādai galvas lauzīšanai nebūs sagatavojies, tāpēc nemanot piebikstīs ģeogrāfijas skolotājam: «Tev vislabāk jāzina par kalniem, pasaki priekšā.» Bet es būšu acīgs, tāpēc viņi mani neapvedīs ap stūri un es viņiem skaidri un gaiši atbildēšu, ka tūliņ abiem ielieku divniekus. To padzirdis, matemātiķis rūks: «Kāpēc mani izsauci pašu pirmo? Vai tad skolā vairs nav neviena cita skolotāja?»

«Vai es viens klasē mācījos?» es viņam strupi atcirtīšu. «Bet jūs bijāt ieēdies tieši uz mani. Tieši jūsu priekšmetā man ir pēceksāmens. īgni saraucis pieri, jūs vienmēr draudīgi nostājāties pie mana sola. Beidzot arī es varu paraudzīties uz jums no augšas, un, ja tūliņ skaidri un gaiši neatbildēsiet uz manu jautājumu, visa dzīve jums būs viens vienīgs pēceksāmens.

Ā-ā, gruzīnu literatūras skolotāja! Sveicināta! Sveicināta! Kā klājas? Esiet tik laipna un nodeklamējiet man kādu dzejoli! Jūs taču esat iekalusi veselu lērumu. Es arī esmu pāris pantiņu iedzinis galvā — par milzi, par kazu un vīnogām, bet jums vienmēr šausmīgi gribējās, lai katru dienu deklamēju kaut ko jaunu un vēl nedzirdētu. Tad, lūdzu, noskaitiet tagad man kādu dzejoli par šo brīnišķīgo virsotni. Ko? Ko? Jūs nezināt? Cienītā, es lieku jums divnieku …

Ā-ā … Vācu valodas skolotājai — sevišķi laipns «Guten Tag!». Kāda jūsu veselībiņa? Jūs mani nekad neaizmirsāt, tāpēc arī es jūs nespēju aizmirst. Es gribētu jums pastāstīt kādu jokainu atgadījumu: tā nu reiz ir noticis, ka es bez vācu valodas zināšanas esmu uzveicis šito virsotni, tagad sēžu pašā augšā un jūtos brīnišķīgi. Jūs mums katru dienu borējāt galvā, ka bez vācu valodas mēs ne soli nekur nevarēšot paspert. Tāpēc, lūdzu, šoreiz man piedodiet un atbildiet angļu valodā vai, vēl labāk, franciski. Ko? Jūs mākat runāt tikai vācu valodā? Arī es vienmēr biju ar mieru jums atbildēt gruzīnu valodā, bet jums tas nepatika. Varbūt beidzot jums ir radusies nojausma, cik ellišķīgas mokas sagādā runāšana svešā mēlē? Es jums lieku milzīgu vistīrākās vācu sugas divnieku!

Ģeogrāfijas skolotāj, jums gan es lūdzu piedošanu. Bez ģeogrāfijas zināšanām man klājās itin plāni. Tāpēc jūsu mācību grāmata arī tagad guļ manā mugursomā. Es to lasu katrā brīvā brīdi. Manas slinkošanas dēļ jums vajadzēja mani krietni noslānīt. Man tas tikai par labu būtu nācis. Lieku jums piecinieku, no visas sirds.»

Sapņos iegrimis, es jau grasījos ķerties klāt vēstures skolotājam, bet tad pacēlu galvu uz augšu, skatos — mana virsotne atkal pabēgusi krietnu gabalu uz priekšu. Iztālēm tā māj man un smaida.

Ir nu gan nelaime! Kāpēc tik grūti sasniegt visu, kas ir lielisks, kas atrodas augstu pāri mūsu galvām un spēj padarīt cilvēku slavenu?

Džimšers apsēdās zemē, lai atkal pārsaitētu kāju. Kas viņam nekait? Viņš var atrast attaisnojošu iemeslu, var pateikt, ka savainotās kājas dēļ neuzkāpa bēdzējkalnā. Bet kā lai es aizbildinos?

Tikmēr saule jau slīdēja uz rieta pusi. Pēc pāris stundām atkal bus nakts. Kas zina, uz kurieni mans kalns aizbēgs pa tumsu.

Lejā pie upes Gela sadzina aitas ciešā barā un priecīgi māja mums ar roku.

Upei pāri bija pārkārušās melnas klintis. Virs tām, brīžiem aicinoši paspīdinādama balto cepurīti, mirdzēja mana virsotne.

Mēs nokāpām lejā pie upes.

Sprogaino jēreni atbīdījis pakausī, Gela vispirms paskatījās uz mums, tad uz sauli un lietišķi sacīja:

—          Es esmu gans, tādēļ man jādodas atpakaļ uz fermu.

—          Ko var darīt, ja esi gans, dzen tik projām. — Es atmetu ar roku.

—          Nāciet pie mums, viesus dievs sūta, — vectēva Kimotes noplukušo kreklu saraustīdams, Gela rnūs aicināja ciemos.

—    Uz kurieni? Uz fermu? — Es iesmējos.

—          Kas tad ir? Fermā nemitinās kazas vien, cilvēki arī tur dzīvo.

Šoreiz varēja manīt — ar fermas pārziņa plato siksnu sajozies puišelis patiešām bija apvainojies.

—   Tu nedusmojies. Es nemaz tā negribēju.

—   Mūsu ferma ir labākā gandrīz visā rajonā!

Šo svarīgo iemeslu pavēstīdams, puišelis ar ārsta apvalkātajām biksēm kājās vairs nelikās tik pašpārliecināts. It kā makšķerēdams laukā aizmirsušos vārdu, Gela iebāza rokas bezdibenīgi dziļajās kabatās.

