Gumiļevska Marta

Kāpēc tā

MARTA GUMIĻEVSKA

KĀPĒC TĀ?

KAD KURAS KRĀSNS …

Atceros, reiz bērnībā pēc ilgstošas slimības man kādu laiku neļāva iet ārā, lika dzīvoties pa istabu, lai es atkal nesaslimtu.

Tas bija ziemā. Vakari tik gari, ka nezini, kur dēties. Vislielākais prieks tad man bija kopā ar vectētiņu kurināt krāsni.

Vectētiņš teica, ka šai laikā viņš atpūšoties, kaut gan nez vai es viņam ļāvu īsti atpūsties, jo pļāpāju bez apstājas.

Es biju zinātkāra meitene un nemitīgi jautāju — kāpēc un kādēļ?

Patiešam, vai nav interesanti uzzināt, kādēļ pec nakts iestājās diena, bet pēc tam — atkal nakts? Un rīts? Un vakars? Vai ari — kāpēc ziemā, pat vissaulainakaja diena, ir auksti? Kādēļ tad saule nesilda, lai gan spīd spoži?

Kādu rītu pamodusies ieraudzīju, ka visu logu klāj brīnum jauks sniegots raksts, ko veido tādi kā spalvveida zariņi.

Kāpēc?

Kāpēc snieg sniegs un līst lietus, kāpēc plosās negaiss, kāpēc vasaras vakaros krīt rasa? Kāpēc, kāpēc, kāpēc. Tūkstošiem «kāpēc», un tie visi kā lavīna gāzās virsū manam jaukajam, gudrajam vectēvam.

Krāsni mūsu mājā kurināja nevis ar malku, bet ar sēnalām — parastām saulgriežu čaumalām. Pie krāsns bija jāsēž visu laiku un caur īpašu ierīci jāsviež kurtuvē aizvien jaunas sēnalu kurināmā devas. Liesma dūmvadā jautri rūca, un mēs ar vectētiņu, ērti iekārtojušies, sākām risināt milzum daudz ļoti svarīgu jautājumu.

Beidzot iemesta pēdējā sēnalu riekšava. Izņemta kurināmā ierīce.

Mēs tīksmināmies par izkausēto uguns zeltu, kas mirdz un laistās, līdz pārklājas ar pelēku plēvīti. Burvība izgaist. Tagad var aiztaisīt dūmvada aizbīdni. Bet aiz loga gaudo vējš un puteņo… <

Man ļoti iepatikās šie ziemas vakari pie kurošas krāsns un uz visu mūžu iespiedās atmiņā vectētiņa stāsti.

Daudz kas no tā, ko toreiz 'uzzināju, ir pastāstīts šajā grāmatā.

Tikai tagad es vairs nevaicāju, bet pati atbildu uz jūsu Jažādajiem «kāpēc» un «kādēļ», jo zinu, ka šie jautājumi arī ļums nedod miera. Vai ne?

Iekams sāksiet lasīt šo grāmatu, uzklausiet manu padomu: lasiet to pamazām, jo tas nav piedzīvojumu stāsts, kurā jūs ir nepacietību sekojat varoņu liktenim, dēkām un pārdzīvo- umiem.

Mana grāmata ir izzinoša rakstura, un tas ir gluži kas :its.

Pie dažām lappusēm būs jāpadomā, tās jālasa uzmanīgi, lai »arām nepaslīdētu galvenais, lai jūs patiesi izprastu, kāpēc tas ā ir un ne citādi.

Iedomājieties, ka stundas jūs jau esat sagatavojuši, pa āru izdzīvojušies, ir iestājies vakars, laiks doties mājās, bet gulēt vēl negribas. Nu ir īstākais brīdis palasīt grāmatu. 9

Jūs apsēžaties pēc iespējas ērtāk un atverat grāmatas lappusi, kur rakstīts: «PIRMAIS VAKARS».

PIRMAIS VAKARS

.

KO STĀSTĀ SAULES STARS?

KĀDĀ KRASA IR SAULES ZAĶĪTIS?

Kad man bija apmēram septiņi gadi, gaišās, saulainās dienās os labprāt kavējos istabā, kur karājās senatnīga lustra ar stikla pakariņiem. Agrāk šajā lustrā dega petrolejas lampa, bet tad to pārveidoja — petrolejas degli izņēma, un tā vietā ieskrūvēja elektriskās spuldzes ietveri. Es šo lampu atceros jau kā elektrisko, ar elektriskajām svecēm, tikai pakariņi palikuši tie paši. Pakariņi bija gareni, ar trim šķautnēm, ļoti laba stikla, varbūt pat kristāla.

Istaba ar lustru mani valdzināja tāpēc, ka bieži saulainās dienās es tur uz sienas redzēju daudzkrāsainas platas, taču īsas svītras. Šo svītru krāsas bija apbrīnojami tīras, sulīgas — tādas es nekad agrāk netiku redzējusi. Labu laiku priecājos par tām

un jutos gauži apbēdināta, kad svītras pēkšņi pazuda, jāsaka, tikpat negaidīti, kā bija parādījušās.

Reiz ievēroju ko dīvainu: starp lustras stikla pakariņiem un daudzkrāsainajām svītrām uz sienas bija kaut kāds sakars. To es atklāju šādi: kad pa atvērto vēdlodziņu iepūta vējš un lustras pakariņi iedrebējās, arī svītras sakustējās — brīžam izzuda, brīžam atkal parādījās. Protams, ka nekādi secinājumi man neradās un arī nevarēja rasties, jo cilvēks, kurš pirmais izprata šīs parādības būtību, bija liels zinātnieks. Man tikai ļot i patika šīs daudzkrāsainās svītras, un es pastāstīju par tām vectētiņam. Es ievilku viņu istabā tad, kad spīdēja saule un svītras rotājās uz sienas, norādīju uz tām ar pirkstu un nez kāpēc svinīgā balsī teicu: «Skaties nu!» — it kā pati tās būtu uzzīmējusi.

Vectētiņš iesmējās un teica, ka es sākot izdarīt izcilus atklājumus un ka šovakar viņš man kaut ko pastāstīšot par šo brīnumaino parādību.

Lūk, ko es uzzināju.

Patiešām, starp lustras pakariņiem un svītrām uz sienas bija visciešākais sakars, un, ja nebūtu šo pakariņu, es uz sienas neko neredzētu.

Galvenā nozīme te ir saulei, saules staram, saules zaķītim.

Man, tāpat kā visiem bērniem, patika ar mazu spogulīti ķert saules zaķīšus un dancināt tos pa sienu un griestiem, es liku saules zaķītim ielūkoties garāmgājēju sejās un kaimiņmāju logos.

Kad vectētiņš man vaicāja, kādā krāsā ir saules zaķītis, es brīnījos un teicu, ka, protams, balts, ka tas katram redzams. Taču biju kļūdījusies. Izrādās, saules zaķītis ir tas pats saules stars, kas nebūt nav balts, bet tikai tāds izskatās, jo īstenībā sastāv no septiņām pamatkrāsām, un tieši tās es biju redzējusi kā skaistu daudzkrāsainu svītru manā iemīļotajā istabā.

Svītras augšmala bija sarkana, tad sekoja oranža krāsa, pēc tam dzeltena, zaļa, gaiši zila, zila un, beidzot, violeta. Kad šīs krāsas ir saplūdušas kopā, saules stars izskatās balts. Turpretī, kad stars, ejot cauri trīsšķautnainam stikliņam, — vēlāk os uzzināju, ka šādu stikliņu sauc par prizmu, — salūst un sadalās

atsevišķu krāsu staros, mēs skaidri ieraugām katru krāsu. Daudzkrāsaino svītru, kas sastāv no šīm tīrajām, spilgtajām un sulīgajām krāsām, sauc par saules spektru. Tās ir pašas dabas veidotas krāsas.

Tad, lūk, kāpēc saulainās dignās no lustras istabā uz sienas radās skaistās svītras! Saules stars izgāja cauri trīsšķaut- nainajiem pakariņiem un rotājās uz sienas visās savās brīnišķīgajās krāsās!

Pēc tam es uzzināju, ka daudzi cilvēki, daudzi zinātnieki ne vienu reizi vien redzējuši daudzkrāsainās svītras, bet ilgu laiku nevienam nebija ienācis prātā, kāpēc tās parādās, kāda ir to būtība. Saules stara noslēpumu pirms trīssimt gadiem izpētīja slavenais angļu zinātnieks Ņūtons. Tas bija izcils atklājums. Ņūtons pirmais izprata, ka saules stars ir daudzkrāsains.

Starp citu, jūs to varat pārbaudīt paši. Izgrieziet apli ar caurumu vidū, uzkrāsojiet uz tā visas saules spektra krāsas, uzlieciet apli uz ass un sāciet to ātri griezt. Un — brīnums! — daudzkrāsainais aplis kļūst vienkrāsains, jo krāsas griežoties saplūst, sajaucas. Diemžēl jūsu aplis nebūs īsti balts, kāds ir saules stars, tāpēc ka jūsu

krāsas nav tik tīras un sulīgas kā dabā. Taču aplis katrā ziņā kļūst vienkrāsains, un tas ir galvenais šajā mēģinājumā.

… Tā es bērnībā uzzināju saules stara noslēpumu. Tagad arī jūs to zināt, un ar saules spektra palīdzību mēs uzminēsim dažas parastāko dabas parādību mīklas. Tā mēs radīsim atbildes uz dažu labu «kāpēc».

KAPEC DEBESS IR GAIŠI ZILA?

Patiešām, kāpēc? Debess — tas taču ir gaiss, kas mūs apņem, mēs to elpojam, bet neredzam, jo tas ir caurspīdīgs, bezkrāsains. Bet augstu virs galvas tas nezin kāpēc kļūst gaiši zils — protams, skaidrās dienās, kad debess zilgmi neklāj biezi mākoņi.

Debess visur ir zila. Ziemeļos tā ir bāli zila, dienvidos — zila jo zila, pie mums, Krievijas vidusjoslā, dzidra, gaiši zila.

Kāpēc?

Kā rodas skaidrās debess brīnišķīgās krāsas un nokrāsas?

Izrādās, ka saules stars dod krāsu gaisam augstu, augstu mums virs galvas. Saule raida uz Zemi savus starus, bet tiem jāizlaužas cauri biezam gaisa slānim, kas apņem Zemi. Taču saules stars, kā mēs tagad zinām, ir daudzkrāsains, to veido sarkana, oranža, dzeltena, zaļa, gaiši zila, zila un violeta krāsa. Kad šis daudzkrāsainais stars iet cauri biezajam gaisa slānim, gaisa daļiņas izkliedē visas saules spektra krāsas, bet visvairāk tieši tā violeto, zilo un gaiši zilo daļu, tādēļ debesis izskatās gaiši zilas.

Debess krāsa ir daudzkrāsainā saules stara gaiši zilās mirgas.

KA RODAS VARAVĪKSNE?

Cik patīkami vasarā vienās bikšelēs bradāt pa peļķēm, kad līst silts lietus! Ir vēl jaukāk nekā zem dušas, jo smaržo pēc lietus, zāles un mitras zemes, arī gaiss ir tīrs un svaigs. Cik jauki!

Bet tad lietus pierimst. Šur tur debesīs jau redzamas gaiši zilas gaismas svītras, tajās tūliņ pat ieslīd saules stars, bet lielas lietus lāses vēl aizvien pil un pil… Pēkšņi kāds priecīgi iesaucas:

— Varavīksne! Skatieties — varavīksne!

Tiešām, pāri visai debess velvei kā milzīgi vārti pārliecies daudzkrāsains loks. Kā šie vārti radušies? Kas tos tik ātri un tik skaistus uzcēlis?

Saules stars un lietus lāses.

Varavīksne taču ir saules stars. Tas iet caur lietus lāsēm kā caur prizmu, tiek lauzts un atstarojas pretējā debess pusē kā milzīgs, daudzkrāsains loks.

Tāpēc var teikt, ka varavīksni izveidojuši saules stari un lietus lāses.

Parasti saules stars un lietus lāses vienā reizē veido vienu varavīksni, bet ne vienmēr. Gadās, ka, visiem par prieku un izbrīnu, debesīs uzreiz parādās divas varavīksnes. Viena ir

spilgtāka, otra bālāka. Tā notiek tajos retajos gadījumos, kad saules stars tiek divkārt atstarots ūdens pilienos.

Vēl retāk debesīs vienā laikā zaigo četras vai piecas varavīksnes — to var novērot tikai virs lielām upēm, ezeriem un jūras līčiem, jo šai gadījumā saules starus daudzkārt atstaro ūdens virsma. Dabai izdomas netrūkst.

Taču tie vēl nav visi brīnumi. Dažreiz varavīksni var redzēt naktī, kad pēc lietus starp mākoņiem parādās mēness. Tā blāvajos staros rodas mēness varavīksne, protams, ne tik spilgta kā saules varavīksne.

Bet visneparastākā, manuprāt, ir varavīksne ziemā. Tas ir tik dīvaini! Sprēgā sals, bāli zilajās debesīs spīd auksta ziemas saule, gaisā lidinās sīki ledus kristāliņi. Saules stars iet cauri šiem kristāliņiem, tur tiek lauzts kā prizmā un atstarojas debesīs kā skaista varavīksne. Tādu retu ainu pirms vairākiem gadiem pašā lielākajā ziemas salā bija laimējies redzēt dažiem maskaviešiem. Kā es viņus apskaudu! Bet jūs?

KĀPĒC SNIEGS IR BALTS?

Pilsētā sniegu gandrīz nemaz neredz. Tikko tas pārklājis ietves un ielas, parādās sētnieki ar sniega liekšķerēm un slotām, kā arī sniega novācamās mašīnas ar metāla ķetnām. Mašīnas veikli vāc sniegu un ber kravas mašīnā, un, raug, sniega vairs nav, tas ir aizvests projām no lielajām, ļaužu pilnajām ielām. Ja tomēr sniegs kādā vietā paliek, tas ļoti drīz zaudē savu nevainojamo baltumu, nomelnē kvēpos un dūmos.

Pavisam citādi izskatās ārpus pilsētas, mežā. īpaši, ja iepriekš krietni snidzis un ja diena ir saulaina, auksta… Tad jauki soļot pa taciņu vai — vēl jaukāk — slēpot. Mežā valda

klusums, tikai dzirdama sniega gurkstēšana zem kājām. Tie ir trauslie kristāliņi — sniegpārsliņas, kas lūst. Melns dzenis, kam sarkana galviņa, ar savu pelēcīgo knābi kaļ koka stumbru, gādādams sev barību pusdienām. Visapkārt viz tīrs sniegs, tā spilgtums žilbina acis.

Atceros — reiz es braucu kamanās pa ziemas ceļu. Visapkārt pletās baltas āres, gar ceļmalām vīdēja apsniguši krūmi un koki. Viss baltiņ balts… Likās, ka pasaulē ir tikai baltā krāsa vien. Un šo sniega baltumu es īpaši izjutu, kad piepeši priekšā ceļa malā pavīdēja kaut kas koši sarkans. Likās, ka sniegā iesviests liels dārgakmens — rubīns. Man pat šķita, ka šis sarkanais plankums zaigo. Taču tas bija krāšņais putns sarkankrūtītis, kas ziemu mīt mūsu mežos. Putniņš plivinājās, lēca no zariņa uz zariņu. No zariem, saulē mirgodams, bira sniegs, arī putniņa sarkanās krūtiņas mirgoja, un sniegs visapkārt bija koši balts, tīrs, pūkains.

Sniega baltums… Pasaulē nav nekā baltāka par to. Ne velti, ja vēlas uzsvērt, ka baltā krāsa ir nevainojami tīra, to vienmēr salīdzina ar sniegu: sniegbalts gulbis, sniegbalts lilijas zieds, sniegbalta kleita…

Kā izskaidrot sniega baltuma noslēpumu?

Laikam gan «vainīgs» ir tas pats daudzkrāsainais saules stars.

Kādā krāsā ir ledus? Nekādā. Tas ir bezkrāsains.

Kāpēc?

Ledus laiž cauri visu saules staru un tāpēc pats paliek bezkrāsains. Tāds ir dabas likums. Ja ledus nelaistu cauri saules staru, bet absorbētu visas tā krāsas, tas liktos melns. Taču ledus neaiztur, neabsorbē saules starus, tikai daļēji tos atspoguļo, tāpēc ir bezkrāsains un mirdzošs.

Ja katra atsevišķa sniegpārsliņa, tāpat kā ledus, brīvi laistu cauri visu saules staru, arī tā izskatītos bezkrāsaina. Bet sniegpārsliņas juku jukām krīt cita uz citas, izveidodamas irdenu masu; visas kopā tās ir necaurspīdīgas, un saules stars nespēj tām pilnīgi izlauzties cauri. Un tā sniegs šo staru atstaro, žilbinot mums acis. Bet saules stars — saules zaķītis taču ir balts! Tāpēc arī sniegu mēs redzam baltu.

Rītos, kad lec saule, tās stari mums liekas zeltaini sārti un arī sniegs izskatās tāds pats. Sniegs var likties gan zaļš, gan sarkans, ja tajā atmirdz gaisma no Jaungada eglītēm, kas uzstādītas parkos zem klajas debess. Jebkuru krāsu, kas krīt uz sniega, pilnīgi atstaro juku jukām sakritušās sniegpārsliņas.

Parasti uz sniega krīt saules gaisma. Sniegs tāpēc ir žilbinoši balts, ka atstaro sauli, vistīrāko baltā saules stara krāsu.

KAPEC ZĀLE IR ZAĻA?

Ap mums viļņo zaļš augu okeāns. Zaļa ir zāle, zaļas koku un puķu lapas. Pat vārdi «augi» un «zaļumi» būtībā nozīmē vienu un to pašu. «Šeit daudz zaļumu,» saka cilvēki, redzot daudz koku, krūmu un zāles. Ja saka: «māja slīgst zaļumos», «skatam paveras zaļa ieleja», — tad tas nozīmē, ka tur ir daudz augu un ka tie visi ir zaļā krāsā. Kāpēc augi ir zaļi?

Izcilais krievu fabulists Krilovs ir uzrakstījis pamācošu fabulu par saknēm un lapām. Viņš lapas salīdzina ar dīkdieņiem, kuru vienīgais ideāls ir skaists tērps. Bet saknes esot necili darbarūķi. Krilova dzīves laikā tā arī uzskatīja, ka auga galvenais barotājs ir saknes. Bet kāds labums no lapām? Vienīgi tas, ka lapas ir skaistas, taču tā ir nevajadzīga rota, nekas vairāk.

Pēkšņi šis uzskats mainījās. Izrādījās, ka zaļajā lapā, kā teicis izcilais krievu zinātnieks Klimentijs Timirjazevs, slēpjas augu valsts būtība, ka augs — tā vispirms ir lapa. Ja uz zemes nebūtu zaļo lapu, nebūtu arī dzīvības. Kāpēc?

Tas mums tagad ir jānoskaidro. Un tam, ko uzzināsim, ir tiešs sakars ar saules staru, lapu un zāles krāsu.

Mēs elpojam. Gaiss ir dažādu gāzu maisījums. Cilvēkiem un dzīvniekiem ir nepieciešams skābeklis.

Bez skābekļa mēs nespētu nodzīvot ilgāk par trim minūtēm, jo noslāptu. Mēs ieelpojam skābekli un izelpojam ogļskābo gāzi. Jo gaisā ir mazāk skābekļa un vairāk ogļskābās gāzes, jo grūtāk elpot. Kurtuvēs deg malka. Lai tā degtu, arī vajadzīgs skābeklis, bet degšanas procesā izdalās ogļskābā gāze.

Skābeklis tiek izlietots milzīgos daudzumos. Tas katru sekundi uz zemeslodes ir nepieciešams cilvēkiem un dzīvniekiem. Te nekādu krājumu nepietiktu.

Taču gaisa sastāvs nemainās, tajā vienmēr ir pietiekami daudz skābekļa elpošanai un tikai viena simtā daļiņa — ogļskābās gāzes.

Kas papildina gaisa skābekļa krājumus, kas attīra to no liekās ogļskābās gāzes?

Tā ir zaļā lapa, kas uzsūc savās šūnās ogļskābo gāzi, bet izdala gaisā skābekli.

Lapai tas ir nepieciešams. Kādēļ gan?

Saule ir galvenais dzīvības avots. Saules stars krīt uz lapas. Lapas šūnās ir zaļa viela, ko sauc par hlorofilu. Auga zaļajā daļā — lapā, kā arī zālē ar hlorofila palīdzību tiek izstrādātas visvajadzīgākās barības vielas, bez kurām nevar iztikt neviena dzīva būtne — ne cilvēks, ne dzīvnieks, ne arī pats augs. Šīs barības vielas ir ciete, cukurs un olbaltumvielas. Galvenokārt no šīm vielām sastāv cilvēku un dzīvnieku organisms, kā arī paši augi.

Šīs vielas zaļā lapa izstrādā no ogļskābās gāzes, ko tā saņem no gaisa un no ūdens, kurš vienmēr atrodas šūnās.

Zaļajā lapā, tās šūnās ar hlorofila palīdzību darbojas tāda kā brīnumaina fabrika. Fabrika «darbojas» tikai tad, kad lapu apspīd gaisma. Gaismas iedarbībā sākas lielais dzīvības darbs. Ja nav gaismas — apstājas darboties zaļās lapas fabrika.

Nekur citur visā lielajā, daudzveidīgajā pasaulē kā tikai te, zaļajā lapā, auga zaļajā daļā, tiek izstrādātas vissvarīgākās barības vielas. Ja pēkšņi iznīktu zaļā lapa — visa mūsu planētas dzīvība izmirtu!

Mēs, cilvēki, iegūstam olbaltumvielas, cieti un cukuru gan no augiem, gan no dzīvniekiem, kurus mēs izmantojam uzturam un kuri savukārt pārtiek no augiem.

Govs vasarā ēd zāli, ziemā — sienu. Mēs dzeram govs pienu, ēdam biezpienu, krējumu un sviestu. Piens ir mazbērnu galvenā barība, tāpēc ka satur visas tās vielas, kuras nepieciešamas viņu veselībai, attīstībai un augšanai.

Mēs ēdam liellopu gaļu, kura arī satur visvajadzīgākās barības vielas. Vistas knābā graudus, bet graudus dod augi, tālab vistas gaļa, kā arī vistas olas sastāv no vissvarīgākajām barības vielām.

Tātad mūsu galvenā barotāja ir zaļā lapa.

Tomēr — kāpēc lapas un zāle ir zaļas?

Tāpēc, ka tās satur hlorofilu.

Visas pārvērtības noris hlorofila graudiņos. Hlorofils uzsūc saules spektra visas krāsas, izņemot zaļo, kuru tas atstaro, tāpēc lapas izskatās zaļas.

Lūk, kāpēc zāle un lapas ir zaļas. Tātad auga galvenā sastāvdaļa ir lapa. Zaļā lapa, ko ilgu laiku nepareizi uzskatīja par skaistu, bet lieku un nevajadzīgu auga rotu!

Tomēr izrādījās, ka bez šīs «skaistās rotas» Zemes virsū nebūtu dzīvības.

KAPEC DZELTĒ LAPAS?

Tātad lapa ir zaļa tāpēc, ka zaļš ir hlorofils, kas piešķir lapai šādu nokrāsu.

Bet kāpēc rudenī lapas kļūst dzeltenas, sarkanas vai violetas?

Hlorofils viegli sairst. Taču vasarā tas ātri atjaunojas, tāpēc lapas krāsa nemainās: hlorofils veidojas no jauna tikpat ātri, cik ātri tas sairst.

Dienas pamazām kļūst īsākas, un līdz ar to aizvien mazāk ir gaismas. Hlorofila graudiņi turpina sairt tikpat ātri kā vasarā, bet jauni veidojas lēnāk, to ir mazāk, un lapa sāk balēt.

Lapas šūnās ir arī vēl cita — dzeltena krāsviela, tikai vasarā zaļais hlorofils to nomāc, bet, kad hlorofils sāk pakāpeniski sairt, dzelteno krāsvielu var labāk redzēt. Lapas dzeltē.

Tās ne tikai dzeltē. Dažkārt lapas kļūst purpursārtas un violetas. Atcerieties Puškina dzejoļa rindas: «Mežs raisīt sāk jau sagšas sarkanās…» Lapā parādās vēl viena krāsviela, kas tai piešķir šādu nokrāsu. Rudenī šī krāsviela pārņem visu lapu, jo, lai tā rastos, nepieciešams aukstāks laiks, kad pamazām sāk apstāties auga dzīvības procesi. Tas viss dabā norisinās rudenī.

Tieši tāpēc lapas maina krāsu.

KĀPĒC LAPAS IR PLAKANAS UN PLĀNAS?

Vai jūs zināt, kāpēc daba lapas veido plakanas un plānas?

Mēs tikko kā noskaidrojām, ka augam ir nepieciešama saules gaisma, lai varētu sākt darboties zaļās lapas brīnumainā fabrika, kas ogļskābi un ūdeni pārvērš cietē, olbaltumvielās un cukurā. Barības vielas tiek izmantotas paša auga — tā stumbra, zariņu, sakņu, ziedu un augļu veidošanai. Augs atšķirībā no dzīvnieka aug visu mūžu.

Plakana un plāna lapa labāk uztver saules gaismu. Saules stari izspiežas tai cauri, tāpēc lapas abas puses — augšējā un apakšējā — ir vienādi zaļas, jo lapas abās pusēs šūnās veidojas zaļais hlorofils.

Tieši tādēļ lapa ir plakana un plāna.

Tā tas ir parasti. Bet gadās arī izņēmumi. Augam jāpiemērojas apkārtējai videi — tad lapa kļūst vai nu bieza, vai cieta, citādi tā nespētu dzīvot.

Tā, piemēram, gumijkoks. Jūs zināt, ka tas ir mājas augs, ko daudzi audzē istabā lielos puķu podos. Gumijkoka lapas ir lielas, cietas, spīdīgi gludas, saules stari tām nevar cauri izspiesties, tāpēc šīm lapām zaļa ir tikai viena puse, bet otra — bālgana. Kāpēc gumijkokam ir šādas lapas?

Gumijkoks pie mums atceļojis no tālienes, no Dienvidamerikas tropu džungļiem Amazones upes krastos. Savā dzimtenē.

gumijkoks ir milzīgs, ar ļoti lielām lapām, daudz biezākām, izturīgākām un gludākām nekā tā radiniekam, ko audzē istabā. Citādi tas nespētu eksistēt.

Tropu džungļos koki aug ļoti cieši cits pie cita, tāpēc bez liela, asa naža — mačetes cauri šādam samudžinājušos zaru un savijušos liānu biezoknim nemaz nevar izlauzties. Tropu mežā gaiss ir silts un mitrs, tāpēc tur zeļ tik spēcīga augu valsts. Bet tur notiek arī ļoti sīva cīņa par eksistenci, cīņa par dzīvību, par labāku vietu zem saules. Augam ir jāpiemērojas, lai varētu saņemt dzīvības procesiem nepieciešamo saules gaismu.

Koku lapotne savijusies augstu virs zemes, mežā vienmēr valda puskrēsla. Saules stari nespēj izlauzties līdz pamežam un to pienācīgi apgaismot. Tāpēc tie augi, kas visvairāk mīl sauli, stiepjas pret debesīm, līdz to galotnes paceļas pāri citiem kokiem, un tādējādi netraucēti gozējas saules staros.

Zemāk mājo augi, kam saule nav tik ļoti vajadzīga, tomēr gluži bez saules tie iztikt nevar. Gaismu šie augi spiesti kaut kādā veidā uztvert, un to vieglāk izdarīt, ja lapas virsma ir lielāka. Tieši tāpēc dažiem tropu augiem, piemēram, gumijkokam, ir tik milzīgas lapas. Ne velti šīs lapas ir arī cietas un biezas. Tropos katru dienu līst lietus, bieži plosās vētras. Plānas, maigas lapiņas neizturētu niknās vēja brāzmas, vējš tās notrauktu no zariem. Tāpēc gumijkokam lapas ir cietas, izturīgas kā āda un cieši turas pie kātiņa. Tās ir arī spīdīgi gludas, jo citādi ļoti lielajā mitrumā ātri vien satrūdētu vai arī uz tām savairotos mitrumu mīloši augi un ķērpji, no kā lapas aizietu bojā. Bet uz spīdīgi gludas lapas ūdens neturas, tas notek nost.

Taču saules stari nespēj izspiesties caur biezo, gludo lapu uz tās apakšējo pusi, tāpēc tā ir bālgana. Zaļais hlorofils koncentrējas lapas virspusē, tāpēc tā ir tumšzaļa.

Aplūkojiet citu mūsu istabas augu — filodendronu. Tam ir lielas, iegarenas, robotas lapas. Kādēļ ir vajadzīgi šādi izrobo- jumi?

Arī tiem ir sava nozīme. Filodendrons pie mums tāpat atceļojis no tropu džungļiem, — tā ir Dienvidamerikas liāna. Savā dzimtenē filodendrons aug ļoti liels, tā lapas arī ir cietas, spīdīgi gludas, apmēram metru diametrā. Filodendrona lapas ir robotas

tāpēc, lai pa robu starpām gaisma nokļūtu uz zemākajām lapām. Patiešām, cik lieliski ir veidots šis augs — pašām apakšējām lapām robu nav, jo tie augam vairs nav vajadzīgi!

Redziet nu, kāpēc mēdz būt lapas īpašas formas — biezas un cietas, kas nelaiž saules gaismu uz lapas apakšējo pusi!

Parasti lapas ir plakanas un plānas, lai zaļās lapas brīnumainā «fabrika» varētu darboties kā tās virsējā, tā arī apakšējā pusē.

OTRAIS VAKARS

PILIENAM PA PĒDĀM

.

KAPEC LĪST LIETUS?

Lietus ir visparastākā dabas parādība. Ko jūs par to zināt? Jūs minat mākoņus, it kā no tiem rastos lietus. Bet kā rodas paši mākoņi?

Neko darīt, man tomēr būs jums jāpastāsta, kāpēc līst lietus, kā rodas mākoņi un vēl daudz kas cits.

Saule sasilda ūdeni okeānā, jūrā, upē, jebkurā peļķē.

Ūdens iztvaiko, pārvēršas caurspīdīgos tvaikos un ceļas augšup, tur tos uztver siltās gaisa strāvas. Siltais gaiss ir vieglāks par auksto gaisu un tāpēc vienmēr ceļas augšup.

Vieglie ūdens tvaiki ceļas aizvien augstāk no saules sasildītās zemes, tie paceļas tik augstu, kur pat vistveicīgākajā vasaras dienā ir auksts kā ziemā.

Tvaiki ir silti, bet, saskaroties ar auksto gaisu, tie pārvēršas par sīkiem ūdens pilieniem.

Pilieni ir viegli kā pūkas, tie labi turas gaisā un visu laiku kustas, jo tos uz priekšu virza aizvien jaunas siltā gaisa strāvas, kas ceļas no zemes.

Siltais gaiss spiež pilienus vēl augstāk, bet aukstais gaiss tos velk lejup; tā šie sīciņie ceļotāji lidinās gan uz augšu, gan uz leju, kustēdamies tie saplūst kopā un kļūst lielāki.

Šo pilienu ir milzum daudz, un tie visi kopā veido mākoni.

Mākoņa augšējā malā pilieni sasalst, jo tur ir ļoti auksts. Tie pārvēršas ledus gabaliņos, kas palielinās, kļūst aizvien smagāki, kamēr vairs nespēj noturēties mākonī un sāk krist lejup. Krītot tie kūst, jo zemākos gaisa slāņos ir daudz siltāks. Tādējādi ledus gabaliņi atkal kļūst par ūdens pilieniem, saplūst kopā un uz zemi sāk līt lietus.

Dažreiz kopā ar lietu uz zemes krīt gan sīkas, gan lielas ledus lodītes — kā kuro reizi.

Jūs jau uzminējāt, ka tā ir krusa.

Krusa rodas tad, ja ledus gabaliņi nepagūst pa ceļam izkust un kā ledus lodītes nokrīt uz zemes.

Bet vasarā gadās arī pavisam savāds, brīnumains īslaicīgs lietus, kas līst no skaidrām debesīm, kaut gan spīd spoža saule.

Debesīs nav mākoņu, tikai viegla, balta dūmaka.

Tie ir ūdens tvaiki, kas tuvu zemes virsmai nokļuvuši aukstā gaisa straumē un pārvērtušies ūdens pilītēs. Tās ātri saplūst, kļūst smagākas un krīt uz zemi retām, lielām lāsēm.

