Rauds Eno

Kalevipoegs.

KALEVIPOEGS

Fr. R. Kreicvalda eposu atstāstījis prozā Eno Rauds

VELTĪJUMS

Aizdod tu man kokli, Vanemuine,

Skaista teika ataust miņā.

Par sen pagājušiem laikiem

Dziesmu skandināt es gribu.

Mostiet, pagājības balsis!

Atdzimstiet jūs, teiksmu vārdi,

Stāstiet man par seniem laikiem,

Tālām, laimīgākām dienām.

KALEVS UN LINDA

Pašos ziemeļos debesu tēva Taras ozolu birzs malā, klints kraujā stāvēja Kalevidu sēta. Šai sētā auga trīs dēli. Kad tie uzauga par vīriem, viņi visi trīs atstāja tēva mājas un devās plašajā pasaulē. Viens aizgāja uz Krievzemi un kļuva par tirgotāju. Otrs steigšus devās uz Turjas zemi un tur kļuva par drosmīgu karavīru. Bet trešais sēdās ziemeļērglim mugurā un aizlidoja pāri daudzām zemēm un jūrām uz Viru[1] krastu. te Kalevs nodibināja valsti un kļuva par šās zemes valdnieku.

Rietumu novadā savā sētā dzīvoja vientuļa, jauna atraitne. Kādu rītu viņa dzina ganos lopus. Un ko viņa uz ceļa atrada?

Atrada uz ceļa vistu, Zirga pēdā teterolu, Vārnēnu pie šūpotnītēm.

Atraitne paņēma vistu padusē, iebāza tetera olu azotē un vārnēnu iemeta priekšautā. Mājās viņa ielika vistu un olu vilnas tīnē — olu apakšā, vistu virsū. Bet vārnulēnu iesvieda tumšā kaktā aiz šķirsta.

Pēc laba laika atraitne gāja paraudzīt savu glabājumu un ieraudzīja, ka no vistas izaugusi daiļa meita Saime, no tetera olas — otra meita Linda. Bet no vārnulēna — kalpone.

Pienāca laiks, kad pie Saimes sāka braukt precinieki. Brauca bālvaidzis mēness dēls, brauca spulgacis — pats saules dēls. Taču Saime viņus abus atraidīja. Bet tad nāca zvaigznes dēls sev Salmi par sievu ņemt, un šoreiz meita solījās. Līgavu saposa kāzu tērpā un saaicināja kāziniekus. Zvaigznes dēls ar Salmi dzēra kāzas.

Jautrajās kāzu dzīrēs atkal sabrauca precinieki. Šoreiz Lindu saderēt.

Nāca mēness dēls otru reizi, bet Linda atraidīja augsto precinieku:

«Neiešu es, zelts, pie mēness, Sudrabiņš, pie naktskaraļa. Viņam seši amatiņi, Pieci tam vēl citi darbi, Vesels ducis pienākumu. Reizēm paceļas viņš agri, Reizēm tikai dienas gaismā, Dažkārt gluži nogrimst miglā, Ietin seju mitrā autā.»

Mēness dēls sadrūmušu vaigu aizgāja mājup. Nu nāca pats saules dēls vēlreiz laimi izmēģināt, bet Linda viņam atbildēja:

«Neiešu es, zelts, pie saules, Sudrabiņš, pie dienas kunga, Saule padara daudz ļauna, Linus novītina smiltīs, Iznīcina auzu druvu, Miežus sakaltē uz lauka, Izdedzina kviešu sēju, Bojā jaunos rudzu asnus, Vasarā mirdz ilgu laiku, Ziemu neiespīd pa logu.»

Saules dēls, nikni elsdams, gāja projām. Te pa vārtiem iebrauca trešais precinieks — ūdens. Bet Linda sacīja:

«Neiešu es, zelts, pie ūdens, Sudrabiņš, pie viļņu kunga. Viļņi brāžas postīdami, Jūras dzelmes draud ar nāvi, Avoti te plūst, te izžūst, Lielas upes drausmi palo.»

Arī ūdenim bija vien noskumušam jāiet mājup. Tāpat nesmaidīja laime ne vējam, ne Kunglas[2] ķēniņdēlam.

Te nu nāca sestais prec'nieks, Jautro kāzu dzīru troksnī, Nāca Kalevs, stiprais milzis, Piecdesmitiem zirgiem brauca, Sešdesmitiem vedējiņiem, Pats sēdēja lepnā zirgā.

Tikko Linda ieraudzīja Kalevu, tā iesaucās:

«Tīk šis prec'nieks manam prātam, Derības ar viņu dzeršu!»

Tagad Kalevu aicināja iekšā, sēdināja pie dzīru galda un cienāja ar kāzu rausi un saldo medaļu. Bet Kalevs sacīja:

«Negribu ne ēst, ne dzert. Labāk vediet iekšā Lindu, vediet tetermeitu citu pulkā!»

Linda izdzirdēja Kaleva vārdus un no klētiņas atsaucās:

«Puisīt, manu līgavaini, Tu man laiku devi uzaugt, Garai izstiepties kā niedrei, Dod nu laiku izrotāties!»

Pagāja labs laiciņš, kamēr beidzot Lindu saposa kāzu tērpā, un viņa enāca pie kāziniekiem. Viņa bija tik daiļa, ka pat atraitne viņu uzreiz nepazina un vaicāja:

«Vai tā saule ir vai mēness, Vai ar vakarblāzmas meita?» 3et Linda viņai atbildēja:

«Ne tā saule ir, ne mēness, Ne ar vakarblāzmas meita, Tavas pašas audzēknīte, Radusies no teterolas.»

Daudz kāzinieku tika saaicināti Kaleva un Lindas kāzās. Ilgi jo ilgi viesi līksmojās un grieza danci, kamēr beidzot zvaigžņu dēls sāka posties mājup. Viņš atvadījās no mājiniekiem un no kāziniekiem un aizveda Salmi tālu projām — turp, no kurienes vienīgi vēja brāzma atnes sveicienus un lietus lāses norasina asaras.

Bet Kalevs ar Lindu vēl ilgi svinēja kāzas. Beidzot arī viņiem pienāca laiks doties projām. Viņi atvadījās no atraitnes, iesēdās kamanās un aizbrauca uz Kaleva mājām.

*

Ilgu un laimīgu mūžu nodzīvoja Kalevs ar Lindu, valdīdams pār savu zemi un tautu. Beidzot viņš sajuta tuvojamies nāves stundu, ataicināja Lindu pie sevis un sacīja:

«Pēc manas nāves tev piedzims pēdējais dēls. Tēva acis to vairs neredzēs. Taču viņš būs visādi līdzīgs man. Kad jaunākais dēls izaugs liels, viņam ar brāļiem būs jālozē, kuram lemts kļūt par tautas aizstāvi un par zemes valdnieku. Valstij jāpaliek nedalītai viena dēla mantojumā — tikai fad tā būs stipra un varena.»

To pateicis, Kalevs likās slimības gultā un vairs necēlās. Septiņas dienas un septiņas naktis Linda apraudāja savu mīļo vīru. Taču asaras viņai no vaigiem nenožuva un bēdu nasta no sirds nenovēlās. Pēc tam Linda pati izraka kapu un guldīja vīru zem velēnām. Uz vīra kapa Linda sanesa daudzum daudz smagu akmeņu, lai Kaleva kapa kopu skatītu arī nākamās paaudzes. Tagad šo vietu sauc par Tallinas Domkalnu.

Reiz gadījās, ka, nesot uz kapu smagu akmens bluķi, atraitne bija pagalam piekususi un akmens noslīdēja pie viņas kājām. Linda bēdīga apsēdās

uz tā un ilgi raudāja gaužas asaras. No viņas asarām radās Augšezers, bet akmens, uz kura Linda raudādama bija sēdējusi, vēl šobaltdien redzams Augšezera krastā.

Drīz vien Lindas bēdas rima — viņai piedzima dēls./Jau tūlīt varēja redzēt, ka zēns būs stiprs un varens. Divus mēnešus viņš brēca no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam, pēc tam saplēsa savus autiņus, sasita šūpuli, izkāpa no tā un sāka rāpot pa grīdu. Trešajā mēnesī zēns jau staigāja pa istabu.

Tā auga un pieņēmās spēkā Kaleva jaunākais dēls. Lielāks paaudzies, viņš ar klints bluķiem spēlēja kurni1 un jūras krastā mētāja pa ūdens virsu milzīgus radzes gabalus. Reizēm atkal, rotaļādamies sētā, viņš ar visām saknēm rāva no zemes jaunas eglītes. Likās, Kalevipoegs2 , liels uzaudzis, būs gluži līdzīgs savam vēvam.

Pēc Kaleva nāves pie bagātās atraitnes Lindas bariem vien nāca precinieku. Taču Linda negāja ne pie viena — viņa tos visus raidīja projām. Precinieku vidū bija arī somu Tūslars, vēju zintnieks, kas atraitni kāroja sev par sievu. Bet, kad Linda arī Tūslaru atraidīja, tas sāka draudēt un teicās atriebties par viņa noniecināšanu.

Linda viņa draudiem atbildēja;

«Somu burvi, kādēļ bīties Man no taviem tukšiem draudiem? Pērklī man trīs ērgļu dēli. Visi stipriem vara knābjiem, Visi līkiem dzelzu nagiem. Gan tie pratīs māti sargāt, Aizstāvēt pret ienaidnieku.»

Aizritēja gads pēc gada, un ar laiku precinieki lika Lindu mierā.

1 K u r n i s — igauņu etnogrāfijā pazīstama spēle, līdzīga krievu gorodkiem. (Tulk.)

2 Kalevipoegs — igauniski Kalevipoeg nozīmē Kaleva dēls. (Tulk.)

KALEVA DĒLI IET MEDĪBĀS

LINDAS NOLAUPĪŠANA

Kalevidu jaunie dēli

Jautri klaiņoja pa mežu,

Meklēdami meža putnus,

Vērodami lāča pēdas,

Raudzīdami brieža tekas.

Brāļiem līdzi treji suņi:

Pirmais — Irmis, otris — Armis,

Trešais — plēsējs Mustukene.

Iedami pa suņu pēdām,

Krūmos atrada tie lāci —

Priedēs medus kāpējiņu.

Ķēra Irmis, grāba Armis,

Zemē rāva Mustukene —

Suņi pievārēja lāci.

Jaunākais brālis pārmeta lāci sev pār plecu, un visi gāja tālāk. Gluži tapat viņi vēl nomedīja briedi un meža vērsi. Pēc tam viņi noķēra un nodīrāja lielu baru vilku, lapsu un zaķu. Bet tad visi trīs devās mājup.

Viņi nonāca skaistajā eglājā. šeit apsēdās vecākais brālis un sāka dziedāt. Bet vidējais apsēdās skaistā bērzu birzī un arī rādīja savu vareno prasmi dziedāt.

Jaunākais no Kalevdēliem Izraudzījās ozolmežu, Vecātēva stalto birzi, Nosēdās pie ozolstumbra, Lika dziesmai ieskanēties, Skaņām brīvi gaisā celties, Plaši plūst pār visu zemi. It kā putni sāktu dziedāt: Prāta putni priedulājā, Gudrie putni ozolainē. Skaļi sauca dzeguzīte Augstā koka galotnītē, Dudināja balodīši, Gavilēja lakstīgalas, Visu nakti triļļodamas, Krēslā saldi svilpodamas, Jau pirms ausmas pogodamas. Dziesma tam kā jūra šalca, Augstās klintīs atbalsojās, Koku gali līdzi liecās, Kalnu gali nošūpojās, Mākoņjumti saplaisāja, Debess gudri noklausījās.

Tai pašā laikā, kad vīri mežā medīja, somu burvis slepeni īrās savā laivā uz Kaleva sētas pusi. Aiz klints paslēpies, viltīgais precinieks bija noglūnējis, ka Kaleva dēli aiziet no mājām. Pie ganībām burvis izvilka laivu krastā un paslēpa to drošā vietā Kaleva kapa tuvumā. Bet pats kā kaķis, kas uzglūn putnam, iezagās pa vārtiem un, pārskrējis pāri pagalmam, iesteidzās istabā.

Linda tobrīd sēdēja pie pavarda un vārīja dēliem azaidu. Izbaiļu pirmajā mirklī viņa pat nespēja laupītājam turēties pretim. Burvis sagrāba atraitni klēpī un gribēja to ar varu aizstiept uz savu laivu. Nu Linda sāka sīvi pretoties, gan sizdama ar dūrēm, gan skrāpēdama, bet burvis zināja tādus vārdus, kas salauza atraitnes spēkus.

Linda izmisumā sāka saukt palīgā. Bet burvis atkal teica savus noslēpumainos vārdus, un atraitnes žēlabas izgaisa vējā un nogrima viļņos, neviena nesasniegušas.

Uku, debesu tēvs, tomēr dzirdēja Lindas vaimanas un nolēma izglābt viņu no laupītāja nagiem. Burvis bija sasniedzis Iru kalnu un jau dzīrās doties uz jūru. Te pēkšņi padebešos nodārdēja pērkons, un somu burvis nesamaņā nogāzās zemē. Bet Linda tai pašā mirklī pārvērtās par augstu akmens stabu.

Tikai pēc laba laika burvis atjēdzās. Gan viņš raudzījās visapkārt, taču, nevarēdams Lindu nekur ieraudzīt, tā ir aizbrauca pāri jūrai mājup.

Bet akmeni, kurā pērkons bija pārvērtis Lindu, tauta iesauca par Iru māti.

Visi trīs Kaleva dēli steidzās mājup. Jau iztālēm viņi vērīgi lūkojās, vai no viņu mājas pavarda nepaceļas dūmi. Taču nekas nebija manāms.

Vīri sasniedza pagalmu, iegāja pa vārtiem un steidzās uz istabu.

Tikko viņi pārkāpa slieksni, te uzreiz saprata, ka māte no mājām pazudusi.

Jaunākais dēls sacīja:

«Te noticis kaut kas ļauns! Vārti atvērti, istabas durvis līdz galam vaļā, un svešas pēdas pagalma mauriņā arī nevēstī nekā laba.»

Nu dēli visi vienā mutē sāka saukt māti:

«Atsaucies, ak mīļā māte, Atbildi mums, māmulīte, Dziedi pretim, mīļo putniņ, Pacel balsi, teterīti!»

Atšalca vienīgi klintis un lielais mežs, bet pazudušās māies balss nekur nebija dzirdama.

Dēli sauca vēl otru un vēl trešo reizi. Atsaucās vēja brāzma, atbildēja jūras krasti, bet no Lindas nebija ne ziņas, ne miņas.

Nu visi trīs brāļi devās meklēt mātes pēdas. Vecākais gāja uz druvu, vidējais apstaigāja aploku, bet jaunākais aizgāja uz jūras krastu. Laupītāja pēdas neatrada ne vecākais, ne vidējais brālis, taču jaunākais gan uzgāja zīmes, kas skaidri liecināja, ka somu burvis nācis uzmākties Lindai.

Noskumušie brāļi sāka prātot, kā izglābt māti no laupītāja nagiem. Vecākais brālis sacīja:

«Iesim ieēdīsim maizi un pēc tam liksimies gulēt. Varbūt sapnī redzēsim kādu zīmi, kur mēs varētu meklēt mātes pēdas.» Arī vidējais brālis piebilda:

«Varbūt sapnī parādīsies Uku un atklās, kā dārgo vistiņu izglābt no vanaga nagiem.»

Un abi vecākie brāļi likās gulēt. Bet jaunākais nodomāja:

«Sīs dieniņas darījumu Nekarini rīta vadzī; Katrai dienai savi darbi, Katrai stundai savas likstas, Savu rūpju smagā nasta, Savas gaitas, vēlēšanās. Stundu izmantot ja gribi, Izmēģināt laimes lomu, Šaubīdamies nekavējies, Nevilcinies ilgu laiku.»

Skumju prātu viņš aizgāja pie tēva kapa, lai atvieglotu sev sirdi. Te no kapa atskan tēva balss:

«Kas gan soļo še pa smiltīm, Kas pa kapa virsu staigā? Smiltis birst uz acu plakstiem, Zvirgzdu graudi krīt uz pieres.»

Dēls uzklausīja un atbildēja:

«Dēls tavs jaunākais, skumjš puisēns, Tas pa kapa smiltīm soļo, Tas pa kopas virsu staigā. Celies augšā, mīļais tētiņ, Mosties augšā, aizmigušais; Parādi man īsto ceļu, Māmiņa kur nozudusi!»

Bet tēvs no kapa atkal atbild:

«Dēliņ, nevaru es celties, Nevaru ne iet, ne mosties! Klinšu bluķis spiež man miesu, Akmens smags man guļ uz krūtīm, Zvaniņi man aug uz pieres, Zilās puķes apklāj acis, Gailenītes guļ uz vaigiem. Vēji lai tev ceļu rāda, Lai dod vēsmas padomiņu, Debess zvaigznes gudru prātu!»

Nu jaunākais dēls steigšus vien uzskrēja stāvajā, klinšainajā krastā. Viņš vērīgi lūkojās jūrā, vai tur nebūs kāda laupītāja pēda. Taču nevarēja pamanīt nekā. Vienīgi viļņi skalojās pret krastu un pie debesīm mirdzēja zvaigznes.

KALEVIPOEGS UN SALENIECE

LIELAIS OZOLS

Īgi raudzījās jaunākais dēls no krasta jūras tālē. Bet, nevarēdams jūrā tomēr nekā saskatīt, ielēca pats viļņos un sāka peldēt uz Somu pusi. Viņš bija cieši apņēmies māti atbrīvot no zagļa nagiem un somu burvim atmaksāt tā ļauno darbu.

Stiprā roka šķēla bangas, Sita augstus viļņu lokus, Līgojošais ūdens šūplis Nesa drošo varoņvīru, Negurstošo peldētāju Jūras putojošos plecos Tālāku uz ziemeļpusi, Tuvāku pie klinšu krasta.

Varēja būt jau pusnakts, kad tālumā pavīdēja maza saliņa. Kalevipoegs gribēja atpūsties un peldēja uz salu. Izkāpis krastā, viņš atlieca nogurušo muguru, apsēdās uz apsūnojuša akmens un sāka gaidīt, kad plaksti

aizvērsies snaudā. Bet, iekāms vēl miegs bija pieveicis vīru, viņš izdzirda dziedam jaunu meitu.

Kalevipoegs pavērās visapkārt, vai kaut kur neredzēs arī pašu dziedātāju. Un tālumā pie ugunskura viņš ieraudzīja skaistu meitu cirtainiem matiem. Tā bija salenieku meita. Viņa sargāja audeklus, kas bija izklāti zālē balināties, un dziedāja tik skaisti, it kā pogotu lakstīgala. Kalevipoegs viņai atdziedāja, un drīz vien meita nāca lūkoties, vai tik nebūs pie viņas ciemos atnācis radinieks no Somu zemes vai precinieks no Viru novada. Kalevipoegs un saleniece sāka runāties, un viņi rātni tērzēja, līdz abi iemīlējās.

Vecais salenieks pamodās un nāca paraudzīties, kas gan šeit vēlā naktī traucē mieru.

Kalevipoegs vaicāja saleniekam, vai vakarā salai garām neesot pabraucis somu burvis, bet salenieks teicās labi sen burvja neredzējis.

Vecais salenieks savukārt vaicāja ciemiņam, kas šis tāds esot un no kurienes nākot.

«Esmu stiprā Kaleva un atraitnes Lindas pēdējā atvase,» Kalevipoegs lepni atbildēja.

Bet salenieku meita, dzirdēdama, kas īsti par vīru ir ciemiņš, briesmīgi izbijās. Izbailēs viņa sagrīļojās un no stāvā krasta iekrita jūras dzelmē.

Viļņi meitenīti sedza,

Ūdens zeltenīti klāja,

Sedza, klāja brūnacīti!

Viļņi sedza, ūdens klāja

Salasmātes acuraugu,

Salastēva balodīti.

Tēvs sāka saukt palīgā, bet Kalevipoegs ielēca jūrā un lūkoja izglābt meiteni. Taču viļņi vairs neatdeva atpakaļ jauno salenieci. Tad Kalevipoegs teica ardievas vecajam saleniekam un peldēja tālāk uz Somu zemes pusi atbrīvot savu māti no zagļa nagiem.

Izdzirdusi vecā salenieka vaimanas, arī vecā saleniece izsteidzās no istabas paraudzīties, kāda nelaime gadījusies. Kad viņa dabūja zināt notikušo, viņas sirdi pārņēma dziļas bēdas.