—          Nē, Gela! — es viņu pātraucu. — Tu esi gans, tāpēc tev kopā ar ganāmpulku un suni jāatgriežas fermā. Bet mēs, — es zīmīgi paskatījos uz Džimšeru un Lauvassirdi, — esam alpīnisti, un mūsu ceļš ved pretī virsotnēm.

—         Vai tevi apbalvos ar zelta medaļu? — Likās, šī doma zēnu gluži satrieca.

—         Ar sudrabu neesmu mierā. — Es papurināju galvu.

—    Un viņu arī? — Gela pamāja uz Džimšera pusi.

—   Protams. Un Lauvassirdi…

—   Vai tu runā par suni?

—    Kāpēc ne, ja viņš arī tiks kalnā.

—         Suni neapbalvos. — Gela noraidoši pašūpoja galvu, un lielā jērene viņam noslīdēja pāri acīm. — Šonakt gan pārguliet pie mums …

Varēja manīt, ka puisis pārlieku noilgojies pēc vienaudžiem.

—   Nē, draudziņ. Ja mēs pagriezīsimies atpakaļ, rīt no rīta atkal nāksies mērot šo pašu ceļu. Labāk jau iesim taisnā ceļā pēc zelta medaļām.

—    Kura kalna galā tās medaļas karājas? — Gela jautāja.

Es atskatījos un pamanīju: kamēr mēs kāpām lejā pie upes, mana virsotne jau bija paslēpusies aiz klintīm upes otrā krastā.

—    Rau, tur, aiz tām klintsradzēm! — Es norādīju ar roku.

—   Un jūs gribat tur līst augšā? Tas būs grūti. Labāk ejiet apkārt, — mūs gudri pamacīja fermas pārziņa platā siksna un ārsta novalkātās bikses.

—   Neraizējies! — Bezrūpīgi pamājis Gelam ar roku, es devu zīmi Džimšeram: — Ejam!

Gela lēnām kājoja atpakaļ. Bet es nepacietīgi steidzos uz priekšu: kad es neredzu savu virsotni, man kļūst neomulīgi ap dūšu. Tad jau labāk lai rēgojas kaut kur tālumā, tomēr man acu priekšā.

—   Ei, Gela! Mājupceļā mēs tevi noteikti apciemosim! Man tev kaut kas jāpastāsta, — es skaļi nokliedzu viņam pakaļ un devos ceļā.

Pieklibodams man sekoja Džimšers. Aiz viņa, mēli izkāris, tecēja Lauvassirds.

KRITIENS

Ganam patiešām ir grūta dzīve, mans dārgais Gela. Tu gani kazas gan saules tveicē, gan sniega vētrā, gan tad, kad lietus gāž aumaļām. Tomēr tev klājas vieglāk kā alpīnistiem. Vakarā tu atgriezies fermā un iestreb karstu putru vai vismaz padzeries saldu pienu. Varbūt tu negulēsi sniegbaltā gultā, bet pavarda tuvumā gan jau tomēr ierīkosies.

Toties mums tur, augšā, nāksies pārnakšņot uz kailiem akmeņiem. Rīt no rīta tu atkal notupināsi sev blakus pinkaino kranci un, mierīgi zvilnēdams tepat upītes krastā, vēsi noskatīsies tajās elles mocībās, kas mums būs jāizcieš, pa klintīm kāpaļājot.

Mēs ar Džimšeru sadevāmies rokās un iebridām upē. Lauvassirds, protams, metās mums pakaļ, bet, apslapinājis ķepas ledusaukstajā ūdenī, kategoriski atteicās doties tālāk.

Es sagrābu suņuku aiz kakla siksnas.

—   Draudziņ, nedari man kaunu! Kāp mums līdzi kalnā, un tu kļūsi slavens visā apvidū, tevi daudzinās malu malās, tevi apskaudīs visi robežsargu suņi. Pat tie, kas būs noķēruši divpadsmit spiegus. Nāc līdzi!

«Es tev esmu uzticīgs draugs, tomēr šoreiz pasēdēšu maliņā,» suņuks šķiet sakām un, asti luncinādams, mīņājās uz vietas.

Uzticīgs, uzticīgs! Visi suņi no sirds kalpo saviem saimniekiem, bet kalnā līdz šim vēl neviens nav uzkāpis. Ak tu, nejēga!

Bija vien jāiet tālāk bez mūsu uzticamā ceļabiedra. Mēs ar Džimšeru, rokās saķērušies, turējāmies pretī baltās putās sakultajai mežonīgajai ūdens straumei, kamēr beigu beigās tikām līdz otram krastam, kur pāri mūsu galvām slējās draudīga klints. Es pašķielēju uz augšu un no bailēm aizmiedzu acis. Kā es uzrāpšos pa šo stāvo sienu?

Gela otrā krastā kliedza un izmisīgi vicināja rokas:

—   Tur jūs neuzkāpsiet! Ejiet apkārt! Nositīsieties!

Briesmīgi uztraucies, Lauvassirds smilkstēdams tekalēja gar upes malu. Burda rēja rupjā balsī.

Ēs Gelam nicīgi atmetu ar roku.

—   Neklaigā kā mana vecmāmiņa!

Apņēmīgi uzliku kāju uz klintsmalas, bet mani nodilušie zābaki nejauki slīdēja, tāpēc es tos novilku un aizsviedu pāri upītei.

—   Glabājiet! — es uzkliedzu Gelam.

Viens zābaks aizlidoja līdz otram krastam, otrs iekrita ūdeni. Burda to izvilka un aiznesa saimniekam.

Es rāpos augšā pa stāvo sienu, ar pirkstiem cieši ieķerdamies klinšu spraugās un ar kājām pūlēdamies sataustīt katru visniecīgāko izcilni. Džimšers man palīdzēja. Taču, jo augstāk rāpos, jo grūtāk gāja, ar divām kājām un rokām vien bija par maz, lai noturētos pie atkarenās un glumās klints. Tad sev priekšā pamanīju prāvu akmeni. Lust vai plīst, man tur jāuzrāpjas! Beidzot ar lielām mokām uzlīdu augšā, ar visu auguma svaru uzgūlos virsū akmenim, tad pievilkti sev ceļgalus, spēcīgi atspēros un beidzot izslējos visā augumā. Lai gan biju parāpies tikai nepilnus trīs metrus uz augšu, tomēr jutos kā uzvarētājs.