Šāds lietus ātri pāriet, spīd saule, un gaisā nav vairs baltās dūmakas, jo tā nolijuši uz zemi lietus veidā.

Pilnīgi pretējs šim vasaras īsajam lietum ir sīkais rudens lietutiņš. Tas, kā iesāk smidzināt sīkām lāsītēm it kā no pulveri- zatora, tā līst bez apstājas dienu, divas, trīs vai pat augu nedēļu. Tādās reizēs kļūst ļoti skumji. Arā šķīdonis, debess svina pelēka, caurām dienām smidzina auksts, apnicīgs lietus… Labi, ka rudens nevelkas mūžam un atkal nāk vasara.

MŪŽĪGAS TUMSAS KARAĻVALSTS

Ūdens ir ceļotājs. Veicot savu lielo riņķojumu dabā, tas visu laiku mainās: te pārvēršas caurspīdīgos, vieglos tvaikos, te sīkos ūdens pilienos, te ledus gabaliņos. Ūdenim ir daudz dažādu piedzīvojumu, un tas ir apbrīnojami čakls — vienmēr strādā!

Ūdens plūst pa zemi strautiņos, upēs, piepilda ezerus, jūras un okeānus.

Tas plūst arī pazemē — tur tāpat ir strautiņi, upes un ezeri. Mazie, nenogurdināmie ūdens pilieni pazemē radījuši veselu pasauli ar milzīgām alām, pazemes pilīm, ejām, arkām, tiltiņiem, sijām un greznām zālēm. Tā ir mūžīgās tumsas karaļvalsts. Tajā valda pilnīga tumsa, un tomēr arī tur ir dzīvība. Bezkrāsaini, akli dzīvnieki mājo klusajos ezeros: šiem dzīvniekiem acis nav nepieciešamas, jo visu, kas vajadzīgs dzīvības uzturēšanai, viņi nekļūdīgi atrod ar ožu un tausti. Tumšajās alās ilgus mēnešus snauduļo nakts dzīvnieki — sikspārņi, šeit tie izaudzē savus mazuļus. Pazemes karaļvalstī sastopami arī nakts putni — pūces un ūpji.

Šo dīvaino, apbrīnojamo, mēmo, necaurredzami tumšo pasauli ilgā, pacietīgā darbā ir radījuši ūdens pilieni — mūžīgie ceļotāji un darbarūķi.

Sensenos, neatminamos laikos, kad pa zemi klaiņoja pirmatnējās mednieku un zvejnieku ciltis, cilvēki atrada pajumti un

siltumu pazemes alās, jo viņi vēl neprata celt sev mājas. Pašas dabas radītās alas viņiem bija drošs patvērums no aukstuma un nikniem zvēriem. Šie pirmatnējie cilvēki alās kūra ugunskurus, sildījās pie tiem un gatavoja sev ēdienu.

Dažās alās zinātnieki atrod mūsu tālo senču pēdas — apgrauztus kaulus sen atdzisušajos ugunskuru pelnos un uzasinātus akmeņus, kas šiem cilvēkiem aizstājuši nažus vai cirvjus. Dažreiz zinātnieki uz alu sienām atrod arī krāsainus zīmējumus. Tos zīmējuši pirmatnējie mākslinieki, turklāt to veikuši izteiksmīgi, talantīgi.

Bet kādā veidā ūdens pilieni ir būvējuši un kā izrotājuši pazemes valstību?

Ūdens, spiežoties cauri zemes garozas spraugām un plaisām, pazemē izveido veselus strautus un upes, kas lauž sev ceļu caur viegli šķīstošiem iežiem — kaļķakmeni, ģipsi un dolomītu.

Ūdens šos iežus izskalo, un beidzot to vietās izveidojas milzīgi dobumi, ko sauc par karstu. Šis nosaukums radies no Karsta augstienes Dienvidslāvijā, kur šie dobumi jau kopš seniem laikiem saistījuši zinātnieku uzmanību.

Ūdens ne tikai veido alas, bet arī gluži kā mākslinieks tās izdaiļo.

Ūdens pilītes, sūcoties cauri alu velvju un sienu plaisām un spraugām, ilgi karājas pie griestiem. Tur tās daļēji iztvaiko, daļēji nopil uz alas grīdas. Arī tur tās beigās iztvaiko. Bet kā uz griestiem, tā uz grīdas palikušas pēdas — dažādas vielas, kas bija izšķīdušas ūdenī.

Vienas pilītes atstātās pēdas ir niecīgas, bet, ja to ir daudz un ja tās pil neskaitāmus gadus, beigu beigās izveidojas lāstekas, smalkas bārkstis, kolonnas un citi pazemes piļu rotājumi.

Milzu lāstekas, kas karājas no griestiem, sauc par stalaktī- tiem, bet stabus, kas no lejas ceļas tiem pretim, — par stalag- mītiem.

Lāstekas — stalaktīti veidojoties stiepjas uz leju, bet pretī tiem ceļas druknie stalagmīti. Kad tie savienojas, izveidojas vesels gan sniegbaltu, gan purpursarkanu kolonnu mežs. Bet no griestiem nokarājas mirdzošas bārkstis, un sienas pārklātas ar tādu kā apsarmojušu sīciņu mežiņu, līdzīgu apsnigušām prie- dītēm.

Lāpu un īpašu lampiņu gaismā zinātnieki speleologi pa gabalu alās saskata neparasti skaistus rotājumus — gan caurspīdīgus kā stikls, gan blāvus, gan baltus kā piens, gan melnus, sarkanus un zaļus. Cik brīnišķīga krāsu rotaļa, kāds neredzēts daiļums un formu daudzveidība! Dažreiz speleologi atrod ļoti trauslas, garas adatas, kurām nemaz nedrīkst pieskarties, bet turpat blakus no velvēm nokarājas sudrabainas stīgas, kas ir tik elastīgas, ka tās var sasiet mezglā.

Dažās pazemes valstības vietās vienmuļi šalc nelieli ūdenskritumi, tie izdobj akmenī padziļinājumus — baseinus, un tur speleologi dažkārt — lai gan diezgan reti — atrod skaistus, ideāli noslīpētus akmentiņus, gan maziņus, gan baložu olas lielumā. Tādus akmentiņus sauc par alu pērlēm. Tie veidojas no parastiem smilšu graudiņiem, kuri, ilgi atrazdamies kaļķiem bagātā ūdens baseinā zem ūdenskrituma strūklas, aug, palielinās, pārklājas ar kaļķu kārtiņu. Bez tam ūdenskrituma strūkla visu laiku tos mētā, groza un slīpē. Tā rodas skaistas, gludi noslīpētas dzintara krāsas krellītes.

Speleologi uznes zemes virspusē savus brīnišķīgos atradumus — brīnum jaukus ziedus, ko daba radījusi no dažādiem sāļiem vai kaļķiem, pazemes valstības visdažādākos izrotājumu paraugus, dažreiz neparasti maigus un trauslus, kas salūst un sabirst pat no niecīga pieskāriena.

Protams, ne jau visas alas ir greznas un skaistas, taču speleologi interesējas ne tikai par alu skaistumu — tas viņus, ja vēlaties zināt, interesē vismazāk. Viņi pētī pazemes pasauli, tās īpatnējo dabu, jo speleoloģija ir zinātnes nozare.

Turklāt tas ir arī sports, tā īpašs paveids, var teikt — alpīnisms pretējā virzienā.

Alpīnisti uzkāpj nepieejamās visaugstākās kalnu virsotnēs, bet speleologi nolaižas visdziļākās alās kā akās, kur pirms viņiem neviens nekad vēl nav bijis.

Pasaulē ir daudz alu. Tās atrodamas dažādās pasaules malās, dažādās valstīs. Arī pie mums ir alas, piemēram, Krimā, Urā- los — Kunguras ledus ala. Daudz to ir Dienvidslāvijā, Cehoslo- vakijā, Ungārijā, Francijā un Amerikā.

Tās alas, kas ir sevišķi interesantas apskatīšanai un ko rotā kolonnas, arkas un daudzi citi izgreznojumi, apmeklē tūristi.

Viņu ērtībām tajās ierīkoti lifti, šaursliežu dzelzceļi ar maziem vagoniņiem. Tā tūristi bez jebkādām pūlēm ar liftu var nolaisties dziļumā un pa garajām ejām — braukt vagoniņos. Tas nenogurdina un sagādā daudz patīkamu brīžu.

Dažreiz alās rīko balles. Tad spožās uguns gaismā visi pazemes piļu rotājumi mirdz un laistās.

Mūzika, dejas, braukšana laivās pa klusajiem pazemes ezeriem ir reta izprieca. Liekas, ka no tiesas atrodies burvju valstībā.

Mūsu Kunguras ledus alā reiz sarīkoja Jaungada eglīti un uzaicināja bērnus. Eglītes svecīšu liesmas apgaismoja sala vectēva pazemes valstību, un jautrās bērnu balsis iztraucēja mūžīgās tumsas karaļvalsts drūmo mieru.

KAPEC JŪRĀ ŪDENS IR SAĻŠ?

Jūrā ūdens, var teikt, nav tikai sāļš. Tas ir arī rūgts, ar nepatīkamu piegaršu. Ne velti cilvēki, kas avarējuši atklātā jūrā, ja viņiem nav saldūdens krājumu, iet bojā aiz slāpēm, jo jūras ūdeni dzert nav iespējams.

Kāpēc jūrā ūdens ir tik sāļš? Zinātnieki domā, ka sensenos laikos, pirms miljoniem gadu, kad jūru ūdeņi uzkrājās milzīgos sauszemes padziļinājumos, to ūdens bijis salds. Kas tad to vēlāk tik ļoti sasālījis?

Tie atkal ir ūdens pilieni, mūžīgie ceļotāji un mūžīgie darbarūķi.

Visas zemeslodes upes neatturami tiecas uz jūru. Tās traucas turp pa gariem, līkumotiem ceļiem, ietek ezeros no vienas puses un iztek no otras puses, lai turpinātu savu ceļu uz jūru.

Kāpēc?

Tāpēc, ka jūru un okeānu līmenis vienmēr ir zemāks par sauszemes līmeni. Un ūdens allaž plūst uz zemāko vietu. Tieši tāpēc upes tek uz jūru.

Tās plūst uz jūru un nes veltes, kas uzkrātas garajā ceļā gan virs zemes, gan plūstot cauri tās dzīlēm.

Pazemes upes un strauti, izlauzdami ceļu caur iežiem, dažus no tiem izšķīdina un aiznes sev līdzi sāļu daļiņas. Kad pazemes strauts ir izlauzies zemes virspusē, tas tek, kamēr ieplūst upē un sajauc savus ūdeņus ar upes ūdeņiem, kuros arī ir sāļi, ko upe izskalo no augsnes.

Tā nu upes ietek jūrā un atdod tai savus ūdeņus. Bet pēc tam… Pēc tam saule sasilda jūras ūdens virsējos slāņus — tas sāk iztvaikot. Ūdens pilītes pārvēršas tvaikos un paceļas gaisā, tad nolīst uz zemi lietus veidā, nokļūst zemes iekšienē, izveidojas par pazemes upi, kas izlaužas virspusē, saplūst ar virszemes upju ūdeņiem un atkal nokļūst jūrā, atkal iztvaiko un… Tā var bezgalīgi atkārtot vienu un to pašu, jo tāds ir ūdens riņķojums dabā.

Iztvaikodami ūdens pilieni atstāj jūrā to nelielo sāļu daļiņu, ko tie atnesuši sev līdzi. Pilienu ir bezgala daudz, tos nav iespējams saskaitīt. Savu ceļojumu dabā tie veic jau kopš senseniem laikiem, gados tas nemaz nav aprēķināms, un katra piliena atnestais niecīgais sāļu daudzums ar laiku top lielāks un lielāks. Un tāpēc jūrā ūdens ir sāļš.

KĀ RODAS ŪDENSKRITUMI?

Tālajā Āfrikā uz Zambezi upes atrodas īsts dabas brīnums — grandiozs ūdenskritums, ko vairāk nekā pirms simt gadiem atklājis slavenais angļu ceļotājs Dāvids Livingstons. Var iedomāties šā ūdenskrituma spēku, ja tā troksnis sadzirdams jau no 25 kilometru attāluma un vēl tālāk — apmēram no 40 kilometru liela attāluma redzams augsts ūdens putekļu mākonis, kas pastāvīgi turas virs ūdenskrituma. Afrikāņi šo ūdenskritumu nosaukuši par Šongvi, bet Livingstons devis tam citu nosaukumu — Viktorijas ūdenskritums. Tā mēs to saucam arī tagad.

«Vai jūsu zemē ir tvaiki, kas rada troksni?» ar lepnumu Li- vingstonam vaicājuši viņa ceļabiedri afrikāņi un priecājušies, ka ceļotājs noraidoši papurinājis galvu.

Livingstons, kā jau īsts pētnieks, katrā ziņā gribējis pats savām acīm redzēt, kur paliek Zambezi ūdeņi pēc tam, kad tie no baismīgā augstuma ir nogāzušies lejā. Neviens no vietējiem iedzīvotājiem nevarējis viņam to paskaidrot. Afrikāņi savu ūdenskritumu uzskatījuši par svētu un neuzdrošinājušies tam tuvoties. Turklāt tas bijis diezgan bīstami.

Livingstons tomēr nolēmis piekļūt pašai ūdenskrituma malai, tas ir, kraujai, no kuras lejup gāzās upes ūdeņi. Viņš izkāpis salā, kas Zambezi upi sadala divās gultnēs, un pielīdis pie pašas ūdenskrituma malas. Viņš redzējis, kā Zambezi ūdeņi krīt šaurā aizā, un to aprakstījis savā dienasgrāmatā. Trakodami un rūkdami, saceldami milzīgus ūdens putekļu stabus, tie izlauž sev tālāko ceļu starp klintīm.

Livingstonam acu priekšā atklājusies apbrīnojama aina. Ūdens masas gāžas lejup, virs tām ceļas ūdens putekļu mākoņi, ūdens šļakatās mirdz varavīksne, un no pretējās nogāzes lejup tek daudz strautiņu, kas tā arī nekad nesasniedz upes gultni, jo

aizvien jauni un jauni ūdens stabi, gāžoties lejā, aizrauj šos strautiņus sev līdzi.

Tagad pie Viktorijas ūdenskrituma paceļas lielā pētnieka piemineklis.

Livingstona pieminekļa priekšā plešas zaļa sala ar milzīgu baobabu, kas šeit audzis jau tolaik, pirms simt gadiem, un bijis tikpat varens kā patlaban. Livingstons skatījies uz šo zaļo gigantu, tāpat kā tagad uz to noraugās lielā pētnieka statuja. Ziloņu bari klaiņo pa Zambezi upes krastu arī šodien, no koka uz koku bezrūpīgi lēkā pērtiķi, bet visiem šiem brīnumiem pa vidu braukā speciāli tūristiem uzbūvēta miniatūrdzelzceļa vago- niņi.

Viktorijas ūdenskritums ir dižens. Tā pārākumu var apstrīdēt tikai viens ūdenskritums — Niagāras ūdenskritums, kas atrodas Ziemeļamerikā uz Amerikas Savienoto Valstu un Kanādas robežas. Niagāru dēvē par pasaules brīnumu, par īstu krītošu jūru. Ilgu laiku to jaudas ziņā uzskatīja par pirmo pasaulē, pēc tam sekoja Viktorijas ūdenskritums.

Bet mūsu dienās, samērā nesen — 1935. gadā, atrasts kāds ūdenskritums Dienvidamerikā, Venecuēlā. Tur ūdens straume krīt no 1054 metru augstuma. Šis ūdenskritums nosaukts tā atklājēja venecuēliešu lidotāja Anhela vārdā. Tas atrodas Karonas upes pietekas Čurunas augštecē un tagad tiek atzīts par visvarenāko ūdenskritumu.

Anhela, Niagāras un Viktorijas ūdenskritumiem nav līdzīgu visā pasaulē. Bet vispār pasaulē ir daudz ūdenskritumu. Tie visbiežāk sastopami Eiropā Alpos un Skandināvijas pussalā — Zviedrijā un Norvēģijā. Norvēģiju pat sauc par ūdenskritumu zemi.

Arī mūsu zemē ir sastopami ūdenskritumi. Tie gan nav tik vareni kā Anhels vai Niagāra, toties var sacensties ar tiem savdabīgā skaistuma ziņā. Lieliski ūdenskritumi ir Sūnas upei skarbajos Karēlijas mežos. Sūnas tecējumā sastopami trīs pirmatnējā skaistuma ziņā nepārspējami ūdenskritumi — Girvass, Porpo- rogs un Kivačs, kuru jau apdziedājis astoņpadsmitā gadsimta krievu dzejnieks Deržavins:

Tīrs dimants vizuļodams krīt

No četrām klintīm kalnu aizā;

Kā pērles un kā sudrabs slīd

Un mutuļodams krastus laiza;

Zils ūdens stabs kā milža krūts,

Un dobja atbalss mežā dūc ..

1 Atdzejojis Imants Lasmanis.

Visbiežāk ūdenskritumi sastopami kalnainos apvidos, kur upes gultni klāj dažādi ieži. Irdenākos iežus ūdens izšķīdina ātrāk, tā izveidodams augstas terases, no kurām ar milzu spēku lejup gāžas putojoša straume, pakājē izskalojot dziļas bedres. Ūdens nemitīgi dara savu darbu, un laiku pa laikam terases malas spēcīgās straumes ietekmē sabrūk, ūdenskritums atkāpjas jaugšup pa upi, un upes gultne kļūst pamazām lēzenāka.

Ūdenskritumi nepaliek nemainīgi, tiem lemts izzust, tikai tas notiek ļoti lēnām. Tie pakāpeniski maina savu izskatu, kā tas noticis, piemēram, ar Imatras ūdenskritumu Somijā. Slavenā Imatra šodien, patiesību sakot, jau vairs nav ūdenskritums, bet gan milzīgas krāces. Kas gan zina, kāda Imatra bijusi agrāk, pirms gadu tūkstošiem, un kāda tā būs tālā nākotnē? Krītošā ūdens masa kopā ar lielajiem akmeņiem un oļiem ir milzu spēks, kas pakāpeniski noslīpē pat viscietākos iežus.

Tā trakojošā un dārdošā ūdenskrituma vietā ar laiku izveidosies rāma upe, kas, mierīgi plūzdama, nesīs tālāk savus ūdeņus.

Lūk, kādus brīnumus dara mūžīgais darbarūķis un mūžīgais ceļotājs — ūdens!

KAPEC RODAS MIGLA?

Zemi klāj rudens migla. Liekas, pavisam zemu nolaidušies mākoņi un ietinuši zemi baltā, biezā plīvurā.

Tā tas arī ir, jo kā mākoņi debesīs, tā zemā migla ir ne tikai tuvi radinieki, bet, varētu teikt, pat dvīņi. Tie sastāv no sīkiem ūdens pilieniem.

Gan mākoņu, gan miglas pilieni izveidojušies no caurspīdīgiem ūdens tvaikiem. Kad šie tvaiki nokļūst auksta gaisa plūsmā, tie sabiezē un pārvēršas ūdens pilienos.

TREŠAIS VAKARS TUVI RADINIEKI

Ja pilieni radušies augstu debesīs, tie veido mākoņus, bet, ja tuvu zemes virsmai, tad veidojas migla. Kā jūs paši zināt, migla sastopama visos gadalaikos. Jūs ne vienu reizi vien to esat redzējuši pavasarī, vasarā, pat ziemā.

Parasti migla klāj upi, ieleju — tādu vietu, kur ir daudz mitruma, kur gaisā daudz ūdens tvaiku. Visbiezākā migla ir rītos, kad zeme stipri atdzisusi.

Kad uzlec saule, tā sasilda zemi, un migla tūliņ izklīst, izzūd. Tā atkal pārvēršas caurspīdīgos tvaikos.

Migla ir visparastākā dabas parādība. Varbūt jums liksies savādi, ka šie sīkie ūdens pilieni, kas atrodas gaisā, ir ļoti noderīgi cilvēkiem.

Miglu izmanto lauksaimniecībā, lai glābtu sējumus, pasargātu tos no salnām un kaitēkļiem.

Migla noder arī ārstniecībā. Ja jums piemetušās lielas iesnas vai klepus un ir grūti elpot, māmiņa jūs nosēdina pie karsta ūdens katliņa, no kura ceļas tvaiki. Šie tvaiki ir tā pati migla. Māmiņa jums liek pārliekties pār katliņu, tad jūsu galvu un katliņu pārklāj ar dvieli un atstāj jūs kādu laiku šādā stāvoklī. Mediķi to sauc par inhalāciju. Pēc inhalācijas jums kļūst labak, ir vieglāk elpot.

Ar miglu dezinficē dzīvokļus, lai iznīcinātu kaitīgus mikrobus vai kukaiņus. Tādos gadījumos miglu piesātinām ar īpašām ķīmiskām vielām, kas nonāvē sīkos kaitīgos iemītniekus, kuri nelūgti apmetušies dzīvoklī.

Lūk, kā var izmantot miglu! Atceros, ka bērnībā mani tas pārsteidza. Vai ari jums tas neizraisa brīnumu?

MIGLA PILSĒTĀ

Migla, kas sastopama laukos, virs jūras vai kalnos, ir pavisam citāda nekā pilsētā. Par pilsētas miglu labu vārdu nevar teikt. Pilsētās reizēm mēdz būt ļoti bieza migla, kas galvenokārt sastāv no dūmiem un kvēpiem, jo pilsētas gaiss ir ļoti netīrs.

Miljoniem kāju ielās saceļ putekļus, arī automašīnas rada putekļus un dūmus, no daudzajiem fabriku un siltumcentrāļu dūmeņiem kūp dūmi un sodrēji. Daļa šo netīrumu paceļas augstu gaisā, vējš tos aizdzen projām, iznēsā pa plašo pasauli. Bet, ja ir auksts un drēgns laiks, tad dūmi un putekļi nosēzdamies

pārklājas ar plānu ūdens plēvīti un pilsēta ietinas biezā miglā. Tā lien acīs, pilda mūsu plaušas ar putekļiem un dūmiem. Pilsētas migla ir ļoti kaitīga veselībai.

Ievērojama ar savām neparasti biezajām miglām bija Anglijas galvaspilsēta Londona, kas atrodas Temzas krastos. Tur ir valgs piejūras klimats, bet no kamīniem vien, ko angļi tik ļoti iecienījuši, plūst dūmu un kvēpu, cik uziet. Agrāk kamīnus kurināja ar malku un akmeņoglēm, bet tagad ierīkoti elektriskie kamīni. Tādēļ sodrēju un dūmu Londonā kļuvis mazāk un tāpēc nav tik biezu miglu kā agrāk. Angļu slavenā rakstnieka Čārlza Dikensa kādā stāstā ir attēlota Londonas migla.

«Nepatīkamais novembris… Tikko dūmi izplūst pa skursteņiem, tie tūlīt gulstas lejup kā smalks melns lietutiņš — un šķiet, ka sodrēju plēksnītes ir lielas sniega pārslas, kas uzvil- kušas melnu tērpu, sērodamas pēc aizgājušās saules.

… Migla ir visur… Tā karājas virs Temzas augšteces zaļajām saliņām un pļavām; Temzas lejastecē, kļuvusi vēl netīrāka, tā mutuļiem vien veļas starp mastu mežu un lielās, netīrās pilsētas piekrastes atkritumiem…

… Migla lien ogļu burenieku kambīzēs, krīt uz baržu un laivu bortiem… Tā spiežas pīpē, ko pēc pusdienām savā šaurajā kajītē kūpina sapīcis šķiperis; migla nežēlīgi knaiba roku un kāju pirkstus mazajam, drēgnumā trīcošajam kuģa puikam uz klāja. Uz tiltiem cilvēki, pārliekušies pār margām, raugās miglas peklē un, paši miglā ietīti, jūtas kā gaisa balonā, kas peld mākoņos.

Šur tur ielās miglā tikko manāmi mirgo gāzes lukturu gaisma… Gandrīz visos veikalos gāzi iededz divas stundas agrāk nekā parasti, un liekas* ka tāpēc tā spīd blāvi, it kā negribīgi.»

Tāda ir Londonas migla. Lasot, šķiet, kaklā sāk kņudēt, it kā tur no Dikensa grāmatas lappusēm būtu iekļuvusi vecās Londonas mūžsenā novembra migla.

Maskavā tādu miglu nekad nav, jo te ir citi apstākļi un cits klimats. Tomēr arī Maskavā gadās nelielas miglas. Dažreiz Maskavas universitātes augstceltni Ļeņina kalnos virs upes sedz blīvs miglas aizsegs. Iztālēm caur to neredz ne gaismas stariņu, kaut gan parasti vakaros universitātē mirgo daudzie gaiši apgaismotie logi un torņu sarkanās signāluguntiņas. Te pēkšņi — ēkas vairs nav. Tā izgaisusi. It kā to būtu aiznesis ļaunais austrumnieku pasaku džins.

Turpretī Ļeņingradā mēdz būt īsta, bieza migla, gandrīz tāda pati kā Londonā.

Atceros — reiz, kad biju Ļeņingradā, kādā miglainā rudens dienā es atgriezos savā viesnīcā. Tas bija sen, pirms kara.

Gāju ilgi, kaut gan biju netālu no viesnīcas. Gāju lēnām, jo baidījos apmaldīties, nogriezties nepareizi, turklāt baiļojos šķērsot ielu. Caur miglu pavisam tuvu blāvi mirgoja kaut kādas uguntiņas. Te tās šūpojās augšup, te lejup, te izskatījās daudzkrāsainas, te dzeltenīgi baltas, te šķita nekustīgas, te atkal kustējās. Tie bija apgaismotie tramvaji, autobusi un automašīnas. Un visu laiku skanēja tramvaju brīdinošā, spalgā zvanu šķinda un automobiļu stieptie signāli. Šoferi mašīnas vadīja

lēnām, gandrīz vai gliemeža gaitā, jo baidījās kādam uzbraukt virsū. Kopš tā laika pagājuši daudzi gadi. Pilsētu labiekārtošanā daudz kas uzlabojies. Kā zināms, veselībai ir ļoti nepieciešams tīrs gaiss. Tāpēc mēs cenšamies to attīrīt no kaitīgiem piejaukumiem. Fabriku dūmvadiem tiek pierīkotas īpašas uztvērēj- ierīces, kas attīra dūmus no kvēpiem un pelniem. Ielas pamatīgi un bieži laista ar ūdeni, lai noskalotu putekļus. Lielo pilsētu jaunajos rajonos — arī Maskavā — stāda tik daudz koku un krūmu, ka pēc dažiem gadiem, kad šie stādījumi sakuplos, ielas izskatīsies kā dārzi. Jau tagad pavasarī, kad zied ābeles un ķirši, liekas, ka ielas ir smaržojošs dārzs. Komjaunatnes prospekts Maskavā jau sen atgādina dārzu, tāpat arī Maskavas universitātes apkārtne Ļeņina kalnos; pat Maskavas centra vecajās ielās un laukumos ir daudz ziedošu koku un krūmu, puķu un zālāju. Jo vairāk zaļumu, jo mazāk putekļu; jo mazāk kvēpu, jo tīrāks pilsētas gaiss. Jādomā, ka kaitīgā pilsētas migla drīzumā pazudīs pavisam.

KĀPĒC RODAS RASA?

Cik jauki agrā vasaras rītā iet uz upi peldēties! Ūdens silts, gaiss svaigs un smaržīgs, bet krasta zālē rīta saules staros mirgo kā pērlītes sīkas ūdens pilītes. To ir neskaitāmi daudz, tās mirdz katras zālītes un smilgas galā, šķiet — zālē izkaisīti mazi kristāla gabaliņi, kas vizuļo sarkanā, zaļā un zilā krāsā. Tā ir rasa, tuva miglas radiniece.

Rasa uzkrīt vakarā. Visu nakti tā klāj zāli, arī no rīta tūliņ nenožūst, tāpēc var pagūt samērcēt basās kājas šajā aukstajā, mirdzošajā rasā.

Dienā saule vispirms sasilda zemi, tad no zemes sasilst zāle, puķes un gaiss.

Bet, kad iestājas nakts, vispirms atdziest zeme, pirmā atdodama siltumu apkārtējam gaisam, kas sasilis ceļas augšup. Tā vietā ieplūst aukstais gaiss.

Nu atdziest zāle, puķes un lapas. Taču ir zināms — ja mitrums, kas atrodas gaisā caurspīdīgu ūdens tvaiku veidā, pieskaras kaut kam aukstam, tas atdziest un pārvēršas ūdens pilienos.

Lai rastos rasa, gaisa temperatūrai ir jāpazeminās līdz noteiktam punktam. Šis punkts var būt dažāds, jo tas atkarīgs no vietas un laika apstākļiem, kā arī no diennakts stundas. Kad ir izveidojušies vajadzīgie apstākļi, rodas rasa.

Ja gaisā ir uzkrājies daudz ūdens tvaiku, pietiek temperatūrai nedaudz pazemināties, lai zāle pārklātos ar sīkiem rasas pilieniem.

… Agrs rīts.

Sīkas, apaļas pērlītes mirdz zālē, ziedkausiņos un uz lapām. Tās zaigo saulē dažādās krāsās, šķiet — zālē izkaisīti mazi kristāla gabaliņi.

KĀ RODAS SNIEGS?

Kas ir sniegs? Tās ir neskaitāmas skaistas, baltas, mirdzošas sniegpārsliņas, kas krīt un krīt no debesīm uz zemi, kokiem, māju jumtiem.

Arī sniegpārslas, tāpat kā lietus, krīt no mākoņiem, tikai tās veidojas pavisam citādi.

Reiz es lasīju par kādu neparastu notikumu, kas atgadījies senos laikos Pēterburgā (tā agrāk sauca Ļeņingradu). Tas noticis Pētera I laikā galma ballē. Zālē bijis tik smacīgs gaiss, ka dažas dāmas sākušas zaudēt samaņu; tad kāds attapīgs kavalieris ar zobenu izsitis logu. Zālē iebrāzies svaigs, auksts āra gaiss, un… visiem par pārsteigumu, istabā sācis lielām pārslām snigt sniegs.

Toreiz un arī pēc tam zinātnieki nespēja izskaidrot šo dīvaino parādību, jo ilgu laiku neviens nezināja, kā rodas sniegs.

Agrāk domāja, ka sniegs ir sasalušas ūdens lāses, kas krīt no tiem pašiem lietus mākoņiem. Tikai pavisam nesen izdevās izprast sniegpārsliņu rašanās noslēpumu _un noskaidrot, ka sniegs nekad nerodas no ūdens pilieniem. Ūdens piles var pārvērsties krusas graudiņos — necaurspīdīga ledus gabaliņos, kas dažreiz vasarā krīt reizē ar lietu vai negaisa laikā. Bet ūdens

piles nekad nepārvēršas skaistajās, sešstūrainajās sniegpār- sliņu zvaigznītēs. Tās rodas pavisam citādi.

Ūdens tvaiki paceļas no zemes augstu gaisā, kur valda stindzinošs aukstums, un tūliņ pat no tiem veidojas sīciņi ledus kristāliņi. Tie vēl nav sniegpārsliņas, kas krīt uz zemi, jo tie ir ļoti mazi. Bet sešstūrainais kristāliņš nepārtraukti aug lielāks un beidzot izveidojas par brīnum skaistu zvaigznīti. Sniegpārsliņas lēnītiņām slīd lejup, saķeras kopā un kā pikas krīt uz zemi.

Kad bija uzminēts sniegpārsliņas rašanās noslēpums, kļuva saprotams arī dīvainais notikums Pēterburgā. Zālē, kur bija uzkrājies ļoti daudz ūdens tvaiku, sākās šo tvaiku kristalizācija; tie pārvērtās sniegpārsli- ņās, tiklīdz saskārās ar salto āra gaisu, kas pa izsisto logu ieplūda zālē.

KĀPĒC UZ RŪTĪM VEIDOJAS LEDUSPUĶES?

Naktī sals kļuva stiprāks. Rīts uzausa auksts un skaidrs. Pamodusies paskatījos logā un ieraudzīju, ka uz rūtīm parādījušies dīvaini raksti. Saules staru kūļi lauzās caur logu manā istabā. Šie jautrie saules zaķīši lēkāja pa sienām un griestiem, iedegdami leduspuķēs daudzkrāsainas uguntiņas. Rau, tur zaigo garš, papardes lapai līdzīgs zars, te atkal brīnum jauks zieds, kas it kā pēc burvju mājiena uzplaucis naktī uz loga rūts.