Tad māmuļa darināja grābekli ar garu kātu un sāka grābt jūras viļņus, tētis iznesa jaunu tīklu un arī mēģināja izvilkt meitu no jūras dzelmes.

Ne tētis, ne māmuļa neatrada savu mīļo meitu. Bet viņi gan izvilka no jūras jaunu ozoliņu. To viņi aiznesa uz mājām un iestādīja aplokā. Vēl viņi izcēla ērgļa olu un dzelzs cepuri. Olu viņi ielika cepurē, aiznesa mājup un nolika kambarī. Pēdīgi viņi izvilka no jūras zivi un sudraba bļodu. Zivi viņi ielika bļodā un aiznesa uz pagrabu. Pēc tam viņi no jauna gāja jūras dibenu rušināt, bet sava bērna tomēr neatrada, tikai dzirdēja viņu

dziedam: . , .. , ..

«Neraudi tu, māmuliņā,

Nesērojies, mīļais tētiņ!

Jūras dzelmē man ir mājas,

Viļņos klusa istabiņa.»

Nu tētis un māmuļa noskumuši gāja mājup. Mīļās meitas piemiņai viņi iestādīja ozolu pagalmā pie šūpolēm, kur meitene jaukajos vakaros bieži mēdza šūpoties. Stādot koku, viņi tam novēlēja:

«Ozol, audz par lepnu koku,

Izplet plaši savus zarus,

Galotni cel padebešos.»

Kad ozols btja iestādīts, māmuļa gāja uz kambari raudzīt ērgļa olu. Viņa izņēma olu no aukstās dzelzs cepures un nolika piesaulē perēties. No olas izšķīlās ērglēns. Māmuļa viņu mitināja kambarī, taču spēcīgais putns izrāvās no istabas un aizlidoja tālu projām.

Tētis gāja uz pagrabu, kur pa sudraba bļodu peldēja zivtiņa, un noskumis žēlojās:

«Bij man daiļis āboliņis,

Bij man skaista saldodziņa,

Vakarblāzmai līdzinājās,

Mirdzēja kā rīta ausma,

Sārta bij kā pati saule.

Āboliņis krita jūrā,

Saldodziņa vēsos viļņos.

Gāju āboliņu meklēt,

Izvilkt odziņu no ūdens,

Kas man piedūrās pie ceļa.

Zivs man piedūrās pie ceļa.

Kas no zivtiņas var rasties?»

Zivtiņa uzklausīja veco salenieku un atbildēja:

«Ielaid zivtiņu tu jūrā

Atkal viļņos rotaļāties.»

Vecais salenieks ielaida zivtiņu atpakaļ jūrā un pēc tam gāja lūkot ozolu. Un ko viņš ieraudzīja? Ozols bija izaudzis līdz debesīm, zari tam sniedzās jau mākoņos! Ko nu darīt? Te vairs nebija cita padoma kā iet meklēt zintnieku, kas nocirstu šo milzu ozolu.

Vecā saleniece atkal gāja uz pļavu sienu grābt. Un ko viņa atrada zem stirpas? Atrada pašas izaudzēto ērgli. Vecīte aiznesa putnu mājās, ielika to kambarī un piesēja ķēdē. Bet kas bija ērglim zem spārna? Tur bija mazs mazs vīriņš, divu sprīžu garumā un cirvīti padusē.

Bet ozols auga arvien lielāks, zari tam sniedzās mākoņos, bet galotne stiepās vai līdz pašai saulei. Lielais koks jau sāka aizēnot sauli un mēnesi un aizklāt pat tālās debesu zvaigznes.

Vecais salenieks devās tālu pasaulē, izstaigāja daudzas zemes, meklēdams vīru, kas nocirstu ozolu. Taču visi spēkavīri vienā mutē atbildēja vecajam:

«Ozols stiprāks par mums visiem,

Stumburs nebīstas no cirvja,

Ne no mūsu asā kapļa.»

Salenieks noskumis atgriezās mājās un sūdzēja savas bēdas sievai. Saleniece ieveda veco kambarī un parādīja vīriņu ar cirvi rokā, kas bija paslēpies zem ērgļa spārna.

«Vai tu, mīļais, negribētu nocirst ozolu?» salenieks vaicāja mazajam vīriņam.

«Atbrīvo mani no saitēm, gan tad salīgsim!» vīriņš atbildēja.

Vīriņu atbrīvoja no valgiem un par algu apsolīja tam dārgu bļodu.

Vīriņš izgāja pagalmā un piegāja pie ozola. Te pēkšņi vīriņš sāka augt lielāks: pastiepās par olekti, tad par otru un tad izstiepās vairāku asu garumā. Tad vīriņš ņēmās cirst ozolu nost. Cirta dienu, cirta otru, cirta vēl pustrešu dienu. Beidzot ozols salīgojās un brīkšķēdams nogāzās zemē.

Kas tur iznāca no koka? Iznāca liels tilts no stumbra, Iztaisīja lielu laipu Divzarainu pāri jūrai. Viens zars veda Viru krastā, Otrais somu klinšu kraujā — Un to sauc par Somutiltu. Kuģus taisīja no gala, Lielus, dārgus preču kuģus, Viducīti laivām ņēma, Resgalīti pilsētiņām. Tievos zarus vergu laivām, Sīkās skaidas bērnu kuģiem.

KALEVIPOEGS SOMU ZEMĒ

Bet tagad mazliet pārtrauksim mūsu stāstījuma pavedienu un paraudzīsimies, kas pa to laiku noticis ar Kalevipoegu. kam Stiprā roka šķēla viļņus, un spēkavīrs nenoguris peldēja uz Somu zemi. Un, kad rītausmā sāka sārtoties jūra, Kalevipoegs jau ieraudzīja Somu zemes klinšaino krastu. Drīz vien viņš to sasniedza un apsēdās uz kraujas klints brītiņu atpūsties.

Visapkārt nebija neviena paša cilvēka. Pār zemi un jūru klājās rīta klusums. Un tikai dziedātāju putni sveicināja sauli: augstu pie debesīm vīteroja cīrulis, un eglainē kūkoja dzegūze. Arī burvja pēdu citu nekādu nebija kā tikai laiva, ko pestelis bija atstājis krastā un ar ķēdi piestiprinājis pie klints. Pēc grūtā ceļa Kalevipoegs atlaidās kādu brīdi nosnausties. Taču nogurums bija tik liels, ka spēkavīrs nogulēja visu dienu un visu nakti un vēl otrā dienā kādu brītiņu piedevām. Beidzot Kalevipoegs pamodās no smagā miega un redzēja, ka nevar vairs ilgāk kavēties. Steidzīgi viņš devās ceļā, gāja pa kalniem un lejām, trauca pāri klajiem laukiem un cauri bieziem mežiem. Taču burvja kā nav, tā nav. Karstā saule tik stipri svilināja vīram muguru, ka tā jau kūpēja, bet viņš joprojām naski soļoja arvien tālāk uz ziemeļiem.

Beidzot Kalevipoegs uzkāpa augsta kalna galā un vērīgi lūkojās visapkārt tālē. No šejienes viņš ieraudzīja burvja sētu, kas atradās zaļā ielejā skaista meža malā. Nu varonis ašiem soļiem kāpa lejup no kalna un steidzās uz ieleju, līdz pamanīja burvja pagalma vārtus. Kalevipoegs ieskatījās pāri vārtiem pagalmā un ieraudzīja tur guļam zemē burvi.

Kādu gabaliņu tālāk no burvja sētas auga skaista ozolu birzs. Varonis iegāja ozolainē un ar visām saknēm izrāva vienu no varenākajiem ozoliem. Viņš aplauza ozolam zarus un iztaisīja sev krietnu milnu, ar to viņš gribēja pārmācīt burvi. Saņēmis milzīgo koku aiz galotnes, Kalevipoegs šoreiz iegāja pa vārtiem burvja pagalmā.

Spēkavīram soļojot, dunēja zeme, trīcēja kalni un dimdēja klintis. Burvis pamodās un sākumā domāja, ka tuvojas negaiss un ka padebešos pērkons braukā savos dzelzs ratos. Te pēkšņi viņš ierauga ienākam pagalmā Kalevipoegu.

Burvis vairs nejaudāja aizbēgt. Viņš izvilka no azotes sauju dūnu un papūta tās gaisā. Sīkās spalviņas griezdamās pasitās augšup. Tad viņš čukstus sāka teikt savus burvju vārdus un pārvērta spalvas par karavīriem. Kājnieki un jātnieki nu drāzās pretim Kalevipoegam. Burvja lielie karotāju bari bruka virsū varonim un kā odi uzmācās tam no visām pusēm.

Bet tad Kalevipoegs savēcināja savu vareno milnu, un tā šņākdama griezās pa gaisu.

Kurā vietā Kalevvarons Nomērķēdams nūju nolaiž, švīkstot belzienu dod krietnu, Tur krīt jātnieki, krīt zirgi! Kur tik viņš šo lielo bozi Atri vēcina pa gaisu, Tur vairs dzīve nepamostas.

Trakā niknumā ozolrunga slānīja ienaidniekus pa labi un pa kreisi, un vīri visapkārt kā nopļauti krita uz maura. Drīz vien cīņa bija izcīnīta un pēdējie burvja karavīri metās bēgt pa galvu pa kaklu.

Kad burvis redzēja, cik bēdīgu galu ņem viņa vīri, viņš zaudēja pēdējo cerību un izbailēs sāka lūgties Kalevipoegam žēlastību. Burvis atzinās savā noziegumā un izstāstīja, ka Linda Iru kalnā dīvaini nozudusi.

Taču varonis neticēja tam, ko stāsta burvis, un dusmīgi iesaucās:

«Vai tu ceri, ka ar tenkām,

Melu valodām un viltu

Izdosies tev attaisnoties?

Saņem, zagli, zagļa algu,

Baudi ļaunā darba augļus!»

Savēcinājis ozola milnu, ka tā nošņāca vien gaisā, Kalevipoegs zvēla Tūslaram pa pašu pieres vidu. Vēja zintnieks, ne vārda nebildis, nogāzās zemē un turpat aizmiga nāves miegā.

Tagad varonis steidzās meklēt māti. Viņš domāja, ka Tūslars būs Lindu ieslodzījis kādā slepenā kambarī, un izvandīja visu māju. Gāja spēkavīrs no saimes istabas uz kambari, no kambara uz pagrabu, sadauzīja visas atslēgas un stiprās bultas. Izstaigāja klētis, kūtis un bēniņus, taču it nekur neatrada pazudušās mātes pēdas.

Beidzot Kalevipoegs noguris likās atpūsties. Un sapnis izgaisināja varoņa drūmās domas — sapnī viņš redzēja Lindu kā jaunu meitu priecīgi dziedam un šūpojamies dzimtās sētas šūpolēs.

Kad varonis no rīta pamodās un pārdomāja savu sapni, viņš saprata, ka viņa māmuļa vairs nav dzīva.

Divas dienas Kalevipoegs dziļās skumjās apraudāja savu mīļo māti, bet trešā dienā agri jo agri, vēl pirms gaismas, posās ceļā un devās atpakaļ uz krastu. Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka Somu zemē dzīvo slavens kalējs, un viņš nolēma dabūt no kalēja zobenu. Un tā Kalevipoegs sāka meklēt Somu kalēja mājas. Vairākas dienas viņš maldījās pa sūnu purviem un lieliem mežiem, tomēr īstā ceļa neuzgāja.

Beidzot viņš dzirdēja putnus saucam no koka:

«Turies vienmēr vakarpusē,

Soļus vērs pret saules rietu.»

Kalevipoegs uzklausīja putnu padomu un tūdaļ izkļuva no biezā meža klajākā un kalnainākā vietā. Te varonim pretim nāca kliba vecenīte, un beidzot viņa tam izstāstīja, kā nokļūt uz īstā ceļa.

Kalevipoegs gāja tālāk, kā vecenīte bija stāstījusi, līdz izdzirda kalēja plēšu šņākoņu un smago veseru dobjos sitienus. Kādu gabaliņu tālāk, augsta kalna pakājē, skaistā ielejā, koku paēnā stāvēja Somu kalēja māja. Ar saviem trim dēliem slavenais kalējs tajā brīdī kala varenu zobenu. Viscaur melni nokvēpušie vīri tik spēcīgi sita pa nokaitēto zobena asmeni, ka tas zem smagajiem veseru sitieniem vaidēt vaidēja.

Kalevipoegs apstājās pie smēdes sliekšņa un novēlēja kalējiem veiksmi darbā.

Somu kalējs sveicināja atnācēju un sacīja:

«Kas laipni novēl veiksmi darbā, tas ikvienā vietā un ikvienās mājās atradīs patvērumu.»

Bet Kalevipoegs atbildēja:

«Klausies, kalēj Dzelzsķepa! Vai tev nav krietna zobena, ko pārdot, tāda, kas īsta vīra rokās nesalūztu? Dod preci aplūkot, lai es varētu pārbaudīt zobena izturību un izmēģināt tā asumu!»

«Pircējam ir tiesības preci pārbaudīt un atļauts par pirkumu pārdomāt,» kalējs atbildēja. «Mantu vajag vērīgi acīm aplūkot, prasmīgi ar roku aptaustīt un ar prātu labi apdomāt — tad nekad nebūs zaudējuma.»

Un viņš tūlīt lika jaunākajam dēlam atnest no kambara dažus no skaistākajiem zobeniem. Dēls paklausīja tēvam un atnesa Kalevipoegam izmēģināšanai veselu klēpi asu zobenu. Kalevipoegs izmērīja zobena garumu un pārbaudīja asmens izturību. Pēc tam pāris reižu sparīgi savēcināja to virs savas galvas un trieca pret klints bluķi. No cietā akmens izšāvās uguns un izsprāga dzirkstis, bet zobena asmens salūza gabalu gabalos, tā ka šķembas vien pašķīda tālu uz visām pusēm. Un spēkavīra rokā palika tikai rokturis.

«Ūja, kur stipra roka!» iesaucās izbrīnījies kalējs.

Bet Kalevipoegs sašķaidīja drumslās pret klinti vēl otru un trešo zobenu.

«Nu gan pietiek!» dusmīgi norūca apkvēpušais kalējs. «Netīk man, ka manu dārgo preci velti bojā izmēģinot.»

Nu viņš sūtīja otru dēlu pēc stiprākiem zobeniem, un tas atnesa no kambara Kalevipoegam izmēģināšanai klēpi ieroču.

Varonis saivēra dižāko no zobeniem, savēcināja to pāris reižu virs savas galvas un gāza pa laktu. Šoreiz zobens nesalūza, bet asmens, iecirties laktā, saliecās un sašķiebās divos līkumos un atcirtās gluži neass.

«Pagaidi, pagaidi, brālīt!» sacīja Somu kalējs. «Ja tev makā daudz ir zelta, atradīšu šķirstā arī tevis cienīgu zobenu.»

Un nu tika atnests no slepena kambara, no šķirsta, kas bija aizslēgts ar septiņām atslēgām un aizšauts ar deviņām bultām, pats dižākais zobens. Vecais Kalevs bija licis sev to darināt, bet, pirms vēl zobens tika izkalts, nomira. Zobens bija kaldināts no septiņējādas dzelzs, un kalējs ar saviem dēliem to bija kalis un asinājis septiņus gadus, viņš to apvārdoja ar septiņē- jādiem burvju vārdiem un rūdīja septiņējādos ūdeņos. Bet par šo vareno ieroci kalējs prasīja jo dārgāku maksu: daudzum daudz lopu, labības, naudas un vēl citādas mantas.

Kalevipoegs paņēma rokā slaveno zobenu un savēcināja to pāris reižu virs savas galvas. Zobens griezdamies sacēla stipru šņākoņu un šalkoņu: likās, plosītos negaiss un gaudotu vējš. Tad varonis zvēla ar zobenu pa laktu, ka nodārdēja vien. Smagā lakta pāršķēlās vidū pušu, bet uz zobena nebija redzamas ne kādas pēdas, ne skrambas.

«Tas laikam būs īsta vīra cienīgs zobens, tas būs stiprai rokai kaldināts ierocis!» priecīgi iesaucās Kalevipoegs.

Nekaulēdamies viņš apsolīja par zobenu samaksāt prasīto maksu un aicināja kalēju uz Viru zemi saņemt atlīdzību. Taču slavenais zobenu meistars atbildēja:

«Nevis aizņemies, bet maksā, Parādu drīz nolīdzini. Harju kuģi lai mums atved, Viru laivas šurp lai gādā Norunāto zobencenu.»

Nu sadzēra lepnus līkopus. Septiņas dienas stāvēja dīkā lakta un veseris, septiņas dienas Somu kalējs ar saviem dēliem atpūtās un līksmojās.Bet pie dzīru galda vīru starpā izcēlās strīds — skurbulī Kalevipoegs pastāstīja par jauno salenieci un tās dēļ saķildojās ar kalēja vecāko dēlu. Vārds pa vārdam, un, pirms vēl kāds atģidās, Kalevipoegs pārsteidzīgi izrāva zobenu no maksts un trakās dusmās nocirta kalēja dēlam galvu.

Somu kalējs dusmās iesaucās:

«Puiši, tveriet garās knaibles, Veserus un dzelzu stieņus, Slepkavam lai atmaksātu! Atriebieties ienaidniekam, Kas bez vainas asins lējis!»

Dēli steidzās izpildīt tēva pavēli, bet Kalevipoegs stāvēja istabas vidū, vēcināja rokās savu vareno zobenu un sauca:

«Nāciet, ja gribat galu dabūt!»

Tad kalējs aicināja dēlus netuvoties piedzērušajam spēkavīram, bet pats sāka Kalevipoegu lādēt:

«Lai kauj tevi dižais zobens, Tā es lādēdams tam saku, Lai, tev pašam nenojaušot, Kļūst viņš tavas nāves nesējs, Asins darba atmaksātājs!»

Kalevipoegs izskrēja no istabas, steigšus aizgāja pāri norai un noguris likās uz pauguriņa gulēt.

KALEVIPOEGS TOP PAR ĶĒNIŅU

Kad Kalevipoegs pamodās no miega, viņš raiti devās mājup. Pēc dažām dienām spēkavīrs nonāca jūras krastā. Te viņš paņēma Tūslara laivu un sāka irties pāri jūrai.

Vēji viņu ātri dzina,

Viļņi, viegli šūpodami,

Nesa to uz viņu krastu,

Viļņos rotaļājās airis,

Laivinieka rokas cilāts;

Lai no ceļa nenoklīstu,

Otra roka vada stūri.

Varēja būt jau tā ap pusnakti, kad Kalevipoegs ar savu laivu tuvojās salai. Te pēkšņi no viļņiem atskanēja jaunās salenieces dziesma. Meita skumji pārmeta varonim bez vainas izlietās asinis.

Dziesma darīja Kalevipoegam skumju prātu, un viņš, pārdomādams savu vainu, īrās tālāk. Tieši ar saules lēktu varonis sasniedza Viru krastus.

Viņš pieseja laivu krastā un devās mājup. Iru kalnā Kalevipoegs vēja pūsmā sadzirdēja brīnumainas dziesmas skaņas:

«Jaunā ērgļa dzelzu nagi

Asinis bez vainas lēja,

Izpostīja meitas mieru.

Asinsgrēks šis divkārtīgais

Smagi gulst uz ērgļa dēlu.

Sargies, līku knābi ērgli,

Sargies tu no dižzobena:

Asins prasa asins algu.

Vairāk nevar klintsmāmiņa

Pastāstīt par visu tuvāk.»

Beidzot Kalevipoegs dabūja zināt, kādā veidā viņš zaudējis savu mīļo māti.

Varonis steigšus devās tālāk un nonāca pie savas dzimtās sētas. Ierējās suņi, brāļi iznāca pie vārtiem viņu saņemt. Un nu viņi cits citam gana vaicāja un gana atbildēja.

Nākamā vakarā visi trīs Kaleva dēli sēdēja kopā un stāstīja, ko ikviens piedzīvojis savā ceļojumā. Arī vecākais un vidējais brālis bija gājuši tālu pa pasauli, bet viņu ausīs nebija nākusi neviena ziņa par Lindu. Jaunākais brālis pastāstīja, kā viņš atmaksājis Tūslaram un kā nopircis sev dārgu zobenu. Taču par kalēja dēla nāvi, par salenieces dziesmu, kas skanējusi no jūras dzelmes, un par Lindas dziesmu Iru kalnā viņš nebilda ne vārda.

Beidzot vecākais brālis sacīja:

«Nu mūs vairs nesargā tēva un mātes mīlestība. Tagad mums jāizpilda tēva pēdējā griba un jālozē, kuram no mums kļūt par ķēniņu.»

