Šims Eduards

Karaliene un septiņas meitas. Puika mežā

Eduards Šims

Karaliene un septiņas meitas

Puika mežā

Karaliene un septiņas meitas

1

Ak, tā nu gan bija lieliska upīte, pa kuru brauca velkonis «Bargais»! Upīte nebija tik sekla, lai uz katra soļa kavētu velkoni, grūstu tam ceļā viltīgas sēres un sēkļus: šā vai tā, velkonis taču bija īsts liels kuģis — pat ar mastu un vilka sev līdzi divas vēderainas ar ķieģeļiem un dēļiem piekrautas liellaivas.

Upīte nebija ari tik ūdeņiem bagāta, lai kļūtu uzpūtīga un raustītu velkoni satrakotos viļņos: šā vai tā, velkonis tomēr bija sagrabējis, ar mazu jaudu, līdzīgs veclaiku gludeklim, tikai bez roktura ...

Nē, Luzas upe bija vidēji dižena un rāma.

Tā plūda bez steigas starp laukiem un bērzu birzēm, pavērdama omulīgas klajotnes, mierīgus līčus ar ūdensrožu lapām; ūdens tanī viegli vizēja tai zeltainajā nokrāsā, kādā dzirkstī svaigs medus; straume nedzenāja liellaivas, nesvaidīja no vienas malas uz otru, taisni pretēji, lika tām rātni virzīties nopakaļ velkonim, it kā rūpēdamās, lai tas pārlieku neaizelšas.

Bet pa malām, gluži kā gausā karuselī, griezās sarkani smilšaini krasti ar čurkstīšu

ligzdu aliņām, pavērās pauguraini lauki un retas sādžas, nāca virsū saules cauraustas gaisīgas bērzu birztalas, un vietumis dažs bērzs, viss vienās baltās un melnās svītrās, liecās pār upi kā pacelts aizkārtnis.

Bija augusta beigas; vasara vēl nebija aizgājusi, bet jau rādījās rudens, — gadalaiki šķita spēkojamies savā starpā.

Izdegumos vēl ziedēja kazrozes, zāle zilgoja no savvaļas cigoriņiem, ceļmalās mikli spīguļoja dzeltenas gundegu zvaigznītes, arī šmaugie, trauslie krūkļa ceri vēl riesa ziedus. Bet pa vējam gaisā jau plivinājās viegli, lipīgi tīmekļi, atgādinādami aklas lietus smī-las, un šur tur no kokiem nolidinājās pa lapai. Ozols birdināja cietas, vaskotas zīles; līčos ūdenslēca un mazlēpe nogremdēja upes dibenā savus snaudpumpurus, lai tie pārvadītu ziemu krēslainajā dziļumā; zem ūdens plīsa piebriedušie, apglumējušie upes liliju bumbuļi, un straume skaloja projām to sēklas.

Jau pirms kādas nedēļas bija nozudušas, nemanāmi aizlidojušas māju bezdelīgas, svīres; patlaban gar upēm uz dienvidiem manījās rosīgās tilbītes ar garajām, tievajām kājām, no vienas vietas nopēdojušas samtaini zaļās gļotas krasta sēkļos.

Bet sādžās šais dienās spēcīgi smaržoja dilles un gurķi; sausā laikā raka jau kartupeļus, visās malās plājās mazliet skāņie sade-

gušu lakstu dūmi. Kravas mašīnas augu dienu vērpa putekju grīstes uz ceļiem, un tīrumi pamazām kļuva tukši un kaili, tikai šur tur tajos vēl rēgojās tupešos samestas linu saujas un irdenas, lietus nesaplacinātas salmu kaudzes.

Ap dienasvidu laiks pieturējās silts, lāgiem tveicēja, un tomēr pret vakaru raženām, smagām lāsēm nogula rasa, liekdama lejup zāli un krūmus. Un rītausmā ilgi neizplēnēja migla, no jumtiem un kokiem pilēja lāses un it īpaši skaidri bija jūtams, ka nav vairs tālu salnas.

Uz «Bargā» klāja, turēdamies pie velkam-tauvas, stāvēja divi pasažieri. Jau acis vien uzmetot, varēja manīt, ka tie ir brāļi. Abiem paplatas sejas ar apaļiem, sārtiem vaigiem, abiem virs pieres spurojās asi, balti mati, abiem vienādi spīdēja pelēkās, mazliet greizās acis zem izbalušajām skropstām. Brāļi izskatījās ļoti līdzīgi-, taču izturējās un uzvedās katrs savādi.

Vecākajam, Aļoškam, ritēja četrpadsmitais gads, un pats par sevi saprotams, ka Aļoška sen jutās pieaudzis cilvēks. Viņam jau vairākkārt bija nācies kopā ar tēvu braukt uz norīkojumu kutera, un tagad viņu nekas sevišķi nepārsteidza. Vismaz viņš neizrādīja, ka viņu interesētu šie pretim slīdošie krasti ar klusām sādžām, šie svītrotie signālmasti virs kraujām un arī šis elsojošais, mikli karstais, ar naftas un krāsas smaržu piesūcies velkonis. Visu ceļu Aļoška bija vienaldzīgs un nesatricināmi mierīgs, un, kad jaunākais brālis viņam plijās virsū ar jautājumiem, Aļoška atbildēja iecietīgi, it kā runa būtu par pēdīgajiem sīkumiem:

— Tas? Nu, tas ir vienkārši bakens. Kaut kas līdzīgs gaismas signālaparātam.

— Tas? Parastais signālmasts. Rāda fār-vatera dziļumu.

— Tas? Nu, to tu tik un tā nesapratīsi.

Brāļi brauca uz pilsētu pēc veselas meža

strādnieku ciematā pavadītas vasaras. Bija iznācis tā, ka neviens no tuviniekiem nevarēja viņus pavadīt. Aļoška pats bija piestātnē izdibinājis, uz kurieni dodas velkonis «Bargais», pats atvedis uz tā jaunāko brāli, nevērīgi pateicis kapteinim: «Mēs no Kuzmina. Viņš lūdza mūs aizvest...» — un tagad jutās uz velkoņa kā savās mājās. Priekšā bija vēl tāls ceļš, un tas šķita jauki: apzināties, ka tu ceļo brīvi — pats pēc sava prāta un neviens tevi neuzmana un netur aizbildnībā kā maziņo . . .

Ar troksni aizcirtis stūresmājas dēļu durvis, uz klāja iznāca kapteinis. Viņš bija gara auguma, smagnējs un gaužām spalvains. Dzeltenais tīrais krekls šķita uzvilkts nevis uz kailas miesas, bet uz melna cigeikas kažoka. Kapteiņa sejā redzami izcēlās tikai gaiši zilas urbjošas ačeles un pumpains deguns labas dūres lielumā; visu pārējo sedza spalvas. Smagi pūzdams, kapteinis atslējās

pret stūresmāju un sāka berzēt muguru gar stenderi. Dēļi čikstēja, kapteinis tosa, un spalvas viņam padegunē spurojās uz visām pusēm — kapteinis smaidīja aiz labsajūtas.

Aļoška gausi piegāja viņam klāt, izvilka no kabatas papirosu paciņu un, sāņus skatīdamies, piedāvāja:

— Sasmēķēsim?

Aļoška prata uzvesties.

Bet jaunākajam brālim Stjopam tikko bija apritējuši septiņi gadi, un viņš vēl ne ikreiz saprata pieaugušos.

Tā, piemēram, viņš nevarēja aptvert, kā var vienaldzīgi raudzīties apkārt. Visu ceļu Stjopas acis bija alkaini atvērtas un viņš nevis tāpat vien skatījās, bet arī pārdzīvoja redzēto: sajūsminājās, stinga aiz bailēm, dusmojās un priecājās.

Un arī redzēt viņš redzēja visu citādi, nekā redzam mēs.

Mūžvecā nemirstīgā burve — tā pati, kuru pieaugušie cilvēki pazīst pēc vārda, bieži piemin, bet ar kuru jau atradinājušies sarunāties bez tulkiem, — stāvēja Stjopam līdzās, rādīdama viņam nule atklājušos pasauli.

Un šī pasaule viņam šķita brīnumaina.

Uz līganajām ūdensrožu lapām tupēja sakumpušas vardes, un tās bija īpašas Vardes — ar mazītiņiem zelta kronīšiem galvā; viņas pavadīja Stjopu viltīgi spīguļojošām, izvalbītām acīm un skandināja stikla zvaniņus; draudzīgie garstilbji Meldri klanījās Stjopam; bērzu Birze uz krasta drīz smaidīja, saules gaismas apmirdzēta, drīz sadrūma un slēpa smaidu, kad sauli aizsedza mākoņi. Pat raibie Akmeņi sēkļos bija dzīvi — tie sildīja savas apaļās muguras un jocīgi meta burbuļus, ja tos pāršļāca vilnis. Un, protams, dzīvs bija šis netīrais Velkonis, kas bija tik tūļīgs un tik labsirdīgi sprauslāja — gluži kā darba zirgs, ko puikas atveduši peldināt. Upes Viļņi izlikās, ka no večuka bīstas, tie muka no viņa uz visām pusēm, bet tad, piezagušies no muguras, slepus ziepēja Velkonim asti. Tā vieta, kur griezās skrūve, Velkonim bija it īpaši nokvēpusi un vienos mazuta plankumos, un upes Viļņi, uz augšu palēkdamies un riņķī griezdamies, berza to ar baltām čaukstošām putām.

... Kāpēc, augdami lieli, mēs aizvien retāk un retāk sajūsmināmies par lauka puķīti, kas zied ceļa malā, par miglaino, nedzirdamo aprīļa lietutiņu, par nespodrajā upes ledū iesalušu kļavas lapu — par tiem brīnumiem, par ko jūsmojām bērnībā un kas joprojām vēl ir brīnumi?

Kurš no mums tā īsti atceras pirmos snieg-pulkstenīšus? Bet kādreiz taču mēs tos redzējām, kādreiz bijām pārsteigti par šo brīnumu ...

Mirstošais sniegs mežā čaukst un brīžam iečirkstas, tas ir gandrīz caurspīdīgs, grau-dains un piesātināts ar ūdeni caur un cauri; saule dienā sasildījusi koku stumbrus, un ap tiem sniegs nokusis līdz pašai zemei — koki šķiet stāvam tādos kā kausos. Krūmiem un pusauga kociņiem šie kausi ir nelieli, dažs labs apakštases lielumā, un tomēr katrs stumbriņš, pat vistievākais, dzer ūdeni no savas apakštasītes.

Un turpat zem krūmiem izspraukušās cauri kupenas malai, sasvērušās uz vienu pusi dzeltenīgi zajas, viscaur vaska apsarmes klātas, lokanas sniegpulkstenīšu šautras. Ziedi tām ir smagi un nokarājas lejup kā lāses, kam nupat, nupat jākrīt. Tie tikai no sākuma liekas balti, ielūkojieties ciešāk: ziediņš it kā zalgo, no iekšpuses izgaismots, tas uzsūcis sevī daudz nokrāsu, tāpat kā dienas stars uzsūc visas spektra krāsas.

Nokrēslī, kad sāk mazliet piesalt, lokanās šautras nolaižas un sniegpulkstenīši paslēpjas sniegā. Dzīvās lāses ir siltas, tās elpo, un no to elpas sniegā rodas sīkas dobītes ...

Un vai tas nav brīnums — rudens bērzu lapas? Tik daudz reižu esam tās redzējuši; bet vai mēs izprotam līdz galam, kāds tas ir brīnums? Mēs esam pieraduši atkārtot «zelta lapas», — bet lapas nemaz nav zelta. Uz vecumu lapa kļūst tāda kā eļļas piesūkusies, duļķaini caurspīdīga; pret gaismu tanī var samanīt sīkus caurumiņus, lapas malas sačokurojas un kļūst tumšas, šķiet apsvilušas, — tās jau skārusi lēnā iznīcības uguns. Vasaru uz lapām mitinājās nemanāmu dzīvu būtņu miriādes — bezspārnainas lapu utis kā duļķaina ūdens šļakatas; melni, dzelteni un pelēki zirneklīši; sīvi smirdošas meža blaktis, kas izskatās kā zaļas zvīniņas; pūkaini biez-galvji kāpuri; žiglas skribskrabu vaboles. Patlaban tās vairs neslēpjas, tās drudžaini steidz nodzīvot līdz galam: grauž, kremt, sūc no kokiem pēdējās stingstošās sulas... Un tomēr netīrās, trūdošās, kaitēkļu apsēstās lapas ir skaistas. Neganti kvēlojošās krāsas tik un tā svin uzvaru, saules gaismas uzliesmojumu atgādina rudens koks ... Vai gan tas nav brīnums — netīrumi, trūdēšana, nāve, kas pēkšņi pārvēršas daiļumā?

Kāpēc mēs vairs nesaskatām šos brīnumus, kāpēc aizmirstam par tiem, kļūdami vecāki un, jādomā, gudrāki un redzīgāki?

— Uzsmēķējiet, — sacīja Aļoška, sniegdams kapteinim papirosu paciņu. — Palīdz pret odiem.

— Aha, — kapteinis piekrita.

Gluži tāpat kā Aļoška — neskatīdamies, ar dziļu vienaldzību sejā —, kapteinis paņēma papirosus un, paciņu neatplēsis, iebāza to kabatā.

— Palīdz, — viņš miermīlīgi nosacīja. — Pat ļoti palīdz pret odiem.

Aļoška apjuka un dažus mirkļus tā arī nostāvēja — ar izstieptu roku. Viņš uzreiz neaptvēra, ko tas nozīmē. Varēja gaidīt pateicību, pieklājīgu atteikšanos, pat pamācību — apmēram tādu, ka, sak, vai nav par agru smēķēt šādā vecumā. Bet kapteinis tīri vienkārši paņēma papirosus un iebāza kabatā. It kā papirosi piederētu viņam. It kā pat domās nevarētu pieļaut, ka papirosi ir Aļoškas. Un balss kapteinim bija domīgi laipna un tāpēc noskanēja ar īpašu dzēlīgumu:

— Palīdz. Pat Joti palīdz pret odiem.

— Nu tad ... dodiet! ... — Aļoška stostīdamies nomurmināja. — Ko tad jūs tā! Uzsmēķēsim! ...

— Noteikti! Kā lai neuzsmēķē, — sacīja kapteinis un pirmoreiz paskatījās uz Aļošku. Kaut kur zem viņa nokarenajām uzacīm spīvi uzdzirkstīja divas uguntiņas — drīzāk gan kristāliņi, kas ieskrāpēja Aļoškam sejā. Skatiens bija pazīstams — gluži tāpat kapteinis bija paraudzījies, kad Aļoška, kāpdams pa trapu uz velkoņa, nevērīgi pateica: «Mēs no Kuzmina. Viņš lūdza aizvest...»

Aļoška jau tobrīd bija juties neveikli. Viņš uzreiz nodomāja, ka droši vien kapteinim tas nepatīk. Laikam jau nu bija arī par traku: bez labdienas, atļauju nepalūdzot, kāpt tik uz kuģa un, garām ejot, nevērīgi izmest: «Mēs no Kuzmina. Viņš lūdza aizvest ...» Aļoška mazliet samulsa un viegli pietvīka, taču drīz vien visu aizmirsa, un mulsums pārgāja.

Igors Andrejevičs Kuzmins, Aļoškas tēvs, bija visas šejienes meža saimniecības priekšnieks, viņa pārziņā bija visi traktori un koku pārvadājamās mašīnas, kas augām dienām un naktīm rūca pa ceļiem, visas lielās un mazās piestātnes Luzas upītē, visi kuteri, liellaivas un velkoņi, kuri pa to braukāja. Un Aļoška — kaut gan neviens viņu netika mācījis, un mātei ar tēvu par to nebija ne jausmas — pamazītēm tēva uzvārdu sāka izmantot kā paroli. Viņš bija aptvēris, ka var ieiet mežrūpniecības ēdnīcā, pateikt: «Es no Kuzmina...» (nevis vienkārši «Es esmu biedra Kuzmina dēls» vai «Mans uzvārds ir Kuzmins», bet taisni tā kā pieaudzis cilvēks un lietišķi: «Es no Kuzmina.») — un tev direktora istabiņā dos pieēsties, cik vēderā lien; var ar šiem vārdiem apturēt ceļā mašīnu — un tevi aizvedīs, kurp vajadzīgs ... Protams, ne jau nu pārāk bieži (patiesībā tikai divas trīs reizes) Aļoška tika ieskrējis ēdnīcās un braucis mašīnās, tomēr pie ērtās paroles bija pieradis. Un, ja gadījās ar kādu plūkties, līst svešā dārzā pēc āboliem, ieiet bez biļetes klubā noskatīties filmu, visur Aļoška varēja rīkoties droši, pārgalvīgāk par citiem, tāpēc ka citi, ej sazini, pie reizes var dabūt brāzienu, bet viņu, Aļošku, jau nu diez vai kāds ņemsies sabrāzt...

Saprotams, ja to dabūjis zināt tēvs, Aļoš-kam labi vis neklātos. Taču arī sajust šīs briesmas Aļoškam nez kāpēc šķita tīkami.

Šorīt tēvs Aļošku un Stjopu bija atvedis uz piestātni, lai ar gadījuma kuteri pa ceļam aizsūtītu viņus uz pilsētu. Ne priekšnieka, ne kasiera tobrīd piestātnē nebija, bet tēvs steidzās un nevarēja gaidīt. Viņš iedeva

AJoškam naudu biļetei, uzrakstīja priekšniekam zīmīti un, steigā atvadījies, aizbrauca atpakaļ uz ciematu. Un Aļoška būtu varējis rīkoties kā visi parastie puikas: nodot piestātnes priekšniekam zīmīti, nopirkt divas biļetes uz kuteri un pazīstamo upju transporta darbinieku uzraudzībā braukt līdz pilsētai. Taču ne velti Aļoškam bija sava dzīves pieredze, bija slepena parole .. . Aļoška zīmīti nenodeva, naudu netērēja vis biļetēm, bet pavisam citādi: nopirka piestātnes kioskā divas pudeles augļūdens, kārbiņu pastilas un papirosus «Belomorkanal». Arī kuteri viņš negaidīja. Kad no augšteces piebrauca velkonis «Bargais», Aļoška apsvēra, ka braukt ar to būs ērtāk, — un pēc piecām minūtēm viņi jau kāpa uz klāja. Stjopa acis vien iepleta, nekā nesaprazdams, bet viņš, Aļoška, nevērīgi pateica kapteinim: «Mēs no Kuzmina. Viņš lūdza aizvest. . .»

Kapteinis tobrīd stāvēja pie trapa blakus jauniņam matrozim, kas nostiprināja galus, un Aļoška, iedams viņiem garām un jau priecādamies, ka viss izdevies lieliski, pēkšņi it kā paklupa, — kapteinis ar skrāpējošu, klaji nicīgu skatienu pārbrauca viņam pār seju.

Bet Stjopa raudzījās uz savu Kapteini ar tādu sajūsmu, ar tik nepacietīgām gaidām, ka nudien vajadzētu būt pavisam bez sirds, lai darītu parastus darbus, nevis brīnumdarbus.

Un Kapteinis darīja brīnumdarbus.

Kad Kapteinis iznāca no stūresmājas uz klāja, pie stūres palika jauniņais Matrozis. Viņš centīgi grozīja stūres ratu, taču vecais un gudrais Velkonis tomēr klausīja nevis jauniņajam Matrozim, bet Kapteinim. «Kreiso .. . Vēl kreiso! ...» Kapteinis paklusu sacīja, un Velkonis sāka līgani slīdēt uz kreiso pusi. «. . . ātrāku gaitu. Dod pilnu jaudu!» rīkoja Kapteinis, un Velkonis, paklausīdams pavēlei, sāka iet ātrāk un ātrāk, plandīdams savas baltās ūsas un ar priekšgalu stumdams aizkavējušos vilni.

Aiz pagrieziena upe bija taisna, tīra; kreisajā krastā plaši pletās pjavas un lauki, bet labais krasts piepeši saslējās un sāka sliekties pret debesīm. Tas kāpa augšup tik krauji, ka neviens netika tam līdzi. Jautrā bērzu birztala piekusa pati pirmā un' apstājās netālu no pakājes, pinkainie nevīžas krūmi piemetās ap pusnogāzi, dzeltenacainas lauku mājiņas, cita citu balstīdamas, bija uzrāpušās vēl augstāk, bet Virsotni tomēr nejaudāja sasniegt, un šī Virsotne, kas tumsa padebešos, bija tukša un majestātiska.

Kapteinis, kas stāvēja pie stūresmājas, pasniedzās ar roku durvju ailē un parāva nez kādu auklu. Sāka vārīties un sprauslāt rotaļu patvārim līdzīgā vara mučele Velkoņa dūmeņa galā, un pār upi aizskanēja neparasti sulīgs, smags un gauss pūtiens. Šķita, ka tas sadrebina gan ūdeni, gan krastus; tam atsaucās mēmais mežs, un tramīga atbalss, it kā pa kāpieniem palēkdamas, traucās kalnup. Un vispēdējā — jau pēc krastiem, kokiem un kalna nogāzēm — pūtienam atsaucās Virsotne. Tā atbildēja tik dobjā, apslāpētā un svinīgā balsī, ka visas citas balsis uz upes uzreiz apklusa ...

— Kas tas ir? ... Kāpēc tā? — Stjopa sajūsmināts čukstus jaūtāja Kapteinim.

— Te mēs sasveicinājāmies ar vārdabrāli, — sacīja Kapteinis, un kristāliņi viņam zem uzacīm apdzisa un ūsas pavērās smaidā.

— Ar īsto Ivanu Bargo.

— Un kas tas tāds ir — īstais Ivans Bargais?

— Tāds cars bija, — pasteidzās atbildēt Aļoška, raudzīdamies pāri Kapteiņa galvai.

— Nē, nevis cars, — teica Kapteinis.

— Tāds cilvēks bija . . . Ivans Sergejevičs Bargais. Ekur — no šās sādžas.

— A-a... — Aļoška novilka. — Esmu dzirdējis. Viņš paveicis kaut kādu varoņdarbu, vai ne?

— Nezinu, — Kapteinis atteica. — Var jau būt.

— Nu, kā tad. Jūs viņu ar svilpi sveicināt. Salutējat. Tas taču nav tāpat vien, bet par kaut ko, vai nav tiesa?

— Viņš strādāja, — sacīja Kapteinis.

— Visu mūžu strādāja: plostus laida, kravu vadāja. Tas arī ir viss. Un nomira uz sava kuģa. Rau, uz šā paša!

— Tātad līdz galam stāvējis savā postenī! — noteica Ajoška. — Tagad viss skaidrs.

— Jā, — Kapteinis, brīdi klusējis, apstiprināja. — Protams ... Līdz galam stāvēja postenī.

Kalns labajā krastā pagriezās, rieta saule tagad apgaismoja vienīgi tā Virsotni, it kā rādīdama to visiem, un tur, debess augstumos, piepeši iznira sarkana bakena piramīda. Nē, tas nebija vienkāršs bakens, — Stjopa jau zināja, ka parastie bakeni izvietoti pa upi, — bet šis bija īpašs Bakens, kas, pacelts kalna galā, slējās augstāk par visaugstākajiem kokiem, augstāk par sādžas dē]u jumtiem, pat augstāk par pašu tuksnesīgo un majestātisko Virsotni. Un cilvēks, kam uzcelts tāds piemineklis, jādomā, arī bijis neparasts. Stjopa viņu it kā redzēja acu priekšā — Cilvēku, kas ar savām rokām vilcis pa upi plostus, nesis nastas, vadījis smagas liellaivas; patlaban viņš stāvēja upei pāri, pats kā kalns, varens un vecs, sveicināja garām braucošo Velkoni kā savu jaunāko brāli.

— Jā, — kapteinis, brīdi klusējis, apstiprināja. — Protams . .. Līdz galam stāvēja postenī.

Kapteinis izvilka Aļoškas papirosus, mehāniski atplēsa paciņu un aizsmēķēja. Stjopa vēl joprojām lūkojās uz kalna virsotni, arī kapteinis lūkojās uz kalna virsotni — uz to mazītiņo, tikko samanāmo sarkano bakenu, kas gailēja kā dzīva oglīte. Un atkal dīvaini

mainījās kapteiņa seja: ar spalvām aizaugusi, drūma — tā nupat bija kļuvusi gan lepna, gan svinīga; un gluži neviļus Aļoška pēkšņi atskārta, kur tanī radusies šī izteiksme... Kapteinis bija no tās lielās, īstās pieaugušo pasaules, kur dzīvoja tādi cilvēki kā Ivans Sergejevičs Bargais, kur ritēja grūts pieaugušo darbs un kur visi domāja un raizējās par kaut ko pavisam citu, nekā domāja un raizējās Aļoška. Un viņam, kas atcerējās kapteiņa nicīgo skatienu un bija juties aizvainots par šo skatienu un par gadījumu ar papirosiem, patlaban nez kāpēc gribējās, lai kapteinis vēlreiz paraudzītos uz viņu ar nosodījumu, kaut vai ar to pašu nicīgumu, ar dusmām, pat ar riebumu . . . Taču kapteinis viņu tīri vienkārši neievēroja. Virs upes klīda sēcoši, aizsmakuši velkoņu svilpieni, kapteinis stāvēja pāris soļu no Aļoškas, bet patiesībā bija tikpat tāls kā rieta saules apmirdzētā kalna virsotne.

«Nu lai! ...» Aļoška nodomāja un, skaizdamies uz sevi, tūliņ, kā paradis, dusmu iemeslu meklēja citos. «Nu lai! Ir nu ar gadījies tips! . . .» Un viņš iedomājās kapteini, kas berzēja muguru gar stenderi, atcerējās viņa tobrīd apmierināto un vientiesīgo seju un tad sāka domāt par to, ka priekšā vēl tāls ceļš. Viņš, Aļoška, tomēr brauks šo ceļu tā, kā pats iegribēs, un uz visiem kapteiņiem viņam, taisnību sakot, nospļauties . . .

No stūresmājas iznāca jauniņais matrozis, ko bija nomainījuši; viņš pamirkšķināja

Aļoškam ar aci, un Aļoška pamirkšķināja pretim, un abiem kļuva jautri. Jauniņais matrozis izskatījās gandrīz vienos gados ar AJošku, bet, protams, viņš jau smēķēja — nevis papirosus, bet cigaretes «Laika», un viņam bija melna, visu ko pieredzējusi cepure ar patafona plates nagu un vadmalas vamzis kā īstam jūrniekam. Viņš aizkūpināja cigareti, izvilka no kabatas apaļu spogulīti un palūkojās tajā.

— Nu tā, — viņš ierunājās. — Sardze kārtībā, komanda guļ. Un tālumā parādījusies zeme.

— Vai braucam pēc saraksta? — pavaicāja Aļoška, pavaicāja tāpat vien, lai uzsāktu sarunu un lai matrozis pacienātu viņu ar cigareti.

— Pēc saraksta, — matrozis atteica.

— Nakti stāvam, dienu braucam. Viss pēc saraksta. Ja Bežicos neiestrēgsim, ostā nonāksim divdesmit trijos nulle nulle.

Viņš runāja ļoti braši, šis jauniņais matrozis, skaļā, rotaļīgā balsī, taču Aļoškam pēkšņi šķita, ka matrozis bez skaņas kustina lūpas. Tikai viens vārds aizķērās, palika karājamies klusumā ...

— Kā — Bežicos? — Aļoška iejautājās.

— Kādos Bežicos?!

— Uz upes vieni Bežici vien ir. Un tur ir vienīgais sēklis. Neesi dzirdējis?

— Aha . . . Esmu dzirdējis ... — Aļoška sacīja un, lai matrozis nekā nepamanītu, atgāja pie malas. Aļoškam juka domas, nekādi

nevarēja tikt uz ceļa, noskaidroties, taču pretīgas, drudžaini kūsājošās bailes jau kāpa no krūtīm kaklā... Velkonis iet uz Bežiciem. Aļoška dažkārt tur tika braucis kopā ar tēvu. Bežici ir simt četrdesmit kilometru no ciemata. Taču tie nav pa ceļam uz pilsētu, bet pretējā pusē. Bežici ir pavisam uz otru pusi, un Aļoška un Stjopa augu dienu brauc nevis uz pilsētu, bet gan no pilsētas projām.

Šodien pilsētas piestātnē viņus vajadzēja sagaidīt mātei. Ir jau aizsūtīta telegramma, māte gaida, nekā nenojauzdama. Māte nezina, ka tēvs nav varējis viņus pavadīt, māte nezina, ka viņi brauc uz otru pusi, kaut kur viņpus Bežiciem, bez pārtikas un bez kapeikas kabatā ...

— Vai tad jūs ar puišeli nebraucat uz Bežiciem? — matrozis apvaicājās, vēlreiz ielūkodamies spogulītī un kārtodams naģeni.

— Uz Bežiciem... — atteica Aļoška. — Tikai es nedomāju, ka būs tik ātri.

2

Šaipus Bežiciem upe papletās pat platāka un gluži pierima; tās vidū parādījās kārklu brikšņiem aizaugušas saliņas. Toties signāl-stabu un mastu saradās vairāk — tie slējās gar krastiem raibi, grezni, šķita taisni vai dzeļam ar savu spilgto krāsu. Un kapteinis nu vairs neatgāja no stūresmājas, bet velkonis kustējās gausi, lāgiem pavisam mīņādamies uz vietas.

Pa tam tālumā uz kreisā krasta parādījās Bežicu piestātne — nule krāsotas eļļaini dzeltenīgas laipas, gari šķūņi, nojumes un baļķu grēdas pašā ūdens malā. «Aļoš, tu nezini, kur ir sēklis? Vai šis?» ievaicājās Stjopa un paraustīja Aļošku aiz rokas. «Nezinu, liecies mierā ...» Aļoška pikti atteica, domādams pavisam par ko citu, un tobrīd velkonis īsi ierēcās, lejā, mašīnu telpā, kaut kas sāka šņākt un zvanīt; jauniņais matrozis ar garu kārti rokās aizskrēja uz priekšgalu, un kapteinis izliecās no stūresmājas, lūkodamies atpakaļ uz liellaivām. Arī Aļoška pavērās atpakaļ un ieraudzīja, ka velkonis lien starp divām smilšu sērēm. No labās un no kreisās šīs sēres iesniedzās upē — garas, šķautnainas sekles —, un šaurajā ūdens strēlē starp tām nedabiski spilgti mirgoja, dzirkstīja sīki ņirbu vilnīši.

Pirmā liellaiva ar ķieģeļiem laimīgi izkļuva cauri sērēm, ne reizi neuzgrūdusies, neno-raustījusies; otrā liellaiva likās virzāmies taisni pa iepriekšējās sliedi, taču — pēkšņs grūdiens, nošņirkstēja trose pret velkoņa loku, troksnis lejā apklusa, garām peldošie krasti apstājās. «Aizķērās tomēr ...» kapteinis stūresmājā noteica.

Jauniņais matrozis ar kārti joza atpakaļ, skrējienā vilkdams nost vamzi.

— Kornej Ivanič! — viņš sauca. — Es tūliņ pārbaudīšu! . . .

Bet kapteinis jau nāca ārā no stūresmājas un arī sāka izģērbties — bez steigas vilka

nost kreklu, noāva ūdens zābakus, lina vaļā kājautus.

— Kas tur ko pārbaudīt, — viņš sacīja, — aizķērāmies ar malu, tūliņ nostumsim.

Kapteinis pagriezās, un Aļoška ieraudzīja viņa muguru un kreiso roku. Pār muguru no pleca līdz jostasvietai stiepās divas dziļas grubuļainas rētas. Bet uz rokas — mazliet virs elkoņa tumši ēnojās kaut kādi dīvaini plankumi... Nē, tie nebija plankumi, tie bija skaitļi — nevis uzrakstīti, bet, acīm redzot, ar kaut ko iededzināti, vēl diezgan skaidri saredzami, un droši vien tos varētu izlasīt visus līdz pēdējam, ja tie neizskatījušies tik mežonīgi, nejēdzīgi un baismi uz dzīvas, kustīgas cilvēka rokas . . . Aļoška tos ieraudzīja pa acu galam un tūliņ novērsās, it kā viņam būtu iesists pa seju, taču, arī pavirši uzskatīti, šie skaitļi neizgaisa, palika tumstam acu priekšā . ..

Jau vēlāk, kad Aļoška un Stjopa Bežicos bija izkāpuši krastā un, sataisījušies tur pārnakšņot, sēdēja siena kaudzē tuksnesīga nokrēslī šķietami balta ceļa malā, Stjopa ieprasījās, kur kapteinim radušās šīs rētas, un tad jautāja, kas tas esot — karš.

Un Aļoška, kas savā mūžā jau bija izlasījis labu tiesu grāmatu par karu, labprāt skatījās kara filmas un bija paspējis izveidot kaut kādu pats savu priekšstatu par karu (protams, tikai varonīgu, cēlu, drosmīgu — kā visi viņa vecuma zēni, kas nav redzējuši karu paši savam acīm), — šis Aļoška neprata brālim atbildēt. Pareizāk sakot, viņš atbildēja, bet nu jau citādi: karš —• tas ir, kad uzbrūk ienaidnieki, kad cilvēkus nogalina, saņem gūstā un iededzina viņiem uz miesas, lūk, tādas zīmes ...

Stjopa noklausījās šais vārdos, padomāja un tad neizpratnē sacīja:

— Bet kā tad — kā tad viņi var kauties? Viņi taču ir pieauguši cilvēki!

Un AJoška saprata brāli un neizsmēja viņu.

«Bargais» nostāvēja Bežicos tikai dažas minūtes. Kapteinis piestātnē parunājās ar dispečeru, uzņēma uz klāja pludinātāju brigādi, un velkonis atgāja no krasta.

Aļoška un Stjopa to nepavadīja. Turēdams brāli pie rokas, Aļoška stāvēja baļķu grēdas paēnā un gaidīja, kad varēs pieiet pie dispečera.

Bet par dispečeru Bežicu piestātnē strādāja gadu septiņpadsmit veca meitene. Nebijis viņai formas svārka un lederīna papīru mapes, viņu pilnīgi varētu noturēt par skolnieci. Runādama ar kapteini, viņa izturējās oficiāli, dzedri un raudzījās apkārt gandrīz tā kā ar aizdomām. Taču kapteinis drīz aizgāja, viņa vietu ieņēma jauniņais matrozis, un te nu vienā acumirklī dispečers pazuda, piestātnē palika sarkstoša, gluži jauna meitene — skolniece — jau it kā bez sava formas svārka un bez kroņa mapes ... Viņa bija priecīga par

sastapšanos ar jauniņo matrozi, neslēpa to, smējās par visu, ko viņš runāja, un smējās tāpat vien, kad viņš to uzlūkoja laiskā labvēlībā. Velkonis aizlīgoja augšup pa upi, bet meitene vēl ilgi noraudzījās tam pakal, vēroja iedegušās ugunis un viļņus, kas, pamazām aprimdami, lēni šūpoja skaidas un mazuta svītras. Un viņa atgriezās dežūrislabā ar to pašu smaidu, kas, iegulis viņai sejā, norobežoja viņu no visa apkārtējā.

AJoša jautāja, kad būs nākamais reiss uz pilsētu.

— Uz pilsētu pagaidām reisu nebūs, — meitene smaidīdama atbildēja. — Pludinā-šana. Atpakaļ ies «Bargais», bet nav zināms, kad.

Meitene diez vai atskārta, kas viņai jautā. Ja patlaban paskatītos ar viņas acīm, tad kļūtu redzams, ka Aļoška, pats to nenojauzdams, pēkšņi kļuvis līdzīgs jauniņajam matrozim. Un ne tikvien AJoška — arī velkonis, kas attālinājās, atgādināja jauniņo matrozi, garais šķūnis ar uzrakstu «Nesmēķēt» atgādināja jauniņo matrozi, baļķu grēdas, dežūr-telpa, krācis, bērzi uzkraujas,krūmi,mākoņi, uzlecošais mēness — viss atgādināja jauniņo matrozi. Tā meitene redzēja. Droši vien tikai piestātnes priekšnieks būtu viņas acīs palicis piestātnes priekšnieks, kaut gan — kas zina? — varbūt arī viņš būtu kļuvis mazmaz-drusciņ jaunāks. Taču piestātnes priekšnieka darbā vairs nebija, un tātad patlaban pasaulē nebija vairs nekā cita kā vien jauniņais matrozis. Un meitene pagāja Aļoškam un Stjopam garām, viņus nepamanījusi.

Viņi atsēdās uz mikla baļķa ar patrupējušu mizu. «Kāpēc mēs nokāpām?» Stjopa jautāja. «Kurp mēs iesim?» Stjopa jautāja, bet Aļoška klusēja, varēja tikai just, kā dreb viņa roka, kas spieda Stjopas plaukstu. Aļoška patlaban pārdomāja, ko darīt; viņam bija bail, taču ne vairs tā kā uz velkoņa, kad viņš iztrūkās pirmoreiz. Tās bija nepacietīgas bailes, tās urdīja, lika darboties, turpretim tagad viņu pārņēma drūmas — tādas kā bezcerīgas bailes, kad negribējās pat kustēties. Aļoška nevarēja brālim izstāstīt, kas nolicis, un droši vien patlaban nebūtu atradies neviens, ar ko Aļoška varētu atklāti dalīties savās domās. Un tomēr viņš runājās — pats ar sevi; viņā patlaban sarunājās divi cilvēki: tas, agrākais, pārliecinātais un drosmīgais puisis, kam bija ziņā sava parole un kas paļāvās uz pastāvīgu veiksmi, vispār, Aļoška-lielais, un tagadējais, izbiedētais, apjukušais Aļoška-mazais.

«Kāpēc tu, stulbeni, negāji pie kapteiņa un nepalūdzi viņu palīdzēt?» jautāja Aļoška-lielais.

«Es negribēju, ka par mani smietos...» atbildēja Aļoška-mazais. «Tad būtu jāizstāsta gan par naudu, gan par biļetēm. Dabūtu zināt tēvs un māte ...»

«Blēņas! Galu galā varētu izmelsties, sapūst kapteinim zilus brīnumus! Būtu vēlāk par ko pasmieties!»

«Man negribējās viņam melot. Nezinu, kāpēc. Es nebūtu varējis. Man bija ir derdzīgi, ir kauns ...»

«Tev arī agrāk vienotrreiz ir gadījies kaunēties. Tad ta gan liela bēda! Kauns acīs nekož ... To var aizmirst un justies lieliski.»

«Nezinu . . .» Ajoška-mazais atbildēja. «Es nevarēju kapteinim melot. Labāk pasaki — ko tagad lai darām? Dod padomu!»

«Kādi te var būt padomi. .. Man gribas ēst!» sacīja AJoška-lielais, iešņukstējās un arī piepeši kļuva mazs.