Leduspuķes ir skaistas gan rīta saules staru zaigā, gan zil- gajās ziemas mijkrēšļa stundās…

Kādā vakarā, sēžot pie kurošas krāsns, es jautāju vectētiņam, kāpēc uz logiem parādās leduspuķes. Viņš atbildēja, ka tās zīmējot pats Salatētis. Bet kā? Ar ko viņš zīmē?

Iedomājieties tikai — ar ūdeni! Ar caurspīdīgajiem ūdens tvaikiem, kuri, kā jau mēs to labi zinām, vienmēr atrodas gaisā. Tie atrodas arī istabā, pat starp dubultlogiem, it visur. Siltie ūdens tvaiki nosēžas uz aukstajām logu rūtīm un pārvēršas ledus kristālos tāpat kā sniegpārsliņas debess augstumos. Šādu ledus kristāliņu ir daudz, tie savienojas cits ar citu. Lai sāktos kristalizācija, pirmajiem ledus kristāliņiem kaut kur jānosēžas — kaut vai uz puteklīša vai uz švīkām, ko atstājusi lupata, ar ko tīrīts logs. Ledus gabaliņi grupējas nelīdzenās vietās, tikko samanāmos stikla ieskrambājumos, un pamazām uz loga rūts izaug leduspuķu dārzs ar neparastiem ziediem, kas zaigo ziemas saules staros.

KAPEC PLOSĀS NEGAISS?

Pie debess savilkušies svina pelēki mākoņi. Nošķist zibens, grand pērkons, zemē gāžas ūdens straumes, koki lokās negantajā vējā.

Negaiss… Varena, barga, lieliska dabas parādība!

Ne velti no negaisa baidījās mūsu tālie senči. Viņi nezināja, kas ir negaiss, kādi dabas spēki to rada, un uzskatīja, ka negaisa laikā uz cilvēkiem dusmojoties neredzamais, bet visuspēcīgais dievs.

SVĒTA ELMA UGUNIS

CETURTAIS VAKARS

Negaisa dievu viņi uzskatīja par visvarenāko, domāja, ka tas esot pat stiprāks par saules dievu. Saules spēks, pēc senču domām, ierobežots, jo katru dienu tā, atkāpjoties tumsas dieva priekšā, uz laiku it kā zaudē savu varu. Pavisam kas cits

esot zibens. Tas nevienam nepakļaujoties, uzliesmojot, kad tam iepatīkas, un liekot visiem trīcēt bailēs. Ja vien tas vēloties, spējot nonāvēt cilvēku vai dzīvnieku vai arī aizdedzināt cilvēka mājokli.

Bet negaiss ne tikai nodarot ļaunumu un sodot, tas esot arī žēlsirdīgs — palīdzot cilvēkiem. Ja saule ar saviem nesaudzīgajiem stariem izdedzinot labības sējumus, tad negaisa varā esot glābt ražu. Negaiss sūtot uz zemi stipru lietu, bet pēc lietus visa daba atdzīvojoties, kļūstot atkal spirgta un krāšņa.

Tā sensenos laikos domāja mūsu tālie senči. Viņi taču nezināja, kāpēc rodas negaiss. Toties mēs to zinām. Ja plaiksnī zibens un rūc pērkons, tas nozīmē, ka debesīs rotaļājas atmosfēras elektrība, kuras būtība nav tik vienkārši izskaidrojama. Bet bailes no negaisa taču ir tik saprotamas! Zibens ir bīstams, tas var nogalināt, var aizdedzināt koka māju, pāršķelt varenu koku. Ne velti ierīko zibensnovedējus — smailas metāla kārtis, ko ierok zemē, lai tās uztvertu zibeni un novadītu zemē, neļaujot tam nodarīt postu. Atcerieties: ja negaiss jūs pārsteidz mežā vai uz lauka, nekad neslēpieties zem augstiem kokiem vai siena kaudzes. Tas ir bīstami.

Vai esat ievērojuši, ka negaiss parasti uznāk pēc tveicīgas dienas? Milzīgi, tumši mākoņi drūzmējas debesīs. Raugoties uz tiem no lejas, nevar redzēt, ka tie ir tik milzīgi — vairākus kilometrus augsti. Mums no zemes liekas, ka tie stāv mierīgi, mēs pat nenojaušam, kādi viesuļi trako to iekšienē, kā gaisa strāvas joņo lejup un augšup. Šādu mākoņu pašā augšējā malā valda stindzinošs sals, un tur nokļuvušās ūdens lāses tūliņ sasalst, pārvēršas ledus gabaliņos. Tie uzgrūžas cits citam, sadrūp un tādējādi uzlādējas ar elektrību. Mazākie ledus gabaliņi paliek mākoņa virspusē, bet lielākie nevar noturēties un krīt lejup, kur ir siltāks, un tur ātri izkūst. Un tā mākoņa augšējā mala ir lādēta ar pozitīvo elektrības lādiņu, bet apakšējā — ar negatīvo, un starp tām lēkā dzirkstele. Tas ir zibens. Zibens vienā mirklī sasilda apkārtējo gaisu, tas no siltuma ātri izplešas, un atskan sprādziens — pērkons.

Mazu, gluži nekaitīgu negaisu jūs varat radīt savos matos, tos sukājot ar plastmasas ķemmīti. Dienas gaismā būs dzirdama tikai viegla sprakstēšana, bet tumsā var redzēt dzirkstelītes.

No berzes kā ķemme, tā mati uzlādējas ar pozitīvo un negatīvo elektrību, un rodas sauss miniatūrnegaiss.

īstā negaisa laikā no mākoņa uzlādējas gan zeme, gan kalni, gan koki. Ja mākonim ir negatīvais lādiņš, bet kalniem, zemei un kokiem — pozitīvais, tad dzirkstele lec starp tiem.

… Negaiss iztrakojies. Izklīst tumšie padebeši, gaisā jaušams spirgtums, ir viegli elpot. Ne velti mūsu senči negaisa dievu uzskatīja ne tikai par bargu, bet arī par žēlsirdīgu dievu.

SVĒTĀ ELMA UGUNIS

Krievu jūrasbraucēja Alekseja Čirikova kuģis vēlu rudenī kuģoja Klusā okeāna ziemeļu daļas ūdeņos. Jūrnieki atgriezās mājās no slavenā brauciena, kura laikā bija atklājuši Aļaskas krastus.

Atpakaļceļš bija ļoti grūts. Sākās rudens ar biežām vētrām un aukām. Toreiz, apmēram pirms divsimt gadiem, brauca tikai ar bureniekiem, kas nebija tādi kā mūsdienu milzīgie Klusā okeāna motorkuģi, — kuģošana bija bīstama, jo vēji dzina bureniekus pa viļņiem, mētāja un svaidīja, kā vien gribēja.

Sacēlās tāda vētra, kādu neatcerējās pat vecie jūras vilki. Bojā eja likās neizbēgama. Jūrnieku spēki izsīka, viņi vairs nespēja pretoties satrakotajai stihijai.

Pēkšņi mastu galos iedegās garas liesmu mēles. Tās ieraudzījuši, izmocītie cilvēki krita ceļos, pateikdamies liktenim par laimīgo izglābšanos no nāves, jo zināja, ka šīs ugunis nes labu vēsti — tās liecina, ka negaiss sāk aprimt.

Visu zemju jūrnieki ir redzējuši šīs liesmu mēles mastos. Par tām stāstījuši senās Grieķijas kuģinieki, Amerikas atklājēja Kristofora Kolumba jūrnieki un slavenā Ferdinanda Magelāna līdzbraucēji, kas pirmie apbrauca apkārt Zemei un pierādīja, ka tā ir apaļa kā lode.

«Pirms izgaišanas,» stāsta kāds Magelāna ceļabiedrs, «gaisma uzliesmoja tik spoža, ka mēs, var sacīt, tikām apžilbināti. Mēs domājām, ka tagad iesim bojā, bet vējš norima tai pašā acumirklī.»

Bija gadījumi, kad uguntiņas uzliesmoja visos mastu galos, tad vēlās lejup, lēkāja pa klāju un, lai gan radīja īstu nekārtību, tomēr nevienu neapdedzināja. Tās uz kuģa uzvedās kā draiskulīgi bērni.

Šīs ugunis ari ir atmosfēras elektrības lādiņi, bet tikai mierīgi, nekaitīgi. Tās patiešām vēstīja vētras beigas, tāpēc jūrnieki ne velti priecājās, tās ieraugot.

Uguntiņas uzliesmo ne tikai jūrā, bet arī uz sauszemes vētru un sniegputeņu laikā. Tās vienmēr parādās uz augstiem priekšmetiem — uz ēku smailēm, koku galotnēs. Tās sauc par svētā Elma ugunīm. Šis nosaukums radies viduslaikos Itālijā, kur uguntiņas bieži uzliesmoja jūrnieku aizstāvja svētā Elma baznīcas torņu smailēs.

Ne velti šīs uguntiņas uzskata par labām vēstnesēm, jo tādi lādiņi noslāpē zibens trieciena spēku un liecina, ka vētra drīz norims.

MALDUGUNIS

Svētā Elma ugunis dažreiz sauc par maldugunīm, jo tās ir kustīgas, lēkā pa viļņu mugurām, pa kuģu klāju.

Bet ir arī maldugunis, kas rodas pavisam citādi, un tām nav nekā kopēja ar atmosfēras elektrību.

Arī tā ir reta dabas parādība, kas var ļoti nobiedēt, it īpaši neizglītotus, māņticīgus cilvēkus. Patiešām, iedomājieties, ka jūs tumšā naktī ejat garām vecai kapsētai — un piepeši… kas tad tas? Pa kapu kopiņām lēkā, dejo kaut kādas uguntiņas! Ja jūs nezināt, kāpēc tā notiek, jums katrā ziņā kļūs baismīgi. Vecos laikos māņticīgi cilvēki uzskatīja, ka tās esot mirušo dvēseles uguntiņu izskatā, kas starp kapu kopiņām iet dīvainās rotaļās.

Šādas uguntiņas uzliesmo arī dienā, bet tās ļoti vāji spīd un tāpēc gluži vienkārši nav saskatāmas. Bet tumšā naktī pat niecīgu spīdumu var pamanīt jau no tālienes.

Ceļiniekiem gadās redzēt maldugunis arī purvā. Lēkājošās uguntiņas ir gan mazas, gan lielas — cilvēka augumā. Izbailēs daži šādu lielu uguntiņu notur par cilvēku, kas iet pa priekšu. Viņus samulsina tā dīvainais izskats — tas ir ne vien dīvaini gaišs, bet arī caurspīdīgs — nu īsts spoks! Šis rēgs kustas jums pa priekšu ar tādu pašu ātrumu, kā ejat jūs. Ja jūs pieliekat soli — ātrāk sāk kustēties arī dīvainā figūra; to nevar panākt, tā neparko nelaiž sev klāt, tikai… tikai nav no tās jābaidās. Skaidri jāzina, ka pasaulē brīnumu nav. Pacentīsimies saprast, kas ir šīs uguntiņas.

Bet izskaidrojums ir ļoti vienkāršs. Šīs uguntiņas nav nekas cits kā īpaša gāze, kas rodas mitrā vietā zemes dzīlēs un, izlauzdamās virspusē, gluži kā brīnumpasaku džins, saskaroties ar gaisu, tūlīt uzliesmo. Tas arī viss noslēpums. Kā redzat, no šīm uguntiņām nekādā ziņā nav jābaidās. Ja reizē izplūst daudz gāzes, tad liesma ir liela, bet, ja gāze plūst pamazām, tad arī uguntiņas ir sīkas. Tās ir ļoti vieglas, tāpēc reaģē uz katru gaisa kustību un izskatās, it kā dejotu. Cilvēks, kas iet aiz uguntiņas, saviļņo gaisu, kas malduguni bīda tālāk, un uguntiņa visu laiku it kā bēg projām.

Šī dīvainā gāze, kas pati no sevis uzliesmo, rodas zemes dzīlēs, kur trūd daudz augu un dzīvnieku atlieku, kur ir daudz kaulu.

Zemes dzīlēs veidojas arī citas gāzes. Dažas no tām sastopamas tur, kur ir dubļu vulkāni. Šie vulkāni atšķirībā no ugunsvēmējiem kalniem izverd nevis izkusušu lavu, bet gan dubļus, ūdeni, naftu vai gāzes.

Pastāvīgs naftas krājumu pavadonis ir deggāze, mūsu valstī daudz tādas ir Azerbaidžānā, kas ir bagāta ar naftu. Baku apkaimē ir vietas, kur šī gāze kopš seniem laikiem izplūst no zemes, viegli uzliesmo un deg ar nenodzēšamu liesmu. Senos laikos blakus šādām dabiskās gāzes izplūsmes vietām cēla tempļus un cilvēki pielūdza nedziestošo uguns liesmu kā dievību. Šādus cilvēkus sauca par uguns pielūdzējiem.

Akmeņogļu atradņu pavadonis ir raktuvju gāze; tā ir īsts ogļraču lāsts.

Raktuvju gāze rodas, augu atliekām lēnām trūdot, pārogļo- joties dziļi zem zemes. Tur nepiekļūst gaiss, tāpēc augi nepūst, bet melnē, pārogļojas, veidojot akmeņogles. Šī pārogļošanās notiek ļoti lēnām, tā ilgst simttūkstošiem, miljoniem gadu. Augu atliekas, kas tagad pārvērtušās akmeņoglēs, kādreiz bijuši brīnumaini meži, kuri senos laikos klājuši mūsu zemi.

Raktuvju gāze ir viltīga, tai nav ne krāsas, ne smakas, tā piezogas klusītiņām, un cilvēki tikai tad to pamana, kad viņiem

kļūst nelabi. Daudz likstu šī gāze sagādā ogļračiem un kalnračiem. Tā, nemanāmi ielavījusies šahtā, pārsteidz cilvēkus, un tas var slikti beigties, ja saindējušos neiznes ātri svaigā gaisā.

Ja šahtā iekļuvis daudz raktuvju gāzes, tad, saskaroties ar gaisu, tā veido tā saucamo sprāgstošo maisījumu — un no nejaušas dzirksteles var notikt drausmīgs sprādziens.

Mūsu dienās šahtās enerģiski cīnās, lai novērstu nelaimi, pasargātu ogļraču dzīvību.

No zemes dzīlēm mēs iegūstam kurināmo — naftu un akmeņogles, kā arī citu kurināmo — dabisko deggāzi, kas deg ar zilu liesmiņu gāzes plītiņas degļos mūsu virtuvēs.

Daudz dabiskās gāzes atradņu ir mūsu dāsnās, bagātās valsts dažādās vietās — gan dienvidos, gan ziemeļos — Jakutijā un aukstajā Taimiras pussalā. Maskavai, kā arī citām mūsu pilsētām deggāzi piegādā pa caurulēm no tālienes. Bet tur, kur dažādu iemeslu dēļ nevar izmantot dabisko gāzi, ceļ rūpnīcas un gāzi ražo mākslīgi no akmeņoglēm, naftas, mazuta un degakmeņiem.

Agrāk ar gāzi apgaismoja dzīvokļus un ielas, bet Londonā, kā stāsta, vēl līdz šim laikam bez elektriskajām spuldzēm ielās ir saglabājušies arī gāzes lukturi. Vakaros tur iet cilvēks ar kāpnēm un aizdedzina šos lukturus, tā atgādinot Dikensa laikus. Angļi ne labprāt šķiras no senajām paražām.

… Tā, mani draugi, maldugunis galu galā atveda mūs uz mūsu virtuvi, un gāzes plīts degļa zilā liesma dažā ziņā ir radniecīga noslēpumainajām uguntiņām, kas lēkā purvā, un gāzes lukturiem — senatnes paliekām — Londonas ielās.

DZĪVAIS LUKTURĪTIS

Reiz vēlu vakarā pionieri devās mājup pa biezu mežu (tas bija Moldāvijā). Viņi gāja, bet sirds viņiem bailēs trīcēja: nobrakšķ sausais zariņš zem kājām — viņi sabīstas, apģērbs aizķeras aiz zariņa — salecas aiz bailēm. Tomēr bērni gāja uz priekšu, drosmīgi pārvarēdami bailes, cenzdamies tās neizrādīt. Vārdu sakot, viņi izturējās braši, jo baiļu pārvarēšanā izpaužas īsta vīrišķība.

Te pēkšņi kāda meitene skaļi iekliedzās:

«Vilks! Re, tur! Krūmos! Tās ir vilka acis! Zaļas, briesmīgas!»

Patiešām, krūmos spīdēja divi zaļi punktiņi. Taču citi bērni neizbijās, bet visi kā viens sāka smieties.

— Muļķīte, — kāds zēns sacīja smiedamies, — tie taču ir jāņtārpiņi!

Zālē, krūmos — visur dega brīnišķīgas zaļganas uguntiņas un tik spoži — ja to tuvumā pieliktu pulksteni, viegli varētu saskatīt, cik tas rāda.

Dažādās vietās, dažādos kontinentos spīd šie dzīvie lukturīši. Tie sastopami visai bieži, tos var redzēt gan Moldāvijā, gan Maskavas apkaimē, gan Dienvidamerikā un daudz kur citur.

Dažreiz jāņtārpiņi diezgan ilgi — vairākus vakarus — mīt vienā vietā, tikai tos nevajag traucēt, jo tad tie tūliņ izdzēš savas uguntiņas. Siltos jūlija vakaros jāņtārpiņi spīguļo ceļmalas zālē, krūmos…

Jāņtārpiņu uguntiņas rašanās noslēpumu nosaka sevišķa viela, kas atrodas viņu ķermenīša tauku šūnās, kuras savienotas ar daudzām tievām caurulītēm. Pa tām jāņtārpiņš ielaiž šūnā gaisu, ar kuru saskaroties viela šūnās sāk spīdēt.

Daļa jāņtārpiņu ir ar spārniņiem — tie ir tēviņi, viņu gais- meklītis deg reti un nespīd ilgi. Toties bezspārnu mātītes mitinās vienā vietā, un, lai spārnotie jāņtārpiņi zinātu, kur atrodas viņu draudzenes, tās uz ilgu laiku iededzina savus brīnumainos lukturīšus, ar kuriem apgaismo jūlija nakts tumsu.

Spoži spīd silto zemju uguns mušas. Arī tās pieder spīgulīšu sugai — pasaulē ir daudz dažādu spīdošu vabolīšu sugu. Uguns mušas lido lielos baros. Ceļotāji, kas tās redzējuši tropiskajos Amazones mežos Dienvidamerikā, stāsta, ka tas esot brīnišķīgs skats. Tūkstošiem uguns mušu lidinās starp kokiem, uzmetas uz lapām, spīdēdamas traucas gan augšup, gan lejup. Viss gaiss pilns ar šīm spožajām zvaigznītēm, un vēlīnam ceļiniekam tās sniedz lielu pakalpojumu, apgaismodamas ceļu biezajā un baismīgajā tropu mežā.

Maza, jaukā vabolīte izstaro aukstu gaismu, ko sauc garā un grūtā vārdā — par luminiscenci. Aiz šī vārda slēpjas vesela zinātnes un tehnikas pasaule, jo luminiscenci plaši izmanto zinātnieki pētījumos.

Ielās, veikalos un dzīvokļos jūs bieži sastopat īpaša veida «spīgulīšus». Tās ir dienas gaismas spuldzes, kas deg garās caurulēs un izstaro aukstu, zilganu gaismu.

Vai jūs kādreiz esat redzējuši spīdošas krāsas vai ar šādām krāsām zīmētas dekorācijas?

Te atkal jāsaskaras ar to pašu luminiscenci.

Cilvēks vēro dabu un dažās dabas parādībās rod lielisku pielietojumu zinātnē un tehnikā. Gadās, ka šie novērojumi viņam palīdz ielauzties pasaules dziļākajos noslēpumos. Tieši tā bija ar mazo dzīvo lukturīti, kurš jauki spīguļo vasaras vakaros zālē.

VULKĀNI

Ļoti tālā, sirmā senatnē Neapoles līča krastā Itālijā atradās līksma, krāšņa pilsēta Pompeja.

Tās zaļumu ieskautajās ielās vienmēr valdīja dzīva rosība, iedzīvotāji pulcējās forumā — pilsētas galvenajā laukumā, ko rotāja smalkā stilā celti glezni tempļi ar portikiem un kolonnām, veikali ar dažādam precēm, tur bieži brauca viegli aizjūgi, kurus vilka labi kopti zirgi.

Pompeja bija kūrvieta, turp brauca dižciltīgie romieši atpūsties no galvaspilsētas trokšņiem un nemiera. Viņu greznās, nelielās savrupmājas ieskāva dārzi, ko rotāja marmora statujas un šalcošas strūklakas. Villu sienas greznoja gleznas, grīdas klāja marmors un mozaīka, mēbeles bija skaistas un ērtas.

Dzīve Pompejā ritēja jautri un mierīgi, nekas nevēstīja par katastrofas tuvošanos, kas noslaucīs no zemes virsas šo ziedošo pilsētu. Bet katastrofa tuvojās… Neliela zemestrīce tikai mazliet izbiedēja iedzīvotājus, bet drīz viņi nomierinājās un, šķiet, pat pavisam to aizmirsa.

Tiesa, viens otrs pompejietis ar bažām noraudzījās uz augsto kalnu, kas pacēlās netālu no Pompejas. Tagad to sauc par

Vezuvu, bet toreiz sauca vienkārši par kalnu. Kalna virsotne kopš kāda laika bija sākusi kūpēt. Dažreiz kopā ar dūmiem izlauzās arī liesmas. Kalna iekšpusē norisinājās kaut kāda noslēpumaina darbība; dažkārt no turienes atskanēja draudīga dunoņa, kas nekad agrāk netika dzirdēta.

Cilvēki kalnu — Vezuvu vienmēr bija redzējuši mierīgu, tā nogāzēs slējās gleznainas zemnieku mājiņas, vīdēja iekopti lauki un vīnogu dārzi. Cilvēki kopš seniem laikiem dzīvoja šā kalna nogāzē. Tā pašā virsotnē — ar zāli un krūmiem aizaugušajā iedobumā gani mierīgi ganīja savus ganāmpulkus.

Neviens nezināja, ka Vezuvs ir izdzisis vulkāns, neviens neatcerējās, ka tas kādreiz būtu darbojies. Bet tagad, vērojot dūmus, kas pacēlās no kalna dzīlēm, cilvēki neizpratnē paraustīja plecus — kas gan noticis ar viņu rāmo kalnu? No senseniem laikiem tas bija bijis mierīgs. Vai tiešām Romas dievs Vulkāns nolēmis pārcelt šurp daļu savu darbnīcu un nodoties šeit savam briesmīgajam darbam?! Senie romieši uzskatīja, ka kalnu izvirdumi notiek pēc Vulkāna gribas. No

šā dieva vārda ari radies visu ugunsvēmēju kalnu nosaukums — vulkāni.

Bet pievērsīsimies Pompejai. Tai pēdējā dienā, kaut gan no Vezuva izplūda vairāk dūmu nekā parasti, pilsētas iedzīvotāji ne par ko neuztraucās. Kā vienmēr, veikalos tirgojās, maiznieki šāva krāsnīs maizes klaipus un mājsaimnieces devās uz tirgu, gatavoja ēdienus, uzposa māju. Tai dienā pompejiešiem gribējās agrāk pabeigt darbu, jo viņi steidzās uz cirka izrādi, uz gladiatoru cīņām — seno romiešu iemīļotajām izrādēm. Gladiatoru cīņas notiek uz dzīvību un nāvi. Šie spēkavīri galvenokārt bija vergi, nelaimīgi cilvēki, nolemti nāvei cirka arēnā, bet tajā liktenīgajā dienā skatītāji, sēdēdami cirkā, nez vai domāja, ka daudziem no viņiem dzīve beigsies agrāk, nekā sāksies gladiatoru asiņainā cīņa. Izrāde bija jau sākusies, kad pēkšņi iestājās tumsa un smacējošas gāzes izplūda pār pilsētu. Augstu debesīs no vulkāna krātera uzšāvās liesmas un dūmi, biezi pelni aizvien biezākā slānī krita un gūlās pār pilsētu.

No šausmām galvu zaudējušais pūlis skrēja neatskatīdamies, nezinādams, uz kurieni bēgt, kur tverties, kā glābt savu dzīvību. Ne mazums pompejiešu gāja bojā tieši uz ielām vai pagrabos, kur nelaimīgie bija cerējuši patverties, nogaidīt, kamēr nelaime pāries. Viņiem vairs neizdevās no turienes iziet, jo visa pilsēta bija aprakta zem biezās pelnu kārtas.

Pompeja gāja bojā. Pilsēta izgaisa no ļaužu atmiņas. Tā pazuda no zemes virsas. Kādreizējās pilsētas vietā tika iekopti lauki un vīnogu dārzi.

Bet tad reiz tīrumā sāka rakt aku. Piepeši lāpsta atdūrās pret kaut ko cietu. Izrādījās, ka tā ir marmora statuja. Raka tālāk. Atkal kaut ko atraka. Sākās izrakumi.

Izrakumu darbi sākumā nebija prasmīgi, tos darīja primitīvi, diezgan bieži no zemes dziļuma izraktās dārglietas noslēpumainā veidā pazuda. Skaidrs, ka cilvēkiem, kas šeit raka, zinātne nebūt nebija pirmajā vietā. Tad pie darba ķērās īsti zinātnieki — arheologi. Senā bojā gājusī pilsēta ar tās mājām, tempļiem un laukumiem no jauna ieraudzīja saules gaismu Bet izmirušas bija tās ielas, nešalca vairs dārzos strūklakas, tukšas bija skaistās, labi saglabājušās savrupmājas.

…Par Pompejas bojā eju mums stāsta izcilā seno laiku zinātnieka Plīnija Jaunākā piezīmes. Viņš bijis šā drausmīgā notikuma aculiecinieks tāpat kā viņa slavenais tēvocis Piīnijs Vecākais, kurš tai laikā, būdams jau sirms vīrs, gājis bojā izvirduma laikā, mēģinot palīdzēt saviem draugiem. Līdz pēdējam mirklim cēlsirdīgais vecais vīrs kā īsts dabas pētnieks novērojis Vezuva atmodu.

Vulkānu izvirdumi, sauszemes un zemūdens zemestrīces — visa zemes dzīļu darbība vēl tagad daudzējādā ziņā ir mīkla zinātniekiem.

Ir zināms, ka mūsu planētas virsma dažādos senos ģeoloģiskos laikmetos ir nemitīgi mainījusies. Zeme vēl joprojām maina savu izskatu. Bet ir jāzina, ka senie ģeoloģiskie laikmeti ilguši miljoniem gadu un ģeoloģiskās izmaiņas, pēc mūsu laika rēķina, noris ārkārtīgi lēnām, nemanāmi, tikai zinātnieki ar speciāliem aparātiem var izsekot šīm pārmaiņām. Tātad arī pašreiz vieni zemes garozas slāņi paceļas un veido kalnus, citi turpretim iegrimst un veido visdziļākās ieplakas okeānos. Pārvietojoties zemes garozas slāņi ar milzīgu spēku spiež uz verdošo magmu, kas atrodas zem tiem, magma meklē izeju, zem spiediena tā iespraucas zemes garozas plaisās un izlaužas virspusē. Tad notiek vulkānu izvirdumi, ko pavada sauszemes un zemūdens zemestrīces — jūras gultnes svārstības, kas satricina visu ūdens slāni.

Cilvēku atmiņā saglabājušies daži sevišķi spēcīgi izvirdumi, un visbriesmīgākais, kas patiešām satrauca visu pasauli, notika neapdzīvotajā vulkāniskajā Krakatau salā Indonēzijā 1883. gadā.

Krakatau salas puse nozuda, bet tā vēl nebūtu tik liela nelaime, jo cilvēki tur nedzīvoja. Taču izvirduma laikā gaisā pacēlās milzīgi daudz smacējošo gāzu, akmeņu un pelnu, tie uzlidoja — iedomājieties tikai! — trīsdesmit kilometru augstumā un no turienes gāzās pār visu pasauli, uz kuģiem jūrās un okeānos, uz tālām salām un sauszemes krastiem un visur radīja neizsakāmu postu. Zemūdens zemestrīce sacēla drausmīgu vētru jūrās un okeānos, nogremdēja kuģus, noskaloja no krasta cilvēkus un viņu mājokļus, bet milzīgs trīsdesmit sešus metrus augsts vilnis — apmēram deviņ- stāvu modernas ēkas augstumā — pārvēlās gandrīz vai pār visu pasaules okeānu; tas sasniedza Aļaskas krastus, aizviļņoja līdz Āfrikas piekrastei, vēlās līdz Francijai, Lielbritānijas salām, ceļā nesot nāvi un postažu. Vēl ilgi gaisā lidinājās pelni, vēl ilgi saulrieti un saullēkti krāsojās ugunssarkani, atgādinādami cilvēkiem šausmīgo nelaimi, kas uzbrukusi pasaulei tāpēc, ka mūsu planētas iekšienē slēpjas baismīgs spēks.

Vezuva izvirdums mūsu ēras 79. gadā» tāpat kā citi šā vulkāna izvirdumi, kas notika daudz vēlāk, nebija visspēcīgākie, visdrausmīgākie salīdzinājumā ar katastrofu neapdzīvotajā Krakatau salā!

Uz mūsu planētas ir daudz vulkānu. Ir gan darbīgi, gan izdzisuši,

sensenis aprimuši vulkāni, kā, piemēram, Ararata kalns Armēnijā vai Elbruss un Kazbeks Kaukāzā. Kādreiz senos ģeoloģiskos laikmetos vulkāni bijuši ari Ukrainā, Urālos, Krimā. Ari tagad vēl daudz ugunsvēmēju kalnu izverd dūmus un liesmas un izsviež nokaitētus akmeņus Kamčatkā, Kuriļu salās, Islandē.

Visvarenākais, visskaistākais un visdraudīgākais no tiem ir Kļuču sopka Kamčatkā. Šai novadā pašreiz darbojas daži desmiti vulkānu, deviņpadsmit no tiem aprimst, bet vairāk nekā pusotra simta jau ļoti sen nedarbojas.

Vulkānu pētnieki nepārtraukti novēro darbīgos vulkānus kā Kuriļu salās, tā Kamčatkā. Viņi drosmīgi dodas pašā krāterī zem akmeņu un pelnu krusas, plostos brauc pa nokaitēto lavu, kura, izlaužoties augšā, ātri vien pārklājas ar cietu garoziņu.

Vulkāni darbojas. Vulkāni mostas no miega. Vulkāni iemieg. Bet vulkāni arī rodas tieši mūsu acu priekšā. Tāds brīnums notika pirms divdesmit gadiem Meksikā, Perikutinas ciemata tuvumā, no kura šis vulkāns ieguva savu vārdu. Perikutins radās kukurūzas laukā kāda zemnieka acu priekšā, kurš tai laikā strādāja savā zemes gabaliņā. No zemes izplūda dūmi, tad sāka šauties augšup akmeņi un pelni. Diezgan drīz — nu jau ieinteresētā cilvēku pūļa acu priekšā — izauga vulkāniem raksturīgas formas kalns ar nošķeltu virsotni un apaļu, milzu kausam līdzīgu krāteri tajā.

Vairāku valstu korespondenti pa galvu pa kaklu traucās uz Perikutinas ciematu. Vēl nesen par to tikai retais bija dzirdējis, bet tagad ciemats kļuva par visinteresantāko vietu zemes virsū. Korespondenti, kinooperatori, it kā no jauna radušies Plīniji Jaunākie, novēroja neparastā jaunpiedzimušā vulkāna augšanu, fotografēja un filmēja to no visām pusēm.

Ja raugās no ģeologu viedokļa, tad nesen, tikai pirms četrsimt gadiem, radās vēl viens jauns vulkāns Itālijā, Neapoles tuvumā; to nosauca par Montē Nuova, kas tulkojumā nozīmē — Jaunais Kalns.

Bet vecie, sirmie milzeņi šad un tad pamostas un pārsteidz pasauli ar saviem baismīgajiem izvirdumiem. Vēl tagad zinātnieki nespēj iepriekš pareģot šos notikumus, un cilvēki, paļāvīgi dzīvodami plecu pie pleca ar ugunsvēmējiem kalniem, ne vienmēr zina, ko viņiem šie kaimiņi sagādās rīt.

SKAŅU ALA

Reiz bērnībā ziemā, kad es ar vectētiņu sēdēju pie kurošas krāsns un klausījos, kā uguns rūc dūmvadā, viņš man pastāstīja ziemeļnieku leģendu par ķeltu cilšu seno teiksmu varoni Finnu Mekungvilu, citiem vārdiem — Fingalu. Senatnē ķeltu ciltis apdzīvojušas Franciju, Šveici un Britānijas salas, kur atrodas pašreizējā Anglija.