Abi jaunākie brāļi bija ar mieru. Visi trīs nosprieda jau otrā dienā lozēt un zemes valdīšanu nodot tam, kuram kritīs loze.

Kad uznāca vakara krēsla, jaunākais dēls viens pats aizgāja pie tēva kapa lūgt padomu un palīdzību.

Un vecais Kalevs no kapa mierināja savu jaunāko dēlu:

«Neskumsti, mans mīļais dēliņ,

Nelej asras, jaunais bāri,

Tēva ēna vienmēr sargā

Paklausīga bērna tekas.

Ja nav grēkots tīšu prātu,

Centies grēku drīzi labot!»

Otrā dienā jau ar mazu gaismiņu brāļi devās ceļā, lai sameklētu lozēšanai piemērotu vietu. Raitiem soļiem vīri gāja uz dienvidiem, līdz pievakarē nonāca pie kādas lauku sētas vārtiem. Saimnieks un saimniece noturēja viņus par preciniekiem un sāka aicināt kambarī.

Beidzot no istabas iznāca arī meitas un dejoja tā, ka viņu zelta kakla rotas skanēja un zīda lentas plīvoja.

Bet jaunākais brālis sacīja:

«No mums trijiem jums laikam gan znotu nebūs. Mums ir gluži citi ceļi ejami un citi darbi darāmi.»

Vīri devās tālāk un trešajā dienā nonāca skaista ezera krastā.

«Te laikam būs lozēšanai laba vieta,» teica vecākais brālis. «Un tagad redzēsim, kurš no mums trijiem kļūs par ķēniņu.»

Ikviens no brāļiem aizgāja meklēt sev piemērotu akmeni, un drīz vieN viņi jau atkal bija krastā, gatavi sacensties akmens mešanā. Tas, kura akmens vistālāk aizlidos, mantos vecā Kaleva valsti un kļūs par tautas valdnieku un aizstāvi.

«No mums visiem es esmu pats vecākais, un man arī pašam pirmajam pienākas izmēģināt laimi,» sacīja vecākais brālis.

Viņš savēcināja rokā akmeni un svieda to pret debesīm, ka nošvīkstēja vien. Akmens kā mazs putniņš uzlidoja augstu gaisā un traucās uz debess pamali, beidzot tomēr sāka krist lejup un, vareni šņākdams, iekrita ezerā netālu no viņa krasta. Ūdens šalkdams uzšļācās augstu gaisā, bet akmens nozuda ezera dzelmē.

«Vecākais brālis iesāka, bet nu ir mana kārta,» bilda vidējais brālis un svieda arī savu akmeni, tā ka tas švīkstēdams traucās pret debesīm.

Arvien augstāk lidoja akmens pret sauli, līdz sāka krist atpakaļ un beidzot nokrita ezera viņā krastā taisni uz sauszemes un ūdens robežas.

Nu bija pienākusi jaunākā brāļa kārta. Kaleva pastarītis pieminēja savu mīļo māti, atcerējās, kā viņa to bija glabājusi un audzinājusi, un tad arī mēģināja savu laimi.

Akmeni viņš rokā tvēra,

Vēja gaitā riņķī grieza,

Tad ar troksni projām svieda:

Akmens skrēja putna lidā,

Tālē traucās klinšu bluķis;

Acis mērķi neizlaida,

Roka ceļu ieturēja.

Jaunākā brāļa akmens netiecās ne padebešus satricināt, ne gaismu aizēnot — zuzēdams tas pārlidoja taisni pāri plašajam ezeram un nokrita zemē.

Tagad Kaleva dēli brida pāri ezeram paraudzīt, kur nokrituši viņu mestie akmeņi.

Pirmā brāļa mestais akmens

Gulēja zem viļņu segas,

Snauda vēsā ezerdzelmē;

Otrā brāļa mestais akmens,

Tuvu atradās pie krasta,

Sausuma un ūdens starpā,

Puse bija saredzama,

Otru pusi slēpa viļņi.

Trešā brāļa mestais akmens,

Sacensības īstais mērķis,

Atradās uz sausā krasta,

Gulēja uz zaļa maura

Tālāk nekā abi pirmie.

Tā jaunākais brālis mantoja vecā Kaleva ķēniņa valsti un kļuva par valdnieku.

Bet abi vecākie brāļi atvadījās no jaunākā: .

«Nu, ardievu, jauno brāli,

Dzīvo sveika, dzimtā ligzda,

Kur mēs lieli uzauguši,

Kā ozoli nobrieduši!»

Un viņi devās svešumā meklēt laimi. Bet jaunākais saņēma valdības grožus savās rokās.

Tikko Kalevipoegs bija kļuvis par ķēniņu, viņš ķērās pie darba.

Kalevdēls, tas drošais, dižais,

Somu plecos, šķēpu sānos,

Sēja lemesi nu ilksīs,

Zirgu arklam priekšā jūdza,

Ar kumeļu arti gāja;

Sāka uzplēst slapjos purvus,

Apart sausos zemes slāņus,

Papuvē dzīt dziļas vagas.

Arklis miltos zemi mala,

Akmentiņus smiltīs berza,

Sējai mālus irdināja,

Melno zemi jauniem asniem,

Ara dažas vietas laukiem

Audzelīgām maizes druvām,

Citas ara ganu zemei,

Zaļam mauram, siena pļavām.

Spēkavīrs ara vairākas dienas no vietas, līdz beidzot karstā svelme jau draudēja nobeigt kā vīru, tā zirgu. Tad tikai Kalevipoegs nojūdza zirgu un sapina tam kājas. Pats viņš atstiepa nogurušos locekļus un drīz vien aizmiga dziļā miegā.

Diena bija karsta, un dunduri jau pagalam bija nomocījuši zirgu. Zirdziņš solīti pa solītim virzījās uz lielo mežu, lai tur rastu vēsu ēnu. Taču mežā mita ļoti daudz vilku, un nu tie bariem metās virsū zirgam. Gan staltais kumeļš meta vilkiem ar priekškājām, gan spēra ar pakaļkājām, taču pinekļi kavēja viņu aizaujot, un beidzot plēsoņas saplosīja varoņa mīļoto zirgu.

Kad Kalevipoegs pamodās, viņš tūlīt noprata, ka viņa kumeļš ticis vilkiem par laupījumu. Spēcīgais vīrs aizsvilās dusmās un tūdaļ steidzās uz mežu, lai atriebtu plēsoņām. Nikni šķaidīja vilkus smagais zobens un apkāva tos baru bariem. Iespējams, ka varonis vilku sugu būtu pilnīgi iznī-

dējis no zemes virsas, ja neuznākusi nakts. Tādēļ spēkavīrs iebāza zobenu makstī un, no asinsdarba noguris, nolikās atpūsties.

Bet nebija vēl miegs nolaidies uz Kalevipoega plakstiem, kā pie viņa atsteidzās ziņnesis un sauca:

«Mīļo Kalevipoeg, es nāku ar bēdu vēsti! Ienaidnieku kuģi braukā pa Viru zemes ūdeņiem, un viņu izlūki ložņā pa krastu. Laikam draud karš un tuvojas posta dienas. Bet mūsu vīri ir zaudējuši dūšu, jo bēdas māc viņu prātu un nāves bailes — sirdi.

«Kurš no viņiem aizies karā,

Droši dosies sīvā kaujā,

Stāsies pretī ienaidniekam?

Visus drošākos kauj zobens,

Spēcīgākos kara cirvis,

Šķēps gāž zemē vīrus bariem,

Bultas nesaudzē neviena.»

Bet Kalevipoegs uz to atbildēja:

«Kam tu zākā Viru vīrus,

Neslavu cel mūsu dēliem?

Šķēps lai nolūst niknā cīņā,

Cirvis neass paliek cērtot,

Lai kauj zobens ļaudis pulkiem —

Vīri nebīstas no asins!

Lielāki kad paliks spaidi,

Asiņaināks kara niknums,

Vairāk nāves nesīs cīņas,

Tad ar es vairs nekavēšos,

Tautai palīgā pats steigšos.»

Viņš lika ziņnesim ieturēt maltīti un likties gulēt. No rīta vīram bija jājāj tālāk ziņot kara vēsti.

Nebija vēl Kalevipoegs dabūjis aizvērt acu, kad jau otrs ciemiņš1 klāt.

1 Sis nakts ciemiņš domāts senigauņu dievs Uku. (Autors.)

«Vai tad nu nakti arī vairs miera nebūs!» dusmīgi iesaucās varonis. «Bija man iepriekš zināt, ka ķēniņam tik sūra dzīve, tad es gan labāk būtu devies uz svešām zemēm.»

Bet atnācējs, laipns vecītis sirmu galvu, uzklausīja varoni un atbildēja:

«Ka esmu šurpu atnācis, no tā tev celsies tikai labums. Es pazīstu tevi jau kopš tiem laikiem, kad tu vēl šūpulī gulēji un mauriņā rotaļājies, šodien es atnācu apraudzīt tavus varenos arumus, jo bez Uku palīdzības cilvēku darbiem nav svētības.»

«No kurienes tu nāc un kas tu esi, cienījamo svešiniek?» vaicāja Kalevipoegs.

Bet laipnais vecītis atbildēja:

«Uzklausi labāk nākotnes pareģojumu! Tik ilgi, kamēr tu valdīsi un ar stipru roku sargāsi tautu, tavā zemē plauks laime. Taču priecīgās dienas nepastāv ilgi. Nāve rada nāvi, un Somu kalēja lāsti neatstās tavu zobenu. Tāpēc, varon, esi modrs, lai tava paša zobens netop tev par slepkavu!»

Skumji izskanēja sirmgalvja pēdējie vārdi, un svešinieka tēls izgaisa Kalevipoega skatienam kā migla saulē.

Nogurušais Kalevipoegs aizmiga. Taču naktī redzētie sapņi sajauca varoņa prātus tā, ka, rītā pamodies, viņš svešinieka pareģojumu vairs lāgā neatcerējās.

KiKERPERAS PURVĀ

ŪDENSGARS

ILMANEITSI GREDZENS

Kādā ezerā dzīvoja divi velna bērni. Niknos strīdos nelielais ezeriņš tiem bija kļuvis par šauru, un tādēļ brāļi nolēma iet meklēt sev jaunu mitekli. Pēc ilgas klaiņāšanas viņi nonāca lielajā Kikerperas purvā, šī vieta bija abiem pa prātam, un viņi nolēma šeit apmesties.

Taču tūlīt pat viņi atkal sāka ķildoties: abi divi gribēja valdīt pār purvu. Drīz vien vellēni klupa viens otram cekulā, tā ka spalvas vien putēja.

Tieši tobrīd Kalevipoegs kopā ar savu draugu Alevipoegu un ieroču nesēju gāja gar Kikerperas purvu. Pamanījuši varoni, vellēni pārstāja ķildoties un vienā mutē sauca:

«Mīļo Kalevipoeg, nāc spried mums taisnu tiesu!»

«Pastāstiet man sīkāk, par ko jums izcēlies strīds?» vaicāja Kalevipoegs.

Vecākais velna dēls uzsāka šādu valodu:

«Purva dēļ mums izcēlās nesaprašanās un dūksnāja dēļ — strīds! No mājām mēs iznācām abi kopā un kopā nācām šo ceļu. Kopā atnācām arī šurpu, bet es nācu gar pašu purvmalu un dūksnājam biju tuvāk, tādēļ man pienāktos valdīt pār šo vietu.»

«No šā purva nav nekāda labuma ne cilvēkiem, ne zvēriem,» feica Kalevipoegs. «Tādēļ dāvinu to jums miteklim un patvērumam. Lielākā daļa lai tiek lielākajam no jums, mazākā — mazākajam.»

Bet vellēni joprojām plijās virsū Kalevipoegam:

«Esi nu tik labs un sadali pats purvu divās daļās! Citādi aiz alkatības starp mums atkal izcelsies strīds.»

Kalevipoegs lūdza Alevipoegu uzņemties purva dalīšanu, bet pats aizsteidzās tālāk veikt svarīgākus uzdevumus.

Alevipoegs ar ieroču nesēju tūlīt ņēmās purvu sadalīt un gribēja mērīšanu sākt no upes krasta.

Te pēkšņi kāds izbāza gaivu no dzelmes un vaicāja: .

«Ko jūs te strādājat, ļautiņi mīļie?»

Tas bija ļaunais ūdensgars, kuram šeit — upes dibenā bija krāšņa māja.

Alevipoegs gan bija mazliet nobijies, taču drosmīgi atbildēja:

«Gribu aizsprostot upi un apturēt straumi tā, lai te neviens vairs nevarētu ne iekļūt, ne izkļūt.»

«Mīļais, labais, to tu gan nedari!» ūdensgars sāka lūgties. «Ļauj labāk upes straumei tecēt brīvi, un es tev bagātīgi atlīdzināšu.»

«Labi, lai nu paliek vien,» Alevipoegs bija ar mieru. «Ja tu man pēc mūsu līguma piebērsi pilnu cepuri ar dālderiem, tad es upi neaizsprostošu.»

Ūdensgars apsolījās otrā dienā jau mazā gaismiņā būt klāt ar naudu, bet Alevipoegs viņam piedraudēja:

«Vērsi tur aiz ragiem, vīru — pie vārda. Pielūko, ka tu savu solījumu pildi, citādi mēs sastrīdēsimies un tev plāni klāsies.»

Ūdensgars paslēpās upes dzelmē, bet Alevipoegs ar ieroču nesēju naktī izraka dziļu bedri. Bedres dibenu viņi izraka milzīgi lielu, bet augšā atstāja tik mazu caurumu, ka to viegli varēja apsegt ar cepuri. Cepurē vīri iegrieza nemanāmu caurumu, lai iebērtie dālderi, ūdensgaram neredzot, pa to izkristu cauri.

Otrā rītā mazā gaismiņā ūdensgars ar apsolīto naudas nastu bija klāt. Bet viņa atnestie dālderi neapsedza ne cepures dibena. Tad ūdensgars gāja otru un vēl trešo reizi pēc naudas, sanesa vairākus klēpjus sudraba un veselu lēveni zelta, taču cepure bija un palika tukša.

Beidzot ūdensgaram visas viņa bagātības izsīka un viņš teica Alevi- poegam:

«Vai tu, mīļais labais, nepaciestos līdz rudenim! Var būt, ka tad es spēšu tev nomaksāt parādu.»

Bet Alevipoegs viņam atbildēja:

«Ceļš garš gājējam un laiks — parāda gaidītājam. Sanes nu vien cepuri pilnu ar dālderiem, citādi es izpildīšu savus draudus un aizsprostošu upi.»

Nu ūdensgars mēģināja ar viltu aizmānīt Alevipoegu no sanestajām bagātībām un sacīja:

«Te mana padoma pietrūkst, jāiet pie mātes aizņemties to, kas iztrūkst. Nāc līdzi, mīļo Alevipoeg! Tad tu pats savām acīm varēsi vērot, lai, līgumu pildot, nenotiktu nekādas blēdības.»

Taču Alevipoegs noprata, kas ūdensgaram padomā, un sūtīja viņam līdzi ieroču nesēju. Pats viņš palika turpat modri sargāt mantu.

Ieroču nesējs gāja līdzi ūdensgaram pa svešiem ceļiem un noslēpumainām takām un nonāca tumsības valstībā, kur vēl neviens cilvēks nebija spēris savu kāju.

Velna aploka tie naca, Tumšos laukos ēnu valstī, Neiespīd tur rīta ausma, Neatspulgo vakarblāzma, Dienās nemirdz gaišā saule, Naktīs bālais mēnestiņis, Zvaigznes ceļā nepavada, Neapgaismo tumšo taku.

Tomēr pamazām no tālienes sāka atspīdēt gaisma. Un, lūk, tur jau bija varenais zemūdens mājoklis. Vārtu stabu galā dega darvas mucas.

Kad abi vīri pārkāpa mājas slieksni, ūdensgara brāļi nāca saņemt viesi un tūlīt aicināja to pie galda ieturēt azaidu. Zelta kannas, sudraba bļodas un daždažādi lepni ēdieni liecināja par šo māju turību. Taču ieroču nesējs neuzdrošinājās ne medaļu nobaudīt, ne arī kādu dārgu cienastu nogaršot, jo no kausiem un bļodām šķīda spožas dzirkstis.

Te ūdensgara brāļi uzsāka savā starpā noslēpumainas valodas — tā ka «vinderdi» un «vanderdi» vien skanēja, un ciemiņš no tā ne vārda nesaprata. Beidzot nešķīsteņi sakampa ieroču nesēju un spēlēdamies sāka viņu mētāt no rokas rokā. Nabadziņš kā pakulu kodaļa lidoja no vienas sienas pret otru un no viena kakta otrā.

Nāves bailēs ieroču nesējs sāka lūgties:

«Laidiet vaļā, ļautiņi mīļie! Rimstiet, līdz es izmērīšu istabu. Tad es mājās varēšu pastāstīt, cik augstu mani te šūpoja.»

Ūdensgara brāļi nolaida ieroču nesēju zemē. Viņš tūlīt izvilka aiz jostas aizbāztās auklas, ar kurām bija mērījis purvu, un ņēmās mērīt istabas sienas. Mērīja šur, mērīja tur, kamēr pamazām nonāca līdz durvīm. Tur viņš vēl izmērīja sliekšņa platumu. Bet tad — sprukt! — izmanījās pa durvīm laukā — un nu tik pa to pašu ceļu atpakaļ! Nepaguva vēl nabaga vīrelis lielā steigā ne atskatīties, kā jau bija nokļuvis dienas gaismā. Bet te ieroču nesējs ieraudzīja, ka Alevipoegs ar visu mantu nozudis. Nu viņam nekas cits neatlika kā doties meklēt savu draugu.

Bet ūdensgars vēja ātrumā drāzās pakaļ ieroču nesējam. Viņš panāca vīru un sāka zākāties:

«Kā tad tu, brālīt, aizmirsi zelta nastu? Es jau nu gan viens pats tik smagu maisu nejaudāju panest. Nu mums jāsalīgst kaut kā citādi. Vai gribi lauzties vai skrieties?»

«Ja tev tīk, varam visādi mēroties spēkiem,» ieroču nesējs atbildēja. «Tikai iesim un sameklēsim piemērotu vietu!»

Abi devās ceļā un drīz vien ieraudzīja Nerska kalnu. Tas viņiem abiem bija pa prātam. Bet nebija viņi vēl tikuši pie kalna, kā pretim nāca Alevipoegs un Kalevipoegs. Alevipoegs bija ūdensgara mantu noslēpis mežā un pēc tam saticis Kalevipoegu.

«No kurienes tad tāds brīnumains ciemiņš radies?» ieraudzījis ūdens- garu, Kalevipoegs vaicāja.

«Šis vīrs palika man parādā pilnu cepuri zelta,» Alevipoegs atbildēja.

Bet ieroču nesējs piebilda:

«Mēs kāpsim Nerskas kalnā spēkiem mēroties!»

«Kas nu tu par spēkoni!» Kalevipoegs nosmējās un iebāza ieroču nesēju kabatā. «Paaudzies, brālīt, un pieņemies spēkā, iekāms sāc ar stipriem vīriem lauzties. Es esmu vīrs, kas ūdensgaram var pretim stāties.»

Tad viņi visi kopā kāpa Nerskas kalnā un taisījās cīkstēties.

Vispirms vīri nosprieda mest ar lingu akmeņus. Ūdensgars ilgi jo ilgi nopūlējās, līdz iedabūja savu milzīgo akmeni cilpā, pēc tam viņš desmit reižu grieza lingu sev ap galvu un tad sparīgi svieda akmeni. Briesmīgi šņākdams, ūdensgara akmens lidoja vēja ātrumā un nokrita tālu tālu — Virc- ezera krastā.

Nu pienāca Kalevipoega kārta. Spēkavīrs iesēja lingā krietnu akmens bluķi un ar varenu atvēzienu svieda to pret debesīm. Spalgi svilpdams, akmens lidoja arvien tālāk un tālāk, līdz nokrita zemē pavisam tālu — Peipusa krastā.

Ūdensgars, redzēdams, ka viņš lingošanā nevar pārspēt varoni, gribēja citādi spēkoties. Kalevipoegs bija ar mieru, un tagad viņi sāka vilkties.

Vīri nosēdās mauriņā, atspērās ar kāju pēdām viens pret otru, bet rokām satvēra ūdensgara krietno nūju. Pirmais vilka nūju ūdensgars. Vilka tā, ka gandrīz sev rokas locītavās pārrāva, bet Kalevipoegu ne par mata platumu nepacēla no zemes.