Stjopa ieraudzīja Puiku iztālēm, kad tas vēl laipoja augšup pa baļķu grēdu kā pa kāpnēm. Nevarēja saprast, no kurienes šis Puika te uzradies. Varbūt viņš bija izniris taisni no ūdens, tāpat kā dažu reizi cilvēki klusu un bez skaņas iznirst no nakts miglas, kas pludo pa gravu.

Puikam bija noskrandis krekls, noskrandu-šas bikses un kājās ķīniešu kedas.

— Dod divas kapeikas, uzdancošu uz vēdera! — Puika sacīja.

— Ej tu, zini, kur... — Aļoška nīgri at-gremza.

— Vai ir kas, ko gremot?

— Paši gribētu.

— Kam jūs tādi esat?

— Mēs no Kuzmina. Braucam uz pilsētu.

— Kas tas par tādu Kuzminu?

Izrādījās, ka Puika Kuzmina uzvārdu

nepazīst! Stjopa līdz pat šim laikam bija pārliecināts, ka šo uzvārdu zina visi: vajadzēja tikai vecākajam brālim to izrunāt, kad nepazīstami cilvēki uzreiz kļuva pazīstami. Bet Puika nezināja! Droši vien viņš patiešām bija izlīdis no ūdens. Pat Aļoška neattapa, ko viņam atbildēt.

— Un kam tu pats esi? — Aļoška noprasīja.

— Es — neviena, — Puika lepni atteica.

— Kā — neviena?!

— Esmu čigāns, — Puika sacīja. — Es esmu pats par sevi. Klejoju. — Viņš nošņauca degunu un pavērās Aļoškā un Stjopā no augšas uz leju.

— Kurp klejo? — Aļoška nesaprata.

— Vispār. Šodien klejoju no Dvorikiem. Bet rīt klejošu kaut kur tālāk.

— Kādēļ? — Stjopa jūsmīgi iesaucās.

— Nu, — Puika sacīja. — Nesaprotat? Klejot — tas ir vareni! Palieciet sveiki! Bet citādi jau parīt aiztriektu uz skolu. Tu, garais, mācies?

— Aha.

— Bet es ne! — Puika padižojās. — Es esmu pats par sevi. Pāris gadiņu paklejošu un tad nolikšu eksāmenus... par to, nu, kā viņu. .. nu, vispār, vienā rāvienā. Bet citādi — tīrā garlaicība. Es nevaru, sirds raujas brīvībā. Vai gribat, es jums pazīlēšu? Visu pateikšu — kas bijis, kas ir, kas būs un kāds jums liktenis lemts!

— Rauj vaļā! — teica Aļoška, un Stjopa

iepleta acis un pat elpu aizturēja — tas bija tik. interesanti.

— Kaut gan ne, — Puika piepeši pateica.

— Pigu. Rociņu vajag pazeltīt.

— Ko?

— Samaksat vajag. Bez maksas nevar zīlēt. Nav brīv!

— Mums patiešām nekā nav, — Aļoška sacīja. — Mums jātiek uz pilsētu, bet te ne velkoņi, ne kuteri neiet. Muļķīgs stāvoklis. Vai nezini, kā nokļūt līdz pilsētai?

— Man pilsēta neder, — Puika iebilda.

— Mēs, čigāni, visām pilsētām metam līkumu.

— Bet kur te var pārnakšņot?

— Hei — Puika iesaucās. — Atradis, par ko domāt. Es nolikšos zemē, ar vēju apsegšos. Bet vispār, puikiņas, te ceļmalā ir siens. Aidā, sakursim uguni, apsildīsimies!

— Tūristi nakts atpūtā, — Aļoška skābi novilka. — Romantika! ... Nu, ejam, nekā nevar darīt... Kā jel tevi sauc?

— Mani? Hm... Nekā. Mums ir savi vārdi, — Puika atteica. — Tu nemaz nevarēsi izsacīt.

Viņi sakūra sārtu netālu no siena kaudzēm un apgūlās pie uguns, tik siltas un mājīgas, ka uzreiz kļuva omulīgi šai naksnīgajā, miglas klātajā, drēgnajā laukā.

Gandrīz blakus stiepās tukšs, balts lielceļš; tā klājums viegli spīguļoja nez vai no

rasas lāsēm, vai varbūt no vizlas krislīšiem sasmalcinātajās šķembās. Viņpus ceļa melni un blīvi kudloja krūmi, vēl tālāk sākās bērzu birzs, kas izskatījās brūngani zila. Un to visu apgaismoja dzeltens dūmakā tīts mēness, kas jau bija pakāpies pie debesīm. Mēnesnīcā priekšmeti nemeta ēnu, tikai visi tie — gan siena kaudzes, gan koki, gan ik zāles stiebriņš zemē — bija apvīlēti ar mirgojošu fosfo-risku kontūru, kā dažkārt mēdz būt pirms negaisa.

Čigānēns drīz aizmiga — taisni sarunas vidū, nepaspējis nobeigt aizsākto teikumu. Miegā viņš smaidīja un brīžam spēra ar ķīniešu kedām: droši vien turpināja klejošanu. Bet Aļoška nebija pieradis gulēt uz kailas zemes, ar vēju apsedzies, viņam nenāca miegs. Ilgi neiemiga arī Stjopa: grozījās sienā, kaut ko čukstēja, tad jautāja, kāpēc «Bargā» kapteinim tādas rētas un kas tas ir — karš. Aļoška atbildēja strupi. Patiesībā viņš domāja par to pašu, kaut gan pašlaik raudzīja atcerēties kaut ko citu: iemeslu, kura dēļ tēvs bija aizkavējies ciematā.

Tēvs nevarēja viņus pavadīt līdz pilsētai tāpēc, ka šorīt uz mīnas bija uzrāvies traktors. Kā parasti, no rīta meža cirtēji bija veduši «stublakus» — garus baļķus ar nenoda-rinātām galotnēm. Traktors vēla sev mugurā saini «stublaku» un vilka pa zemi uz upes krastu. Tas bija pierasts, pazīstams darbs, un neviens nevarēja iedomāties, ka cirsmā, ko no vienas vietas nopēdojušas meža strādnieku kājas, savandījušas traktoru kāpurķēdes, zemē varētu slēpties mina. Bet tā tur gulēja — rūsas saēsta, ar sadēdējušu korpusu, trūdoša, tomēr saglabājusi sprādziena spēku. Tā gaidīja zemē ilgi, — ritēja gadi, pamazām aizauga klajums, kas savā laikā bijis ienaidnieka mīnu lauks, pacēlās koki un apsedza to ar savu ēnu. Un iznāca tā, kamīna sagaidīja. Tai bija vienalga, kas nospiež detonatoru — tanks, traktors vai kravas mašīna — un kam tagad pieder šie tanki, traktori un kravas mašīnas. Tai bija vienalga, tā tomēr bija sagaidījusi. Un no rīta cirsmā norībēja sprādziens, aizdegās treilēšanas traktors, tā vadītāju ievainoja. Sī nelaime tad nu tēvu bija aizturējusi ciematā.

Kad Aļoška to dabūja zināt, viņš, taisnību sakot, pat nopriecājās. Ne sprādziens, ne trak-toiists, ne visa tā kņada ap šo notikumu Aļošku neskāra, uz viņu neattiecās. Protams, viņš būtu sabijies, ja mina sprāgusi viņam līdzās, protams, viņš būtu jutis žēlumu un izmisis, redzot ievainoto traktoristu, bet, tā kā tas viss bija atgadījies bez viņa, tad viņš notikušo uztvēra kā tālu un nereālu. Galvenais viņam bija tas, ka tēvs viņus nepavadīs. Var braukt bez uzraudzības, kā pašam iegri-bēsies; Aļoška domāja tikai par to un klusībā priecājās.

Kas tad ar viņu bija noticis šodien, ja, lūk, patlaban, guļot pie ugunskura naksnīgajā laukā, viņš domā par šo sprādzienu pavisam citādi, pilnīgi skaidri iztēlojas sarūsējušo

mīnu, kas paslēpta zemē, pārdomā par tanī iesprostoto baismīgo, aklo un ārprātīgo spēku, uztraucas par ievainoto traktoristu, lieku svešu cilvēku, un uztraucas tā, kā būtu uztraucies par tēvu vai par Stjopu... Un viņš saprot, pilnīgi saprot jaunākā brāļa neizpratni, ar kādu tas izsaucās:

«Bet kā tad, kā tad viņi var kauties? Viņi taču ir pieauguši cilvēki!»

Šovasar Stjopa pirmoreiz mūžā bija sakāvies: kaimiņu puišelis nodarīja viņam pāri, un Stjopa puišeli piekāva; un Stjopam tika teikts, ka kauties nav labi. Viņš iegaumēja, ka kauties nav labi.

Un tagad nu — naktī —, visa redzētā satraukts, Stjopa jautā brālim, kas tas ir — karš, un brālis atbild, ka karš — tas ir, kad uzbrūk ienaidnieki, kad cilvēkus nogalina, saņem gūstā un iededzina tiem uz miesas briesmīgas zīmes ... Varētu neticēt, taču to paskaidro vecākais brālis, paskaidro nopietni. Ļoti nopietni!

Un tad ar bezgalīgu izbrīnu, sarūgtināts, ka neparko neizdodas izprast, aptvert šo dīvaino dzīvi, Stjopa saka:

— Bet kā tad, kā tad viņi var kauties? Viņi taču ir pieauguši cilvēki!

Arī Aļoškas dzīvē bija tikai atskaņas, tikai atgādinājumi par karu: piemēram, viņš atcerējās to laiku, kad tēvs vēl beidza novalkāt

zajo frontes vateni (vēlāk šo vateni reizēm klāja uz automašīnas pārsega); viņš atcerējās sagrautos namus pilsētā (šo namu pagrabos bija riebīga smaka, tur garāmgājēji reizēm mēdza nokārtot savas vajadzības, tur sadrupušu ķieģeļu drazā un netīros papīros pat dienas laikā šaudījās žurkas); viņš atcerējās dzīvokja drēgnumu, kas turējās vēl ilgi pēc kara (aiz paraduma Aļoška vēl līdz pat šim laikam guļ ar zeķēm kājās). Kara attēlu viņš sastapa uz ekrāniem, kad skatījās kara filmas, tās viņam patika labāk par citām; par karu viņš lasīja grāmatās, bet tas nebija tik interesanti. Viņš tika dzirdējis arī par iededzinātām zīmēm, uz krūtīm iegrieztām zvaigznēm, no cilvēka ādas darinātiem abažūriem. Viņa vecumā jau daudz ko saprot, daudz ko atšķetina, bet karš AJoškam tomēr palika neizprasts. Reizēm tas pārvērtās par rotāju, reizēm — par kāda cilvēka pārgalvīgu piedzīvojumu, reizēm — par miglainām atmiņām, taču visbiežāk viss, kas attiecās uz karu — vai tās bija sarunas, vai radioraidījumi, ziņojumi avīzēs —, Aļošku it nemaz neskāra, it kā aizslīdēja viņam garām. Radio varēja izslēgt, avīzi nomest pie malas, sarunu aizmirst. Viņa paša pasaulē nekas nemainīsies ... Un tikai šodien, vienīgo reizi, cik vien Ajoška atcerējās, karš pavīdēja neparasti baismi un it kā taustāmi skāra viņu. Viņš neatskārta, kāpēc tā iznācis, tikai jau zināja, ka diez vai aizmirsīs šo dienu, kapteiņa sakumpušo stāvu, rētas uz viņa

muguras, iededzinātos skaitjus, kas it kā kustējās'uz rokas, un jaunākā brāļa balsi, kura jautāja, kas tas ir — karš...

Kad Stjopa izaugs liels, viņš dabūs zināt, ka uz šās zemes, rau, šais pašās vietās, kur tek Luzas upīte, kur apmetusies Dvoriku sā-džiņa, kur plešas viņa pilsēta un citas tādas pašas pilsētas, sensenos laikos viļņojusi jūra, šalkuši paparžu meži, no gļotām un dūņām līduši ārē milzu zauri, pēc tam ciklopisks šļūdonis uzaris cietzemi, ar savu salto mēli aplaizīdams kuprainos akmens blāķus... Stjopa to visu uzzinās un tam noticēs, jo tam var ticēt, jo tā ir bijis.

Taču, kad viņš izaugs liels un dabās zināt, ka nevis pirms miljoniem gadu, bet pavisam nesen, vēl viņa vectēvam un tēvam atminamos laikos, apmācīti, izdresēti iebrucēju ka-rapūļi ielauzušies kaimiņu zemēs, laupīdami un zvēriski trakodami; ka pirmajā pasaules karā lietoti ne tikai ātršāvēji ložmetēji, bumbas, bet arī indīgas gāzes; ka otrā pasaules kara laikā cilvēki dedzināti speciāli konstruētās krāsnīs, dzīvi rakti zemē; ka tā paša kara beigās laists darbā visbriesmīgākais, visdrausmīgākais ierocis, kāds jebkad pasaulē izgudrots, un pašā pirmajā šā ieroča izmēģinājumā ar vienu triecienu no zemes virsas noslaucīta milzu pilsēta, kuras iedzīvotāji, nekā nenojauzdami, pēkšņi bija nokļuvuši it kā vulkāna rīklē, viņi izgaisa,

saplēnēja pelnos, gāja bojā no neredzamiem, nesaudzīgiem stariem; ka tūliņ pēc šā izmēģinājuma sākās citi, ierocis tika uzlabots, tie, kam karš bija izdevīgs, nepieciešams, turpināja gatavošanos tam, bet tie, kas gribēja karu novērst, bija spiesti uzkrāt ieročus aizsardzībai, — tam viņš neticēs.

Sljopam rādīs fotogrāfijas, dos lasīt grāmatas, skaidros, kāpēc tas tā bijis; viņš redzēs kritušo kapus, draudīgas ēnas uz krāsmatu akmeņiem — un tomēr neticēs, ka tā bijis.

Jo grūti būs tam noticēt.

Nakts aizvien vairāk sabiezēja, pielija ar tumsu, kaut gan mēness bālēdams, pamazām it kā apsarmodams, kāpa aizvien augstāk un augstāk un atplauka zemās rudens zvaigznes.

Ugunskura gaisma it kā sarāvās, tā iezīmēja nelīdzenu aplīti, kurā, viens pie otra piespiedušies, sēdēja Aļoška ar Stjopu un, kājas raustīdams, gulēja jocīgais čigānēns. Šai gaismas lokā gandrīz nemaz neiespiedās nakts skaņas, nekāda čaboņa; atrodoties tajā, nevarēja redzēt, kas notiek apkārt.

Bet nakts pulsēja pilna kustības, ne uz mirkli neaprima slepena darbošanās virs zemes, gaisā un ūdenī; risinājās neredzamas pārvērtības, mainījās pasaule savā mūžīgajā tecējumā no pagātnes uz nākotni . ..

Šai stundā zemu virs upes, gandrīz skardamas ar spārniem kārklāju, pa vienai

pārlidoja strupastes griezes; tās laidās uz dienvidiem tikai pa naktīm, paslepus; starp tām bija. jaunas — dzimušas šogad; ceju nezinādamas, jauzdamas virzienu pēc zvaigznēm, tās devās savā grūtajā lidojumā tāpat kā miljoni citu putnu, lai saglabātu dzīvību un atgrieztos šurpu pavasarī.

Izmantodamas pēdējo skopo siltumu, naktī elpoja stiegrainās, spēcīgās ceļmalīšu lapas, meža zemeņu ceri, krokotie rasaskrēsliņu vēdeklīši, pūkainie baltpunktainie lakači, trauslās, baltas sulas pilnās pienenes; zaļas tās paies zem sniega, pārvadīs ziemu un atkal pacelsies pretim saulei kā nākamā pavasara zāle.

Bez vēja, pašas no sevis bira, slīdēja no zariem pusžuvušās lapas; viegli knakšķēdams, atraisījās kātiņš, un zem tā iedobītē parādījās jauns pumpurs, vēl sīciņš, cieši savīstīts, bet jau paguvis ieelpot pirmo gaisa malku.

Neskaitāmas kā zvaigznes šais brīžos pār zemi bagātīgi kaisījās sēklas; piebriezdamas sēklas ieurbās mitrajā, valkanajā augsnē, virpinājās lejup ar grozīgiem izpletnīšiem, peldēja pa ūdeni, lidoja, pielipušas putniem pie spārniem un kājiņām, un katrā sēkliņā, pat sīkā, pat ar aci nesaredzamā, bija ieslēgtas veselas paaudzes nākamo dzīvo radību.

— Paskaidrojiet jel man, kas šī par čigānu nometni! — tumsā piepeši atskanēja balss. Aļoška un Stjopa nodrebēja un pagriezās.

No apakšas sarkano liesmu apgaismota, viņiem līdzās stāvēja sirma, tukla sieviete ar portfeli. Viņas izliektajās acenēs atspīdēja ugunskura liesmas — katrā stikliņā pa šaudīgai mēlītei.

— Anton Timotejič! — sieviete pakliedza. — Nāciet šurp!

No tumsas iznira vēl kāds stāvs — vecs vīrs grabošā brezenta apmetnī. Vecajam padusē rēgojās pātagas kāts.

— Papriecājieties, kur viņi sakāruši uguni! Tepat līdzās ir siens. Dēļi. Baļķi. Nenormāli esat, vai?

— Droši vien pasažieri, — vecais vīrs minēja. — No piestātnes.

— Kā — jūs esat vieni paši? Bez pieaugušajiem? — taujāja sieviete, pavērsusi pret Aļošku liesmojošās acenes.

— Vieni, — Aļoška bikli atsaucās un piecēlās, it kā runātu ar skolotāju.

— Kāpēc?

Citā reizē Aļoškam ne prātā nebūtu nācis viņai atbildēt. Un, ja jau nu pārlieku uzpūtos, viņš pateiktu savu paroli — varbūt tā līdzētu. Taču šodien, pēc visiem notikumiem, pēc savām bailēm, pēc šās nakts zem klajām debesīm, Aļoška sievietei paklausīgi atbildēja, un tēva uzvārds viņa atbildē neieskā-nējās. Varbūt apjukumā viņš to piemirsa, varbūt viņam uznāca šaubas, vai sievietei šis uzvārds pazīstams. Lai šā vai tā, viņi tomēr bija aizkūlušies tālu no ciemata, un te

dažs labs var tēvu nepazīt, lūk, piemēram, čigānēns taču nepazīst . . . Aļoška godīgi paskaidroja, kā viņi uzkāpuši uz cita velkoņa, kā nobijušies un Bežicos izkāpuši, kapteinim nekā nepateikuši. Tikai par naudu un biļetēm Aļoška noklusēja.

— Tātad jūs esat divatā ar brāli, — sieviete noteica. — Un kas tas tur guļ?

— Tas ir čigāns, — Sljopa paziņoja ar godbijības pieskaņu balsī. — Viņš klejo. Un rītu klejos tālāk.

— Viņš pats tā stādījās priekšā?

— Aha.

— Anton Timofejič, paskatieties jel! — sieviete sacīja. — Tāds kā pazīstams čigāns, ko?

Vecais pieliecās un ar pātagas kātu pabikstīja pa gumijas kedu.

— Grāmatvedības Paška?

— Nu protams. Viņš pats.

— Ak, diedelis, kur alcilpojis! — večuks nobrīnījās. — Atkal!

— Paša! — sieviete bargi uzsauca.

Čigānēns atvēra acis un tūliņ atkal aši aizvēra. Viņa baltās kedas sastinga, pierāvušās tuvāk augumam.

— Paša!

— Nu, ko uzplijaties? — čigānēns, acis neatvēris, sīkā balsī iečinkstējās. — Ko jums vajag?

— Tēvs viņu meklē pa visu sādžu, māte sev matus plēš! — sieviete dusmīgi iesāka. — Bet viņš, vai redzat. . .

— Ne nu plēš — nekā! — čigānēns činkstēja. — Es tak viņiem teicu, ka tik un tā aizbēgšu!

— Nekrielnelis! Kā nav kauna! ...

— Lai kaunas paši! — čigānēns nikni atcirta un paslējās sēdus. — Visu manu mūžu sagrauzuši!

Acenes sievietei nez kāpēc notrīcēja, iemirgujojās.

— Anton Timofejič, — viņa drebelīgā balsī pateica, — aizvediet viņus visus uz sādžu! Cik te tālu, es aiziešu kājām. Čigānu nododiet mātei rokās, bet šos ceļotājus — uz manām mājām. Rīt padomāsim, ko darīt.

— Tik un tā nepalikšu! — Paška draudīgi iekliedzās.

— Turiet viņu labi cieši, Anton Timofejič! Bet tu, jaunekli, pasaki savu adresi! Es piestātnē nosūtīšu telegrammu, lai jūsu mājinieki nezaudē prātu . . .

Ajoška pateica pilsētas adresi, sieviete, pie uguns noliekusies, pierakstīja to uz kādas apzīmogotas lapas un aizgāja, atvadām pazib-snīdama ar acenēm.

— Nu, slienieties kājās, klejoņi! — Antons Timofejičs nīgri uzsauca.

«Tru-ru-ru ...» kurkstēja zirgam vēderā, «tru-ru-ru ...». Riteņi rībēja pa neredzamiem akmeņiem, klikstēja neredzami pakavi, kā skārds grabēja apmetnis uz Antona Timofe-jiča pleciem. Uz baltā ceļa klātnes vīdēja

tikai zirga galva ar ogļu melnām ausīm, tā šūpojas vienmērīgas dipoņas taktī, šūpojās, šūpojās, šūpojās ...

Rati, kuros viņus iesēdināja Antons Timo-fejičs, bija ērmoti, Ajoška tādus vēl nebija redzējis: uz diviem riteņiem uzrīkota augsta, no rīkstēm pīta kulba — gandrīz kā grozs. Jādomā, rati bija taisīti braukšanai divatā, un tagad, kad tajos iespiesti četri, vajadzēja piesargāties: tā vien skaties, ka nepārmet kūleni pār malu. Un tomēr labi bija braukt, zinot, ka priekšā gaida cilvēku mītne, siltums, naktsmājas ...

— Tevis — smurguļa — dēļ, — Antons Timofejičs pārmeta Paškam, — dakteriene kājām aizgāja pie slimnieka. Vai tu to apjēdz? Ij man iznāk lieks brauciens!

— Neviens nelūdza! — Paška atgremza.

— Ieņēmies modi no mājām laisties lapās ...

— Tik un tā starp bābām nedzīvošu!

— Ar bābu pāļus dzen. Bet tev ģimenē ir sievietes. Vājais dzimums.

— Не! Jūs nezināt, kas tas par vājo!

— Te uz jaunceltnēm bizoji... Uz Brat-skas HESu, vai? Te, saproties, klenderēt uzgājies ... — Antons Timofejičs, apmetnim nograbot, iebikstīja Paškam sānos. — Es gan jūtu, no kuras puses vējš papūtis. Čigāni mūsu kolhozā iestājušies. Astoņpadsmit gabalu. No tiem šim ij piesitusies tā jaunā mode . .. Bet to nesajēdz, ka čigāns lagadīt pārkaldināts, dzīvo uz vietas,

— Čigāniem nav tik daudz bābiešul — Paška iesaucās.

— Pagaidi, bābieši tev vēl sados. Sievietes, tas ir.

Aļoška smīnēdams klausījās šīs valodas: iekšējais sasprindzinājums pamazām izgaisa, viņš nomierinājās, pēc uztraukumiem un bažām iestājās tāda kā gurda pusnemaņa. No zirga, no Antona Timofejiča apmetņa nāca deguta, mēslu, miecētas aitādas dvaka, cēlās un grima baltais ceļš, čīkstēja pītā kulba, vienmuļi, ritmiski klakstēja pakavi, pa ceļa malām slīdēja garām slapji krūmi, vēlās migla, virs meža ripoja mēness, šķeldams retos, šķiedrainos mākoņus un neatkāpdamies no ratiem. Tikai lāgu pa lāgam kā salta vēja brāzma Aļošku uz mirkli pāršalca tāds kā satraukums — neizprotams, neskaidrs, netverams ... Viņam šķita, ka aizmirsis šodien izdarīt kaut kādu svarīgu, nepieciešamu darbu, ka viņš kaut kur nokavējas... Taču tepat līdzās skanēja Antona Timofejiča balss, kratījās rati, priekšā sēdošā Stjopas pakausis mīksti sitās Aļoškam pret krūtīm, — un atkal viņš iegrima tīkamā pussnaudā. Viņš nopūtās, iegrozījās uz sēdekļa ērtāk, bez domu raudzījās, kā zem riteņiem plūst mirguļainaisceļš, kā vienmērīgi klanās zirga galva ar vērīgi saslietām ausīm — viena auss pagriezta uz priekšu, otra — atpakaļ... «Tru-ru-ru!» kurkstēja zirgam vēderā, «tru-ru-ru! ...». Stjopa miegaini iejautājās: «Ko viņš tā?» — «Kas?» — «Nu, zirgs tak...»

Anions Timofejičs atbildēja: «Viņa reakcija notiek. Uz vecumu tikpat kā raķete darbojas.. .» Ajoška gribēja iesmieties, taču tūliņ aizmirsa Antona Timofejiča vārdus, tie it kā aizslīdēja garām, izkusa ...

Ceļš vijās pa paugura nogāzi, baltās cilpas virknējās cita pie citas; paugurs pagriezās, zirga galva nez kāpēc sāka šūpoties uz zvaigžņu fona, un mēness, gluži nobālis, pēkšņi atradās lejā, blakus ceļam. «Laikam ezers . . .» Aļoška nodomāja; pa labi uzradās zemi jumti ar antenām, sāka vankšķēt suņi. «Tik un tā nepalikšu!» pie auss ieskanējās Paškas balss, un atžilbis, nokratījis snaudu, Aļoška aptvēra, ka viņi ir jau Dvorikos.

Rati apstājās kaut kur ap sādžas vidu. Tepat līdzās tuvākajai mājiņai durvis līdz kājai vaļā; slīps, drēgnajā gaisā virmojošs gaismas kūlis iekļāva savā lokā lieveņa pakāpienus, ceļa malu un nolīkušos sačukstējušos ģeorģīņu cerus puķu dārziņā. Un tūliņ pat gaisma saņirbēja: uz lieveņa sāka rosīties.

— Labi, no rīta es ar tevi parunāšos! — atskanēja sievietes balss. — Ļubka, ielej viņam ūdeni, ko nomazgāties! Paskat, kā novārtījies!

— Negribu, ko uzplijaties! ... — Paška iepinkšķējās.

— Vera, palīdzi Ļubkai! Darja, uznes no pagraba pienu, sagriez maizi! Anton Timo-fejič, šos divus puikas arī atstāj pie manis!

Nav ko dakterieni traucēt. Bet pie mums jau tik un tā kņada . ..

Milzīga ēna tuvojās ratiem, kaut kur Aļoš-kam virs galvas iebalsnījās tukla, plata sievietes seja.

— Ļautiņi mīļie, viens tak ir pavisam mazītiņš! ...

Sieviete paķēra uz rokas nomiegojušos Stjopu, ar otru roku cieši satvēra aiz elkoņa Aļošku un veda uz lievenēm.

3

Stjopa pamodās un ieraudzīja virs sevis dzeltenus baļķu griestus, pa kuriem, steidzīgi ņirbēdami, strāvoja saules vilnīši. «Pak-pak!» no griestiem pilēja mirdzošas lāses — «pak-pak!». «Dz-dzīvojam, dz-dzīvojam!» priecājās ūdens vaguļi, slīdēdami pa sīkajiem viļņiem. Aiz sienas nokliedzās gailis: «Kuru gunsku-ru-ū!» Stjopa piecēlās sēdus un apskatījās apkārt.

Izrādījās, viņš bija kaut kādā lauku istabā. Un nepilēja vis saules lāses, bet tikšķēja sienas pulkstenis, kas izskatījās pēc strazdu būrīša. Un nevis ūdens vaguļi slīdēja pa viļņiem, bet laiskas rudens mušas džinkstēja pie loga rūts. Un aiz loga nebija ugunskura, par kuru klaigāja gailis, — tikai gaismas kūlis krita četrstūrainā spogulī uz bufetes, saules zaķīši palēkdamies šaudījās pa griestiem un tad nolēca uz lielas krievu krāsns,

kas laikam gan bija ļoti karsta, jo zaķīši vienā mirklī pazuda, šķiet, iztvaikoja . ..

— Princeses, brokastīs! — noskanēja aiz durvīm.

Un Stjopa uzreiz aptvēra, kur viņš atrodas. Tūliņ istabā ienāks karaliene — tā pati, kas vakar Stjopu dzirdīja ar pienu un nolika gulēt. Meitas karalieni sauc par «māmiņu Dusju», viņai ir vīrs, kolhoza grāmatvedis, taču tas neko nenozīmē. Vajag tikai uz viņu paskatīties un uzreiz kļūst skaidrs, ka viņa ir karaliene.

Lūk, viņa nāk iekšā pa durvīm. Kam gan vēl citam varētu būt tāds augums, tāda galva ar spožu matu vainagu, tik cēla gaita? Kas cits, ja ne karaliene runā tik pavēlošā balsī? Kas met tādus iznīcinošus skatienus?

— Nadežda, Ļubka, Darja, Vera! — viņa sauc. — Katerin un Toņa! Mašeņka! Uz ausīm guļat, vai, ka nevar sasaukt! ...

Un tad nu istabā iepeld princeses. Stjopa vakarā nejaudāja viņas saskaitīt, viņš tikai redzēja, cik tās visas skaistas, cik labas un piemīlīgas.

Pirmā ierodņs princese Nadežda — viņa ir visvecākā, viņa ir pieaugusi, viņa pati ir gandrīz karaliene.

Otrā ienāk princese Ļuba — arī viņai droši vien ir daudz gadu, tā ap piecpadsmit.

Trešā ienāk princese Vera — vienos gados ar Aļošku.

Ceturtā un piektā princese, Katjaun Darja,

iespurdz abas reizē, viņas ir dvīņu māsas un, jādomā, mācās vienā klasē.

Sestā princese, Toņa, pirmklasniece, ieslīd gausi un noraudājusies: viņu jau šorīt paspējuši ielikt kaktā.

Bet septītā princese, Mašeņka, pati gudrākā, pati labākā, pati skaistākā, notraušas no krāsns, skandinādama: «Bet Paška atkal netīrīja zobus. Es zinu! ...»

Karalienei ir septiņas meitas un astotais — dēls Paška. Virs, kolhoza grāmatvedis, ne visai piemērots karaļa godam. Viņš ir plikpauris, ar pensneju, un viņa reimatisma mocītās kājas līdz pat ceļiem ieautas vilnas zeķēs. Bet ir taču zināms, ka starp karaļiem reti gadās pieklājīga izskata cilvēki.

— Met nost to avīzi! — karaliene viņam uzsauc. — Paška, ej notīri zobus!

— Bet es tak tīrīju! — atkliedz Paška.

— Viņš mānās, — iejaucas princese Darja. — Tikai suku apmērcēja. Un pulveri no kārbiņas izbārstīja.

— Uz kino šodien nelaidīšu, — karaliene pasludina spriedumu. — Tā arī zini.

— Ko tad es esmu nodarījis?!

— Neblarkšķi par tukšu! Ej notīri! Un tu, Ļuba, pieskati viņu!

Pa kreisi no sevis karaliene apsēdina AJošku, pa labi — Stjopu. Princeses pievelk sev tuvāk šķīvjus un no alumīnija karošu kaudzītes iedod katram pa vienai. Uz galda ir maizes klaips, karsēts piens krūzēs un

apkvēpis kūpošs čuguna katls ar nodauzītu maliņu.

— Atkal kartupi! — pukojas Paška.

— Āfrikā uzsnidzis sniegs, rietumu krastā... — bikli ieminas karalis. — Pat autosatiksme pārtraukta. Un Amerikā izsaluši citrusaugi.

Karalieni šīs jaunās ziņas neuztrauc. Viņai pietiek rūpju pašai savā karaļvalstī.

— Es šodien pārnākšu vēlāk, — viņa saka.

— Fermā sapulce. Tu, Ļuba, izvārīsi vakariņas! Katja un Darja pabaros sivēnu un vistas! Tu, Paška, sanes toverī ūdeni! Vera izslauks govi!

— Nenesīšu! — ar pilnu muti klfedz Paška.

— Nesīsi gan! Ļubka, tu uzmani!

— Ko, vai es par visiem sliktāks?! Ūdeni nest, malku stiept — tad vienmēr Paška! Bet drēbes pērk tikai bābiešiem! Verkai jaunu kleitu nopirka? Katjkai ar Dašku nopirka? Bet kas man? Man visas bikses vienos caurumos!

— Nekāpaļā pa žogiem! — princese Darja pamāca.

— Un skolā neiešu! — draud Paška.

— Iesi! Un kā vēl iesi... — Karaliene ar skatienu pakavējas pie vecākās princeses.

— Nadežda, vai tavs princis šodien iegriezīsies?

Izrādās, ka vecākajai princesei ir jau savs princis. Nadežda samulst, noliec lepno galvu un čukst:

— Atbrauks...

— Viņam būs uzdevums. Pirmkārt, lai šos te brāļus aizved uz Ozjorkiem un iesēdina autobusā. — Karaliene pamet ar galvu uz Aļošku un Stjopu. — Otrkārt, lai aizved Veru līdz universālveikalam, šis tas jānopērk.

— Un pie kā atstāsim Mašeņku?

— Lai ari viņa pavizinās!

— Labi, māmiņ Dusja, — paklausīgi saka princese Mašeņka, visgudrākā, vislabākā, visskaistākā. Un piebilst: — Bet Paška nočiepa divus graudus cukura.

Nē, šī diena iesākās labi; Aļoškam no paša rīta bija lieliska oma. Viņu uzmodināja Paška, šis atmaskotais čigānēns, pačukstēja: «Aidā, uz ezeru, izpeldēsimies! . . . Kamēr bābieši vēl guļ!» Un Aļoška bija ar mieru — un pareizi darīja, ka bija ar mieru.

Uz ezera gulēja bieza migla (ne virs paša ūdens, bet mazliet augstāk; ja pietupās, pa spraudziņu varēja saskatīt pretējo krastu), bet ūdens, izrādījās, bija tik auksts, ka varēja dabūt vai krampjus. Taču nedrīkstēja atkāpties, jaunajam draugam redzot! Acis aizmiedzis, Aļoška ar joni metās ūdenī, iekliedzās kā applaucējies un sāka dauzīties rokām, bet, kad izlēca krastā, drebuļi uzreiz pārgāja un viņam kļuva pat karsti. Un cik labi tad bija elpot pēc peldes, kā bangaini saviļņojās, sāka straujāk ritēt asinis dzīslās, kā saspringa muskuļi! Gribējās skriet pa

svina pelēko zāli, kas kūpēja no rasas, joņot tā, lai vējš žvīgo ausīs un cērtas acīs.. .

Un tad uz ezeru atnāca Paškas māšele Vera. Vakar vakarā Aļoška to netika redzējis, bet varbūt tikai nebija ievērojis. Kaut gan — nē, tomēr nē, viņš arī patlaban nesaskatīja viņu tā īsti, viss viņas apveids tā arī palika izplūdis, neskaidrs: Aļoška nebūtu varējis atbildēt, kādas viņai acis, kādi mati, kāds augums... Tas viss it nemaz nebija svarīgi. Kad Vera atnāca, Aļoška uzreiz juta, ka apkārtne kļuvusi citāda, kaut kas bija netverami pārvērties, pārvērties arī viņā pašā, un viņš šķītās izaudzis. Pēc tam, vēlāk, Aļoška jau visur juta viņas klātbūtni. Viņa peldējās kaut kur nomaļus, mājup gāja Aļoš-kam aiz muguras, viņš pat nedzirdēja viņas soļus, bet krūtīs viņam dauzījās: «Viņa ir šeit. .. viņa ir šeit! . . .» Viņam nevajadzēja uz viņu skatīties, viņš priecājās, jau domājot vien, ka var, ja iegribēs, pagriezties atpakaļ un paraudzīties viņā; viņš nesteidzās uzsākt sarunu ar viņu, priecādamies jau par to, ka var to uzsākt... Viņš nedomāja par to, ka pēc kādas stundas aizbrauks, ka viņu vairs nesastaps, ka nepagūs ar viņu labi iepazīties; nebija ne skumju, ne žēluma, bija tikai prieks, kuru viņš pals nevarēja sev izskaidrot.

Aļoška vēl nezināja, ka šis rīts iespiedīsies viņam atmiņā līdz pēdīgajam sīkumam: gan migla, kas atgādināja dzeltenīgu nosukātu ait-

ādu, gan izmirkušās, nobrūnējušās zāles smarža, gan ezera šalkoņa, ar kādu ūdens skalojās pret tumšajām, slidenajām, gluži kā ieziepētajām laipām, gan biklā, dzilkstošā zīlīšu zvanīšana bērzā, gan lapas, kas bira no šā bērza, gan viņa paša neizprotamais prieks, jūsmas pilnā veselības, spēka un skaidrības sajūta..,

Aļoška nezināja, ka arī šī trīspadsmit gadus vecā meitene, gandrīz nepazīstama, neiepazīta, neizgaisīs viņam no atmiņas, bet, gluži otrādi, aizvien biežāk, aizvien biežāk ienāks prātā un viņas veidols, aizvien vairāk noskaidrodamies, iegūs noteiktākas kontūras, kļūs redzamāk uztverams ... Būs Aļoškas dzīvē mīlestība — un ne viena vien, io diez vai maz cilvēkam mēdz būt tikai viena mīlestība, tomēr pat par savu visdārgāko, par visstiprāko mīlestību Aļoška neteiks, ka tā ir tā, kādu viņš būtu vēlējies, bet tā — sava, vienīgā, kādu viņš būtu vēlējies, paliks tikai šī pusbērnišķīgā, dīvainā, neizprotamā, savā skaidrībā brīnumskaistā mīlestība ...

Cik reižu Aļoška savos laimes brīžos, kad varētu likties, ka viss ir sasniegts un nav vairs ko vēlēties, — cik reižu gan viņš vēl atcerēsies šo meiteni un sapratīs, ka —.nē taču, nē — varēja būt vēl labāk, varēja būt skaistāk, bet, lūk, neiznāca, un viņš pats pie tā vainīgs; cik reižu Aļoška, iztirzādams savu rīcību, kaunēsies no šās meitenes, tikai no viņas un ne no viena cita, kuru arī viņš var

tiesāt; cik reižu dažbrīd neapmierināts, mocīdamies viņš sev sacīs: «Bet bija taču, bija taču man tik daudz laba! ...» — un starp visu labo, kas лопат dzīvē būs atgadījies, pirmajā vielā paliks šīs atmiņas par meiteni, ko sastapa torīt pie ezera . ..