Ķeltu ciltīm un viņu pēctečiem ir savas teiksmas un leģendas. Tāpat kā Krievijā teicēji dziedošā balsī stāstīja biļinas par Iļju Muromieti, Aļošu Popoviču un citiem slavenajiem varoņiem, arī senie ķelti dziedāja savas teiksmas, un šos dziedātājus sauca par bardiem. Viņi dziesmās slavināja savus spēkavīrus — leģendāros varoņus, viņu drosmi un cildenumu, dižumu un varoņdarbus.

To visu man pastāstīja vectētiņš, kad mēs sākām runāt par kādu brīnišķīgu mākslīgu alu — grotu, kas atrodas Stafa salā Skotijas krastu tuvumā. Šo grotu sauca par Fingala grotu.

Teiksma stāsta, kā Fingals kāvies ar karaļa piekritējiem, kā viņš izkļuvis sveikā no šausmīgās kaujas un kā milži savam iemīļotajam vadonim vientuļā salā zaļu jūras viļņu vidū uzcēluši milzīgu grotu, kur viņš varējis paslēpties ar visu savu karaspēku.

Drūmajai, neapdzīvotajai Stafa salai piemīt kaut kāds savāds valdzinājums, to apdveš teiksmu gars, un tajā mājo teiksmainas parādības.

Bēguma laikā, kad salas kraujie krasti paceļas augstu virs ūdens, skatam paveras grandioza arka, zem kuras droši varētu iebraukt kuģis ar visiem mastiem, neaizskarot ne velves griestus, ne tās pamatu, — tik liels šeit dziļums!

Arka ved grandiozā zālē, kurā velves balsta seššķautņu pelēkas kolonnas, izrotātas ar citrondzeltenām šķērssvītrām, un, liekas, ka tas ir seno pagānu templis. Neredzami muzikanti spēlē savus neredzamos instrumentus, un mūzika skan no visām pusēm, ar melodiskām skaņām aizpildot katru grotas kaktiņu.

Mierīgie, zaļganie viļņi it kā veido grotas grīdu, uz pelēko sienu fona vīd sarkanie jūras augi, bet tumšpelēkās kolonnas rotā spilgti dzeltenas šķērssvītras, kārtīgi uzvilktas vienādā attālumā cita no citas, it kā milži grotu būtu sacementējuši ar kaut kādu burvju saistvielu, tāpat kā mēs tagad atsevišķas celtnes daļas sastiprinām kopā ar cementu.

Ceļotāji priecājas par alas skaistumu, viņi ieklausās mūzikā un izbrīnā konstatē, ka neredzamie muzikanti ir tikai ūdens pilieni, kas krīt un krīt no sienām, no griestiem un, melodiski skanot, atsitas pret ūdens virsmu, kas aizstāj grotas grīdu.

Bet tas notiek tikai bēguma laikā. Grota jāatstāj, kamēr vēl nav sācies paisums, kamēr vēl nemierīgie viļņi nav ielauzušies zem arkas, saspiezdami un noslēgdami taja gaisu. Gaiss cenšas izrauties ārā, un beigu beigās tas arī izraujas ar troksni un dārdoņu, kas ir līdzīga lielgabala kanonādei.

Mūžīgajā laika riņķojumā paisums atkal nomaina bēgumu, un grota viesmīlīgi atver savus vārtus un aicina iekšā papriecāties par galvenās zāles krāšņo arhitektūru, staltajām kolonnām, kas paceļas septiņpadsmit metru augstumā, par krāsu rotaļu, aicina paklausīties krītošo ūdens pilienu brīnišķīgo dziesmu…

Kas tad cēlis šo grotu? Izdzisuša un izgaisuša vulkāna, jūras viļņu un visspēcīgā laika spēki.

Sensenos laikos šai salā bijis vulkāns. Tas izvirdis no zemes dzīlēm izkusušu lavu. Izplūzdama virspusē, lava momentāli pārklājusies ar cietu garoziņu, bet zem tās. gluži kā zem jumta,

plūdušas aizvien jaunas un jaunas lavas straumes. Pārklātas ar garozu, saglabājušas savu siltumu, bet atdziestot sadalījušās nelielos seššķautnainos stabiņos, no kuriem izveidojušas kolonnas. Ūdens pilieni, piesātināti ar izšķīdušajiem sāļiem, pārklājuši šīs kolonnas, lēnām iztvaikodami un visās plaisās un spraugās atstādami dzeltenas citronkrāsas kaļķi. Tieši tāpēc izskatās, it kā milži būtu celtni sastiprinājuši ar kaut kādu sevišķu saistvielu, kas ir līdzīga mūsdienu cementam.

Izmezdams no zemes dzīlēm lavu, vulkāns devis galveno materiālu celtnei. Bet Stafa sala tā arī būtu palikusi par stabu blāķi, ja darbā neiesaistījušies tādi dabas spēki kā jūras viļņi un laiks.

Ūdens izskalojis lavas sienu un izveidojis arkas — _ieeju grotā un izeju no tās. Ūdens izgrauzis un noslīpējis lavu, izveidodams kaut ko līdzīgu tornim; tam ir poētisks nosaukums — «Fingala krēsls». Ūdens pilieni, krizdami no augstajām velvēm, skan un dzied,

piepildot grotu ar brīnišķīgām skaņām, un, lūk, iztēlē jau rodas ķeltu teiksmu varonis. Liekas, viņš sēž krēslā, atspiedis galvu rokās, un domīgi klausās ūdens mūzikā.

Bet laiks un ūdens ne tikai ceļ, tie arī posta. Fingala grotā visur redzamas šo postījumu sekas — skaisti noslīpēto kolonnu lauskas. Paies daudz, ļoti daudz laika, simtiem tūkstošiem, miljoniem gadu, un daba sagraus savu brīnišķīgo veidojumu. Taču vēl ilgi cilvēki varēs priecāties par Fingala grotu tāpat kā par citiem dabas brīnumiem, kas radušies vulkāna darbības rezultātā. Kaut vai, piemēram, Melnā ala Islandē. Arī šī ala ir izveidojusies no atdzisušas lavas. Tur viss norisinājies tāpat kā Fingala grotā: lava, izplūzdama virspusē, pārklājusies ar cietu garozu, bet zem šīs garozas turpinājusi pieplūst karstā lava gluži kā pa cauruli. Kad vulkāns aprimis un izvirdumi beigušies, caurule kļuvusi tukša un izveidojusies ala ar dažādiem atzarojumiem. Neparastākais ir tas, ka alas sienas ir klātas ar stiklu, vulkānisko stiklu, ko sauc par obsidiānu.Tas ir ar skaistu pelēku un sarkanu nokrāsu, to viegli pulēt, un senatnē no obsi- diāna gatavojuši rotaslietas. Var iedomāties, cik skaistas ir Melnās alas sienas, kas pārklātas ar obsidiānu!

VULKĀNU KAIMIŅI — GEIZERI

«Atskanēja pazemes dārdiens, un no zemes dzīlēm bultas ātrumā uzšāvās gaisā biezu baltu tvaiku stabi; tajos slēpās milzīga ūdens strūkla, kas uzšļāca augstu gaisā un izkūpēja žilbinoši baltu putekļu veidā. Taču, uz mirkli izgaisusi, tā drīz vien ar šausmīgu rūkoņu atkal pacēlās acīm nesaskatāmā augstumā. No biezajiem tvaika mākoņiem gluži kā raķetes izlidoja citas strūklakas; tās izlieca gaisā loku un nolija kā sidrabains lietus.»

Tā kāds ceļotājs aprakstījis, kā darbojas dabas brīnums — dabiskā verdošā ūdens strūklaka, ko sauc par geizeru. Geizeri darbojas katrs pēc saviem īpašiem likumiem, pēc zināma starplaika. ..

Geizeri ir vulkānu kaimiņi. Vulkāni zem zemes sasilda ūdeni, kādu laiku tas mutuļo un burbuļo, bet uz āru neizlaužas. Šis ūdens var izšļākties ārā tikai tad, kad tas sācis vārīties, bet

to traucē tvaika spiediens. Taču, tikko temperatūra paceļas virs 100 grādiem, ūdens pamazām izšļācas, spiediens samazinās un… augstu debe- šīs izšaujas verdoša ūdens strūkla kopā ar tvaika mutuļiem.

Izvirdums beidzas. Iestājas klusums, it kā nekas nebūtu bijis. Bet paiet laiks — un viss atkal sākas no jauna.

Geizeri vienmēr liek atcerēties, ka vulkāniskie spēki snauž kaut kur tuvumā, ka tie vienmēr var sākt darboties, kā tas notika Jaunzēlandē, vienā no tām retajām zemeslodes vietām, kur sastopami geizeri.

Jaunzēlande ir bagāta ar karstajiem avotiem; kādreiz tā bija slavena ar skaistajām «marmora un stikla kāpnēm», ko izveidoja verdošais avots Tetarata, kas tulkojumā nozīmē — Tetovētais.

Ielejā, zaļa pakalna nogāzē, spīguļoja tīrs, caurspīdīgs, zilganzaļš ūdens baseins, bet visapkārt zil- gmoja sniegbaltas klintis. Šo klinšu baltā nokrāsa radusies no geizerī- tiem — geizeru ūdeņu izdalītām nogulām, kas sastāv no silikātiem. Tie klājas uz visa, kas atrodas verdošo strūklaku tuvumā, visur, kur tek to karstie ūdeņi.

Avots Tetarata krita lejup pa pakalna nogāzēm terasveidīgi, un šīs terases, pārklātas ar balto geizerītu, atgādināja greznu kāpņu milzīgus marmora pakāpienus. Kāpnes veda tieši uz Rotomahana ezeru un no-

zuda tā zilganzaļajās dzīlēs. Pakāpienu malās kā mežģīnes nokarājās smalki veidoti stalaktīti, un grūti ticēt, ka daba var tā izrotāt savus veidojumus. Pakalna virsotnē bija daudz aukstu, siltu un karstu baseinu. Daži — nelieli, kā vannas, citi — lieli un dziļi.

Starp zaļajiem augiem zem zilā debessjuma karstais ūdens plūda pa pakāpieniem, kas mirdzēja marmora baltumā.

Ta tas bija. Bet tagad nekas nav saglabājies, jo vulkāna izvirdums izpostīja šo reti skaisto dabas brīnumu. Tikai ceļotāju piezīmēs saglabājušies apraksti par kādreizējiem brīnumiem tai vietā, kur tagad ir palicis tikai viens milzīgs geizers.

Vispirms geizerus uzgāja Islandē. Šī bargā ziemeļu sala ir iznirusi no okeāna dzīlēm kā milzīgs vulkāns; tajā vēl tagad saglabājušies ļoti daudz vulkānu. Vislielākais Islandes vulkāns ir Hekla, bet līdzās Heklai izmētāts daudz lielu un mazu gei- zeru. Akmeņi ap vulkānu krāteriem un karstajiem avotiem, kas tek pa ieleju, izrotāti dažādu krāsu geizerītiem; gadās, ka caurspīdīgajos geizerītos gluži kā futrālī ieslēgtas pārakmeņojušās augu atliekas un redzams bērza, vītola lapu vai kāda zieda vissmalkākais dzīslojums.

Islande ir klasiska vulkānu un geizeru zeme. Pa kalnu nogāzēm slīd šļūdoņi, virs tiem mutuļo geizeru karstie tvaiki, gaisā šļācas verdoša ūdens strūklas. Pazemes karstuma sasildīta, augsne ir klāta ar zaļu zāli, kurā mirguļo strautiņi un plūst upes.

Pašu ievērojamāko Islandes karsto strūklaku sauc par Lielo geizeru, no tā arī cēlies nosaukums «geizers», kas apzīmē visas karsta ūdens strūklakas. Vārds «geizers» tulkojumā nozīmē «ūdens izmetējs». Lielais geizers darbojas tikai vienu reizi diennaktī, toties par tā krāšņumu var tīksmināties trīs stundas pēc kārtas.

Ilgu laiku uzskatīja, ka geizeri ir tikai Islandē un Jaunzēlandē un ka nekur citur pasaulē to nav.

Bet tad Amerikas Savienotajās Valstīs Klinšu kalnu vidū vairāk nekā pirms simt gadiem tika uziets mežonīgas dabas stūrītis. To pasludināja par rezervātu, par Jeloustonas nacionālo parku. Bez citiem dabas brīnumiem Jeloustonas parkā tika atrasti arī geizeri, kas ar savu krāšņumu pārspēja Islandes un Jaunzēlandes karstās strūklakas. Jeloustonas parka brīnums ir grandiozs geizers, saukts par Pārāko; fantastiskas strūklakas ir — Vēdeklis, Pils, Bišustrops un Minūtes Cilvēks. Šis geizers ir guvis tādu vārdu tāpēc, ka tas ar pārsteidzošu precizitāti katru minūti izsviež ūdens strūklu.

Taču tā slavu aizēnoja kāds cits geizers citā zemē; šo karsto strūklaku sauc par «Pulksteni», un tā atrasta samērā nesen Kamčatkā, mūsu zemē — ceturtajā pasaules zemē, kur atklāti geizeri. Patiesībā jau sen bija zināms, ka Kamčatkā atrodas geizeri. Par tiem astoņpadsmitajā gadsimtā savās piezīmēs rakstījis ievērojamais krievu Kamčatkas apceļotājs Stepans Kra- šeņiņikovs. Taču viņa pierakstus par geizeriem aizmirsa, kā tas senos laikos pie mums bieži vien noticis. Ilgi nevienam neienā- cis pat prātā, ka bargajā novadā, aiz kalniem un lejām, grūti pieejamā Kamčatkas nostūrī, ir krāšņas verdošas ūdens strūklakas. Tās ir skaistas, apbrīnojamas, un augsne Geizeru upes skarbajā ielejā, kur šīs strūklakas atrodas, vienmēr klāta zaļiem augiem, jo to sasilda pazemes karstums.

Geizeri ir apbrīnojama dabas parādība. Jābrīnās arī par to, ka cilvēks, kas prot izmantot dabas dāvanas, ilgu laiku neguva sev labumu no geizera dabiskā karstā ūdens. Pat skarbajā ziemeļu zemē Islandē, kur ir auksts klimats, nekādā veidā netika izlietoti karstie avoti. Un tikai tāpēc, ka ļoti trūka kurināmā, islandieši bija spiesti sākt domāt par šo geizeru izmantošanu.

Otrā pasaules kara laikā Islande karā nepiedalījās, taču karojošo valstu kara kuģi neļāva piestāt Islandē transportku- ģiem ar kurināmo. Tad islandieši sāka pa caurulēm piegādāt uz savam mājām karsto ūdeni, ko viņiem dāvājusi pati daba. Tagad viņi ne tikai apsilda dzīvokļus ar bezmaksas verdošo ūdeni, bet arī ierīko lieliskas siltumnīcas, kurās nogatavojas banāni un vīnogas, gurķi un tomāti, zied kaktusi un rozes.

Mūsu Kamčatkā karsto avotu ielejā ceļ ģeotermisko elektrostaciju, kas ražos lētu elektroenerģiju.

Ne vienmēr senajam dievam Vulkānam lemts biedēt cilvēkus ar saviem briesmīgajiem izvirdumiem. Lai viņš mūsu labā arī pastrādā!

KĀ RODAS VĒJŠ?

Kad es biju vēl pavisam maza, domāju, ka vējš saceļas tāpēc, ka koki loka zarus. Biju ļoti izbrīnījusies, uzzinot,-ka patiesībā ir pavisam citādi: zari kustas tieši tāpēc, ka tos iešūpo gaiss, bet gaisa kustība ir vējš.

Gaiss kustas virs zemes. Gaiss ir caurspīdīgs, neredzams, un pamanīt, ka tas ir mums apkārt, var tikai tad, ja tas sāk kustēties.

PIEKTAIS VAKARS

ZVANIŅŠ TUKSNESĪ

Lido putekļi pa ceļu — tas nozīmē, ka kustas gaiss, vējš dzenā putekļus. Vējš norauj lakatiņu no galvas un plivina matus — arī tas nozīmē, ka gaiss sācis kustēties. Gaiss nemitīgi kustas. Tas notiek tāpēc, ka, dažādi sasilstot, tas cenšas mainīties vietām: siltais gaiss, kas ir vieglāks, paceļas augšup, bet

aukstais gaiss, kas ir smagāks, plūst lejup, cenšas ieņemt atbrīvoto vietu. Pamēģiniet atvērt ārdurvis, kad ārā ir sals. Jūs krasi sajutīsiet šo kustību. Uz kājām vilks aukstais gaiss, bet siltais istabas gaiss, pacēlies augšup, plūdīs ārā. Paturiet ilgāk vaļā durvis, un istabā kļūs gandrīz tikpat auksts kā ārā. Siltais gaiss būs aizplūdis un aukstais ieņēmis tā vietu.

Tātad siltais, vieglais gaiss paceļas augšup, bet aukstais, kas ir blīvāks un smagāks, pārvietojas uz leju; tie cenšas samainīties vietām un tāpēc sāk kustēties. Tas ir likums, pēc kura norit gaisa masu kustība.

Pēc šī likuma rodas gan viesuļvētras, gan vieglā, liegā vēsmiņa.

Tātad gaisa masas pastāvīgi kustas. Tās pārvietojas no vienas vietas uz otru, iedamas savus ceļus, dažkārt sarežģītus, nenosakāmus, — un rodas cikloni un anticikloni, par kuriem mums bieži stāsta pa radio, kad paziņo laiku tuvākajām dienām vai paskaidro, kāpēc, piemēram, jau nedēļu līst lietus un pūš ziemeļu vējš. Vējš ietekmē gan laiku, gan ražu, no vēja mūsu dzīvē ir daudz kas atkarīgs. Gaisa pārvietošanos novēro meteorologi un sinoptiķi, viņi pētī gaisa masu ceļus; visspēcīgākos vējus, viesuļvētras un taifūnus sinoptiķi labi pazīst un katru nosauc kādā vārdā: Mērija, Sallija, Flora, Šērlija.

Pa zemeslodi pūš dažādi vēji, visus nevar ne uzskaitīt, ne atcerēties. Ir vietējie vēji, kas vienmēr rodas noteiktā gadalaikā, noteiktā vietā un pūš zināmu laiku, piemēram, Sahāras tuksneša karstais vējš — hamsins, kas pūš Ēģiptē pirms Nīlas paliem gandrīz piecdesmit dienas pēc kārtas; vārds «hamsin» nozīmē piecdesmit. Pāri kontinentiem un okeāniem brāžas smilšu samumi, orkāni, taifūni un dažāda stipruma jūras vētras.

«Visspēcīgākais šā gada taifūns — Šērlija, kura ātrums pārsniedza 50 metrus sekundē, aizbrāzās vakar no Klusā okeāna plašumiem uz Japānas salām,» vēstī īsa ziņa, viena no tām, kas šad un tad parādās laikrakstu slejās. Cik daudz posta nodarījusi šī Šērlija! Tā «apgāza angļu kravas kuģi, ietrieca molā japāņu kuģi, kas tūliņ nogrima…». Kādā pilsētā, tālāk teikts rakstā, sagruvis ķīmiskās rūpnīcas piecpadsmit metru augstais dūmenis… un tā tālāk. Pēc tam taifūns Šērlija, atstājis Japānā savas postošās pēdas, aizjoņoja kaut kur uz Ohotskas jūru. Tāda bija

šī Šērlija. Zinātnieki seko visiem taifūniem — Šērlijai, Mērijai un Sallijai. Viņi jau iepriekš zina par to tuvošanos un pa radio brīdina iedzīvotājus, ka sagaidāma nelaime un ka attiecīgi jārīkojas, lai vētra nevienu nepārsteigtu nesagatavotu.

Taifūns, šis tropu viesulis, tropu ciklons, nesas pāri Japānai, Ķīnai un Indonēzijai tad, kad sezonas vēji — musoni sāk mainīt virzienu. To tie dara divas reizes gadā: ziemā un vasarā.

Vasarā musoni pastāvīgi pūš no jūras uz sauszemi, jo sauszeme sasilst ātrāk nekā ūdens un aukstais gaiss plūst no jūras. Bet ziemā viss notiek otrādi: musoni nāk no sauszemes uz jūru. Musoni pūš Āzijas subtropos, Āfrikā un Austrālijā, taču par klasisku musonu zemi uzskata Indiju.

Musoniem ir milzīga nozīme cilvēku dzīvē. Vasarā tie no jūras atnes lietu, — musonu zemēs šo laiku sauc par pavasari. Tad daba atdzīvojas pēc ilgā, nogurdinošā karstuma un sausuma. Visa dzīvā radība atviegloti uzelpo, slavinot vēju, kas atnesis dzīvību. Ne velti Indijas dzejnieki savās vārsmās apjūsmo musonus.

Musonus cilvēki pazinuši jau tālā senatnē. Tos izmantoja seno arābu, ķīniešu un feniķiešu jūrnieki. Eiropieši par tiem uzzināja vēlāk. Pirmie par musoniem pavēstīja slavenā seno laiku karavadoņa Maķedonijas valdnieka Aleksandra Lielā (ceturtajā gadsimtā pirms mūsu ēras) jūrnieki. Maķedonijas Aleksandrs savos karagājienos nonāca līdz Indijai. Indas upes ielejā viņš apstājās, jo kareivji negribēja tālāk iet. Daļa no viņa karaspēka devās atpakaļ pa jūru. Maķedonijas Aleksandrs pie Indas uzbūvēja kuģus un savu pulkvedi Nearhu iecēla par jūras spēku galveno virspavēlnieku. Grieķu jūrnieki brauca gar Indijas okeāna krastiem, par ceļavēju izmantodami musonu, un Nearhs pierakstīja savus novērojumus par šī vēja īpatnībām.

Maķedonijas Aleksandra jūrnieku kuģus dzina musoni. Kristofora Kolumba karavelu burās pūta pasāts, pastāvīgs vējš, kas saimnieko Atlantijas okeānā starp ziemeļu un dienvidu tropiem. Viduslaiku jūrnieki šos vējus sauca par «pareizajiem — tirdzniecības» vējiem, un tas bija trāpīgs apzīmējums, jo toreiz — burinieku flotes laikos — tie bija galvenais spēks, kas dzina kuģus no Vecās pasaules uz Jauno pāri Atlantijas okeānam.

Musoni… pasāti… Tālu klejojumu un dēku sāļais vējš dvesmo no šiem vārdiem. Nāk atmiņā Zila Verna romāni, jaunu kontinentu, salu un okeānu pirmatklājēju jūras braucieni, kas bija pārpilni visaizraujošākajiem piedzīvojumiem. Acu priekšā paveras gan mierīgie, bezgalīgie okeāna plašumi un seno laiku karavelas, kas viegli slīd pa zilajiem viļņiem, gan briesmīgās vētras un drosmīgie kapteiņi, kas glābj savus kuģus un cilvēku

dzīvības, kad visapkārt satumst un milzīgi viļņi mētā mazos kuģīšus, lauzdami mastus un noskalodami visu no klāja. Bet varbūt jūs redzat mierīgos okeāna ūdeņus tajos Atlantijas platuma grādos, kur burinieki iekļuva pilnīga bezvēja joslā un nedēļām ilgi stāvēja vienā vietā; tikmēr izbeidzās pārtika un saldūdens krājumi, un neviens nevarēja pateikt, kad beidzot sāks pūst glābējs — spirgtais vējš, kad tas piepūtīs buras un kuģis atkal varēs slīdēt uz priekšu, uz jaunatklāto zemju krastiem. Varbūt savā iztēlē jūs atrodaties kaut kur tālajās dienvidjūru salās un redzat koraļļu rifus, kokospalmas un dīvainus dzīvniekus, kas savus mazuļus nēsā somās uz vēdera, vai arī skatāt apbrīnojamus smējējputnus ar jocīgo nosaukumu «kukabarra». Ko gan uz saviem spārniem tik neatnes pasāti un musoni — brīnišķīgie tālo ceļojumu vēji!

Ļoti bieži grāmatās par ceļojumiem pieminēta arī brīze — dažādu platuma grādu krasta vējš. Tas pūš ne tikai jūras krastā, bet arī ezeros, ļoti lielās ūdenskrātuvēs, tādās kā Maskavas vai Ribinskas jūra.

Brīze maina savu virzienu precīzi divas reizes diennaktī: rītos un vakaros. Dienā sauszeme sasilst ātrāk nekā ūdens plašumi, siltais gaiss ceļas augšup, bet aukstais pūš no jūras uz sauszemi; tveicīgā dienā tas ir ļoti patīkami. Naktī viss mainās, viss norisinās otrādi: sauszeme atdziest ātrāk nekā ūdens, un tad pūš no krasta uz jūru auksts vējš …

Daudz dažādu vēju traucas pār sauszemi un jūrām. Visus nemaz nevar uzskaitīt. Bet ir vēl viens vējš, par kuru man gribas mazliet pastāstīt.

Šis neparastais vējš dara dīvainas, gandrīz vai brīnumainas, reizēm pat šausmīgas

lietas, kas senos laikos ļoti biedēja neizglītotus ļaudis.

Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši par tādu brīnumu kā asins lietu? Vai par vēl jocīgākiem lietutiņiem — varžu, vecu monētu vai apelsīnu lietu?

Šādi lieti mēdz būt! Protams, ļoti reti, taču par tiem var izlasīt ne tikai senās grāmatās — dažu labu reizi pat mūsu jaunākajos laikrakstos vai žurnālos.

Tā ir apbrīnojama, neparasta dabas parādība.

Protams, šodien mēs par to tikai pabrīnāmies, bet senos laikos neizglītotie ļaudis ļoti baidījās. Tas ir saprotams. Šodien, kad mēs esam nokļuvuši līdz Mēnesim, mūs nespēj biedēt nekāds sarkanais lietus. Mēs gluži vienkārši gribam uzzināt, kā šāds lietus rodas. Bet senāk to uzskatīja par kādas briesmīgas nelaimes baismīgu vēstnesi. Jau klīst neskaidras valodas . .. Jau cilvēki staigā un sačukstas ielās, tirgū . .. Daži stāsta, ka uzbrukšot epidēmija, bet daži atkal pareģo ūdens plūdus vai zemestrīci, vai asiņainu, postošu karu. Dažreiz biedējošie minējumi piepildījās, taču tā bija vienkārša sagadīšanās. Arī bez asins lietus pilsētām un ciematiem bieži uzbruka dabas katastrofas. Sarkanajam lietum ar šīm katastrofām, protams, nebija nekāda sakara, jo tas ir tikai dabas parādība.

Sarkanā asins lietus vaininieks ir vējš. Jā gan, vējš — viesulis, virpuļvētra.

Viesulis ir vējš ar briesmīgu spēku. Tas traucas pār tuksnesi, saceļ gaisā sarkano smilšu mākoņus un rauj tos sev līdzi nezin kurp. Augstu debesīs šīs smiltis sajaucas ar ūdens pilieniem un nokrāso tos asinssarkanus. Iedomājieties, ka jums virsū nāk milzīgs pur-

pursārts, ugunīgs mākonis; tas aptumšo sauli, un pasaule iegrimst baismā tumsā. Šaudās zibens. Grand pērkons. No debesīm uz zemi gāžas sarkana ūdens straumes. Gribot negribot jāno- bīstas, it sevišķi tad, ja nav saprotams, kāpēc tā notiek.

Dažreiz sarkanā lietus cēlonis ir cits vējš — virpuļvētra.

Virpuļvētra ir tāds vējš, kas, brāzdamies pa sauszemi vai jūru, sagriež stabveida vai skrūvveida virpuļos putekļus vai ūdeni. Stabveida virpulī vējš riņķo ar tādu spēku, ka, brāzdams virs jūras, tas var iesūkt savā piltuvē lielu kuģi un salauzt to kā bērnu rotaļlietu. Bet, brāžoties virs sauszemes, tas bez grūtībām izrauj koku ar visām saknēm, noplēš mājām jumtus, sagādā briesmīgu postu. Citu reizi, traukdamās pār purvu, virpuļvētra izsūc no tā visu ūdeni ar purva iemītniekiem — ļoti sīkiem sarkanas krāsas dzīvnieciņiem. Pēc tam šis ūdens nolīst kā lietus kādā citā vietā. Tāds, lūk, ir vēl viens «nelaimi vēstījošā lietus» izskaidrojums, un te nav nekā baismīga.

Dažreiz virpuļvētra kopā ar purva ūdeni uzrauj gaisā arī vardes. Tās ar izplestām pleznām lido pa gaisu un reizē ar lietu krīt cilvēkiem uz galvas. Reiz laikrakstā parādījās ziņa, ka virpuļvētra esot aizrāvusi sev līdzi veselu kaudzi gatavu oranžu apelsīnu un pēc tam esot nolijis neparasti garšīgs lietus. Bet kādu citu reizi virpuļvētra izrakuši senu naudas krātuvi un aiznesusi līdzi daudz senlaicīgu monētu.

Lūk, kāds draiskulis ir šis dīvainais vējš — virpuļvētra. Tas var nodarīt ļaudīm daudz ļaunuma, bet dažkārt arī tos izsmīdināt.

Vējš ir varens spēks. Cilvēks jau sen to ir pieradinājis strādāt savā labā. Vējš pūta burinieku burās, grieza vējdzirnavu spārnus un mala graudus. Arī tagad vējš griež vējdzirnavu spārnus, tikai šīs dzirnavas dara citu darbu: tās nemaļ graudus, bet ražo elektrisko strāvu. Tā, savukārt, iedarbina mašīnas, kas veic cilvēkam vajadzīgo darbu.

Cilvēkiem, kas pārziemo Tālajos Ziemeļos un Ziemeļpolā, sevišķi kalpo tādas vējdzirnavas, kas ražo elektrisko strāvu. Vēji tālo Ziemeļu platuma grādos pūš bieži un spēcīgi, un ir ļoti labi, ka tos nodarbina cilvēka labā. Tagad tie atvieglina dzīvi zinātniekiem, kas ziemas pavada vientuļajās Ziemeļjūru salās un ziemeļpola ledājos. Vējš šo pārziemotāju mītnēs iededz

elektriskās spuldzes, darbina dažādus elektriskos aparātus, dod strāvu radioraidītājiem, radiouztvērējiem un televizoriem. Tādējādi dzīve «pasaules malā» ir kļuvusi daudz patīkamāka nekā agrāk un pat ar ērtībām. Vējš gribot negribot te cītīgi strādā. Cilvēki to pratuši notvert un izmantot savā labā.

Holandē, šai apbrīnojamā zemē, kas atrodas zemāk par jūras līmeni un tāpēc vienmēr ir gatava atvairīt ūdens stihijas uzbrukumu, lielu darbu dara vējdzirnavas. Bez visa pārējā tās pirmām kārtām no zemajām vietām pārsūknē ūdeni kanālos, novērš plūdus, kas rodas, pārplūstot upēm valsts iekšējos apgabalos.

Mums pāri brāžas dažādi vēji. Tie atnes ne tikai gaidīto vēsumu, bet arī tveicīgo karstumu. Tā ir gan vieglā, patīkamā vēsmiņa, gan briesmīgais viesulis. Vējš ir gan mūsu draugs, gan ienaidnieks, gan palīgs, gan postītājs. Tas ir milzu spēks, kas atklāj mums savu dažādo raksturu. Ja īsi jāpasaka, kas ir vējš, var atbildēt pāris vārdos: tas nav nekas cits kā gaisa kustība virs zemes.

KĀPĒC VĒJŠ GAUDO?

Sniegs pa gaisi: griežas aukā, Vētra traucas miglu jaukt: Te kā zvērs tā gaudo laukā, Te kā bērns sāk tumsā saukt. Te tā gauži raud aiz žoga, Te pa jumtu čabinās, Te kā gājējs vēls pie loga Lāgu lāgiem grabinās.[1]

Vai jums nekad nav licies, ka vējš gan raud, gan smejas, gan gaudo, tieši tāpat kā Puškins to izteicis vārsmās? Jūs dažkārt skaidri dzirdat noslēpumainu klauvējienu pie loga, un tad bailes iezogas sirdī, bet pieaugušie saka, ka tur draiskuļojas, aušojas vējš.

Vai jūs zināt, ka visas šīs skaņas jūs dzirdat tikai mājās? Kad iziet klajā laukā, tad nekāda gaudošana nav dzirdama.

Vai tas nav dīvaini? Iespējams, bet tā patiešām ir.