Cik jauki, kad nodomi īstenojas!

Otrā krastā, nūju, kā parasti, rokā turēdams, stāv Gela. Zēns klusēdams raugās uz mani, viņam pie kājām mīlīgi tup abi suņi.

Dārgie draugi, es jūs apskaužu! Jūs raugāties manī kā brīnumdarī. Kaut es arī varētu stāvēt jums blakus un mierīgi noraudzīties pats uz sevi! Nav laimes bez nelaimes.

Tad es atliecu galvu atpakaļ un palūkojos augšup uz draudīgi stāvo klints sienu.

Nekur nemanīju nevienu spraudziņu, nevienu plaisu vai izcilni. Tikai pašā augšā uz klintsradzes ievēroju vientuļu pusnokaltušu koku. Bet, lai tiktu līdz turienei, trīs vīriem būtu jāuzkāpj citcitam uz pleciem un jāizstiepjas visā garumā.

«Vajadzīga virve,» man iešāvās prātā.

Ilgi nedomādams, izritināju to lauka no mugursomas. Viegli nebūs, tomēr japamēģina. Ja laimēsies apmest cilpu apkārt koka stumbram, tad bez bēdām tikšu augšā.

Ar vienu roku cieši pieķēros pie klints izciļņa, ar otru no visa spēka atvēzējos un … pirmajā reizē man neveicās, turklāt uz mirkli zaudēju līdzsvaru un gandrīz ievēlos upē.

Nākamajā reizē man veicās labāk, lai gan arī ne īsti pa manam pratam, jo virve apvijās apkārt tikai vienam koka zaram. Paraustīju to, likās — manu svaru izturēs.

Klusībā es nospriedu: «Rāpšos augšā, turēdamies pie klints, virvi sev apsiešu ap vidu tikai drošības labad.»

Sāku rāpties, pastiepu roku uz augšu, mirkli karājos gaisā .. . Sadzirdēju tikai draudīgu brīkšķi. Pēc tam klints iegruva bezdibenī, baltkrēpjaini viļņi brāzās pāri manai galvai, viss sagriezās virpulī.

Pēdējā mirklī vēl ieraudzīju mātes saraudātās acis, vecmāmiņu ar sveci rokā, Lalu, pēc tam man nošķīda dzirksteles gar acīm un viss pagaisa …

BEZGALVIS UN SPRANDA LAUZĒJS

Tas arī viss.

Es ilgi klīdu apkārt, klaiņoju šurp un turp, skrēju pakaļ bēdzējkalnam, gandrīz vai uzrāpos augšā pa stāvu klintssienu un nu beidzot esmu no galvas līdz kājām ievīstīts baltos apsējos, gulu nekustīgs kā bluķis un skaitu pie griestiem mušas.

Neciešamās sāpes mazlietiņ pierimušas un kļuvušas trulākas. Galvu es nemaz nevaru pakustināt, kolīdz grasos pagrozīt kaklu, tūliņ liekas — to man zāģē nost ar neasu zāģi. Pēc tik briesmīga kritiena citādi nemaz nevar būt.

Džimšers guļ pie loga. Mūsu istabā ir četras gultas, bet slimnieki mēs esam tikai divi. Es nevaru pakustēties, tāpēc Džimšers viens pats var dzīvot pa trim gultam un justies kā lielmanis. Ieraudzījuši Džimšera vainu, vietējie ārsti tūliņ ielīksmojās: vismaz vienu nedēļu būšot jāguļ arī viņam. Bet es viņiem esmu necerēti laimīgs ķēriens. Likās, ka ciematiņa ārsti visu vasaru mani vien būtu gaidījuši. Varbūt vienīgi vecmāmiņa ir tikpat sirsnīgi pēc manis noilgojusies.

Džimšers guļ pie loga un raugās uz kalniem. Bet es domāju. Tas ir vienīgais, ko es patlaban spēju darīt.

Uz sienas nosēžas četras mušas. Viena rāpo pa elektrības vadu, otra lodā pa spuldzi.

Tā nu es guļu un domāju: kas gan īsti ar mani bija noticis? Vai patiešām es esmu tāds kāpostgalva?

Neko nesaprotu, bet ar šito piņķerīgo uzdevumu man tomēr jāmēģina tikt skaidrībā.

Klases audzinātāja mala vienā malšanā, ka no Devdariani nekad nevienam nebūšot nekāda labuma. Gruzīnu valodas skolotāja atzina, ka es esot spējīgs zēns, piebilzdama: tikai slinks kā maiss.

Krievu valodas skolotāja katrā stundā mani lielīja krievu mēlē: «Bezdeļņik!»

Ja jūs par mani pajautātu manai vecmāmiņai, tad tūliņ uzzinātu, ka es esmu visbrīnišķīgākais puisēns visā pasaulē.

Lala . .. Jūs droši vien atceraties, ko par mani domā Lala.

Tiec nu skaidrībā, katram sava galva uz pleciem.

Bet kalnos kāpšana?

Ak, šī brīnišķīgā virsotne!

Beidzot mušas, kas rāpoja pa griestiem, aizlido.

Kāds ienāk istabā. Es aizveru acis.

Pēc čību šļūcināšanas es jau pa gabalu pazīstu sanitāri; viņa pienāk pie manis un cieši skatās man virsū.

Es joprojām neveru acis vaļā, kaut gan tikko varu valdīt smieklus.