Viņi gāja uz mājām; viņš neredzēja Veru un nedzirdēja aiz muguras viņas soļus, bet krūtīs dauzījās, pulsēja: «Viņa ir šeit. .. viņa ir šeit. . .» Paška žēlojās par savu sūro likteni, stāstīja, kā «bābieši» viņu apspiežot, neļaujot brīvi ne soli paspert, vienos sprediķos no rīta līdz vakaram, gribot negribot jāmūk no mājām projām, — bet Aļoška smaidīja un teica sev, ka īstenībā šis čigā-nēns ir lielisks puisis; lai arī lamā māsas, bet tik un tā var redzēt, ka viņš tās mīl, un arī viņa māsas ir brīnišķīgas, jaukas meitenes. «Māmiņa Dusja» viņu sagaidīja pie lievenēm, apsēdināja sev līdzās uz kāptuvītēm un ņēmās sīki izprašņāt: kas un kā, un no kurienes; bet viņš atkal smaidīja un domāja, kāda viņa lieliska, par spīti savam bargajam komandiera izskatam.

Un, sēžot pie galda (cik gan garšīgi bija miltainie kartupeļi, kas pārlauzti vizēja, čauganā maize, ar pelēkiem miltiem aplipušu garoziņu, treknais karsētais piens, kas laiskā viļņotā strūkliņā tecēja glāzē!), viņš nemaz nebrīnījās, dabūjis zināt, ka Vera kopā ar

viņu brauks uz Ozjorkiem. Citādi nemaz nevarēja būt šai laimīgajā rītā, veiksme nebija lūdzama, veiksme visur gaidīja Aļošku pati...

Drīz pēc brokastīm aiz loga mīksti ierūcās, iepukšķējās pakluss motors, pie lievenēm apstājās spoži melna «Volga» ar ballu virsu. Un atkal tas bija gluži dabiski: nevarēja taču viņi šodien braukt aizvēsturiskos ratos, nevarēja braukt uz nomelnējuša velkoņa, nevarēja braukt pat vecajā tēva «Pobedā» — šorīt varēja braukt tikai šādā lieliskā, spožā, greznā mašīnā.

Stjopu ar sešus gadus veco Mašeņku nosēdināja priekšā — blakus šoferim, Aļoška un Vera apsēdās aizmugurē. «Volgas» sēdeklis ar audekla pārvalku bija plats, ērts, uz tā brīvi varēja novietoties trīs cilvēki, un tomēr — cik gan tuvu uzreiz atradās Vera, cik negaidīti, bīstami tuvu! Aļoška atvirzījās uz pašas maliņas, piespiedās pie durtiņām, un tomēr Veras katūna kleitiņa pieskārās Aļoškam pie rokas (Vera sēzdamās to sakārtoja), un izrādījās, ka gluži blakām ir viņas asais elkonis ar bedrīti un raupju ādu; Aļoška juta viņas elpu, viņas smaržas — smaržoja pēc nule gludinātas veļas, ezera ūdens, slapjiem, peldoties samirkušiem matiem; Vera atzvila pret sēdekļa atzveltni, un cauri čīkstošajām atsperēm, cauri pārvalka audeklam viņas kustības skāra Aļoškas plecu un gandrīz vai apdedzināja to . . .

Sākumā Aļoška nespēja pagriezties, ne-

spēja uzlūkot Veru; viņš piespieda sevi raudzīties uz priekšu: lūk, spogulītis virs mērinstrumentu paneļa, viņš skaitīja kā burvju vārdus, lūk, spidometrs, es zinu, kas tas ir, lūk, niķelēts pelnu trauks, vāciņš tam saskrāpēts; taču gan spogulītī, gan zilganajā spidometra stiklā, gan uz pelnu trauka vāciņa pēkšņi parādījās Veras atspulgs, un Aļoška novērsa skatienu... Vecākā no māsām, Na-dežda, par kaut ko ilgi sarunājās ar šoferi, un arī uz viņu nedrīkstēja skatīties, tāpēc ka vecākā māsa un šoferis, izrādījās, bija iemīlējušies, un varēja manīt, kā viņi baidās viens otram pieskarties un kā viņiem negribas šķirties...

Beidzot šoferis apsēdās savā vietā, «māmiņa Dusja» atvadījās no Aļoškas un Stjo-pas, pačukstēja Verai: «Tātad neaizmirsīsi? Četrdesmitais izmērs, trešais garums!» — un mašīna mīksti, līgani uzņēma gaitu. Dvīņu māsas Katja un Daša ar vienādu kustību pacēla rokas, pavadīdamas viesus; «māmiņa Dusja» izslējās pāri meitām, šķita nostājusies uz pakāpiena, viņa arī pašlaik izskatījās barga; klejotājs Paška, sēdēdams uz žoga, svieda «Volgai» pakaļ ābola serdi...

Aļoška pagrieza galvu un sastapa Veras skatienu.

Acis viņai bija melnas, īsti čigāniskas, un tur, to melnajā dzīlē, nemitīgi kaut kas dzirkstīja — gluži kā lietus mirgas naktī uz slapja asfalta.

Princese Mašeņka, izrādījās, bija savam

vecumam neparasti attīstīta un zinoša. Stjopa bija taisni pārsteigts. Mašeņka nevizinājās pirmo reizi šādā karaliskā automobilī; viņa jau vairākkārt bija apmeklējusi rajona centru Ozjorkus un — vai varat maz iedomāties! — braukusi pat uz pilsētu, kur dzīvo Stjopa.

Mašeņka labprāt pastāstīja, kāds Stjopam gaidāms maršruts: Ozjorkos galvenajā laukumā atrodas autobusu stacija, tur būs jāsa-gaida autobuss ar numuru, kas sastāv no trim stabiņiem (Mašeņka nevarēja nosaukt šo milzīgi lielo numuru, taču lieliski prata to attēlot — «111»); apsēsties vajag priekšējās vietās, kur mazāk krata un var labāk redzēt; brauciens velkas diezgan ilgi, tā ka paspēs izbadēties, bet ceļā būs pieturas, kur var nopirkt kaut ko garšīgu.

Pieredzējis cilvēks ir šī princese Mašeņka! Bet viņa zina vēl milzum daudz ko citu.

Stjopa, piemēram, nevarēja uzminēt, kāpēc Vera brauc uz rajona universālveikalu, bet Mašeņka visu zināja jau iepriekš. Šodien brālim Paškam tiks pirkts skolnieka uzvalks — četrdesmitā numura, trešā auguma svārki un bikses. Ar savu uzvešanos Paška jaunu uzvalku gan nav pelnījis, taču labā «māmiņa Dusja» (taisnīgā karaliene) tomēr atlicinājusi no budžeta nepieciešamo naudu un tagad sagādās Paškam pārsteigumu. Uzvilcis jaunas bikses, Paška, protams, vairs nemuks projām no mājas ...

Jā, princese Mašeņka bija pati gudrākā,

pati skaistākā, pati ievērojamākā no māsām! Stjopa atkal un atkal pārliecinājās par to. Viņam ļoti gribējās parādīt, ka viņš ir sajūsmā jjar Mašeņkas labajām īpašībām. Bet kā lai to izdara?

Stjopa šodien bija pamanījis, ka pieaugušie, ja tie viens otram patīk, vispirms ilgi un neatlaidīgi lūkojas acīs. Princese Nadežda un princis šoferis šorīt pusstundu bija nostāvējuši žogmalē un ar labpatiku skatījušies viens otrā; arī vecākais brālis Aļoška un princese Vera patlaban sēž aizmugurē un visu laiku apmainās skatieniem. Jādomā, tā arī vajag darīt.

Stjopa saņēma Mašeņku aiz rokas, pievilka tuvāk un ar skatienu ieurbās viņas acu podziņās. Sākumā arī Mašeņka raudzījās viņā ar interesi, gaidīdama, kas būs tālāk, bet tad visu saprata — viņa taču bija neparasta gudriniece! — un sacīja:

— Blisenes spēlēt ir kaitīgi. Acis pārsprāgs.

4

Labi, labi sākās šī diena — tādu dienu Aļoška nekad nebija piedzīvojis . . . Šķeldama gaisu, mašīna strauji traucās pa slapjo, smilšaino šoseju, tā ir varēja dzirdēt, kā raustās gaišzilie aizkariņi. «Ai, kur tas ir vareni!» Aļoška klusībā atkārtoja. «Es ari gribu vaiHL tādu mašīnu, es noteikti iemācīšos un vadīšu tādu mašīnu ...» Vera runāja ar viņu, pievērsusi riņam spožās, spridzīgās acis. «Viņai acis dzirkstī gluži kā lietus mirgas uz asfalta,» Aļoška atkārtoja, «kur gan es esmu redzējis, kā naktī lietus lāses dejo uz asfalta?...» Rēkdamas, tusnīdamas pa šoseju rāpoja garas transportmašīnas ar baļķu kravu, un, kad «Volga» apdzīdama drāzās tām garām, labējais logs uz mirkli satumsa, sagriezās dūmu mākulis, nāsīs iesitas sadeguša benzīna birga un tūliņ atkal izgaisa, pazibēja rievots, viscaur dubļiem aplipis, tāds kā čuguna ritenis, un kabīnē atkal kļuva gaišs. «Kāds drausmīgs spēks,» domāja Aļoška, «un cik grūti laikam gan pakļaut sev šo spēku, tam pavēlēt, bet toties cik lielisks ir tāds bīstams, vīrišķīgs darbs . . .»

Bet blakus tam, ko Aļoška patlaban redzēja, blakus visiem iespaidiem, ar tiem nesajaukdamies, tos nepārtraukdams, bet it kā tikai apmirdzēdams ar saules gaismu, turpinājās šāsdienas rīts; pa miklu, slidenu, mālainu taciņu lejā uz ezeru nāca Vera, tramīgi un līksmi — pač, pač! — pa krastmalu aiz-zibēja basās kājas; Aļoška redzēja sarkanu kleitiņu zaļos, slapjos krūmos, sarkanu kleitiņu uz dzeltenām smiltīm, sarkanu kleitiņu pašā ūdens malā; šaurās pēdiņas krasta sērē piegludināja vilnis, saduļķojušās tās pamazām izdzisa; Vera peldēja, kaut ko klaigādama, sasaukdamās ar Pašku, un migla sablī-vusi, neatkāpdamās peldēja viņai līdzi. «Viņa

ir šeit... viņa ir šeit!» pulsēja AļoŠkam krūtīs...

Līksms, neparasti svētdienīgs bija šis brauciens, un tomēr jau kaut kur ap tā vidu Aļošku pārņēma mulss nemiers, it kā priekšnojauta, it kā satrauktas gaidas... Tā viņam parasti uznāca, klausoties mūziku (viņš mīlēja un saprata mūziku jau kopš mazatnes, jau kopš tā laika, kad viņu dzīvoklī bija auksti un māte mēdza viņu agri nolikt gultā, un viņš gulēja ar kreklu mugurā, zeķēm kājās, zem divām smagām segām un klausījās, kā aiz durvīm virtuvē, mazliet plarkšķēdams, skan vecais, melnais skaļrunis ar cauro ruporu; tais gados sevišķi bieži raidīja nopietnu simfonisko mūziku), — pēkšņi straujā, bezrūpīgi skaidrā melodijā ielauzās nemiers, vēl nekādi neizpausts, pat ne skaņa, tikai pauze, tikai vieta dzimstošai satrauktai skaņai, taču Aļoška to jau nojauta un stingdams gaidīja ...

Kas tad bija noticis tagad — ceļā? Kas bija izraisījis pašreizējo nemieru? Varbūt tas, ka Aļoška bija izstāstījis Verai par savu braucienu uz «Bargā» un viņā uz mirkli bija atsaucies, atbalsojies vakarējais satraukums un bailes? Vai arī tas, ka pārlieku drūmi, nomācoši smagi pa šoseju virzījās baļķiem piekrautās transportmašīnas — cita pēc citas, cita pēc citas un kaut kas nelabs jaudās to kopējā monotonumā, to vienādajos rēcienos, to trulajā vienaldzībā, ar kādu tās palika aizmugurē, aizslīdēja atpakaļ? Vai,

beidzot, tas, ka «Volgas» šoferim Sergejam, «tēvocim Serjogam», kā viņu sauca māsas, pašlaik bija grūti vadīt mašīnu? Droši vien viņš bija pirmās klases šoferis, meistars, taču šodien viņam sāpēja kāja — labā, tā, ar kuru piemin gāzes pedāli un nospiež bremzi, kad vajag piebremzēt. A]oška šorīt redzēja, kā Sergejs gāja pieklibodams. Viņš centās slēpt, ka klibo, kad uz viņu skatījās, taču to noslēpt nebija viegli — Sergejs vienā gabalā viebās un nedzirdami sodījās, tikai ar lūpām vien... Varbūt tas viesa Aļoškā nemieru, varbūt viņš neapzināti uztvēra, kā Sergejs saviebjas katrā pagriezienā, katrā šosejas pacēlumā.

Netālu no Ozjorkiem «Volga» panāca pītos ratus. Antons Timofejičs ar savu brezenta apmetni un briļļainā dakteriene (Aļoška viņu uzreiz pazina, kaut arī bija redzējis vakar tumsā tikai pie ugunskura) sēdēja līdzās uz samaidzītiem salmiem, šūpodamies reizē ar zirga nesteidzīgo riksi. Sergejs apturēja mašīnu, viņi parunājās. Dakteriene pastāstīja, ka nosūtījusi telegrammu AJoškas mātei, painteresējās, vai brāli pilsētā neapmaldīšolies, kā apmaldījušies uz upes; viņa jokoja, bet pati ik pa brīdim uzmeta skatienu Sergeja saišzābakiem.

— Kāja mazliet vēl sāp?

— Kārtībā, — Sergejs atbildēja un piespēra kāju, — Ar līgavu uz dančiem eju.

— Piesardzīgāk vajag. Vai mašīnu vadīt nav grūti?

— Eita nu! Nav jau smagā ar baļķiem.

— Pielūko tu man, varoni!

— Pielūkoju, Anna Andrejevna ...

Sergejs smaidīja, kāju piesperdams, taču

Aļoška bija pārliecināts, ka viņam patlaban nav visai jautri ap sirdi. «Ne velti dakte-riene tā iztauja...» Aļoškam domās pazibēja. «Un tomēr viņš ir brašs, puisis uz goda, ja nesūdzas, neizrāda, ka sāp . . .»

Galvenais laukums Ozjorkos bija drīzāk parasts ielu krustojums nekā laukums. Tikai izsusējusi strūklaka un augsta puķu dobe to izcēla starp citiem krustojumiem.

Pa kreisi — aiz blīva zaļa žoga čaloja rosīgs — kā daždien rudenī — kolhozu tirdziņš; pajūgi ar kartupeļiem, kāpostiem, sīkiem ābolīšiem drūzmējās pie vārtiem. Pa labi, iepretim tirdziņam, svaigā okera krāsā dzel-toja visgreznākā Ozjorku ēka — restorāns «Atpūta»; tas vēl bija slēgts, kluss un izskatījās pēc aizmiguša uzdzīvotāja, kas vakar plītējis līdz vēlai naktij. Cieši blakus restorānam atradās rajona universālveikals, kas bija novietojies veclaiku tirgoņu spīķeros. Tik biezas, tik stipras bija tā ķieģeļu sienas uz augsta pamata, ka pat vasaru no tām dvesa drēgnums gluži kā no pagraba; pus-apaļajos logos ar vēderainām mūžsenām ko-loniņām muļķīgi un ērmoti blenza jaunie te-

levizori, putekļu sūcēji un, margodamas nespodrā alumīnija blāvumā, tieši uz garāmgājējiem tēmēja zemūdens medībām domātas bises...

Iešķērsu pretim universālveikalam atradās autobusu stacijas dēļu būda, no vienas vietas aplīmēta ar noplukušām afišām. Ap būdu, piemetušies uz maisiem, uz finiera čemodāniem un tāpat uz kailas zemes sēdēja pasažieri, gaidīdami autobusu. Kasiere ar ādas somu, kas atgādināja medību somu, jau laikus pārdeva garas biļešu sloksnītes.

Ceturtajā malā nebija ne māju, ne veikalu, ne žogu — tur slējās dadžiem, nātrēm un jaunām apsītēm aizaugusi paugura nogāze; augšā, nokarenu pīlādžu paēnā, tikko redzama slēpās balta baznīciņa zem gaišzila zvaigžņota skārda jumta, un uz turieni, sasprindzinājumā gaudodamas, lankšķēdamas, dūmu mutuļus vērpdamas, pa izdangātu, izbrauktu šoseju augšup rāpās koku transporta mašīnas. Pēc lietavām pakalna nogāze bija kļuvusi gandrīz neizbraucama; saārdītās, riteņu izartās ceļa malas, noplēstā velēna, salauztie dēļi un zari, kas rēgojās ārā no dubļiem, mēmi liecināja, kādas pūles šoferiem sagādā šis uzbrauciens . ..

Varbūt tikai trokšņu ziņā šis ielu krustojums varēja sacensties ar dažu labu lielu laukumu. Pa universālveikala durvīm Dlūda dziesmas un ārijas — pārdevēji augu dienu lika griezties iemīļotām platēm; lamājās un klaigāja važoņi, ar saviem pajūgiem

spraukdamies tirgus vārtu mutulī; uz autobusu stacijas jumta trīsēdams un tarkšķēdams murmulēja sudrabots skaļruņa rupors, taču visu šo kņadu un dārdoņu ar saviem rēcieniem pārmāca koku transportmašīnas, buksēdamas paugura nogāzē ...

Sergejs apturēja «Volgu» aiz restorāna stūra, izslēdza aizdedzi.

— Veseli atbraukuši, pilsoņi! Vera, vai tu šeit ilgi uzturēsies?

— Tikai iepirkšos. Būtu jūs, tēvoc Ser-joga, palīdzējis izraudzīties Paškam skolas uzvalku ...

— Lai notiek! Tikai tad labi veicīgi. Citādi nokavēšos iebraukt pēc savas priekšniecības.

— Atpakaļ nevedīsiet?

— Pusdienas pārtraukumā, agrāk nevarēšu.

— Mēs pagaidīsim. Pa to laiku pavadīsim zēnus.

— Nāciet līdzi, vīra cilvēki, — Sergejs aicināja. — Līdz autobusam vēl stundas pusotras.

Viņi visi izkāpa no mašīnas, aizvēra durtiņas un pa izmīdītiem ķieģeļu pakāpieniem cauri apdullinošai mūzikas dārdoņai uzgāja u ni ve rsāl veikalā.

Stjopam laikam gan nekad vēl nebija gadījies būt tik apbrīnojamā veikalā. Un, ja arī varbūt kādreiz bija gadījies, tad ļoti sen —

vēl tādā vecumā, kad tu, cilvēks, neapjēdz, kas par dārgumiem izlikti tev acu priekšā. Patlaban ir gluži kas cits.

Stjopa ar Mašeņku izstaigāja pirmo stāvu, kur pārdeva mantas pieaugušo vajadzībām. Te taisni acis apžilba: pie sienām iespaidīgi zvigznāja tādas kā apsarmojušas ietilpīgas cinkotas siles; jebkurā no šīm silēm varētu iesēsties divatā ar Mašeņku un aizbraukt pa Luzas upīti, kurp vien iepatiktos; gar sienām stingrā stājā sarindojušās metāla gultas ar tādu daudzumu spožu čiekuru un bumbiņu, ka būtu pieticis ko izgreznot lielu Jaungada eglīti;

virs gultām šūpojās paklāji, un kas tik tur viss nebija redzams uz šiem paklājiem: rožu vītnes ar tik lieliem un brožiem ziediem kā kāpostgalvas; ragaini brieži, kas auļoja gar pilīm ar kārniņiem apjumtiem tornīšiem; melni, baismīgi kaķi ar tik kupliem pušķiem, it kā tie būtu sieti nevis no lentēm, bet no pūkainiem košiem dvieļiem;

uz atsevišķa skapīša dižojās televizors, gandrīz gluži balts, ļoti tīrs, pat tā ekrāns atgādināja nobalsinātu slimnīcas logu, bet augšā virs televizora kā divas betona caurules slējās pelēki plankumaini velteņi.

Taču bez šīm bagātībām, ja ielūkojās kaktu puskrēslā, varēja pamanīt veselus krājumus, blāķiem visvisādu mantu: spoguļus un cirvjus, patvārus un peļu slazdus, kristāla vāzes un gludekļus, patafona plates un slotas ... Bet, kad Stjopa un Mašeņka uzkāpa otrajā

stāvā, viņi saprata, ka tas lejā ir bijis tikai pasakas ievads.

īstā pasaka sākās tieši šeit, kur pārdeva bērniem domātās mantas.

Princese Vera, princis Sergejs un vecākais brālis Aļoška ņēmās pārcilāt pelēku bikšu un pelēku svārku kaudzi, kas bija sakrauta uz letes. Cik žēl, ka bijušais klejotājs Paška neredzēja šo kaudzi un nezināja, kādu uzvalku viņam lemts valkāt.

Jāsaka gan, ka Mašeņka un Stjopa uzvalkus necik ilgi neaplūkoja. Blakus bija otra lete ar rotaļlietām, un tur nu varētu nostāvēt, no vietas neatkustoties, līdz pat veikala slēgšanai... Tuklvaidži Nēģeri un dejojošas Balerīnas paklanījās viņiem, ieskanējās uz nagliņām pakārtas izrakstītas Taures, iepuk-šķējās Kravas automobiļi, Pavadonis aizlidodams noskandināja savu īso meldiņu «Bi-bī!», daudzkrāsainas Bumbas bija piepūtušās aiz lepnuma, apzinādamās savu krāšņumu . . . Stjopa aiz pārsteiguma neattapa, pie kā saistīt uzmanību. Bet Mašeņka vienā mirklī izraudzījās sev draudzeni — protams, arī pašu skaistāko un brīnišķīgāko — mazo Sniegbaltīti.

Sniegbaltīte bija viscaur tā kā no sniega un cukura — sniega un cukura mirdzumā laistījās viņas kažociņš, dūrainīši, cepurīte ... Stjopam neizturami iekārojās viņu nolaizīt. Nevar būt, ka nav salda! Sniegbaltītei uz krūtīm kuļājās zīmīte ar noslēpumainu uz-

rakstu: «Sinlēt. lelle. 2 rbj.» — un tas vēl vairāk sakāpināja Stjopas ziņkāri . . .

Viņi abi ar Mašeņku nostāvēja tik ilgi, līdz viņiem aiz muguras pienāca Vera, Sergejs un Aļoška.

— Iesim nu, tev pašai mājās ir savas lelles! — vedināja princese Vera, pastumdama Mašeņku.

Princese Vera nesaprata, ka tādu Sniegbaltīšu mājā nav. Princese Vera nesaskatīja, kādā sniega un cukura mirdzumā laistās Sniegbaltītes kažoks, dūrainīši un cepurīte. Princese Vera nebija pati iejūtīgākā...

Bet, lūk, princis Sergejs iežēlojās.

— Lai notiek, — viņš teica, vilkdams no kabatas naudu. — Palūkosim! Šis te man papirosiem .. . Tas jums, vīra cilvēki, autobusa bi]etei. Cik tad tur vēl paliek, nu jel. .. Aha! Dodiet mums sintētisko lelli par diviem rubļiem!

Un Mašeņka dabūja Sniegbaltīti Visu laiku, kamēr viņi kāpa lejā no augšējā stāva, kamēr gāja ārā pa veikala durvīm, Stjopa gudroja, kā lai pierunā Mašeņku Sniegbaltīti nogaršot. Tā noteikti ir salda, jādomā, apmēram tāda kā saldējums.

Mašeņka nogāja lejā pa kāpnītēm, Stjopa viņu panāca, pastiepa roku, gribēja sākt runāt; un tad aiz muguras atskanēja šis griezīgais kliedziens, uzgula tumsa — un Stjopu ar spēju grūdienu atsvieda pie malas.

Veikala durvis Aļoška uzkavējās, palaizdams pa priekšu Veru un Sergeju. Pēc mitrajām un krēslainajām noliktavu telpām viņam il īpaši spoža likās saules gaisma ielā, bālganās debesis, šosejas malā augošo apšu rūsainā lapotne.

No pakalna lēni līda lejup baļķiem piekrauta transportmašīna. Aļoška nepievērs.! uzmanību, ka tā lien atmuguriski, ka nedzird motora rūkoņu. Kad Aļoška visu aptvēra, bija jau par vēlu.

Mašīna jau bija pie pašas veikala ēkas; dubļainajā ceļā riteņi sāka slīdēt šķērsām. Milzīgā baļķu krava pagriezās, sašķiebās; mašīna neatturami slīdēja grāvī. Baļķu gali aizvien straujāk tuvojās veikala sienai, bet tur, starp baļķiem un sienu, nekā nemanīdami, stāvēja Stjopa un Mašeņka.

Kaut gan nē, ne tā.

.. . Veikalā durvīs Aļoška aizkavējās, neviļus saviebies no mūzikas, kas šeiL dārdēja skaļāk nekā citur. Aļoška palaida pa priekšu smaidošo Veru, Sergeju ar papīrā ietītu saini rokās un sekoja viņiem uz ielas. AJoš-kam pārskrēja viegli šermuļi — ļoti ilgi viņi bija uzkavējušies mitrajās, smacīgajās veikala telpās. «Kā gan pārdevēji var tur strādāt?» Aļoškam vēl pazibēja prātā, un viņš dziļi uzelpoja, iznācis gaismā un sajuzdams siltos saules starus. Augstu gaisā virs tirgus laukuma riņķoja baloži, viņu baltās spārnu

apakšas ļoli spilgti, gandrīz žilbinoši mirgoja pret bālganajām dūmakas aizvilktajām debesīm. «It kā ikvienam zem spārna būtu spogulītis,» Aļoška nodomāja. Viņš ar skatienu aptvēra visu laukumu — drūzmu pie tirgus, netīro, dubļiem nopērušos autobusu, kas nupat pienāca pie stacijas, apses šosejas malās — un ieraudzīja, kā no pakalna lien lejā neveikla, līdz pašai augšai baļķiem piekrauta koku transportmašīna. «Kāpēc tā brauc tik dīvaini? ...» pazibēja doma, un, paspēris soli, viņš atkal paraudzījās uz mašīnu. Rūkoņu vairs nedzirdēja, pār laukumu plūda tikai mūzika, un skaidrāk, diezgan saprotami murmulēja skaļrunis virs autobusu stacijas. Mašīnai nestrādāja motors, redzams, noslāpis, braucot kalnup. Bet noturēties, nobremzēt izdangātajā nogāzē šis milzenis nejaudāja, tas sāka slīdēt lejup .. . «Velns parāvis, tas taču ir briesmīgi .. .» Aļoška nodomāja, jau aptvēris, jau sapratis, jau kāpdamies atpakaļ uz durvīm; transportmašīna nonāca blakus veikalam, un te, mālainajā peļķē, pakaļējie riteņi sāka slīdēt šķērsām. Visa baļķu krava sāka griezties kā vērpelē, sašķiebās; slapjie, dubļiem aplipušie riteņi slīdēja uz grāvi. Aļoška redzēja, kā bajķu gali tuvojas ķieģeļu sienai. Nelielajā spraugā starp baļķiem un sienu, nekā nemanīdami, pār lelli noliekušies, stāvēja Stjopa un Ma-šeņka. Viņi būtu paguvuši nolēkt malā, ja būtu atskatījušies, — vēl varēja glābties. Taču viņi neatskatījās, bet attālums starp

sienu un baļķiem strauji saruka mazāks, mazāks . . . Vera iekliedzās un metās pa kāp-tuvēm lejā. Taču, aizsteigdamies Verai priekšā, nosviedis saini zemē, no kāptuvēm nolēca Sergejs un vienā mirklī bija pie bērniem. Un arī viņš būtu paguvis, būtu pratis nolēkt malā, ja nebijis klibs.

Nē, ne tā.

. .. Veikala durvīs pārdevēji bija pakāruši pašas spēcīgākās dinamikas skaļruni; tas auroja tik spalgi, ka neviļus bija jāsaviebjas kā no šļakatām. Aļoška palaida pa priekšu Veru, viņa smaidīja un kaut ko runāja, bet vārdi pagaisa grabošajā mūzikā un dziedošo balsu korī, un Sergejs, kas nāca aiz Veras ar lielu papīrā ietītu saini rokās, smiedamies iesaucās: «Tad nu gan vālē pa smadze

nēm! . . .» Bet ārpus durvīm uzreiz apņēma siltums, svaiga elpa, un uz mirkli Aļoškam pārskrēja patīkamas trīsas — it kā viņš būtu nevis iznācis no krēslainas, pagraba dvakas piesātinātas telpas, bet nupat izrāpies uz krasta no auksta ūdens. «Nav apskaužama dzīve pārdevējiem, kā gan viņi tur strādā, ērmi tādi?» viņš sev teica, ar baudu ieelpodams āra gaisu, juzdams satvīkušo akmeņu, siena un mitras zemes smaržu. Saule jau bija gabalā, rudenīgi blāvās debesis pavisam noskaidrojušās, tikai augstu gaisos vēl plēnēja viegla dūmaka — gaistošas šārīta mākoņu atliekas. Virs tirgus, virs laukuma riņķoja

baloži, kūleņodami un atkal uzšaudamies augstu, augstu; saplivinājās zilganpelēkie spārni, mirdzinādami zem tiem slēptos spožos gaismas atspulgus. «Ai, cik gan tas ir skaisti!» Aļoška nodomāja. «It kā tiem zem spārniem būtu noglabāti spogulīši...» Viņš pamanīja, ka arī Vera vēro baložus, un viņam kļuva līksmi, it kā viņi ar Veru būtu par kaut ko vienojušies. Mazais, netīrais laukums pašlaik vairs nelikās tik nabadzīgs — bija tomēr skaisti šie skrajie, rūsganie apšu vainagi, šī dzīvā kustība, kņada pie tirgus vārtiem un strupais, līdz augšai ar dubļiem nošķiestais autobuss, kas pacietīgi gaidīja, kamēr tajā sablīvēsies pasažieri, un pat šī tukšā, aizaugusī pakalna nogāze, pēkšņi izrotājusies spirgtiem saules lāsumiem un kļuvusi tāda kā jaunāka. No pakalna gausi līda

atsperēs sasēdusies koku transportmašīna ar veselu baļķu grēdu. «Dīvaini, kāpēc tā brauc atmuguriski?» Aloška nodomāja, paspēra soli kāpienu zemāk un vēlreiz pagriezās uz to pusi. Mašīnai nedarbojās motors, nebija dzirdama pazīstamā rūkoņa; «. . . uz mēness mans mīļais mani satikties sauc!» spiedza patafoni; «. .. kūdras un kūtsmēslu komposts ir loti vērtīgs mēslošanas līdzeklis ...» šņā-kuļoja sudrabotais rupors uz autobusu būdas jumta. «Kaut kas nav labi!» Aļoškam pazibēja prātā, un tad uzreiz viņš aptvēra: motors noslāpis. Motors noslāpis pašā stāvumā, rau, tur, kur nupat vēl tek mālu žurga, kur no trekniem, nežūstošiem dubļiem rēgojas

ārā zari un dēļi. Transportmašīna nav noturējusies piegāzē, bremzes nav līdzējušas, drausmais milzenis šļūceniski nāca lejā uz krustojumu ... Šoferis nekā nevar darīt — pa labi un kreisi ir koki, ātrums pieaug, nav iespējams ne pagriezt, ne apturēt... Var tikai stūrēt uz brīvāku vietu, raudzīt izvairīties no sadursmes. «Labi vēl, ka lejā nav mašīnu,» Aļoška, sirdij pamirstot, nodomāja, «un ja nu pēkšņi kāds izšaujas gar stūri...» Neiedomājamā ātrumā koku transportmašīna tuvojās veikalam, duļķaina ūdens šalts no peļķes apšļāca zāli, pakaļējie riteņi sāka slīdēt — sāniski, sāniski, tie nonāca pie cēla vīlītes un iešļūca grāvī. Aļoška ieraudzīja baltos baļķu galus, kas šķita tūkstam, nākdami virsū ... Šoferis izlēca uz pakāpšļa un vienā mirklī ienira atpakaļ kabīnē, seja viņam bija šausmu izķēmota, spējiem rāvieniem viņš grozīja stūri, bet baļķu gali tikai nāca virsū, auga, šķērseniski tuvodamies sienai pret to vietu, kur stāvēja Stjopa un Mašeņka. Aļoška to redzēja un jau saprata, kas notiks, ja viņš tūliņ, tūliņ, šai pašā mirklī, nemetīsies pretim baļķiem un neparaus bērnus malā ... Viņš saprata visu šai ilgajā, garajā mirklī — un nesteidzās palīgā, nevarēja sevi piespiest. Tad iekliedzās Vera, šaudamās lejā pa kāptuvēm, un Aļoška ieraudzīja pie pašiem baļķiem Sergeju. Pie-klupdams uz labās kājas, sāpēs saviebtu muti Sergejs skrēja gar sienu. Pielēcis pie Stjopas, viņš atsvieda to malā, satvēra Masu,

un tad — baltie baļķu gali bija jau pievirzījušies cieši klāt. Ne Māšu aizsviest, ne pats atlēkt Sergejs vairs nepaguva. Palika vienīgā iespēja, pēdējais mirklis — un Aļoška ieraudzīja, kā pasitās augšup Sergeja rokas, paceldamas bērnu virs baļķiem, augstāk par baļķiem, — un nobūkšķēja dobjš belziens pret sienu.

...Visu to Aļoška pārdzīvoja vēlreiz, sēdēdams uz sola mazajā dārziņā slimnīcas durvju priekšā. Aiz muguras palika viss: ir pūlis, kas bija saskrējis pie veikala, ir sieviešu kliedzieni, ir pēkšņi aprāvusies plate, ir klusums, kas izlija pār laukumu; klusumā tikai skaļrunis pie autobusu būdas viens pats skaidri un saprotami deklamēja: «... lai

iegūtu augstas dārzeņu ražas, pielietojiet jaunāko agrotehniku .. .» Aiz muguras palika nomīdītais, panīkušais, slapjais maurs, uz kura noguldīja Sergeju, kamēr gaidīja «ātro palīdzību», un mulsā, sasarkusī dakte-rienes Annas Andrejevnas seja, kad viņa piesteidzās, un pēdējais, ko viņš bija redzējis, — ādas protēze, kas spalgi nozibsnīja ar niķeļa plāksnītēm, Sergeja kājas protēze, ko bija atsprādzējuši un tad lielajā steigā piemirsuši ielikt sanitārajā mašīnā ...

Stjopam slimnīcā uzlika pārsējus; krizdams viņš bija nobrāzis ceļgalus un elkoni; pārsiet vajadzēja arī Māšu: tai brīdī, kad baļķi

ar dobju būkšķi atsitās pret sienu (Aļoška to neredzēja, viņš bija samiedzies, aizvēris acis), rokas, kuras turēja Māšu, nodrebēja un atslāba, viņa nokrita no baļķiem zemē. Taču, ja arī nebūtu vajadzējis pārsiet, ja arī nevajadzētu mierināt Veru, kas bija gandrīz vai bez atmaņas, Aļoška tik un tā būtu atnācis un apsēdies uz sola, un gaidījis tāpat, kā gaida patlaban.

Rīstīdamās, šņukstēdama, elpai aiztrūkstot, Vera stāstīja par Sergeju; viņai pašlaik bija nepieciešams runāt, kliegt. . . vecākā māsa un Sergejs bijuši pazīstami jau sen, vairākus gadus, bet Sergejs aizvien vēl vilcinājies ar kāzām, tāpēc ka gribējis vispirms atgriezties savā darbā; pirms karadienesta viņš braucis ar smago meža transportmašinu, braucis ļoti labi, bet pirms četriem gadiem Ungārijā, Budapeštā, ievainots; viņš pārnāca mājās uz kruķiem, taču visu laiku cerēja, ka varēs mest tos malā un atkal sēsties pie automašīnas stūres; un savu tomēr panāca, šovasar sāka strādāt, tiesa gan, nevadīja vairs kravas transportmašinu, bet celtniecības kantora priekšnieka «Volgu»; Sergejs teicis Nadjai, ka tas tikai sākums, ka no vieglās viņš tik un tā pāries uz kravas mašīnu — tāpat kā agrāk, pirms armijas; dakleriene Anna An-drejevna viņam izgādāja kādu jaunu ārzemju protēzi, un Sergejs vairs nekliboja, neviens vairs netika redzējis viņu klibojam, un rudenī, pa Oktobra svētkiem, vajadzēja svinēt kāzas...

... Ar trauksmainu dūkoņu mašīna, lāgiem pietupdamas, joņoja pa slapjo, smilšaino šoseju, Aļoška redzēja Sergeju pie slūres; lodziņos svilpoja vējš, raustījās aizkariņi, sīki akmenliņi grabēdami sitās pret mašīnas pārvalku un durLiņām, caurspīdīgajā kārbiņā svārstījās un lēkāja spidometra nervozā šautriņa, Aļoška ciešāk un ciešāk turējās pie sēdekļa atzveltnes, bet Sergejs sēdēja nevērīgi, brīvi, tikko skardams ar pirkstiem zal-gaini spožo stūres ratu, un tikai lāgiem no saspringtās sejas, no īsās, aprautās elpas varēja jaust, ka Sergejam grūti vadīt mašīnu . . . Līksms, priecīgs Aļoškam bija šis brauciens, bet vēl priecīgāks, vēl laimīgāks tas šķita Sergejam — ne velti viņš sēdēja tik nevērīgi, tik pasvītroti bezrūpīgi, ne velti tik nebēdnīgi un it kā ar nelielu pārākuma apziņu pa logu uzlūkoja rēcošās transport-mašīnas, kas pazemīgi palika iepakaļ, izgaisdamas dvingainos dūmos . .. Un kā viņš staigāja pa universālveikala zālēm: smuidrs, stalts, cieši ar siksnu sajoztā karavīra blūzē līdzās trauslajai Verai; tā centās piemēroties viņa soļiem, un viņš soļoja skaisti, elastīgi, nemaz neklibodams ... Un kā viņš piesarka, cik neapmierināts izskatījās, kad briļļainā dakteriene Anna Andrejevna piepeši sāka taujāt, vai kāja nesāp . . .

— Vainīgs esmu es, — Aļoška sparīgi sacīja, — es nobijos un nesteidzos palīgā viņa vietā ...

To viņš atkārtoja arī dakterienei un

Stjopam; nevienam ne prātā nenāca turēt AJošku aizdomās par gļēvumu, neviens pat nedomāja viņam pārmest, bet viņš vienā laidā atkārtoja: «Vainīgs esmu es, es nobijos un nesteidzos palīgā viņa vietā . . .»