Jūs jau zināt: jo ātrāk pārvietojas gaisa masas, jo stiprāks ir vējš. Tas uzrauj gaisā sīkus akmentiņus un met tos logā, un jums liekas, ka kāds klauvē. Vējš cenšas iekļūt pa logu un durvju spraugām. Ja jūs dzīvojat ārpus pilsētas, kur ir malkas apkure, vējš traucas pāri krāsns dūmenim — gaiss dreb un šūpojas, un tāpēc reizēm atskan gan svilpieni, gan kaucieni.

Ne velti vecos laikos vecmāmiņas baidīja mazus bērnus ar ļaunajiem mājas gariem, ar «nelabo», kas dzīvojot bēniņos un vētras laikā līksmojoties. Taču jūs tagad zināt, ka mājas gari dzīvo tikai pasakās un kaucieni un svilpieni bēniņos ir vēja nedarbi.

KAS IR ATBALSS?

Vai zvērs kur meža vidū rūc, Vai taure skan, vai pērkons dūc, Vai meita dzied, kas puķes plūc

Aiz pakalnes, — Ik skaņu, lai no kādas krūts, Tu tālāk nes.[2]

Dažreiz jūs, staigājot ar saviem draugiem pa mežu, izklīstat uz visām pusēm un sākat skaļi sasaukties.

Pēkšņi… kas tad tas?

Jūs dzirdat: kāds atkārto jūsu vārdus, tikai apslāpēti, klusu, pat mazliet skumji.

Tā ir atbalss.

Atbalss visiem ļoti patīk, to klausīties ir uzjautrinoši, un jūs sākat saukt pa visu mežu: «Aū!…» — un vēl ilgi tā sasaucaties.

Bet kas ir atbalss? Kāpēc tā rodas?

Jūs iekliedzāties — un gaiss tika satricināts, jo ikkatrs skanošs ķermenis svārstās: trīc vijoles, arfas un klavieru stīgas, trīc jūsu balss saites, kad jūs runājat. No skanoša ķermeņa uz visām pusēm gaisā izplatās vilnis, un, kad tas sasniedz jūsu ausis, jūs dzirdat skaņu.

Skaņas vilnis atduras pret kādu šķērsli tāpat kā jūras vilnis pret krastu un atgriežas atpakaļ, tad jūs otrreiz dzirdat savu balsi, tikai klusu, jo skaņas vilnis pakāpeniski kļūst vājāks.

Atbalsi jūs nedzirdēsiet visur un vienmēr. Lai tā rastos, ir vajadzīgi atbilstoši apstākļi: šķērslim, pret kuru atduras skaņas vilnis, jāatrodas zināmā attālumā, lai vilnis paspētu atgriezties vienā sekundes desmitdaļā, jo mūsu auss var uztvert to pašu skaņas vilni tikai pēc šāda starplaika.

Lūk, kas ir atbalss un kā tā rodas!

Cilvēks ir sapratis atbalss būtību un tās mehāniku. Tieši pamatojoties uz skaņas viļņa atbalsošanās likumiem, viņš radījis brīnumainu aparātu — eholotu.

Šo aparātu uzstāda uz kuģa borta, un tas sūta skaņas vilni jūras dziļumā. Skaņa izplatās ūdenī, sasniedz jūras dibenu un

atgriežas atpakaļ, to atkal uztver aparāts. Zinot, ar kādu ātrumu skaņa izplatās ūdenī, un izsekojot, cik daudz laika pagājis no skaņas nosūtīšanas brīža līdz tās uztveršanai, zinātnieki nosaka jūras dziļumu konkrētajā vietā.

Ja skaņu sūta nevis jūras dziļumā, tas ir, nevis vertikāli, bet horizontāli, tad var noteikt, cik tālu kuģis atrodas no krasta, miglas laikā var uzzināt, vai priekšā nav kādi šķēršļi, uz kuriem kuģis var uzgrūsties: vai pretī nenāk kuģis, vai nepeld ledus kalns? Skaņas vilnis atduras pret šķērsli un atgriežas atpakaļ, to uztver aparāts, ko sauc par hidrolokatoru un kas paziņo kapteinim par šķērsli.

Šādi lokatori ir arī daudziem jūras dzīvniekiem. Tie ir dzīvi aparāti, ar ko šos dzīvniekus apveltījusi pati daba. Tāds aparāts ir kašalotam un arī delfīnam — visgudrākajam dzīvniekam, kāds eksistē dzīvajā dabā.

Nesen es lasīju bulgāru stāstu par neparastu baltā delfīna draudzību ar cilvēku. Šis cilvēks cietis kuģa avārijā un izglābies uz nelielas klinšainas saliņas, bet netālu līcī gulējis ievainots baltais delfīns. Cilvēks ķēris zivis un barojis ar tām delfīnu, bet kad delfīns izveseļojies, viņš ne reizi vien ļoti palīdzējis savam glābējam. Tā cilvēks un baltais delfīns saraduši un pieķērušies viens otram. Tad kāds kuģis, kas braucis garām salai, uzņēmis cilvēku, un delfīns palicis viens. Viņš aizvien gaidījis un gaidījis, kad pie viņa atgriezīsies draugs. Pēdējo reizi viņš redzējis to uz kuģa, un kopš tā laika delfīns sagaidījis un pavadījis katru kuģi, kas parādījies šajos ūdeņos, joprojām cerēdams, ka cilvēks viņu nav aizmirsis un atgriezīsies…

Daudzkārt baltais delfīns spēcīgu vētru laikā izglābis kuģus, tos izvadīdams cauri bīstamiem rifiem un zemūdens klintīm. Jūrnieki šo delfīnu labi pazinuši, iemīļojuši un pasludinājuši par neaizskaramu. Viņi delfīnu nosaukuši par «balto loci». Loči ir speciālisti, kas izvada kuģus pa viņiem labi zināmu ūdens ceļu uz ostu.

Šai bulgāru stāstā uzzinām par dažādu jūras dzīvnieku dzīvi un par dabiskajiem lokatoriem, kuri dod iespēju šiem dzīvniekiem brīvi peldēt jūras dziļumos, nebaidoties ievainot vēderu uz viltīgajiem rifiem, un palīdz izsargāties no ienaidniekiem. Lokators ir lieliska aizsargierīce. Tā ir ne tikai jūras dzīvniekiem, bet arī citiem kustoņiem.

Dabiskais lokators ir arī sikspārnim.

Ilgu laiku zinātnieki nevarēja izskaidrot šo mazo dzīvnieku uzvedību, kuri brīvi lido tumsā, nekad neuzgrūžas šķēršļiem, vienmēr no tiem veikli izvairās. Bez tam lidojumā viņi vēl pamanās iznīcināt odus un sīciņos moskītus. Turklāt sikspārņu acs neizceļas ar redzes asumu; gluži otrādi, tie redz ļoti vāji.

Kā to izskaidrot?

Tikai nesen, apmēram pirms trīsdesmit gadiem, zinātnieki uzminēja šo noslēpumu. Izrādās, ka sikspārņiem ir savs lokators. Viņi izdod skaņas, kuras mēs nedzirdam: mūsu ausis tās neuztver. Šīs skaņas atduras pret šķērsli, atgriežas atpakaļ, un sikspārņi uztver tās ar savām ļoti lielajām ausīm. Tātad acis viņiem vispār nav vajadzīgas; ausis aizstāj acis, tās it kā apgaismo apkārtējo pasauli ar spēcīgiem skaņas lokatoriem.

Ir tāds brīnišķīgs izgudrojums, ko radījis cilvēks nevis pēc skaņas viļņa, bet gan radioviļņa reflektēša- nas principa.

Radioviļņi arī spēj plūst atpakaļ jeb reflektēties no priekšmetiem, kuri gadās šo viļņu ceļā. Tieši pirms otrā pasaules kara zinātnieki radīja aparātu, kas spēj atklāt ienaidnieka lidmašīnas, kuras vēl atrodas tālumā. Šādus aparātus sauc par radiolokatoriem jeb radariem.

Radars var atklāt gan ienaidnieka lidmašīnas debesīs, gan ienaidnieka kuģus jūrā, noteikt to attālumu un braukšanas virzienu.

Radari vajadzīgi ne tikai kara laikā, bet arī miera apstākļos. Tie ir teicami cilvēka palīgi. Meteorologi ar šiem aparātiem nosaka vēju ātrumu un virzienu lielā augstumā, uziet negaisa mākoņus. Astronomi, nosūtīdami radiovilni uz mūsu tuvāko pavadoni Mēnesi, varēja ļoti precīzi noteikt attālumu līdz tam. Tie ir tikai divi piemēri, bet tādu ir daudz.

Atbalss. Šī parādība sen izprasta. Bet tālā senatnē tā likās mīklaina un brīnumaina. Sengrieķi radījuši poētisku leģendu par meža atbalsi.

… Reiz mežā dzīvoja brīnum skaista nimfa, vārdā Eho. Viņa līksmoja, dziedāja un dejoja tāpat kā viņas draudzenes — pļavu, strautu un avotu dievietes… Bet nabaga mazā nimfa Eho bija nokaitinājusi bargo, vareno dievieti Hēru, un Hēra viņu sodīja, aizliegdama tai sarunāties. Nimfa Eho tagad drīkstēja atkārtot tikai cita teiktus vārdus.

Lūk, kāpēc mēs dažreiz mežā dzirdam nimfas Eho bēdīgo balsi. Puškins, meža atbalss poētiskuma savaldzināts, sacerēja brīnišķīgās vārsmas:

Vai zvērs kur meža vidū rūc, Vai taure skan, vai pērkons dūc, Vai meita dzied, kas puķes plūc

Aiz pakalnes, — Ik skaņu, lai no kādas krūts, Tu tālāk nes.

EOLA PILSĒTA

Tas bija 1907. gadā. Akadēmiķis Vladimirs Obručevs, kas toreiz bija jauns zinātnieks, ceļoja kopā ar ģeologiem pa Centrālās Āzijas tuksnešiem un kalniem netālu no Kazahijas robežas.

Kādu reizi, kad saule jau rietēja, karavāna pēkšņi nokļuva kaut kādas nezināmas pilsētas, par kuru Obručevs nekad neko nebija dzirdējis, tukšā ielā. Savādi… Droši vien tā bija kāda sen izpostīta, iedzīvotāju pamesta pilsēta. Rau, kur senās pils un

cietokšņa drupas, biezajās sienās iestrēgušas lielgabalu lodes, bet zem kajam mētājas stikla lauskas.

Vladimiram Obručevam ļoti gribējās vērīgāk aplūkot šīs drupas^ bet saule jau rietēja, un vēl nebija atrasta nakts mītne: vajadzēja sameklēt ūdeni, padzirdināt zirgus. Nē, aizkavēties nedrīkstēja!

Nākošajā rītā bija jādodas tālāk. Kāpēc gan griezties atpakaļ kaut kadu drupu dēļ, ja ekspedīcijas mērķis un uzdevumi bija nevis arheoloģiska, bet gan ģeoloģiska rakstura? Tomēr gribētos… Taču Vladimirs Obručevs nepaspēja līdz galam izdomāt savu domu, kad atkal ieraudzīja senas drupas, kas bija ļoti līdzīgas vakarējām. Ieraudzījis tās, viņš tūliņ visu saprata.

Viņiem priekšā pletās pilsēta, kas nekad nav bijusi pilsēta, taja nekad nav dzīvojuši cilvēki, un to nebija cēlušas cilvēka rokas. Tā pilsēta, kuru viņš bija redzējis iepriekšējā vakarā, bija tada pati. To bija radījuši dabas spēki: vējš un ūdens, karstums un aukstums.

… Kādreiz, sensenos laikos, šeit pacēlās visparastākie kalni, un neko citu kā kalnus tie neatgādināja. Šie kalni bija veidoti galvenokārt no mīkstiem iežiem, no mīksta smilšakmens, dzelteniem, sārtiem un zaļganiem smilšmāliem. Šādi ieži viegli pakļaujas vēju iedarbībai.

Klimats senos laikos te bija mitrāks, kalnu upes un strauti čalodami vēla ūdeņus, kas gāzās pāri klintīm un noslīpēja tas. Ritēja gadu simteņi, klimats kļuva sausāks, straujās upes pamazām izsīka.

It kā piemiņai šīs upes atstaja savas izveidotas gultnes, kuras pēc tam kļuva par mirušās pilsētas ielām.

Vienlaikus darbojas arī citi dabas spēki — karstums un aukstums. Dienā saule stipri sasilda akmeni un tas izplešas, bet naktī akmens ļoti atdziest un ar troksni saplaisā, tāpat ka pārsprāgst karsta glāze, ja tajā ielej aukstu ūdeni. Iežos izveidojas daudz plaisu, kas, karstumam nemitīgi mijoties ar aukstumu, kļūst platākas un dziļākas. Bet ziemā, kad saule vairs nesilda, patiesībā — silda pavisam maz, darbu uzsāk ūdens un ledus. Jau rudenī ūdens pilītes piepilda visas plaisas, ziema ūdens pārvēršas ledū un paplašina plaisas, jo ūdens sasalstot izplešas.

Piepildiet pudeli ar ūdeni, aizkorķējiet to cieši jo cieši un izlieciet ārā salā! Ūdens, sasaldams ledū, pārplēsīs pudeli.

Tā gadu no gada gadsimtu gaitā karstums un aukstums, ūdens un ledus saārda akmeni.

Bet pēdējos darbus veic vējš, kas ielavas visas plaisas un spraugās, ar spēku izslauka nobirušās drumslas un asos smilšu graudiņus. Atkailinātos iežus, kas var kuru katru brīdi sairt, galīgi izārda vējš, bet cietākos iežus tas noslīpē ar asajiem smilšu graudiņiem.

Lūk, kā radušās seno lielgabalu apaļās lodes, kas iestrēgušas mirušās pilsētas sienās.

Vējš izslauka baltā, caurspīdīgā ģipša dzīslojumu, un tāpēc liekas, ka zemē mētājas stikla lauskas.

Vējš ir fantastisko klinšu galvenais celtnieks un galvenais arhitekts. Tāpēc Vladimirs Obručevs savu uzieto brīnumpil- sētu nosaucis par Eolu — par vēju celto pilsētu. Eols ir poētisks vēja nosaukums, kas radies senajā Grieķijā. Tā tur sauca vēju dievu un pavēlnieku. Cienījamais akadēmiķis bija apveltīts ar smalku poēzijas izjūtu, tāpēc savu fantastisko pilsētu viņš nosauca vēju dieva Eola vārdā.

Dažādās zemeslodes malās slienas klintis, kas izskatās kā milzu sēnes ar cepurītēm uz gariem, tieviem kātiem. Dažreiz šīs cepures ir nošķiebušās uz vienas auss, un, skatoties uz tām, gribot negribot ir jāpasmaida. Klintīm ir arī piramīdu vai milzu adatu forma, tās dažreiz ir līdzīgas torņiem un pilīm… Tikai retos gadījumos var redzēt vienuviet tik savdabīgas vēju izslaucītas klintis, kuras atgādina īstu pilsētu, ko it kā būtu cēlušas cilvēka rokas.

Centīgais Eols te bija strādājis godam. Lielā platībā viņš radījis ne tikai pilis un cietokšņus, bet arī dažādas skulptūras. Šķiet, pie darba ķērušies īsti tēlnieki, kas izkaluši akmenī dažādus mākslas darbus. Te statuja, kas atgādina ēģiptiešu sfinksu, te krēsls, kurā sēž cilvēks, tikai Eols nav vēl paspējis tam izveidot galvu, tur gigantiska figūra — ceļos nometusies sieviete platos svārkos, ar kapuci galvā.

Bet Eola pilsētas nomalē vēju dievs radījis kaut ko līdzīgu senai kapsētai ar mauzolejiem un milzīgiem sarkofāgiem, kādi bija senajiem ēģiptiešiem, un pat uzbūvējis nelielu kapliču, kādas agrāk cēla senajās kapsētās.

Eola pilsēta ir nedzīva pilsēta, tajā nav ne augu, ne zvēru, ne putnu, nav veiklo ķirzaku, pat ne sīku kukainīšu — vienīgi vējš kādreiz nejauši ienes kādu vabolīti.

Kā apburta snaudoša karaļvalsts izskatās Eola pilsēta skaidrās naktīs, kad sudraba mēness sirpis mirdz zvaigžņu vidū. Klusums. Ne skaņas. Bet… kas tad tas? Kaut kas iečabējās, iečaukstējās … Pa ielām un šķērsielām aizvirpuļoja viegla smilšu virpuļvētra…

Te saimnieko vecais Eols, vēju pavēlnieks, galvenais šās dīvainās pilsētas celtnieks, kuru atklājis Vladimirs Obručevs.

ZVANIŅŠ TUKSNESĪ

Reiz slavenais krievu ceļotājs un ģeogrāfs, ievērojamā Prževaļska skolnieks Vsevolods Roborovskis, ceļodams pa Centrālo Āziju, apstājās pārnakšņot pie neliela sāls ezera.

Visapkārt pletās tuksnešains, neapdzīvots smilšu klajums. Ceļā uz ezeru ceļinieki nesastapa nevienas dzīvas dvēseles, vienīgi dažas antilopes. Brīžiem pazibēja bailīgie grauzēji un pār galvu pārlidoja cīruļu bars.

Diena bija vējaina. Bet vakara pusē vējš norima un iestājās klusums.

Nogurušie ceļinieki uzslēja telti ezera krastā, pabaroja zirgus, sakūra ugunskuru no tuksneša koka saksaula zariem un uzvārīja tēju.

Roborovska pavadonis Hodžements sēdēja sakrustotām kājām un ar baudu sūca no pialas zaļganu šķidrumu, kam pielikti tauki. Tādu tēju dzer šajā apvidū, un Roborovskis savu ceļojumu laikā pie tās pierada un to iecienīja.

Saule jau sen bija norietējusi. Debess bija tumša, zvaigžņota. No saksaula zariem tievā strūklā augšup cēlās aromātiski dūmi kā degošas smaržvielas senā pagānu templī. Klusums … Dzirdams tikai, kā netālu zirgi krimšķina zāli.

Bet kas tad tas?… Vai zvaniņš ieskanējās?… Izklausījās, it kā brauktu vietējais pajūgs — arba, kam piestiprināti zvaniņi. Roborovskis kļuva uzmanīgs. Viņš jautājoši paskatījās uz pavadoni, kas gluži mierīgi malkoja tēju.

Bet zvans šķindēja aizvien skaļāk. Zirgi pārstāja ēst un nemierīgi kustināja ausis.

—    Vai dzirdi, Hodžement? — Roborovskis klusu jautāja.

Hodžements neatbildēja. Zvaniņš skanēja.

—    Hodžement, — Roborovskis atkal teica savam pavado-

nim, — kāpēc tu klusē? Varbūt tur brauc arba un ceļinieki apmaldījušies? Varbūt vajag iziet viņiem pretī? — Un viņš sakustējās, lai pieceltos.

Bet Hodžements tūlīt spēcīgi satvēra Roborovska roku.

—    Sēdi, — pavadonis nočukstēja, — sēdi, ka tev saka! Tā nav arba. Šaitans, šaitans[3] klejo …

Šai brīdī zvaniņš ieskanējās pavisam tuvu.

—    Nu labi, Hodžement. — Roborovskis noslīga atpakaļ savā vietā. — Es nekur neiešu. Ja tā ir arba, tad tā ir tuvu un ceļinieki paši ieraudzīs mūsu ugunskuru. Tu labāk pastāsti par šaitanu. Kāpēc viņš staigā ar zvaniņu?

Hodžements izbijies apsauca Roborovski, nemierīgi atskatījās, it kā gribēdams pārliecināties, vai kāds nav tuvumā, pēc tam, noglaudis bārdu, sāka stāstīt:

—    Tu neesi pirmais, kas dzird zvaniņu tuksnesī, daudz cilvēku to ir dzirdējuši. Droši cilvēki nekā nebaidījās, gāja tuksnesī, meklēja zvaniņu, cerēja to atrast, bet paši pazuda… Atpakaļ neatgriezās… Zvaniņš skanēja te tuvumā, te tālumā. Cilvēki pazaudēja ceļu… nomaldījās smiltīs. Tikai kauli vien palika …

Bet zvaniņš joprojām skanēja un skanēja … Tikai tagad tas skanēja kaut kur tālumā.

—    Vai dzirdi? — čukstēja Hodžements. — Maldina… Pievilina citu … Bet es tevi nelaidu … Lai slavēts allahs!

Roborovskis atcerējās, ka viņam jau bija stāstīts par šiem dīvainajiem zvaniņiem tuksnesī. Protams, tas nav nekāds šai-

tans. Gluži vienkārši tās ir dziedošās smiltis — dīvaina dabas parādība.

Kā gan viņš to bija aizmirsis!

Un Roborovskis sāka domāt par šo dabas mīklu — par skanošajām, dūcošajām, dziedošajām smiltīm, kuru dēļ radies tik daudz pasaku un leģendu.

Šo noslēpumaino balsi cilvēki dzirdējuši ne tikai šeit, Centrālajā Āzijā, bet arī Ķīnā, Sinaja pussalā, Sarkanās jūras piekrastē, Džebela Nakuga kalnā, kas tulkojumā nozīmē Skanīgais jeb Zvanu kalns. Skan un dzied smiltis Kalifornijā, Ziemeļamerikā, Čīlē un Peru (Dienvidamerika) piekrastē, Anglijas kāpās, Baikāla ezera krastā un Dņepropetrovskas pludmalē — visdažādākajās zemeslodes vietās.

Bet cik interesantas pasakas tiek stāstītas par dziedošajām smiltīm! Senatnē Āzijas austrumu daļā cilvēki esot pielūguši kādu pakalnu, no kura plūdušas dobjas, ritmiskas, muzikālas skaņas, kas atgādinājušas ērģeļu vai arī milzīgu arfu spēli.

Senie iedzīvotāji šo pakalnu nosaukuši par «dziedošo smilšu kalnu». Viņi nākuši pie tā «piektā mēness piektajā dienā — pūķa svētkos», uzkāpuši virsotnē un ripojuši lejā. Pakalns dārdējis kā pērkons.

Leģendās un pasakās, kurās stāstīts par šo dīvaino dabas parādību, fantastisko tenku vidū pavīd arī kādas patiesi novērotas pazīmes, precīzi aprakstīts gan skaņas raksturs, gan tas, kā skaņa mainās dažādu cēloņu ietekmē.

Zinātnieki paši ir dzirdējuši smilšu dziedāšanu un novērojuši, kā skaņa pastiprinās un pēc tam apklust. Viņi ir kāpuši

tuksnešu kāpās — barhanos un ātri ripojuši lejā, un tad radusies dārdoša, dobja, pērkonam līdzīga skaņa. Kāpās tā kļuvusi griezīga, asa, svelpjoša. Bet tajā apvidū, kur ceļoja Roborovskis, smiltis skanēja kā zvaniņi.

Zinātnieki sāka interesēties par dziedošajām smiltīm un tās pētīt. Viņi atzina, ka dziedošās un parastās smiltis pēc sava ārējā izskata ne ar ko neatšķiras. Dziedošās smiltis gan sastāv no labi noslīpētiem gandrīz vienāda izmēra smilšu graudiņiem. Taču arī mēmās smiltis ir tādas pašas.

Zinātnieki savāca dziedošās smiltis speciālos, cieši noslēgtos tērauda vai porcelāna traukos, atveda uz laboratoriju un… lūdza tām parādīt savas spējas. Smiltis dziedāja, bet pavisam īsu brīdi — pēc tam tās nezin kāpēc zaudēja savas noslēpumainās īpašības un apklusa. Bet, ja tās krietni uzsildīja, tad smiltis atkal sāka skanēt, turklāt porcelāna traukos skaļāk nekā tērauda traukos.

Kā redzams, te zināma nozīme ir kā temperatūrai, tā paša porcelāna īpašībām, kas pastiprina skaņu. Kāds zinātnieks reiz pagatavoja mākslīgas smiltis no sīciņām stikla lodītēm, un šīs stikla smiltis dziedāja tikai porcelāna traukos.

Tagad jau diezgan precīzi zināms, kādi apstākļi vajadzīgi, lai smiltis sāktu dziedāt: tām jābūt pavisam sausām un sakarsētām, tādām kā tuksnešos. Tur tās sāk skanēt vai nu sausā, karstā dienā, vai klusā vakarā, katrā ziņā pēc liela vēja, kā Ro- borovskim to izdevās novērot.

Tātad arī šeit strādā karstums un vējš.

Vējš uz smilšaino pakalnu — barhanu smailajām virsotnēm sapūš smalkas smiltis, bet, kad tas norimst, smilšu virsējā kārta sāk slīdēt uz leju pāri apakšējai, kas sastāv no rupjākiem graudiņiem, un tad rodas zemās, dobjās, dziļās skaņas, kas atgādina mūzikas instrumentu čello.

Bet gadās, ka dzied arī mitras smiltis, kā tas vērojams Bai- kālā vai Dņepropetrovskas pludmalē. Pludmalē smiltis sāk dziedāt tikai tad, kad pa tām staigā.

Pagaidām vēl nav pilnīgi uzminēts dziedošo smilšu noslēpums. Taču, jādomā, ka mēs itin drīz uzzināsim, kas rada šo dīvaino dabas parādību.

MEMNONA KOLOSU NOSLĒPUMS

Nīlas rietumu krastā, tur, kur kādreiz atradusies Mirušo Pilsēta — Senās Ēģiptes galvaspilsētas «simtvārtu Tēbu» kapsēta, nomaļus no seno tempļu slavenajām drupām vientuļi stāv divas milzīgas statujas piecstāvu mājas augstumā. Tās sauc par Mem- nona kolosiem. Memnons ir leģendārs grieķu teiksmu varonis, un šķiet savādi, kāpēc šis vārds dots ēģiptiešu statujām, vēl jo vairāk tāpēc, ka uzraksts uz vienas no tām liecina, ka «patiesības valdnieks, Saules dēls Amenhoteps, dieva Amona Rā mīlulis, uzcēlis šīs statujas par godu savam tēvam Amonam. Viņš izkalis šīs milzīgās statujas cietā akmenī.»

Amenhoteps ir kāda ēģiptiešu faraona vārds; zinātnieki eģiptologi apliecina, ka statujām esot portretiska līdzība ar šo faraonu. Interesantākais ir tas, ka statujām — pareizāk, vienai no tām — ir sava noslēpumaina vēsture. Taču nez kādēļ to ir aizmirsuši.

Kādreiz šie kolosi stāvējuši Amenhotepa greznā tempļa priekšā, milzīgā laukumā, ko klājušas granīta plāksnes.

Katru rītu un katru vakaru svinīgas priesteru procesijas, dziedot dziesmas, lēnām devušās apkārt statujām, izpildot reliģisku rituālu.

Tas bijis ļoti sen. Kopš tiem laikiem viss ir mainījies. Nav vairs skaistā tempļa. Nav ar granītu klātā laukuma. Šeit jau sen plešas lauki, bet akmens Amenhoteps aizvien vēl sēž savā akmens tronī, nedabiski taisni izstiepies, rokas salicis uz ceļiem, savu neredzīgo skatienu raidīdams kaut kur tālē.

Arī uz viņu laika zobs atstājis pēdas: akmenī ir liela plaisa. Senos laikos spēcīgā zemestrīcē akmens gigants pārlūzis, ķermeņa augšējā daļa nokritusi zemē.

Tad noticis brīnums: statuja sākusi runāt. Ne jau tā, ka skaidri izteikusi kādus vārdus. Nē! Bet agrā rītausmā, kad debesīs parādījušies «Eosas purpura pirksti» — tā senie grieķi sauca rīta blāzmas dievieti —, statuja izdevusi it kā žēlabainu vaidu.

Daudzi bija dzirdējuši šo skaņu. No mutes mutē ceļojusi vēsts par brīnumu, un pie runājošās statujas devušies simtiem

cilvēku no dažādām zemēm. Vakarā viņi pārcēlušies Nīlas rietumu krastā, Mirušo Pilsētā, lai rītausmā klausītos statujas dievišķo balsi. Daudzi ceļinieki kolosa pakājē atstājuši savus ierakstus latīņu un sengrieķu valodā:

«Es, Tits Jūlijs Lupuss, Ēģiptes valdnieka vietnieks, laimīgs klausījos tevi pirmajā rīta stundā.»

«Funizulanuss Harizijs, Hermonta stratēģis no Latopoles, klausījās tevi rītausmā. Harizijs tev par godu atnesa ziedojumu un pavēlēja iegriezt šīs vārsmas, godinot tevi, kas runāji ar viņu un sveici viņu.»

Kā šie, tā arī citi uzraksti liecina, ka cilvēki patiešām dzirdējuši kādu balsi, kas, acīm redzot, plūdusi no akmens statujas. Tas bijis savādi un nesaprotami…

Tomēr reiz akmens milzis klusējis. Kāpēc? Neviens nevarējis atbildēt uz šo jautājumu. Bet to apstiprina uzraksti. Lūk, piemēram, Romas imperatora Ad- riāna sieva Sabīne pārmet statujai, ka tā esot bijusi neuzmanīga pret viņu: izrādās, ka sava pirmā apmeklējuma laikā Sabīne neesot dzirdējusi akmens giganta balsi, tomēr neatlaidīgā valdniece nepa- devusies un arī otru nakti pavadījusi statujas pakājē. Statuja apžēlojusies par viņu un ļāvusi dzirdēt savu balsi.

Divsimt gadu ļaudis slavinājuši Mem- nona kolosus. Divsimt gadu pie tiem nākuši ceļotāji no malu malām. Bet vienreiz tur ieradies atdot godu cits Romas imperators — Septimijs Severs. Ar viņu, tāpat kā reiz ar Sabīni, statuja nevēlējusies runāt. Septimijs Severs nolēmis, ka dievība ir sadusmota un, lai viņu iežēlinātu, pavēlējis atdot statujai pazaudēto cieņu: atjaunot viņu tieši tādā izskatā, kāda tā bija pirms zemestrīces, — nolikt vietā tās augšējo daļu.

Bet tad noticis jauns brīnums: akmens gigants apklusis uz visiem laikiem. Neviens vairs nav dzirdējis tā balsi.

Līdz pat mūsdienām Ēģiptē slejas Memnona kolosi kviešu vai cukurniedru lauku vidū. Tūristu bari tos apskata un noklausās viņu dīvaino vēsturi.

Vai tagad viņu mīkla ir atminēta?

Protams!

Vai varbūt statuja tiešām būtu runājusi?

Ja jums patīk — ja. Tāpēc ka ta skanēja. Par to stāsta daudzie uzraksti, to apliecina arī senie zinātnieki. Viens no viņiem — Pavzanijs-—aiz ziņkāres ieradies pie statujas. Viņš ļoti piesardzīgiem vārdiem pastāstījis, ka akmens tiešām skanējis, bet šī skaņa drīzāk atgādinājusi pārtrūkušas stīgas skaņu nekā cilvēka

balsi. Izcilais seno laiku ģeogrāfs Strabons apstiprina, ka arī viņš rītausmā esot dzirdējis kādu troksni, bet neņemoties spriest, no kurienes tas nācis — no akmens vai no apkārtējā cilvēku pūļa.

Katrā ziņa Strabons nepavisam nav ticējis brīnumiem, viņš teicis: «Tā kā nav zināms īstais iemesls, labāk iztēloties ko citu nekā domāt, ka akmeņi varētu skanēt.»

Taču akmens skanēja. Tas parasti notika rītausmā, kad uz naktī stipri atdzisušās, vēl rasas samitrinātās statujas krita pirmie karstie saules stari. Akmens ātri nožuva, sasila un ieplaisāja, no pēkšņajiem sprādzieniem nodrebēja visa statuja, bet drebēšana satricināja gaisu, kā to saviļņo pārtrūkusi stīga, un tāpēc bija dzirdama skaņa.

Lūk, kā izskaidrojams šis noslēpums. Siltuma un aukstuma maiņas ietekmē plaisā akmens. Gaisa viļņošanās rada skaņu.

Tomēr akmens neskanēja vienmēr. Tam bez visa iepriekš minētā vēl bija vajadzīgs īpašs gaisa. stāvoklis, kāds nebija katru dienu.

Akmens sāka runāt, kad bija sašķēlies divās daļās. Tas notika tādēļ, ka atklājās granīta nelīdzenumi, kuros uzkrājās rasa. Kad Septimijs Severs atjaunoja statuju, tā apklusa, tāpēc ka visa tās virsma tapa gluda, tajā nebija negludumu, kuros varētu uzkrāties mitruma pilītes.