Nu varonis vēl stiprāk atspērās, vēl stingrāk satvēra nūju, un, kā rāva pa īstam, tā ūdensgars nokrita augšpēdus. Vecis, kūleņus mezdams, ielidoja tālāk krūmu biezoknī. Tur viņš vairākas dienas taustīja savus kaulus un braucīja savas dzīslas, līdz atkal spēja pakustēt.

Vīri smējās par ūdensgara neveiksmi, un tagad Alevipoegs pastāstīja Kalevipoegam, kā viņš upes dzelmes saimnieku piekrāpis ar cauru cepuri.

«Vērsi satur aiz ragiem, vīru saista ar vārdu,» jautri piebilda Alevipoegs. «Pēc taisnības ūdensgars man vēl joprojām ir parādā pilnu cepuri naudas.»

Drauga vārdi Kalevipoegam atgādināja, ka arī viņš Somu kalējam vēl nav samaksājis par zobenu. Un viņš lūdza Alevipoegu braukt uz Somu zemi un nolīdzināt kalējam parādu.

Alevipoegs steidzās izpildīt pavēli, bet Kalevipoegs apsēdās krūma paēnā atpūsties un padomāt par savas tautas likteni. No Viru novada atnestās kara vēstis darīja drūmu varoņa prātu. Viņš nolēma otrā dienā doties pāri Peipusam, sanest no turienes dējus un savā zemē uzcelt varenas pilsētas, kur tautai rast patvērumu no ienaidnieka.

Te Kalevipoegs iebāza roku kabatā un nejauši piedūrās ieroču nesējam. Nu tikai viņš atcerējās mazo vīriņu. Spēkavīrs izvilka ieroču nesēju no kabatas un sāka ar viņu runāties.

«Kā gan tu, vārgulīt, domāji stāties pretim varenajam ūdensgaram?» jautāja Kalevipoegs.

Bet ieroču nesējs atbildēja:

«Gan es viņu kaut kā ar viltu pieveiktu!»

Tad Kalevipoegs pateica, ka viņš nodomājis otrā rītā doties pāri Peipusam.

«Bet tu paliec šeit par ceļarādi,» turpināja varonis. «Ja no Viru novada nāktu jaunas kara vēstis, tad ved ziņnešus pie manis.»

Sarunādamies viņi vēl ieturēja azaidu, un tūlīt jau arī bija vakars klāt. Abi vīri nolikās gulēt.

Nakts nolaidās pār mežiem un pļavām, un apklusa putnu balsis. Vienīgi sienāzītis zālē sisināja un odiņš lidodams sīca. Zvaigžņu acis mirgodamas raudzījās lejup no debesīm, un mēness vērās nogurušajos gulētājos.

Atlidoja daiļā sproggalve llmaneitsi, varenā pērkontēva Keu meita. Palidinājusies šurpu turpu, viņa beidzot ielaidās biezā mežā. Tur viņa nonāca pie dziļas akas. Pēkšņi viņai iegribējās dzesēt slāpes, un viņa sāka vilkt no akas ūdeni. Te meitu ieraudzīja Meža mātes dēls un mudīgi steidzās viņai palīgā, llmaneitsi satrūkās, un dziļajā akā viņai no pirksta nejauši iekrita gredzens. Meitene sāka gauži gausties par savu nelaimi, un viņas žēlabas dzirdēja Kalevipoegs. Varonis atsteidzās meitenei palīgā un tūlīt ielēca dziļajā akā meklēt dārgo gredzenu.

To visu pamanīja ļaunie burvji. 2igli viņi atvēla pie akas smagu dzirnakmeni un uzmeta to Kalevipoegam uz galvas.

Pie sevis ļaunie radījumi nodomāja:

«Gan šis akmens vīru satrieks, gan tas varoni pieveiks!»

Taču pēc kāda brīža Kalevipoegs izkāpa no akas. Griezdams ap savu pirkstu dzirnakmeni, varonis vaicāja:

«Brīnumdaiļā llmaneitsi, Keu meita, sproggalvīte, Vai tad šis te ir tavs gredzens, Kas tev ieslīdēja akā? Dūņās citu nedabūju, Lielāku vairs neatradu.»

Tā llmaneitsi vairs nedabūja rokā savu gredzenu.

KALEVIPOEGAM

NOZOG ZOBENU

CĪŅA AR ĻAUNAJIEM

BURVJIEM

ILGAIS MIEGS

Otrā dienā jau ar mazu gaismiņu Kalevipoegs posās ceļā pāri Peipusam. Pliskavā viņš sapirka lielu nastu krietnu dēļu, kas derētu pilsētas celšanai, un devās atpakaļ uz mājām.

Nonācis pie Peipusa krasta, varonis palūkojās apkārt, vai kaut kur neatradīsies kāds vienkocis vai plosts. Taču viņš neieraudzīja neko tādu, ar ko varētu braukt pa ūdeni. Neko darīt — viņš aizsprauda svārku stērbeles aiz jostas un sāka brišus brist pa viļņiem uz dzimto krastu.

Peipusa krastā, necaurejamā biezoknī, bija paslēpies ļaunais sālspūtējs un vēroja Kalevipoega gaitas. Vīriņš izskatījās pēc meža zvēra — viscaur ar spalvām apaudzis, kaķa purnu un ļauni piemiegtām, pūžņainām cūkas acīm. Viņš zināja dažnedažādas zintis un burvju vārdus un tagad vārdoja ezeru, lai viļņi augstu uzbangotu un ūdens kultos varenās putās. Taču burvis neiespēja gausināt Kalevipoega soļus. Spēkavīrs tik smējās par burvja izdarībām un drīz vien sasniedza dzimto krastu.

Izkāpis krastā, viņš vilka zobenu no maksts, lai vētras cēlējam samaksātu pelnīto algu, taču burvis žigli aizbēga no varoņa un paslēpās.

Kalevipoegs bija piekusis no grūtā ceļa, tādēļ pameta blēdi nesodītu. Viņš pagrāba no krasta klēpi mīkstu smilšu, aiznesa kādu gabaliņu tālāk un nobēra tās zemē savai guļvietai. Pēc tam viņš ieturēja maltīti, noraisīja zobenu no jostas un nolika to sev blakus, lai briesmu brīdī ierocis būtu pie rokas. Nu viņš varēja mierīgi atlaisties savā smilšu gultā un aizmigt. Drīz vien spēkavīra krākšana atbalsojās mežos un laukos.

Peipusa burvis, kas bija iebēdzis savā paslēptuvē kā vēzis alā, izdzirda varenā vīra krākšanu. Uz pirkstgaliem viņš tuvojās palūkoties, kas notiek, ieraudzīja Kalevipoegu cieši aizmigušu un pamanīja zemē blakus varonim zobenu. Burvis domāja tagad slepus nozagt ieroci. Taču vīrelim nepietika jaudas. Viņš nespēja zobenu pacelt no maura — tas bija it kā ar dziļām saknēm ieaudzis zemē.

Bet burvis taču bija liels burvestību zinātājs! Nu viņš ņēmās pesteļot un izmēģināja visādas mākas — gan bēra zobenam virsū burvju zāles, gan vārdoja to ar septiņējādiem burvju vārdiem. Beidzot zobens sakustējās, pacēlās gaisā un ielēca burvim padusē.

Elsdams pūzdams burvis ar savu laupījumu devās projām. Reizēm viņš atpūtās krūmos un tad atkal stiepa smago ieroci tālāk. Beidzot vīriņš nonāca pie Ķēpas upes krasta. Bet, kad viņš lēca pāri upei, zobens iekrita viļņos un nogrima dzelmē. Gan burvis izmēģinājās ar saviem burvju vārdiem ieroci atdabūt, taču nekas nelīdzēja. Kalevipoega skaistais zobens vairs nepaklausīja burvja pavēlēm un palika nekustīgi guļam upes dibenā. Tā zaglim nekas cits neatlika kā meklēt patvērumu no Kalevipoega dusmām dziļi mežā..

Rītausmā Kalevipoegs pamodās no ciešā miega un ieraudzīja, ka viņa zobens pazudis. Viņš tūlīt noprata, ka tas burvja roku darbs, un apņēmās iet vistālākos ceļus, lai sameklētu dārgo ieroci. Kad varonis beidzot bija sasniedzis Ķēpas upes krastu, viņa tik labi pazīstamais asmens atmirdzēja no ūdens.

Kalevipoegs tad vaicāja:

«Kas varēja tevi paceit,

Iemest tevi upes viļņos?

Teic — kas tevi šurpu nesa?»

Zobens saprata vīru un atbildēja:

«Sālszintenieks, vārdugudrais,

Tas ar savu burvju varu

Zobenu no zemes ņēma,

Pacēla no zaļā maura.

Kad viņš straumei pāri lēca,

Gribēdams tikt otrā krastā,

Es aiz prieka nodrebēju,

Izrāvos no burvja rokas,

Ātri viļņos ieslīdēju.»

Kalevipoegs sauca ieroci laukā no ūdens, bet tas pārmeta varonim, kādēļ šis pie Somu kalēja izlējis nevainīgas asinis.

Zobens teicās palikt upes dzelmē apraudāt kalēja dēlu. Kalevipoegs saprata zobena vārdus un sacīja:

«Nu tad guli, dārgo zoben,

Upes dzelmes miera gultā!

Bet, ja reizi tālās dienās,

Citos laimīgākos laikos,

Nāktu vīrs, kas manim līdzīgs,

Tad, ai zoben, dārgo biedri,

Celies vētraini no viļņiem,

Meties tad no dzelmes klēpja

Pats tu dižā vīra rokās!

Bet, ja gadītos reiz vīram

Ķēpas ūdeņos spert kāju —

Tam, k a s senāk tevi nesa,

Tad, ai zoben, dārgo biedri,

Nocērt viņam abas kājas!»

Kalevipoegs gribēja teikt: «Kas tevi šurpu nesa…» — bet Somu kalēja lāsts sajauca viņam vārdus.

Tagad varonis gāja atpakaļ uz Peipusa krastu, paņēma dēļu nastu plecos un devās mājup. Iedams cauri mežam, Kalevipoegs nolauza krietnu priedi, lai viņam zobena vietā būtu laba runga, ar ko ceļā atvairīt ienaidniekus.

Te pēkšņi no meža biezokņa izskrēja trīs vīri un uzklupa Kalevipoegam. Tie bija Peipusa burvja dēli, kurus tēvs bija sūtījis kavēt varoņa gaitas un mākties viņam virsū. Viņi bija izrāvuši kokus ar visām saknēm un sāka spēkavīru milnot. Divi burvji turēja rolcā garas pātagas, kurām galos karājās smagi dzirnakmeņi. Tos viņi savēcināja, griežot sev ap galvu, un Kalevipoegs dabūja briesmīgus belzienus.

Sākumā varonis lūkoja izbeigt ķildu laipniem vārdiem, bet, kad burvji nelikās dzirdam, viņš savēcināja savu milnu, tā ka švīkstēja vien. Taču priede neizturēja stiprās rokas spēku un salūza gabalu gabalos. Nu Kalevipoegs sāka ņemt no nastas pa dēlim vien un ar tiem zvetēt burvja dēlus. Taču pie katra spēcīgāka belziena salūza arī dēļi. Viņa nasta jau sāka plakt un dēļi nāca pie beigām. Kad burvji to pamanīja, viņi mācās virsū Kalevipoegam vēl jo niknāk.

Te kāda sīka balstiņa sauca no krūmiem:

«Ar malu, sit ar malu, mīļo Kalevipoeg!»

Kalevipoegs saprata, cik labs šāds padoms, un sāka milnot ienaidniekus ar dēļa malu. Tagad niknie uzbrucēji vairs nespēja izturēt: kā vilki gaudodami, viņi bēga, ko kājas nes, mežā.

Kalevipoegs, brītiņu atvilcis elpu, sacīja:

«Kas tu tāds esi, ka devi man labu padomu? Nāc vien, brālīt, šurpu, es tev gribu paldies pateikt!»

«Es nevaru nākt, mīļo Kalevipoeg!» ezis no krūmiem atbildēja. «Kad Vecaistēvs radīja dzīvniekus, viņš aizmirsa man iedot kažoku. Esmu gluži kails un briesmīgi salstu. Tāpēc man jātup siltā sūnu gultiņā.»

«Nāc vien, mīļais, droši ārā no cera!» teica varonis. «Gribu tev par pateicības balvu dāvāt labu kažoku.»

Mazais, kailais vīriņš, aiz aukstuma drebēdams, iznāca pie Kalevipoega. Varonis noplēsa gabalu no savu svārku stērbeles un nometa to ezim. Un kopš tā laika ezim ir mugurā adatains kažociņš, kas viņu pasargā no ienaidniekiem.

Dienas darbi un cīniņi bija spēkavīru gaužām nogurdinājuši. Tagad viņš nolikās mauriņā, lai labi atpūstos, un miegs tūlīt nolaidās pār varenā vīra plakstiem.

Taču drīz vieri Peipusa burvis bija jau atkal klāt. Viņš salūkoja miega zāles, raidīja burvju vārdus un sasaistīja Kalevipoegu ilga jo ilga miega važās.

Gaisa nakts, un saule lēca, Saule grima, vakars nāca, Vezdams līdzi jaunu nakti. Kalevidu stiprais varon's Gulēja vēl ciešu miegu.

Pa tam ziņneši no Viru novada atnesa steidzamas ziņas par karu, un Kalevipoega ieročnesējs sūtīja tos uz Peipusa krastu. Taču ziņnešiem neienāca prātā, ka ķēniņš tik ilgi guļ, atlaidies mauriņā, un viņi atgriezās, Kalevipoega neatraduši.

Diena aizritēja pēc dienas, no dienām sanāca nedēļa, no nedēļām — mēnesis. Jau pļavās noziedēja puķes un vēji rādīja rudenim ceļu, bet spēkavīrs vēl arvien gulēja burvja uzburtā ciešā miegā.

Beidzot Kalevipoegu sāka mocīt murgi. Varonim rādījās, it kā brīnumainais kalējs llmarine dziļā klinšu alā liek saviem septiņiem palīgiem kalt varenu zobenu. Te pēkšņi pienāk mirušais Somu kalēja dēls un saka: «Netērējiet velti dārgo dzelzi! Kalevipoegs nokaus zobena kaldinātāju un lielās dusmās nonāvēs pat draugu!»

«Meli!» skaļā balsī iesaucās Kalevipoegs un uzlēca kājās.

Visapkārt valdīja klusums. Austošā saule sārtojās debess pamalē, un zālē zaigoja rasas pilieni. Varonis gan aptvēra, ka viņš redzējis sapni, taču to, ka viņš nogulējis veselas septiņas nedēļas, viņš gan ne domāt nedomāja.

No Pliskavas nestie dēļi gandrīz visi bija cīņā salauzti. Tādēļ Kalevipoegs devās otru reizi pāri Peipusam, lai no jauna sagādātu dēļus, ko celt pilsētu.

Tikko varonis pienāca pie krasta, te pēkšņi viņš dzirdēja vaimanas. Paraudzījies apkārt, vīrs pamanīja, ka norā vilks uzbrūk aitu baram. Pelēcis jau bija sakampis zobos jēriņu, un mazs ganiņš visiem spēkiem sauca palīgā. Kalevipoegs žigli paķēra no zemes akmeni un svieda ar to vilkam taisni pa galvu. Akmens nebija nekāds mazais, un vilks palika zem tā guļot, bet jēriņš aizskrēja atpakaļ pie ganāmpulka un sāka priecīgi lēkāt.

Kalevipoegs skatījās uz plašo Peipusa ezeru un prātoja: «Cik jauki būtu, ja no šejienes uz viņu krastu būtu tilts.» Viņš sanesa kokus un akmeņus un sāka celt tiltu. Darbs viņam veicās raiti, te pēkšņi uzbrāzās spēcīga auka,, nikni uzbangoja viļņi, un beidzot vētra sagāza Kalevipoega tiltu.

«Kas par to,» nodomāja spēkavīrs. «Esmu jau līdz šim arvien brišus pārbridis ezeru.»

Viņš saķēra ezerā labi daudz vēžu, izvārīja tos krastā un paēda. Pēc tam raitiem soļiem devās pa viļņu taku uz Pliskavu.

KALEVIPOEGS NES DĒĻUS

NOKĀPŠANA PAZEMĒ

ELLES MEITAS

Kalevipoegs ar dēliem nāca atpakaļ no Pliskavas. Krietnu nastu plecos, raiti mērodams jūdzi pēc jūdzes, viņš devās mājup. ņw - Kad pienāca vakars un saule nogrima aiz meža, varonis nokrāva zem krūma, bet pats nolikās atpūsties pēc grūtā ceļa un nogulēja līdz rītausmai. Agri no rīta, iebaudīdams putna kumosu[3], viņš izdzirda eglē žadzinām žagatu:

«Karsti tevi draugi gaida, Savā starpā runādami: Karalis kur mūsu paliek? Kas gan kavē viņa soļus, Kas tam šķēršļus ceļā licis? Sper nu aši savus soļus, Cilā žigli stiprās kājas! Burvju vārdiem aizmidzināts, Miega zālēm apreibināts,

Ļaunas varas valgos saistīts, Paliki tu, mīļo brālīt, Pārāk ilgi atdusēties, Gulēji tu dziļā miegā Garas septiņnedēļiņas. Rītos laimes audi aužas, Dienasvidū zelta segas, Novakaros sudrabtīkli, Naktī laime neparādās.»

Noklausījies žagatas vēsti, Kalevipoegs paņēma dēļu nastu pār muguru un steidzīgi devās tālāk. Gāja vīrs pa mežiem, gāja pa klajiem laukiem, līdz beidzot nonāca pie llmezera. Varonis tūlīt gribēja pārbrist ezeru, bet jau pēc dažiem soļiem ūdens sniedzās viņam līdz kaklam.

«Kas tad tas!» izbrīnījās spēkavīrs. «Es tik viegli bridu pa Peipusa viļņiem, bet šai peļķei netieku pāri!»

Viņš atgriezās krastā un apgāja ezeram apkārt.

Kad Kalevipoegs atkal bija nogājis krietnu ceļa gabalu, viņš pamanīja kārklu krūmā kādu vecenīti, kas pie sevis murmināja riebjamos vārdus. Varonis apstājās, lai noklausītos večiņas zintis, un iegaumēja daudz daudz čūsku un dažādu citu dzīvnieku gudrus riebjamos vārdus.

Beidzot Kalevipoegs nonāca pie Endlas ezera un tālāk gāja gar lielu purvu. Saule jau bija norietējusi un tuvojās vakara dzestrums, kad varonis pēkšņi pamanīja aiz pakalna paceļamies biezus, melnus dūmus. Kalevipoegs pienāca tuvāk un ieraudzīja pakalna nogāzē alu. Tur, lūk, dega uguns, no kuras cēlās biezie dūmi. Virs uguns karājās katls, bet ap katlu bija satupuši trīs vīri nokvēpušām sejām. Viņi bikstīja uguni un smēla nost virai putas.

Kalevipoegs nometa zemē dēļu kravu, panācās soli tuvāk un vaicāja:

«Kādu ēdienu jūs, vīri, tur katlā vārāt?»

Ap ugunskuru satupušie vīri sāka savā starpā zoboties un atbildēja:

«Garšīgs ēdiens vārās katlā, Vārās tēvam vakariņas. Šodien mūsu katlā vārās Nabadzīgu ļaužu virums, Tikai pusīte no brieža, Vienas meža cūkas šķiņķis,

Viena lāča plaušas, aknas, Jauna vilka nieru tauki, Ziemejērgļa dētā ola. Tur būs ēdiens ragaiņtēvam, To strēbs viņa vecenīte.»

«Palūk, kādi samazgu maisītāji!» teica Kalevipoegs. «Tik dīvainu virumu laikam neviens pat sapnī nav redzējis. Labāk parādiet man, kur atrodas jūsu saimnieka māja!»

«Parādīt jau mēs tev varam,» ņirgājās nokvēpušie vīri. «Tikai pielūko, ka neapmaldies un nepazaudē ceļu mājup, jo, kā saka: «Viegli pele ielien slazdā, ne tik ātri izkļūst ārā.»

Kalevipoegs saprata, ko vīri domā, un atbildēja:

«Vīru neaiztura mūri, Neaizkavē augstas klintis, Drošais nav nekad bez ceļa, Stiprajam ir daudzas takas.»