Pa slimnīcas lievenēm visu laiku skraidīja sanitāres; atbrauca furgons ar sarkaniem krustiem uz rūtīm; dzenim līdzīgs večukiņš, jādomā, arī dakteris, nolēca no kāpslīša un, sveicienus neatņemdams, saspringtu seju iesteidzās slimnīcā un nozuda aiz plaši atvērtajām durvīm. Vairākkārt uz lievenēm iznāca dakteriene Anna Andrejevna, paskatījās uz AJošku un Veru, šķiet, dzīrās viņiem kaut ko teikt, tad atkal aizgāja.

— Viņš paliks dzīvs, vai tu dzirdi? ... — Aloška čukstēja raudošajai Verai. — Viņš paliks dzīvs, paliks dzīvs ...

Un viņš ticēja saviem vārdiem, cerēja un tai pašā reizē redzēja sāpju izvaibstīto, pāršķiebto Sergeja seju, viņam skrienot gar sienu, un citu seju — baltu, gandrīz ģipša baltumā, dīvaini nekustīgu, ar puspievērtām acīm, — kura atspoguļojās sanitārās mašīnas rūtī.

Vēlāk, kad Vera aizveda Māšu un viņš palika viens, AJoška piespieda sevi neraudāt. Viņš sāka domāt, kāpēc gan Sergejs tobrīd metās glābt bērnus, bet viņš, AJoška, to nedarīja, kaut gan viņam tas būtu bijis daudz vieglāk.

Viņš neuzskatīja sevi par gļēvuli; viņa dzīvē dažkārt bija gadījies, ka viņš rīkojās drosmīgi. Piemēram, šopavasar Aļoška bija saderējis ar savu klases biedru Ļovku lsa-jevu, ka ielīdīs pa logu viņa dzīvoklī. Ļovka dzīvoja milzīga nama sestajā stāvā, un visa klase saskrēja skatīties, kā Aļoška tur ielīdīs ... Pa blakus nama kāpnēm Aļoška uzkāpa bēniņos, atrada jumta lodziņu — baltu trīsstūri, kas puskrēslā neciešami spīdēja, — un izlīda uz jumta. Kad viņš izslējās un neviļus paskatījās lejup, kājas viņam kļuva slābanas, kā vates piebāztas. Lejā, skaidri saredzamā dziļumā, pelēksnīja izliektais ielas klājs, ripoja mazas, plakanas, saspiestas kravas mašīnas, un Aļoškas draugi, kas stāvēja zem vārtu velves, izskatījās kā leļļu figūriņas maketā. Pa skārda jumtu grabēdama noripoja apmetuma drumsla, pārlēca pār ūdens noteku un ilgi, nepanesami ilgi lidoja lejup . . . Taču biedri skatījās, galvas atgāzuši, un gaidīja. Atkāpties bija par vēlu. Aļoška sažņaudza kabatās no sviedriem lipīgos pirkstus, saliecās un metās skriet pa dārdošām, līganām jumta plāksnēm. Ļovkas dzīvoklis atradās vienā līmenī ar šo jumtu, taču, lai nokļūtu līdz logam, vajadzēja nolēkt uz slīpas, nelīdzenas dzegas un noiet pa to metrus divdesmit...

. .. Dūkdama traucās mašīna pa slapjo šoseju, raustījās stingri nostieptie aizkariņi, labās puses lodziņš satumsa, vēlās virsū

rēkoņa, plandījās benzīna dūmu grīstes, un Sergejs puspagriezies ar baudu aizsmēķēja, it kā nepamanījis šos baļķus, kas sānu pie sāna peldēja garām, šos gausos čuguna riteņus, kas stampāja lipīgo smilti, un apvaU dītas gaviles jaudās viņa gaišajās, piemiegtajās acīs, smārdā, iedegušo, raupjo roku kustībās . . .

Un līdzās bija cita — izķēmota, sašķiebta, sāpēs kliedzoša seja; nē — jau zilganuma pārlijusi, it kā iekšpusē tukša ģipša seja ...

... Un Aļoška nolēca no jumta uz dzegas un nogāja šos divdesmit metrus, pieplakdams pie sienas, juzdams, kā čirkst zem kājām drupanie, lietus un sala saēstie ķieģeļi. Pēc tam kad viņš bija ielīdis pa logu, krietnu stundu viņu kratīja neapturami drebuļi, mēle neklausīja . . . Bet viņš tomēr bija ielīdis! Un to izdarīt nebija ne drusciņas vienkāršāk nekā šodien mesties zem baļķiem. Mesties tomēr metās Sergejs un, jādomā, rīkojās tā ne aiz drosmīguma. Acīm redzot, viņš zināja to, ko vēl nezina Aloška; sekoja kaut kādiem citiem likumiem, kas AJoškas izpratnei vēl nav pieejami .. . «Un tai mirklī, kad viņš pacēla Māšu virs baļķiem,» Aļoška domāja un redzēja acu priekšā pašaujamies augšup divas saspringtas rokas un Mašas augumiņu ar uzrāvušos kleitiņu, tādu kā izstiepušos, nevarīgi sašļukušu, «tai mirklī Sergejs neglāba sevi, bet tikai Māšu... Kāpēc? Vai

tad šās meitenes dzīvība ir dārgāka? Kāpēc Sergejs varēja atdot savu dzīvību, atdot nedomājot, kā parādu? Un, ja Sergejs šodien slimnīcas palātā nomirs, — es negribu, es neticu, ka viņš nomirs, bet ja tas notiks, — vai Masa kādreiz sapratīs, ka viņa dzīvo pasaulē Sergeja vietā, labā šofera Sergeja vietā, kurš bija karojis Ungārijā, mācījies neklibojot staigāt ar protēzi, vadījis mašīnas pa laimīgiem rīta ceļiem?...»

— Viņš paliks dzīvs, vai tu dzirdi?! Viņš noteikti paliks dzīvs! — Aļoška iegalvoja pats sev, lūkodamies stingstošajā ģipša sejā, kas nevarīgi šūpojās uz slimnīcas nestuvēm. — Viņš paliks dzīvs! . ..

5

Dakteriene Anna Andrejevna iznāca no operāciju istabas agrāk par ciliem ārstiem. Viņa noņēma acenes un viebdamās ilgi berzēja ar roku nogurušās, sarkanām dzīsliņām pietīklotās tuvredzīgās acis.

Slimnīcas gaitenī uz palodzēm auga gumij-koki un panīkuši citroni; to lapas sakustējās un notrīsēja, kad kāds gāja garām. Attālākā palātā šķindēja tējkarotīte, sizdamās pret glāzi, — slimnieks sauca sanitāri. Anna Andrejevna šai slimnīcā strādāja gandrīz trīsdesmit gadus un diendienā, iedama pa gaiteni, redzēja, kā dreb gumijkoku un citronu

lapas, un dzirdēja, kā nepacietīgi šķind karotīte, sizdamās pret glāzi. Viss viņai bija pierasts, pat slimnieku kliedzieni un vaidi, kas svešu cilvēku varēja izbiedēt.

Un tikai pie viena Anna Andrejevna trīsdesmit gadu laikā nebija varējusi pierast — pie savu pacientu nāves. Viņa jutās vainīga, kad tas notika, kad vajadzēja iziet uz slimnīcas lievenēm un pateikt nomirēja tuviniekiem: «Diemžēl mēs nekā nevarējām darīt,» — vai arī: «Sagatavojieties uz ļau

nāko! ...» Jāsaka gan, ka Anna Andrejevna uzskatīja par savu pienākumu veikt šo grūto uzdevumu. Nav ko atlikt bēdīgo vēsti; patiesība, lai cik tā rūgta, jāpasaka tūliņ, jo tik un tā reiz būs jāsaka ...

Bet pērnvasar Annai Andrejevnai saslima meita. Bija aizdomas uz apendicītu; meiteni ievietoja slimnīcā. Aiz saprotamiem iemesliem Anna Andrejevna pati neoperēja. Viņas vietā operāciju izdarīja jauns hirurgs, viņas palīgs, — tiesa, ne visai ātri, bet, kā pats vēlāk ziņoja, gluži veiksmīgi. Laimīgā Anna Andrejevna viņam pateicās. Taču pēc desmit dienām meita nomira. Viņai nebija vis apendicīts, bet vēzis, turklāt tādā formā, kad jebkura iejaukšanās jau ir veltīga. Hirurgs, Annas Andrejevnas palīgs, to, protams, pamanīja, tikko bija sācis operēt. Taču viņš aizšuva griezumu pēc visiem likumiem, kā to mēdz aizšūt pēc izgriezta apendiksa, un teica Annai Andrejevnai, ka operācija izdevusies labi. Deviņas dienas Anna Andre-jevna nekā nezināja, pal neraizējās, tā vienkārši — meitai bija mazliet paaugstināta temperatūra un vispārējs nespēks. Nav ko brīnīties: meita vienmēr ir bijusi vājiņa . . . Patiesību Annai Andrejevnai pateica pēdējā brīdī, kad noslēpt vairs nebija iespējams. Vēlāk Anna Andrejevna jaunajam hirurgam nekā nesacīja, nepārmeta viņam, nedusmojās, kaut gan nevarēja izšķirt, vai viņš rīkojies pareizi. ..

. . . Viņa novilka halātu, ielika to somā, lai mājās izmazgātu (savus halātus viņa vienmēr mazgāja mājās, tā nu tas bija iegājies), un devās ārā no slimnīcas. Dārziņa uz sola sēdēja tie divi puišeļi, kas vakar ceļā uz pilsētu bija apmaldījušies. Liekas, vecāko sauc par Aļošku. Anna Andrejevna piegāja tuvāk un ieraudzīja, cik steidzīgi zēns pietrūkās kājās, lūkodamies viņā ar gaidām, ar cerību . . . Viņa sejas izteiksme Annu Andre-jevnu aizkustināja.

— Nav te ko sēdēt, — viņa sacīja. — Nokavēsiet pēdējo autobusu.

— Un kā ... kā Sergejs?

— Būs sveiks, vesels, — Anna Andrejevna, brītiņu klusējusi, atbildēja. — Varat neuztraukties, varoņi!

Jau pievakarē, ap pulksten septiņiem, Aļoška un Stjopa iekāpa autobusā, un tas, izkļuvis uz asfalta, gaitīgi ripoja uz pilsētu, rūtis plarkšķinādams, dvesdams svelmīgu eļļas, pārkarsušas gumijas, uz pārvalka žūstošo dubļu dvingu, pagriezienos noelsdamies un bremzes čīkstinādams.

Aiz loga slīdēja garām krēslaini lauki, te netīri rūsgani, tukši, ar melniem kovārņiem, kas tupēja uz akmeņiem, te jau uzarti, vienās viļņainās vagās, tīri, it. kā ar suku nosukāti. Zibēja sādžiņas, satupušas pašā šosejas malā, un uz mirkli autobusa logā pavīdēja pelēkas mājiņas, gaiši zilas logu apmales, dīķis ar zosīm, kas saspringtā uzmanībā lepni vērās apkārt, pabālējis sarkanas drānas plakāts pie aģitpunkta, pašdarinātas televizoru antenas sašķiebušos kāršu galos, suns, kas diedza pa priekšu puiku baram .. .

Aļoška raudzījās, atslējis galvu pret loga aplodu, visā ķermenī kā pēc slimības bija jūtams neparasts, salds, labs nogurums. Aļoška domāja par to, ka nupat būs galā šis divas dienas ilgais ceļojums. Tas bija iznācis pavisam citāds, nekā viņš iepriekš iedomājies, un ne vienmēr viņš bija juties priecīgs. Ir bijuši gan baismi, gan rūgti, gan satraucoši brīži. Un tomēr, atceroties šo rūgto un satraucošo, Aļoška saprot, ka vajadzēja nostaigāt šo ceļu . . . «Kādēļ gan mana mazā un, lūk, arī tā milzum lielā dzīve ir nosaukta vienā un tai pašā vārdā,» Aļoška domāja, «un kas tas vispār ir — dzīve? Ko es par to zinu? Un kas par to ir jāzina? Es jau saprotu, ka arī mana mazā dzīve ir saistīta ar to — lielo, es saprotu, ka pastāv sakars starp visiem cilvēkiem zemes virsū ... Vai tikai

Masa vien ir parādā Sergejam, kas viņu izglāba? Nē, arī Stjopa ir Sergejam parādā, ari viņam šodien tika dāvāta dzīvība, arī man kāds ir dāvājis dzīvību, kaut vai tie, kas krita karā — kā Ļovkas Isajeva tēvs . . . Visas dzīvības ir kāda dāvātas, kāda izpirktas, un tas varbūt ir pats galvenais . . .»

Atmiņā paplaiksnīja Bežicu sēklis, nakts pie ugunskura, miglas klātais ezers Dvorikos, Veras sarkanā kleitiņa zaļajos krūmos, šā-rīta brauciens, dārziņš pie slimnīcas, Annas Andrejevnas acis, kad viņa teica, ka Sergejs dzīvos ... Un Ajoškam šķita, ka visi cilvēki, ar kuriem viņš iepazinies, — «Bargā» kapteinis un dakteriene, «māmiņa Dusja» un Vera, vedējs Antons Timofejičs un Sergejs, kas guļ slimnīcā, — arī patlaban domā par viņu un vairs viņu neaizmirsīs ...

Piekļāvies pie rūts, Stjopa ziņkāri vēroja kaut kādu kārtējo brīnumu.

— Kas tur ir? — Aļoška iejautājās.

— Uguntiņas iedegās, — Stjopa jūsmīgi atbildēja, — un tās mūs sveicina, vai redzi?

6-397

Puika mežā

..

Pirmā nodaļa

1

Jau pusceja kļuva skaidrs, ka autobuss līdz galam neizturēs. Tas aizelsās katrā — pat nelielā piekalnītē, brīžam piesmacis iekaucās un nokrekstējās, kaut kas tajā šņirkstēja, knakšķēja, krampjaini raustījās. Bijis tas dzīvs, droši vien būtu kliedzis aiz sāpēm.

Bieži vien viņi apstājās. Šoferis pacēla pārsegu; pirkstus apdedzinādams, skrūvēja vaļā radiatora vāciņu. No tā apakšas mutu)iem šāvās laukā biezs tvaiks, ar strūklu šļācās augšup, un šoferis, elkoņus izriezis, vairījās no verdošajām šļakatām.

Pasažieri pacietīgi gaidīja. Neviens neatstāja savu vietu, kaut gan autobusā — šai skārda kārbā — bija smacīgi, smirdēja pēc piedegušas gumijas, pa griesliem un rūtīm rāpoja lieli, dzelteni dunduri. Pasažieri, pieraduši gan pie šādas apstāšanās, gan pie šā autobusa, gan pie šiem neizbraucamajiem meža ceļiem, sēdēja mierīgi. Izskatījās, ka viņi izmanto reto izdevību atpūsties, — patlaban viņi nekā līdzēt nevar, un tad jau nu labāk mazliet nosnausties nekā velti uztrauk-

ties. Vairums tā arī darīja: pusmūža tēvaiņi vadmalas svārkos, karavīru cepurēm galvā, līdz kaklam aizpogātos vistras kreklos, vecenes brūnos lakatos, sagumzītās plīša jakās snauda starp maisiem un groziem, atzvilušas lipīgajos vaskadrānas sēdekjos.

Bet Vera Ivanovna tā nevarēja. Katrā apstāšanās reizē viņa lēca ārā no mašīnas, nervozi un pikti raudzījās apkārt, slaucīdamās mitrā, svītraini pietrieptā mutautiņā. Reizēm viņai šķita, ka autobuss riņķo pa kaut kādu noslēgtu loku, atgriezdamies uz vienām un tām pašām vietām, — lūk, nupat viņi bija pabraukuši garām sādžai ar desmit mājiņām, kas cieši saspiedušās piekalnītē, bet priekšā rēgojas atkal tāda pati sādža, tādas pašas mājeles uz kaila paugura, tāds pats sarkanbrūns āboliņa lauks, un gluži tāpat luncinādamies līkumu līkumiem aizvijas augšup baltais, putekļainais ceļš ar aizbirušām grambām. Autobuss mazliet atpūtīsies, sāks rāpties pakalnā, beidzot uzcīnīsies augšā, bet priekšā •— aiz melnā egļu meža atkal pavērsies tāda pati sādža. Un šai riņķošanai, šim karuselim nebūs gala ...

— Paklausieties, — Vera Ivanovna uzrunāja šoferi, — vai līdz Počinkai vēl tālu? Cik kilometru?

Šoferis nekā neatbildēja. Viņš rakņājās motorā mierīgi, bez sapīkuma: acīm redzot, arī pieradis. Vai varbūt uzskatīja, ka taisni tā vajag braukt. Viņam bija gadu astoņpadsmit, un viņa apaļīgā seja ar tvirto, veselīgo ādu laistījās kā puikam. Galvā viņš bija uzbāzis no avīzes «Padomju Sports» salocītu cepurīti. Varēja redzēt, ka viņam patīk šī cepurīte, akurāti un veikli darināta pēc austrumnieku tjubeteikas parauga; tā bija locījumu vietās padilusi, saulē nodzeltējusi, taču viņš baidījās to notriept un ikreiz, kad saraustīja to taisnāk, iepriekš noslaucīja pirkstus pie biksēm.

Šoferis vēl paknibinājās gar motoru, tad bez steigas izklaudzināja riteņus un ielūkojās autobusā.

— Pilsoņi, vai nebūtu kāda siksniņa? Vai kaņepāju aukliņa?

Pasažieri pavērās viņā un neteica ne vārda. Viņš raudzījās uz tiem, pārlaizdams skatienu visiem pēc kārtas.

— Nevienam nav?

— Nav, — atsaucās viena no vecenēm.

Šoferis paraustīja aiz pleca tēvaini, kas

gulēja uz priekšējā sēdekļa.

— Tēvoc Pāvel... Ei, tēvoc Pāvel! Vai tev nav kādas siksniņas? Vai labi stipras aukliņas?

Tēvainis pamodās, samirkšķināja acis, ar delnu nobraucīja mitrās, salipušās ūsas.

— Ko tā? Kāda aukliņa, Vit ja?

— Man ventilatora siksna pārgājusi pušu.

— Nu?

— Tad vajadzētu ar ko sasiet.

— Kur es ņemšu, Vitja? — tēvainis atteica. — Ja zinājis, būtu paķēris līdzi... Bet kur nu tā? Ieliec rezerves siksnu!

— Tā jau ij bija rezerves. Vairāk nav.

— A-a . . .

Vera Ivanovna, kas dzirdēja šo sarunu, paķēra no savas vietas rūtainu cēla somu. Osas somai sen bija satrūkušas un aptītas ar tievu aukliņu.

— Vai tāda nederētu?

— Nu, — šoferis paskatījies sacīja. — Zvirbulim ko celīti pārsiet. Bet vispār — dodiet šurp, es palūkošu . . .

Viņš paraustīja aukliņu, norāva no tās gabalu. Un lēnā garā atgriezās pie motora, atkal sāka urķēties tā pārkarsušajās dzelzs iekšās.

— Ak kungs, — Vera Ivanovna skali no-dvesās, — es taču nokavēšu. Nokavēšu, goda vārds!

Beidzot viņi sakustējās. Sasprindzinājis visus spēkus, autobuss neizturami gausi rāpās augšā pa piegāzi; logus aizvilka putekļi un biezi, kārtaini dūmi; it nemaz vairs nebija iespējams elpot. Veselu mūžību vilkās šis uzbrauciens.

Kaukdams un šņirkstēdams autobuss izbrauca cauri sādžai, kur neredzēja neviena cilvēka, neganti uztaurēdams no tveices sadulbušām vistām un suņiem, kas gulēja izlaidušies šķērsu ceļam. Un atkal aiz logiem sāka līgoties un skrāpēt jumtu nokarenas egļu ķepas, peldēja garām bezgalīgs, drūms mežs, staigns kūdrājs, melni, zvīņaini, gluži kā apdeguši koku stumbri, vētras laužņa, baismīgi ragaini sakārņi. Vera Iva-novna vēroja šo mežu un domāja, ka, šeit dzīvodams, cilvēks gribot negribot sagudros sev gan velnus un mežaiņus, gan meža na-gažas . . . Nesaprotami — pavisam nesaprotami, kāpēc gan cilvēki apmetušies šādās vietās. Kas viņus te valdzinājis? Varbūt nebija citas izejas, bet varbūt pati zeme ir pārvērtusies pagājušo gadsimtu laikā? Stāsta, ka ziemeju mežiem piemītot nosliece pārpurvoties: apdziest kādreiz dzidrie ezeri, aizaug ar sūnu, lapu koku aizsegā saviešas skuju koki, drūmi pakrēšļa augi. . . Pļavas un klajumi pārvēršas par čingurainu dumbrāju. Pārveidojas pat fauna . . . Varbūt tiešām tā ir noticis, un cilvēki tīri vienkārši nav pamanījuši, kā pamazām mainījies zemes vaigs.

Pirms pusmēneša, pirmoreiz braukdama uz šo pusi, Vera Ivanovna tīksmi vēroia aklos mežus, pelēkās sādžiņas ar koka mājelēm: šķita dīvaini un jautri, izkāpjot no straujā tālsatiksmes autobusa, kas joņojis «Volgu» un «Moskviču» straumē, piepeši ieraudzīt uz pakalniņa septiņpadsmitā gadsimta koka baznīciņu ar apses lubu jumtu, kas aiz vecuma zvīgznā kā sudrabs, vai arī uz ezera krasta sastapt milzīgus granīta bluķus, sirmus un viscaur rēpuļainus, izvagotus ērmotām rievām; šais rievās varbūt slēpās senas pagānu rakstu zīmes, vēlā neolīta ņetro-glifi . . . Vera Ivanovna priecājās, ka viņa visu to pamana, un vēl vairāk priecājās, ka redzēto saprot. Viņa tomēr daudz ko zināja, no viņas atmiņas apcirkņiem nira augšup visdažādākās zināšanas — par koktēlniecību, par vēsturi, ģeoloģiju, botāniku. Un viņa lepojās, ka var šīs zināšanas izklāstīt ceļa biedriem.

Turpretim tagad — pēc pusmēneša apkārtējās ainavas izraisīja pavisam citas jūtas. Vera Ivanovna raudzījās uz tumšo mežu un vairs neredzēja tā gleznainumu, tā ņestero-visko mieru. Izrādījās — no iekšpuses šis mežs bija neomulīgs un baisms, un miera tajā nebija. Viņai šķita, ka ik koks nomāc, apspiež citus; koki stāvēja, cieši sablīvuši cits pie cita, tie metās līkumos un stīdza augšup, nevarēja saslapt gandrīz neviena veselīga eksemplāra — visi bija ar nokaltušiem zariem, cauriem stumbriem un atlupušu mizu. «Patiesībā šis mežs ir neglits un ķēmīgs,» Vera Ivanovna domāja, «tas ir sliktāks nekā līdz pēdējai iespējai pārblīvēts komunālais dzīvoklis. Koki ar mokām velk garu, tie ir gaudeni kropļi. Un tas, kas tajos dabas dots, nekad neattīstīsies un negūs piepildījumu ... Cik gan loti mēs esam pieraduši,» Vera Ivanovna domāja, «raudzīties apkārt un nenieka neredzēt!»

2

Uz kārtējā kailā pakalna — netālu no kārtējās sādžiņas autobuss iestrēga galīgi. Šoferis izkāpa, dzīrās ņemt priekšā motoru, bet tad uzreiz aizcirta vāku. Viņš apgāja auto-

busam apkārt un pabāza zem pakaļējiem riteņiem divus pamazus akmeņus.

— Ko, vai nebrauksim? — ievaicājās tēvocis Pāvels, pamodies un noglauzdams ūsas.

— Nē.

— Laikam siksna pagalam?

— Pagalam.

— Kā tad tu tā, Vitja?

— Ko nu, — bez īgnuma un pat jautri noteica šoferis. — Ar jaunu siksnu es, tēvoc Pāvel, gadu būtu braucis bez apstāšanās. Bet kur lai ņem?

— Nedod?

— Būtu devuši, protams. Tikai šim modelim siksnas vairs neražo.

— Va tu re, ko ... — tēvocis Pāvels apmierināts novilka. — Nu-nu.

— Bet cik tad ar sadrimējušu tālu var aizbraukt? Sien vai nesien, tik un tā pušu būs.

— Tā ir, — tēvocis Pāvels piekrita. — Pušu būs kā likts. Tagadiņ iesi meklēt, vai?

— Iešu.

Viņi runājās vienā mierā, un autobusa pasažierus šī saruna it kā nemaz neskāra. Tie sēdēja tikpat pacietīgi, bez sapīkuma ēnas. Vera Ivanovna jau vairākkārt bija ar izbrīnu vērojusi šo pacietību — rindā pie ciema veikala, kas nez kāpēc bija ciet, upes piestātnē, kur kuteri gāja, kā pagadījās, — un Veru Ivanovnu tas kaitināja. Ak kungs, vai tad tā cilvēki izturas pilsētā, kādā lielā lidostā?! Ja

lidmašīna nokavējas, ļaudis ielenc ziņu biroju, steidzas pie dispečera, tvarsta stacijas piiekšnieku. Tāds tracis saceļas, ka tikai turies! Bet šeit — sēž piestātnē, kā sēdējuši pirms piecdesmit gadiem, pirms simt gadiem, zīlē, kad ieradīsies nokavējies kuteris. Bet ir taču tipogrāfijā nodrukāts saraksts, pastāv radiosakari, virs piestātnes rēgojas īsviļņu antena. Un pats kuteris, starp citu, iet ar reaktīvo dzinēju . .. Velns zina kas.

Vera Ivanovna piegāja pie šofera un nikni noprasīja:

— Un vai jūs ilgi to siksnu meklēsiet?

— Ej sazini, — šoferis atteica. — Bet jūs neuztraucieties, atradīšu!

— Es neuztrauktos, ja nebaidītos nokavēt! Man ap pusdienlaiku jātiek Počinkā, telefona saruna ar apgabalu.

Šoferis pastūma papīra cepurīti uz pakauša un padomāja.

— Jūs laikam pie mežsaimniecības iekāpāt?

— Nu, un tad?

— Tur tak ir telefons.

— Telefons ir, savienojuma nav! — Vera Ivanovna indīgi atcirla, saprazdama, ka šoferi no līdzsvara neizsitīs, un tāpēc vēl vairāk skaizdamās. — No paša rīta nedarbojas!

— Nu kā tad, tas ir negaisa dēļ, — pienācis precizēja tēvocis Pāvels. — Redzams, vads kaut kur bojāts.

Šoferis, mazlieL pārdomājis, painteresējās:

— Vai tad bija negaiss?

— Nu kā tad. Rīta pusē uznāca.

— Es tā kā netiku manījis.

— Nu ta bez lietus, tikai kokus papluinīja. Sausais negaiss.

— Ir nu gan čābiska vasara, — šoferis noteica. — Ekur, kā avīzē: gan lietus gāzes malu malās, gan plūdi, gan negaisi. Kas tik viss nav. Un ikreiz raksta, sak, veci ļaudis tādu neatceroties pieredzējuši.

— Viss no saules aktivitātes, — gudri paskaidroja tēvocis Pāvels. — Es tā domāju. Un kā tu, Vitja, domā?

Brieda diskusija par laika apstākļiem. Vera Ivanovna pamanīja, kā tēvocim Pāvelam atmaiga un ņipri iemirdzējās acis un šoferis kā puika uzmeta lūpu par zīmi, ka nepiekrīt.

— Saprotiet taču! — Veia Ivanovna nepacietīgi iesaucās. — Man ir steidzama, loti svarīga saruna! Speciāli atsūtīja izsaukumu, es nedrīkstu, man nav tiesību nokavēties!

Šoferis aizgriezās.

— Tūliņ, — viņš nīgri noteica. — Sameklēšu siksnu, un brauksim. Tēvoc Pāvel, tu varētu aizcilpot uz sādžu pēc ūdens.

— Cik tālu vēl ir līdz Počinkai? Varbūt ātrāk var aiziet kājām?

— Diez vai. Būs vēl kilometri četri.

— Pa šo pašu ce)u?

— Var arī pa šo.

— Nē, tas nav izturams. Es tomēr iešu! — sacīja Vera Ivanovna un kāpa autobusā pēc savas somas.

— Tik un tā jūs panāksim.

— Jo labāk!

Viņa steidzīgi apgāja autobusam apkārt un devās augšup pa nokalni, salīkusi, stigdama ar sandalītēm irdenajos putekļos. Droši vien šoferis un tēvocis Pāvels noraudzījās viņai pakaj. Varēja dzirdēt, kā šoferis vienaldzīgi ievaicājās:

— Nez vai Počinkā telefons darbojas?

Tēvocis Pāvels neatbildēja. Varbūt noplātīja rokas.

3

Arī Vera Ivanovna nebija pārliecināta, ka Počinkas sādžā telefons darbojas. Nav izslēgts, ka vadi bojāti kaut kur vēl tālāk un vajadzēs iet līdz Sihinai, līdz ' Vspoļ jei... Jau no rīta Vera Ivanovna bija uz to sagatavojusies. Viņa iztēlojās tieviņo vada pavedienu, kas skrien no viena pelēkā staba uz otru — caur mežiem, pār pakalniem, no sādžas uz sādžu. Varbūt ļoti ilgi vajadzēs ceļot gar šo pavedieniņu. Ar bezrūpīgu jautrību Vera Ivanovna atcerējās kādreiz lasītās vārsmas: «... pa vadu dāma iet kā telegramma ...» Tā, lūk, arī viņa, Vera Ivanovna, šodien ies pa vadu kā telegramma. Ies pa mežiem un pakalniem, pār pļavām un upēm, no sādžas uz sādžu. Pārāk svarīga ir gaidāmā saruna. Un, lai tā notiktu, Vera Ivanovna gatava iet caur trejdeviņām zemēm.

Patlaban viņai atkal ienāca prātā šīs vārsmas: «... pa vadu dāma iet kā telegramma ...» Diemžēl dāma neiet pa vadu. Iet pa dziļām putekļos saberztām smiltīm, rausdama tās ar sandalītēm; kājas ir jau pelēkas un apkūpējušas līdz ceļiem, un gaiši zilie svārciņi kļūst netīri pelēki. Bet priekšā ir vēl meža dumbrs, muklāji, rāvaini dūksnāji, stīgras, melnas, it kā darvas pielietas grambas . . . Vajadzētu mest nost sandales, uzspraust svārkus labi augstu, būtu vieglāka iešana. Kādreiz agrāk Vera Ivanovna ir staigājusi basikņi, tas bija bērnībā, un līdz pat šim laikam viņai saglabājusies toreizējā saldā brīvības un viegluma sajūta. Viņa atcerējās, cik patīkami spraucas starp pirkstiem karstās smiltis, strūkliņām šaudamās uz augšu, kā zāle glaužas gar ceļgaliem un kutina. .. Varbūt patiešām tūliņ aut nost kājas un iet basām!

Viņa nometa sandales, nopurināja un iesvieda somā. Kas ir, Vera Ivanovna, atceries bērnību! Un, baidīdamās, ka pirmie soļi iznāks nedroši, sāka sojot uzsvērti stingri, cieši piesperdama papēžus un it nemaz neskatīdamās uz kājām. Viņu bija pārņēmis tāds kā negants azarts, it kā липа patlaban ietu skrieties un būtu pārliecināta, ka uzvarēs. Un no šā azarta, no šās pārliecības viņa jutās ļoti jauna, vesela, un bija tik labi to sajust — prieks bija tikpat liels kā senos laikos par bērnišķīgo vaļību un vieglumu.

Viņa bija paguvusi noiet varbūt kādu

kilometru, kad aiz muguras uzreiz atskanēja graboņa, krakšķi un aizslāpusi rēkoņa. Tur autobuss drāzās viņai pakaļ. Autobuss taisni lēkāja, spārdījās ar gumijas ķepām un nez kāpēc bija sagriezies greizs, tā sagumzītais jumts bezbēdīgi piešķiebts uz vieniem sāniem. Melni, kvēpaini dūmi plājās nopakaļ, applūdinādami ceļu.

— Ei, pilsone! — no kabīnes izliecies, sauca šoferis. — Pilsone! . . .

Arī šoferim papīra cepurīte bija pasista uz vienas auss un notriepta ar eļļu. Šoferis strauji nobremzēja, atgrūda no iekšpuses durvis un izkūleņoja uz ceļa malas.

— Panācām gan! ... — viņš elsdams izgrūda, pamirkšķinādams Verai Ivanovnai _un smaidīdams ar savām puikas acīm. — Ātruma rekords! ... Mēs, redziet, ko gribējām pateikt... Tēvocis Pāvels pamācīja — te ir taisns ceļš uz Počinku. Rau, skatieties: tur, kur tie sagāztie akmeņi, sākas stiga. Redzat? Lūk, pa šo stigu ir pavisam tuvu. Pēc stundas būsiet tur!

— Bet es . .. vai es tur neapmaldīšos? — mazliet apjukusi, vaicāja Vera Ivanovna, atbildēdama viņam ar smaidu.

— Tad tā taču ir stiga! — ar gavilēm balsī paskaidroja šoferis. — Nav sliktāka par kuru katru ceļu, ar ratiem tur brauc! Un reperi katrā kvartālā rēgojas. Nu, tādi stabiņi ar skaitļiem. Pie otrā stabiņa pagriezieties pa labi, un tad atliks tikai pārbrist upīti. Nu, kājās vajadzēs noaut... — Viņš paskatījās uz

Veras Ivanovnas kājām. — Ā, jūs jau esat noāvusi! Jo labāk. Pārbridīsiet upīti, un viņā krastā jau Počinku var redzēt. Skaidrs?

— Paldies, — sacīja Vera Ivanovna, nez kāpēc samulsusi. — Es... Es jums ļoti pateicos. Citādi, saprotiet, varu nokavēt, baidos . . . Tāds steidzams izsaukums, un es neatradīšu telefonu ... Nepatīkami.

— Mēs tā ij domājām! — ņipri uztvēra šoferis. — Jāpastāsta, sak, cilvēkam. Aizvest nez kad vēl aizvedīsim, varbūt vispār iesēdīsimies dimbā, bet te vienkārša izeja. Racionalizācija!

— Paldies.

— Nav par ko, — šoferis atņēma. — Staigājiet veseli!

Viņi brītiņu klusēja, jo viss jau šķita pateikts, bet šķirties bija tā kā neveikli. Šoferis noņēma savu papīra cepurīti un sāka izberzēt e]]as traipus.

— Nu, bet mēs kaut kā . .. — viņš teica. — Ar jūsu aukliņu.

Verai Ivanovnai garām aizpeldēja pasažieru sejas, tikko samanāmas aiz apputējušajām rūtīm, uzvēdīja skāņi dūmi. Autobuss kūlās tālāk, putekļus vērpdams, atkal gausi un ar pūlēm rāpdamies pakalniņos, plarkšķē-dams un kratīdamies pie katras dangas. Jumts izlīdzinājās, autobuss atkal kļuva par mierīgu un sagrabējušu večuku.

Bet Vera Ivanovna nogriezās uz stigas. Viņa ieraudzīja necerēti taisnu un plašu ceļu, lielisku ceļu, īstu meža prospektu.

Divas tumšzaļas sienas, gludenas un pat krāšņas, sniedzās tālu, tālu, saiedamas kopā vienā punkta; un gaismas pielijuši stiga izskatījās apbrīnojami līdzena zem zāles segas. «Te taču var braukt, ar ko vien grib,» Vera Ivanovna nodomāja, «paskat, kas par skaistumu!»

Kur stiga krustojās ar ceļu, rēgojās gluži jauns medus krāsas stabiņš, iesprausts zemes čupiņā kā puķu dobē. «Rcpers,» uzminēja Vera Ivanovna, izlasīja uz notēsuma skaitļus «32—32» un iesmējās. Nesen — pirms pusmēneša viņai bija apritējuši trīsdesmit divi gadi.

Viņa saka ātri — gandrīz skriešus iet pa stigu un vēl ilgi dzirdēja kaut kur sāņus aizslāpušo autobusa rūkoņu un grabēšanu. Tad viss apklusa.

Otra nodaļa

1

Timofejs šorīt pamodās vēlu — jau pēc sešiem. Un uzreiz juta, ka nav izgulējies, un saīga.

Vakar viņu mājās bija danču reize. Pievakarē iznesa pagalmā gultas, galdus un krēslus, iznesa visus traukus, abus mājas galus izridāja tukšus. Un pēc darba sanāca neprecējušies sādžas jaunieši, atnesa līdzi ermoņikas, divus tranzistorus. Sanāca pilna istaba — stāvgrūdām —, adatai nav kur nokrist. Spēlēja mūziku un tā visu ko; tos puišus un meitas, kas cerējās, ieslēdza mājas vasaras galā. Tāda ir paraža. Naktī vasaras piebūvē auksti, bet puisim un meitai siltās drēbes atņem. Un iedod vienu puskažociņu par abiem: lai, sak, pierod visā dalīties, kopā likstas ciest... Timotejam, starp citu, visai kārojās uzzināt, ko ieslēgtie tur īsti dara; viņš klusītēm glūnēja pa logu, mēģināja noklausīties. Tikai nekā vis nedabūja zināt. Līdzko puisi ar meitu iegrūda tumšajā, tukšajā un tāpēc skanīgajā istabā, uzreiz viss noklusa, it kā viņi abi būtu akā iekrituši. Un tikai retumis nošvirkstēja sērkociņš un iegai-lējās dreboša papirosa oglīte.

Tā tas ir iegājies, ka danču vakari notiek visās mājās pēc kārtas. Šodien pie vieniem, ritu pie citiem. Vasaru vēl nekas, mājinieki var paciest, bet rudenī sievieši pukojas, tāpēc ka pēc dančiem grīdu nekādi nedabū tīru. Dancodami āra dubjus tā iestampā dējos, ka tēs vai ar cirvi.

Māsa Paņka, piecēlusies agrāk par Timoteju, kopās pa istabu.

— Un kur tētuks? — Timotejs jautāja, miegaini aplūkodams svešo, vēl kailo istabu.

— Darbā, kur citur.

— Nez ko vajadzēja dzīties? — Timotejs īgni noteica.

Pirms nedējas tētukam uz krustiem bija uzmetusies suņanagla, nevarēja zināt, no kā. Tētuks par to nelikās zinis, suņanagla nav nekāda lielā kaite; tāpat kā agrāk, gāja darbā, pa vakariem pļaustīja sienu govij. Sestdien viri bija sarunājuši visi pulkā iet zvejot, tētuks piesitās līdzi, vēl melnā tumsā vilka pa upi brideni. Un rāmā suņanagla sacēla spuras, visa jostasvieta no tās pietūka. Kad vakar vakarā gāja danči vajā, Timotejs cauri mūzikai dzirdēja, kā tētuks pa šķūni vaid, sten un visādiem nelabiem vārdiem lādas. Bet šorīt — ko tu neteiksi — atkal aizvilcies uz darbu!