Akmeņi skan, bet ne vienmēr un ne visur. Taču tie skan gan Kārnākās tempļa drupās Ēģiptē, gan Sjenas akmens lauztuvēs, kuv senie ēģiptieši ieguva granītu savām celtnēm. Dīvainā skanēšana dzirdēta arī senajās drupās Fīles salā, ko tagad applūdinājuši Nīlas ūdeņi, izveidodami milzīgu ūdenskrātuvi.

Tātad Ēģipti var nosaukt par dziedošo akmeņu zemi. Bet akmens gigantiem — vai atceraties? — ir vēl kāds cits noslēpums: kāpēc tie nosaukti par Memnona kolosiem, lai gan droši zināms, kas tos cēlis un ko ar tiem attēlojis.

Šāds nosaukums radies pārpratuma dēļ, kura pamatā ir vārdu līdzība, un to cilvēku dedzīgās fantāzijas dēļ, kuri gribējuši izskaidrot runājošās statujas noslēpumu. Kāpēc statuja piepeši sākusi runāt — viņi sprieduši — un turklāt tikai rītausmās? Tāpēc, ka tajā esot iemiesots Trojas kara varoņa Memnona gars. Memnons bijis Etiopijas valdnieks, bet Etiopija — Eģip-

tes kaimiņvalsts; turklāt, kā stāsta leģenda, Memnons esot ausmas dievietes Eosas dēls. Eosa parādās debesīs rīta agrumā, bet viņas dēls Memnons sveic savas mātes parādīšanos ar žēlabainu vaidu. Lūk, kā viss izdomāts! Ja vēl piebilstam, ka statujas bija uzceltas tajā Mirušo Pilsētas rajonā, ko sauca par Memno- niumu, tad viss kļūst ^vēl skaidrāks. Vārdi Memnons un Mem- noniums skan līdzīgi,"kaut gan tie ir dažādi vārdi, kas apzīmē dažādus jēdzienus.

Tā no noslēpuma, ko senie cilvēki neprata izskaidrot, radās skaista teiksma par dziedošo statuju.

SESTAIS VAKARS

KĀPĒC TĀ?

KAPEC MES REDZAM TIKAI VIENU MENESS PUSI?

Augstu debesīs spīd gaišais, skaistais Mēness, tā spožo ripu klāj tumši plankumi. Kad Mēness ir pilns, tas izskatās kā apaļa, labsirdīga, mazliet šķelmīga seja. Mēs vienmēr to redzam tādu. Un arī tūkstošiem gadu pirms mums cilvēki redzēja tieši tādu pašu Mēnesi un tieši tāpat uz tā bija saskatāmi tumšie plankumi, kas to padara līdzīgu cilvēka sejai. Tūkstošiem gadu cilvēki vēro, kā mainās Mēness spožais vaigs — kā no šaura jauna Mēness sirpja izveidojas pilna Mēness mirdzošā ripa. Taču patiesībā Mēness ir apaļa lode, tāda pati kā pārējās planētas, to skaitā arī mūsu Zeme, uz kuras mēs dzīvojam. Bet Mēness mums nekad nerāda savu otro pusi, mēs to neredzam. Kāpēc?

Mēness griežas ap savu asi un tajā pašā laikā riņķo arī ap Zemi, tāpēc ka ir Zemes pavadonis. Divdesmit deviņās ar pusi

diennaktīs tas apriņķo ap Zemi un.. . tādā pašā laikā apgriežas ap savu asi — tik lēni tas veic šo apgriezienu. Un tieši tāpēc mēs vienmēr redzam tikai vienu Mēness pusi.

Tomēr, kā tas viss notiek? Lai to labāk izprastu, izdariet nelielu eksperimentu. Paņemiet mazu galdiņu (ja galdiņa nav — krēslu vai kaut ko citu, kas ir pie rokas). Iedomājieties, ka šis krēsls ir Zeme, bet jūs — Mēness, kas riņķo ap Zemi. Sāciet iet ap krēslu, bet visu laiku palieciet pret to ar seju. Pieņemsim, ka jūs, sākot kustēties, sev priekšā redzējāt logu, bet pēc tam atkarībā no tā, kā jūs veiksiet apli ap krēslu (tas ir, ap Zemi), logs jums atradīsies aiz muguras, un tikai pašās beigās jūs atkal to ieraudzīsiet. Tas tikai apstiprinās, ka jūs esat apgriezušies ne tikai ap krēslu, bet arī ap sevi pašu, ap savu asi.

Tāpat ir ar Mēnesi. Tas apgriežas ap Zemi un tajā pašā laikā arī ap savu asi.

Taču tagad visiem ir zināms, ka mēs tomēr esam redzējuši Mēness otro pusi. Kā tas notika? Vai atceraties?… Tomēr nē, jūs to neatceraties, jo toreiz vēl bijāt pārāk mazi. Tas notika 1959. gadā, kad padomju zinātnieki palaida Mēness virzienā automātisko staciju, kas apriņķoja ap Mēnesi un pārraidīja mums uz Zemi Mēness otrās puses attēlus. Un tā cilvēki visā pasaulē pirmo reizi ieraudzīja Mēness otro pusi!

Taču ari tas vēl nav viss. Pēc dažiem gadiem padomju zinātnieki atkal palaida Mēness virzienā automātisko staciju, un arī šoreiz tika izdarīti uzņēmumi un pārraidīti uz Zemi. Pēc šiem uzņēmumiem zinātnieki toreiz sastādīja pirmo Mēness abu pušu virsmas karti, bet vēlāk arī jaunu krāsainu Mēness karti ar jūrām, kalnu grēdām, svarīgākajām virsotnēm, apļveida kalnu krāteriem un Mēness cirkiem.

Kamēr es rakstīju šīs rindas, jaunumi sekoja cits citam. Vēl nebiju paguvusi jums pavēstīt par jauno krāsaino karti, kad nāca pārsteidzošs notikums: 1966. gada februārī uz mūsu planētas pavadoņa Mēness nolaidās pasaulē pirmā — mūsu, padomju automātiskā stacija. Tā veica, kā saka zinātnieki, mīksto pie- zemēšanos — tas nozīmē, ka tā uz Mēness nolaidās viegli, nesabojādama aparatūru.

Mīksti nosēdusies, automātiskā stacija tūlīt sāka cītīgi darboties — tā sūtīja uz Zemi arvien jaunus un jaunus Mēness virsmas uzņēmumus, kas tika izdarīti no neliela attāluma. Un tas taču ir ļoti svarīgi! Attēli bija lieli, precīzi: zinātnieki vārda tiešā nozīmē metās virsū šiem pārsteidzošajiem dokumentiem, uzmanīgi tos pētīja. Tagad viņi redzēja, kāda īstenībā ir Mēness virsma, kas uz tās atrodas, pārliecinājās par savu agrāko pieņēmumu pareizību vai aplamību, mainīja uzskatus par Mēness virsmu.

Automātiskā stacija «Luna-9» veica mīksto piezemēšanos uz mūsu planētas pavadoņa — Mēness. Un drīz pēc tam, 1966. gada martā, tika palaista stacija «Luna-10».

Šī stacija sāka riņķot ap Mēnesi, tas ir, kļuva par tā mākslīgo pavadoni. Un stacijas «Luna-10» aparāti raidīja uz Zemi ziņas, kas bija nepieciešamas zinātniekiem, lai labāk varētu izpētīt mūsu debess kaimiņu.

Stacija «Luna-10» veica savu bezgalīgo lidojumu ap Mēnesi— tagad tik tuvu, pazīstamu, turklāt pirmajās lidojuma dienās visa pasaule varēja dzirdēt no tās plūstošo komunistu himnas «Internacionāles» melodiju.

Pēc automātiskās stacijas «Luna-10» sekoja vēl «Luna-11», «Luna-12», «Luna-14» un «Luna-16»… Visu laiku kosmiskajā telpā paceļas mūsu sūtņi, tie cērt pirmās takas uz mūsu debess kaimiņu. Bet vienmēr visgrūtākais un vissvarīgākais darbs ir tas, kas tiek darīts pirmo reiz!.

Arī pēdējos gados norisinājušies pārsteidzoši jaunumi. Amerikāņu kosmonauti Neils Armstrongs, Edvins Oldrins un Maikls Kolinzs ar kosmisko kuģi «Apollo-11» 1969. gada jūlijā pirmie aizlidoja uz Mēnesi. Divi no viņiem — Neils Armstrongs un Edvins Oldrins izkāpa uz Mēness, trešais — Maikls Kolinzs viņus gaidīja, riņķodams ap Mēnesi.

Šo kosmonautu vārdi ieies vēsturē tāpat kā mūsu slavenā Jurija Gagarina vārds, kurš pats pirmais pabija kosmosā un redzēja mūsu planētu Zemi no malas.

Pavisam īpaša vieta mūsu debess kaimiņa pētīšanā ir apbrīnojamajam aparātam «Lunohod-1», kurš tika nogādāts uz Mēnesi 1970. gada novembrī. Šis aparāts tur cītīgi darbojās, cilvēka vietā pētīdams Mēness virsmu. Lieliskais aparāts strādāja tikai tad, kad uz Mēness bija diena, kad tā baterijas uzlādēja

Saules enerģija. Kad uz Mēness iestājās nakts, aparāts atpūtās jeb, mīļi sakot, gulēja.

Patiesi, tas viss izklausās kā pasakā.

Un tiešām var gadīties, ka pa to laiku, kamēr šo grāmatu iespiedīs, nāks jauni satraucoši notikumi, un šī grāmatas nodala būs jāpaplašina, kaut gan tās sākumā mēs gribējām tikai pastāstīt, kāpēc neredzam Mēness otro pusi.

KRĪTOŠAS ZVAIGZNES

Es nezinu, kā jums, bet man vienmēr ir paticis klusos, skaidros vakaros skatīties debesīs. Man patika meklēt zvaigznājus. Dažu varēja atrast ar grūtībām, citus — viegli, piemēram, Lielo Lāci vai Kasiopeju.

Tumšajās augusta naktīs, kad debess kļūst pavisam melna, skaidri var saredzēt platu, gaišu zvaigznāju joslu — Piena Ceļu.

Es ilgi stāvēju ar atmestu galvu, kamēr skausts sāka sāpēt, un priecājos par tumšo debessjumu, zvaigznēm un sidrabaino Mēnesi.

Bet … kas tad tas? Pār debessjumu pārslīdēja ugunīgs punktiņš un nodzisa. «Zvaigzne nokrita,» saka tie, kas to redz.

Zvaigzne? Nē, tas ir pavisam kaut kas cits, jo zvaigznes nekrīt. Tie ir mazi akmentiņi, puteklīši, kuri joņo kosmiskajā telpā, turklāt ar milzīgu ātrumu. Zemes pievilkšanas spēka ietekmē iedrāžas atmosfērā un tur sadeg. Šo īslaicīgo uzliesmojumu mēs redzam un sakām, ka nokrita zvaigzne.

Mazos debess viesus, kuri sadeg kaut kur ļoti augstu virs Zemes, sauc par meteoriem.

Augustā, oktobrī un novembrī Zeme savā ceļā ap Sauli sastop sevišķi daudz kosmisko putekļu, mākoņu un akmentiņu. Tieši tāpēc šajā laikā bieži var redzēt pie debess ugunīgus uzliesmojumus. Tas nozīmē, ka Zeme savā ceļā sastapusi veselus meteoru un «kosmisko gružu» mākoņus un tie, ielidojot mūsu atmosfērā, uzliesmo.

Dažreiz pie debess vienā reizē uzliesmo desmitiem meteoru un «zvaigžņu lietus» līst tik ilgi, kamēr Zeme šķērso meteoru straumi.

Zvaigžņu lietus lija virs Maskavas pirms vairāk nekā divdesmit pieciem gadiem — 1946. gadā. Tikai to diemžēl nevarēja novērot, jo debess bija apmākusies.

Mēdz būt ne tikai zvaigžņu lietus, bet pat īstas zvaigžņu lietusgāzes — ļoti reta parādība. Pagājušā gadsimta beigās bija vairākas šādas gāzes. Tās varēja redzēt gan virs Amerikas, gan virs Eiropas. Tā bija lieliska dabas sarīkota uguņošana.

Zvaigžņu lietus, it īpaši zvaigžņu lietusgāzes, ir ļoti reta parādība. Var nodzīvot visu mūžu un to neredzēt. Toties atsevišķi ugunīgi punktiņi, kas tumšajās augusta debesīs uzliesmo un nodziest, vientulīgas «krītošās zvaigznes» vienmēr var redzēt. Tikai atcerieties, ka tās nav zvaigznes, jo zvaigznes nekad nekrīt! Tie ir kosmiskie putekļi. Puteklīši uzliesmo, saskaroties ar spēcīgu gaisa pretestību, kad ielido Zemes atmosfērā. Uzliesmo un nodziest.

KAPEC IR DIENA UN NAKTS?

Es pamodos pulksten astoņos. Ārā — melna tumsa. Atcerējos, ka šodien ir 22. decembris, ziemas saulgrieži, kad pie mums, ziemeļu puslodē, ir gadā visgarākā nakts un visīsākā diena.

Togad ilgi nebija sniega, pareizāk sakot, sniegs sniga, bet ātri nokusa. Dubļi, peļķes, griezīgs vējš un tumsa — jau pulksten četros dienā jāiededz gaisma!

Man šis gadalaiks, šis vēlais, ieilgušais rudens nepatīk, un es vienmēr ar nepacietību gaidu ilgoto 22. decembri, kad saule, kā saka, griežas uz vasaru, bet ziema — uz salu. Pēc ziemas saulgriežiem dienas pamazām kļūst garākas, bet naktis īsākas, sākumā par kādu minūti, bet pēc mēneša — raugi, jau diena par veselu stundu kļuvusi garāka. Ir iestājusies īsta ziema: sprēgā sals, snieg sniegs, un krēsla kļūst zilgana, gandrīz mēļa…

Diena un nakts… Gaismas un tumsas mija… Visparastākā, vispastāvīgākā, visnemainīgākā dabas parādība, tā rit savā mūžsenajā secībā. Bet kāpēc tas tā notiek?

Kādreiz senos laikos ne vien bērni, bet arī pieaugušie uzdeva sev šo jautājumu un nespēja uz to pareizi atbildēt. Pagāja gadu tūkstoši, pirms cilvēks saprata un spēja izskaidrot šo parādību.

Ilgu laiku cilvēki uzskatīja, ka Zeme ir nekustīga, apgalvoja, ka Saule ap to griežas, bet īstenībā viss ir tieši otrādi. Tagad mēs zinām, ka mūsu Zeme ir planēta, ka tā nemitīgi kustas, griežas ap savu asi un tāpēc ir dienas un nakts mija; Zeme riņķo arī ap Sauli — un mainās gadalaiki.

Bet kā tas tomēr norisinās? Vispirms noskaidrosim, kāpēc ir diena un nakts.

Zeme ir apaļa, lodveida — to tagad zina visi, pat bērni, kas vēl skolā nav mācījušies ģeogrāfiju. Pareizāk sakot, tā nav gluži apaļa, bet tāda, kā šajā attēlā.

Kā redzat, divās pretējās malās ir uzzīmētas nūjiņas. Tās attēlo Zemes ass galus. Ass iet caur zemeslodes centru, un tās gali iziet ārā pie poliem — ziemeļpola un dienvidpola. Tikai nedomājiet, ka polos no zemes lien ārā kaut kādas nūjiņas! Vienīgi slavenais fantazētājs barons Minhauzens centās iestāstīt, ka polā piesējis savu suņu pajūgu pie Zemes ass. īstenībā ass ir iedomāta līnija.

Tātad — iedomātie Zemes ass gali iziet ārā polos. «Pols» ir grieķu vārds, to varētu tulkot šādi: «Vieta, ap kuru viss griežas.» Kā radies šāds nosaukums?

Sirmā senatnē cilvēki vēroja debess spīdekļu kustību un pamanīja, ka visas zvaigznes diennakts laikā veic apli pie debess un griežas ap vienu nekustīgu zvaigzni — Polārzvaigzni. Šo debessjuma punktu sāka saukt par polu, tas ir, par vietu, ap kuru viss griežas. Pēc tam šo nosaukumu attiecināja uz to vietu Zemes virsū, kas atrodas zem debess pola un kur it kā «iznāk ārpusē» iedomātās Zemes ass gals. Tā radies pola nosaukums. Zemeslodes pretējā pusē ir dienvidpols, bet vienādos attālumos no abiem poliem uz globusa novilkta ekvatora līnija, kas zemeslodi sadala ziemeļu puslodē un dienvidu puslodē.

Zemes griešanās ātrums visos tās virsmas punktos nav vienāds. Visātrāk zemes virsma griežas uz ekvatora, jo tālāk no ekvatora — gan uz ziemeļiem, gan uz dienvidiem —, jo tā griežas lēnāk, bet pašos polos zemes virsmas punkti ir nekustīgi, tā ka nosaukums «poli» kā vieta, ap kuru viss griežas, der ne tikai debess velvei, bet arī Zemei.

Diena un nakts viena otru nomaina tāpēc, ka, griežoties ap savu asi, zemeslode pagriež Saulei gan vienu, gan otru pusi. Uz tās puses, kas vērsta pret Sauli, ir diena, uz pretējās — nakts.

Dienas un nakts miju var attēlot arī uz globusa. Nolieciet to pret spuldzi un grieziet ap asi (ne ap iedomāto asi, bet ap īsto dzelzs nūjiņu globusā). Jūs redzēsiet, ka viena globusa puse ir gaiša, bet otra atrodas ēnā, tad tā pakāpeniski iznāk no ēnas, uz tās krīt gaisma, bet uz pretējās puses — ēna.

Dienas un naktis dažādās zemeslodes vietās dažādos gadalaikos nav vienādi garas. Tikai uz ekvatora diena un nakts vienmēr ir vienāda garuma, tur krēslas stundas tikpat kā nav, sešos vakarā Saule noriet, sešos no rīta tā uzlec un sākas diena.

Vidējos platuma grādos, kur dzīvojam mēs, — jūs jau paši labi zināt, — pavasarī un vasarā dienas ir garas, naktis īsas; rudenī un ziemā ir otrādi: dienas īsas, naktis garas. Krēslas stunda velkas ilgi, ne nakts tumsa, ne diena nesākas uzreiz, kā tas ir uz ekvatora.

Tas viss notiek tāpēc, ka Zemes ass vienmēr atrodas noteiktā leņķī un ar savu ziemeļu galu it kā skatās uz Polārzvaigzni. Tāpēc Saule tik nevienādi apgaismo dažādus Zemes punktus. Saule dažādās Zemes vietās atrodas dažādā augstumā virs apvāršņa. Tāpēc polos ir pusgadu gara nakts un pusgadu gara diena. Gan polārā diena, gan polārā nakts, protams, ir ne tikai uz paša pola, bet arī tālāk no tā, vairāk uz dienvidiem no polārā loka. Piemēram, Ļeņingradā pavasarī un vasarā nav īstas nakts, Tur ir gaišas baltās naktis. Neviens labāk par Puškinu nav spējis apdziedāt Ļeņingradas baltās naktis.

Kad spuldze neaizdegta stāv — Bez viņas rakstīt, lasīt mēdzu Un skaidri celtnes ielās redzu: Tur smailais tornis gaisos tvirts Pār Admiralitāti mirdz. Un, vairīdama tumsu baisu No debesīm, kas zeltā kvēl, Aiz rieta ausma steidz pa gaisu — Pusstundas vien tik naktij vēl.[4]

Zemeslodei vajadzīgas divdesmit četras stundas, lai apgrieztos ap savu asi, citiem vārdiem sakot — diennakts. Diena nomaina nakti, mijkrēslis — rītausmu. Tā tas bijis un tā būs vienmēr, kamēr pastāv mūsu skaistā, zilā planēta un spīd dzīvības devēja Saule.

GADALAIKI

Vakar visu dienu sniga. Pievakarē laiks noskaidrojās un kļuva manāmi aukstāks, bet rītausmā debess vizēja blāvi zila un sniegs dzirkstīja.

Nabaga putniņi tupēja, nīgri sabozušies, nosaluši, un likās, ka mazais pārsalušais zvirbulēns tūlīt sāks runāt kā Andersena pasakā: «Fiut! Un tas ir Jaunais gads! Viņš taču ir daudz sliktāks par veco! Nebija vērts mainīt!»

Janvāris. Pats ziemas vidus. Stiprs sals, vējš, puteņi. Bargs laiks. Bet man patīk mūsu ziema. Man patīk tās aukstais, mirdzošais skaistums, baltais sniegs, ziemas miegā iegrimušais mežs, apsnigušie lauki.

Taču kaut kur sirds dziļumos pat vislielākajā salā es atceros, ka tomēr tuvojas pavasaris. Ir jau pagājis 22. decembris — ziemas saulgrieži. Pēc tā iestājas ziema — astronomiskais ziemas sākums. Lai sprēgā sals — tas nekas, jo priekšā gaida pavasaris!

Gadalaiku mija ir mūžīga un nemainīga dabas parādība tāpat kā dienas un nakts maiņa. Un tās būtība slēpjas Zemes kustībā ap Sauli.

Ceļš, kādu kosmiskajā telpā veic zemeslode, ja to attēlo uz papīra, ir ovāls — iegarens aplis. Ovāla vidū — Saule, bet Zeme savā gadu ilgajā kustībā ap to gan Saulei pietuvojas, gan no tās attālinās. Dažādos laikos Zeme dažādi pavērš saules stariem savu virsmu, tāpēc ka Zemes ass vienmēr atrodas noteiktā leņķi, mēs to jau pārrunājām — atceraties? — un tāpēc dažādos Zemes punktos Saule stāv dažādā augstumā virs apvāršņa un arī silda dažādi. Jo Saule stāv augstāk, jo tā vairāk karsē, tāpēc ka tās stari krīt vertikāli, taisni, tieši. Tā Saule vienmēr stāv virs ekvatora un tropu joslā, tāpēc iedzīvotāji tur nezina, kas ir sals; tur nav ne ziemas, ne sniega. Tur gadalaiki mainās ne tik strauji kā pie mums.

Tomēr arī siltajās zemēs ir gadalaiku mija, tikai tā izpaužas citādi.

Indijā par ziemu var uzskatīt nežēlīga sausuma periodu, no kā cieš visa radība. Šajā laikā pūš ziemas musoni no sauszemes uz jūru. Ir karsts un sauss. Tad musoni maina virzienu, tie sāk pūst no jūras uz sauszemi, līdzi atnesdami milzumu valgmes, padzirdīdami izkaltušo, izslāpušo zemi. Daba atdzīvojas. Lietus periodu šeit var uzskatīt par pavasari. Bet lietus tur gāž kā ar spaiņiem — ne atsevišķiem pilieniem, bet veselām straumēm.

*

mats ir vēl bargāks nekā ziemeļu puslodē Arktikā. Temperatūra nekad nepaceļas virs nulles. Taču pingvīni dzimteni nemainītu ne pret kādu citu vietu, jo tie mīt tikai Antarktikā. Toties Arktikā saimnieko baltais lācis; tas ir mundrs arī ziemas salā, turpina medīt un ne vienmēr guļ ziemas miegu.

Pavisam citādi gadalaiki ir mūsu — vidējos platuma grādos. Te arī vissliktākajā laikā nevar nepateikt, kas ir ārā — ziema vai pavasaris.

Ziema — tas ir aukstums un sniegs, klusais, snaudā iegrimušais mežs, sals un puteņi. Dienas ir īsas, naktis — garas.

Bet zemeslode riņķo kosmiskajā telpā, veikdama savu mūžseno ceļu ap Sauli. Un pastāvīgi mainās laika apstākļi. Jau aizjoņojuši februāra puteņi, sācies marts — pirmais pavasara mēnesis. Tas vēl ir ļoti auksts, bet jau gaismas pilns. Dienas kļūst arvien garākas un garākas. Jau pienācis 22. marts, pavasara saulgrieži, kad uz visas zemeslodes diena un nakts ir vienādi garas, tas ir mūsu puslodes astronomiskais pavasara sākums.

Ja jūs esat bijuši mūsu subtropos Batumi, kad tur līst lietus, jūs viegli varat iztēloties, kādas ir tropu lietusgāzes.

Maz atšķiras gadalaiki galējos Ziemeļos —Arktikā vai galējos Dienvidos — Antarktikā. Tur vienmēr valda ziema. Nekad nav īsta siltuma, sniegs tikai šur tur nokūst no virspuses, atsegdams sasalušu zemi. Ziema no vasaras atšķiras galvenokārt ne siltuma, bet gaismas ziņā. Pavasarī un vasarā Saule tur spīd visu diennakti un nenoriet, bet tās stari, kaut arī spīd, tomēr silda maz, jo krīt slīpi, it kā slīdēdami pa virsmu.

Tomēr arī tālajos Ziemeļos ir kaut kas pavasarim un vasarai līdzīgs, šur tur pat uzplaukst vienkāršās ziemeļu puķes, bet Ziemeļjūru klinšu salās ligzdo jūras putni — tur ir šo putnu dzimtene, tur tie izperē savus bērnus. Valzirgi un roņi izpeld no jūras dzīlēm, guļ uz ledus gabaliem un sildās saulītē.

Antarktikā šajā laikā ir ziema, nežēlīgs sals, vējš un polārā nakts. Bet tad ari tur atnāks saule un spīdēs dienu un nakti, tomēr siltuma būs maz; dienvidu puslodes pola tuvumā kli-

Ziema vēl ir barga — ar sniegu un stindzinošo salu. Taču kaut arī ir sals un sniegs, dažreiz tā smaržo pēc pavasara, ka pat galva reibst. Gaiss kļūst patīkamāks, maigāks, liegāks. Saulainās dienās pie jumtiem, žogiem, kokiem un vadiem karājas caurspīdīgas lāstekas un pil skanīgas zeltainas marta lāses.

Vai ir vēl jaukāks gadalaiks par pavasari? Daba mostas, koku stumbros sāk strāvot sulas, sniegs kūst, un katra diena nes daudz jauna: atlido gājputni, uzplaukst pirmās puķes, parādās pirmie pavasara tauriņi. Šīs pārmaiņas, protams, vislabāk redzamas laukos, ārpus pilsētas, tur tās tūlīt duras acīs.

Atceros, cik ļoti es, pilsētniece, biju pārsteigta, pirmo reizi dzīvē atrazdamās agrā pavasarī laukos. Es toreiz ieraudzīju pirmos pavasara taurenīšus, bet reiz no rīta paskatījos pa logu un pārsteigumā iesaucos: man priekšā atkusušā vietā, ko apspīdēja saule, pletās vesels dzeltenu ziedu paklājs. Likās tik dīvaini tos redzēt līdzās sniegam! Izrādījās, kā es vēlāk uzzināju, ka pavasara saulei pretī bija pastiepusies māllēpe (ir tāda jauka puķīte, ārstniecības augs, ko lieto pret klepu). Bet tie, ko es redzēju, vēl nebija ziedi, tie bija ziedoši asni, kam galotnē ir dzeltens vainadziņš, bet lapu nav nemaz, tikai brūns, zvīņains kātiņš. Pēc tam uzzied īstais zieds, kas ir pavisam citāds —daudz skaistāks, taču sevišķu prieku sagādā māllēpes ziedošie asni, jo

tie uzplaukst ļoti agrā pavasarī. Pievakarē dzeltenie vainadziņi aizveras, asns noliecas, gluži kā aizmiegot, bet no rīta tas atmostas mundrs un dzīvespriecīgs un pavērš pret sauli savu necilo dzelteno galviņu.

Jauki ir pagalmā skaidrās pavasara dienās, kad saule silda un visās malās burzguļo ūdeņi. Aprīlis ir sniega kušanas mēnesis, palu ūdeņu mēnesis. Kā mazi ezeriņi mirguļo ūdens lāmas mežmalā, tās zaigo starp bērziem, apsēm un kailajiem krūmājiem, no visiem pakalniem plūst tūkstošiem strautiņu. Tie saplūst straujā, plašā straumē lejā, gravā, un šķiet, ka tur tek īsta upe,

Ir patīkami dzirdēt palu ūdeņu čalas, putnu vīterošanu un čivināšanu, pat varžu vienmuļo, bet ļoti jūsmīgo kurkstēšanu. Tomēr visskaļāk, vispriecīgāk skan ūdeņu balsis.

Kur, sakiet, kur man bija ļauts

Sis runas dzirdēt pagājušo gadu?

Ak, tāla atbalss šurp no birzes atdun —

Tur nakti izgājis uz pastaigu mazs strauts.

Kā citugad tur atkal ledus iet

Un pietūcis līdz augšai ledus krāvums,

Kā brīnums jauns šis ūdens pušu rāvums,

Kā citugad tur pavasari vied.

Jā, tas ir viņš, jā, viņš,

Kas atnācis kā brīnumdaris..

(B. Pasternaks)

Paiet pavasara burvīgums, aizplūst palu ūdeņi, un gravas dibenā, kur brāzās un čaloja plašais, trokšņainais strauts, paliek tikai sīciņa, mirdzoša urdziņa. Tā pavisam neizsīkst, jo to baro pazemes ūdeņi, — var redzēt, kā tie no zemes izplūst kā dzidri avoti. Urdziņa tek, čalo, guldz, it kā gribēdama pastāstīt, cik tā priecīga, ka beidzot izlauzusies no tumsas spilgtā saulē, ka redz debesis, košo zaļumu un raibos taurenīšus, kas lidinās gaisā.

Pa to laiku saule kāpj arvien augstāk, stari krīt arvien stāvāk, silda arvien vairāk. Noziedējušas pavasara puķes — neaizmirstules, vijolītes, kreimenes. Mežā uz brūklenāju mētru

zariņiem uzplaukst ziedi, dārzos noziedējuši un nobiruši ābeļu balti sārtie ziedi — tas viss liecina, ka sākusies vasara. Tā pienāk kaut kā nemanot un dažādos laikos, vienu gadu agrāk, citu gadu vēlāk, bet vasaras astronomiskais sākums ir 22. jūnijs — vasaras saulgrieži, kad saule uzkāpusi visaugstākajā debess punktā, un pēc tam diena sāk savu atpakaļgaitu. Saule pamazām slīd zemāk pa debessjumu — sākumā nemanāmi, dienas vēl ilgi ir garas un karstas, tomēr tuvojas rudens…

Ja skatās pēc kalendāra, tad rudens iestājas pirmajā septembrī, tad beidzas skolas brīvdienas un bērniem pēc ilgas atpūtas sākas jauna darba dzīve. Jaunais mācību gads atnāk kopā ar rudeni.

Bet, ja runājam par astronomisko rudens sākumu, tad tas sākas 22. septembrī, rudens saulgriežos, kad uz visas zemeslodes — kā ziemeļu, tā dienvidu puslodē — diena un nakts ir vienāda garuma: 12 stundas.

Nu jau dienas kļūst manāmi īsākas, vakari garāki, saule arvien straujāk pagriežas uz ziemas pusi. Ir žēl aizejošās gaismas un siltuma.

Ja runājam par pašu dabu, tad rudenim bez astronomiskā sākuma ir savs sākums: tas iestājas gan agrāk, gan vēlāk par kalendāra datumu atkarībā no laika apstākļiem. Lai redzētu pāreju no vasaras uz rudeni, ir jānovēro, jāievēro, jāatšķir gadalaiku mijas pazīmes.

Rudens sākumam ir daudz pazīmju: gan gājputni, kas dodas uz siltām zemēm pārziemot, gan dažādu zvēru izturēšanās, tomēr visievērojamākā pazīme (tā duras acīs visiem) ir lapu krāsas maiņa. Tās vairs nav zaļas, bet gan dzeltenas, tumšsār- tas, koši sārtas, mēļas. «Purpurā un zeltā tērptie meži,» teica Puškins, kas ļoti mīlēja agru rudeni, «zelta» rudeni. Taču krāšņais rudenīgais meža skaistums ir skumjš. Daba gatavojas ziemai, aukstajam ziemas mieram. Krāsainās rudens lapas ir vītuma pazīme…

Pašlaik aiz mana loga ir ziema, stiprs sals un spoža, bet auksta saule. Andersena pasakas nabaga nosalušie zvirbulēni čiepst, čivina savā starpā, ka jaunais gads nemaz nav labāks par veco gadu.

Bet mēs zinām, ka tas tā nav. Mēs bez nožēlas noraujam pēdējās kalendāra lapiņas, pēdējās vecajā gadā. Laiks trauc uz priekšu, uz gaismu un siltumu. Esi sveicināts, Jaunais gads!