Ja mūsu pusē augtu tik lieli bumbieri kā viņas deguns, to dēļ vien sāktos krusta kari. Uz šī raženā deguna vēl tup kārpa krietnas plūmes lielumā, citam cilvēkam no tās vien deguns iznāktu. Ar to vēl nav gana — uz šīs kārpas vēl spurojas prāvs matu kušķis, bezūsainajam Filipam no tā varētu iztaisīt lepnas ūsas.

Sanitāre atkal aizšļūca līdz durvīm; spriežot pēc nejaukās čīkstoņas, viņai bija jāpaver krietna šķirba, lai varētu pabāzt ārā degunu. Džimšers tajā spraugā varētu galvu iebāzt.

—   Nenāc iekšā! — viņa kādu bāra. — Te nedrīkst nākt iekšā. Man tāpat rūpju līdz kaklam.

Džimšers pieslējās gultā sēdus, pārlika kājas pāri gultas malai, ātri iekāpa čībās un klusiņām izslīdēja pa durvīm.

Istabā paliku tikai es, mana koši baltā galva, cieši nosaitētais kakls un mušas pie griestiem. Par vientulību tā kā nevarētu žēloties.

Mušām ir savas rūpes, galvai savas sāpes, kaklam arī raižu diezgan. Vienīgi man nav nekā, ko darīt. Esmu tikai klausītājs.

—    Ko gribēji, to dabūji, — kakls uzbruka galvai. — Liec mani mierā, — galva viņu tūliņ norāja. — Tāpat jūtos pavisam apdauzīta, gandrīz kā prātu zaudējusi.

—   Par to nebēdā, ja prāta nav, to nemaz nevar pazaudēt, — kakls vēlreiz pūlējās tai iedzelt.

—    Beigu beigās es tomēr esmu galva, tāpēc neuzdrošinies ņirgāties par mani!

—    Galva gan tu neesi, drīzāk rūgts ķirbis, kuru vajag labi krietni novārīt, varbūt tad kaut kur derēs.

Es jau nodomāju, ka galva būs sašutusi un krietni sados kaklam pa ādu, bet tā klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmusi.

—   Galva, kāpēc tu klusē? Vai tev nav ko teikt?

«Patiešām, ko tā galva īsti domā?» es klusām prātoju. «Līdz šim no jebkuras ķezas tā ir pratusi izkļūt sveikā.»

—   Tā jau ir, — galva nomurmināja. — Kakls runā taisnību. Sit vai nost, kas tiesa, tas tiesa.

Es izlikos, it kā manis te nemaz nebūtu. Blenzu griestos un vairs pat mušas neskaitīju. Biju pavisam apjucis.

Labi, ka vismaz draugi nav mani pametuši! Istabā ienāca Džimšers un nostājās tieši man priekšā. Es arī skatījos viņam virsū.

—    Runa taču!

Džimšers laikam domāja, ka es joprojām ciešu briesmīgas sāpes, tāpēc viņa balss skanēja piesardzīgi:

—   Gela atnācis.

—    Lai nāk iekšā!

—    Ko teiks sanitāre?

—   Vai nu šai darba trūkst. Varbūt guļ.

Džimšers izgāja pa durvīm un drīz vien atgriezās kopa ar Gelu.

—         Labdien! — Puišelis noņēma no galvas brigadiera cepuri un apsēdās uz krēsla, kas bija nolikts blakus gultai.

Es gulu uz muguras, tāpēc no sāniem nemaz nevaru uz viņu paskatīties.

—         Sveiks, Gela! — es atbildu, pūlēdamies mazlietiņ pašķiebt galvu uz viņa pusi, bet griezīgas sāpes sagrābj manu kaklu kā dzelzs knaiblēs, un es palieku nekustīgi guļam.

—   Vai stipri sāp? — Gela līdzjūtīgi jautā.

—         Nekas. Ēst varu, — es atbildu, griestos skatīdamies.

—         Ak ēd gan? — Gela kļūst priecīgāks. — Tas ir labi.

—         Paklau, vai mans Lauvassirds dzīvo pie tevis? — es jautāju mušām, kas laidelējas pie griestiem.

—   Jā, tikai viņš neko neēd, arī pienu nedzer.

—    Bēdājas, — es nopūšos.

—   Jā, viņš smilkst. Burda viņu žēlo.

—   Tev ir labs suns. — Es pasmaidu.

—    Labs gan.

Džimšers apguļas savā gultā. Kas viņam nekait, var vāļāties visās trīs gultās uzreiz. Kā lielkungs. Vismaz labi, ka viņš nedusmojas uz mani.

ASARU JŪRA

Šajā mazajā slimnīciņā ir tikai viens ārsts. Viņš ir galvenais ārsts, pārzinis, direktors, stomatologs un akušieris, vārdu sakot, itin viss. Kolīdz ciemā parādās kāda slimība, mazais vīrelis, augumā tīrais sprīdītis, ar lauvas niknumu tūliņ brūk tai virsū.

Katru ritu vienpadsmitos, divapdsmitos vai varbūt vienos, vārdu sakot, kad nu viņam ienāk prātā, viņš saceļ kājās visus slimnīcas ļaudis un uzsāk karagājienu pret slimībām.

Ārstam palīdz divas feldšeres, vienmēr viena viņam stāv pie labās rokas, otra pie kreisās. Tā, kura dakterim stāv pie kreisajiem sāniem, ir tik milzīga, ka mana klints viņai nesniegtos pat līdz pleciem. Es aizvien trīcu bailēs, kaut tikai viņa aiz pārskatīšanās neuzkāptu dakterim uz kājas, tad gan visas slimības paspruks no ķēdes vaļā. Tā, kas stāv dakterim pie labajiem sāniem, ir vidēja auguma sieviete, tikai divas pēdas garāka par savu priekšnieku. Aiz abām feldšerēm vienmēr snaikstās sanitāres garais deguns, tālāk aizmugurē paspīd apkalpotājas vārgulīgais ģīmis, kas tikko aizsedz vienu ūsu naktssargam, — tas laikam vēl nekad mūžā nav dzinis bārdu. Un tepat tuvumā noteikti rēgojas arī noliktavas pārzinis, lai gan viņš strādā tikai uz pusslodzi. Un pāri visām galvām, arī pāri feldšeres, kas stāv dakterim pie kreisās rokas, kā celms ar nolobītu mizu spīd pavāra plikais galvvidus.