Timotejs nokāpa no lieveņa un apsēdās aiz šķūņa dadžos. Pie reizes uztina smēķi, aizpīpēja viebdamies un krecelēdams. Mahorka, ievilkta no tēva krājumiem, bija neganta, īsta vella zāle, asaras sadzina acīs. Un dūmi taisni rīklē spriedās, kaut vai zelē šos.

Timotejs sēdēja, lāgiem pamezdams acis uz debesīm, kas viznīja kā ar ūdeni apšjāk-tas, brīžam paraudzījās uz sakņu dārziem, uz upīti viņpus sakņu dārziem, uz lēveraino, laisko miglu virs upītes. Zeme bija salta, dvesa pagraba drēgnumu. Timotejs instinktīvi juta, ka šodien laiks mainīsies, pie vakara droši vien uznāks lietus. Un uz ilņāku laiku. Timotejs to juta un uzreiz nodomāja, ka jāpārbauda slazdi, jāpārliek citēs vielās. No lietus vajadzētu iesist pejņu . . . Vēl viņš padomāja par tēvu: nebūs labi, ja tētuks dabūs lietu. Tēva brigāde Urgās pļauj grīsli, jau tā viņš augu dienu līdz cejiem mirkst ūdenī. Un ja nu vēl lietus ...

— Sapīpējies, negala kāsi?! — uzkliedza  māsa Paņka, kolīdz Timofejs iegāja atpakaļ istabā. — Paspēji gan jau?! Tā ij smird pēc tabakas!

— Nebļausties, — sacīja Timofejs. — Neesi sapulcē.

— Pagaidi tu man, izstāstīšu visu tēvam! Kur tas redzēts — ar desmit gadiem pīpēt ieņēmies!

— Klusu, stilene, — Timofejs uzsauca. — Ar ko tu vakar vasaras galā biji ieslēgusies, ko? Ar Koļku Bubnovu?

— Kas nu vēl nebūs! Kur tu to rāvi? ,..

— Un ko jūs tur darījāt, ko?

Māsai Paņkai sejā ielāsojās sīki sarkani plankumiņi, it kā viņu būtu sakodušas blaktis. Paņkai pat elpa aizrāvās.

— Ko tad... ko tad mēs tā darījām?l Ak tu!...

— Zinām, — Timofejs nevērīgi novilka.

— Bet es tak . .. Mēs tak! . . . Ak tu nešpetnais kverpi! . . . Koļka Bubnovs ar agronomiem bija ieslēdzies! Viņa tur pazaudēja ķemmi, tad mēs gājām meklēt.

— Nu, nu.

— Neesi redzējis, tad nemuldi! Sivēnaste!

— Tētukam izstāsti par ķemmi! Viņš noticēs.

— Vai nu nenoticēs!

— Nu, nu.

— Ko tad tu redzēji? Ko redzēji, saki!

— Neko.

— Nu tad turi muti!

— Tētuks ņems siksnu, — Timofejs sacīja. — Ņems siksnu — esi bez bēdu!

— Mēģini tikai! — Paņka raudulīgā balsī iekliedzās. — Mēģini tikai pamuldēt tētaml Kaut vārdiņu! ... — Viņa dusmās sāka spārdīties kājām un tad izskrēja priekšiņā, ņēmās; tur, spaiņus klaudzinādama, lai tikai nebūtu jāskatās uz Timofeju, viņa zobgalīgi piemiegto aci.

Timofejs nogrieza riecienu saziedējušas pirktās maizes, pagremoja, piestrēbdams pienu. Plēves viņš kārtīgi izspļāva — no laika gala nevarēja ciest piena plēves.

Tad viņš šķūnī savāca kurmju slazdus, paņēma visus, cik vien bija, un cauri sakņu dārziem devās uz upi, uz mežu — pa labi pazīstamo taciņu, ko pats te bija iesLiedējis.

Vāvere tupēja uz baltā izolatora kausiņa telegrāfa staba galā, bet pa stabu, tam apkārt vien lēkādams, uz augšu virzījās dzilnītis. Viņš ielūkojās katrā plaisiņā, izgramstīja to ar smailo knābīti.

Vāvere klupa tam virsū — notvert, — bet netrāpīja, nāca pa stabu zemē ar galvu uz leju, bremzēdama ar ieplestām, nosmulētām ķepiņām. Pati kārna un gluda, kuplā aste šķita piemetināta aiz pārskatīšanās. Nolēca zālē, ņēmās grauzt jaunu pumpainu mušmiri un allaž vien paslējās stāvus, trīsēdama kā

atsperīte, — varēja redzēt, cik loti viņai bail garajā, samudžinātajā zālē.

— Muļķe, — Timofejs sacīja, — pavisam badu pamirusi.

Jau otro gadu nepadodas eg)u čiekuru raža, nez vai kokiem kāda vaina, vai varbūt kāpuri izgrauž aizmetņus. Tukšs mežs, bada maize. Pavasarī izkāmējušās vāveres briesmīgi postīja putnu ligzdas, izdzēra visas olas; sīkie putni perēja otro — trešo reizi. Bet vāveres tik un tā ir badainas, nejaudā ciesties līdz īstām sēnēm un riekstiem ...

Timofejs nodīrāja noķerto kurmi; ādiņu, apgriezis kā zeķi, iebāza grozā, bet pliko ķermenīti pakāra zariņā.

— Še, — viņš sacīja. — Neaizrijies!

Vāvere lūkojās gar koku, trīsēja, birdinādama čaukstošo mizu. Visu saprata, lai arī muļķīte. Gaidīja, kad Timofejs aizies.

Viņš notīrīja slazdu un pavērās apkārt, izraudzīdamies jaunu vietu. Tagad viņš šo darbu labi pieprata — ne tā kā agrāk. Tagad viņš tikpat kā ar aci redzēja pazemē visas kurmju alas un ejas, kas dzijumā sazarojās, līkumodamas ap koku saknēm un akmeņiem; viņš tagad saprata, kur ir pastāvīga — dzīvojamā ala un kur tikai pagaidu, izrakta steigā; viņš jau iepriekš uzminēja garās medību gaitas, kad kurmis dzenā sliekas un iznirst augšā, pamezdams irdenas čupiņas — kurmju rakumus.

Sausā piekalnītē Timofejs pamanīja tādu  kurmja rakumu, vecu, jau saulē apžuvušu, un piegāja tam klāt. Šeit ir īstā vieta. Pēc lietus gruntsūdens pacelsies un sliekas salīdīs pašā virsējā kārtā, un visa apslēptā pazemes dzīve it kā uzpeldēs augstākās vietās. Un kurmis pa savu veco eju skries uz šo pauguriņu . ..

Putekļiem kūpot, Timofejs atrausa zemes čupiņu — parādījās apaļa un tumša ala, kas aizliecās uz abām pusēm. Tagad nu vajadzētu apsvērt, no kuras puses kurmis skries . . . Timofejs nolikās uz vēdera, piespieda vaigu pie zemes, pētīdams alu. Tā bija ]oti veca, aizvēja pusē — pazemē taču arī velk vējš, pat visšaurākajās ejās un alu atzarojumos . . . No alas nāca satrupējuša koka smaka. Un kaut kas tur čabinājās, skrāpējās, elpoja . . . Timofejam aiz krekla salīda skudras, paspēja sakost un sadzeldi-nāt, bet viņš vēl joprojām okšķerējās pa alu. Protams, vienkāršāk būtu izlikt divus slazdus, noslēgt abas puses. Tikai Timofejam šo slazdu nemaz nav tik daudz, lai tā šķiestos. Pietiks ar vienu . . . Izpētījis alā visu, ko vien varēja, Timofejs paslējās uz ceļiem, aplūkoja pauguriņu no augšas. Ilgi rēķināja, apsvēra un beidzot skaidri zināja, no kuras puses kurmis nāks. Varēja Pkt droši! Timofejs aši iztīrīja alu, iedzina tanī uzstādītu slazdu: ar nazi izgrieza kārtīgu velēnas gabalu un uzlika slazdam virsū, tikpat kā aizzīmogoja. Nepalika nekādu pēdu, ne mazākās zīmes . .. Timofejs pats kaut nakts vidū taustīdamies atradīs slazdu, nav ko bēdāt. Bet, raugi, lieks svešs nesameklēs, lai vai izstiepjas.

No paša izmaņas un veiksmes Timotejam sametās patīkami, līksmi ap sirdi. Viņš piecēlās; rokas bija aizņemtas — stiepa ādiņu uz dēlīša, bet galva brīva; Timotejs ņēma un uzrāva častušku. Vispār dziedāt viņam nepatika, un, kad skolā piespieda, tīšuprāt izlikās aizsmacis un muļķojās. Taču mežā — tas ir kas cits . . . Mežā tu, cilvēks, vari dziedāt, kas ienāk prātā, jebkuru dziesmu vai alkal — časlušku. Un galvenais — dziedi, kad pašam iegribas. Dažkārt ir pats neatskārsti, ka esi sācis dziedāt, — dziesma pasprukusi gluži nejauši . . . Tīri kā būtu ņēmis un no visas sirds izlamājies. Jauki!

Timofejam kļuva priecīgs prāts un domas sāka vērpties ap patīkamām lietām. Ja tā turpināsies, viņš ar kurmju ādiņām brangi nopelnīs. Par tām maksā milzu naudu, 5i-hinā, pieņemšanas punktā, par ādiņu dod desmit kapeikas.

Agrāk Timofejs to nezināja. Un neviens no sādžas puikām nezināja, ādiņas viņi atdeva Greizajam Jegoram. 5is Jegors ir lupatnieks, braukā ar zirgu apkārt pa sādžām, vāc kaulus un lupatas. Visādas sieviešu galantērijas maina pret olām. Dažkārt par desmit ādiņām ieber sauju konfekšu un vēl, nelietis, pasaka: «Ak, ar zaudējumiem tirgoju, man tāda mīksta sirds!»

Bet Timofejs nesen ar pazīstamu šoferi aizkūlās līdz Šihinai, sameklēja pieņemšanas punktu, izklaušināja, kas un kā. Izrādījās, ka punktā mednieka darbu zina vērtēt. Punktā izlikts drukāts cenrādis, lai godīgus cilvēkus neapšmauc; uzrādīta valsts cena par katru ādu. Ziemas vilks, piemēram, maksā astoņus rubļus plus prēmija — piecdesmit. Parastā sarkanā lapsa — no astoņiem līdz sešiem rubļiem. Vāverīte, pirmā šķira, — sešdesmit kapeikas. Klēts žurka, rets zvērs, maksā desmit kapeikas. Un kurmjādiņa — arī desmit.

Pieņemšanas punktā tavu uzvārdu ieraksta īpašā grāmatā un blakus atzīmē, cik un ko esi nodevis. Sezonas beigās saskaita kopā. Būsi centīgi strādājis, var tevi izlikt uz goda dēļa. Ir tāds goda dēlis, karājas virs letes — viss vienos karogos, sudrabā un krokotā zeltā.

— Patīk? — pieņēmējs pameta ar acīm uz goda dēli.

— Nu! — Timofejs atsaucās.

— Centies! Tev, kā mēdz sacīt, ir izredzes.

— Melo! — Timofejs pateica taisni. — Kur nu man, bez bises . . .

Timofejs negribēja, ka viņu apceļ kā maziņo. Viņš taču saprot, ka vēl nespēj ar īstiem medniekiem mēroties. Bijis nu vēl kurmju slazdu vairāk . ..

Taču pieņēmējs paskaidroja, ka ar medniekiem nemaz nav jāsacenšas. Timofejs var kļūt pirmais starp skolniekiem. Un tad ģīmetni tik un tā izkārs uz plāksnes.

— Kā tevi sauc? — pieņēmējs jautāja.

— Kopenkins.

— Pionieris?

— Nu.

— Tad tā arī ierakstīsim: «Labākais iau-nais mednieks, pionieris Kopenkins, nodevis tūkstoš ādiņas.»

— Melsies. Tūkstotis nesanāks.

— Bet cik tad?

— Tad jau redzēs, — Timofejs padomājis atbildēja. — Mēs, protams, sarausim.

3

Puse no visiem kurmju slazdiem bija pārlūkota, un Timofeja groziņā jau gulēja četras uz dēlīšiem uzstieptas kurmjādiņas. Diena bija iesākusies bagāta.

. .. Pārdevēja veikalā-i Man par cūku nosauca,

Cūkas galu domādami,

Ļaudis rindā sastājal

Timofejs pilnā balsī dziedāja častušku, un sirds viņam līksmojās. Miega skurbums sen bija pārgājis, rokas, kājas kustējās viegli kā rotajā; Timofejs nepavisam nejutās piekusis, visu Gubilovas mežu izmalis cauri.

Pa govju taciņu, kas bija no vienas vietas dziļām na^u pēdām izraibināta un aitu spirām nobārstīta, Timofejs iznāca uz stigas. Gribēja iet šķērsām pāri, bet te uzreiz apstājās un sastinga.

Uzsligas pie repera stabiņa «32—32»sēdēja kāda sieviete un skaļi šņukstēja. Sieviete, var redzēt, pilsētniece, ar caurspīdīgu gāzes lakatiņu, ap galvu, šaurā, īsā jaciņā bez piej durknēm (itin nekā šī jaciņa neaizsedza un izskatījās drīzāk pēc ņiebura), īsos, apspīlētos svārkos. Un nez kāpēc basām kājām.

Timotejs pastāvēja brītiņu aiz paegļu krūma, aplūkodams dīvaino sievieti. Viņa Timoteju nepamanīja, kaut gan viņš kustējās nepiesardzīgi, spraucās caur krūmiem kā govs. Sieviete nekā nedzirdēja. Viņa sēdēja, noliekusi ērmotajā lakatiņā ievīstīto galvu, apņēmusi plecus kailām, tievām rokām. Odi kā virmojošs dūmu mākulis džinkstēdami griezās viņai apkārt. . . Sieviete arī tos nemanīja, tikai lāgu lāgiem sarāvās un iekunkstēdamās sita sev pa kaklu vai vaigu.

«Ar autobusu atbraukusi, citādi nebūs,» Timotejs nodomāja. «Bet kāpēc viņa izkāpusi te, ceļa vidū? Un kāpēc basikņi, kāpēc kājas viņai apkūpējušas un saskrambātas? ... Un pa kuru laiku viņu tā paspējuši sadzelt odi — vienās baltās tulznās? . . . Tāda kā nepilnīga,» Timotejs savā prātā noteica, vēl brītiņu noskatījās, tad gāja projām.

Tepat necik tālu viņš pārlika vēl divus slazdus, noķēra vēl vienu kurmi. Tad, ziņkāres urdīts, atgriezās uz stigas.

Sieviete nervozi staigāja apkārt stabiņam — gluži kā valgā piesieta. Kā pirmāk — dīca.

Timotejs sāka domāt, ko darīt. Iet klāt un jautai — tā kā neērti: vai nu maz kāpēc meitieši raud . . . Taču, no otras puses, šī sieviete ir pilsētniece, jādomā, kulturāla, velti jau nekauks. Varbūt kas gadījies?

Nedabiskā balsī — kā dziedāšanas stundā — Timotejs uzvilka častušku un virzījās sievietei garām, tīšām locīdams jaunos kociņus.

Sieviete beidzot tomēr pagriezās. Sākumā viņas saraudātajā, odu sadzeltajā sejā pavīdēja bailes; tad viņa saslējās, paķēra no zemes rūtainu somu un skrēja turp, no kurienes skanēja balss.

— Biedri! ... — viņa sauca. — Biedri, kas tur ir? Pagaidiet! . ..

Timotejs izspraucās no krūma.

— Zēns! ... — sieviete neizpratnē iesaucās. — Ko tu? ... Ar ko tu šeit esi?

— Es . . . ne ar vienu ... — arī apjucis, Timotejs atbildēja. — Un tad?

— Tu esi viens pats?

— Viens pats.

— Vai, cik nepatīkami! — sieviete ierunājās un piepeši notupās Timotejam priekšā. Viņas slapjās, pietūkušās acis satraukti ietrīsējās. — Paklau, puisīt! Vai tu zini ceju uz Počinku? Tā ir tāda sādža, Počinka, tepat kaut kur tuvumā!

— Nu, — Timotejs atteica.

— Zini?

— Zinu.

— Mijais, parādi man ceļu! Lūdzams! . . . Es tevi ]oti lūdzu, puisīt!

Timotejs izbrīnījās vēl vairāk.

— Ekur, ir ceļš. — Viņš pamāja ar galvu uz šosejas pusi. — Tovar redzēt. Un, eku, tur vēl viens ceļš! — Viņš pamāja uz stigu.

— Nē, tu parādi man, parādi!

— Tad es jau rādu. Ekur.

— Ak kungs! — sieviete nepacietīgi, izmisušā balsī iesaucās. — Es taču zinu, ka tas ir kaut kur šai pusē! Bet es divreiz izstaigājos, izmeklējos . . . Pie stabiņa pagriežos un — izrādās — atkal esmu šeit. . . Taisni apburtais loks! Līdzko no stigas nost, tur krūmi, gravas, nekādu cilvēka pēdu! Veselu stundu maldos!

— Trijās priedēs, — Timofejs piebilda, un acs viņam piemiedzās.

— Ko?

— Apmaldījusies trijās priedēs ... Tātad jūs bijāt tā, kas skudru pūzni izbradāja? Gravas malā?

— Nezinu ... neatceros.

— Un es nodomā ju, ka lācis vainīgs, — sacīja Timofejs. — Viss skudru pūznis sapostīts.

— Nezinu ... var jau būt. Bet kā ... vai šeit arī lāči gadās?

— Izgājšgad učeni apēda, — Timofejs, acis piemiedzis, stāstīja.

— Kādu učeni? Kur?!

— Tepatās. Viņa no skolas skrēja. Tikai kurpītes ar papēdīšiem bija palikušas pāri.

— Tu no tiesas?

— Aha.

— Nevar būt, — sieviete aši attrauca.

— Tās ir baumas. Muļķīgas baumas. lācis cilvēku neaiztiek — il īpaši vasaru. Nekad neaiztiek. Es pati par to esmu lasījusi.

— Grāmatās varbūt neaiztiek. Bet te — pagadīsies zobos, un esi bez bēdu!

Timofejs nolika uz celma savu groziņu, nošņaucās un ņēmās uztīt smēķi. Lēnā garā noplēsa avīzes sloksnīti, uzmanīgi izlasīja, kas tur rakstīts. Uzbēra mahorkas šķipsniņu, ar mēli aplaizīja.

Sieviete pārsteigta vēroja viņu, dzīrās kaut ko iebilst, bet nepatapa vārdu. No sievietes dvesmoja tā kā pēc smaržīgām ziepēm vai odiera, smarža bija patīkama, taču vāja. Māsa Panka sasmaržinās daudz pamatīgāk.

— Puisīt... — sieviete ne visai droši palūdza. — Vai tu mani nepavadītu? Lūdzu, puisīt! Kā tevi sauc?

— Timofejs.

— Tima, es tūliņ paskaidrošu . . . Man ir svarīga telefona saruna. Ziharevā telefons nedarbojas, skrēju uz mežsaimniecību, arī tur nedarbojas! Braucu uz Počinku, autobuss ceļā sabojājās! Kā par spīti! Bet saruna ir steidzama, speciāli zvanīs no apgabala . . . Es nedrīkstu nokavēt, ļoti svarīga saruna! Pavadi, Timoša!

— Nē, — Timofejs atteica. — Nevaru. — Viņš caur nāsīm izpūta dūmus un atkal garšīgi ievilka. Smēķis bija galā saspurgulē-jies, dega čūkstēdams un sprakšķēdams, gluži kā ar taukiem saziests. Odu mākonis virs sievietes galvas pasitās sāņus.

— Kāpēc, Tima?

— Tāpēc.

— Tu tīri vienkārši negribi?

— Man nav vaļas, — Timofejs pikti pateica. — Ekur! ... — Un viņš pagrūda savu grozu.

Sieviete nekā nesaprata, vajadzēja paskaidrot, ka Timofejs tā par tukšu pa mežu vis neklaiņā, ka viņš dara nopietnu darbu, pelna naudu. Ka puse kurmju slazdu vēl nav pārlūkota, bet. tie ir jāizcilā un jāpārvieto.

Sieviete izklaidīgi klausījās un piepeši pārtrauca viņu:

— Labi, Tima, es tev samaksāšu.

— Uja, — Timofejs izbrīnījās. — Kā tad to var? Nav tak vēl zināms, cik kurmju tur iekritis. Un ja nu desmit gabalu?

— Labi, samaksāšu par desmit.

— Bet, cik ādiņa maksā, to jūs zināt?

— Ak kungs, man taču vienalga!

Bija ļoti kārdinoši pateikt kaut kādu ārprātīgu cenu. Kapeikas divdesmit piecas, piemēram. Lai sieviete acis vien ieDleš un ņemas kaulēties. Taču Timofejs atcerējās drukāto cenrādi — sieviete taču varēja būt to redzējusi un iegaumējusi. Un turklāt viņa ir pilsētniece, ej sazini, vai pašai nav kurmj-ādu kažoks. . . Droši vien zina, cik kas maksā ... Un ar smagu sirdi Timofejs minēja cenu:

— Desmit kapeikas gabalā.

— Esmu ar mieru, ar mieru. Iesim taču!

Uzbāzīga sieviete, jā, nudien. Počinka te-

pal ar roku pasniedzama, un laika līdz pusdienai vēl atlikām — pagūtu aiziet bez pavadoņiem. Nē, piesējusies . . . Timofejs apdzēsa smēķa galu, nopūtās, gandrīz jau bija ar mieru. Taču pēkšņi apjēdza, un viņu pārņēma šausmas.

— Ehē, — viņš nepatikā iesaucās. — Un rītdiena?! Nepārlikšu slazdus, un nekas neuzķersies! Bet cik es rīt nebūtu dabūjis?!

— Ak dievs! — sieviete gandrīz ievaidējās. — Es samaksāšu, cik gribi! Par visu rītdienu, par parītdienu! Iesim ātrāk!

— Par parītdienu nevajag. Man netrūkst.

— Nu labi, labi. Iesim!

— Ejiet uz priekšu, es panākšu!

— Nē! Nē! Tikai reizē.

— Nu, kas tad nu?

— Es... man bailes, Timoša. — Sieviete piepeši mulsi pasmaidīja caur asarām, un viņas pietūkušie bālie vaigi piesārta. Va tu re, apjukusi! Kā maziņā.

Timofejs nospļāvās, paņēma grozu un sāka sojot prom no stigas.

— Uz kurieni tu?!

— Nu, tūlī... Es te slazdu pārbaudīšu. Pavisam tuvu.

— Mēs taču norunājām! Tima! ... Pārbaudīsi citreiz!

— Nē, — Timofejs tikpat kā ar cirvi nocirta.

Patiešām, nevar tak viņai stāstīt, ka uz govju taciņas viņam uzstādīts īpašs slazds — laimīgais. Šim slazdam lociņš pārlūzis, sasiets ar rupju diegu un tikko turas; tā kā būtu galīgi nederīgs slazds, grabaža. Taču, liec to kur likdams, visur kurmis iekšā! Arī pašlaik Timofejs ir pārliecināts, ka laimīgajā slazdā sēž medījums.

Sieviete loba Timotejam pa pēdām; varēja dzirdēt, kā krūmi peras gar viņas rūtaino somu. Uz kājām sieviete neskatījās; dīvainas acis viņai — tādas kā apmātas. Un tomēr viņa bija mazliet nomierinājusies, vairs ne-šņukstēja; skriedama izvilka no somas spogulīti, novaidējās, saglauda izpūrušos matus. Pašai lielākajai tulznai pie acs uzlipināja bērza lapiņu .. . Panāca Timoteju un sāka iet līdzās.

Timofejs īdzīgi nošņācās.

— Starp citu, — sieviete ieteicās, it kā nupat atcerējusies, — kāpēc tu smēķē, Tima? Tas nav labi, tu vēl esi bērns!

4

Laimīgajā slazdā kurmis sēdēja dzīvs, notverts aiz priekšķepas. Viņš sāka spiegt, kad Timofejs vilka viņu ārā, un visu laiku lūkoja iekost pirkstā, taisni traks kurmis ... Ar mokām Timofejs to nobendēja un taisījās dīrāt.

Sieviete jau laikus novērsās, lai neredzētu šīs šausmas.

— Tima, vai tiešām tev nav žēl?!

— 2ēl, — Timofejs atsaucās, bet klusībā piebilda: «Nebijis ar!»

Viņš jau pukojās uz sevi, ka solījies pavadīt sievieti. Pie velna viņu ar visu naudu! Diena pagadījusies veiksmīga, laimīga diena, vajadzēja iet savu ceļu. Kad labums rokā, nav ko meklēt citu... Un tagad nu viņa sāks plīties virsū, visādas morāles lasīt. Tā vien tik gaidi, ka aizbaidīs veiksmi

Timofejs bāza roku kabatā — izvilkt nazīti — un pamira. Nazīša nebija. Stingdams, neklausīgām rokām viņš izgramstīja visas kabatas, parakņājās grozā, vēlreiz aptaustīja kabatas — nav .. .

Kā tad, sākās.

Šitā bābieša dēļ izsējis nazīti, mednieka sā-lieceni ar zilganu rūdīta tērauda asmeni, ar ievaskotu ozolkoka spalu, ar spožu vara riņķi! Ne tādu nazi vairs var nopirkt, ne iemainīt! Bet bez naža Timofejs mežā ir pazudis cilvēks, viss darbs pagalam ... Pasaulīt mīļā, ko nu lai dara?

— Starp cilu, Timoša, — sieviete ierunājās, — kā tev nav kauna tādas časluškas dziedāt? Kad es tur — pie stabiņa izdzirdēju, nodomāju, ka nāk kāds piedzēries tēvainis. . . Kāpēc tu neatbildi, Timoša?

— Aha ... — Timofejs nomurmināja, neapjēgdams, ko saka. — Es tūlī. . .

— Kas tev tādas častuškas samācījis?

— Tūlī, tūlī. . .

— Kurp tu atkal skrej?

— Vai, nu pagaidiet tak! — Timofejs atteica. — Nebāzieties virsū!

Galvenais — netrakot. Parastā ceļā nazīti neatradīs. Kaut vai rāpus lien, kaut vai zāli no vienas vietas ar rokām izčamdi. Tāoēc ka ir sākusies neveiksme. Un jārīkojas pavisam citādi. . .

Timofejs izslējās taisni, dziļi ievilka elpu. Padomāja. Un devās atpakaļ pa govju taciņu, pa savām pēdām. Viņš nevērīgi skatījās uz augšu, kur cits caur citu šūpojās saules piebārstītie priežu zariņi, kur pie bērzu stumbriem trīsoja, spurgalojās baltas tāss sloksnītes, kas atgādināja papirosu papīru . . . Visas briesmīgās domas Timofejs gainīja projām no sevis. Nedrīkst žēlot, nedrīkst domāt par zudībām. Taisni otrādi vajag .. . «Draņķīgs naželis bija!» Timofejs sacīja, cik vien varēdams neliekuļoti. «Nevienam nevajadzīgs! Greizajam Jegoram atdodams, un pat tas ij par velti neņems pretim ...»

Neviltoti, centīgi Timofejs zākāja savu nazīti un taisīja vienaldzīgu seju, it kā viņš te tāpat vien staigā un nekā nemeklē. Tad apstājās, pavirši paraudzījās uz zemi.

Nekā.

Jāiet lēnāk. Jālūko vēl dabiskāk pulgot nazīti, pagalam noķengāt. «Mironim tāds nazis pašā reizē!» Timofejs pārliecināti sacīja. «Sen taisījos sviest to ratā! No līkas naglas šitais naželis taisīts! . . .»

Apstājās, paskatījās.

Nekā.

Nedodas rokā, pagāns! Un pat nerādās. Vajag aizdzīt visas domas, nekā neredzēt, nedzirdēt — kā zem ūdens, — lai no visas miesas paliek tikai kāju pēdas, vienīgi pēdas, kas ar pirkstiem skar melno, glumo un salto zemi. «Ar tādu naželi tikai govju karašas griezt!» Timofejs murmināja aizvien niknāk. «Galīgi sarūsējis ģelzis,'nekur nederīgs! Atkritums! . . . Dzelzs klamburs! . . .»

Redzams, stipri nelaimējies. Neatrodas... Tagad tikai padodies — tāds melnais strēķis uzvelsies, ka vairs ne ar lāpstu atrokams. To ikviens mednieks zina. Medības — tā ir tāda nedroša būšana, mānīga... Ja tev veicas, neplāties, neesi gnīda, sargā savu veiksmi; ja uznākusi neveiksme — centies to aizgai-nīt, citādi tā piesiesies uz ilgu laiku . . . Pagājušajā vasarā Timofejs reiz iekļuva tādā melnā strēķī un nemācēja neveiksmi atvairīt. Sākās, rau, šitā pat ar nieku, bet beidzās ar to, ka Timofejs tikko nenoslīka muklājā. Turpat mēneša pusotra kurmji nenāca slazdos ne sitami, tētuks pat domāja, ka Timofejs slēpjot ādiņas. Bet ko Timofejs var darīt, ja kurmju nav, it kā kurmji būtu izputējuši pa tīro, pat svaigu pēdu nebija. Aiz izmisuma Timofejs sāka vākt brūkleņla-pas, krūkļa mizu, staipekņus — tos aptiekā ņēma pretim, — valcījās ar maisu pa purvu; reiz tumsā nāca uz mājām un iekļuva akacī. Labi vēl, ka suns bija līdzi, palīdzēja izķepuroties. Bet citādi — sveiki, māt, esi bez bēdu . . .

Tagad Timofejam veicās, bija aizmirsies, kāda mēdz būt neveiksme. Kurmji lien slazdā kā nolīgti; Timofejam ar tētuku norunāts — ja viņam izdosies nopelnīt kādus trīsdesmit liekus rubļus, tad tētuks nopirks bisi. īstu «tulieti»; milicim Sihinā ir pārdodama gandrīz jauna «tuliete», mednieka sapnis...

Še tev nu nopirka bisi! Viņš bija aizmirsies, sacēlis gaisa pilis! Bet nu tā ir klāt — neveiksme ... «Šitādi nažeļi — pai pieckapeiku riekšava! . . .» Timofejs atsāka un uzreiz gluži saspringa, paspēra soli — nedroši, bikli... Ar pēdas apakšu sajuta ko cietu. Šķautnainu, nepakļāvīgu, slīdošu ... Timofejs parāva nost kāju, paskatījās . .. Dubļos iemīts, uz taciņas gulēja nazītis, mirdzinā-dams saliekto zelta riņķīti.

Timofejam krūtīs atslāba, atlaidās, galva apreiba kā no stipra izsalkuma. Viņš pietupēs zemē, vēl neticēdams, neļaudams sev priecāties, un necēla nazīti augšā, tikai tīksmi lūkojās uz to.

Sieviete Timofejam aiz muguras stāvēja apstulbusi un nekā nesaprata.

— Nu nē, — Timofejs neatskatījies pateica, — es jūs pavadīt neiešu. Kā zināt.

Trešā nodaļa

1

Darbā Vera Ivanovna diendienā sastapās ar bērniem; viņa bija pie tiem pieradusi, iemācījusies izprast viņu psiholoģiju. Bērni

gadījās dažādi: pašapzinīgi brīnumbērni un bailulīši, bikli jēriņi un nekautrīgi kaušļi, miermīlīgi lempji un nervozi untumnieki.

Taču ar šādu fenomenu Vera Ivanovna sastapās pirmoreiz.

Viņa tiešām bija nodomājusi, ka uz stigas kāds piedzēries auro nejēdzīgo častušku, bet no krūmiem izlīda puišelis — gadu desmit, ne vairāk; kārtīgs puika, ģērbies tīrā krekliņā, svārciņos ar rāvējslēdzējiem, nomazgājies, sārtiem vaigiem, vientiesīgi ieplestām pelēkām acīm . . . Tikai bikšeles traucēja kopiespaidu — ar ielāpiem uz ceļgaliem, zemēm novārtītas un greizi uzrautas: viena stara augstāk, otra zemāk. Bet tā — pilnīgi pieklājīgs, pat patīkams bērns.

Taču galvā šim patīkamajam bērnam notika sazin kas.

Kad viņš sāka runāt par savu nevaļu, par nez kādiem slazdiem un rītdienas medījumu, Vera Ivanovna saprata, ka viņš ir viltīgs, taču atvainoja šo viltīgumu; kad viņš ņēmās kaulēties un uzsist cenu, Vera Ivanovna pārliecinājās, ka viņš piedevām ir arī mantkārīgs, taču arī mantkārība tika piedota; kad viņš dīrāja nelaimīgo kurmi, Vera Ivanovna šai rīcībā saskatīja cietsirdību, visnepatīkamāko bērna rakstura iezīmi, taču arī to attaisnoja. Visu varēja saprast un pieļaut, ja ņēma vērā, kādos apstākļos šis pats Timofejs aug.

Bet nu, lūk, viņš pazaudējis nazīti. Sākumā Vera Ivanovna nevarēja aptvert, kas notiek. Tirnofejs snāja pa taciņu pievērtām acīm kā mēnessērdzīgs; viņa kājas greizi uzrautajās bikšu starās gāja danceniski, mērkaķiski kustinot netīros pirkstus; viņš pulgoja nazīti pēdīgiem vārdiem un piesauca nez kādu Greizo Jegoru. Tas viss atgādināja pagānu rituāla deju, un Vera Ivanovna pilnā kaklā smējās, uzzinājusi, kas noticis.

Un tad Timotejs atteicās rādīt ccju. Lai cik Vera Ivanovna nopūlējās, lai cik izlūdzās, Timotejs noņēmies klusēja un tikai kratīja galvu.

Arī atteikšanās iemeslu Vera Ivanovna nevarēja noskaidrot. Šķiet, neredzamas durtiņas bija aizcirtušās šajā mazliet mežonīgajā puišelī, viņš sabozās, un gaišās acis raudzījās ne vairs naivi, bet nikni un izaicinoši.

— Tima, — Vera Ivanovna ierunājās, apsēzdamās viņam līdzās, — es visu saprotu . . . Es tev esmu svešs cilvēks. Tu mani nepavisam nepazīsti. Un tavs pienākums nav man palīdzēt . . . Bet varbūt tu esi dzirdēiis nar Dmilriju Aleksejiču Likovu? Viņš ir skolotājs, strādā Ziharevas skolā. Viņu tur visi pazīst un mīl... Esi dzirdējis?

— Nu.

— Tad, lūk, ne jau mani izsauc pie telefona, bet Likovu. Dienesta lietā. Ļoti svarīgā lietā!

— Un ko tad jūs ejat? — visai neuzticīgi noprasīja Tirnofejs un pirmoreiz vērīgi paraudzījās uz Veru Ivanovnu.

— Dmitrija Aleksejiča nav mājās. Es runāšu viņa vietā.

— Jūs viņam sieva esat, vai?

— Jā.

— Bet viņš pavisam nav precējies.

— Saproti, Tima . . . Nezinu, kā lai tev paskaidroju . . . Nu, mēs taisāmies precēties. Ļoti drīz... — Vera Ivanovna, acis nodūrusi, izdabūja.

Timotejs aizgriezās. Viņa apcirptais pelēcīgais cekuls, gaisā saslējies, spurojās virs pieres kā ezītim. Nebija skaidrs, vai viņš maz klausās Verā Ivanovnā; laikam gan vairs neklausījās, nepacietīgi vaibstījās un mirkšķināja acis. Taču Vera Ivanovna nolēma turpināt. Tik un tā nekādas izejas viņai nebija.

— Saproti, Timka . . . No šās telelona sarunas viss atkarīgs! Tūliņ priekšnieks zvanīs, lai norunātu, lai nokārtotu Likova pārcelšanu uz pilsētu. Nezinu, tu droši vien nesapratīsi. Tikai mums ar Dmitri ju Alekse-jiču ... tā ir pēdējā iespēja! Citādi viss pagalam . . .

Tirnofejs skatījās sāņus, un nekas nemainījās ne viņa pozā, ne sarauktajā, izaicinošajā sejā. Viņš tīri vienkārši gaidīja, kad Vera Ivanovna beigs kaulēties.

Viņa pamēģināja vēl ko piebilst, taču apklusa. Viņu māca gan kauns, gan pazemojuma sajūta, un bezpalīdzīguma apziņa sagrāba viņu kā vēja brāzma, nepajaudama atņemt elpu. Nez kāpēc Vera Ivanovna pameta skatienu savā rokas pulkstenītī, taču, cik tas rāda, tā ir neapjēdza, nesaredzēja. Mehāniski sāka to uzvilkt.

— Tima . . . kur ir šoseja? Kurā pusē?

— Nu, ko tur, — Timofejs piepeši viņu nīgri aprāva un piecēlās. — Ejam!

2

Kad viņi izgāja atpakaļ uz stigas, pretim brauca rati. Nebija iespējams aptvert, kā šie čīkstošie rati ar greiziem — tādiem kā «Zaporožeca» riteņiem, līdz augšai piekrauti ar saiņiem, varēja šeit likt uz priekšu. Stiga, kas Verai Ivanovnai bija šķitusi līdzena un tīra, bija tikpat neizbrienama kā neskartais mežs. Jādomā, senos laikos te būvēts ceļš vai šaursliežu līnija, vēl bija manāmi kaut kādi smilšu uzbērumi, lietus saplacināti un apvilkušies ar skraukšķīgu, it kā apgruzdušu sūnas kārtiņu; blakus uzbērumam piepeši parādījās grāvis, kur gļotaini dzeltenīgā rāvā grūdieniem īrās milzīgas kuprainas vardes; tad grāvis uzreiz pazuda, ieniris biezos brikšņos. Pazuda arī uzbērums. Aptrūka pie jaunas gravas, it kā būtu uzspridzināts. Un to visu — ieplakas, gravas, grāvjus, smilšu paugurus — sedza līdzena jaunaudze, alkšņi un eglītes; neizbraucami, neizbrienami pletās biezokņi. . . Vai tad kāds brīnums, ka Vera Ivanovna bija apmaldījusies.

Bet rati tomēr virzījās pretim. Nolauzti zariņi, iesprūduši ļodzīgajos riteņos, ritmiski cilājās un šaustīja zāli. Galvu šūpodams, krēpes purinādams, vienaldzīgi soļoja netīri sirms zirgs ar uzsietu asti. «Nē, tas ir neaptverami,» Vera Ivanovna nodomāja pat ar tādu kā gandarījumu. «Neaptverami, pārdabiski. Un tomēr reāli.»

— Jegors no mūsu sādžas ripo! — Timotejs iesvilpies sacīja.

— Kas?