SEPTĪTAIS VAKARS

MŪSU KALENDĀRA PRIEKŠTECI

MUSU TALAIS SENCIS

Jaunais gads ir jautri svētki. Jaunais gads — tās ir ziemas brīvdienas. Jaunais gads — tās ir eglīšu daudzkrāsainās, jautrās uguntiņas. Jaunais gads ir ziemas meža pasaku brīnumainā pasaule, tās ir slidas, slēpes, vizināšanās ragaviņās no kalna — visi ziemeļu ziemas jaukumi.

Man ļoti patika šie svētki. Tajās manas bērnības dienās, kad es pret pašas gribu pēc slimības sēdēju mājās, sākās manas pārrunas ar vectētiņu pie kurošas krāsns. Jaunais gads man sākās garlaicīgs, jo es biju viena — bērnus pie manis nelaida, un arī mani nekur ciemos neveda. Tomēr eglīti mēs izgreznojām, tā bija milzīga, līdz griestiem, zem tās atradās dāvanas un to vidū — skaists bērnu kalendārs, pavisam citāds nekā

tās parastās grāmatiņas, ko kar pie sienas vai liek uz galda. Tas bija sevišķs kalendārs.

Iedomājieties bieza kartona loksni un uz tās krāsainos attēlos pasaku par Ansīti un Grietiņu, kas dzīvo piparkūku mājiņā, un citus jaukumus. Šos zīmējumus es varēju aplūkot stundām ilgi, bet ne jau tas bija galvenais. Spīdīgā, izkrāsotā kartona vidū bija izgriezti caurumi, pa kuriem varēja redzēt datumu — nedēļas dienas un mēneša nosaukumu. Tāds bija šis kalendārs. Ar to varēja viegli rīkoties, jo tā aizmugurē bija ierīkoti apļi, uz kuriem nodrukāti skaitļi un nosaukumi — viss, kas nepieciešams katram kalendāram. Kaut ko līdzīgu tagad pārdod mūsu veikalos, tie ir tā saucamie «mūžīgie kalendāri», kas nav jāmaina katru gadu. Tiem nav nekādu lapiņu, tikai skaitļi un nosaukumi, kas jāpārliek katru dienu. Bet tie nav bērnu kalendāri, tie domāti pieaugušiem un, jāsaka, ārēji ir ļoti nepievilcīgi. Bet mans vecais jaukais bērnu kalendārs bija ļoti glīts, tas man ilgi kalpoja, jo es to ļoti mīlēju, pat vēl tad, kad tas kļuva vecs un sadriskāts.

Šo kalendāru man uzdāvināja vectētiņš. Viņš man ierādīja tā vienkāršo iekārtojumu un iemācīja ar to rīkoties, pie viena pastāstīja arī šo to par kalendāra vēsturi. Un tas mani pārsteidza. Izrādās, ka kalendāram ir sava vēsture, turklāt ļoti interesanta!

Es kaut kā nebiju padomājusi, kāpēc mēs jauno gadu sākam ar 1. janvāri, nevis citā mēnesī; kā cēlušies mēnešu, nedēļas dienu nosaukumi; kā radies pats vārds kalendārs. Tā to sauc — un cauri! Acīm redzot, tā tam jābūt. Bet cik mūsu kalendāram ir interesanta rašanās vēsture! Vienkārši grūti ticēt, ka tā aizsākas sirmā senatnē.

No vectētiņa es uzzināju, ka mūsu kalendārs ir saules kalendārs, jo laiku tajā aprēķina pēc Zemes kustības ap Sauli. Bet no šīs kustības ir atkarīga gadalaiku mija. Ir ļoti svarīgi, lai gadalaiki vienmēr sakristu ar noteiktiem kalendāra mēnešiem, jo kalendārs vispirms bija vajadzīgs zemkopjiem.

Pēc daudziem gadiem, kad jau biju pieaugusi, es pētīju dažādas grāmatas, lai vairāk uzzinātu par kalendāra vēsturi, un uzzināju ļoti interesantus sīkumus, kurus gribu arī jums pastāstīt.

Tātad — kalendārs ir ļoti nepieciešams zemkopjiem. Viņiem piecīzi jāzina, kad sākt sēt, pļaut, lai nezaudētu laiku. Ne velti ir labs sakāmvārds, ka karstā lauku darbu laikā viena diena baro visu gadu. Ja nokavēsies sēja — nebūs labas ražas, ja nokavēsies pļauja — nebūs maizes.

Mūsu saules kalendāra priekštecis radies apmēram pirms sešiem septiņiem gadu tūkstošiem — bet varbūt vēl agrāk? — senajā Ēģiptē, zemkopju zemē.

Ēģipte bija viena no pirmajām Vecās pasaules valstīm. Par Veco pasauli sauc Āfrikas, Āzijas un Eiropas kontinentus atšķirībā no abām Amerikām un Austrālijas, kuras dēvē par Jauno pasauli un kuras eiropieši atklājuši daudz vēlāk.

Ēģipte atrodas Āfrikas kontinenta ziemeļdaļā, Nīlas upes ielejā. Ēģiptē ir karsts un sauss klimats, dažos tās apvidos lietus nelīst nemaz. Ēģipti no visām pusēm iežņaudz tuksneši, vienīgi šaurā zemes josla Nīlas ielejā krāšņi zeļ un zemkopji tur vairākas reizes gadā novāc ražu. Tas tāpēc, ka Nīla katru gadu plaši pārplūst un pali turas ilgi. Tie devīgi dzirdina zemi ar valgmi un mēslo ar auglīgām dūņām. Tālab jau senos laikos bija radies sakāmvārds: «Ēģipte ir Nīlas velte.» Ja nebūtu šās upes ar paliem, nebūtu arī Ēģiptes.

To laiku inženieri bija ierīkojuši Ēģiptē apbrīnojamu apūdeņošanas kanālu un aizsprostu tīklu un modri par tiem rūpējās. Viņi iemācījās pareizi izmantot palu ūdeņu pārpalikumu, saglabāt to sausuma periodam.

Nīlas pali ir ļoti svarīgs notikums ēģiptiešu dzīvē, jo no šīs upes ir atkarīga visa viņu dzīve. Tajos gados, kad ūdens upē nepacēlās pietiekami augstu, zemē sākās bads, slimības, briesmīgs posts.

Katriem paliem vajadzēja sagatavoties: iztīrīt kanālus, salabot aizsprostus; svarīga bija katra diena, nedrīkstēja zaudēt laiku. Bet kā lai uzzin, kad pienāks šī gaidītā diena? Cik laika līdz tai vēl atlicis? Kādas zīmes liecinātu, ka jau klāt šie svarīgie termiņi?

Šīs pazīmes seno ēģiptiešu zinātnieki — priesteri meklēja ne uz zemes, bet debesīs. Viņi bija prasmīgi matemātiķi un astronomi, labi pazina zvaigžņotās debesis. Kad satumsa, viņi uzkāpa savos novērošanas punktos uz tempļu jumtiem vai kādā citā augstā vietā un vēroja debess spīdekļu gaitu. Novērošanas ierīces viņiem bija pavisam vienkāršas, primitīvas. Tie nebija tālskati jeb teleskopi — par šādiem rīkiem tajos laikos nebija nekāda priekšstata —, bet gan svērtenis un iešķelts dēlītis. Priesteris ilgi, uzmanīgi skatījās debesīs, kaut ko aprēķināja, pierakstīja uz papirusa — tā sauca papīru, uz kā rakstīja senie ēģiptieši. To gatavoja no purva auga papyros (grieķu vai.), kas tulkojumā nozīmē «upes — Nīlas augs», un no šā vārda radās tā laika papīra — papirusa nosaukums.

Priesteri sastādīja zvaigžņu tabulas, novēroja zvaigžņu kustību, zināja, ka dažas zvaigznes uz zināmu laiku pazūd aiz apvāršņa, bet tad atkal parādās, ka Saule veic redzamu ceļu pa debesi, pāriedama no viena zvaigznāja otrā, un šādu zvaigznāju, kuros nonāca Saule, bija pavisam divpadsmit (no tā arī radies gada iedalījums divpadsmit mēnešos).

Senie astronomi ievēroja, ka tūlīt pēc vasaras saulgriežiem dienas spīdekļa rītausmas staros atkal parādās spoža zvaigzne; senie ēģiptieši to nosauca par Sotisu (tagad to dēvē par Sīriju). Un tieši šajā dienā sākās Nīlā pali! «Varenā Sotisa spīd pie debess, un Nīla izplūst no tās avotiem,» priesteri ierakstīja papirusa vīstokļos.

Tā arī bija vajadzīgā zīme. Un priesteri sāka skaitīt laiku no vienas «spožās» Sotisas parādīšanās reizes līdz otrai, — šī zvaigzne kļuva par ēģiptiešu kalendāra pamatu.

Šajā laikā Saule veic savu gada ceļu pa debessjumu — no vieniem saulgriežiem līdz otriem; tātad laika skaitīšana bija saskaņota ar Zemes kustību ap Sauli un ar gadalaikiem. Tāpēc seno ēģiptiešu kalendāru sauc par saules kalendāru. Citas senās tautas skaitīja laiku pēc Mēness fāžu maiņas. Mēness kalendārs ir visvecākais — pats pirmais pasaulē, bet saules kalendārs ir precīzāks.

Pēc ēģiptiešu priesteru aprēķiniem gadā bija 365 dienas. Šo garo laika posmu viņi sadalīja divpadsmit mēnešos, ar 30 dienām katrā. Iznāca 360 dienas, bet pārējās piecas dienas pieskaitīja beigās kā pielikumu.

Seno ēģiptiešu kalendārs bija sadalīts trīs sezonās, katrā sezonā bija četri mēneši; tie bija cieši saistīti ar noteiktiem gadalaikiem: pirmā sezona — to sauca par ahetu — palu laiks (mūsu jūlijs, augusts, septembris un oktobris); otrā sezona — pērta — laiks, kad Nīla iegāja atpakaļ savos krastos (novembris, decembris, janvāris, februāris), un, beidzot, sausuma periods — šemu, kad pirms jauniem paliem pūš svelmains, dedzinošs tuksneša vējš hamsins (marts, aprīlis, maijs, jūnijs). Tātad seno ēģiptiešu jaunais gads sākās Nīlas palu sākuma dienā un vasaras saulgriežos. Šajā laikā visā Ēģiptē svinēja svētkus: garas procesijas ar priesteriem priekšgalā devās uz Nīlu, tika rīkotas īpašas ceremonijas ar upurēšanu, pēc tam cilvēki līksmojās, dejoja, priecājās par varenās upes dzīvinošo palu sākumu.

Seno ēģiptiešu kalendārs bija ļoti ērts un vienkāršs. Bet… diezgan drīz priesteri pamanīja kaut ko savādu. «Spožā» Sotisa nezin kāpēc ar katru gadu arvien vairāk un vairāk nokavējās. Sākumā par dažām stundām, bet pēc četriem gadiem — par diennakti, vēl pēc četriem gadiem — par divām diennaktīm; tā ik pēc četriem gadiem Sotisa aizkavējās par diennakti, un beigu beigās kalendārs nesaskanēja ar gadalaikiem. Tas steidzās uz priekšu, arī svētki, kas bija pieskaņoti noteiktam gadalaikam un saistīti ar upes paliem, vairs nesakrita ar kalendāru.

Kādēļ tā?

Priesteri jau sen bija sapratuši, ka viņu aprēķinos ir ieviesusies kļūda, sākumā it kā nenozīmīga— gads izrādījās garāks par sešām stundām; bet pēc četriem gadiem jau iznāca diennakts, pēc četrdesmit gadiem — desmit diennaktis, pēc astoņdesmit… skaitiet nu paši!

Kalendārs bija jāizlabo, bet priesteri nezin kāpēc tam pretojās. Viņi teica: lai gads ir mainīgs, dieviem upuri nav jānes obligāti vienā un tai pašā laikā; lai upurēšanas svētki notiek te

pavasari, te rudenī. Bet pēc 1461 gada viss atkal būs savā vietā — jaunā gada pirmā diena sakritīs ar Sotisas parādīšanos rītausmā un ar Nīlas paliem. Pēc tam atkal sāksies atšķirības, bet… lai tā būtu.

Un tā tas arī bija ļoti ilgu laiku.

Pat pēc tam, kad 238. gadā pirms mūsu ēras faraons Ptole- majs Evergets izdeva pavēli par kalendāra izlabošanu, viss palika pa vecam — priesteri nepieļāva nekādus labojumus.

Bet bija jāizdara ļoti vienkāršs labojums: ik pēc četriem gadiem vajadzēja kalendārā pielikt vienu lieku dienu. Citiem vārdiem, faraons ieteica ieviest to, ko mēs saucam par garo gadu. Tas ir garāks par parasto gadu, tajā ir 366 dienas.

Laiks gāja, bet ēģiptiešu kalendārs palika tas pats vecais — neprecīzais, mainīgais. Un ne jau Ēģiptē izmantoja gudro faraona Ptolemaja Evergeta labojumu. To izdarīja senajā Romā slavenais karavadonis un valstsvīrs Gajs Jūlijs Cēzars.

JŪLIJA CEZARA KALENDARS

Vissenākais ir mēness kalendārs. Priesteri vēroja, kad pie debesīm parādīsies šaurais jauna Mēness sirpis, un kopš tās dienas sākās jaunais mēnesis. Bet dienas rēķināja pēc Mēness veida izmaiņām, ko citādi sauca par fāzēm. Vienā mēnesī bija četras nedēļas jeb divdesmit deviņas ar pusi dienas, tas ir laiks no jauna Mēness līdz jaunam Mēnesim. Lai dienu skaits būtu vienāds, vienā mēnesī skaitīja divdesmit deviņas dienas, bet otrā — trīsdesmit dienas.

Senajiem romiešiem pirmā pusleģendārā valdnieka Romula laikā (viņš bija nodibinājis Romu) kalendārā valdīja īsts juceklis un nekārtība. Nebija nekādu noteikumu ne mēnešu mijai, ne dienu skaitīšanai. Vienā mēnesī bija mazāk par divdesmit dienam, citā — vairāk par trīsdesmit. Senie romieši nezināja saules un mēness gada garuma starpību, un viņu kalendārā radās īsta aplamība — 304 dienas, kas bija sadalītas desmit mēnešos. Pēc desmitā mēneša skaitīšana apstājās — gaidīja pavasara iestāšanos, lai varētu sākt jaunu gadu. Taču pavasaris nesākas vien-

mer viena un tai paša diena, bet gan pec laika apstakļiem. Tatad kalendārs bija neērts un ļoti neprecīzs.

Pēc Romula valdīja Numa, un viņš, risinādams dažādus svarīgus jautājumus, parūpējās arī par kalendāru. Numam patika astronomija, un viņš bieži naktīs novēroja debess spīdekļu kustību. Viņš aprēķināja, ka mēness gads ir īsāks nekā saules gads par 11 dienām, jo mēness gadā skaita trīs simti piecdesmit četras dienas, bet saules gadā — trīs simti sešdesmit piecas dienas. Lai izlīdzinātu kalendāru, Numa ieviesa papildu mēnesi ar divdesmit divām dienām. Viņš to nosauca par mercedoniju un iekļāva kalendārā reizi divos gados.

Romula vecais romiešu kalendārs bija īsāks gan dienu, gan mēnešu ziņā. Tajā bija 10 mēneši. Numa ieviesa divpadsmit mēnešus.

Kareivīgā Romula laikā pirmais mēnesis bija veltīts kara dievam Marsam — tas ir tagadējais marts. Miermīlīgo Numu nevilināja kara dēkas, viņš visaugstāk vērtēja kārtību, centās panākt taisnību un vairāk par Marsu godāja dievu Jānusu, kurš, kā stāsta teiksma, esot izmainījis cilvēku mežonīgo dzīves veidu. Uzskatīja, ka divsejainais Jānuss ar vienu sejas pusi skatās pagātnē, ar otru — nākotnē, tādēļ arī nolēma ar viņu sākt jauno gadu. Par otru mēnesi kļuva februāris, kas bija veltīts nāves dievam Februāriusam; šajā mēnesī tika nesti ziedojumi mirušajiem. Tikai tad sekoja kareivīgais marts.

Tajos tālajos laikos kalendāru pārzināja pontifiki — tā sauca romiešu virspriesterus. Pontifiki kalendārā ieviesa mercedoniju, viņi pavēlēja laukumos paziņot jauna mēneša, jaunas nedēļas un jaunas dienas sākumu. Caleo — latīņu valodā nozīmē saukt. Kalenda — mēneša pirmās dienas nosaukums. Šajā pirmajā mēneša dienā kārtoja naudas parādus. Šos parādus ierakstīja īpašās parādu grāmatās — kalendāriumā. No tā arī radies vārds kalendārs.

Laika skaitīšanas noslēpumi bija pontifiku rokās, un viņi nereti tos izmantoja negodīgi. Viņi varēja ikvienu mēnesi vai nu saīsināt, vai pagarināt, par to saņemdami kukuļus. Parādnieki vēlējās pagarināt maksāšanas laiku, bet tie, kam viņi bija parādā, gluži otrādi, gribēja, lai šī diena pienāktu ātrāk.

Priesteri apsolīja visu nokārtot tā, lai būtu labi kā vieniem, tā otriem, bet izpildīja to vēlēšanos, kuri samaksāja vairāk.

Pontifiki varēja gadu gan pagarināt, gan saīsināt. Pirmajā mēnesī — janvārī Romā notika varas vīru vēlēšanas. Ja pon- tifikiem bija izdevīgi, lai romietis, kurš ieņēma amatu, ilgāk atrastos šajā postenī, viņi gadu pagarināja, bet, ja, gluži otrādi, vajadzēja kādu ātrāk atcelt, — pēkšņi sākās jaunais gads, tā ka, neraugoties uz valdnieka Numas labojumiem, kalendārā radās galīgs juceklis. Cilvēkiem sajuka dienas un mēneši, neviens nezināja, kad sāksies mercedonijs, un šis juceklis galu galā traucēja visiem. Vajadzēja kalendārā ievest kārtību.

Pie šī uzdevuma ķērās slavenais romiešu karavadonis un valstsvīrs Gajs Jūlijs Cēzars. Viņam ieteica ieviest Romā ēģiptiešu saules kalendāru, tikai ar faraona Ptolemaja Evergeta labojumu. Jūlijs Cēzars tā ari izdarīja. Jauno kalendāru ieviesa, sākot ar 45. gada 1. janvāri pirms mūsu ēras, un līdz šim laikam to sauc par Jūlija kalendāru.

Januārius 31 Februārius 28 Martius 31

Aprīlis 30 Maius 31 Junius 30

Jūlius 31 Augustus 31 September 30

October 31 November 30 December 31

Jūlija kalendārā palika divpadsmit mēneši, un tiem bija tāda pati secība kā valdnieka Numas laikā. Pirmo trīs mēnešu — janvāra, februāra un marta nosaukumu rašanos jūs jau zināt. Aprīļa nosaukums ir cēlies no vārda aperīre, kas nozīmē «atvērt». Tas bija pavasara mēnesis, kad dabā viss atdzimst, kad atveras pumpuri, zaļo asni, parādās jaunie dzinumi; maijs — maiorēs — nozīmē vecākais, bet, pēc citiem datiem, šis nosaukums dots par godu dievietei Maijai. Jūnius nozīmē jaunākais — par godu auglības dievietei Junonai. Tālāk mēneši sekoja pēc kārtas — quīntllis — piektais, sextīlis — sestais, september — septītais, october — astotais, november — devītais, december — desmitais. Jūs taču pamanījāt, ka šie nosaukumi ir mūsu septembris, oktobris, novembris un decembris? Kādreiz, vēl pirms Numas laikiem, vecajā romiešu kalendārā quīntllis patiešām bija piektais mēnesis, bet december — desmitais. Tad gada sākumā

ieviesa vēl divus mēnešus, un viss izmainījās — decembris, kaut arī latīņu valodā nozīmē «desmitais», kļuva par divpadsmito mēnesi. Taču to visi jau sen ir aizmirsuši.

Jūlija kalendārā mēneša dienu skaits mijās: vienā mēnesī bija trīsdesmit viena diena, otrā — trīsdesmit, bet februārī parastajā gadā skaitīja 29 dienas un tikai garajā gadā skaitīja 30 dienas. Vēlāk arī tas mainījās, tāpat kā mainījās divu mēnešu — piektā un sestā mēneša nosaukums. Piekto — kvintīliju sāka saukt Jūlija Cēzara vārdā par jūliju, bet sesto — sekstīliju — Romas imperatora Oktaviāna Augusta vārdā — tas ir augusts. Kvintīlijā — jūlijā — bija trīsdesmit viena diena, sekstīlijā — pavisam trīsdesmit dienu. Tāpēc Oktaviāns Augusts izteica vēlēšanos, lai abi mēneši būtu vienādi gari. Un tā pēc kārtas diviem mēnešiem ir trīsdesmit viena diena. Turklāt viena diena, ko pievienoja augustam, tika atņemta visīsākajam gada mēnesim — februārim.

Tāds bija Jūlija kalendārs. Tādu to pazīst arī mūsdienās, tikai ar nelielām izmaiņām, par ko tiks pastāstīts tālāk. Tagad atcerēsimies, kāpēc garo gadu krievu valodā sauc par«BHC0K0C-

Romiešiem bija savāda paraša: viņi neteica, kā mēs darām, kāds šodien datums, piemēram, 23. februāris, bet skaitīja, cik dienu atlicis līdz nākamajam mēnesim, kā to darāt arī jūs, skolnieki, kad skaitāt dienas līdz brīvlaikam. 23. februāra vietā romieši teica: sestā diena pirms marta, citiem vārdiem, pirms marta kalendām.

Garajā gadā starp 23. un 24. februāri ievietoja lieku dienu un laukumos paziņoja: sestā diena līdz marta kalendai, bet sestā — latīņu valodā ir sextus. Nākamajā dienā viņi atkārtoja: vēlreiz sestā — bisextus.

Bisextus — teica romieši. Visextus — tā šo vārdu izrunāja grieķi. Jūlija kalendārs izplatījās visā Eiropā un ieviesās kopā ar kristīgo ticību no grieķu Bizantijas arī Krievijā. Krievi grieķu vārdu «visextus» pārveidoja par «bhcokoc».

KA LAIKU SKAITĪJA SENAJA KRIEVIJA?

Senajā Krievijā vecos laikos, tāpat kā citās zemēs sirmā senatnē, laiku skaitīja pēc Mēness fāzēm. Tā kā mēness gads bija īsāks par saules gadu, tad bija nepieciešams, kā savā laikā senajā Romā, ieviest lieku mēnesi, jo citādi kalendārs nesakristu ar gadalaikiem, bet tas sagādāja neērtības.

Jau pēc mēnešu nosaukumiem vien var spriest, cik ļoti kalendārs senajā Krievijā bija saistīts ar gadalaikiem. Nosaukumos bija izteikts galvenais, kas šajos mēnešos norisinājās dabā, zemnieka ikdienā.1 Piemēram, janvāri sauca par «npocimeņ» (no vārda SINIJ — zils), jo pēc pelēkajām vēlā rudens dienām debess sāka kļūt gaišāka, zilganāka. Aprīlim bija vairāki vārdi: «6epe30A» (no vārda BEREZA — bērzs) — laiks, kad bērzos sāk strāvot sulas, vai «ZAIGRAI OVRAŽKI» (no vārdiem ZAIGRATJ> — straujāk tecēt, OVRAŽEK — graviņa) — sniega kušanas laiks, kad gravās jautri čalo palu ūdeņi. Maiju dēvēja par «ņBeTeHb», «TRAVEŅ» vai «LETEŅ» (no vārdiem CVETI, TRAVA, LETO — puķes, zāle, vasara), jo šajā mēnesī sāk zaļot zāle un ziedēt puķes; bet oktobri — par «LISTOPAD» — lapkritis, trāpīgāk nemaz nevar pateikt.

Tagad krievu valodā mēnešu nosaukumi ir tādi paši kā Jūlija kalendārā, tikai Ukrainā un Baltkrievijā līdz pat šim laikam izmanto senslāvu mēnešu nosaukumus.

Mēs ilgi dzīvojām pēc Jūlija kalendāra. Tagad, tāpat kā visā pasaulē, ir ieviests jaunais stils — Gregora kalendārs. Kāpēc tā notika — par to uzzināsiet tālāk.

GREGORA KALENDARS

Seno ēģiptiešu saules kalendārs steidzās uz priekšu — katru gadu par sešām stundām.

Jūlija kalendārs sāka pamazām atpalikt — pavisam par vienu diennakti simt divdesmit astoņos gados. Tāpēc ka, precīzāk aprēķinot, konstatēja, ka gads ir garāks nevis par sešām stundām, bet gan par piecām stundām četrdesmit astoņām minūtēm un četrdesmit sešām sekundēm.

Ko darīt, lai šī atšķirība būtu vismazākā, lai kalendārs būtu pēc iespējas precīzāks? Tika nolemts pēc katriem četrsimt gadiem izmest trīs garā gada dienas. Ērtības labad tos atņēma tiem garajiem gadiem, ar kuriem sākas jauns gadsimts. Piemēram, 1700., 1800. un 1900. gads kļuva par parastajiem gadiem, bet nākamais — 2000. gads — paliks garais gads. Pēc tam 2100. gads būs atkal parastais gads un tā tālāk.

Labojumus ieviesa pēc Romas pāvesta Gregora XIII norādījuma. Tāpēc arī jauno kalendāru sāka saukt par Gregora kalendāru. Pēc 1582. gada 4. oktobra nākošo dienu skaitīja nevis par 5. oktobri, bet uzreiz par 15. oktobri, jo šajā laikā kalendārs atpalika par 10 dienām.

Visās katoļu zemēs, tas ir, tajās zemēs, kur valdošā bija katoļu baznīca, jauno kalendāru ieviesa tūlīt. Šīs baznīcas galva taču ir Romas pāvests, un pēc viņa pavēles šis labojums tika izdarīts.

Bet pārējās — luterāņu, anglikāņu, pareizticīgo baznīcas negribēja pakļauties Romas pāvestam, kaut gan viņa labojums bija saprātīgs. Citās zemēs ne tik ātri ieviesa jauno kalendāru, jo dažādās kristīgās baznīcas ļoti naidojās savā starpā.

Taču pamazām Gregora kalendārs iekaroja savu vietu gandrīz visur, pat Austrumu zemēs, kur dzīvo un laiku skaita citādi. Līdzās Gregora — saules kalendāram viņiem ir savi — mēness kalendāri. Piemēram, Indijā to ir ap trīsdesmit. Gandrīz katrai ciltij ir sava laika skaitīšana, ar savām ērām, dažāda garuma mēnešiem. Taču, kārtojot lietišķās starptautiskās attiecības, ērtības labad tiek izmantota Gregora kalendāra laika skaitīšana.

Jaunajam kalendāram sīksti pretojās pareizticīgā baznīca. Arī tagad tā dzīvo pēc Jūlija kalendāra un reliģiskos svētkus svin pēc vecā stila. Visur jau 25. decembrī nosvinēti ziemassvētki, bet pareizticīgo baznīca šos svētkus svinēs tikai 7. janvārī (pēc Gregora kalendāra).

Krievijā valdošā baznīca bija pareizticīgo baznīca, tāpēc arī visa zeme dzīvoja pēc vecā stila, kamēr kopā ar citām svarīgām izmaiņām valsts dzīvē pēc Lielās Oktobra revolūcijas tika ieviesta laika skaitīšana pēc Gregora kalendāra. Šo dekrētu parakstīja Vladimirs Iļjičs Ļeņins. Pēc 1918. gada 1. februāra nākošo dienu uzreiz skaitīja par 14. februāri, jo šajā laikā mēs bijām atpalikuši jau par trīspadsmit dienām.

Arī tagad mēs dzīvojam pēc jaunā stila, tikai vecenītes

negrib to atzīt, uzskatīdamas nezin kāpēc, ka tas neatbilst dabas parādībām.

Nu ko lai dara, lai jau vecenītes domā, kā vēlas, bet jaunais stils ir iekarojis savu vietu pasaulē, un tas ir ļoti labi!

JAUNA ERA

Šajā grāmatā jums ne reizi vien gadījās sastapties ar šādiem izteicieniem: «Tas notika tādā vai tādā gadā pirms mūsu ēras, — vai ari otrādi: «Tas bija tajā un tajā mūsu ēras gadā.»

Vai atceraties?

Pompeja gāja bojā mūsu ēras 79. gadā, bet Gajs Jūlijs Cēzars ieviesa savu kalendāru 45. gadā pirms mūsu ēras.

Ir pienācis laiks paskaidrot, ko tas nozīmē.

Kalendārs —- tā ir laika skaitīšana pēc debess spīdekļu kustības. Debess spīdekļi mums norāda, kāds ir gada garums, bet, no kā sākt to skaitīt, — nepasaka. No kā gribi, no tā arī skaiti! Cilvēki tā arī darīja.

Dažādām tautām taču ir sava laika skaitīšana, sava gada sākuma diena jeb, kā saka, sākuma datums. Ne tikai senatnē, bet arī tagad tas vēl tā ir.

Senajā Ēģiptē laika skaitīšana sākās no faraona — jaunas dinastijas pārstāvja valdīšanas sākuma.

Senajā Grieķijā — no pirmās Olimpiādes (tā sengrieķi sauca sporta spēles).

Senajā Romā — no Romas dibināšanas.

Senajā Krievijā laiku skaitīja no bībelē sludinātās pasaules radīšanas sākuma. Šo laika skaitīšanu Krievijā ieviesa kopā ar Jūlija kalendāru no Bizantijas.

Bībele ir ļoti sena grāmata, kurā zinātnieki atrod vēsturisku notikumu atskaņas, kas kādreiz norisinājušies Senajos Austrumos.

Bet bībelē ir arī daudz teiksmu, pasaku. Tāda ir teiksma par pasaules radīšanu, ļoti naiva un ļoti poētiska.

Līdzīgas pasakas bija vairākām tautām, tāpēc ka cilvēkiem ļoti gribējās izskaidrot, kā tas noticis, ka radusies gan zeme, gan debess, ka aug meži un tajos mīt dažādi dzīvnieki.

Kā tas viss radies?

Kā radies pats cilvēks?

Taču pat tagad uz visiem šiem jautājumiem nevar rast atbildi mūsdienu zinātnieki, kuri zin ļoti daudz, kur nu vēl seno laiku cilvēki!

Lai nu kā, bet bībeles teiksmu par pasaules radīšanu atzina kristīgā baznīca, citu izskaidrojumu tā nemeklēja un tāpēc šo teiksmu lika pamatā gadu skaitīšanai.

Senajā Krievijā hronisti vienmēr sāka savus rakstus par dažādiem svarīgiem notikumiem ar gadu un datumu: «6612. gadā bija redzamas zīmes uz Saules» — vai arī: «6553. gadā nodega Svētās Sofijas baznīca». Tas nozīmēja, ka notikums norisinājies tādā vai tādā gadā pēc pasaules radīšanas.

Bet Romas pāvests ieviesa citu sākuma gadu — no Kristus dzimšanas. Kristus bija jaunās reliģijas — kristiānisma ideju paudējs.

Vēsturē par Jēzu Kristu nekādu ziņu nav. Acīm redzot, viņš dzīvo tikai leģendās, ko radījusi tauta. Neviens nevar pateikt, kad īsti, kurā dienā, kurā gadā piedzimis cilvēks, kura nemaz nav bijis. Bet šādu datumu izdomāja, jo negribēja atzīt Jūlija Cēzara kalendāra gadu skaitīšanu. Baznīca izdomāja, ka Kristus piedzimis 25. decembrī, un no tās dienas arī sāka skaitīt laiku. Tāpēc saka: «Tādā un tādā gadā pirms Kristus dzimšanas» vai «pēc Kristus dzimšanas».

Šo jauno gadu skaitīšanas datumu Krievijā ieviesa Pēteris I: pēc 7208. gada 31. decembra, ko skaitīja no bībelē no-

teiktā pasaules radīšanas laika, sākās 1700. gada 1. janvāris pēc Kristus dzimšanas.

Mēs arī tagad lietojam šo gadu skaitīšanu — nav jau ko gudrot jaunu! Tikai mēs to vienkārši saucam par jauno jeb mūsu ēru.

KADI BIJA SENIE KALENDĀRI

Mēs vārdu «kalendārs» nesaraujami saistām ar priekšstatu par mazu grāmatiņu ar noplēšamām vai arī ar pārliekamām lapiņām. Taču šādi kalendāri parādījušies samērā nesen. Bet to gadu tūkstošu gaitā, kamēr pastāv pasaulē visdažādākie kalendāri — gan mēness, gan saules kalendāri, — tiem ir bijis visdažādākais ārējais izskats, kas nemaz neatgādināja mūsdienu kalendārus.