Daudzgalvainais pūlis apstājās pie istabas durvīm, man tuvojās tikai sprīdītis, šejienes galvenais speciālists. Vēl man ne pirkstu nepielicis, jau nošņācās caur niecīgo degunteli:

—    Kāpēc tad tu tīšām sev galu meklē?

—   Viņu vajadzēja pataisīt par kotleti un no deguna iztecināt etiķi, varbūt tad beidzot muļķa paurī rastos sajēga, — pavārs norūca, stāvēdams turpat pie durvīm, — viņa acis tagad izskatījās pēc gaļas mašīnas caurumiem.

—   Tam velna bērnam ne silts, ne auksts. Nelaimīgo māti vajadzētu pažēlot, — izdēdējusī apkopēja novaidējās.

—   Pašai savu rūpju diezgan, vēl šitas spranda lauzējs uzkūlās, — bārdainā sanitāre īgni purpināja.

—   Tā tas ir, bet… — noliktavas pārzinis aprāvās pusvārdā, laikam tāpēc, ka viņš strādaja tikai pusslodzi.

Feldšeres klusēja, izskatījās, ka tās būtu devušas sev vissvētāko klusēšanas solījumu.

—   Tā, tā, kakla skriemeļa lūzums, — ārsts noteica, — un, liekas, vēl kaut kas … — Viņš iegrima dziļās domās, tomēr joprojām nespēja atcerēties, kas man vēl varētu būt.

—   Cienījamais Anapoliste, es neesmu nekāda priekšā teicēja, — vidējā auguma feldšere — tā, kas bija divas pēdas garāka par ārstu, apmulsusi sacīja un nosarkdama nodūra acis.

—    Kas tur īsti bija? — sprīdītis apjautājās vēlreiz.

—   Galva, cienījamais Anapoliste, — feldšere atkal apjuka un nodūra acis.

—   Sieviete, kāpēc tu klusē? Tev taču viņa papīri rokās. — Dakteris nepacietīgi paskatījās sāņus.

«Sieviete» bija tā, kurai mana liktenīgā klints sniedzās tikai līdz vidum. Viņa pēkšņi nodrebēja un ar tādu troksni ievilka gaisu plaušās, ka visi logi ar blīkšķi aizcirtās ciet un pēkšņi istabā kļuva pavisam smacīgi.

—   Dargais Anapoliste, te ir rakstīts … — viņa cītīgi šķirstīja papīra lapas, ko turēja rokās, — … galva, kauli, mugurkauls, smadzenes un vēl ceturtā un septītā riba.

—    Kas tur vēl par galvu sacīts? Un kas rakstīts par smadzenēm?

—   Smadzenes, smadzenes un aknas.

—   Paskaties uzmanīgāk, tu laikam kaut ko jauc.

—         Tūliņ! Smadzenes .. . Dārgais Anapo, neuztraucieties, tur skaidri un gaiši rakstīts — smadzenes.

—   Varbūt muguras smadzenes?

Milzene apjuka.

—   Un muguras arī.. . — viņa beidzot izdvesa.

—         Cienījamo Anapo, es jau jums neesmu nekāda priekšā teicēja, tomēr man šķiet, ka muguras smadzenēm galvā nebūtu īstā vieta, — vidējā auguma feldšere mulsi sacīja, atkal nosarka un ātri nodūra acis.

—         Gluži manas domas, — ārsts viņai piekrita. — Bet par kādām smadzenēm tad ir runa?

Visi apklusa, jo šoreiz neviens vairs nezināja, ko atbildēt. Un tad, nesaudzēdams ne sāpošo galvu, ne lauzto kaklu, es iekliedzos no visa spēka:

—         Veltas pūles! Man nav ne galvas, ne smadzeņu! Bijusi galva uz pleciem, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis!

No mana briesmīgā kliedziena durvis atsprāga vaļā un slimnīcas ļaužu draudzīgā saime pēkšņi sašķēlās divās daļās, it kā to kāds būtu ar zāģi pārzāģējis. Es ļoti izbrīnījos: kāds pārcilvēcisks spēks spējis sašķelt vienoto kolektīvu? Vai tikai nav sprāgusi naktssarga bise? Bet tai brīdī pie manas gultas noslīga māte.

—         Dēliņ! Dēliņ, vai tu esi dzīvs? Dzīvs . . . dēliņ .. . dēlulīt…

Asaras viņai bira kā pupas. Man kļuva saldi, silti un labi ap sirdi, arī sāpes pārgāja. Kā gan mātei var būt tādas brīnumasaras?

PAZEMOTĀ KLINTS

Māte nemaz negrasās braukt projām, laikam būs nolēmusi gaidīt, kamēr mani izrakstīs no slimnīcas. Ne mirkli neiziet ārā no palātas, visu dienu sēž blakus ma-

nai gultai. Viņai prātā vairs nav ne darbs, ne māja, ne vecmāmiņa, ne Iliko. Māte mani nemaz nerāj, jo esot sev zvērējusi — ja ieraudzīšot mani dzīvu, tad nepārmetīšot ne pušplēstu vārdu.

Mana māte klusē, taču drīz vien ierodas Džimšera māte, viņa nu runā no rīta līdz vakaram. Viņas lāstu pietiek ne tikai mums abiem, to būtu diezgan arī visiem nepaklausīgajiem zēniem pasaulē.

Džimšers ir apradis ar mātes rāšanos, man pat liekas, viņam gandrīz vai glaimo mātes meistariskā prasme lamāties.