Viras maisītāji parādīja vīram ceļu. Alas kaktā viņš atrada vārtus, iegāja pa tiem šaurā ejā un tupus rāpus virzījās uz priekšu.

Bet apkvēpušie katla sargātāji viņam pakaļ nosmējās:

«Lācis iekrita nu sprostā, Lauva iemaldījās cilpā, Pazaudēs tur savu ādu!»

Kad Kalevidu stiprais dēls bija jau labu laiku gājis pa elles taku, tālumā iemirdzējās uguns atblāzma, šaurā eja kļuva augstāka un platāka, tā ka varonis beidzot varēja jau iet stāvus. Galu galā viņš nonāca kādā alā, no kuras griestiem nokarājās spoža lampa, bet dibensienā vīdēja platas durvis. Pie durvīm viens otram blakus stāvēja divi spaiņi, abos ieliets šķidrums: vienā — balts kā piens, otrā — melns kā darva. Bet aiz durvīm bija dzirdama ratiņu rūkoņa un meitu skumjā dziesma.

Kalevipoegs mēģināja atgrūst durvis vaļā, taču tās nemaz nepadevās. Tad varonis savukārt teica mīļus vārdus un dziedāja:

«No aploka zirgu ņēmu,

Izsukāju kumeliņu,

Pabaroju ātro brūni,

Uzliku tam samta seglus,

Spožus pērļu iemauktiņus,

Vara pavadiņu sēju;

Atjāju no tāles precēt,

Uzmeklēt sev līgaviņu;

Pienācu pie jūsu vārtiem,

Stāvu nu aiz jūsu durvīm.»

Meita kambarī dzirdēja Kalevipoega vārdus un atdziedāja viņam:

«Mīļo tautiet, zelta brālīt,

Tālu atjājušais prec'niek!

Esi nācis īstā laikā

Iegūt sevim līgaviņu;

Saimniektēva mājās nava,

Vecā cep uz uguns raušus.»

Pēc tam meita pamācīja Kalevipoegu, lai viņš iemērcot rokas darvas melnajā šķidrumā. Tam piemītot burvju spēks, kas plaukstu darot stipru un dūri smagu. Piena baltais šķidrums atkal lielu izturību mazinot un spēku vājinot. Kalevipoegs paklausīja meitas padomam un, tikkd iemērca roku, tā tūlīt juta, kā pieaug izturība un pieņemas spēks. Un, kad viņš no jauna pieskārās durvīm, tās brīkšķēdamas izgāzās ar visām stenderēm un nokrita uz grīdas.

Varonim pārkāpjot slieksni, meita tūlīt pazina slaveno Kalevidu dēlu, par kuru viņa, vēl mājās maza būdama, bija dzirdējusi brīnumainus nostāstus. Bet Kalevipoega skatienu valdzināja skaistais zobens, kas karājās vadzī pie dibensienas. Otrā vadzī blakus zobenam karājās kārkla rīkste un trešajā — cepure. Kalevipoegs gribēja tūlīt paņemt zobenu sev, bet meita viņu pamācīja:

«Klausies, zelta bāleliņi!

Atstāj zobenu, kur bijis,

Ragainim lai paliek zobens,

Izvēlies sev kārklu rīksti,

Paņem cepuri no vadža:

Kārklu rīkste glābj no elles,

Cepure no ļaunā varas.»

Meita noņēma no vadža cepuri un parādīja to Kalevipoegam. Tā nebija parasta cepure, bet darināta no cilvēku nagiem.

«Šai cepurei piemīt burvju spēks,» meita sacīja. Jokodamās viņa uzlika cepuri sev galvā un piebilda:

«Audzi, audzi, zeltenīte!

Audzi gara, zilacīte!

Audzi Kalevlielumiņā,

Audzi drauga garumiņā!»

Tai pašā mirklī viņa sāka augt un izstiepās tikpat gara kā Kalevipoegs. Arī varonis izmēģināja cepures brīnumaino spēku un pārvērtās par mazu mazu puisīti — elles meitas augumā. Kad meita atkal atguva savu parasto izskatu, viņi bija abi vienā augumā.

«Tevis dēļ es gribu šodien palikt tik maziņš,» Kalevipoegs teica meitai. «Tā mēs abi kopā varēsim jautri papriecāties un parotaļāties.»

Meita aicināja istabā arī otru un pēc tam vēl trešo māsu. Bet viņas sacīja:

«Vecene virtuvē cep raušus. Aizslēgsim virtuves durvis un aizšausim tās ar krietnām bultām. Tad viņa nevarēs mūs traucēt.»

Virtuves durvis tika aizslēgtas, un nu elles vecene bija kā pele slazdā. Bet Kalevipoegs ar meitenēm priecīgi līksmojās.

CĪŅA AR RAGAIŅTĒVU

VAJĀTĀJI

ELLES MEITU LIKTENIS

*

Otrā dienā elles meitas gāja ar Kalevipoegu pastaigāties, lai izrādītu viņam visu māju un mantu kambarus. Viņi iegāja pa akmens durvīm un pa akmens ceļu pagājās labu gabalu uz priekšu. Te viņi nonāca pie dzelzs istabas. Kā pati istaba, tā arī visas lietas, kas tajā atradās, bija no dzelzs — krāsns un ceri, gulta un galds, krēsli un soli. Katrā kaktā stāvēja pa dzelzs lādei, un ik lādē — dzelzs mantas. Viena no elles meitām par šo istabu pastāstīja:

«Šī ir vecā Ragaiņtēva

Kalpu puišu istabiņa,

Pajumtīte vergu bērniem,

Mītne citiem dieniniekiem.

Viņus, nabagus, še moca,

Spīdzina tos daždažādi.»

Pēc tam viņi iegāja pa dzelzs durvīm un pa dzelzs ceļu pagājās labu gabalu uz priekšu. Te viņi nonāca pie vara istabas. Un visas lietas, kas atradās šajā istabā, arī bija no vara.

Arī šeit elles meita pastāstīja:

«Šī ir vecā Ragaiņtēva

Kalponīšu istabiņa,

Pajumtīte vergu meitām,

Mītne citām dieniniecēm.

še tās, nabadzītes, moca,

Spīdzina tās daždažādi.»

Viņi iegāja pa vara durvīm un pa vara ceļu pagājās labu gabalu uz priekšu. Te viņi nonāca pie sudraba istabas. Un visas lietas, kas atradās šajā istabā, arī bija no sudraba.

Elles meita atkal pastāstīja:

«šeit ir vecam Ragaiņtēvam

Darba dienu miteklītis,

Ikdienišķais mājoklītis,

Atpūtai šeit viņam vieta

Katru dienu atdusēties,

Jaunus spēkus sevim smelties.»

Viņi iegāja pa sudraba durvīm un pa sudraba ceļu pagājās labu gabalu uz priekšu. Te viņi nonāca pie zelta istabas. Un visas lietas, kas atradās šajā istabā, arī bija no zelta.

Arī par šo istabu elles meita pastāstīja:

«Tā ir vecā Ragaiņtēva

Mielastu un dzīru telpa,

Jautrā prieku istabiņa,

Svētku svinēšanas vieta.»

Un tā viņi izstaigāja vēl daudzas greznas istabas un apskatīja Ragaiņtēva bagātības, līdz beidzot iznāca pagalmā. Šeit nekur nebija ne zāles, ne smilts — visu zemi klāja naudas gabali. Pagalmā stāvēja septiņas klētis, gaļas un labības pilnas, bet tālāk bija kūtis.

Apskatījis to visu, Kalevipoegs vaicāja meitām:

«Kas tas slavenais Ragaiņtēvs tāds īsti ir?»

Un visas trīs elles meitas cita caur citu sāka stāstīt:

«Ragainim ir lielas zemes pārvaldāmas un tūkstoš ceļu ejami. Mēs gan redzam viņu aizejam un dzirdam pārnākam, bet, kur viņš iet un ko viņš dara, to Ragainis tur lielā slepenībā. Viņam ir daudz kalpu, kas padara visus smagos darbus un sarauš mājās mantu. Bet, kad vergs nav čakls diezgan, tad viņa mugura dabūs just dzelzs spieķi vai vara rīksti.

Mēs, nelaimīgās māsas, vēl būdamas mazas, nokļuvām Ragaiņa verdzībā. Arī mums reiz bija laimīgas dienas, kad mēs visas trīs augām savās mājās, kā saulpurenes ziedēdamas. Bet tagad mums no agra rīta līdz vēlai naktij jākalpo ļaunajam saimniekam.

Ja pat uguns sniegi snigtu,

Zemē birtu dzelzu krusa,

Lietus gāztu kā no spaiņa:

Vergam vienmēr jābūt klātu,

Vienmēr jāskrien, kur to sūta.»

«Nebēdājiet, zeltenītes!» Kalevipoegs atbildēja. «Gan es jūs izglābšu no gūsta un verdzības važām.»

Tagad vecākā māsa pamācīja Kalevipoegu:

«Ja tu no tiesas gribi mūs izglābt, tad ņem palīgā burvju rīksti un no nagu kripatiņām darināto cepuri, citādi tev Ragaiņa nepieveikt. Viņš zina dažnedažādas burvestības, ar kurām spēj salauzt pat tādu spēkavīru kā tu.»

Vidējā māsa piebilda:

«Mīļo Kalevipoeg, ja tu vēl gribi izkļūt no elles, tad steidzies mudīgi mājup, jo, kolīdz Ragainis pārnāks, alas ieeja aizvērsies un tu nekad vairs neizkļūsi no šejienes.»

Taču varonis paļāvās uz savu spēku un palika mierīgi gaidām Ragaini.

Meitas nobēdājušās sāka prātot, kā viņas varētu ar viltu palīdzēt Kalevipoegam. Ragaiņtēvam pie gultas galvgaļa stāvēja divi trauciņi ar dziru. Vienā trauciņā bija tāda dzira, kas daudzkārt vairo spēkus, otrā atkal tāda, kas stipri spēkus vājina. Vecākā māsa ņēma un ar gudru ziņu samainīja vietām trauciņus tā, lai Ragainis, gribēdams smelties spēkus, iedzertu nespēku.

Pēkšņi tālumā atskanēja dobja rīboņa.

Vecākā māsa notrīcēja, vidējā nobālēja, bet jaunākā izbailēs iesaucās:

«Ragainis traucas mājup!»

Ragaiņtēva soļi dimdēja tā, it kā pa vara ceļu brauktu vesela rinda smagu dzelzs ratu. Jau elles saimnieka dūre rībināja durvis, jau viņa kāja kāpa pāri slieksnim.

Augumā pārvērties mazs, burvju cepuri rokā Kalevipoegs stāvēja Ragaiņa priekšā.

«Kas tad tevi, brālīt, ievilinājis tīklā?» Ragainis zobodamies vaicāja. «No šejienes nu gan tev saules gaismā vairs neizkļūt!»

Bet Kalevipoegs atbildēja:

«Mutes vārstīšana ir vairāk sievu cīņa. Pļāpāšana neviena nesamierinās, un vārdi neapslāpēs kara. Labāk iziesim klajā laukā un tur mērosimies spēkiem.»

Ragainis bija ar mieru. Viņš piegāja pie gultas un gribēja iedzert spēcinošo dziru. Bet, tā kā elles meita bija samainījusi trauciņus, tad viņš iedzēra to, kas tieši pavājina spēkus. Bet Kalevipoegs pa tam iebāza no nagiem darināto burvju cepuri azotē.

Vīri izgāja pagalmā. Ragainis lika vecākajai elles meitai atnest no dzelzs šķirsta dzelzs važas, ar ko uzvarētājam sasaistīt uzvarēto. Tad Kalevipoegs un Ragainis saķērās, satverdami viens otru ap vidu.

Tik nikna cīņa nebija pieredzēta pat vissenākajos laikos. Elles grīda salīgojās, sienas notrīcēja, stūrakmeņi nokrakstēja, un jumts grasījās uzkrist cīkstoņiem uz galvas.

Ilgi vilkās sīvā cīņa. Tomēr ne viens, ne otrs nevarēja pieveikt savu pretinieku.

Bet, kad viņi uz brītiņu mitējās, lai atvilktu elpu, Kalevipoegs izvilka no azotes burvju cepuri un vēlējās paaugties lielāks. Tai pašā brīdī varonis izauga egles garumā un pacēlās varena ozola augstumā. Nu viņš sagrāba Ragaiņtēvu, sapurināja to un kā pakulu kodaļu pacēla augstu gaisā. No liela augstuma varonis svieda elles saimnieku pret zemi. Ragainis pāri ceļiem ietriecās zemē kā miets ar noasinātu galu un nejaudāja vairs ne pakustēties.

Kalevipoegs sagatavoja važas, ar ko sasaistīt ienaidnieku. Taču tai pašā brīdī Ragaiņtēvs sāka acīm redzami raukties mazāks. Raucās sprīdi, raucās otru, pēc tam raucās vēl daudz sprīžu. Beidzot no viņa nepalika pāri nekas kā vienīgi maza peļķīte, virs kuras kūpēja zilgani dūmi.

Kalevipoegs, to redzēdams, zobojās:

«Kas gan to jebkad ir redzējis, ka elles saimnieks noslēpjas! Bet gan es viņu kādu citu reizi atradīšu, lai kā viņš būtu noslēpies, un iekalšu važās!'-

Tagad varonis paņēma no vadža zobenu, apjoza to sev ap vidu, uzvēla plecos milzum daudz maisu ar zeltu un citus dārgumus, bet visas trīs māsas paņēma klēpī. Pēc tam viņš uzlika galvā burvju cepuri un teica:

«Celies, steidzies, cepurīte, Iznes mūs no velna alas, Tur, kur mana dēļu nasta!»

Un tai pašā mirklī viņš jau atkal bija zemes virsū.

Katls ar visiem pavāriem pie alas ieejas bija nozudis, un tikai dažas pagales vēl kvēloja ugunskura pelnos. Kalevipoegs uzpūta oglēs liesmu un iesvieda burvju cepuri ugunī.

Visas trīs meitas, gauži raudādamas, nožēloja, ka cepures vairs nav:

«Kam tu, dižo Kalevvaron,

Cepurīti samaitāji?

Mirušas ir vēlēšanās,

Visas ilgas tagad veltas!»

Bet varonis mierināja meitas:

«Beidziet raudāt, meitenītes,

Nesērojiet, zeltenītes!

Nav vairs tagad bēdu laiki,

Nava skumju, raižu dienas!

Tagad sāksies prieku dienas,

Gari, jautri līksmes svētki!»

Tad viņš atkal paņēma dēļus sev plecos, dēļiem virsū uzlika mantu nastu un pašā virsū uzcēla no elles izglābtās meitas. Viņas sēdēja tur kā vistiņas laktā un pēc brītiņa jau sāka priecīgi dziedāt.

Bet Kalevipoegs steigšus vien devās mājup.

Nebija vēl varonis necik tālu aizgājis no alas ieejas, kad Tukšais, Ragaiņtēva svainis, ar saviem septiņdesmit kalpiem jau dzinās viņam pakaļ.

Jaunākā māsa pirmā ieraudzīja ienaidniekus tuvojamies, viņa pavīcināja kārkla rīkstīti un sauca:

«Lokies, lokies, burvju rīkste,

Mūsu vēlēšanās pildi!

Padari par jūru zemi,

Lai klāj ūdens zaļās pļavas,

Visus sīkos krūmus —viļņi!

Priekšā uztaisi mums tiltu,

Bet aiz mums lai viļņi rodas,

Tilts lai ceļa staigātājam,

Zelta nastas nesējiņam,

Lieli viļņi ienaidniekiem,

Ragaiņtēva rokaspuišiem!»

Un, lūk, turpat jau aiz viņiem sāk viļņot plaša jūra, bet priekšā paceļas drošs tilts.

Nu vajātāji nekādi vairs nevarēja notvert varoni! Vecais velns — Tukšais skatījās šai brīnumā un galvu vien grozīja, taču nekāda padoma nerada. Beidzot viņš nosauca varonim pakaļ:

«Klausies, Kalevipoeg! Vai tu meitas no pazemes kambara izglābi? Vai tu Ragaiņtēvu iedzini zemē un vecomāti ieslēdzi?»

«Es gan!» atsaucās varonis.

Bet Tukšais taujāja tālāk:

«Vai tu no vadža paņēmi zobenu, vai tu aiznesi kārkla rīksti un burvju cepuri? Vai tu nozagi veselu vezumu zelta?»

«Laikam jau es tas biju!» atbildēja Kalevipoegs.

«Bet nu pasaki, mīļo brālīt, — vai tu arī turpmāk nāksi uz pazemi naidu celt?»

«Kas to lai zina, no kuras puses vējš pūtīs!» sauca varonis smiedamies. «Gan jau vēl atnākšu izbeigt ar Ragaiņtēvu veco strīdu un izcīnīt jaunu cīņu!»

Kad Tukšais to dzirdēja, viņš izbailēs metās bēgt.

Bet Kalevipoegs atkal devās tālāk un pēc ilgā ceļojuma beidzot nonāca pie dzimtās sētas vārtiem.

Te viņam pretim nāca svešs vīrs un godbijīgi sveicināja. Abi vīri sāka runāties, un varonis uzzināja, ka ciemiņš ir pats slavenais pilsētu cēlājs

Olevipoegs. Vīri drīz vien sadraudzējās un nu sāka prātot, kā uzcelt stipru pili, kur tautai rast patvērumu no ienaidniekiem.

Kad bija noslēgts līgums par pilsētas celšanu, tad abi vīri ķērās pie darba. Olevipoegs ar gudru ziņu sāka kraut akmeņus un likt baļķus, bet Kalevipoegs ņēmās piegādāt visu vajadzīgo.

Kalevdēls nu klēpjiem nesa Dēļus savai lielai būvei šurp no tāliem Peipuskrastiem, Nesa kopā lietaskokus, Tūkstošiem vien stiprus baļķus šurp no Tāras ozolbirzes. Nes viņš akmeņus no tāles, Veļ no jūras krasta klintis, Lauku akmeņus no noras, Granītbluķus lauž no kalniem.

Bet kas notika ar elles meitām?

Alevipoegs sev saderēja jaunāko māsu, Sulevipoegs ņēma par sievu vecāko, bet vidējo nolaupīja ļaunais Alutagas vēja burvis.

Alevipoegs un Sulevipoegs steidzās izglābt meitu no laupītāja nagiem. Kad vēja burvis redzēja ienaidniekus nākam, viņš uzbūra vajātāju ceļā plašu ezeru. Bet Alevipoegs bija paņēmis līdzi ellē dabūto burvju rīksti.

«Lai top tilts pāri ūdeņiem!» viņš sauca, rīksti vicinādams.

Tilts tūlīt pat bija gatavs, un vīri iesteidzās burvja sētā. Viņi nonāvēja ļauno laupītāju, bet meitu aizveda atpakaļ uz dzimto pusi. Pēc tam Olevipoegs viņu saderēja sev.

Tā visas trīs māsas kļuva par spēkavīru sievām.

CEĻOJUMS UZ PASAULES MALU

Kalevipoegam reiz sagribējās braukt uz pasaules malu — turp, kur debess sakļaujas ar zemi un neviens vēl nav spēris savu kāju. Kad gudrais putns — krauklis dzirdēja, ka Kalevipoegs taisās iet nezināmus ceļus, viņš varonim deva šādu padomu:

«Tur, kur tu ieraudzīsi ūdens zilgrri un plašos viļņus, kur redzēsi niedres, bet pašā ūdensmalā — augam meldrus, sit no visa spēka ar labās kājas papēdi trīs reizes pa krastu. Tad atvērsies apslēptie vārti un pa tiem tu nonāksi pasaules malā!»

Kad Kalevipoegs to dzirdēja, viņš aicināja pie sevis pilsētu cēlēju Ole- vipoegu un teica tam:

«Ņem cirvi un nocērt lielo ozolu, kas aizēno saules spožumu, mēness gaismu un zvaigžņu mirdzu. No ozola stumbra darini stiprus kuģus, ar kuriem mēs brauksim pa noslēpumainiem ceļiem.»

«Es jau darinātu, ja tik atrastu vīru, kas šo ozolu nocērt,» atbildēja Olevipoegs.

Tad gāja meklēt stipru vīru. Atveda spēkavīrus no Turjas un burtniekus no Somu zemes. Burtnieki Kalevipoegam sacīja:

«Kalevdēls, tu drošais, dižais,

Varoņvīra atvasīte!

Ja tu gribi ceļā doties,

Droši meklēt pasaul's malu,

Neizturēs koka laiva,

Nederēs tavs ozolkuģis.

Lielie, stiprie ziemeļkāvi

Sadedzinās tavu laivu,

Liesmas aprīs tavu kuģi.»