— Greizais Jegors. Tāda persona.

Ietilpīgajos ratos uz nez kādiem saiņiem

un kastēm, ko sedza violeta maisu drēbe, pusguļus zvilnēja pilsonis vidējos gados. Viņš bija melnīgsnējs un neganti spalvains — pat uz noskūtajiem vaigiem varēja manīt zemādas sarus, un visa uzblīdusī, tuklā seja izskatījās nokvēpusi zilganpelēka.

Jegors pamanīja pretimnācējus un piestāja, apturēja zirgu.

— Ko es redzu! Tā tik ir sastapšanās! . . .

— N-jā-a... — Timotejs novilka, un Vera Ivanovna šķita saklausījusi viņa balsī apjukumu.

— Nu, kā jūs tur dzīvojat, Kopenkin? — Jegors ņipri iejautājās ar platu smaidu pār visu tuklo, zilgano seju, raudzīdamies tikai uz Timoteju. — Kā klājas, ko?

— Labāk nekā citiem, — Timotejs atteica. — Aizņemties neejam.

Ak, kā Jegors sāka smieties — ar kādu strauju labprātību! Vaigi viņam trīsēja un raustījās, krūtis un vēders zem melnā kokvilnas svītera cilājās kā viļņos, un pat kājas jaunās, spožās galošās sarosījās, pauzdamas skaidri saskatāmu labpatiku.

— Man patīk jautri cilvēki! — Jegors iesaucās, piegrūzdams Timofejam pie pleca. — Pats esmu jautrs, un jautri cilvēki man patīk! Kur tu tā biji pačibējis? Nemaz nedabū tevi redzēt. Sen neesi manīts! Iegriezos pie tevis mājās — nekā! . ..

— Darīšanas, — galvu noliecis, Timofejs strupi atteica.

— Darīšanas, va tu re, ko! . . . Bet varbūt tu ij negribi mani redzēt? Nevēlies sastapties?

— Neesmu skuķis. Ar tevi pinies netiku.

— Tas tiesa! — Jegors iesmējās vēl skaļāk un priecīgāk. — Pareizi, klaidoni! Taču tikties vēl va jadzēs, dažu labu reizi vēl vajadzēs! Kā tu domā? Nu, panācies šurp — te pie maliņas, mēs šito jautājumu vēl apsvērsim.

Timofejs atskatījās uz Veru Ivanovnu.

— Nav vaļas.

— Meiča pagaidīs! — Jegors pārliecināti apsolīja un pameta ar galvu Verai Ivanov-nai. — Mēs aši — viens redzējiens! Es arī pats steidzos.

Ar tuklu, iedegušu roku viņš sagrāba Timoteju zem padusēm un pavilka aiz ratiem, aiz šķībi sakrautām finiera kastēm. Pēkšņi Timofejs izrāvās un iegrūda Verai Ivanovnai savu grozu:

— Paturiet! . . .

Aiz kastēm sākās aša, paklusa saruna; Vera Ivanovna tanī neieklausījās. Viņa atkal paskatījās pulkstenī. Pusvienpadsmit. Dievs vien zina vai pagūsim tikt pastā līdz pusdienlaikam . . . Šis dīvainais puika var vēl simt reižu pārdomāt. Bez iemesla atteicās, tad atkal bija ar mieru — arī tāpat bez iemesla. Ej uzmini, kā viņš rīkosies tālāk . . .

Sirmis sapurināja krēpes un pastiepa purnu pretim Verai Ivanovnai. No izvalbītajām, it kā gaišzilu dūmu pierietējušām zirga acīm ritēja nemitīgas rāmas asaras. Slapjā spalva bija mušām aplipuši. Un no ratos sakrautajām finiera kastēm pēkšņi uzvēdīja drausmīga atkritumu — ne īsti kaulu, ne īsti pūstošu lupatu smaka. Vera Ivanovna saviebās. Nu, kas tur ir, patiešām gan? Vai viņi tur ilgi bursies? Viņa paspēra soli tuvāk un izdzirdēja Jegoru nikni, šņācoši čukstam: «Es tevi, pamēkli, miltos samalšu, saproti?! Vai maz es tev maksāju, jā? Maz?! Pamēģini tik vēlreiz bāzt savu degunu kantorī! . . . Vai arī kādam ko ievaukšķēties! Es tev parādīšu, cik kurmjādiņa maksā! Un cik konfektes! . . . Tavus kauliņus vairs nesalasīs!» Vera Ivanovna metās aiz ratiem, tur, ar muguru pie kastēm piespiedies, stāvēja Timofejs; viņa labā roka, krampjaini sažņaugta, slēpās kabatā. Jegors, pieliecies Timofejam gluži klāt, raudzījās viņam tieši sejā.

— Kas šeit notiek?

— Nekas, — Jegors aizgriezdamies jau bez smaida atteica. — Aprunājāmies mazliet. Vai tu visu saprati, draudziņ?

— Nu, — Timotejs caur zobiem izspieda.

— Nu, pielūko! Galvenais — liec aiz auss! Ari pārējiem pasaki! Es drīz iegriezīšos.

Atstūmis nost no ceļa Veru Ivanovnu, Je-gors saraustīja stingrāk auklas ap kastēm, apbalzīja maisa drēbi. Uzkāpa ar spožā galošā ieauto kāju uz ilkss, un sirmis bez skubināšanas uzņēma soli, rati līgani sakustējās, un atkal sāka pleilēt zemi riteņu spieķos iesprūdušie zari.

Timotejs paņēma grozu, un Vera Ivanovna pamanīja, ka viņam dreb roka.

— Vai jūs saplēsāties? Viņš tev iesita?

— Kas nu vēl nebūs! Lai tik pamēģina!

— Bet es taču redzēju, ka viņš draudēja! Par ko jūs sastrīdējāties? Kas viņš tāds ir?

— Sagaidīs. Paņemšu «tulieti» — un esi bez bēdu!

— Ko tas nozīmē?

— Tāpat vien. Neko.

— Ārkārtīgi nepatīkams tips, — sacīja Vera Ivanovna. — Bet kāpēc tu nepasauci palīgā?

— Nebija vajadzības.

— Es tevi tomēr nesaprotu ... Tu rīkojies neprātīgi, Tima. Nu, iesim? Vai arī esi pārdomājis?

— Ejam!

Timotejs gāja pa priekšu, un Vera Ivanovna, vērodama viņa apcirpto pakausi ar dobīti uz kakla, stūrainos plecus un muguru zem apstieptā svārciņa, piepeši apjauta, cik viņš vēl ir mazs. Viņa atcerējās sevi tādā vecumā — desmit gadus vecu meitenīti bērnu namā; grūtos kara gadus, evakuāciju; kas saglabājies atmiņā par tiem laikiem? Kaut kādas miglainas atsevišķas ainas, izplūduši tēli: citi bērnu nama audzēkni, skolotāji, audzinātājas . .. Saglabājušās atmiņas par badu... Un atmiņas par bērnišķīgo pirmo mīlestību . . . Vairāk, šķiet, nekas. Un ne tāpēc, ka daudz kas aizmirsies, bet tāpēc, ka neskaidra un svārstīga tolaik šķita pasaule. Nekā no tās Vera Ivanovna vēl nesaprata . . . Vai tiešām tikpat izplūdusi ir Timo-fejam tagadējā pasaule un viņam nav par to skaidru priekšstatu — tikai nenoteiktas vēlēšanās, smieklīgas bērnišķīgas fantāzijas, sajaukušās ar reālo dzīvi, gaistoši prieki un bēdas, kas neatstāj pēdu? Veru Ivanovnu pārņēma maigums un žēlums pret šo puišeli, šo aklo kaķēnu . .. Likās, ka viņš iešņukstējās.

— Vai tu raudi?

— Es konfektes sūkāju, — Timofejs atbildēja. — Gribat? — Uz netīras delniņas viņš stiepa viņai pretī salipušas tumši zaļas stiklenes. Vera Ivanovna ielūkojās.

— Kur tu tās ņēmi?

— Tās... Jegors pacienāja, — Timofejs sacīja un mīklaini piemiedza acis.

— Tu zini, kas tās ir par konfektēm? Ar jūras kāpostiem, Timoša!

— Nu? Kaitīgas, vai?

— Tās lieto pret sklerozi. Un . . . vispār, ja vēders nav kārtībā.

— Vēders sāks sāpēt?

— Hm ... Vispār — var sabojāties. Ja daudz ēdisi.

Timotejs izvilka no kabatas veselu pikuci stikleņu, ar tām pielipušu aukliņu. Pasvārstīja uz delnas. Stiklenes indīgi un duļķaini iezalgojās kā pakusis ledus.

— Saki viens cilvēks! — Timofejs noteica. — Šitāds blēdis . . .

3

Stiga izveda pie krauja upes krasta, lejā pletās slapja palienes pļava, vietām sudraboti zaļa, vietām blāvā mēslu krāsā; kā vizlas zvīniņas tanī vizēja peļķes, sīki ezeriņi; auga biezi kārklu ceri, atgādinādami mazas kārtīgas teltiņas. Starp krūmiem kustējās cilvēku stāvi — tur laikam pļāva sienu ... Viņpus upes, pretējā krastā, gulēja baļķu blāķi, slējās ciklopiskas malkas grēdas, baltas kā krita kalni bērza malkas grēdas, un pāri to korei vīdēja dažas pelēkas mājiņas.

— Počinka?

— Tā pati, — Timofejs atbildēja. — Piezemējieties dotajā rajonā!

— Es ... vai pastu es tur atradīšu? Kur ir pasts?

— Labi jau, labi, pavadīšu. Vienalga, braslu upē jūs nezināt.

— Bet vai- mes paspēsim, Timoša?

— Eka nu, kā var nepaspēt? Vēl nav vienpadsmit.

— Tima, kā tu uzzini laiku? — Vera Ivanovna jautāja. — Pēc saulītes? Pēc puķēm? Vai arī tev ir citas pazīmes?

— Kas par pazīmēm? — Timofejs piesardzīgi pavērās viņā no apakšas uz augšu, it kā šai jautājumā slēptos kaut kādas lamatas.

— Nu, tautas pazīmes. Var pēc saulītes noteikt laiku. Dienasvidū priekšmeti met, nu, kādu ēnu?

— Vai es zinu!

— Visīsāko. Kā tad tu — neesi dzirdējis? Var vēl pēc ziedu pulksteņa noteikt laiku. Piemēram, baltā ūdensroze uzplaukst desmitos no rīta. Vai tu to zini?

— Nezinu, — Timofejs atteica.

— Nu kā tad tā, Timoša! Mežā audz un tādas lietas nezini! Tu mani tikai māni . . . Nupat minēji, ka nav vēl vienpadsmit. Tātad Droti noteikt?

— Nu.

— Pēc kādām pazīmēm tad?

— Vienpadsmitos pūš kokzāģētava, — Timofejs paskaidroja un palūkojās uz Veru Ivanovnu ar nožēlu, kā uz slimnieci. — Viņiem ir pusdienlaiks.

Vera Ivanovna iesmējās un skriešus laidās lejā pa ciņaino taciņu, kas līkumoja starp koku stumbriem. «Nē, tomēr loti jocīgs puišelis,» viņa nodomāja. «Pavisam neaprēķināms. Nevar uzminēt, kā viņš rīkosies.

Nevar uzminēt, kā viņš atbildēs. Viņa apcirptajā galvā ir pilnīgs juceklis: māņticība pamīšus ar kosmonautiku, sādžas «ko tā» un pilsētas žargons.»

— Zini, kas tu esi? — viņa sacīja. — Tu vēl esi papagailis, Timka . . . Vai arī ne, tu atgādini radiouztvērēju. No visām pusēm tver v.ilņus, tvarsti visu to kņadu, kas tev apkārt, bet izšķirt neesi iemācījies. Smadzenēs — vinegrets. Vai tu saproti?

— Nu.

— Se tev «nu» . . . Grāmatas vajag lasīt. Kurš pulns iet kājām uz Āfriku? Ko?

— Nezinu.

— Aijai! Kauns. Un cik zirneklim kāju?

— Та es tak nezinu.

Laikam gan Timotejs jutās mazliet aizvainots, viņš sāka šņākāt, svaidīdams grozu no vienas rokas otrā. Pēc tam kaut ko izlēmis savā prātā, neatkarīgi pateica:

— Nav ko prasīt, ja mēs to vēl neesam izņēmuši.

4

Počinkas, sādžā valdīja pilnīgs tukšums un klusums — ne veču, ne veceņu, ne bērneļu, ne suņu uz ceļa. Vienīgi vistas pērās pa smiltīm, un kaut kur murmināja radio, raidīdams vingrošanu darba pārtraukumā. Radās iespaids, ka iedzīvotāji pametuši sādžu, un šķita pat tā kā neticami — redzēt tukšo, tīri vai sastingušo ielu un sevi ierāvušās klusās mājas, kas blenza akliem aizvērtiem logiem . . .

Zemā, grubuļainā basā nokaucās svilpe upes krastā, acīm redzot, pie kok/āģēlavas. Atbildēja atbalss, novaidējās, aizvēlās pār laukiem. Apklusa. Sādžā tā ari neviens neatsaucās. Veru Ivanovnu pārņēma drausmas; uz mirkli likās, ka tas viss noliek sapnī.

Taču Timofejs mierīgi soļoja pa piiekšu; droši vien tāds stāvoklis viņam bija pierasts. Viņi pagāja garām dažām mājiņām uz augstiem — pusotra augstuma — pamaliem, tipiskām ziemeļu apgabalu mājām ar lieve-nēm, ar griezumiem rotātiem logiem, ar dēļu vārtiem; mājas stāvēja tālu cita no citas, durvju priekšā nebija parasto košuma dārziņu, pie logiem neauga ceriņu krēmi, ne puķes. Eciņas satupušas uz kailas zemes, sīku zālīti noaugušā maurā, kurā kā pieneņu pūkas ieķērušās zosu dūnas. Vera Ivanovna zināja, kāpēc ziemeļu sādžām tāds izskats. Šais mežainajos apvidos cilvēks izsenis cīnījies ar dabu, pamazām atkarojis kokiem lieso zemi, cirtis krūmus, lauzis celmus. Un skaista, acij tīkama skaitījās attīrīta, klaja vieta.

— Ekur, ir pasts! — Timofejs parādīja.

Vera Ivanovna ieraudzīja tumšu, nosūbējušu divstāvu ēku, sasvērušos, vidū ielīkušu aiz. vecuma; apjumtas kāpnes veda uz augšu. Pie kāpņu margām karājās milzīga pasta kaste ar ģerboni uz masīvajām skārda durtiņām. Droši vien šai kastē varētu novietot visu Počinkas gada korespondenci.

— Augšā jāiet?

— Aha.

Viņi uzgāja augšā pa izkallušiem pakāpieniem; Vera Ivanovna centās neskatīties uz leju — starp dēļiem rēgojās platas spraugas, vilka vējš, divstāvu bezdibenī virpuļodamas lidoja saslaukas un skaidiņas. . . Kāp tikpat kā matrozis mastā.

Atvēra lēverainas, ar novēlušos tūbas ap-silumu durvis. Iekšā, zemā jumtistabinā, nebija ne dzīvas dvēseles. Caurvējš ritināja pie sienas izbalējušus vēlēšanu plakātus; šķērsām uz kaila kancelejas galda pamests gulēja pasta zīmogs, kas atgādināja nokvēpušu krāsns kruķi. Pie loga Vera Ivanovna pamanīja telefona aparātu: veclaicīgu, uz koka kastītes, ar auklu, kas izvilkta cauri dzelzs ķēdei.

— IJn kur tad cilvēki?!

Vera Ivanovna pagriezās, aplūkodama jumtistabiņu. Un ieraudzīja meiteni — gadu astoņu. Nez no kurienes šī meitene pēkšņi bija uzradusies tukšās istabas vidū — no pagaldes izlīdusi, vai?

— Nu, kur mamma? — Timofejs jautāja meitenei. — Un Katerina?

— Pēc alus aizskrēja ... — sīkā balsliņā atbildēja meitene, nemirkšķinot raudzīdamās satrauktām acīm aiz apaļām raga brillēm.

— Atveduši?! Alu atveduši?!

— Jā . .. — meitene nopīkstēja.

— Ai, — Timofejs nogaudās, neizsakāmi sapīcis. — Paņkas lak laikam nav un neviena, kas paņem! Ka par spīti! . . .

Vera Ivanovna nesaprata, kāds te sakars ar alu, viņa tikai noskārta, ka atkal iznāks aizķeršanās — atkal sajukums . . . Vera Ivanovna apņēmīgi piegāja pie telefona, nocēla smago, neveiklo klausuli. Arhaiskais aparāts pat nenoklikstēja, klausulē bija mēms klusums . ..

-- Nedarbojas telefons?

— Nī gaismas nav, ni telefona, — meitene, kļuvusi ņiprāka, pateica. — Pēc ziņām tēvocis Viktors atbrauca uz motocikla . .. Ļoti rājās. Bet radio spēlē, radio nemaz nav samaitājies . . .

— Tu, četrace, — Timofejs parīkoja, — aizteci pie Paņkas, pasaki par alu! Man pašam nav vaļas.

— Nī, es neiešu.

— Ej, kad tev saka!

— Mamma vēlēja neaiziet. Man nav brīv, es te sargāju.

— Nu kas par cilvēkiem, — Timofejs iesaucās — Kas par cilvēkiem, tik neapzinīgi! Sīki ļautiņi, resnvēderi tādi.

Vera Ivanovna vēlreiz iepūta klausulē, sakratīja nejutīgo aparātu ar visu tā kasti un dzelzs ķēdi Nu lūk. bažas attaisnotas . . . Sakari pārtrūkuši kaut kur tālāk. Jārnēēina labi ātri nokļūt lidz Sihinai, šeit nav ko gaidīt, nekādu cerību. Kaut gan — kā lai turp nokļūst? Diez vai izdosies atrast kādu mašīnu, kas brauc uz to pusi; šis nelaimīgais autobuss, kas zaudē siksnas, iet divreiz dienā: tikai rītos un vakaros. Tātad atkal kājām . ..

Vera Ivanovna paraudzījās pa logu — sādžas iela, tukša kā iepriekš, ar slaidu līkumu veda lejup pa piekalni uz upi, uz sniegbaltajām malkas grēdām. Neredz, neviena vienīga pajūga, nevienas mašīnas. Skurinādams sārtās ausis kā lupatas, sivēns jož paka] vistai,, maurā snauž zosis, tās met spalvu. Patriarhāls miers un klusums.

Nē, starp citu, klusums tomēr tiek pārtraukts. Pie ķieģeļu ēkas, kas izskatās pēc kluba vai skolas, neapklust skaļrunis Vārdi drīz tuvojas, drīz gaist, vējiņš tos aiznes pie malas. Verai Ivanovnai šais vaidos jaudās kaut kas pazīstams; viņa atvēra loga pusītes plašāk, ieklausījās . . . Prātu var zaudēt — raidīja «Meža jaunākās ziņas»!

«. . . Labrīt, Vardulēniņ! Sveika, Ķirzaciņ* Kā tev klājas?»

Simtiem kilometru no šejienes, radiostudijā, patlaban griežas magnetolona lente, kas ierakstīta pirms pusmēnesa. Pēdējais Veras Ivanovnas darbs pirms atvaļinājuma . . . Un tagad nu Počinkas sādžā, fantastiskajā aizmigušajā valstībā, Vera Ivanovna klausās pati savu balsi.

«Vardulēniņ, bet kur tava astīte? Nokritusi?! Aha, aha! . . . Nokritusi! Bet man, Kir-zaciņai, izauga jauna astīte! . . .»

Ceturtā nodala

1

Neizdibināmi ir iedzimtības celi. Viltīgā gudrībā savienojušies gēni, izveidojuši noteiktu kombināciju — un, lūk, rodas pasaulē cilvēks, kas ir gan līdzīgs, gan nav līdzīgs citiem. Individualitāte.

Liktenis (šī pati iedzimtība) Verai Ivanov-nai pārestību it kā nebija nodarījis, grēks kurnēt: augumiņš Verai Ivanovnai nav zemē metams, simpātiska un glīta seja, vispār — patīkama āriene. Un pat ar talantu gēni viņu apvelLījuši, ar aktrises talantu, kas, pēc gudru cilvēku apgalvojuma, sastopams reti. Aktieris nav profesija, bet īpašas cilvēka dotības.

Vera Ivanovna sekmīgi mācījās teātra institūtā, nenojauzdama, kada traģēdija viņu gaida nākotnē.

Izrādījās, ka Verai Ivanovnai ir zēna balss.

Kamēr viņa bija studente, balss vēl netraucēja, piešķīra viņai īpatnēju valdzinājumu. Viņa tēloja tādus resgaļus brunčos. Bet vēlāk, kad paaugās un, kā mēdz teikt, galīgi izveidojās, ar zēna balsi tēlot uz skatuves vairs nebija iespējams. Ne tikai tembrs, ne tikai skanējums — visas intonācijas tanī bija zēniskas. Vera Ivanovna ņēma speciālas stundas, mācījās elpošanu ar diafragmu, lai nostādītu balsi. Noskaņa neizzuda. Gan diskants, gan tenoriņš, gan baritons palika zēnisks,

it ka Vera Ivanovna tīšuprāt aldarinatu puikas.

Skatuvi nācās atstāt. Vera Ivanovna sāka strādāt radiofonā. Tolaik vēl ētera darbiniekus pienācīgi nevērtēja; tikai pēdējos gados diktoriem sāk piešķirt republikas Nopelniem bagāta skatuves māksi nieka nosaukumu. Bet agrāk viņus nemaz neuzskatīja par aktieriem .. . Vera Ivanovna jutās nelaimīga, pamesla tukšā, piedevām sākās ģimenes nesaskaņas. Pirmā lauliba nebija laimīga. Un Vera Ivanovna nolēma, ka viņas liktenis ir — būt neveiksminiecei, Dzīve nebija padevusies.

«Nu, ko lur daudz,» Vera Ivanovna domāja, «atvadīsimies no sapņiem un romantiskām vēlmēm. Raudzīsimies uz dzīvi reāli. Mierīgi un saprātīgi.»

Un Vera Ivanovna pamazām iesaistījās savā jaunajā dzīvē, pierada pie tās. Palīdzēja skarbā bērnība, palīdzēja spartiskā audzināšana. Veru Ivanovnu nenomāca vientulība, viņa nebēdājās, ka neredz spožas perspektīvas. Kāpēc skumt par nepiepildāmo?

Izlaisties viņa sev neļāva, turēja, kā mēdz sacīt, sevi stingri grožos. Daudz strādāja, daudz lasīja, nodarbojās ar sportu. Noteica sev dienas režīmu, cenzdamās saglabāt figūru un sportisku formu. Ģērbās vienmēr akurāti (reta un loti vērtīga īpašība aktrisēm) un savā istabā uzturēja ideālu kārtību. Parasti negāja gulēt, pirms nebija nomazgāti visi trauki un izgludināta blūzīte rītdienai.

Noteikta, ritmiska bija kļuvusi dzīve; Ve-

rai Ivanovnai bija izveidojies derīgs automātisms — brīžam viņa notvēra sevi, ka jebkuru rīcību, jebkuru darbību iepriekš apsver un cenšas veikt racionāli. Vai viņa virtuvē mizo kartupeļus -- neizdarīs nevienu lieku kustību, nepatērēs lieku minūti; vai slēpo — izspiedis maksimālo labumu no svaigā gaisa un sala, no metodiski nosoļotiem kilometriem; vai mēģina jaunu lomu — uzreiz tver galveno, profesionāli iegaumēdama savu tekstu un izlaizdama, atmezdama nevajadzīgo — partneru tekstu.

Radio namā, kur strādāja Vera Ivanovna, bija daudz jaunu meitenīšu — montāžistes, sekretāres, mašīnrakstītājas —, tās skraidīja pa kāpnēm, vienādi graciozas un svaigas, ar vienādām frizūrām, vienādi atgādināja jautrus suņukus. Vera Ivanovna tagad viņas ne-apskauda.

Un savu darbu Vera Ivanovna nebūtu mainījusi ne pret kādu citu — pat uz galvaspilsētas skatuves.

Ir tāda necila radio nozare — raidījumi bērniem. Neliela redakcija, nabadzīgi štati — tikai daži cilvēki (noteikti sievietes). Bērnu raidījumus bieži vien apcērp, samazina fondus, ierakstiem atvēl pašu sliktāko studiju un visvairāk nolietoto aparatūru. Operatīvajās apspriedēs ēteru dala «pieaugušie» lauvas: sabiedriski politisko, rūpniecības,

literāri dramatisko, mūzikas raidījumu redakcijas; dāmas no bērnu raidījumu nodaļas baidās pat vārdiņu iemest. Bet šī bērnu

nodala, starp citu, ietver sevī visu lauvu, visu «pieaugušo» nodalu funkcijas: jaunajiem

klausītājiem vajadzīgi gan politiskie raidījumi, gan populārzinātniskie, gan mūzikas, gan literārie . . . Kautrās dāmas — redaktores, kas baidās pat vārdu bilst, patiesībā ir apbrīnojami erudīti ar enciklopēdiskām zināšanām . . . Vera Ivanovna nepavisam nav redaktore, tikai vienkārša izpildītāja, un arī tad reizēm pati brīnās, kādu milzumu visa kā viņa uzzinājusi, strādādama radiofonā. Bērniem stāsta to pašu, ko pieaugušajiem, tikai interesantāk, saistošāk. Šodien Vera Ivanovna lasa pie mikrofona pasaku par burvi ķīmiju, rīt notiek raidījums par lauksaimniecību, parīt — pārruna par mūzikas instrumentiem. Mainās lēli, ko viņa rada, simtiem tūkstošiem tēlu. Varonīgais Vaseks Truba-čovs un Buratino, Varde-ceļotāja un nēģer-zēns Dzims, sunītis Vau-vau un Divnieks, atzīme skolas žurnālā . . . Kur, kādā teātri gan būtu tāds diapazons?

Nezinātāji domā, ka radiofona aktieris netēlo, sēž pie galdiņa un dudina mikrofonā. Taču aktieris tēlo — un kā vēl tēlo! Būtu kāds pavērojis Veru Ivanovnu. kad viņa ieraksta pārraidi, viena pati milzīgā tukšā studijā, sevišķi milzīgā un tukšā tāpēc, ka nav rekvizītu, mēbeļu, dekorāciju, bet tikai mikrofons istabas vidū kā teiksmains zieds, uzplaucis paklāja neilona zālītē . . . Aizvērušās drausmīgi biezās, skaņu necaurlaidīgās durvis, studiju piepildījis klusums, vispilnī-

gākaīs klusums — kā surdfokamerā kosmonautiem; operators aiz stikla sienas pamāj ar galvu; «Sākam!» Mikrofons ieslēgts, iedegušies brīdinošie uzraksti gaiteņos. Vera Ivanovna izrunā pirmo vārdu.

Režisors viņai nav vajadzīgs. Viņa nemēdz kļūdīties, viņai nav neveiksmīgu ainu un labojumu. Vera Ivanovna raksta tīrā, ar filigrānu pieistarību. Viņa sīki zina, kur vārdam piešķirt noskaņu, kur paildzināt pauzi; viņa gan pieiet mikrofonam cieši klāt, gan attālinās no tā; viņa sauc no tāla studijas kakta, un par atbildi skan atbalss, taisni tāda, kā vaiag, — ne klusāka un ne skaļāka. Tēls, ko viņa rada, ir pilns kustības, ritma, ekspresijas; tam ir skaidrs ārējais zīmējums ar mīmiku un žestiem. Viņa to ir sīki izdomājusi, pārbaudījusi. Viņas ieraksts nav jālabo.

Aktieriem uz skatuves palīdz viss iekārtojums, teātra gaisma, rekvizīti, dekorācijas; Verai Ivanovnai nekā nevajag. No tukšuma, no klusuma viņa rada visu darbību, visu iekārtojumu, rada jebkuru pasauli — kādu meža biezokni vai zemūdens valstību . . . Un kā dievs kungs Vera Ivanovna zina, kas tiks radīts trešajā minūtē un kas septītajā; ieraksta laiks ir iedalīls un atmērīts, sekundi sekundē noskan pēdējais vārds...

Skaņu operators un režisors pie pults kaut ko pārrunā, māj Verai Ivanovnai ar galvu, vēcina rokām; ne drusciņas nenogurusi, mierīga, akurāta, kā vienmēr nosvērta — Vera Ivanovna ieiet aparātu telpā. «Nu,

pārspolēsim!» saka režisors. Gnežas spoles ar kafijbrūno lenti, pārlinas atpakaļ, kā putna čivināšana skan Veras Ivanovnas balss — balss, kas jau atdalījusies no viņas pašas, ieslēpta zīžamajā lentē, ko patlaban lietišķi un veikli у riež atpakaļiski. Spole beigusies, lentes galiņš sāk knakšķēt, apstājas. To iestāda, novieto uz veltnīša. Aparātu istabā ienāk dāmas redaktores, vēl daži cilvēki. «Sākam, sākam!» steidzina režisors, un visi apsēžas uz krēsliem. Atkal sāk griezties spoles, slīd lente. Atdzīvojies kaktā milzīgais dinamiskais skaļrunis krietna skapja lielumā, mirkšķina ar za|o actiņu. Tikko uztverama čaboņa, it kā viegla elpa — un, klau, pārsteidzoši skaidri un tīri skan pirmais vārds, ko Vera Ivanovna izrunājusi pirms pusstundas. Atturīgi smaidīdama, Vera Ivanovna paraugās uz režisoru, kas saņēmis rokas uz ceļgaliem un sastindzis Dēmona pozā, pamet pa skatienam uz redaktorēm ar zīmuļiem un bloknotiņiem rokās Klausās pati savā balsī, jau iepriekš zinādama katru intonāciju un pārbaudīdama, vai tā pareiza. Viss ir pareizi . . . Tur, skanīgajā dinamiskā skaļruņa skapī, tagad dzīvo patstāvīga būtne — kāds puišelis vai zvēriņš, vai runājoša lelle no pasakas—, dzīvo pilnīgi atsevišķi, neatkarīgi no radītāja. Ai, kā būtu izbrīnījušies miljoni radioklausītāju, ja ieraudzījuši šo radītāju — necilu jaunu sievieti, nedaudz vecāku par trīsdesmit gadiem!

— Šeit izsaucienu izgriezīsim! — paziņo

režisors. — Finālā skajās raudas ir labas, taču saīsināsim uz pusi, būs mūsdienīgāk. Bet visumā, Verukiņ, manuprāt, ir spoži. Ieraksts «Zelta fondam».

Un gudrās, inteliģentās redaktores piekrizdamas paloka galvu, aizcirzdarnas nelietotos, tīros bloknotiņus.

...Tā — saprātīgi un ar skaidri noteiktiem uzdevumiem un plāniem, ar pierastiem panākumiem — tagad rit Veras Ivanovnas dzīve. Gadu no gada. Un, atskatoties uz tiem, Vera Ivanovna neko vairs nenožēlo.

Tikai reizumis, gan visai reti, Verai īva-novnai gadās kaut kāds nesaprotams, neizskaidrojams pārrāvums. Pēkšņi bez kāda iemesla, gluži kā aprīļa dienas untums, kad uzbrāžas smags mākonis un pār zemi, kas jau pieradusi pie siltuma, izpurina saķepušas sniega lēkšķes un viss visapkārt uzreiz kļūst tik dīvaini, tik nedabiski balts, — lūk, taisni tāpat Verai Ivanovnai uzbrūk izmisīgi nelaba oma.

Un viņa, kas izdaudzināta ar savu akurātību, no rīta zvana uz studiju, teicas esam slima un neiet uz darbu, lai cik steidzami kārtojami jautājumi viņu tur gaidītu; neuzkopj istabu, neizdara rīta vingrošanu. Pat mazgāties viņai negribas. Viņa jūtas slima, gluži salauzta, turklāt sirds viņai ir nemierīga, māc bailes, un viņa nevar saprast, kāpēc tā. Viņai šķiet, ka ir kaut ko nokavējusi, aizmirsusi izdarīt ko svarīgu, vissvarīgāko un nepieciešamāko. Bet ko īsti? Viņa nevar atbildēt, viņa tikai ar visu savu būtni apzinās, ka salīdzinājumā ar šo pašu galveno un vissvarīgāko visa viņas dzīve, visas darīšanas un rūpes ir nevajadzīgas, tukšas un bezjēdzīgas un nav nekādas vērtības viņas sasniegumiem un veiksmēm, un pat jebkuras bēdas, kas viņai atgadījušās agrāk, patiesībā ir nenozīmīgas un sīkas. Viss, ko viņa radījusi, ko glabājusi un turējusi dārgu, pēkšņi sāk grūt.

Nespēdama nekur dēties, viņa klimst pa istabu — pa neuzkopto istabu, kur viss izsvaidīts, uz galda vakardienas netīrie trauki un kur vējš, ielidojis pa vēdlodziņu, purina un sviež uz grīdas kārtējās lomas lappuses. Tikai viena vienīga diena — un nekā nav palicis pāri no pedantiski sargājamās kārtības; istaba nez ar ko atgādina viesnīcas numuru vai vagona kupeju, šķiet, cilvēks te nedzīvo kā mājās, bet tikai brauc caur dzīvi, pacieš ce|a neērtības un gaida savu staciju. Bet vai šī stacija kādreiz būs? Vai būs? Gandrīz ar riebumu Vera Ivanovna aplūko savu mājokli, mazu, noslēgtu telpu, nelielu dobu kubiciņu, viņai absolūti nevajadzīgu un svešu, svešu . . .

Viņa pieiet pie spoguļa, nesaudzīgi, nežēlīgi un vērīgi aplūko sevi. Pamana grumbiņas. kuru atkal saradies vairāk, vaigus, kas sāk nokarāties kā maisiņi, avīžu papīram līdzīgo ļengano kakla ādu. Un Vera Ivanovna nevar saprast, kādā] diendienā ar mehānisku neatlaidību vingrojusi, slēpojusi, veikusi riebīgas kosmētiskas procedūras. Kādēļ? Kam tas vajadzīgs?

Viņa pieiet pie istabas vienīgā lodziņa; no sestā stāva augstuma redzams pagalms un blakus nami, balti, sīkām rūtiņām, it kā izgriezti no skolas aritmētikas burtnīcas; nami ir jauni, vienādi, tie sastāv no tādiem pašiem kubiciņiem, kāda ir viņas istaba; pret aizkariem vīd cilvēku silueti, un daudz cilvēku ir pagalmā uz soliņiem, un neskaitāms daudzums bērnu, kas spēlē «klases», rakņājas smilšu kastē, brauc ar velosipēdu. Vecītes prievīšu grožos valča rāpotājus. Pie piena cisternas izstiepusies rinda. Bet tālumā, balto namu spraugā, slīd piepilsētas elektriskais vilciens, noplaiksnās vagonu logi, gara logu virtene kā skrejoša gaismas reklāma . .. Un Vera Ivanovna šodien ar skumjām un sāpēm domā par visiem šiem cilvēkiem, kuri kvern istabās-kubiciņos, auklē bērnus, kaut kur steidzas vilcienos . . . Taču kur radušās šīs skumjas un sāpes, un kāpēc Verai Ivanovnai žēl šo cilvēku tāpat kā sevis — viņa apskauž tos, mēģina saprast, un tomēr viņai to žēl. To viņa nezina.

Naktī viņa nevar aizmigt, kaut gan ieņēmusi mājās saglabājušās miega tabletes, skumjas kļūst nepanesamas. «Kāpēc,» Vera Ivanovna domā, «kāpēc taisni tā ir iegrozījusies mana dzīve? Kā labā ir nodzīvoti trīs gadu desmiti? Kādēļ tas viss ir bijis?»

Viņa rauga sevi pārliecināt, ka nav varējusi citādi dzīvot, ka viss izveidojies aiz

nepieciešamības, nenovēršami: gan viņas

bērnības gadi, kas iekrita kara laikā, gan bērnu nams — internāts, kur viņa nokļuva pēc vecāku nāves, gan visi pārējie gadi. Viņa rauga sevi pārliecināt un netic sev.

Gara nakts, un aiz loga dun vilcieni . .. Kādreiz jaunībā Verai Ivanovnai patika vērot nakts vilcienus. Viņa speciāli skrēja uz dzelzceļu. Un bieži vien bērnišķi fantazēja: būtu labi, ja vagoni kļūtu caurspīdīgi!,Iedomājieties tikai — iesvelpjas tālumā neredzama lokomotīve, pieripo un drāžas garām caurspīdīgi, pavisam neredzami vagoni. Un tikai pasažierus var redzēt: viņi gul un sēž šķietami gaisā, it kā bez svara; viņi guļ aizmiguši vai sarunājas un nekā nemana, un virtenēm vien slīd garām dīvainās pozās virs spīgojošās dzelzceļa stigas . ..

Vera Ivanovna atceras pat šo savu fantāziju, un ar biedējošu skaidrību viņai rādās, ka patlaban, šonakt, viņa pati brauc caurspīdīgā, neredzamā vilcienā un kāds stāv dzelzceļa stigas malā un vēro . . .

Otrā rītā Vera Ivanovna pieceļas mazā gaismiņā un, lai vai cik grūti, saņem sevi grožos. Rīta rosme. Līdz galam atgriezts krāns, ledaina duša. Sparīga noberzēšanās ar dvieli. Ieslēgts radio, un, skanot pazīstamajām diktoru balsīm (tas ir mūsu Zeņečka, bet tas — Ivans Ipatičs. Labu rītu, dārgie!), Vera Ivanovna uzkopj istabu, līdz. tā laistīties laistās, izgludina svārkus un blūzīti. Sevišķi rūpīgi sasukā matus, nopūderē seju, nokrāso

skropstas. Un precīzi pulksten deviņos ierodas darbā pilnīgā kārtībā.

Viņa nedomā par vakardienu. Tās tīri vienkārši nav bijis.

2

Kādudien uz redakciju atskrēja Soņečka Kušavera, ārštata korespondente. Soņečka, tikko atgriezusies no komandējuma pa kolhoziem, bija iespaidu pilna un lika galdā milzum daudz ceļa aprakstu un dzejoļu. Taču it īpaši dedzīgi Soņečka stāstīja par kādu lauku skolotāju Dmitriju Aleksejiču Likovu. Viņš no laba prāta devies uz perifēriju, uz pašu tālīnāko rajonu, nebaidīdamies grūtību; parasti jaunie speciālisti atstāj laukus, nostrādājuši tur obligātos divus trīs gadus, bet Likovs nedomā braukt projām. Bērni viņu dievina, un viņš tos bezgalīgi mīl! Un kā viņš noorganizējis ārpusklases darbu! Brīnums, tīrais brīnums! Skolas zemes gabaliņā viņš izdara neredzētus mēģinājumus, ierīkojis dzīvo stūrīti ar zvēriņiem, nesen vedis bērnus pārgājienā meklēt, kādu vērtīgu sāv-vatas zaļi . . . Soņečka klausījās, mazlietiņ vīpsnāja — viņa bija ekspansīva un bieži iemīlējās savu aprakstu varoņos. Taču materiālu par skolotāju Likovu tomēr deva, īsā informācija saucās: «Augslražīgas zāles — dzimtajam kolhozam!»