Džimšers brīdi guļ klusēdams, tad pēkšņi jautā mātei:

—   Māt, kā tev klājas, kamēr es biju projām?

—     Kaut tevi zeme aprītu! Kā redzi, esmu dzīva, tu vēl neesi mani kapā iedzinis!

—   Bet kā tēvam? Un vectēvam Datiko?

—    Tu esi sagandējis dzīvi gan tēvam, gan vectēvam!

Tikpat strupi māte atcērt uz jebkuru Džimšera jautājumu. No viņas bezgalīgajiem pārmetumiem pat koks nokalstu, bet Džimšeram ne silts, ne auksts. Gluži otrādi, tik priecīgu es viņu vēl nekad neesmu redzējis.

Durvīs pavīd sanitāres spalvainais deguns.

—    Jau tā rūpju līdz kaklam, bet vakardienas puišelis atkal klāt!

—   Tas ir Gela! — Džimšers priecīgi pielec kājās.

—    Mans draugs, — es paskaidroju mātei, — vēl gluži mazs puika, bet runā un uzvedas kā liels vīrs. Mēs ar viņu esam ļoti sadraudzējušies.

Mūsu mātes izbrīnījušās vēro zēna apskrandušās drēbes.

—   Gela, nāc vien droši! — es viņu mudinu.

—    Kas tie par vecākiem! — Džimšera māte nikni saka.

—   Viņam nav mātes, — es pūlos Gelu aizstāvēt.

—    Nabadziņš, tāpēc viņam nav ko vilkt mugurā, — manai mātei tūliņ asaras sariešas acīs.

—    Bet tēvs? Kur blandās viņa tēvs? — Džimšera māte mums dusmīgi uzkliedz.

Mēs ar Gelu klusējam.

Māte apsēžas uz manas gultas un piebīda Gelam tuvāk krēslu.

—    Apsēdies! Pastāsti mums, kā mans velnēns nogāzās lejā no klints.

—         Tas notika tā. — Gela dziļi ievelk elpu un zīmīgi paskatās manī. — Viņš teica, — puišelis ar pirkstu rāda uz mani, — šim esot jāuzrāpjas tajā klintī, kas tur rēgojas pāri upei, un tad par viņu avīzē uzrakstīšot. Bet es zināju, ka neko par viņu nerakstīs. Pagājušajā nedēļā es rāpos tur augšā pēc kazām, un par mani neviens nelikās ne zinis. Tāpēc es viņiem kliedzu, lai apiet apkārt klintij no otras puses.

—    Ko? Ko tu teici? Vai tu esi bijis tur augšā?

No nekaunīgā apvainojuma man gandrīz visas sāpes kā ar roku atņēma.

—    Bija vien jārāpjas. Kazas uzlīda augšā.

—   Vari jau lielīties, tikai nešauj pār strīpu!

—         Nē, es runāju taisnību. — Gela purināja galvu. — Kazas uzlīda augšā, es rāpos tām pakaļ. Tad paskatījos uz zemi un aiz bailēm sastingu — ja nogāzīšos lejā, būšu beigts un pagalam.

—   Tu gan melo kā zirgs.

—   Arī šodien mūsu gani tur uzdzina lopus!

—    Beidz liet!

—    Zvēru pie sava tēva.

—   Vai uz turieni ved arī kāds ceļš?

—         Ceļš nemaz nav vajadzīgs. Otrā pusē ir nolaidena nogāze. Tur aug plūmes un mežābeles.

«Redz kā! Ko gribēji, to dabūji! Tur ir lēzena nogāze, ganās jēri, spriņģo teļi. Bet es kā muļķis laužu sprandu. Ek, galviņa, galviņa!»

SARUNA AR KALNU

Kolīdz varēju celties, tūliņ piekliboju pie loga un pūlējos ieraudzīt virsotni ar balto cepuri uz pakauša. Slimnīca atradās piekalnē, tāpēc tūliņ pamanīju savu kalnu.

«Labdien, skaistulīti Kā klājas?»

«Labdien,» kalns atbildēja. «Man klājas lieliski. Tu labāk pastāsti, kā jūtas tava sadauzītā galva un lauztais sprands.»

«Var iztikt.» Es nopūtos. «Jau krietni labāk.» Es brīdi skumīgi klusēju. «Drīz būs jābrauc uz mājām. Ko lai tagad dara? Ko es tur stāstīšu? Es tā ilgojos pēc tevis, dienu un nakti skrēju tev pretī, bet tu tikai ķircinājies un nemitīgi bēgi projām no manis.»

«Tu varbūt cerēji, ka pats tevi uzsēdināšu sev uz galvas?» kalns smējās.

«Kāpēc tu tā runā? Kāpēc lai es tūliņ uzsēstos tev uz galvas?» Šoreiz es patiešām apvainojos.

«Varbūt tu mani esi sajaucis ar savu vecmāmiņu?»

«Kā tu uzdrošinies tik necienīgi runāt par manu vecmāmiņu?»

«Man tas nenāk ne prātā. Es tikai teicu, ka pats tevi sev uz galvas neuzsēdināšu,» kalns iecirtīgi turējās pretī.

«Bet ko lai daru?» es gandrīz apraudājos.

«Es jau neesmu tava māte. Manu sirdi tavas asaras vis nepadarīs mīkstu.» Kalns neapmierināti sarauca pieri.

«Tomēr nav labi būt tik cietsirdīgam.»

«Ak tu domā, ka es savu sirmo galvu noliekšu katra no ceļa noklīduša nejēgas priekšā? Tad es būtu vislielākais muļķis.» Kalns saīga, un tam apkārt sāka guboties mākoņu blāķi. «Es zinu, ko daru, zinu, kuru varu pielaist savā tuvumā un kurš nav to pelnījis.»