Viņi deva padomu izkalt kuģi no dzelzs un no tērauda. Bet Kalevipoegs lika to darināt no sudraba. Sudraba kuģi nosauca par «Lidoni».

Pēc tam Kalevipoegs pavēlēja pagatavot sev zelta bruņu kreklu. Un kuģa ļaudīm arī viņš lika sagādāt sudraba, dzelzs, tērauda un vara bruņas, lai kāvu šķēpi viņus neievainotu. Ilgā ceļojuma vajadzībām uz kuģa sanesa bagātīgus pārtikas krājumus. Un tad Kalevipoegs sūtīja ziņu saviem labākajiem draugiem un slavenākajiem zintniekiem, kurus viņš bija aicinājis līdzi savā ceļojumā.

Rīta agrumā pirms saules lēkta «Lidonis» devās ceļā un brauca uz ziemeļiem, kur, pēc zintnieku domām, vajadzētu būt pasaules malai. Kuģa stūrēšanu uzticēja burtniekam, kas saprata gan cilvēku, gan putnu, gan zvēru valodu.

Kad kuģis jau bija ceļā vairākas dienas, izcēlās liela vētra. Somu burvji pūta, ko spēja: lika vētrai neganti plosīties un viļņiem nikni kulties putās. «Lidonis» te augstu pacēlās viļņu korē, te drīz atkal iegrima dzelmē. Tumšie padebeši aizsedza sauli un zvaigznes, tā ka pat gudrais stūrētājs vairs neprata vadīt kuģi.

Septiņas naktis un septiņas dienas plosījās vētra. Un tikai tad somu burvji nogura un pārstāja pūst. Nu atkal atspīdēja saule, un kļuva redzama apkārtne. Tālumā vīdēja svešs krasts. Kad «Lidonis» tam piebrauca tuvāk, Kalevipoegs ielēca ūdenī un peldēja malā, vilkdams kuģi aiz tauvas sev līdzi. Tas nebija vis Somu zemes krasts, nedz arī pazīstamās Turjas klintis — šeit neviens nekad vēl nebija spēris kāju. Burtnieks iztaujāja bezdelīgas un dabūja zināt, ka kuģis pienācis Lapu zemes krastā, aukstajos, tumšajos ziemeļos, kur mīt slaveni burvji un zintnieki. Kalevipoegs paņēma līdzi burtnieku un divus draugus, un viņi četratā devās apskatīt svešo malu.

Vīri jau bija nogājuši labu gabalu, kad pēkšņi ieraudzīja kādu lauku sētu. Mājas durvju priekšā sēdēja jauna meita, čakli grieza sprēslīcu un priecīgi dziedāja. Bet, kad Kalevipoegs pienāca tuvāk, viņa briesmīgi sabijās un sāka saukt palīgā.

Izdzirdīs meitas izbaiļu kliedzienus, izsteidzās viņas tēvs paraudzīt, kas noticis. Kalevipoegs sveicināja veco vīru un tūlīt noprata, ka viņa priekšā stāv Lapu zemes zintnieks.

Varonis lūdza zintnieku kļūt viņam par ceļa rādītāju un piedāvāja iam par atlīdzību desmit maisu zelta un daudzum daudz sudraba. Bet Lapu zemes zintnieks Varraks prasīja vēl piedevām to, kas Kalevipoegam mājās piestiprināts pie sienas.

Kalevipoegs, daudz nedomādams, piekrita, un nu zintnieks solījās nākt par ceļa rādītāju. Iepriekš viņš tomēr vēl pabrīdināja, ka pasaules malas meklēšana esot neprāta darbs.

Varraks uzkāpa uz kuģa un sēdās pie stūres.

«Lidonis» atkal brauca vairākas dienas un vairākas naktis uz ziemeļiem, bet pēkšņi iekļuva atvarā. Te nelīdzēja vairs ne airi, ne buras! Ūdens vērpete rautin rāva dzelmē kuģi ar visiem braucējiem.

Te Varrakam radās labs padoms. Viņš paņēma mucu un ietina to sarkanā drānā. Piesēja mucai tauvu un pārsvieda to pāri kuģa ma|ai. Drīz vien sarkano mucu pamanīja valzivs, viņa iekampa mucu mutē un metās projām. Tā valzivs aiz tauvas izvilka kuģi no atvara un izglāba vīrus no nāves briesmām.

Atkal kuģis vēja spārniem brauca vairākas dienas uz tālajiem ziemeļiem, te pēkšņi vīri ierauga Dzirksteļu salā uzšaujamies uguns stabus un paceļamies dūmu mākoņus. Kalevipoegs gribēja tuvāk apskatīt salu, bet Varraks liedza to darīt un lūdza varoni turēties tālāk no šīs bīstamās vietas: daudz drosmīgu vīru jau esot dabūjuši galu Dzirksteļu salā.

Bet tad Sulevipoegs lūdza ļaut viņam izkāpt malā. Kuģis piestāja pie salas. Šajā salā viens kalns virda ārā uguni, otrs — dūmus un trešais — verdošu ūdeni. Sulevipoegs izkāpa malā un drosmīgi devās uz priekšu. Kvēlojošie akmeņi bira viņam uz galvas, liesmas svilināja matus, uzacis un skropstas un gandrīz jau cauri dzelzs bruņu kreklam saka dedzināt miesu. Beidzot Sulevipoegs apstājās un dusmīgi sacīja:

«Kāds gan labums tiek šeit no uguns kalna! Mājās tas būtu lieti derējis, riju kurinot vai arī pirtniekam uz lāvas peroties. Bet tagad tik vien tā labuma kā man aizkūpināt pīpi!»

Viņš aizdedzināja pīpi un devās atpakaļ uz kuģi. Kalevipoegs tūlīt prasīt, vai Sulevipoegs kaut kur neesot redzējis ieroču nesēju.

Taču Sulevipoegs nekā par viņu nezināja. Tad visi vienā mutē ņēmās saukt ieroču nesēju, taču viss bija velti.

Pēkšņi uz kuģa nolaidās skaists, balts putns. Burtnieks tūlīt taujāt, vai spārnotais viesis kaut kur neesot manījis ieroču nesēju. Un baltais putns atbildēja:

«Viņpus lielā ledus kalna, Pāri sniega līdzenumam — Tur ir skaista ziedoņzeme. Turpu puisis aizmaldījies, Daiļu nāru aizvilināts, Brīnum skaistu prieka laiku Lai tur laimē pavadītu. Ceļā taisieties jūs, gudrie, Ieročnesējs līdzi nenāks.»

Drīz vien kuģis sasniedza šo zemi.

Tur, kur gaiļi zeltu knābā, Gaiļi — zeltu, vistas — skārdu, Zosis — baltu sudrabiņu, Vārnas — veco, sārto varu, Bezdelīgas — peņņu naudu', Gudrie putni — dālderīšus, Tur, kur kuplo diži augi, Kāposts egles garumiņu.

Peņņu nauda, penijs — somu naudas vienība, šeit domāta sīknauda. (Tulk.)

Kalevipoegs sūtīja burtnieku ar pieciem vīriem apskatīt svešo vietu. Pats viņš ar Sulevipoegu atlaidās uz kuģa mazliet nosnausties, bet Alevi- poegam pavēlēja palikt sardzē.

Burtnieks ar saviem vīriem nostaigāja krietnu ceļa gabalu, bet nekur nesastapa neviena putna, nedz zvēra, no kuriem varētu kaut ko dabūt zināt. Saule jau grima jūras viļņos, un nogurušie ceļinieki atlaidās krūma paēnā atpūsties.

Otrā rītā viņus pamodināja Milža meita, kas bija atnākusi savā kāpost- dārzā govīm sašķīt kāpostlapas. Viņa salika vīrus priekšautā un aiznesa uz mājām.

Mājās tēvs viņai jautāja:

«Ko tu, meitiņ, atnesusi, Kāpostdārzā atradusi?»

Milža meita izbēra vīrus no priekšauta uz grīdas un pastāstīja:

«Paskaidro man, mīļo tētiņ, Kas tie ir, ko es pa jokam Salasīju kāpostdārzā? Visi seši tie kā blusas, Aukstā rasā sastinguši, Gulēja zem kāpostgalvas.»

Milžutēvs gribēja pārbaudīt vīru gudrību un attapību un lika tiem minēt mīklu:

«Kas pa smilgu apkārt staigā, Tekalē pa sētas malu, Kāpelē pa slaido niedri?» Burtnieks tūlīt atbildēja: «Tā ir bite, sīkais putniņš, Tā pa smilgu apkārt staigā, Tekalē pa sētas malu, Kāpelē pa slaido niedri.»

Milžutēvs lika minēt otru miklu:

«Kas dzer ūdeni no upes,

Smeļ no dziļām ciema akām

Un no klinšu akmens aizām?»

Burtnieks tūdaļ atbildēs:

«Varavīksne dzer no upes,

Smeļ no dziļām ciema akām

Un no klinšu akmens aizām.»

Milžutēvs lika minēt vēl trešo mīklu:

«Kas nāk elsodams no pļavas,

šalkodams no zilā meža?»

Burtnieks zināja uzminēt arī šo:

«Lietus elsdams nāk no pļavas,

šalkodams no zilā meža.»

Nu Milžutēvs saprata, ka viņš saticies ar cilvēkiem, un lika meitai aiznest svešiniekus atpakaļ, kur viņa tos atradusi.

Meita paklausīja tēvam un aiznesa vīrus atpakaļ uz kāpostdārzu. Bet burtnieks lūdza Milža meitu, lai viņa aiztaupot tiem veltīgus soļus un lai aiznesot tieši uz kuģi. Viņa bija ar mieru, aiznesa vīrus līdz krastam un iebēra tos tieši sudraba kuģī. Bet no Milža meitas elpas sacēlās stiprs vējš, kas aiznesa kuģi tālu jūrā.

Kalevipoegs pavēlēja uzvilkt buras un braukt tālāk. Bija spalgs sals, un kuģim ceļu aizsprostoja augsti ledus kalni. Taču «Lidonis» izbrauca cauri visiem ledus blāķiem un arvien tālāk trauca uz ziemeļiem.

Te pēkšņi pie debesīm sāka kauties kāvi: mirdzināja sudraba šķēpus, vizmināja zelta vairogus. Vīriem jau zuda drosme, bet Kalevipoegs iesaucās:

«Ļaujiet ziemeļkarotājiem Cilāt savus spožos šķēpus,

Zelta vairogiem ar zibēt,

Uguns loku ap mums apvīt,

Lai mēs pie šīs spožās blāzmas

Ceļu labi tālu redzam!

Līdzi nenāca mums mēness,

Saule sen jau paslēpusies,

Uku par mums apžēlojies,

Likdams ziemeļkāviem kauties.»

Beidzot «Lidonis» atkal piestāja pie sveša krasta. Te ceļinieki ieraudzīja gaužām savādu ainu: krasts bija pilns dīvainu ļaužu — tiem bija cilvēka seja, bet suņa ķermenis ar garu asti. šie suņastaiņi drāzās pretim atbraucējiem un nelaida nevienu krastā.

Tagad Kalevipoegs pats izlēca no kuģa krastā. Ar savu stipro roku viņš ņēmās izklīdināt un aizdzīt suņu cilti. Par laimi, varonis atrada staltu kumeļu. Uzlēcis tam mugurā, viņš brāzās ienaidnieku vidū un apkāva tos simtiem un tūkstošiem.

Kur gadījies, kur ne, kāds svešs vīriņš sasēja auļotājam ceļā pļavu tārpu mezglu1 , zirgs paklupa, nokrita un bija beigts. Kalevipoegs nožēloja labo kumeļu un nolādēja viņa nogalinātāju. Dusmās viņš izrāva varenu ozolu ar visām saknēm un ar tā stumbru vandīja un plēsa zemi, lai tā nekad vairs nenestu ražu.

Te varoņa priekšā nostājās kāds svešs zintnieks un lūdza Kalevipoegu nepostīt viņu zemi un neiznīcināt tautu.

Kalevipoega dusmas norima, viņš piesauca Uku un lūdza svētīt šo zemi ar zivīm un citiem labumiem.

To dzirdēdams, zintnieks sacīja:

«Draugs, ja tu mums laimi vēli, tad arī es došu tev īsti labu padomu. Krauklis, kas tev mājās deva padomu, tevi aplam ir pamācījis. Tur, kur aug niedres un meldri, ir gan apslēpti vārti, taču tie tevi iemānīs ellē un ievilinās nāvei rīklē.»

Nu Kalevipoegs nolēma atgriezties mājās. Tika uzvilktas buras, un tūdaļ kuģis vēja spārniem aizlidoja uz Viru zemes krastiem.

1 Pļavu tārpu mezgls — pēc senigauņu ticējumiem šāda tārpu rinda atnes nāvi tam, kas to ceļā sastop, bet nepagūst tārpus atraut citu no cita. (Tulk.)

Un tad Kalevipoegs sacīja:

«Nožēlot mēs, mīļie brāļi,

Nevaram šo ceļojumu,

Pārāku par sudrabmantām,

Dārgāku par spožo zeltu

Gudrību mums nākas atzīt:

Maldu ceļus maldīdamies,

Atradām mēs svešās takās

Nešaubīgo patiesību,

Ka šai pasaulei nav malas.»

«Lidonis» piestāja pie Lindanizas1 , un nu pēc ilga ilga laika Kalevipoegs ar saviem draugiem atkal izkāpa dzimtās zemes krastā.

Un viņus sveicināja dzimtenes putnu dziesma:

«Pašu zemē uzzied laime,

Labāks likten's dzimtās mājās,

Mājās katrs suns mūs pazīst,

Sveicināt nāk labi draugi,

Radinieki laimes vēlēt,

Saule mīlīgāki silda,

Gaišāk spulgo debess zvaigznes.»

[1] Lindaniza — senais Tallinas nosaukums. (Tulk.)

ASAMALLAS KAUJA

KALEVIPOEGS OTRU REIZI NOKĀPJ PAZEMĒ

Igauņu zemei bija pienākuši laimīgi miera laiki. Olevipoegs bija uzcēlis uz vecā Kaleva kapa kopas varenu pilsētu, ko Kalevipoegs savas mātes piemiņai nosauca par Lindanizu. Tāpat tika celti vēl citi vareni cietokšņi, lai tautai kara gadījumā būtu kur patverties un lai vīri spētu varonīgāk turēties pretim ienaidniekam.

Te pēkšņi Viru krastos parādījās sveši karapulki. Kā kraukļu bars tie uzbruka tautai: spīdzināja un dedzināja, laupīja un slepkavoja. Ātri jo ātri steidzās ziņneši pie Kalevipoega ar briesmu vēsti: «No jūras mums draud kara kuģi, un pa sauszemi dārdot trauc kara rati! Nāc, varon, satriec iebrucējus! Nāc, spēkavīr, padzen ienaidniekus!»

Kalevipoegs tūlīt lēca kara zirgam mugurā un kā vēja brāzma aizauļoja apklusināt kara troksni un apslāpēt naidnieku dusmas. Viņam līdzi cīņā jāja Alevipoegs, Olevipoegs, Sulevipoegs un vēl daudzi citi drosmīgi vīri.

Viru plašās āres bija ienaidnieku pilnas — tie mudžēt mudžēja kā skudras. Taču varoņus tas nebiedēja, un viņi nikni metās cīņā.

Kalevipoegs, staltā kumeļā sēdēdams, drāzās uz Asamallu, kur ienaidnieku pulki stāvēja kā mūris, un ļāva savam zobenam vaļu.

Metās pašā kaujas burzmā, Bīstamākā cīņas drūzmā. Varons cirta vīriem galvas, Bira tās kā lapas alkšņiem Vai kā dzeltējošiem bērziem.

Spēkavīra varenā roka lika tūkstošiem ienaidnieku aizmigt nāves miegā. Pārējie mēģināja izglābties bēgot un atrast kādu patvērumu, bet varoņa kumeļš aulekšoja tiem pakaļ, lēkdams no pakalna uz pakalnu, no kalna uz kalnu. Neviens pats no ienaidniekiem gan laikam nebūtu palicis dzīvs, ja nenotikuši nelaime. Kalevipoega brašais kumeļš pakrita un beigts palika zemē guļam. Varonis dusmojās, taču nekas vairs nelīdzēja. Viņš sauca savus vīrus projām no kaujaslauka. Kad viņi visi savā starpā dalīja kara laupījumu, Kalevipoegs sacīja:

«Ņemiet, uzticamie draugi, No šās dienas sīvās cīņas Priekšzīmi sev nākamdienām. Vīriem jābūt tā kā mūrim, Jāstāv tiem kā dzelzu sienai. Nebīstieties pretinieku, Nebēdziet no mocītājiem. Mūsu mīļā tēvu zeme Jaunava lai mūžam paliek, Viņas mantojums lai brīve!»

Tagad Kalevipoegs kopā ar Alevipoegu, Olevipoegu un Sulevipoegu devās mājup. Saulei rietot, viņi nonāca pie liela sila, kurā vēl neviens nebija kāju spēris. Spēkavīri gāja cauri pašam biezoknim. Te pēkšņi viņi ieraudzīja paceļamies pret debesīm dūmus. Viņi piegāja tuvāk un atrada vilku migu, bet pie tās sēžam dīvainu vecenīti. Viņa bikstīja uguni zem katla un ar kausu maisīja viru.

«Ko tu tur tai katlā vāri?» vaicāja Alevipoegs vecenītei.

«Kāpostgalvas vien jau vāru,» vecenīte laipni atbildēja.

Tad Sulevipoegs sacīja:

«Ieliec nu arī mūsu tiesu katlā! Mēs tālu ceļu nākdami, un izsalkums mums neganti plosa vēderu. Tu pati vari nolikties zem krūma atpūsties — gan jau mēs visi pēc kārtas uzmanīsim katlu un uguni un sameklēsim sausus zarus.»

Vecenīte bija ar mieru, tikai pabrīdināja vīrus:

«Pielūkojiet, lai kāds neaicināts ciemiņš negrasās piekļūt pie katla! Citādi, dēliņi, jums būs jāpaliek ar tukšu vēderu!»

Stiprie vīri apsolījās pēc kārtas sargāt katlu. Pārējie nolikās mežā gulēt, bet Alevipoegs palika nomodā pie uguns par sargu.

Te pēkšņi viņa priekšā nostājās rūķītis. Virs austiņām tam rēgojās mazi radziņi, pazodē — kazas bārdiņa, pats tik tikko triju sprīžu garumā. Kaklā vīriņam bija pakārts mazs zelta zvaniņš.

«Mīļo brālīt, ļauj nu man arī drusciņ nobaudīt šo kāpostu virumu!» lūdza rūķītis Alevipoegam.

«Es labprāt izpildītu tavu vēlēšanos,» Alevipoegs zobodamies atbildēja. «Bet šitāda muša kā tu jau noslīks viruma kausā!»

«Nekas,» atbildēja rūķītis. «Ja tu atļauj, es arī bez kausa pastrēbšu kādu vistas tiesu.»

Rūķītis — hop! — uzlēca uz katla malas un nu tik lakt virumu. Te viņš sāka stiepties garumā un augt augumā, līdz sasniedza mākoņus, bet tad pēkšņi nozuda kā rasa saulē.

Alevipoegs skatās — katls tukšs kā izslaucīts. Stiprais vīrs no jauna sanesa katlā ūdeni un no jauna ielika tur kāpostus vārīties. Kad pienāca Olevipoega kārta sargāt katlu, Alevipoegs viņu pamodināja, bet pats palīda zem krūma nosnausties.

Arī Olevipoegs piedzīvoja to pašu — rūķītis bija atkal klāt un izstrēba visu virumu. Arī Sulevipoegam negāja labāk.

Tagad pienāca kārta Kalevipoegam sargāt katlu. Pārējie trīs vīri trīskārt šķetināja miega pavedienu, un vecenīte šķetināja vēl ceturto piedevām. Bet Kalevipoegs nomodā sēdēja pie uguns un modri sargāja. Viņš salauza priedes, egles un ozolus, bāza tos zem katla, lai virums ātrāk izvārītos.

Te rūķītis atkal klāt un lūdz, lai ļaujot nogaršot virumu.

Bet Kalevipoegs viltīgi sacīja:

«Virumu pagaršot jau es tev ļaut ļaušu, noņem tik pa ēšanas laiku no kakla zelta zvaniņu, citādi no zvaniņa tinkšķēšanas pamodīsies vīri un vecenīte.»