Par šo informāciju redaktore saņēma

rājienu. Visur notika cīņa pret zāllauku sistēmu, un skolēnu atrastās augstražigās zāles nepavisam nebija vajadzīgas. Likova vārdu vairs nepieminēja. Soņečka Kušavera staigāja apjukusi. Tomēr pēc kāda laika apstākļi mainījās: centrālā prese atkal sāka bikstīt par pļavām un zālājiem. Lauksaimniecības «pieaugušo» redakcija steigšus sameklēja zinātnieku pļavkopi, kas nolasīja lekciju.

Nedrīkstēja palikt iepakaļ laikmeta vēsmām; Soņ.ečka Kušavera pa otram lāgam traucās pie Likova — citu kandidatūru pagaidām nebija. Dmitriju Aleksejiču atveda uz studiju.

Vera Ivanovna gaiši atceras, kā viņš ienāca redakcijas istabā — iededzis, garām rokām, mazliet parupjš — kā taigas mednieks, viņā jaudās iekšēja brīvība, jaudās pašcieņa un vēl tāds kā rāms ironiskums. «Rietumu filmu pozitīvajiem varoņiem raksturīgs tāds ironiskums,» Vera Ivanovna nodomāja, «kur tas radies lauku skolotājam? Interesanti . . .»

Likovam sagatavoja nolasāmo tekstu.

— Veročka, — galvenā redaktore palūdza, — palīdziet biedram izdarīt ierakstu!

Likovs un Vera Ivanovna pa gaiteņu gaiteņiem, pa ejām un kāpnēm nonāca lejā, pagāja garām vairākām studijām un aparātu telpām, no kurienes plūda aprautas mūzikas skaņas, aktieru balsis, klaigas, dziedāšana, kur magnetofona lenti graizīja, līmēja, montēja, un Vera Ivanovna ar patiku pamanīja, cik apmulsis Likovs vēro visu šo «virtuvi»,

ka mazliet baidās . . . No ironiskuma nebiia palicis ne vēsts.

— Pacentieties nečaukstināt lapiņas, — sacīja Vera Ivanovna, apsēdinājusi Likovu pie galdiņa ar trim mikrofoniem. — Neuztraucieties, mēs vispirms izdarīsim izmēģinājuma ierakstu. Galvenais — dabiska intonācija . . . Lai nepaliek iespaids, ka jūs lasāt no lapas.

Likovs mēģināja runāt, lūpas viņam neklausīja; nevienam iesācējam neklausa lūpas, pēkšņi klust kokainas, un skolotājs Likovs, kas izskatījās pēc rietumu kino varoņa, nebija izņēmums.

— Lieliski, — Vera Ivanovna uzmundrinoši teica. — Tikai mēli nevajag klakšķināt. Ja esat pārsacījies, ieturiet pauzi un sāciet visu teikumu no sākuma . . . Par nemāksloto intonāciju neesat aizmirsis?

— Zināt, — Dmitrijs Aleksejičs žēli iebilda, — es vai nu lasīšu no papīra, vai arī runāšu saviem vārdiem. Bet šādā veidā tik un tā nekas neiznāks

Redakcijā tika ieturēts kurss uz dzīvo reportāžu, bet apnicīgo lasīšanu no lapas centās izskaust. Vera Ivanovna nodomāja, ka, gadījumā, ja Likovs murmulēs no uzrakstītā, pārraidi nopa'ās. Bet, ja viņš runās saviem vārdiem, kaut arī ar kļūdām, pārsacīdamies, — lenti var palabot. Studijā ir speciālisti, kas spēj izgriezt pat nepareizu skaņu no orķestra ieraksta. Viņi pārliks vārdus, samainīs tos vietām, izņems visādu stostīšanos. Galu galā kaut kas iznāks . ..

— Labi, — Vera Ivanovna bija ar mieru. — Runājiet saviem vārdiem, bet tuvāk uzrakstītajam tekstam!

Likovs brītiņu klusēja, acīm redzot, sakopoja domas. Salūkoja mutautu un skaļi no-šņaucās. Pakratīja galvu, nokremšļojās.

— Bērni, — viņš piepeši iesāka, — es, re-dziet, sēžu studijā, man priekšā ir mikrofoni, veseli trīs gabali. Istaba ir tukša, kaila, un es te esmu viens pats kā koks. Un runāt man nav visai ērti, pareizāk sakot, ir pavisam neērti: es neredzu jūsu sejas. Bet es gribētu tās redzēt un vēl gribētu, lai pie manis būtu mūsu Ziharevas skolas skolēni . . .

Vera Ivanovna nezināja, apturēt lenti vai ne. Cik viņa atcerējās, tā vēl neviens nebija iesācis savu uzstāšanos; runātājs parasti sacīja: «Es, protams, uztraucos ...» — un redaktori atstāja šo dzīvo detaļu, tā pat patika. Bet kālab vajag aprakstīt studijas iekārtu, kālab klāstīt, ka tev neveikli un neērti?

Bet pa tam Likovs sāka stāstīt par saviem skolēniem. Un tas atkal neiznāca tā, kā vajag, — Dmitrijs Aleksejičs neuzskaitīja teicamniekus, neminēja pozitīvus piemērus, viņš tīri vienkārši uzmeta puiku un meiteņu portretus — šis, raugiet, ir tāds, bet šī — tāda, — tad pēkšņi uzrunāja nez. kādu Pav-ļiku: «Tūliņ es arī par tevi pastāstīšu!» — un tiešām pastāstīja, bet pavisam ko neparedzētu: Pavļikam ir liela ģimene, un govs viņiem nobeigusies no mutes un nagu sērgas, bet pats Pavļiks piecus kilometrus skrien uz skolu ... Ja atklāti atzītos, tas viss bija diezgan interesanti; Vera Ivanovna vairs nemanīja, ka Likovs piesit mēli un lieto nepareizus uzsvarus; viņai patika nepazīstamie puišeli un meitēni, un viņa juta, cik ļoti Likovs tiem pieķēries. Un tomēr Vera Ivanovna paturēja prātā, kāda pārraide vajadzīga, un mazliet dusmojās, ka Likovs runā ko cilu.

— Un kur augstražīgās zāles? — viņa jautāja, kad Dmilrijs Aleksejičs apklusa un viņi izslēdza mikrofonu.

— Man likās, ka tas ir lieki ... — Likovs apjuka, bet viņa skatienā tomēr pazibēja pirmītējā ironija. — Saprotiet jel, par to pašlaik gan runā, gan raksta it visur . . . Man vajadzēja uzreiz, atteikties, bet es . . . Atvainojiet! Es nodomāju, ka varbūt, ja tā vienkārši . . . cilvēciski par bērniem . . . varbūt tas izraisīs kaut kādas jūtas. Neizdevās laikam?

— Nezinu, — Vera Ivanovna godīgi atzinās.

Kārtējā ražošanas apspriedē Likova uzslā-šanos nosvītroja. Pēc ieņemamā amata Vera Ivanovna iebilst nevarēja, un, jāsaka, viņa tā arī nebija skaidrībā, vai vajadzētu aizstāvēt. Taču viņai sametās Dmitrija Alekse-jiča žēl, viņa aizsūtīja tam vēstuli uz Žiha-revas skolu.

Tā viss aplamā kārtā sākās — ar sarakstīšanos, tikpat kā robežsargam Un skolniecei, — un pēc vairākiem mēnešiem, ziemu, skolas brīvlaikā, Dmitrijs Aleksejičs atkal atbrauca uz pilsētu, bet šoreiz jau tikai tālab, lai satiktos ar Veru Ivanovnu.

3

Protams, taču, protams, Dmitrijs Aleksejičs Likovs nelīdzinājās rietumu kino varonim — tas tikai sākumā tā bija licies. Viņš bija krievu cilvēks, un seja viņam krieviska, laba, atklāta, arī raksturs tipiski krievisks. Lūk, zīmīgs piemērs: Dmitrijs Aleksejičs, kas neieredzēja izlikšanos un neīstumu, tomēr neatteicās raidījumu ierakstam nolasīt no papīra. Jutās neērti, iekšēji pretojās, taču nespēja pilnīgi atteikt. Un, ja vien Vera Ivanovna uzstājusi, būtu nolasījis visu rakstiņu par ražīgo zāli. Pēc tam, saprotams, būtu to smagi pārdzīvojis un bezgalīgi sev pārmetis, mocījies ... Bet kādēļ gan, ja ir jau par vēlu?

Kad Likovs, beidzis skolotāju institūtu, devās darbā uz pašu nomaļāko rajonu, uz 2i-harevas skolu, māte nebrauca viņam līdzi. Un visus šos gadus Dmitrijs Aleksejičs cieš, ka viņa māte, vecs un slims cilvēks, dzīvo pilsētā gluži viena.

— Nu, ņem viņu pie sevis! — ieteica Vera Ivanovna.

— Tu taču zini, — atbildēja Likovs, — viņai nepieciešama slimnīca, viņa ik pārdienas iet uz injekcijām. Kā lai vedu viņu šurp? Tas nav iespējams.

— Tad pārcelies pāls uz pilsētu.

— Ari pārcelties nevaru, to taču tu zini. Skolā Irūkst skolotāju, stundas apvienojam, velkam ar pēdējiem spēkiem. Dziedāšanu māca fizkultūras skolotājs; vai tu vari iedomāties, ko tas nozimē? Kā tad es braukšu projām?

— Bet ja ir tāds bezizejas stāvoklis, — Vera Ivanovna dusmojās, — kādēļ tad velti sevi mocīt? Ko tu vari līdzēt?

— Nevaru tā mierīgi.

— Ak pasaulīt, kā gan tu izskaidro skolēniem dzīvi, ja pats esi tanī sapinies? Saņemies, tu taču esi stiprs cilvēks! Visi tavi sarežģītie jautājumi ir ļoti vienkārši atrisināmi!

— Nevienam neienāks prātā, — Likovs, pieri raukdams, strauji un nervozi runāja, — nevienam neienāks prātā, ka mūsdienu fizika, piemēram, ir vienkārša un viegli aptverama. Tūkstošiem cilvēku mocās, cīnās . . . cīnās ap sīku atrisinājumu! Bet dzīve ir vienkārša. Lūk, visa šī dzīve — ar visu fiziku, ķīmiju, mākslu, mīlestību, nāvi, — tā, vai redzat, ir vienkārša ... Un neviens nemocās. Un nav bijis gigantu, ģēniju, kas būtu zaudējuši prātu, nezinādami, kā tālāk dzīvot. ..

— Atbildi man, esi tik labs, — Vera Ivanovna reiz palūdza, — vai tavos pārdzīvojumos ir kāda jēga? Vai vajag visu mūžu plosīties, mocīt sevi un citus, zaudēt vai

prātu, kā tu izsakies, — un visu tālab, lai mūža galā saprastu: esi dzīvojis aplam . ..

Likovs vilcinājās ar atbildi.

— Droši vien, — viņš nenoteikti sacīja.

Tāds, lūk, bija Dmitrijs Aleksejičs Likovs.

Un tāds viņš palika arī attiecībās ar Veru Ivanovnu. Abiem jau bija skaidrs, ka mīl un tiek mīlēti, ka atsevišķi dzivot nespēj; beidzot abi saprata, ka ilgāk nav ko gaidīt, gadi aiziet. Drīz, pavisam drīz jau vairs nebūs ko sapņot par īstu ģimeni, par bērniem, par pilnigu laimi. Un tomēr Dmitrijs Aleksejičs nevarēja izšķirties par pēdējo soli. Te viņš iebilda, ka nepieciešami novadīt mācību gadu līdz beigām, te pēkšņi ņēmās pierunāt Veru Ivanovnu pamest darbu, pārnākt pie viņa uz Žaharevu .. .

— Tev grūti apjēgt, — neizturējusi kliedza Vera Ivanovna, — ka sādžā es palikšu bez darba? Pilnīgi! Bet tu arī šeit vari strādāt jebkurā skolā'

— Es visu saprotu, Vera!

— Nu tātad?

— Nē, nevaru. Pašam būs pretīgi, sirdī pretīgi, tu pagaidi mazliet, Vera.

Un blenž tīri aizvainots ar savām lielaiām acīm, ar lielām skaidrām acīm tumšos ielokos, nelaimīgais cilvēks.

Verai Ivanovnai bija sens draugs, arī bērnu nama audzēknis, Slava Serebrovskis. Viņš jau skolā modināja cerības, gudrs zēns; neparasti jautrs, ņiprs, sabiedrisks, un, kā Vera Ivanovna atceras, viņam nekad nebija ienaidnieku. It kā starp citu, pa vājās brīžiem starp dažādiem dzīves priekiem — medībām, tūrismu, agrām precībām — Slava spoži aizstāvēja disertāciju; it kā starp citu pārcēlās uz Maskavu, pārcēlās nemanāmi un bez sarežģījumiem — kā no vienas viesnīcas uz otru; it kā starp citu stājās atbildīgā amatā izglītības ministrijā un virzījās uz augšu pa dienesta kāpnēm, virzījās strauji un viegli, iemantodams vienīgi draugus. Atbraucis komandējumā, Slava noteikti piezvanīja Verai Ivanovnai, jāsaka gan, ka viņš zvanīja visiem draugiem un biedriem, ap viņu vienmēr bija kņada, jautrība, daudz cilvēku, sarunas pāri pusnaktij un nelielas dzīres draugu pulciņā; viņam patika, ja viņu sagaidīja un pavadīja liels bars, un tiešām, pie starptautiskā vagona, kurā brauca Slava, vienmēr drūzmējās rosīgs laužu pūlītis.

Viņa pēdējā brauciena laikā — jau pie stacijas Vera Ivanovna pēkšņi iedomājās, ka Serebrovskis pratīs viņai palīdzēt. Aizgūtnēm viņa tam izstāstīja savu stāstu, stāstīja nesakarīgi, juceklīgi, līdz vilciena atiešanai bija atlikušas dažas īsas minūtes. Taču Serebrovskis nemaz neļāva izteikt līdz galam, viņš tūliņ bija uztvēris lietas būtību.

— Vecenīt, — viņš čukstēja, apņemdams Veru Ivanovnu ar vienu roku un tai ņašā reizē pagūdams atvadīties no pārējiem pavadītājiem, apkārt bija kņada, smiekli un

klaigas, — vecenīt, ko gan tevis labad nevar izdarīt! Es viņu ar varu pārcelšu! — Vagona pavadonis baltiem diegu pirkstaiņiem rokās nolaida metāla platformiņu virs kāpnītēm. «Pilsoņi, lūdzu ieņemt vietas!» Serebrovski stumdīja no muguras, nupat, nupat vagons sakustēsies. — Telefonu! — Serebrovskis smiedamies sauca. — Kādu? Tava sādžas āpša telefonu! ... — Vera Ivanovna attapās, izrāva no piezīmju grāmatiņas lapiņu ar Li-kova adresi; vilciena sastāvs bez svilpiena sakustējās, sāka slīdēt projām aizsvīdušais logs. «Slavka, trakais! . . .» pavadītāji kliedza; Serebrovskis vēlreiz apskāva Veru Iva-novnu — ļoti laimīgs: viņam patika, ka viņa dē| uztraucas, un patika, lūk, tā — pēdējā mirklī izšķirt kaut ko svarīgu, lemt cilvēka likteni. — Vecenīt, viss būs kārtībā! Atbraukšu jūlija beigās. Piezvanīšu. Lai kravā ceJa somu! — Serebrovskis skali nobučoja Veru Ivanovnu uz vaiga, panāca vagonu, ar skaistu sportisku lēcienu uzsviedās uz kāp-slīša, pagriezās un vēl ilgi stāvēja vaļējās durvīs, vējā, starodams žilbinošā smaida, ko ieskāva moderna cirtaina bārda, dzirkstīdams draiskām, laimīgām acīm, mirdzinādams balto stīvināto virskreklu ar moderno pīto kaklasaiti, kas, sagriezusies sāņus, šķita lidojam gaisā . ..

Vera Ivanovna zināja, ka Serebrovskis nepiemānīs. Viss tiks izdarīts, kā viņš solīja. Un pirmoreiz pēc daudziem mēnešiem Verai Ivanovnai kļuva mierīgi ap sirdi. Novēlās akmens no pleciem, galvenās rūpes bija garām. Vai viņa labi vai slikti darījusi, lūgdama Sorebrovskim palīdzību, nav svarīgi, gan vēlāk redzēs. Svarīgi, ka las ir izlemts.

4

Jūlija vidū Vera Ivanovna atbrauca pie Likova.

Šķiet, pirmā nedēja bija pats skaistākais, pats brīnišķīgākais laikposms Veras Ivanovnas dzīvē. Viņi ar Likovu neķildojās, nepieminēja pāriešanu uz pilsētu; Vera Ivanovna negribēja uzreiz pavēstīt jaunās ziņas, arī Likovs klusēja. Un it kā viss pasaulē būtu izgaisis — visas darīšanas un problēmas, viss pagājušais un nākamais —, palikusi mazītiņā sādžiņa mežu vidū ar koka mājelēm un dažas tvīkainas, saules pārplūdušas vasaras dienas.

Likovs dzīvoja tukšā mājiņā sādžas nomalē; vecā, krēslainā istaba bija mitra un drēgna; iekšpusē uz samelnējušiem baļķiem un griestu sijām mirguļoja sveķu pilītes, dzidri caurspīdīgas kā rasas lāses; mējām ēnām aizvilktajos kaktos brīžam kaut kas iečīkstējās, klusītiņām noknikšķēja, ar džinkstošu šķindu atbalsojās istabaugšā. Arī dvaka istabā bija kā daždien sādžā — oda pēc vecām aitādām, krāsns dūmiem. Bet mazie četrstūrainie lodziņi zalgoja neizturami, it kā trīsēdami un drebēdami zem negantā gaismas un tveices spiediena. Taisni aiz logiem — pāris so]u pasperami — sākās rudzu lauks, iežogots vecām, likām kārtīm ar atlupušu mizu; rītos uz kārtīm rindiņā salaidās zvtrbuli. jādomā, vēl. jauni, vakarējā perējuma, tie tarkšķēja kā vesels desmits rakstāmmašīnu. Vera Ivanovna drupināja tiem maizi un izlika šķīvi ar ūdeni, lai peldas. Kad putni apklusa, varēja dzirdēt vēju slīdam pār lauku. Retie, vietām izklēpājušie rudzi nebija paspējuši nodzeltēt, tie bija piena plēves krāsā un lāgiem vēl kūpēja vējā, un to zuzoņa šķita liega, glāstoša un it kā ar klusiem piedvesieniem.

Sen, bet varbūt pat nekad Vera Ivanovna nebija baudījusi tādu bezrūpigu brīvību, kad nav jāceļas noteiktā stundā, nav jāsteidzas uz darbu, nav jāraizējas par dienas režīmu. Vera Ivanovna modās, kad iznāca, un nosnaudās dienā, ja gribējās, un pusdienas ēda vakarā, neuztraukdamās par to, lai saglabātu slaido līniju. Un līdzās bija Dmitrijs Alek-sejičs, Dimka, viņš slaucīja istabu un mazgāja traukus; Vera Ivanovna tīšām atstāja visu neuzkoptu, pameta uz grīdas jaciņas, zeķes, dvieļus un, acis piemiegusi, vēroja, kā l.ikovs to visu piekopj. Viņa juta, ka acis viņai aizmiglojas, pielīst ar maigu tvīksmi.

— Dimka, tu mani mīli? — viņa vaicāja.

— Nu! — Likovs, klusu iesmiedamies, atbildēja un noslīga viņas priekšā ceļos.

Vakaros viņi ar Likovu .staigāja gar upi apskāvušies, it kā būtu gluži jauniņi; Vera

Ivanovna iedomājās sevi par sādžas meiteni ar pietvīkušu, svaiga iedeguma aprautu seju, ar raupjām rokām, ar dzērvju zābakiem kājās un iztēlojās, ka tūliņ skries izslaukt govi un tad liksies gulēt sienā — kopā ar vistām. Viņai nebija kauns draiskoties, taču cauri šai draiskulībai, cauri bērnišķīgajiem priekiem Vera Ivanovna lāgiem saklausīja sirdī ieskanamies nemierīgu stīgu, kaut kas viņu māca, uznāca neizprotamas, satraucošas nojausmas, dīvainas, bezcerīgi satraucošas, it kā viņa būtu atcerējusies kaut ko sen izsāpējušu un neatsaucamu. Un pēkšņi apziņā radās vārdi, muļķīgi vārdi, par kuriem viņa agrāk būtu smējusies: «Kādas dienas aiziet .. . Kādas gan dienas aiziet! . .»

Beidzot viņa izstāstīja Dmilrijam Alekse-jičam par Serebrovski.

Likovs, šķiet, nekļuva ne priecīgs, ne bēdīgs, tikai ironiski piemiedza aci: «Tātad mani bez paša ziņas izprecinājuši?...»

— Saproti, Dima, kaut kā nejauši iznāca ... Es pat netaisījos viņam stāstīt, bet tad pēdējā mirklī it kā mani kāds pagrūdis . . . Un vilciens jau sāk kustēties, un nav laika apdomāt. Vispār — viss iznāca pats no sevis . ..

Likovs braucīja ar pirkstiem prāvo, pasar-kaniem bārdas rugājiem apzēlušo zodu un miedza acis. No šā paraduma — piemiegt acis — acu kaktiņos viņam bija iegūlušas grumbiņas, gaišas uz tumšās ādas. Un, pat ja

Likovs ir nopietns, vienalga, liekas, viņš raugās zobgalīgi.

— Vai tad tas ir slikti, Dima? Būs oficiāla pārcelšana. Pat izskaidroties ne ar vienu nevajag.

— Kā vien ar sevi pašu.

— Tu atkal?

— Nē jau, tāpat vien.

— Dima, tik un tā taču vajadzētu. Ja tu neesi pārdomājis, ja mums abiem nopietni...

— Nopietni.

— ... tad vienalga vajadzētu. Jeb vai ne?

— Vajadzētu.

— Nu tātad?

— Es jau arī nesaku.

— Nē, tu izskaties tā, it kā es būtu rīkojusies nepareizi. Bet patiesībā būs tikai mazāk rūpju un noņemšanās

— Jā, protams, — Dmitnjs Aleksejičs piekrita.

Laikam gan viņi bija mazliet noguruši no pirmās kopdzīves nedēļas, no visas pārsteidzošās sajūtu pilnestības, un bija nepieciešams atslābums, lai atvilktu elpu. Atslābums iestājās pēc šās sarunas. Likovs sāka piestaigāt uz. savu skolu, radās šādi tādi darbi skolas lauciņā; lāgu lāgiem pie viņa ieskrēja sādžas bērni. Vera Ivanovna neiebilda. Viņa saprata, kā Dmitrijs Aleksejičs patlaban jūtas; labākais atbalsts bija neplīties virsū, neradīt traumu. Lai Dmitrijs Aleksejičs pat apvainojas, viņam tikai vieglāk k|ūs . . . Un Vera Ivanovna padevigi atjāva Likovam do-ties ar bērniem uz mežu — uz Irim dienām. Nez kādos kūdrāju ezeros slāpa zivis. Dmitrijs Aleksejičs taisījās sazin ko tur parakt, nez vai nolaist, nez vai pievadīt ūdeni. «Protams, Dima, man nav iebildumu!» Vera Ivanovna sacīja.

— Uz svētdienu būsim atpakaļ. Nekas?

— Ļoti jauki. Ejiet mierīgi!

Vera Ivanovna pavadīja visu baru, cenzdamās izturēties jautri un nepiespiesti, ceļā jokoja, atdarināja zēnu balsis. Likovs, šķiet, aizgāja apmierināts.

Bet nākamajā dienā atnesa izsaukumu uz sarunu punktu. Senais draugs Serebrovskis nebija piemirsis, turēja vārdu.

Piektā nodala

1

Timofejs iznāca no pasta kantora uz ielas un pagaidīja, kamēr arī Vera Ivanovna, desmito reizi pārvaicājusi par telefonu, nokāpa lejā.

— Ko ta, uz Sihinu tagad iesiet?

— Bet ko lai dara, Timoša . .. Šausmas. Kaut kas traks!

— Es arī iešu. Ek, ieskriešu tikai mājās, un iesim.

— Mājās? Kā — mājās?! Vai tad tu šeit dzīvo; šai sādžā?

Tomēr nenormāla sieviete, goda vārds. Tikai nule apjēgusi, ka Timotejs viņu atvedis uz savu — uz dzimto sādžu. Bijusi ši sveša sādža, tad tak paslā nebūtu atradušies paziņas. Un nebutu ko bēdāties, ka atvests alus.

Māsa Panka, saprotams, nebija mājās. Durvis neaizslēgtas, istabā velns kāju var nolauzt, viss izsvaidīts, savandīts. Pa logu skatās iekšā vistas, aiz bada salēkušas uz palodzes tikpat kā dūdas. Sivēns kviec kūtiņā. Timoteju sagrāba dusmas uz māsu, viņš nošņirkstināja zobus. Māte ar tēvu darbā, tad māsiņa, domāt, aizlikusies izvaldies, liekēde tāda, ar smaržām salaistījusies. Lai eņģeli saimnieko viņas vietā?

Timotejs iegāza cūkēdienu sivēniem silē, vistu varzu pačauvēja ar tukša spaini: «Tiš kāpostos knosīties!» Ieklupa atpakaļ istabā, sāka veicīgi ņemt nost no dēlīšiem izžuvušās kurmjādiņas un likt grozā.

Paslepus Timotejs vēroja Veru Ivanovnu, kas stāvēja pie durvīm. Vera Ivanovna nez kāpēc negribēja apsēsties un visu laiku blenza apkārt kā izstādē. Acīm redzot, istaba viņai patika, kaut arī neuzkopta. Istaba patiešām ir uz goda. Tētuks Timotejam ir īsts meistars pa dzimšanai: pats savām rokām dara gan mūrnieka, gan namdara, gan krāsotāja darbus. Istabai ir pildiņu durvis, krāsotas, arī grīda krāsota — sīpolmizu dzeltenumā. Griesti kā pilsētā, balti, aplīmēti ar avīzēm, — vesels rajona avīzes gada komplekts izlietots griestiem. Pie sienām karājas fotogrāfijas un goda raksti, ko māte saņēmusi. Ir vēl aļņa ragi starp logiem, tos Timotejs bija mežā atradis. Vēl uz palodzēm zeltītās konservu bundžās aug puķes, saucas «Slapjais Vaņka». Uz lieliem «Vaņka» raud. rau, ari šodien lapiņas spīguļo, ries asaras, un sīkie, koši sarkanie ziedi savilkušies čokurā, aplumsuši kā dziestošas oglītes . . . Nē, nav ko kaunēties, istabā ir skaisti. To apgalvo visi kaimiņi un arī brigadieris, un kolhoza priekšsēdētājs. Ja Počinkas sādžā ierodas kāds lektors vai patērētāju biedrības pilnvarotais — to noteikti novieto pie Ko-penkiniem. Tā jā, Vera Ivanovna! Un kā vēl būs, kad Timofejs tiks uz kājām, dabūs bisi un kļūs par īstu mednieku! Sāksim dzīvot kā komunismā.

Timofejs saspaidīja plānās kā pergamenta papīrs ņirkstošās ādiņas, piesedza ar lupatu. Atkal pašķielēja uz Veru Ivanovnu — nez vai šai loti nesilst?

— Vēl vajadzētu pagūt pēc alus... — viņš domīgi noteica.

— Ko? Pēc kāda alus?

— Uz ciema veikalu.

— Kam tev pašlaik alus vajadzīgs?

— Та atveduši tak! — Timofejs paskaidroja.

— Nu un tad?

— Та jāpaņem. Tūlī būs cauri.

— Es nesaprotu, Tima, kā — vai tas ir deficīta produkts?

Vai viņa izliekas, vai? Ekur, sādža kā izmirusi, visi aizdzinušies pēc alus; pie kooperatīva lievenītēm pašlaik rinda, dažs stāv ar krūzi, dažs ar kastroli, un pārdevēja Vaļka Zelljakova tikpat kā malku skalda — pret pakāpienu sit vaļā pudeļu skārda vāciņus un lej putojošo alu pasniegtajos traukos . . . Alus nav deficīts, bet vēl dārgāks. Atved to reizes trīs četras gadā; reiz bija atvests vēlā vakarā, var teikt, nakts vidū, un, vienalga, sastājās rinda. Nevarēja tak gaidīt — un ja nu alus uzreiz līdz rītam saskābst!

— Tātad nevarēs pagūt?. ..

— Timoša, iesim ātrāk! Dievs ar viņu — ar to alu.

— Kas ta nu jums, — Timotejs pārmetoši sacīja. — Protams . . .

— Es taču nokavēšu, Tima!

— No pilsētas muļķis zvanīs vai cilvēks ar prātu? Nav sakaru — sapratīs, pagaidīs. — Timotejs izlaida Veru lvanovnu pa durvīm un piekāra atslēgu. — Bet te izķers — esi bez bēdu!

Kā par spīti, pretim gadījās kaimiņi, kas nesa alu. Ar trīslitru pudeli rokās aizsoļoja motorists Kosonogovs, viņš strādā uz upes, ar kuteri pa visām upes piestātnēm mētājas — un tomēr paķēris aliņu, nav izdevību nogulējis. Vecmāmuļa Trubka nes savam vecajam emaljētu kannu ar vāciņu, kas kuļājas pie aukliņas; vāciņu nevar uzlikt, virs kannas kakliņa uz.burbusi putu cepure; putas ir blīvas un dzeltenīgas kā varžu kurkuļi.

Labāk lai Timofejs visu to neredzējis!

Pie staba, kur karājas skaļrunis, Vera Ivanovna gausināja soli.

— Tima, vai tu radio arī klausies? — viņa vaicāja un nez kāpēc nosarka.

— Un tad?

— Nekā, es tāpat vien interesējos.

— Nu.

— Vai tev bērnu raidījumi patīk?

— Patīk.

— Un kādi īsti? Kas tev ir palicis prātā pēdējā laikā?

— Nezinu, — Timofejs atbildēja.

Noteikti šai Verai Ivar»vnai nav visi mājās. Tagad viņa sāk interesēties par radio. Bulu labāk jautājusi vectēvam Trubkam, viņš te upes noliktavu sargā, augu dienu sēž zem reproduktora. Jādomā, tāpēc arī sāk kļūt kurls. Bet Timofejam, lai šilo pašu radio klausītos, būtu stabs ar skaļruni uz muguras līdzi jāvalca. Pa mežiem un purviem.

— Ja tev raidījumi patīk, — Vera Ivanovna turpināja, — tu katrā ziņā aizraksti uz redakciju. Daudzi bērni sūta savas atsauksmes. Un, ja grib kaut ko uzzināt, jautā. Arī tu vari pajautāt.

— Cik zirneklim kāju?

— Arī to . . . un vispār.

— Un vai tur visu zina — tai redakcijā?

— Katrā gadījumā uz taviem jautājumiem atbildēs.

— Vai karš būs vai ne?

— Karš?! — Vera Ivanovna apstulba.

— Nu, Tima . . . Tālab tev nevajag rakstīt uz redakciju. Jebkurš pieaugušais tev paskaidros.

— Cilvēki interesējas, — Timofejs skarbi sacīja. — Sapulcēs vaicā. Bet lektors atbild tādā nozīmē, ka tas, sak, ir nenoteikti. Varbūt būs, varbūt ne . . . Kur tādas atbildes der? Tā es arī varu atbildēt.

— Tima, tu tīri vienkārši nesaproti. Tā ir sarežģīta situācija.

— Tātad neatbildēs redakcija? Tā, lai būtu skaidrs?

— M-m-m ... Vai redzi. . .

— Nu, ko tad rakstīt, — Timofejs noteica.

— Papīru tērēt. «Ehei-jā, es no Glaškas papīriņu pačiepu, pieteikumu uzšņāpu!»

— Ko tu, Tima?!

— «... Ņemiet mani zaldātos, precēties es nevēlos!» Dziesma tāda.

2

Atkal viņi brida pāri uz upes labo krastu. «Timoša, aizgriezies!» nopīkstēja Vera Ivanovna, kāpdama ūdenī, ar pūlēm sarāvusi uz augšu šauros, apspīlētos svārkus. Ko domājies, ir nu gan Timotejam liela vajadzība skatīties! Viņš raudzījās lejup, uz smilšaino upes dibenu, kas vizēja no gliemežnīcu perlamutra šķembelēm. Šeit var atrast laimes gliemežnīcu — ar pērli. Vienam cilvēkam no tūkstoša tāda gadās: atlauzīsi gliemežvāku — un iekšā, cīpslainā, zilganā gaļā, tāda kā pūtīte, kā kārpiņa, tas ir dārgs leduszirnītis — pērle. Timotejam tā vēl nav gadījusies. Bet gadīsies! Zinājis tikai, no kurienes īsti laimes gliemežnīcas nāk, no kādām malām. Taču to pat veci ļaudis nezina. Viļņi izskalo gliemežnīcu seklumā, sēkļos, bet, kur tā dzimusi, kādā strautā vai upes pietekā, paliek noslēpums. Pieteku ir simtiem. Strautu — tūkstošiem. Visi tie ietek Luzas upītē, un Luža ietek Korotjvā, bet Korotjva, liela un kuģojama upe, arī savienojas ar savu vecāko māsu. Un tā — bez gala. Iemet skaidiņu sīkā purva urdziņā, skaidiņa aizvirpināsies pa zilo taciņu un, paskat vien, pēc gada būs Ledus okeānā ...

— Ai, Tima! Kas tas ir?! — Vera Ivanovna iekliedzās un sāka lēkāt pa ūdeni, šļakatas šķiezdama.

Та nu gan brīnums — uzkāpusi virsū jūras grundulim. Ir tāda draņķīga zivtele — tik vien ir kā galva un aste. Mute līdz ausīm — tīrais kurkulēns. Slēpjas zem akmeņiem, zem siekstām; izbaidīsi — viņa tev pašam zem pēdas manisies palīst.

Starp cilu, šai pusē šito mēslu sauc par «bābu-zivi».

— Man kaut kas iekoda!

Nu, nu. Ko vēl neizdomās! Te kodēji ne-mitinās, krokodilu nav. Bet, kad iesim caur Sihinas purvu, tur gan piesargies, tur kodēji gaidīt gaida. Pērngad Timofejam ai7gaja postā suns, varens suns bija, dzīvības glābējs, — čūskas viņu nomaitāja. Tā sakoda, ka nevarēja izdziedēties, nobeidzās.

Jā, atkal raize — jāgādā jauns suns . . .

Plunkšķinādams, miegaini gorīdamies, Timofejam garam aizpeldēja bērza rungulis.. Arī uz Ledus okeānu velkas. Daudz šito run-gulu peld pa upi dienu un nakti — pa vienam un bariņos. Bet tak, jādomā, lielu naudu, maksā. Ne jau malkai gatavoti, no tiem' dedzina skanīgas bērza ogles Lielās ķīmijas vajadzībām. Interesanti, kā Lielā ķīmija ne-panikst, ja puse rungulu aizlīgo uz Ledus okeānu pie valzirgiem un roņiem.

Izkāpa krastā; Vera Ivanovna aizkliboja līdz akmenim un apsēdās.

— Neņem ļaunā, Timoša . . . Ļoti sāp kā jas. Es tūliņ uzaušu kurpes.

Viņa ņēmās slaucīt mazās, slapjās, sačer-velējušās pēdas. Neslauka vis brunču malā, bet mutautiņā . . . Laikam pamanīja Timofeja zobgalīgo skatienu, sakaunējās.

— Neskaties tā, Tima, es taču neizliekos! Tikai kājas man apsaldētas ... Es kara laikā dzīvoju bērnu namā. Pavisam maza biju, mazāka nekā tu tagad. Bads, aukstums . . . Nepietika kurināmā, un mūs vadāja uz birzi meklēt zarus zem sniega. Bet kāds mums tas apavs — kā daždien pilsētniekiem. Es valkāju sarkanas gumijas bolītes, tās piedzenas pilnas ar sniegu, nekādi izkratīt. Un es jau arī nesapratu, ka var apsaldeLies. Tikai raudu dažkārt, tāpēc ka kniebj . . . Arī citi bērni raud, bet audzinātāja saka: «Bērni, uzdziedāsim dziesmiņu, tad darbs labāk veiksies!» Un tā nu mēs dziedam, bija tāda dziesma, es to līdz pat šim laikam atceros: «Sveika, Ziema! Pie mums lūgta tu ciemiņos, ziemeļu dziesmas lai skan pļavās un tīrumos! ...» Tas bija četrdesmit trešajā gadā, Timoša, grūtajā kara laikā.

Apāva kājas, izgrieza mutautiņu. Pakāra to uz savas rūtainās somas malas — lai izžūst. Somai rokturis ar aukliņu savārstīts — nemākulīgi un nestipri, kā daždien sievieša darīts.

Timotejs skatījās, un viņam nez kāpēc uznāca žēlums.

— Ai, Timoša, mana paaudze daudz visa kā izcietusies. Tu nemaz iedomāties nevāri. Bet es, starp cilu, nebēdājos . . . Galu galā tas viss nāk par labu. Timoša, grūtumos cilvēks norūda raksturu. Un es pat lepojos, ka neesmu ballrocīle, ka varu pati ar sevi tikt galā un nekur nepazudīšu.

Rau, kādas aplamības notiek, Timotejs domāja, viņā klausīdamies. Cik gan pasaulē nav sieviešu un meiteņu — melnais tūkstotis, — bet skolotājam Likovam taisni šito ievajadzējies — Veru Ivanovnu. Kāpēc? Kam Dmitrijam Aleksejičam tāda sieva — veca un jocīga?

Eka nu, karu atceras.

Likovs bi ja skolotājs tā nekas. Timotejam tikai nepatika, ka meitenes viņā par traku iemīlas. Visdažādākās meitenes — can vecāko klašu, gan jaunākas. Starpbrīdī Likovs iet pa gaiteni, meitenes izbola acis un tik nu švitinās, un lik nu ķiķinās, tīri ķā kutinātas. Bet Saņka Zeltjakova, pārdevējas meita, tā iegrābusies, ka pavasarī sāka ar krāsns kaļķiem vaigus balsināt. Reiz nobalsinājusies bez jēgas, balta kā sniegavīrs, Dmitrijs Aleksej ičs pamana un vaicā:

— Vai tu esi slima, 2.eltjakova?