«Ko tu īsti gribi no manis? Atklāj arī man savu noslēpumu. Cik ilgi tu būsi tik lepns un neaizskarams?»

«Tas būs tavs mājas uzdevums, un šoreiz arī papūlies pats to atrisināt.» Un kalns ietinās baltos mākoņu palagos.

«Neslēpies! Sākumā tu nemitīgi bēgi no manis, tagad ievīsties mākoņos. Uzklausi kaut vārdiņu! Tu taču redzi, cik man nelāgi ap dūšu.»

«Ko tu vēl gribi? Ko tu nesaproti?»

«Tu sacīji, ka man esot jāatrisina uzdevums. Vai tad tā atkal ir aritmētika?»

«Kā tad citādi, aritmētika.»

«Labi, es esmu ar mieru. Tikai neslēpies no manis, ļauj man vēl kaut ko pajautāt.»

Kalns neko neatbildēja, tikai mazlietiņ atgainīja mākoņus no augstās pieres.

«Un kā būs ar vēsturi? To, ka tev vajadzīga ģeogrāfija, es sapratu jau sen, bet, mans mīļais, kāds labums tev būs no vēstures?»

«Ja esam sākuši par to runāt, tad tieši vēsture man ir nepieciešama visvairāk.» (Kas mani raustīja aiz mēles, atkal izgvelzu muļķību.) «Esmu te gadu tūkstošiem stāvējis un uzmanījis, lai pa manām piekalnēm netiktu augšā neviens ienaidnieks. Un tagad ļaušu muļķa pienapuikām par sevi pasmieties?»

Vai dieniņ! Mans kalns ātri ietinās mākoņos, tūliņ nošķīda balts zibens un nogranda pērkons.

Es skriešiem metos prom no loga, iekritu gultā un kliedzu pilnā balsī:

—   Veicīgi stiepiet šurp visas manas mācību grāmatas — vēsturi, aritmētiku, gruzīnu, krievu un vācu valodu!

Māte briesmīgi pārbijās un raudādama taustīja manu pieri.

—    Bērnam nav temperatūras, kāpēc viņš murgo, kas viņam pēkšņi lēcies?

—   Kungs, kāpēc tu esi viņus radījis mums par mokām un ciešanām! — Džimšera māte, žēli vāvuļodama, tūliņ metās pie sava dēla un uztraukusies raudzīja viņa pieri — varbūt arī Džimšeram uzbrukusi tāda pati nelaime.

BRĪVĪBA

Urā! Mani izraksta no slimnīcas.

Es mātei pateicu, ka puisēns no fermas vai, citiem vārdiem runājot, Gela, kurš mūs gandrīz katru dienu apciemoja slimnīcā, brauks mums līdzi uz mājām.

—   Mēs Gelam apsolījām, — Džimšers man piebalsoja. — Viņš mūs jau gaida. Kad mēs kāpām kalnos, Gela mums tik daudz palīdzēja.

—    Par palīdzību mēs viņam pateiksim paldies. Bet ko viņš pie mums darīs? Un kas viņu laidīs braukt mums līdzi?

—   Tu labāk pajautā, kas viņu atrunās. Gela dzīvo gluži viens, viņam nav ne mātes, ne vecāsmātes, ne tantes.

—   Dēliņ, pasaulē ir ļoti daudz bāreņu, tikpat visus nevaram aicināt savā pajumtē. Mums nemaz tik viegli neklājas.

—   Vecmāmiņa simtiem reižu man ir stāstījusi, kā deviņi brāļi prata sadalīt pat vienu rieksta kodolu.

—   Vai tu grasies viņu paturēt pie mums uz visiem laikiem? — māte kļuva piesardzīga.

—    Nē jau, lai paciemojas pāris nedēļu, klimata maiņa viņam nāks par labu! — To teikdams, es pamirkšķināju Džitnšeram.

—    Kur blandās tā puika tēvs? Kur ir viņa tēvs? — Džimšera māte vairs nevaldījās.

—   Tēvs? — es sastomījos. — To gan es nezinu. Māt, ja tu neesi ar mieru, es palikšu tepat. Izrādās, arī man nav māju, ja jau nedrīkstu draugu uzaicināt ciemos. Lai tad arī viss, kas tajā mājā atrodas, paliek vecmāmiņai, tev un tavam Iliko!

Pēc vārdiem «tavam Iliko» māte laikam vairs neiebilstu, ja es uzaicinātu kaut vai visu slimnīcas darbinieku draudzīgo saimi.

Mēs ar Džimšeru tūliņ steidzāmies uz fermu.

Ejam pāri laukam, un mums pretī veļas melns, rejošs kamols. Mans Lauvassirds! Es tevi neesmu redzējis veselu mūžību!

Suņuks tik sparīgi klūp man virsū, ka gandrīz notriec no kājām. Riedams un smilkstēdams lēkā man apkārt, nemitīgi pūlas nolaizīt seju. Vienīgā laime, ka nav sevišķi liels izaudzis, citādi sabradātu mani Kā vardulēnu.

Pēc tam mums pretī iznāk Gela ar savu suni.

—    Labdien, Gela!

Bez garas vilcināšanās es saku Gelam, ka viņam noteikti jābrauc mums līdzi. Puišelis ilgi atrunājas, beidzot samulsis un izbrīnījies man jautā:

—    Kāpēc? Ko es tur darīšu?

Abi ar Džimšeru aicinām un lūdzam viņu, pierunājam gan šā, gan tā. Taisnību gan es viņam nesaku. Tā jau es neesmu radis. Gribu abiem ar tēvu sagādāt priecīgu pārsteigumu. Tāpēc pagaidām būt kaut kas jāizgudro.

—   Gela, brauc mums līdzi! Mūsu ciemā tu ieraudzīsi visādus brīnumus! Es tevi iepazīstināšu ar saviem draugiem, ar klases biedriem! Ja gribi, atstāj tēvam zīmīti, citādi viņš atbrauks un meklēs tevi. Es tev palīdzēšu to uzrakstīt.