«Mīļais varoņdēls!» rūķītis lūdzās medainā balstiņā. «Neatņem man zvārgulīti, to man māmuliņa pati pakāra kaklā. Ja man, vārgulītim, gadītos svešos laukos apmaldīties, tad zvārgulītis dotu ziņu, kur es atrodos!»

Bet Kalevipoegs viltīgi atbildēja:

«Tik pa to laiku, kamēr tu garšosi ēdienu, dod zvaniņu man ķīlai. Tad tu nevarēsi aiziet, paldies nepateicis. Un, kad tu būsi piestrēbis vēderu pilnu, tad es pats tev pakāršu kaklā zvaniņu.»

Rūķītis noņēma no kakla zvaniņu un iedeva Kalevipoegam. Bet varonis izstiepa pirkstu un — kniukš! — iesita knipi vīriņam pa pieri.

Tai pašā mirklī atskanēja briesmīga rīboņa un dārdoņa, it kā tuvotos negaiss. Rūķītis ar lielu troksni iegrima zemē, un no viņa pāri palika tik vien kā sīka zilu dūmu strūkliņa.

Nu pamodās vīri un uztrūkās arī vecenīte. Visi nāca skatīties, kas noticis. Taču vecenīte it labi pazina zelta zvaniņu — tas bija Ragaiņtēva burvju daikts, kas vairo spēkus un dod izturību.

Tikko vecenīte ieraudzīja zvaniņu, viņa sāka dziesmas trallināt un danci griezt un beidzot nozuda tāpat, kā bija nozudis rūķītis.

Stiprie vīri krietni saēdās un nolikās vēl brītiņu nosnausties, lai uzkrātu spēkus nākamās dienas darbiem.

Rītausmā Kalevipoegs pamodās un gāja tuvāk apskatīt to vietu, kur naktī rūķītis bija iegrimis zemē. Tagad viņš te redzēja ūdens zilgmi un plašus viļņus un ieraudzīja augam niedres un meldrus. Varonis spēcīgi trieca labās kājas papēdi pret zemi, un tai pašā mirklī viņa priekšā atvērās dziļš bezdibenis.

Kalevipoegs noliecās, lai ielūkotos bezdibenī, bet no dziļumiem viņam pretim vēlās biezi dūmi un koda acīs.

Te no egles galotnes krauklis deva varonim gudru padomu:

«Paskandini zvaniņu!»

Kalevipoegs paņēma zvaniņu un paskandināja. Un tavu brīnumu! Dūmi tūdaļ izzuda. Nu varonis sāka kāpt lejup.

Drīz vien viņš iekļuva aklā tumsā, kur tikai taustoties varēja tikt uz priekšu.

Te pelīte iepīkstējās:

«Paskandini zvaniņu!»

Kalevipoegs paklausīja pelītes padomam, un tūlīt atspīdēja brīnumaina gaisma — gluži citāda nekā saules mirdza vai mēness vizma.

Tagad varonis afkal varēja drošiem soļiem doties tālāk. Te pēkšņi viņš ieraudzīja biezus tīklus, kas krustām šķērsām aizsprostoja ceļu. Vīrs sāka tīklus raut pušu, bet, jo vairāk viņš tos rāva, jo vairāk jaunu nāca klāt.

Kalevipoegam spēki jau sāka pagurt, un viņš pie sevis nodomāja:

«Agrāk gāzu stiprus mūrus, Klinšu kalnus sadragāju, Pušu rāvu tēraudķēdes, Nu ar šādiem nieka tīkliem Nevaru es tikt vairs galā.»

Te krupis nokurkstēja:

«Paskandini zvaniņu!»

Kalevipoegs darīja, kā krupis vēlēja, un, lūk, tavu brīnumu — acumirklī visi tīkli no ceļa nozuduši!

Varonis gāja tālāk un nonāca pie upes. Pēc izskata upe nelikās necik plata. Taču Kalevipoegs nevarēja tai pārkāpt. Gan viņš cēla kāju tūkstoš reizes, gan spēra soli šā un tā, tomēr viņu krastu neatsniedza.

Te vēzis ierunājās no upes dūņām:

«Paskandini zvaniņu!»

Varonis izpildīja, ko lika vēzis, un tai pašā mirklī upe pazuda. Raitiem soļiem Kalevipoegs turpināja savu ceļu uz elli.

Te pēkšņi viņam uzbruka milzīgs odu bars. Gan stiprais vīrs apsita tūkstošiem odu, taču labuma nekāda: arvien lielākiem bariem tie nāca klāt, līda nāsīs un mutē, aizsedza acīm gaismu.

Te sienāzis sisina no cinīša:

«Paskandini zvaniņu!»

Kalevipoegs paklausīja sienāža padomam — un tai pašā brīdī odu bari nozuda, kā vēja aizpūsti.

Tagad varonis apsēdās mazliet atpūsties, ieturēja azaidu un atlaidās mauriņā. Zelta zvaniņu viņš piesēja sev pie mazā pirkstiņa, lai briesmu brīdī viņa brīnumainais palīgs būtu pie rokas. Pēc tam viņš atkal turpināja ceļu uz elli: lieliem soļiem kāpa pazemē.

Ragaiņtēva kalpi sadzirdēja Kalevipoega soļu dimdoņu un gāja raudzīt, kas traucē elles mieru. Bet, vēl pa gabalu ieraudzījuši Kalevipoegu, viņi izbailēs metās atpakaļ, it kā dundura sadzelti vai uguns apsvilināti. Aizdrāzās pie paša Ragaiņtēva un sauca:

«Kalevdēls, šis stiprais milzis, Surp nāk traucēt mūsu mieru, Sacelt ļaunu kara vētru!»

Bet Ragaiņtēvs tiem pavēlēja:

«Sūtiet tūdaļ ienaidniekam pretim pašus spēcīgākos no mūsu karavīriem.»

KALEVIPOEGS SAKAĻ RAGAIŅTĒVU

VAŽĀS

GUDRĪBAS GRĀMATA

Tagad Kalevipoegs nonāca pie platas upes, kurā plūda degoša darva. Pāri upei bija dzelzs tilts, bet uz tilta stāvēja elles kalpu karaspēks. Otrs pulks bija viņpus tilta, trešais bars — krastmalā, ceturtais — gabaliņu tālāk.

«Hē-ē, kas tas par varžu baru!» Kalevipoegs sacīja un izvilka zobenu no maksts.

Strēlnieki upes krastā savilka stopu stiegras un raidīja bultas. Lingotāji apmētāja varoni ar īstu akmeņu krusu, bet pārējie nikni metās kaujā ar šķēpiem, vālēm un cirvjiem.

Kalevidu stiprais varons

Nebaidījās kara vīru,

Elles pulku uzbrukuma.

Dejot sāka smagais zobens,

Rotaļāties asais asmens,

Sāka ienaidniekus dragāt,

Pretiniekus krietni šķaidīt,

Zemē trieca niknos vīrus,

Elles puišus klīdināja.

Kur vien spēkavīra roka

Zobenu griež plašā riņķī,

Tur viņš nāvi sēj ap sevi;

Sitieni tur birst kā krusa,

Tur krīt pretinieki simtiem,

Zemē krīt uz zaļā maura;

Cirtieni kur biežāk trāpa,

Tūkstošiem krīt elles puišu,

Atgulst nāves saltā klēpī.

Ragainis dzina kaujā arvien jaunus karapulkus, bet Kalevipoegs arī tiem bezbailīgi stājās pretim.

Bet, kad viņš ar stipro roku

Ļāva dižzobenam dejot,

Tēraudiņam rotaļāties,

Asins neapstāja tecēt,

Tad vairs nebij nāvei dusas.

Ja tiem galvas nesedz bruņas,

Kaklu neapsargā tērauds,

Žēlastības nav tur vīriem,

Glābiņa nav jauniem puišiem.

Elles kalpiem vajadzēja

Bojā iet uz dzelzu tilta.

Arvien jaunus spēkus, arvien spēcīgākus karavīrus Ragainis dzina nāvē un solīja lielu atlīdzību tam, kas Kalevipoegu pieveiktu un — dzīvu vai mirušu — atnestu viņam. Dzelzs tilts līgojās vien, varenam karaspēkam pārejot. Taču nekas nelīdzēja. Zelta zvaniņa burvju spēks neļāva varonim pagurt, vīra zobens neganti cirta pa labi un pa kreisi, un ienaidnieku pulki gulēja zemē kā nopļauti. Beidzot elles dēli bariem vien metās bēgt.

Tagad Ragainis saprata, ka nav vairs labi. Ar mokām viņš mēģināja izklīdušos karavīrus sapulcināt un steidzās nocietināt elles vārtus, lai Kalevipoegs neiekļūtu elles pagalmā. Viņš lika savest smagus klinšu bluķus un

akmens blāķus un sakraut tos vārtiem priekšā. Pēc tam viņš sūtīja varonim pretim simtu visdrosmīgāko karavīru. Viņi bija stiprāki par lāčiem, burvju pirtī norūdīti un ar raganu slotām nopērti, lai tie kļūtu par spēkavīriem.

Taču Kalevidu dēlam arī tie nespēja nekā padarīt. Varoņa zobens nikni šķaidīja uzbrucējus, un no tiem pat nepalika dzīvs neviens, kas varētu aiznest Ragainim bēdu vēstis.

Uz tilta Kalevipoegs mazliet atvilka elpu, un tad atkal devās tālāk — uz elles vārtiem. Trieca viņš vienu reizi savu vareno dūri pret elles vārtiem, trieca otru, tad vēl trieca trešo reizi, un tad vārtu stabi sašķīda šķembās, balsti pajuka vējā.

Varonis iegāja elles pagalmā un tūlīt metās pie durvīm. Gāza ar dūri pa durvīm, izgāza tās ar visiem slengiem un iegāja kambarī.

Priekšējā istabā pie ratiņa sēdēja bāla sievietes ēna, kurā Kalevipoegs pazina savu mirušo māti Lindu. Abpus ratiņa stāvēja pa bļodiņai. Vienā bļodiņā bija spēku vairotāja, otrā — spēku deldētāja dzira. Lindas ēna ar maigu skatienu norādīja dēlam uz bļodiņu pa labi, kurā bija spēka dzēriens. Kalevipoegs saprata mātes padomu un iedzēra spēcinošo lāsīti. Pēc tam viņš paņēma smagu klints bluķi un sparīgi trieca to pret slepenā kambara sienu, tā ka zeme salīgojās. Sienas sagruva, un Kalevipoegs ieraudzīja elles veceni, kas sēdēja slepenajā kambarī un auda. Vecenes vērīgā acs tūdaļ pamanīja zelta zvaniņu pie Kalevipoega pirksta, un viņa uzsāka šādu valodu:

«Skaties, kāds skaists zvaniņš tev, draudziņ, laistās pirkstā. Dod man šo skaisto lietiņu, es to pakārtu kaklā kaķim, ar ko peles baidīt!»

Bet Kalevipoegs noprata viņas domas un atbildēja:

«Pirms mēs vēl par zvaniņu līgstam, pasaki labāk, vai arī saimnieks pats ir mājās. Mums ar viņu vīru runas runājamas.»

«Gailis aizlaidies no mājām,» vecene atbildēja. «Un ātrāk laikam gan nepārnāks kā rītvakar vai parīt no rīta. Bet tu tikmēr pakavē man laiku. Es tev sarīkošu brangu mielastu un izvārīšu visgardāko cienastu. Bet pa- priekšu iebaudi mūsu medus dziru. Skaties, uz stellēm pa kreisi stāv krūze ar visgardāko dzērienu.»

Kalevipoegs zināja, ka pa kreisi stāv krūze ar spēku deldētāju dziru, un atbildēja:

«Paldies, māmiņ! Man pašreiz neslāpst.»

Bet pats skatījās visapkārt, vai kambarī nav kādas slepenas durvis, pa kurām varētu iet tālāk. Te vīrs ieraudzīja mazas durtiņas un gribēja pa tām ieiet. Bet vēl viņa pirksti nebija skāruši durvju kliņķi, kā durvis ar brīkšķi atsprāga vaļā un pa tām izdrāzās stiprākie no stiprākajiem Ragaiņtēva kara vīriem.

Niknā cīņa atkal sākās no jauna, un drīz vien ienaidnieki līdz pēdējam vīram, pīšļos satriekti, gulēja zemē.

Ragaiņtēvam nekas cits neatlika kā pašam nākt un stāties pretim Kale- vipoegam.

«Iesim pagalmā un tur izbeigsim mūsu cīņu, kā nākas,» sacīja Kalevipoegs. «Bet, lai mēs spēkā būtu līdzīgi, es bāzīšu zobenu makstī un noraisīšu zelta zvaniņu no pirksta.»

Izbijies Ragaiņtēvs izlīda no savas paslēptuves. Cerēdams kļūt stiprāks, vīrelis gribēja iestrēbt spēku vairotāju ūdeni, bet bija tā pārbijies, ka nejauši sajauca krūzes un spēka vietā norija nespēku.

Tagad vīri iznāca plašajā pagalmā un sameklēja īsto vietu, kur mēroties spēkiem. Pēc sensenās paražas viņi satvēra viens otru ap vidu, un nu sākās sīva cīņa. Septiņas dienas un septiņas naktis cīkstējās divi spēkavīri. Septiņas dienas un septiņas naktis dimdēja zeme un putās bangoja jūra. Bet cīņa vēl arvien palika neizšķirta.

Lindas ēna modrām acīm vēroja vīru cīņu un pamanīja, ka Kalevipoega spēki pamazām sāk pagurt. Tādēļ Linda paņēma rokā kodaļu, grieza to desmit reizes sev ap galvu un tad nosvieda zemē.

Kalevipoegs saprata mātes doto zīmi. Vēja ātrumā sagrāba Ragaini aiz stilbiem, pacēla elles veci augstu gaisā, grieza to kā pakulu kodaļu desmit reizes apkārt un tad ar joni nosvieda zemē. Pēc tam viņš sasēja ienaidnieku ar savu jostu un aizvilka dzelzs kambarī. Tur Kalevipoegs piekala Ragaini ar stiprām dzelzs važām pie klints. No turienes nelabais vairs nevarēja izrauties.

«Tagad, brālīt, mūsu parāds dzēsts un nesaskaņas izlīdzinātas,» varonis bilda, sviedrus slaucīdams.

Uzmetis plecos četrus maisus zelta — tā uzvarētāja balva, — viņš devās atpakaļ zemes virsū, kur Alevipoegs viņu jau trīs nedēļas gaidīja.

Kalevipoegs stāstīja draugam, ko viņš bija piedzīvojis, bet Alevipoegs — viņš bija nokāvis lielu vērsi — cienāja varoni ar gardum gardām vakariņām. Kalevipoegs krietni saēdās un pēc tam divas dienas atpūtās no cīņas noguruma. Trešajā dienā abi draugi devās mājup.

Kalevipoega zemē atkal labu laiku bija miers un laime. Kalevipoegs ar saviem draugiem dzīvoja lepnajā pilsētā Lindanizā un valdīja pār savu tautu un zemi.

Reiz varonis sarīkoja greznas dzīres.

Kalevidu stiprais varons

Dzīroja ar saviem draugiem,

Līksmes balss no galda plūda,

No kambara skaļi smiekli.

Kannas riņķī apkārt gāja,

Miesta krūzes vīru rokās,

Vīri priekā gavilēja!

Dzīres bija pašā spēkā, kad istabā ienāca Lapu zemes zintnieks Varraks.

«Es atradu to, kas ķēdē piekalts pie sienas,» sacīja viņš Kalevipoegam. «Atļauj man paņemt to, kas pēc līguma ir mans!»

«Man mūros nav paslēpta nekāda manta, nedz kāds vergs važās piekalts pie sienas,» atbildēja Kalevipoegs. «Kādu brīnumlietu tad tu tur esi atradis?»

«Tā ir veca grāmata dzelzs vākos,» teica vecais Varraks. «To es gribu aizvest sev līdzi uz mājām.»

Tajā grāmatā, par ko stāstīja Lapu zemes gudrais, vecais Kalevs, vēl dzīvs būdams, bija licis ierakstīt daudz derīgu gudrību un labi glabāt to.

Grāmatā bij ierakstīta

Veco laiku brīvestība,

Dārgāka kā zelts un sudrabs,

Mūsu senču slavas darbi,

Manta cilda arī vājiem.

Sulevipoegs un Alevipoegs sāka lūgt Kalevipoegu, lai šis neatdodot dārgo gudrības grāmatu svešiniekam. Bet varonis atbildēja:

«Vērsi tur aiz ragiem, vīru — pie vārda. Kaut grāmatā būtu rakstītas pašas lielākās patiesības, vīram jāpilda savs solījums!»

Sagrāva nu stipro mūri,

Grāmatu, pie klints kas kalta,

Līdz ar smago klinšu bluķi

Aizvēla uz lieliem ratiem,

Priekšā jūdza vēršu pāri,

Dārgumu lai projām vestu.

Ratus aizbrauca uz ostu,

Grāmatu tad krāva kuģī,

Kur jau agrāk zelta maisus

Varraks pavēlējis sanest.

KARŠ AR DZELZSVĪRIEM

KALEVIPOEGA NĀVE

Bet kādu dienu jau atkal pie Kalevipoega atauļoja ziņneši tādā steigā, | ka zem kumeļu pakaviem tilta baļķi dimdēja un, viņiem iejājot, vārti r' salīgojās.

«Jau draud mums no jūras kara kuģi, un pa sauszemi dārdot trauc kara rati!» sauca viņi. «Dzelzsvīri[4] atnākuši postīt mūsu zemi un apdraud mieru! Raud sievas, mirkst asarās meitenes, un bailēs trīc sirmgalvji!» Kalevipoegs jautāja ziņnešiem:

«Ko tad dara jaunie vīri?

Vai tad stiprie nenostājas,

Spēcīgākie nepaceļas

Vājiem sirmgalvjiem par sargiem,

Vārgiem mieru nesagādā?»

Un ziņneši atbildēja:

«Bailīgi stāv jaunie puiši,

Vīrus nomāc smagas raizes:

Zobens nevar salauzt dzelzi,

Cirvis tēraudbruņas skaldīt.»

Kalevipoegs sūtīja ziņnešus atpūsties, bet pats sāka gatavoties uz karu. Naktī viņš kopā ar Alevipoegu ūn Suievipoegu ieraka zemē mantu un dārgumus, lai tā nekristu laupītāju rokās. Bet, tikko rītausma sārtoja debess vaigu, varonis apjozās ar zobenu, paņēma šķēpu un vairogu un izveda no staļļa savu stalto kumeļu. Pēc tam lika pie lūpām kara tauri un no tālajiem novadiem aicināja kopā tautu:

«Tutū-lutū, tutū-lutū!»

Sauca Kalevdēla taure;

Dzirdēj' kalni, modās meži,

Vēja brāzma elsot stāja,

Jūras viļņi domās grima,

Bailēs klintis nodrebēja,

Kalevdēla taurei skanot.

Taures skaņas aizskanēja pāri visiem Igauņu zemes novadiem: tās atbalsojās Viru krastā, Jervas un Harju robežās, Lēnes plašajās, zemajās pļavās un vēl tālāk uz dienvidiem. No visām malām nāca kopā vīri, lai steidzīgi dotos kara gaitās. Viņi sapulcējās Mētras upes krastā, svētajā Tāras birzī. Te Kalevipoegs sakārtoja savu karaspēku, ļāva karavīriem drusku atpūsties un tad devās cīņā ar dzelzsvīriem.

Otrai dienai dziestot, uzliesmoja sīvā cīņa. Kalevipoegs nepagurdams dragāja dzelzsvīru rindas.

Kalevidu stiprais varons

Nikni kāva dzelzu vīrus,

Izkaisīja plašā laukā,

Vājināja pretinieku,

Ka tas sakauts projām muka.

Līķi gulēja uz lauka

Tā kā pļavā siena vāli,

Tā kā krusa piekalnītēs.

Beidzot ienaidnieku spēki bija salauzti, karapulku rindas sajuka un viņi metās bēgt.

Tomēr dzelzsvīru smagie ieroči bija daudziem atnesuši nāvi, un cīņā kritušos biedrus vajadzēja apbedīt. Pēc tam karotāji vēl atpūtās divas dienas, dziedēja brūces un asināja kara cirvjus. Bet trešajā dienā, saulei austot, karaspēks atkal devās ceļā un drīz vien nonāca pie svētās Vehandu upes. Te Kalevipoegs sanesa akmeņus un pielauza mežā kokus, bet Olevipoegs cēla pār upi tiltu. Karaspēks gāja pa tiltu uz viņu krastu, ka tilta baļķi dārdēja vien, un atkal sākās nikna kauja. Tomēr ienaidnieka milzīgie pulki nebiedēja Kalevipoegu. Viņa zobens pļautin pļāva vīrus, un tie palika norā guļam, un ienaidnieku galvas bira kā rieksti no lazdu krūma.