Pompejā izrakumos atrasta marmora plāksne — kalendārs ar ceturkšņu, mēnešu, nedēļu un dienu iedaļām. Senajā Babilonijā bija māla plāksnītes ar daudziem caurumiņiem, kas apzīmēja gada dienas. Katru dienu vajadzēja pārlikt nūjiņu no viena caurumiņa otrā un tādējādi skaitīt laiku. Bet slavenais i Robinsons Kruzo, kas bija no-

kļuvis neapdzīvotā salā, pats sev ierīkoja kalendāru uz koka stumbra un katru dienu tur iegrieza jaunu robiņu.

Mūsdienu kalendāros atpūtas dienas — svētdienas un svētku dienas ir apzīmētas sarkanā krāsā. Kalendārs mums vienmēr atgādina par slavenajām Oktobra revolūcijas dienām — mūsu vislielākajiem svētkiem. Kalendārā ir atrodamas ziņas par dažādiem svarīgiem notikumiem, kuri norisinājušies pasaulē un mūsu zemē.

Senatnē svarīgās kalendāra dienas atzīmēja uz tempļa sienām ar zīmējumiem un uzrakstiem, bet dažkārt tas izpaudās pašā arhitektūrā, pašā tempļa uzbūvē.

Ēģiptes dienvidos, tur, kur uzcelta milzīgā Asuānas ūdenskrātuve, pagājušā gadsimta sākumā zinātnieki atklājuši neparastu klintī izcirstu templi. Šo templi sauca par Abu-Simbelu.

Pētot templi, zinātnieki pievērsa uzmanību savādai saules staru rotaļai. Stari noteiktā secībā apgaismoja gan tempļa ārpusi pie ieejas, gan iekšpusē novietotās statujas. Tempļa dziļumā atradās statuja, kurā atveidots faraons Ramzess II. Statuja lielāko tiesu atrodas tumsā vai arī tiek apgaismota daļēji, un tikai divas reizes gadā — noteiktās dienās saule to apspīd pilnīgi. Zinātnieki uzskata, ka tās ir īpašas dienas, kam bijusi svarīga nozīme Ēģiptes dzīvē. Vai tā nav savdabīga kalendāra lapiņa, kas atgādināja ēģiptiešiem par kādu svarīgu notikumu viņu dzīvē?!

Abu-Simbelā ir arī neliela kapela bez jumta, ar paaugstinājumu vidū. Tas ir templis, kas veltīts kalendāra pagrieziena dienai — ziemas saulgriežiem. Priesteris, stāvēdams uz paaugstinājuma, varēja novērot to punktu debesīs, kurā šajā dienā parādās saule. Tā ir gan kalendāra lapiņa, gan observatorija.

Tā bija senajā Ēģiptē.

Mūsdienu valstī Peru, kas atrodas Dienvidamerikā, kādreiz dzīvoja indiāņi — inki. Inkiem bija skaistas pilsētas ar pilīm un tempļiem, akmens plāksnēm klātiem ceļiem, ko vēl tagad apbrīno inženieri. Viņiem bija ūdensvads, pa kuru plūda mājās no kalnu avotiem auksts un karsts ūdens. Inki darināja skaistas rotaslietas no zelta, dārgakmeņiem un obsidiāna — vulkāniskā stikla. Inku juvelieri bija izveidojuši veselu dārzu, kurā viss bija izgatavots no zelta un dārgakmeņiem: gan koki, gan

putni, gan puķes — īsts mākslas brīnums! Inki zināja matemātiku, tāpēc varēja celt stipras un skaistas celtnes, viņi bija teicami astronomi. Bet spāniešu iekarotāji — viņus sauca par konkistadoriem — sagrāva inku pilsētas, iznīcināja kultūras pieminekļus, un tagad zinātnieki ar milzīgām pūlēm atjauno šīs tautas pagātni. Reiz lidotāji no lidmašīnas pamanīja Peru kādā tuksnesīgā vietā kaut kādas platas, baltas līnijas, kas sākās vienā vietā, bet tad vēdekļveidā stiepās uz dažādām pusēm un pēkšņi izbeidzās. Zinātnieki ne jau tūlīt saprata, ko varēja nozīmēt šie «inku ceļi». Izrādījās, ka tas ir bijis savdabīgs saules kalendārs, kas norādījis dienas un nakts vienādo garumu un saulgriežus. Priesteris, stāvēdams uzkalna virsotnē, redzējis, kā uzlecošās saules stari skar vienu balto līniju apvāršņa punktā un pēc tam visu šo līniju pārplūdina saules stari, — atkarībā no tā, kādu līniju skar saules stars, tika noteikts, kas norisinās dabā.

Savs kalendārs, sava laika skaitīšana bija arī citai

indiāņu tautai — maiju ciltij. Maijiem — tautai ar augstu kultūru — bija visprecīzākais, bet arī vissarežģītākais kalendārs.

Zinātnieki ir atklājuši Gvatemalas un Hondurasas džungļos, Jukatanas pussalā un tagadējā Meksikā apbrīnojamus maiju kultūras pieminekļus. Tie ir obeliski — akmens stabi, kas uz augšu sašaurinās. Tos klāj zīmējumi un reljefi skulpturāli rotājumi. Viņi atrada arī stēlas — stāvi uzstādītas taisnstūra akmens plāksnes, kas rotātas zīmējumiem un skulptūrām. Pēc tam zinātnieki atklāja veselas pilsētas ar kāpņveida piramīdām, ar tempļiem un pilīm, bumbas spēļu laukumiem, ar visdaudzveidīgākajām skulptūrām, ko rotāja spalvainas čūskas. Pētīdami šos atklājumus, zinātnieki konstatēja, ka visi šie obeliski, stēlas, pakāpienu un kāpņu skaits, zīmējumi uz sienām nav nekas cits kā akmenī veidots kalendārs. Tie apzīmēja veselus kalendāra ciklus — bet to maijiem bija ne viens vien —, tie bija kaut kādi nozīmīgi datumi, laika secība, ko viņi rūpīgi novēroja.

Redzat, kādi toreiz bija kalendāri! Tie nemaz nebija līdzīgi pēc sava ārējā izskata mūsdienu kalendāriem. Taču, skatoties uz mūsu vienkāršajām grāmatiņām, gribot negribot jāsāk domāt, cik daudz laika, atjautības un pūļu bija vajadzīgs, lai izveidotu stabilo laika skaitīšanas sistēmu pēc debess spīdekļu kustības.

SENIE KRIEVU KALENDARI

Senajā Krievijā bija ļoti interesanti kalendāri. Tie nebija ne no akmens, ne marmora, bet gan vienkārši papīra kalendāri, līdzīgi albumiem.

Cara Alekseja laikā, 1670. gadā (protams, mūsu ērā), kalendārus rakstīja ar roku. Tie bija bez noplēšamām lapiņām, tādi kā gramatiņas. Tajos tika ievietotas dažādas ziņas, kas bija saistītas ar astronomiju, ar laika skaitīšanu.

Pēc tam parādījās iespiestie kalendāri. Tādā kalendārā bija sešas lapas: — pirmajā tabulkalendārs, pārējās, tāpat kā ar roku rakstītajos kalendāros, tika stāstīts par astronomijas jautājumiem, par to, kas ir jāzina jūrniekiem.

Visinteresantākais bija Jakova Veļimoviča Brjusa — Pētera I līdzgaitnieka radītais kalendārs.

Šā kalendāra nosaukumu tagad nav viegli pat izlasīt, tas ir ļoti garš. Nosaukums vēstī, ka šajā grāmatā jeb šai tabulā pastāstīts par saules lēktu un rietu, par katra jauna mēneša iestāšanos un vēl daudz dažādu citu ziņu.

Patiešām, par ko tikai nevēstīja Brjusa kalendārs! Tajā bija dažādas ziņas par planētām un Mēnesi, pareģots, kas notiks kādā noteiktā dienā un stundā pēc daudziem gadiem, kādas debess parādības norisināsies, bija ievietots svētku saraksts, padomi mājsaimniecībā. Tā bija interesanta lasāmviela.

Pie mums tagad iespiež ne tikai noplēšamos un galda kalendārus, bet arī kalendārus grāmatas veidā. Arī tā ir interesanta lasāmviela. Ir ģeogrāfijas, dabas un vēstures kalendāri, skolēnu kalendārs, astronomiskais kalendārs un pat mazajiem bērniem savs kalendārs.

Šādiem grāmatveida kalendāriem, kā redzat, ir garāka vēsture nekā noplēšamajiem kalendāriem. Noplēšamie kalendāri parādījās vēlāk, bet bez tiem tagad nevar iztikt. Tagad katrā mājā, katrā ģimenē ir kalendārs — grāmata, kas tik ierasta un parocīga, ka nevar pat iedomāties, cik gara tās tapšanas vēsture.

SMAILA CETURTDIENA

Kādu reizi barons Minhauzens, «Slaveno kapteiņu kluba» biedrs, pa radio Jaunā gada priekšvakarā pastāstīja dīvainu gadījumu — kā viņš sagaidījis Jauno gadu dienvidpolā.

Barons Minhauzens ir pazīstams ar savu bagāto, interesanto fantāziju. Viņam, maigi izsakoties, ir tieksme visu pārspīlēt. Bet šajā stāstā viņš nemeloja, kaut gan sākumā varētu likties, ka mūsu cienījamais barons melo.

Taču spriediet paši.

«Nelaime tā,» barons iesāka stāstīt, «ka daži cilvēki pieraduši domāt, ka patiesība ir pārāk vienkārša un neinteresanta, kaut gan tā ir neparasti bagāta un raiba. Tātad tajā dienā pirms Jaunā gada — jā, jā, tieši dienā, ne naktī — es biju briesmīgi nikns. Pulkstenis jau rādīja pusdivpadsmit vakarā, bija vakariņu laiks, bet mūsu gaisa balons ar vīniem un uzkožamiem bija aizkavējies un noteiktajā stundā neieradās. Es biju satracināts! Iesaucu savā kabinetā ekspedīcijas astronomu, iztaujāju, no kurienes jāierodas balonam. Viņš atbild, ka, protams, no ziemeļiem.

Es nolēmu paiet pretī mūsu gaisa kuģim, tāpēc uzmetu apmetni un droši devos pa cieto, sērsnaino sniegu. Un, iedomājieties, iedams ziemeļu virzienā vairāk nekā stundu, es atkal sastapu mūsu astronomu, kurš paziņoja, ka es ejot nepareizā virzienā. Es dusmās aizsvilos un sviedu viņam ar akmeni. Es toreiz stāvēju trešdienā, viņš arī, bet starp mums atradās ceturtdiena, un mans akmens pārlidoja pāri šai dienai, kas vēl nemaz nebija pienākusi! Šajā faktā nav nekā savāda, mani draugi! Kas gan nezina, ka nedēļas dienas dažādās zemeslodes vietās nav vienāda garuma! Ikvienam skolniekam zināms, piemēram,, ka Krievijā ceturtdiena vai piektdiena nekad nav mazāka par tūkstoš kilometru platumu. Bet pašā platākajā vietā uz zemes diena ir pusotra tūkstoša kilometru gara.

Galos diena sašaurinās, kļūst smailāka un pamazām pazūd pavisam.

Taču nenovirzīsimies no temata… Tātad — mans akmens netrāpīja astronomam. Tad es pārlēcu no trešdienas ceturtdienā, krietni sapurināju astronomu, pārvilku viņu trešdienā un vēl-

reiz sapurināju. Mēs jokaini vēlāmies no trešdienas ceturtdienā un atpakaļ. Bija ļoti jautri. Tad pēkšņi pulkstenis nosita divpadsmit. Es esmu pārliecināts, ka nevienam no jums, kapteiņi, nav gadījies šādi sagaidīt Jauno gadu!»

— Kā tad tā? — jūs jautāsiet. — Kur tas redzēts, ka ir kaut kādas smailas ceturtdienas vai akmeni var pārsviest pāri rītdienai?

Iedomājieties tikai, var! Var, var!

Atcerieties: diena un nakts nomaina viena otru, tāpēc ka zemeslode griežas ap savu asi. Divdesmit četru stundu laikā tā pavērš saulei gan vienu, gan otru pusi un diena nomaina nakti.

Bet uz visas zemeslodes jauna diena, jauns rīts nesākas vienā un tajā pašā stundā. Tā, piemēram, Maskavā jau aust gaisma, bet Londonā tā uzausīs tikai pēc divām stundām un

Vašingtona — pec astoņam stundām, kad pie mums jau tuvosies vakars.

Kur tad tomēr sākas jauna diena?

Kuru vietu uzskatīt par visas zemeslodes, visu zemju dienas sākumu?

Daba šajā jautājumā mums nedod nekādu norādījumu. Tāpēc visas Zemes cilvēki vienkārši vienojās, kuru vietu uzskatīt par jaunas dienas sākumu.

Zemeslodi sadalīja divdesmit četrās stundu joslās. Tās stiepjas no viena pola uz otru, un polos joslu gali saiet kopā. Divdesmit četras joslas ir tāpēc, ka diennaktī ir divdesmit četras stundas un laika starpība blakus joslās ir vienu stundu liela: tajā joslā, kas atrodas uz austrumiem, ir par vienu stundu vairāk, tajā, kas uz rietumiem, — par vienu stundu mazāk. Jo tālāk uz austrumiem vai uz rietumiem, jo starpība ir lielāka.

Jauna diena sākas pie Bēringa_jūras šauruma. Tur atrodas datuma maiņas līnija, kas iet starp Āziju un Ameriku pa Bēringa jūras šaurumu un tālāk uz dienvidiem pa Kluso okeānu.

Stundu joslai nav obligāti jāstiepjas taisni no pola uz polu kā ģeogrāfiskajiem meridiāniem. Tā var novirzīties sānis, iet pa upju krastiem, pa dzelzceļa līnijām, pa mūsu republiku robežām — vārdu sakot, tā, kā cilvēkiem ir parocīgāk.

Kad kuģi vai lidmašīnas dodas no rietumiem uz austrumiem un šķērso datuma maiņas līniju, tie it kā nokļūst vakardienā. Čukotkā jau ir 1. maijs, bet Aļaskā vēl tikai 30. aprīlis.

Ja kuģi un lidmašīnas dodas no austrumiem uz rietumiem, tad borta žurnālā tiek izlaista viena diena — viņi uzreiz nokļūst rītdienā. Tādēļ arī barons Minhauzens varēja uz pola lēkāt no vienas dienas otrā, pārmest akmeni pāri rītdienai un darīt citas it kā neticamas lietas. Stundu joslas ierobežo meridiāni, kas sanāk kopā polos. Un tāpēc, jo tuvāk ekvatoram, jo platāka ir stundu josla, jo tuvāk poliem — jo šaurāka. Diena it kā kļūst līdzīga laika joslai — vidū plata, polos smaila, tā ka uz pola var būt arī «smailā ceturtdiena» vai piektdiena — jebkura nedēļas diena. Un nav nekādu grūtību pārsviest akmeni pāri rītdienai, kā to darīja barons Minhauzens, kuram rakstnieks Ļevs Uspenskis uzrakstījis savu grūti saprotamo, jocīgo stāstu.

Bet Čukotkas un Aļaskas iedzīvotāji, kurus šķir tikai šaura ūdens josla, ļoti viegli var ceļot no šodienas atpakaļ uz vakardienu un otrādi, jo viņus šķir datuma maiņas līnija. Un viņiem varētu būt vienā nedēļā ne vien divas piektdienas, bet arī visas septiņas dienas, ja viņi sadomātu peldēt gan turp, gan šurp, šķērsodami datuma maiņas līniju.

JAUNAIS GADS

Un tā mēs no jauna atgriežamies pie tā, ar ko sākām mūsu stāstu par kalendāra vēsturi, — pie Jaunā gada.

Kāpēc pie mums Jaunais gads sākas 1. janvārī «pašā nepatīkamākajā gada laikā, kad daba snauž dziļā ziemas miegā» — kā saka franču rakstnieks un astronoms Kamils Flammarions?

Patiešām, kāpēc? Pati daba arī nedod nekādus norādījumus. Zeme veic savu gadu ilgo apli ap Sauli pa slēgtu loku: no kuras vietas vēlies, no tās vari sākt laika skaitīšanu! Tā tas arī notiek. Tā tas ir šodien. Tā tas bija arī senāk.

Senie ēģiptieši savu gadu sāka, kad pārplūda svētā Nīla, bet viņu pēcteči kopti, kas arī tagad dzīvo kopā ar arābiem Ēģiptē, — 29. vai 30. augustā pēc Jūlija kalendāra jeb 11. septembrī pēc Gregora kalendāra.

Senajiem romiešiem Jaunais gads sākās gan 1. martā, gan 1. janvārī. Janvāris tā arī palika par pirmo mēnesi Gaja Jūlija Cēzara kalendārā, un pakāpeniski Jaunā gada svētki 1. janvārī iekaroja savu vietu Eiropā.

Dažām Austrumu tautām ir paraša svinēt Jauno gadu pavasara saulgriežos, 21. martā, citām — vasarā, dažām Tuvo Austrumu tautām sirmā senatnē gads sākās pavasarī, bet tagad — rudenī.

Krievijā senos laikos arī gads sākās pavasarī — martā vai aprīlī, to katru reizi aprēķināja — jo viņi dzīvoja pēc mēness kalendāra. Pēc tam Jauno gadu pārcēla uz rudeni, uz septembri. Bet Pēteris I visu izmainīja: 1700. gadā viņš pārcēla Jaunā gada svētkus uz 1. janvāri, — kopš tā laika tas tā arī palicis.

Jebkuras izmaiņas kalendārā parasti saistītas ar nepatik- V šanām, uztraukumiem un vispārēju neapmierinātību. Anglija, tradīciju zeme, tikai 1752. gadā nolēma Jauno gadu pārcelt no ģ 25. marta uz 1. janvāri. Gads pirms šī jaunieveduma iznāca ļoti f īss — tikai deviņus mēnešus garš, un galma dāmas bija sašutu- ģ šas, uzskatīdamas, ka lords Česterfīlds, pēc kura ierosinājuma jp tas tika izdarīts, viņas padarījis vecākas par trim mēnešiem. * Arī strādnieki ik reizi, kad ieraudzījuši milordu uz ielas, sau- \ kuši: «Atdodiet mums mūsu 3 mēnešus!» Strādniekiem šķitis, ^ ka viņiem nozagta darba alga par tiem mēnešiem, kuru nemaz % nebija bijis. ^

Cilvēkiem jauninājumi kalendārā nepatīk, viņi pierod pie ^ noteiktas laika skaitīšanas un negrib mainīt savus paradumus, f Jādomā, ka arī Krievijā diezin vai tauta un bajāri bija ap- * mierināti ar cara jaunievedumiem. Pēteris I ne vien izmainīja » Jaunā gada mēnesi un datumu, bet arī mainīja šo svētku svi- § nēšanas kārtību, pavēlēdams visu darīt pa jaunam: nest mājās zaļas eglītes, dedzināt «uzjautrinošas» ugunis, vārdu sakot, sarīkot uguņošanu (kaut ko līdzīgu tagadējam salūtam, kas notiek atsevišķās tautas svētku reizēs); svētkos obligāti jāsūta Jaungada apsveikumi, jārīko masku balles, kurās visi ierodas

Cik daudz poēzijas šo svētku nakts attēlojumā ir Gogoļa darbos, stāstā jeb pasakā «Ziemsvētku nakts»! Atcerieties, kā velns, šis «veiklais frants ar asti», nozaga mēnesi no debesīm, iebāza kabatā, un kļuva tik tumšs, ka ne katrs spētu atrast ceļu pat uz krogu jeb traktieri, kur nu vēl uz citu vietu! Bet velnam, laižoties no viena krāsns dūmeņa uz otru, kaut kā nejauši aizķērās kabata, mēness izslīdēja laukā un «cēli izpeldēja gaisa telpā. Viss kļuva gaišs. Putenis it kā nebijis. Sniega lauks ievi- zuļojās sudrabā un piebira kristāla zvaigznēm. Sals it kā pielaidās. Parādījās puišu un meiteņu bari ar maisiem. Atskanēja dziesmas, un retums bija tāda māja, pie kuras nedrūzmējās ķekatnieki.

Brīnišķīgi spulgo mēness! Grūti izstāstīt, cik jauki ir tādā naktī būt smejošu un dziedošu puišu un meiteņu barā, kas gatavi uz visām nebēdnībām, kādas tik spēj iedvest jautri smejošā nakts. Biezā kažokā ir silti; salā vēl spirgtāk kvēlo vaigi, bet uz nebēdnībām gumda pats nelabais… Un nakts it kā tīši tik krāšņi zvīļoja.»

Ķekatās iet ziemsvētkos un arī Vecgada vakarā, tikai Vecgada vakarā dzied citas dziesmas — tās sauc par «devības dziesmām», kā, piemēram, šī:

Metiet, sviediet!

Vāreņus dodiet!

Šķiediņu pikas!

Līkumu desas!

Paraša dedzināt eglīti arī ieviesusies jau sirmā senatnē no pagānu svētkiem Rietumeiropā. Arī tā saistīta ar dabu, ar saulgriežiem, kad cilvēki pulcējās ap mūžzaļajām eglēm un priedēm, izrotāja tās, sakūra tām visapkārt ugunskurus, dziedāja, dejoja, līksmojās, sveikdami vareno dievību — Sauli, kas mums visiem dāvā dzīvību.

Kad pagānisma vietā nāca kristīgā ticība, šos svētkus sāka dēvēt par ziemsvētkiem. Tie saistīti ar leģendārā Jēzus Kristus dzimšanu. Leģenda vēstī, it kā Betlēmes pilsētā namdara Jāzepa un viņa sievas Marijas ģimenē, kā bijis iepriekš pavēstīts, piedzimis neparasts bērns. Un tad vairāki zintnieki — gudrie no Austrumiem devušies viņu meklēt. Ceļu viņiem rādījusi Betlēmes zvaigzne, kas gājusi pa debessjumu viņiem pa priekšu un apstājusies tieši virs tās mājas, kurā mitis jaunpie- dzimušais Kristus. Un zintnieki iegājuši namā un atnesuši bērnam dāvanas: zeltu un smaržvielas — vīraku un mirres.

Lūk, ar ko tagad saistās pagānu saulgriežu svētki. Ziemsvētki sākas 24. decembra vakarā pēc pulksten sešiem, kad pie debess parādās leģendārā Betlēmes zvaigzne. Tajā pašā stundā iedegas eglīšu svecītes, un zem egles bērni atrod dažādas dāvanas.

Anglijā un Vācijā plašāk svin ziemsvētkus nekā Jauno gadu, bet katrai tautai ir savas šo svētku svinēšanas parašas. ASV ziemsvētku priekšvakarā laukumā pie Baltā nama, kurā dzīvo prezidents, pie milzīgas izgreznotas egles pats Savienoto Valstu prezidents atklāj svētkus. Un it visur ziemsvētku dienās redzami salatēvi jeb, kā viņus tur sauc, Santa Klausi. Viņi ir pat uz okeāna tvaikoņiem, it visur, pat liftos; viņi sveic bērnus svētkos.

Bet cik plaši un līksmi svin Jauno gadu pie mums! Labākās pilsētu ēkas tiek atdotas bērniem. Greznajās Kremļa pils zālēs šajās dienās smaržo pēc skujām, visur redzami pasaku varoņi —■ nogrimējušies un tērpušies attiecīgos tērpos, visur skan līksmas bērnu balsis.

Skaisti sagaida šos Jaungada svētkus mūsu zemes Ziemeļos, Sibīrijā un Komi republikā. Tur tie, šķiet, ir tuvāk dabai, Beren- deja valstībai. Nelielajā un mājīgajā pilsētā Siktivkarā svētkus vienmēr svin brīvā dabā, un tas ir ļoti jauki — iznāk īsts ziemas karnevāls ar izrotātu egli, ar dažādu pasaku varoņu no sniega veidotajām skulptūrām, ar mājiņām uz vistas kājas, ar ledus slidkalniņiem. Visu ziemas brīvlaiku no tundras ierodas gaidīti ciemiņi — kajuri ziemeļbriežu pajūgos ar zvārgulīšiem. Tie vada pajūgus, tērpušies svētdienīgā kažokādas apģērbā.

Cik daudz līksmes, cik daudz prieka bērniem, cik daudz jautru dziesmu, melodisku zvārgulīšu šķindoņas!

Sakiet, ko gribat, bet mums, ziemeļniekiem, neliekas aplama paraša pacelt kausus par godu Jaunajam gadam tad, «kad ārā svelpj un gaudo putenis», kā Flammarionam, kas pieradis pie maigā Francijas klimata.

Holandē visi kuģi, kas atrodas ostās, pūš sirēnas, sagaidot Jauno gadu. Katrā valstī ir savas parašas. Pār zemeslodi iet Jaunais gads!

Japānā Jauno gadu sagaida nevis pusnaktī, bet līdz ar pir- jamiem uzlecošās saules stariem, kas ievada pirmo Jaunā gada dienu. Kubā, kur eglīšu nav, pagalmos izrotā mazas palmas. Karstajā Gvinejā Jaungada karnevālā svinīgi uzstājas izgreznoti ziloņi.

Pie mums svētku sarīkojumos piedalās mūsu ziemeļu mežu zvēri, daudzu pasaku varoņi: vilki, lapsas, lāči. Un, protams, smaržīgās zaļās eglītes.

Tiklīdz pār zemi nolaižas ziemas mijkrēslis, tā katrā mājā, katrā ģimenē iedegas zilas, zaļas, sarkanas uguntiņas. Bet gar siltās, mājīgās istabas logu nāk lādzīgais Sala tētis ar dāvanu maisu, un gaisā lidinās vieglās sniegpārsliņas.

Tā tas bija Jaunā gada priekšvakarā manā bērnībā. Tā tas ir arī tagad šajos brīnišķajos senās Berendeja valstības — dabas valstības svētkos!

SATURS

Kad kuras krāsns……………………………………………….. 5

Pirmais vakars. KO STĀSTA SAULES STARS?

Kādā krāsā ir saules zaķītis?………………………….. 8

Kāpēc debess ir gaiši zila?……………………………………. 11

Kā rodas varavīksne?………………………………………….. 12

Kāpēc sniegs ir balts?…………………………………………. 14

Kāpēc zāle ir zaļa?……………………………………………… 16

Kāpēc dzeltē lapas?…………………………………………….. 19

Kāpēc lapas ir plakanas un plānas? …. 20

Olrais vakars. PILIENAM PA PĒDĀM

Kāpēc līst lietus?……………………………………………….. 23

Mūžīgās tumsas karaļvalsts…………………………………. 25

Kāpēc jūrā ūdens ir sājš?………………………………. 28

Kā rodas ūdenskritumi?………………………………………. 30

Trešais vakars. TUVI RADINIEKI

Kāpēc rodas migla?…………………………………………….. 34

Migla pilsētā…………………………………………………….. 35

Kāpēc rodas rasa?………………………………………………. 38

Kā rodas sniegs?……………………………………………….. 39

Kāpēc uz rūtīm veidojas leduspuķes? . . 40

Ceturtais vakars. SVĒTĀ ELMA UGUNIS

Kāpēc plosās negaiss?…………………………………………. 42

Svētā Elma ugunis………………………………………. 44

Maldugunis………………………………………………………. 46

Dzīvais lukturītis……………………………………………….. 49

Vulkāni……………………………………………………………. 51

Skaņu ala………………………………………………….. 57

Vulkānu kaimiņi — geizeri…………………………….. 60

Piektais vakars. ZVANIŅŠ TUKSNESĪ

Kā rodas vējš?…………………………………………….. 64

Kāpēc vējš gaudo?……………………………………………… 72

Kas ir atbalss?……………………………………………. 73

Eola pilsēta………………………………………………… 77

Zvaniņš tuksnesī…………………………………………. 81

Memnona kolosu noslēpums………………………….. 85

Sestais vakars. KAPEC TA?

Kāpēc mēs redzam tikai vienu Mēness pusi? . 90

Krītošās zvaigznes……………………………………….. 93

Kāpēc ir diena un nakts?………………………………. 95

Gadalaiki…………………………………………………… 98

Septītais vakars. MŪSU KALENDĀRA PRIEKŠTECI

Mūsu tālais sencis……………………………………….. 106

Jūlija Cēzara kalendārs………………………………… 112

Kā laiku skaitīja senajā Krievijā? . . . . 116

Gregora kalendārs……………………………………….. 117

Jaunā ēra………………………………………………….. 119

Kādi bija senie kalendāri……………………………….. 121

Senie krievu kalendāri………………………………….. 124

Smailā ceturtdiena………………………………………. 126

Jaunais gads………………………………………………. 129

Marta Vladimira m. Cumi/evska KAPEC TA?

Redaktore E. Marjutiria. Māksi, redaktors H. Purvioš. Tehn. redaktore A. Pelikša. Korektore E. Ieviņa. Nodota salikšanai 1972. g. 21. decembri. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 13. septembri. Dobspiedes papīrs Nr. 1, formāts 70 X 90/16. 8.5 fiz. iespiedi.; 9,95 uzsk. iespiedi.; 8,0 izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 46 kap. Izdevniecība <iLiesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25691/B-213. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecīhas lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē 11. Pasūl. Nr. 1410.

1 Atdzejojis Imants Lasmanis.

1 Līdzīgi nosaukumi atrodami arī citām tautām. Tā, piemēram, latviešiem janvāris saucies arī par balto taku mēnesi, februāris — par puteņu mēnesi, marts — par sērsnu mēnesi, aprīlis — par sulu mēnesi, maijs — par lapu mēnesi, jūnijs — par ziedu mēnesi un tā tālāk.

[1] atdzejojis kārlis krūza.

[2] atdzejojis kārlis krūza.

[3] Satans, velns — tjurku ticējumos. Tulk.

[4] atdzejojis jānis plaudis.

Content

Gumiļevska Marta Kāpēc tā

KAD KURAS KRĀSNS …

PIRMAIS VAKARS

KO STĀSTĀ SAULES STARS? KĀDĀ KRASA IR SAULES ZAĶĪTIS?

KAPEC DEBESS IR GAIŠI ZILA?

KA RODAS VARAVĪKSNE?

KĀPĒC SNIEGS IR BALTS?

KAPEC ZĀLE IR ZAĻA?

KAPEC DZELTĒ LAPAS?

KĀPĒC LAPAS IR PLAKANAS UN PLĀNAS?

OTRAIS VAKARS PILIENAM PA PĒDĀM

KAPEC LĪST LIETUS?

MŪŽĪGAS TUMSAS KARAĻVALSTS

KAPEC JŪRĀ ŪDENS IR SAĻŠ?

KĀ RODAS ŪDENSKRITUMI?

KAPEC RODAS MIGLA?

TREŠAIS VAKARS TUVI RADINIEKI

MIGLA PILSĒTĀ

KĀPĒC RODAS RASA?

KĀ RODAS SNIEGS?

KĀPĒC UZ RŪTĪM VEIDOJAS LEDUSPUĶES?

KAPEC PLOSĀS NEGAISS?

SVĒTA ELMA UGUNIS CETURTAIS VAKARS

SVĒTĀ ELMA UGUNIS

MALDUGUNIS

DZĪVAIS LUKTURĪTIS

VULKĀNI

SKAŅU ALA

VULKĀNU KAIMIŅI — GEIZERI

KĀ RODAS VĒJŠ?

PIEKTAIS VAKARS ZVANIŅŠ TUKSNESĪ

KĀPĒC VĒJŠ GAUDO?

KAS IR ATBALSS?

EOLA PILSĒTA

ZVANIŅŠ TUKSNESĪ

MEMNONA KOLOSU NOSLĒPUMS

SESTAIS VAKARS KĀPĒC TĀ?

KAPEC MES REDZAM TIKAI VIENU MENESS PUSI?

KRĪTOŠAS ZVAIGZNES

KAPEC IR DIENA UN NAKTS?

GADALAIKI

SEPTĪTAIS VAKARS MŪSU KALENDĀRA PRIEKŠTECI

MUSU TALAIS SENCIS

JŪLIJA CEZARA KALENDARS

KA LAIKU SKAITĪJA SENAJA KRIEVIJA?

GREGORA KALENDARS

JAUNA ERA

KADI BIJA SENIE KALENDĀRI

SENIE KRIEVU KALENDARI

SMAILA CETURTDIENA

JAUNAIS GADS

SATURS