Es pūlējos krietnu brīdi, tomēr nekā nevarēju viņu pierunāt. Beidzot abas māmuļas nāca mums palīgā.

Viņas nemitīgi atkārtoja, ka mūsu ciems atrodas pavisam netālu no šejienes, ar autobusu līdz turienei var nokļūt divās stundās. «Tāpēc atbrauc, dēliņ, pie mums uz pāris nedēļām!»

Beidzot četratā mums laimējās viņu pierunāt. Paldies dievam!

Rīt mēs dosimies ceļā. Vispirms aizbrauksim līdz rajona centram, tur mūsu māmuļas katrā ziņā aizstaigās līdz tirgum. Bet es, Gela un Džimšers iesim taisni uz ciemu, jo mums nepatiks kratīties pārpildītā autobusā.

Pēc pusstundas parādīsies mūsu ciems! Vispirms mēs ieraudzīsim zaļus dārzus, rieta saulē sarkstošus jumtus un bezgalīgus vīnogulāju laukus. Izrādās, es esmu noilgojies pēc sava ciema. Apstāšos ceļa vidū un ilgi vērošu dzimtos pakalnus. Kamēr mēs aiziesim līdz mājām, paspēsim Gelam izstāstīt gan par draugiem, gan par suņiem … Pēc tam mēs viņu nomazgāsim un pabarosim.

Vakarā pārnāks Iliko un ieraudzīs savu dēlu.

Kas notiks pēc tam? Pat mana pārbagātā fantāzija šoreiz šķiet pavisam izsīkusi. Es vienīgi domāju, ka tagad musu mājās sāksies jauna dzīve. Vismaz man ir tāda nojausma.

Mana mīļā, apburtā virsotne! Tu vari bēguļot, cik tev tīk, gan es tevi panākšu!

Kopš šīs dienas man apkārt vienmēr būs draugi. Un beidzot es zinu, kas man jadara, lai es spētu uzkāpt savā bēdzējkalnā.

Uz redzēšanos, mana lepnā un neaizsniedzamā baltpiere!

Kaut ātrāk pienāktu rīts!

SATURS

Pirmā daļa. Mūsu ciemā

Aklais kucēns

Buthuzs

Saldie bumbieri

Aritmētikas stunda

«Tēvocis»

Redzīgais kucēns

Neticīgais sāncensis

«Mani piedzīvojumi»

Vācu valodas stunda

Trakā diena

Atkal juceklis

Labvēlis

Vecmāmiņas nāve

Bullis

Lala

Kalēja mazdēls

Olu čiepējs

Bīstamie pārbaudījumi

Otrā daļa. Baltkuprainā virsotne .

Brīvdienas

Pārgājiens sākas

Uz sniegotajām virsotnēm

Nakts mežā

Tamāra, vectēvs ar balto bārdu un valdes

locekle

Sarunas ar mirušajiem

Gela

Bēdzējkalns

Kritiens

Bezgalvis un spranda lauzējs

Asaru jūra

Pazemotā klints …. Saruna ar kalnu …. Brīvība

О т и а Иоселиани

КАХА — ПОКОРИТЕЛЬ НЕПРИСТУПНЫХ ГОРНЫХ ВЕРШИН

ИЛИ ПРИКЛЮЧЕНИЯ ОЗОРНОГО МАЛЬЧИШКИ

Рига «Лиес.ча» 1981

На латышском языке

Перевела с грузинского М. Гусаре

Художник Е. Корноухова

И б л? 3156

Jaunākā skolas vecuma bērniem О t i a J о s e ! i a n i

KAHA NEPIEEJAMU KALNU VIRSOTŅU IEKĀROTĀJS

jeb palaidnīga zena piedzīvojumi

Redaktore T. Liseka Mākslinieciskais redaktors А. Sprūdžs Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore Л. Giptere

Nodota salikšanai 13.07.81. Parakstīta iespiešanai 00.10.81. Formāts 60X84/16. Tipogrāfijas papīrs № 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 9.99 uzsk. iespiedi.; 10,45 uzsk. kr. nov., 8.71 izdevn. !. Metiens 30 000 eks. Pašūt. № 1030. Cena 30 kap. Izdevniecība «Liesma>, 226017 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. .Ye 274/31051/B-651. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081, Rīg;., Balasta dambī 3.

[1] arsens — gruzīnu tautas nacionalais varonis, nabadzīgo laužu aizstāvis.

[2] pazīstamais gruzīnu rakstnieks Akakijs Cereteli.

Content

Joseliani Otia Kaha — Nepieejamu kalnu virsotņu iekarotājs

Pirmā daļa. MŪSU CIEMĀ

AKLAIS KUCĒNS

BUTHUZS

ARITMĒTIKAS STUNDA

«TĒVOCIS»

REDZĪGAIS KUCĒNS

NETICĪGAIS SĀNCENSIS

«MANI PIEDZĪVOJUMI»

VĀCU VALODAS STUNDA

TRAKĀ DIENA

ATKAL JUCEKLIS

LABVĒLIS

VECMĀMIŅAS NĀVE

BULLIS

LALA

KALĒJA MAZDĒLS

OLU ČIEPĒJS

BĪSTAMIE PĀRBAUDĪJUMI

Otrā daļa. BALTKUPRAINĀ VIRSOTNE

BRĪVDIENAS

PĀRGĀJIENS SĀKAS

NAKTS MEŽĀ

TAMĀRA, VECTĒVS AR BALTO BĀRDU UN VALDES LOCEKLE

SARUNAS AR MIRUŠAJIEM

GELA

BĒDZĒJKALNS

KRITIENS

BEZGALVIS UN SPRANDA LAUZĒJS

ASARU JŪRA

PAZEMOTĀ KLINTS

SARUNA AR KALNU

BRĪVĪBA

SATURS