Septiņas dienas ilga kaujas te vienā vietā, te otrā. Daudz ienaidnieku krita cīņā, daudz arī draugu aizmiga nāves miegā. Kaujaslaukā galu dabūja arī Sulevipoegs. Kalevipoegs pavēlēja uz kādu laiku pārtraukt kauju, lika apglabāt savus cīņas biedrus un uz Sulevipoega kapa uzmest augstu kopu. Bet otrā dienā varonis jau atkal cīnījās ar ienaidniekiem.

Arvien jauni un jauni naidnieku pulki mācās virsū. Vīri jau sāka pagurt, daudzi krita asiņainajā kaujā vai, pārspēka mākti, metās bēgt.

Vienīgi Kalevipoegs ar saviem draugiem neatkāpās ienaidnieku priekšā ne soli.

Olevdēls ar Alevdēlu,

Stiprais Kalevdēls pats trešais,

Stāvēja kā dzelzu siena,

Tā kā klintis nekustīgi

Pretī ienaidnieku spēkiem.

Tā viņi cīnījās, līdz uznāca nakts un pārtrauca kauju.

Visi trīs spēkavīri gāja palūkot, kur varētu atrast drusku ūdens, ar ko dzesēt slāpes. Drīz viņi ieraudzīja ielejā mazu ezeriņu stāviem krastiem. Vīri gribēja nodzerties, bet te notika nelaime. Alevipoega kaujā nogurusī kāja paklupa, viņš iekrita viļņos un tūlīt nogrima dzelmē. Abi draugi gan steidzās viņam palīgā, taču nepaguva vairs izglābt no nāves. Tikai Alevipoega atdzisušās miesas viņi iznesa krastā un uz viņa kapa uzmeta augstu kopu.

Liels kara posts un draugu nāve apbēdināja Kalevipoegu: viņš neatrada miera ne dienu, ne nakti. Ne rītausma remdinaja viņa sēras, ne vakara krēsla kliedēja bēdas.

Beidzot viņš nodeva valsts varu Olevipoegam un šķīrās no biedru vidus, lai vientulībā klusinātu savas sāpes, aizmirstu visas nelaimes un izklīdinātu skumjas.

Vairākas dienas klaiņāja noskumušais Kalevipoegs pa mežiem, beidzot nonāca Gaujas krastā. Un šeit, dziļa meža biezoknī, varonis apmetās uz dzīvi.

Reiz Kalevipoegu Gaujas krastos bija uzmeklējuši trīs dzelzsvīri un sākuši varonim viltīgi pieglaimoties:

«Mīļo Kalevipoeg, spēks ir tavās rokās, bet gudrība mūsu kabatās. Ja mēs turēsimies kopā, neviens ienaidnieks mūs nepieveiks. Nodod valsts varu mūsu ziņā, un būsim draugi!»

Kalevidu dižais dēls pagrieza svešiniekiem muguru, vērsa skatienu uz upes pusi un klusēja. Odens virsa atspoguļoja triju dzelzsvīru tēlus, un Kalevipoegs skaidri redzēja, kā tie izvilka zobenus no maksts, lai no mugurpuses nodevīgi viņu nonāvētu.

Redzēdams šādu viltu, Kalevipoegs sacīja:

«Vēl tas zobens nav izkalts un tā roka nav izaugusi, kas tādu vīru kā es varētu ievainot!»

Viņš sagrāba vienu dzelzsvīru, grieza to gaisā kā pakulu kodaļu un trieca pret zemi ar tādu sparu, ka vīrelis ietriecās zemē līdz krūtīm. Pēc tam viņš pakampa otru, vēl niknāk grieza to gaisā un ietrieca zemē līdz kaklam. Trešo dzelzsvīru viņš grieza gaisā tik neganti un svieda zemē ar tādu joni, ka tas pazuda zemes dzīlēs.

Drīz vien no krasta nāca vēl viens dzelzsvīru sūtnis, kas dzīrās pieglaimoties varonim.

Brītiņu paklausījies dzelzsvīra glaimus, Kalevipoegs sacīja:

«Man vēders tukšs un sāk gribēties ēst. Aizej uz upes krastu; izcel vēžu kārti un paskaties, vai labi daudz vēžu uzkodušies ēsmai. Kad būšu drusku remdinājis izsalkumu, tad runāsim kādu prātīgāku vārdu.»

Dzelzsvīrs aizgāja uz krastu izcelt vēžu kārti. Bet tavu brīnumu! Varonis bija upes dibenā iedzinis milzīgas priedes stumbru — sūtnis nejaudāja to

ne pakustināt. Tagad Kalevipoegs pats pienāca klāt. Ar vienu roku viņš izcēla no ūdens vēžu kārti kopā ar ēsmai ieliktu beigtu zirgu un sacīja dzelzsvīram:

«Dodies mājup, mīļo brālīt, Steidzies ātri citiem stāstīt, Ko tu vēroji pie vīra, Redzēji no viņa spēka. Esmu pārāks spēka ziņā, Arī izturībā stiprāks, Augumā par jums es garāks. Neder varonis par kalpu, Verga gaitām dižais augums; Nespēšu es svešai gribai Pakļaut savu varoņgaru. Labāk dzīvošu es vientuļš Nabadzīga vīra dzīvi Nekā liekšos citu priekšā, Svešu varu godināšu. Kalevdēla stipro kaklu Nekad nespēs važas saistīt, Vergu jūgs to nenospiedīs.»

Tā arī šoreiz Kalevipoegs tika vaļā no viltīgā glaimotāja. Taču dzelzsvīru apciemojumi bija varonim apnikuši, tādēļ viņš aizgāja projām no Gaujas krastiem un, bēdu nomākts, klīda pa biezu mežu.

Beidzot Kalevipoegs nonāca Ķēpas upes krastā — tur, kur zem ūdens gulēja viņa zobens.

Kad varonis iebrida ūdenī, zobens atcerējās Kalevipoega paša teikto lāstu:

«Ja reiz gluži negaidīti

Upes viļņos kāju spertu,

Kas pats tevi agrāk nesis,

Tad, ai zoben, dārgo vēraud,

Nocērt viņam abas kājas!»

Kalevipoegs bija gribējis, lai zobens atriebtos Peipusa burvim par to, ka viņš nozadzis ieroci un atvilcis to šurpu. Taču Somu kalēja lāsts sajauca varonim vārdus, tā ka viņš šurpu vietā izteica pats. Tā Kalevipoegs pats sev pierunāja nelaimi.

Tagad zobens paklausīja pavēlei un nocirta varonim abas kājas.

Spēkavīrs nomira.

Pēc nāves Kalevipoegs debesīs svētlaimīgi atpūtās no saviem grūtajiem varoņdarbiem.

Sēdēja pie ugunsgaismas Tāras varoņvīru vidū, Vaigu atspiedis uz rokas, Noklausījās dziesminiekos, Kuri viņa lielos darbus, Viņa sarežģītās dēkas, Brīnišķīgos paveikumus Ugunsgaismā apdziedāja, Zelta mēlēm slavināja.

Taču vecais debesu tēvs prātoja, kādus darbus uzdot varonim vēl debesīs. Kalevipoegs, dzīvs būdams, bija veicis tik daudz varoņdarbu, ka debesu tēvs negribēja ļaut viņam dzīvot bezdarbībā. Viņš saaicināja savus debesu gudros, un tie sāka apspriesties, kādu darbu varonim likt darīt.

Tāras gudrie debessdēli Sēdēja tur visi vienkop Paslepenā debesszālē, Dziļā apspriešanās kaktā. Sēde ilga pāris dienu, Pāris nakšu nepārtraukti Sprieda tie bez mitēšanās, Kādu darbu Kalevdēlam Uzdot strādāt debessmājās.

Beidzot viņi nosprieda sūtīt Kalevipoegu sargāt elles vārtus. Varoni uzcēla baltā zirgā un aizsūtīja uz pazemes klinšu aizu, kur atradās elles vārti.

«Triec dūri pret klinti!» kāda balss sauca no augšas.

Kalevipoegs sita ar dūri pret klinti, klints bluķis pāršķēlās, bet stiprā vīra roka iesprūda akmens spraugā. Te varonim bija jāstāv sardzē, lai Ragainis neizkļūtu no elles.

Laiku pa laikam Kalevipoegs mēģina atraut savu roku no klints. Tad zeme dun un jūra putodama bango, bet varenā dūre tomēr nespēj izrauties no akmens važām.

Bet reiz tomēr atnāks diena,

Kad no abām pusēm spraišļi

Aizdegsies jo gaišās liesmās,

Atbrīvojot varoņroku;

Kalevdēls tad mājās pārnāks,

Saviem bērniem laimi atnest,

Jaunu Igauniju radīt.

PĒCVĀRDI

Kas gan nebūs dzirdējis teikas par stipro milzi Kalevipoegu, par  pārdabisko spēku un drošsirdību, par viņa slavas pilnajiem varoņdarbiem. Par to, kā Kalevipoegs, meklēdams savu pazudušo māti, peldējis pāri jūrai, kā viņš ar milzīgu dēļu nastu brišus pārbridis Peipusa ezeru… Kā cīnījies ar burvjiem un ezim dāvinājis kažociņu… Kā devies pārdrošā jūras ceļojumā meklēt pasaules malu … Kā ielauzies ellē un sakalis važās pašu Ragaini…

Šādus brīnumainus un teiksmainus nostāstus par Kalevipoegu igauņu bērni noklausās jau agrā bērnībā, kad paši vēl neprot lasīt. Bet paaugušies šķirsta lielo vārsmu grāmatu, kas pauž seno varoņteiku. Ikviena igauņa mājās atradīsies grāmata «Kalevipoegs», jo tas ir pats pazīstamākais un ievērojamākais darbs igauņu literatūrā, un ikviens igaunis ar cieņu un gandrīz ar bijību ņem savās rokās biezo sējumu, jo tā nav parasta grāmata, ko lasa laika kavēklim, bet kaut kas vairāk, — tas ir igauņu tautas eposs. Igauņu rakstnieki sarakstījuši tūkstošiem grāmatu, to skaitā izcilus darbus, taču eposs igauņu literatūrā ir tikai viens un neviens cits daiļdarbs nespēj to aizstāt.

«Kalevipoegs» nav parasta grāmata, to arī nav sacerējis viens cilvēks: eposa radīšanā ņēmusi dalību visa tauta paaudžu paaudzēs. Nostāsti par Kalevipoegu dzīvo tautas mutē jau kopš senseniem laikiem, to avoti meklējami tālajā, teiksmainajā senatnē, pirms tūkstoš gadiem. Ikviena paaudze saņēma to no saviem tēviem un tēvtēviem kā dārgu mantojumu un savukārt deva to tālāk. Tautas garamanta nav izzudusi pat tajos ilgajos un drūmajos gadsimtos, kad igauņu tautu māca svešu kungu verdzības jūgs. Un kā tautas dziesmas un teikas, tā arī «Kalevipoegs» palīdzēja igauņu tautai saglabāt ticību saviem spēkiem un gaišākai nākotnei.

Gadu simteņiem ilgi nācās igauņiem dzīvot posta un nomāktības pilnu dzīvi, kurā viņus bija iegrūduši iebrucēji — dzelzs bruņās kaltie krustneši. Gan paverdzinātā tauta vairākkārt sacēlās pret saviem apspiedējiem, tās brīvības alkas noslīcināja asinīs. Igauņu zemi postīja biežie kari, tautu mocīja mēris un bads. Kā latviešu, tā arī igauņu senči smaka muižnieku verdzības jūgā, viņiem nebija ne mazākās iespējas gūt jebkādu garīgu attīstību, no viņu vidus nevarēja nākt izglītoti cilvēki.

Un tikai pagājušajā gadsimtā igauņu tautas dzīve sāka pamazām uzlaboties. Radās pirmie rakstnieki un zinātnieki — igauņi. Tie visus spēkus un zināšanas veltīja savas tautas garīgās atmodas un garīgās attīstības darbam. Šādu darbinieku vidū spilgti izcēlās igauņu tautas eposa «Kalevipoegs» sastādītājs Frīdrihs Reinholds Kreicvalds (1803—1882). Igauņi viņu pamatoti dēvē par savas literatūras nodibinātāju.

Sākumā Kreicvalds visādi atbalstīja sava drauga Frīdriha Roberta Fēl- maņa nodomus savākt tautas mutē saglabājušās teikas par varoni Kalevipoegu un sakopot tās plašākā darbā. Fēlmanis jau bija veicis dažus priekšdarbus, taču pāragrā nāve neļāva īstenot šo cēlo nodomu. Drauga iesākto darbu veiksmīgi turpināja un pabeidza Kreicvalds, neatlaidīgi strādādams pie eposa daudzus gadus. Arī daudz grūtību nācās pārvarēt Kreicvaldam. Viņš savāca plašus tautas garamantu materiālus, sakārtoja un sakopoja tos, un viņa apdarē radās plašs darbs, bagāts kā saturā, tā formā. Darbs uzrakstīts igauņu seno tautas dziesmu pantos.

Kāds tad bija «Kalevipoega» autora mērķis? Galvenokārt cenšanās iedvest savai tautai spēku un drosmi tās cīņā par brīvību un labāku nākotni. Tolaik igauņi vēl vispār nepazina savu vēsturi, savas zemes un tautas pagātni. Vienīgi lasot «Kalevipoegu», viņi dabūja zināt, ka viņu senči kādreiz-, sensenos laikos, bijuši paši savas zemes saimnieki un ka svešie iebrucēji laupījuši tiem brīvību un iegrūduši verdzības postā.

Eposā tēlaini un alegoriski attēlota gan igauņu senvēsture, gan tautas ilgas pēc brīvības un laimīgas nākotnes.

Pašā Kalevipoega tēlā, viņa varoņdarbos, ko viņš veic savas zemes un tautas labā, viņa cīņās pret visiem naidīgajiem spēkiem ir daudz aizraujoša un cildena (neraugoties uz to, ka varonim piemīt dažādas cilvēciskas vājības un trūkumi). Ikviens taču saprot, ka varoņa cīņas ar dažādiem velniem, burvjiem un pesteļiem pauž mūžsenu, nesamierināmu naidu pret visu ļauno, zemisko, netaisno. Ikviens būs pamanījis, ka ļauno spēku personificēto tēlu centrā izvirzās Ragainis — ļauna apspiedēja, vergtura iemiesojums, un Kalevipoega uzvara pār elles kungu pauž tautas cerības, ka visām pārestībām, postam un verdzībai reiz pienāks gals.

Kalevipoegu pašu arī piemeklē visādas likstas: viņa karotāji tomēr nespēj līdz galam pretoties milzīgajam ienaidnieku pārspēkam, varoņa paša zobens nocērt viņam abas kājas, un beidzot viņa dūre iestrēgst elles vārtu klints bluķī. Taču eposa beigu vārsmā izskan gaiša ticība tam, ka varonis tomēr reiz izrausies no elles gūsta un atgriezīsies pie savas tautas, lai nestu tai jaunu — laimīgāku dzīvi.

Protams, izdot šādu grāmatu cariskā režīma laikā nebija nekāds vieglais uzdevums. Bija nepieciešama cariskās cenzūras atļauja, kas modri skatījās īpaši uz to, lai tautas masās nenonāktu grāmatas, kuras varasvīri vai muižnieki uzskata par «bīstamām». Sā iemesla dēļ 1853. gadā «Kalevipoegu» tā pirmatnējā veidā nebija iespējams izdot. Kreicvalds pārstrādāja eposu, un tad kā zinātisku darbu folklorā beidzot (1857—1861) pa atsevišķām burtnīcām izdeva Igauņu zinātniskā biedrība ar paralēltekstu vācu valodā.

Lasīt eposu tā pilnīgajā veidā skolniekiem vēl nav pa spēkam, jo tas uzrakstīts seno igauņu tautas dziesmu valodā, kas stipri atšķiras no mūsdienu literārās valodas, tādēļ nolūkā iepazīstināt mazos lasītājus ar pazīstamo igauņu eposu, ir izdots šis atstāstījums prozā. Tas gan sniedz saturu tikai vispārējos vilcienos, un vienīgi dzejas fragmenti kaut cik dod priekšstatu par šā monumentālā darba valodu un stilu. Sī grāmatiņa var saistīt pirmām kārtām tos lasītājus, kurus interesē daiļdarba fabula, ārējie notikumi un brīnumelements. Mazos lasītājus apžilbina varoņa milzīgais augums un viņa pārdabiskais fiziskais spēks. Taču interesanta tā būs arī tiem, kas pratīs saskatīt eposa notikumu un personāžu tēlojumā dziļāku jēgu. Jo tikai tad ir iespējams izprast «Kalevipoega» milzīgo nozīmi tolaik, kad tas tika pirmo reizi izdots, kā arī novērtēt to, kas šo darbu darījis igauņiem mīļu un dārgu.

E. Nirks

SATURS

Veltījums…………………………………………………………………………………………………………….. 5

Kalevs un Linda……………………………………………………………………………………………………. 7

Kaleva dēli iet medībās. Lindas nolaupīšana……………………………………………………………. 12

Kalevipoegs un saleniece. Lielais ozols…………………………………………………………………… 17

Kalevipoegs Somu zemē………………………………………………………………………………………. 22

Kalevipoegs top par ķēniņu………………………………………………………………………………….. 28

Kikerperas purvā. Odensgars. Ilmaneitsi gredzens…………………………………………………….. 35

Kalevipoegam nozog gredzenu. Cīņa ar ļaunajiem burvjiem. Ilgais miegs . . 41

Kalevipoegs nes dēļus. Nokāpšana pazemē. Elles meitas……………………………………………. 47

Cīņa ar Ragaiņtēvu. Vajātāji. Elles meitu liktenis………………………………………………………. 52

Ceļojums uz pasaules malu…………………………………………………………………………………… 59

Asamallas kauja. Kalevipoegs otru reizi nokāpj pazemē……………………………………………… 67

Kalevipoegs sakaļ Ragaiņtēvu važās. Gudrības grāmata………………………………………………. 73

Karš ar dzelzsvīriem. Kalevipoega nāve…………………………………………………………………… 79

Pēcvārdi . 86

KALEVIPOEGS

Redaktore E. Marjuiina. Māksi, redaktors V. Šelkovs. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore T. Vilsone. Nodota salikšanai 1964. g. 28. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1964. g. 20. aprīlī. Papīra formēts 70X90/16. 6,75. fiz. iespiedi.; 7,9 uzik. iespiedi.; 4,98 izdevn. t. Metiens 30 000 eks. Maksā 42 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 17647/J1651. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt 178. S(lg)

2 178

4 178

5 178

[1] viru — šeit domāta Igaunija. (Tulk.)

[2] k u n g i a — igauņu mitoloģijā laimes zeme. (Tulk.)

[3] pēc senigauņu ticējumiem esot bijis bīstami iziet no mājām neēdušam, jo tad varējusi notikt kāda nelaime. (Tuik.)

[4] dzelzsvīri — iebrucēji, zobenbrāļu ordeņa bruņinieki. (Tulk.)

Content

Rauds Eno Kalevipoegs.

KALEVS UN LINDA

KALEVA DĒLI IET MEDĪBĀS LINDAS NOLAUPĪŠANA

KALEVIPOEGS UN SALENIECE

LIELAIS OZOLS

KALEVIPOEGS SOMU ZEMĒ

KALEVIPOEGS TOP PAR ĶĒNIŅU

KiKERPERAS PURVĀ

ŪDENSGARS ILMANEITSI GREDZENS

KALEVIPOEGAM NOZOG ZOBENU CĪŅA AR ĻAUNAJIEM BURVJIEM ILGAIS MIEGS

KALEVIPOEGS NES DĒĻUS NOKĀPŠANA PAZEMĒ ELLES MEITAS

CĪŅA AR RAGAIŅTĒVU VAJĀTĀJI ELLES MEITU LIKTENIS

CEĻOJUMS UZ PASAULES MALU

ASAMALLAS KAUJA

KALEVIPOEGS OTRU REIZI NOKĀPJ PAZEMĒ

KALEVIPOEGS SAKAĻ RAGAIŅTĒVU VAŽĀS GUDRĪBAS GRĀMATA

KARŠ AR DZELZSVĪRIEM KALEVIPOEGA NĀVE

PĒCVĀRDI

SATURS