— Jā, — ši saka, — sirds.

— Ej mājās, es atļauju!

— Ai nē, Dmitrij Aleksejič! Kādēļ, Dmit-rij Aleksejič? ... Es jūsu stundā nosēdēšu līdz beigām.

Kad viņi pēc stundām gāja uz mājām, Timotejs šito Saņku ar visu galvu kupenā iemīcīja — lai mazliet atdziest no mīlestības.

Pavasarī — pirms brīvlaika Timotejs aiznesa uz skolu divas signālraķešu patronas, īstas patronas, viena ar zaļu apmali, otra — ar sarkanu. Timotejs tās bija dabūjis no Kolkas Bubnova, kas strādā lidlaukā. Vienu raķeti, zaļo, Timotejs aizdedzināja ate]ā. Iznāca pamatīgi, no kartona čaulas dzirksteles šāvās kūļiem, tad zaļa, sprakšķoša liesma un dūmi, grīstē griezdamies. Puikas, kuri bija sadrūzmējušies atejā, izsprāga laukā taisni kā apsviluši. Nenosmieties! . . . Bet otru raķeti, sarkano, Timofejs nolēma aizdedzināt klasē, lai visas meitenes pārbīstas līdz nāvei. Aizdedzināja klusītēm, bet raķete, jādomā, bija gadījusies brāķis — piepeši sāka kviekt kā cūka un rauties ārā no lokām. Uzreiz sakarsa, dedzina delnu, neparko saturēt! Klasē smiekli, vaimanas, bet Timofejs pats nolrū-cies, jūt: nenoturēs. Cieta līdz pēdējam, tad raķete ielēca sienā, no tās — pretējā sienā un sāka virpujol pa grīdu . . . Viss vienos dūmos, mūc kaut vai krūmos, bērni lec laukā pa logu . . .

Klasē ieskrēja Dmitrijs Aleksejičs, vēl neattapa, kas notiek, taču uzreiz klupa ar kājām raķetei virsū — samīdīt!

— Durvis vaļā! Logus!

Dūmi noskrēja, Dmitrijs Aleksejičs stāv uz raķetes atliekām, un bikses viņam gruzd.

— Kas to izdarīja?!

— Es, — Timofejs atsaucās.

— Stulbenis! Arā! Tomēr ne, sakop klasi, pēc tam iztriekšu!

Timofejs atnesa slotu, sāka slaucīt sodrējus un kaut kādas pelēkas lēkšas — nevar saprast, kur tādas lēkšas te gadījušās. Dmitrijs Aleksejičs skatās kā vilks.

— Ātrāk! — Un piepeši pielēca klāt, izsita Timofejam slotu no rokām. — Rādi šurp delnu!

Bet Timofejam delnā jau tūkst čulgas, pirksti spīd kā ietaukoti.

Dmitrijs Aleksejičs ievilka Timofeju skolotāju istabā, salūkoja skapī tūbiņu — tāda ka zobu pastas tubiņa, tikai ar ārzemju uzrakstu — un ņēmās apziest roku.

— Vandalis, — viņš šņāc caur zobiem, — tādam vēl zāles tērēt, ar pūlēm no pilsētas pasūtīju . . . Nerausties! Ko tu tur aizdedzināji?

— Patronu . . . raķešu ...

— Kāpēc rokā ķēri?

— Domāju noturēt, bet šī. . .

— Muļķis! Šo ziedi nost neslauki! Ķepu apsiet nemēģini! Vakarā atnāksi pie manis mājās! Ar-r-rtilērists!

Bijusi Likova vietā kāda skolotāja, Timoteju būtu izlingojuši no skolas. Kaut gan, pats par sevi saprotams, tāds gadījums neatkārtosies. Pirmkārt, raķetes vairāk nav kur ņemt, un, otrkārt, Timotejs nav tik muļķis, lai vēlreiz mājās sarīkotu salūtu. Pietiek! Roka pusmēnesi mocīja, un nevar zināt, kā būtu sadzijusi, ja nebijis Dmitri ja Aleksejiča. Visu ārzemju tūbiņu uz tās izzieda.

Nē, Likovs bija skolotājs tā nekas . . . Vispār — Timotejs viņu cienīja un kā vīiietis augstu vērtēja. Un, kad šitā pati Vera Ivanovna uz. stigas pateica, ka telefona saruna skar Likovu, Timotejs nolēma viņu pavadīt. Par spīti visām ļaunajām zīmēm.

Protams, skola bez Dmitrija Aleksejiča k]ūs sliktāk. Taču, ja jau Likovs ir sadomājis braukt projām, viņš tik un tā aizbrauks, dziedi vai raudi. Tā tas dzīvē ir ierīkots, ka cilvēkiem vajadzīgas pārmaiņas, visvisādi pārbraucieni un ceļojumi pa pasauli: aizbrauc no skolas skolotājas, aiziet no sādžas jaunieši — dažs dienēt armijā, dažs uz pilsētu mādLies, dažs strādāt fabrikā. Dzive tagad tāda ir.

Labi, lai Dmitrijs Aleksejičs brauc. Timo-fejs pašās beigās viņam piepalīdzēs, pavadīs Veru Ivanovnu līdz telefonam. Lai nemaldās trijās priedēs . ..

Eh, protams, citu sievu vajadzētu Dmitri-jam Aleksejičam! Ekur, kaut vai māsu Panku, pēc gadiņa skuķis būs nobriedis, ka vai nu. Garām netiksi! Vai atkal tādu sievu kā Vaļa Želtjakova. Pārdevēja savu vīru (ja tas galīgi pilnā) uz rokām nēsā. Rokas viņai kāju resnumā. Un, kad Va|a Želtjakova iet dancot, griež straujo polku, — tad manieties pie malas, ļautiņi, lai ašā prātā nepasit gar zemi! Grīdas dēļi kā viļņi cilājas . . .

Ar tādu sievu cilvēks nesaskābs, daudzina sādžas tēvaiņi.

4

Timofejs veda Veru Ivanovnu pa lēznu krastu; viņi pārrāpās pāri kritušiem kokiem, kas bija apglumējuši un nopinkojušies plīša zaļām glēmām; pārlēca pāri vairākām urgām, kas nebija saskatāmas biezajā grīslī, ūdens tanīs bija tik auksts, ka apbrucināja pēdas. Šeit, šinī vietā, avoti verd no slēptiem dziļumiem, no zemes dzīlēm sūcas ārā nedzīvs rāvas ūdens. Zeme un zāle ir rūsas nobrūnināta, rūsganas, rāvainas putas sakrājas akacīšos. Smaržo skāņi kā sādžas kalvē. Bet ziemu, kad sasnieg sniegs, viss šis zemais krasts kļūst asināmi sarkans un kūp, rāvas ūdens nesasalst, iesūcas sniegā, pārvērš to asiņainā receklī.

Posta vieta. Taču arī te cilvēki ielāgojušies strādāt — pļauj aso purva zāli. Mašīnu te iekšā nodabū, nāk ar izkaptīm; izkaptij pierīkots grābšķis — tāda koka šķiliņa ar zariem. Izkapts nogriež kraukšķošo, samudžināto grīsli un tulip atrauš malā. Lai zāle izžūtu, to pacel virs applūdušās zemes. No kārtīm sakaustīti zārdi, dažkārt tāpat vien nokaltusi eglīte iesprausta, un uz tās kā uz koka ģindepa sakarina zāles klēpjus . . . Nolādēts darbs, piņķerīgs, tomēr jādara, lai tur vai gals. Kolhozā nav raženu vietu siena pļaujai, maz tīru pļavu, bet lopiņus barot tak vajag. Kad sākas sienalaiks, Timoteja tēvs ne ikreiz nāk uz mājām pārnakšņot: viņa brigāde kulstās apkārt pa mežiem un purviem tikpat kā ģeologu grupa. Un gadu no gada pošas tādās ekspedīcijās pēc siena . ..

Timotejs par to domāja tāpēc, ka cerēja šeit Urgās sastapt tēvu. Un kā tad — gar egļu puduri izlīda tētuks ar slapja grīšļa klēpi. Bikses uzrotītas, karavīra blūze bez siksnas sametusies uz muguras jocīgā ku-murā: var redzēt, satuntulējis savu augoni vilnas lakatā . . .

Timotejs pat lūpas savieba, ieraudzījis ūdens piesūkušos, rāvas rakstiem izraiboto blūzi un bikses, kas bija tā izmiekšķējušās, ka švīkstēja un grabēja kā brezents, un šo ērmoto kupri tēvam uz muguras.

— Evei, — viņš teica, — sapaunājies! Ko tu te jēdzies? Kāpēc nāci uz darbu?!

Tētuks sasveicinājās ar Veru lvanovnu, nolika zemē zāles klēpi un noslaucīja baltās, gluži kā izsautētās rokas.

— Lai, nu lai, nešķendējies.. . Kurp jūs iedami?

— Tā mūsu darīšana, — Timotejs atteica. — Bet tu — marš, uz mājām! Tā kā tāds ārzemnieks, skaidru valodu nesaprot! Cik reižu tev būs jāsaka?!

— Nekas, — tētuks nobraucīja kupri uz muguras. — Ir jau vieglāk. Es no sitās vingrošanas esmu ticis lokanāks. Tikai, ek, smēķa nav. Samircis mums smēķis. Bet citādi nekas.

— Saslimsi, nogāzīsies no kātiem — kas tevi kops?

— Varbūt izies sveikā.

— Та vakar tak gulēji kā beka!

— Nebrēkā, — tētuks puspajokam, pus-nopietni uzrājās. — Gulēju kā beka, bet nu atkal uz pekām. Es esmu tāds .. .

Tētuks Tirnofejam patiešām ir tāds. Ne no šās pasaules. Lai sūta kur sūtīdami, lai dod kādu darbu dodami — viņš ar mieru. Pacietīgs cilvēks, pretim ķepuroties nemāk. Лг viņa specialitātēm, ar viņa meistarību varētu staigāt kā pāvs, bet viņš ir piekāpīgs, ne vārdiņa neiebildīs. Tā nu ij dzenā viņu — mēslus vest, kartupeļus rakt, pa purviem zāli pjaus-tīt. Lai kaul netīrs, lai kaut sieviešu darbs — tētuks ies un izdarīs.

Dažkārt māte par viņu smejas, saka:

— Sergejič, kurš no mums ir mājās noteicējs?

— Tu, — tētuks atbild.

— Un kurš no mums ir vīragalva?

— Tu.

— Ak tik daudz tomēr apjēdz?

— Apjēdzu.

— Un sirdsapziņa tevi nekremt? Mana dārgā Sergejevna?

Mātei ir tiesības zoboties. Viņa aizgāja no kolhoza strādāt pie kūdras rakšanas, tagad apguvusi traktoru. Galvenā naudas pelnītāja ģimenē.

— Nu, ko t' . .. — tētuks parasti atbild, nemaz nesamulsdams. — Tāds esmu. Pati izraudzījies, tagad nu nečinksti!

Timotejs runājās ar tētuku un pats skatījās apkārtnē: Urgās tā kā nemaz nedzird čalojam, cilvēku neredz. Divas sievas krauj erīsli zārdā, un krūmos steberē- invalīds Jercme-jevs ar koka kāju. Un vairāk ne dzīvas dvēseles.

— Kur tad tava komanda?

— Tur jau ir tas joks, — tētuks nokrem-šķinājās. — No komandas palicis trīsarpus varoņa . .. Jaunieši, ek, svētkus svin, visas meičas aizlaidās uz Sihinu.

— Kāpēc? Kas par svētkiem?

— Nu, kosmonauta diena.

— Melsies!

— Zini, bija bībelē tāds kosmonauts — pravietis Elija. Pa debesim uguns ratos vizinājies.

— Ai-jā, kā tad — Elijas diena tak! Biju piemirsis . . . Šihinā tad laikam visi kantori ciet?

— Nezinu, dēliņ, par kantoriem. Bet, raugi, mana komanda gan uzdzīvo, tas jau nu skaidrs. Pilnā sastāvā, mīlītes, aizlikās, ne novaidēties nepaguvu.

— Tad tik sarauj, plēsies pušu viņu vietā, — Timotejs teica uz mata tādā pašā noskaņā, kādā šos vārdus mēdza sacīt māte.

Tētuks greizi pašķielēja.

— Kas zina, — viņš atbildēja, kā allaž paradis atbildēt mātei. — Kas zina, neies zudībā mani vārgie pūliņi. — Un viņi iesmējās abi reizē.

Tā viņiem bija tāda kā rotāju: Timotejs sarunā atdarina kādu, atkārto mātes, māsas Paņkas, citu pazīstamu cilvēku iemīļotos izteicienus, un tētukam jāuzmin, kam šie vārdi pieder, un jāatbild trāpīgi. Viņiem šī rotaļa patika. Un patika arī tas, ka neviens par to nezina, tikai viņi abi.

— Jūs arī uz Šihinu papriecāties?

— Roku vei, — Timotejs pamāja uz. Veru Ivanovnu, — jāpavada līdz telefonam. Pie reizes gribēju nodot ādiņas.

— Tu tak nemaz netaisījies?

— Bet nu sataisījos.

— Vai ir kāds iemesls?

— Ir.

— Nu, nu.

— Tētuk, par tiesu, ej mājās, ko?

— Smēķis noderētu, — ieminējās tētuks.

— Aizkūpinātu abi ar Jeremejevu, uzreiz liktu darbam trūkties... Ko p|aut palicis vairs tīrais nieks, tikpat kā nekas.

Tētuks, protams, nezināja, ka Timotejs blēņojas ar smēķi. Un Timotejs nepastāja atdot kabatā noglabāto mahorku: tētukam var rasties aizdomas, sāks vēl uzmanīt. Tad saki smēķim ardievas. Taču tēvam bija tik nogurusi un saknlusies seja, un Timotejs tik labi saprata, kādas mokas sagādā satūkušie, ar lakatu apvislītie krusti un saltums no slapjajām drēbēm, no ledainā ūdens zem kājām, ka viņš neizturēja.

— Še, — Timotejs sacīja, — man ir. Nejauši paķēru līdzi. — Un iebēra riekšavu rupjas, asas mahorkas tēvam pastieptajā saujā.

— Re, tas ir vareni, — tētuks nopriecājās.

— Tas ir spēks! Vai papīriņš arī atradīsies?

— Arī papīriņš.

— Nu, paskat tikai! Laimējās.

Viņi paraudzījās viens otrā vīpsnādami un noskārta neizteikto, un palika apmierināti ar savu mēmo sarunu. Skaidrs, tēluks visu noprata, nolasīja Timoteja domas un pienācīgi novērtēja viņa nesto upuri. Tētuku ap stūri vis neapvedīs ...

— Bet es nejauši siksnu esmu aizmirsis paķert līdzi, — tētuks teica. — Mājās palikusi.

— Tev pašam, — atbildēja Timotejs, — ar siksnu šķērsām pa muguru . . . Esi bez bēdu.

Sestā nodala

1

Nīkulīgi purvi pletās visapkārt — tuksnesīgi, ciņaini purvi šineļu vadmalas krāsāt Sur tur rēgojās spurīgi vaivariņu kumšķi ar čer-veļainām, tādām kā apgruzdušām lapiņām; melnēja akači ar duļķainu ūdeni, kas atgādināja kafijas biezumus. Vietumis ceļa malā pagadījās līka, dīvaini noskrandusi nrie-dīte — fantastiska būtne, sazin kāda meža nagaža ... Un arī pats ceļš bija fantastisks, no vienas vietas to klāja balti kauli. Vera Ivanovna sākumā bija pārsteigta un tik drīz neapjauta, ka tie nav vis kauli, bet pussalru-nējušas bērza kārtis balsnī izbrauktajā kūd-rainajā sliedē.

Mazais apvidus automobilītis, ko te parasti dēvē par «āzi», diezgan ņipri kūlas pār slīkšņām zvejodamies un līgodamies, plakšķinā-dams brezenta jumtiņu, un baltie kauli brakšķēja zem tā riteņiem. Vera Ivanovna ar Timoteju iekārtojās uz pakaļējā sēdekļa. Priekšā pie stūres smagnēji un stingri sēdēja vecs vīrs ar karavīra cepuri galvā, rupjā, biezā svīlerī, kas atgādināja bruņu kreklu. Kā Vera Ivanovna uzzināja, tas bija kolhoza priekšsēdētājs Fjodors Fjodorovičs. Viņam līdzās, iesāņus piemeties, otrs vecis ar inteliģenta acenēm bez ietvara, «Boloņas» lielus mētelī un ar neaiztaisītu portfeli. Kas tas tāds, Vera Ivanovna vēl nezināja.

Priekšsēdētāja «āzis» bija te pagadījies tīri nejauši. Vera Ivanovna un Timotejs stāvēja nomaļā iekaktā upītes malā, Timotejs runājās ar tēvu, bet Vera Ivanovna nervozēja, neparedzēdama sarunai beigas. Viņai bija neomulīgi, auksti, sandales izmirkušas caur un cauri. Viņa nevarēja iedomāties, kā ies tālāk. Angļu sandales ar ādas zoli viens divi izjuks, tās nav paredzētas tādiem pārbaudījumiem. Bet bez apava viņa nejaudās paiet ne pāris soļu. Velti viņa pirmīt pūlējās turēties braši, velti gāja basikņi — nobrāza tikai pirkstus, iedzīvojās zilumos un pušumos. Tagad no saltā ūdens kājas sāka neizturami sāpēt, katrs pušums smeldza . . .

Un, raugi, kad Vera Ivanovna patlaban jutās tik nomākta, viņai pirmo reizi uzsmaidīja laime. Augšā uz krasta kraujas nopūta automobiļa taure, nobrakšķēja krūmi, un no tiem pabāzās strupais «āža» purns, jautri spīdinādams izvalbītos lukturus. Izrādījās, kolhoza priekšsēdētājs pa ceļam iegriezies paskatīties, kā veicas ar siena pļauju.

— Ejiet, kāpiet iekšā! — Timofejs pēkšņi aicināja Veru Ivanovnu, pamādams uz ma-šinu. Viņš uzaicināja tā, it kā šī būtu viņa paša mašīna, bet iespaidīgais vecais vīrs pie stūres — viņa personiskais šoferis.

— Bet vai viņi... arī uz to pusi brauks? Uz Šihinu?

— Та sēdieties tak, — Timotejs atkārtoja. — Gana ta sarunāsim.

Nav zināms, kā viņi tur sarunāja'. Vera Ivanovna nedzirdēja. Viņa sēdēja mašīnā, bažīdamās, ka «āzis» brauks uz otru pusi... Priekšsēdētājs nāca atpakaļ, ar neatkarīgu izskatu viņam sekoja Timotejs. Sasēdās mašīnā. Sāka braukt. Un nekādas taujāšanas, nekādas ziņkāres, it kā priekšsēdētājam tas tik pierasts — kairu mīļu dienu uzlasīt mežā nepazīstamas sievietes ar puikām.

Bet varbūt, Vera Ivanovna domāja, Timotejs jau iepriekš zināja, ka iegriezīsies mašīna un kurp tā brauks? No šā cilvēkbērna nekā nevar saprast... Te viņš spīlējas, te liekas noslēpumains, te blēdās. Piepeši pats piedāvājās pavadīt līdz Sihinai. Pļavā viņi satika kādu kuprainu tēvoci karavīra blūzē, Timotejs ņēmās ar to rāties, teica rupjības. Noskaidrojās: lamā miesīgu tēvu. Sabrāza, bet tad pacienāja ar mahorku. Jauka ģimenes aina . . .

«Āzis» spēji salēcās, visi sagāzās uz sāniem. Zemie brezenta griesti noplakšķēja un iesvieda Verai Ivanovnai acīs putekļu mākuli. Motors ierēcās, priekšsēdētājs krampjaini grozīja stūri. «Noņem gāzi! Noņem gāzi, kad tev saka!» nervozi kliedza vecis ar neaiztaisīto portfeli, vērdams vaļā durtiņas un grasīdamies lēkt laukā. Bet mašīna joprojām svērās uz sāniem, zem tās apakšā blūgžgēja, riteņi šmīkstēdami šķieda dubļus uz. visām pusēm.

— Velna milti! — priekšsēdētājs nodve-sās, izslēgdams motoru. — Nāksies pastumt.

— Es brīdināju: noņem gāzi! — iesaucās vecais ar portfeli. — Kurš cilvēks buksējot piedod gāzi?!

— Varbūt tu sēdīsies pie stūres? — priekšsēdētājs novaicāja. — Parādīsi?

— Pie stūres nesēdīšos, man nav oficiālu tiesību, bet vadišanas tehniku pārzinu. Visu mūžu esmu mašīnās braukājis.

— Nu, ja nesēdīsies, tad turi muti, — priekšsēdētājs pateica.

Visu ceļu viņi ecējās — šie divi veči. Vai nu abi bija kašķīgas dabas, vai varbūt vainīga sena antipātija. Vecais ar portfeli, nervozs un drebstelīgs, vienā laidā bruka virsū priekšsēdētājam, kaitināja viņu, un priekšsēdētājs tad atgremza īgni, strupi un tomēr indīgi.

Izkāpa no mašīnas. «Aža» pakaļpusē bija pieskrūvēti dzelzs tverekļi (acīm redzot, speciāli izvilkšanai). Slīgdami dub’os, rīdami kodīgos automobiļa kvēpus, visi ķērās pie šiem tverekļiem; pieķērās arī Vera Ivanovna, un neviens no ceļa biedriem nebrīnījās, uzskatīja, ka tā arī vajag. «Vilkt uz savu pusi!» priekšsēdētājs nokomandēja. «Nē, velkam uz kreiso!» iekliedzās vecais ar portfeli. «Pamazām, pamazām .. .» Timofejs prātīgi pamācīja, «var pārrauties!»

«Ak kungs,» Vera Ivanovna pēkšņi iedomājās, «vai tiešām tas viss notiek ar mani? Ko es daru? Kāpēc esmu šeit? Tas taču ir kaut kāds murgs . . .»

Viņa pirmoreiz it kā atmodās no šīsdienas steigas un kņadas, paraudzījās uz sevi ar skaidru skatienu. Un pabrīnījās, cik bezjēdzīgi tas viss notiek. Kāpēc viņai ievajadzējies meklēt telefonu, skraidīt no sādžas uz sādžu, tvarstīt mašīnas, kādu lūgt, diedelēt, pazemoties? Kādēļ? Ja līniju neizlabos šodien, tad izlabos ritu, un Serebrovskis piezvanīs otrreiz,. Kāpēc gan Verai Ivanovnai bija licies, ka nedrīkst vilcināties, ka sarunai jānoliek šodien, ka citas iespējas nebūs? Vai tiešām visu šo ceļojumu viņa uzsākusi tāpēc, ka baidījās no gaidāmās sarunas, baidījās, ka Dmitrijs Aleksejičs atkal iespītēsies un atteiks Serebrovskim? Likova šodien nav mājās, Verai Ivanovnai gribot negribot jārunā viņa vietā, jādod Serebrovskim atbilde . . . Vai tiešām Vera Ivanovna instinktīvi izjuta to kā pēdējo iespēju kaut ko saglābt? Tad nē taču, tās ir pilnīgas blēņas, es nedomāju par to, es negribēju izlemt Likova vietā. Un tas, ka es melos sameklēt telefonu, ir vienkārši neprāts, kaut kāda apmātība, traka aplamība, kas man nemaz nav raksturīga . . .

Taču viņa jau zināja, ka atkal no jauna domās par to, atkal raudzīs sevi attaisnot.

Un attaisnot nevarēs. Mēdz būt gadījumi, kad savu taisnību ne ar ko nevar pierādīt, jebkuri fakti un argumenti ir bezspēcīgi. Vajadzīga tikai iekšēja pārliecība, ka tev ir taisnība.

Bet Verai Ivanovnai nez kāpēc šās pārliecības nebija.

2

«Āzi» izdabūja laukā. Vecais ar neaiztaisīto portfeli smagi atkrita uz ciņa, drebošiem pirkstiem salūkoja validola kārbiņu, pabāza tableti zem mēles. Vecā vīra iekritušie vaigi k)uva apaļi, it kā viņš patlaban piepūstu gaisa balonu.

— Ar jums . .. slimnīcā . . . var nokļūt... — viņš šļupstus izgrūda.

— Laiks būtu pierast, — priekšsēdētājs noteica. — Ja jau visu mūžu ar mašīnām ...

Vera Ivanovna ar skaidiņu kasīja nost kurpēm pielipušos eļļainos dubļus. Bet Timotejs, piecēlies kājās uz «āža'> kāpslīša, vērīgi lūkojās nez kur tālumā — mēļajā, šķietami plūstošajā josliņā, kas šķīra pelēki zaļos purvu un pauguru plašumus no blāvajām debesīm. Timotejs tur bija kaut ko pamanījis, un Veru Ivanovnu pārsteidza neviltotā sajūsma, ar kādu Timotejs piepeši nočukstēja:

— Skatieties jel!

Apvāršņa malā uz saraustītās, drebošās meža strēles fona kustējās kaut kādi pelēki milzeņi. Verai Ivanovnai likās — tur solo gausa mamutu rinda. Kaut kas mūžsens, aizvēsturisks bija visā šai ainavā, — un pēkšņi viņu pārņēma bailes, gluži kā dziļā rudens naktī, kad lūkojies zvaigznēs un jūties sīks puteklītis pasauļu bezgalībā . . .

— Traktori, vai? — ievaicājās vecais ar portfeli, sakārtodams acenes.

— «Kirovieši» ... — Timofejs jūsmīgi nočukstēja.

Briesmoņi kustējās vienmērīgi, neapstādamies, vienādā attālumā cits no cita; viņi nenieka nebēdāja par šķēršļiem, lūk, tikpat nosvērti viņi ies cauri meža biezoknim, samīcīdami zem kājām kokus, stampās pa purvu, uzvandīdami kūdru burbuļainos viļņos, soļos pāri milzīgām laukakmeņu grēdām, kas sadrups zem viņu smaguma . . .

— Tas ir karjerā, — nosacīja vecais ar portfeli. — Jaunu tehniku saņēmuši. Seme-ņuks, jādomā, izplēsis.

— Kā tad, — iebilda priekšsēdētājs. — Lika pagaidīt.

— Ak tā? Semeņuks ne?

— Nē.

— Bet kurš tad?

— Es izplēsu.

— Tu-u?! .. .

Priekšsēdētājs pavēzīja roku, it kā logam aizkaru atvilkdams.

— Iepazīsties, to sauc: «me-li-orā-cija» .. .

Jādomā, nezini, kas tas ir .. . Pieradis zāllau-kus iznīdēt.

— Kāpēc nezinu? Labāk par tevi zinu! Mācīts esmu.

— Va tu re!

— Bet zāllaukus te nav ko daudzināt. Tagad ietur kursu citā virzienā, tas ir viss.

— Sakarsēj is. Nezinām, kā izstrēbt.

— Eh, Fjodor Fjodorovič, — vecais ar portfeli sacīja, — kālab tad tā, ko? Nav solīdi. Nav labi. Ir tu pildīji norādījumus, ir es pildīju. Tu biji priekšsēdētājs, es — pilnvarotais. Tik tās atšķirības!

— Nekā vis. Tu centies. Kas mums pļavas likvidēja, ko?

— Visi centās.

— Nē, tu it īpaši centies. Visus gribēji pārtrumpot. Norādījumā hektārs, bet tev divus padod šurp. . . Tu esi centīgs!

Vera Ivanovna pa ausu galam klausījās veču kārtējā ķīviņā un negaidot uztvēra kaut ko pazīstamu. Bija taču jau dzirdēta kāda saruna par zāllaukiem ... Bet kur? Kad? Un pēkšņi viņa atcerējās Soņečku Kušaveru, informāciju par ņugstražīgo zāli, pirmo Li-kova ierašanos studijā, ierakstu ... Lūk, no kurienes, izrādās, stiepjas šis pavediens! «Dīvainas sakarības gadās dzīvē,» Verai Ivanovnai iešāvās prātā, «es agrāk nekad nebūtu ticējusi, ka mans darbs studijā, Dmit-rijs Aleksejičs, rau, šie divi vecie vīri un tie baismīgie traktori, kas lien gar apvārsni, — ka tas viss ir saistīts un savīts kopā ... Varbūt es būtu citādi izturējusies pret to visu, ja zinājusi? Cik gan iecietīgi mēs studijā runājām par šo informāciju: nez kādi puišeļi uzgājuši nez kādu zāli — nu, kas tur liels, parasts ikdienas fakts; pēc tam informāciju norēja, un mēs tūliņ to aizmirsām kā nejaušu pārsacīšanos, un nevienam nenāca ne prātā painteresēties, kas aiz visa tā slēpjas. Bet šeit taču, šais laukos un purvos, risinājās kaut kas svarīgs, tika lauzti cilvēku likteņi un daža laba dzīve pārveidota ... Es taču tā arī netiku Dmitrijam Aleksejičam pajautājusi, kas tā bija par zāli un kur tā palika. Bet viņam droši vien tas bija nopietns jautājums. Tāpat kā daudziem citiem . .»

Un viņa it kā jaunā gaismā ieraudzīja kupraino cilvēku karavīra blūzē, izmirkušās biksēs, kas plakšķēdamas sitās ap kājām, ar grīšļa klēpi uz pleca. Divas sievietes gluži tāpat stiepa grīsli, trešais, invalids, viņām piepalīdzēja, sāniski sagumis, neveikli lēkādams ar klabekli-kruķi ... Pa visu krastmalu bija saspraudītas sausas eglītes un apkārstītas ar zāli; Vera Ivanovna tās iztālēm bija noturējusi par kārklu krūmiem, viņa atceras, ka vienu mirkli pat pabrīnījās, cik blīvi un gludeni — it kā dārznieka apcirpti ir krūmiņi. Bet tur žāvēja zāli . .

«Pagaidi,» Vera Ivanovna sevi apsauca, «pagaidi, atkal tev ir aplamas domas. Kāda jēga, ja es to visu būtu zinājusi, domājusi par to un mocījusies? Palīdzēt es nevarēju un nevaru ari patlaban, un visi

pārdzīvojumi būtu tukši — taisni tāpat ka Dmitrijam Aleksejičam, kam tīkas velti mocīties . . .

Taču kāpēc velti? Vai tu esi pārliecināta, ka velti? . . . Nezinu,» Vera Ivanovna sacīja, skaizdamās uz, sevi, un paraudzījās apkārt, it kā izbijusies, ka viņas domas kāds varētu nolasil.

Sēdēdams uz mašīnas kāpslīša, Timofejs darbojās ar ko nesaprotamu: kustināja pirkstus, it kā zīlētu, izplūkdams pīpenīlei lapiņu pa lapiņai. Pirkstos viņam ķepurojās kaut kas mazītiņš.

Vera Ivanovna piegāja tuvāk un tā ir no-vaidēiās:

— Tima! Ko tu dari?! Met nost! . .

— Tālī, — atteica Timofejs, saspringti turpinādams. — Piecas . . . sešas . . .

— Uz vietas met nost zirnekli!

— Tūlī.

— Met nost! Cik riebīgi! . ..

Timofejs pacēla uz. viņu atklātu skatienu.

— Nu, kas tad ir? Kā parasti, astoņas kājas. Un es domāju .. .

Viņš raudzījās notiesīgi, bez mulsuma ēnas, un Vera Ivanovna atkal netika gudra, vai viņš izliekas vai runā nopietni.

— Kā tev! . . . Ak, Tima, tu esi neciešams cilvēks! Kāpēc tu? . . .

— Та pati tak prasījāt, cik zirneklim kāju.

— Bet vai tad citādi nevar saskaitīt?

— Kā tu šīs saskaitīsi? Tas nav iespējams, — sacīja Timofejs un piemiedza acis, un Vera Ivanovna sarāvās: acu priekšā viņai pavīdēja pazīstamais, raksturīgais Dmit-rija Aleksej iča Likova smīns, un arī balss bija pazīstama — Likova balss, un visa frāze ar šo neatdarināmo «nav iespējams!» piederēja vienīgi Likovam, nevienam citam . . .

Prātu var zaudēt, ko tas īsti nozīmē?! Ar pazīstamo Likova žestu Timofejs novilka delnu gar pazodi. Atkal ironiski piemiedza acis. Un Vera Ivanovna beidzot attapa, saprata . . .

— Timka! ... Kur tu mācies? Ziharevā?!

— Nu.

— Pie Dmitrija Aleksejiča?

— Nu.

— Ko tad tu uzreiz neteici, Timka?! Mēr-kaķēn, tu nelaimīgais, kā nav kauna?!

Timofejs aizgriezās un nekautri uzvilka:

— «Ar kuģi atlī-goja! ... Uz mājām mat-ro-zis! Bij mazu mērkaķīti! . . . No Āfrikas atvedis! . . . Tas tup un garlai-kojas . . .»

— Tima.

— Nu, kas ir? Tā ir dziesmiņa. «Tas tup un garlai-kojas . . .»

— Ak nu, beidz aurot! Kāpēc tu atdarini Likovu? Kur iemācījies? Ak tu, klauns tāds! . . . Un tad, pagaidi jel, tu taču dzīvo Počinkā? Kā tad . . . Cik kilometru tad tev ir līdz skolai?

— «C-četrus garus kilometrus! ... Diedzu vāģim nopakaļ! ...» — jaunu častušku.

Timofejs uzrāva

Pēdējās rindiņas tai bija tādas, ka Vera Ivanovna labi ātri aizbāza ausis.

3

Vēlāk, kad viņa jau brauca atpakaļ uz 2i-harevu, sēdēja autobusā u:i aiz tā saplākšņu sienām kapāja, skalojās un kūsāja nokrēslī vizlaina lietus gāze, un, klausoties lietus šalkā, bija tik labi domāt, viņa atcerējās Timofeju un, šķiet, saprata, kas viņš tāds ir.

Viņš nevienu neatdarināja, pareizāk sakot, atdarināja visus pasaulē; pašam savu vārdu un savu domu viņam vēl nebija, viņš kopēja visu, kas notika apkārt, un, gluži kā dzidrā spoguli, viņā atstaroja viena vai otra cilvēka raksturs, viena vai otra cilvēka rīcība, viena vai otra cilvēka pārdzīvojumi... Vispār — tā izturas visi bērni. Mēs tikai nepamanām, ka tie ir šodienas pasaules atspulgi. Arī Vera Ivanovna nez kā nebija to pamanījusi, nebija par to skaidrībā, kaut gan darbā katru dienu satikās ar bērniem, Drata ar viņiem apieties un domāja, ka ir tos pienācīgi izpētījusi. Taču šī vienkāršā doma viņai nebija ienākusi prātā.

Bet tagad viņa iedomājās, kā Timofejs staigā pa pasauli, balsu, klaigu, dziesmu un raudu apņemts, mazs cilvēkbērns dunošā pasaulē; iet garām dažādiem ļaudīm, atspoguļodams tos visus, neapzināti atbalsodams, uzsūkdams sevī kustības, smaidus, grimases, skatienus, asi izjuzdams visas cilvēku domas, dvēseles dziņas un kaislības, iet caur bezgalīgu [aužu biezokni, vēl nenieka par to nezinādams, neizraudzidamies ceļu.

Pār purviem nez no kurienes uzplūda, uzvēdīja gruzduma smaka; dūmus neredzēja, gaiss virs pauguriem stiklaini ņirbēja; aizvien vēl tikpat skaidri varēja redzēt mēļo meža svītru, līkās vientulīgās priedītes, kurās sabozušies un nekustīgi tupēja putni — naz vai vārnas, vai žagatas; tikpat skaidri zemienēs stingajā ūdenī atspīdēja apgāztie mākoņi un bālganās debesis. Taču gruzdumu varēja just aizvien skaidrāk. Vera Ivanovna to saoda pat «āža» kabīnē, kur bija grūti elpot, benzīna un mahorkas dvingā.

— Kas tur ir? Mežs deg? — viņa jautāja Timotejam.

— Kūdra.

— Kur? Karjeros?

— Nē, purvā. Tur, tālu.

— Un kā tad . . . sen jau deg? Nodzēst nevar?

— Otro gadu, — Timofejs vienaldzīgi atteica.

— Kā — otro gadu? Kāpēc tad nenodzēš?

— Pamēģiniet! Iekšpusē deg, dziļumā. No virsas nekā nevar manīt. Tikai ūdens akačos silst un zivis slapst nost. Vārnas, ekur, sēž, redzat?

— Redzu.

— Vārīlu zivju pārēdušās. Reku, spārnos celties vairs nejaudā... Bijusi man tuII «luliele», es viņām gan parādītu Vjetnamu.

— Tima!

— Ko tā? Viņas tak ir nejaucenes.

— Kaitīgu putnu nemaz nav, — Vera Ivanovna mehāniski pateica. — Jebkurš putns dabā vajadzīgs un derīgs. Tima, vai tā kūdra vienā vielā deg?

— Kāpēc vienā? Kur tik gribi.

— Nē, es vaicāju — vai tikai šai purvā? Vai vēl kaut kur? Aiz Ziharevas, piemēram? Kur ezeri?

— Nu.

— Vai tur var degt?

— Та deg jau.

— Tā jau es domāju, — Vera Ivanovna noteica.

— Uz ezeriem aizgāja Dmitrijs Aleksejičs ar mazajiem puikām. Zivis glābt.

— Jā, jā. Es taisni nupat atcerējos.

— Mani aicināja, bet es nevaru. Tāpēc ka sezona.

— Kas par sezonu?

— Medību, kāda cita. .. Bet šitās vārnas es tik un tā apšaušu! — Timofejs nelokāmi noteica. — Kas par to, ka nav kaitīgas? Viņas cāļus zog, liekēdes, atkauties nevar.

— Tima... bet vai tur, pie ezeriem, ir bīstami?

— Bīstami.

— Tu nopietni saki?

Nu.

— Bet kādā ziņā bīstami?

— Var dzīvs sagruzdēt, — Timofejs, acis miegdams, sacīja. — Kā tikai neuzmanīsies — beigas ir. Izcepsies. Pērngad učene izcepās.

— Tikai kurpītes un papēdīši palika pāri?

— Aha.

— Tūliņ, Tima, es tevi aiz ausīm saplui-nīšu. Esi bez bēdu!

— Laikam pati arī ķēmojaties pakaj! — Timofejs pārmeta un ar interesi pavērās Verā Ivanovnā. — Un kur jūs iemācījāties?

— No tevis, — Vera Ivanovna iesmējās. — Saki — vai Dmitrijs Aleksejičs ir labs skolotājs?

— Labs.

— Viņš tev patīk?

— Patik.

— Un kāpēc patīk?

— Nezinu.

— Nu, bet tomēr? Kas viņā īpašs?

— Та viņš tak ir vīrietis, — Timofejs, mazliet padomājis, pateica. — Bet pārējās — visas učenes, Starptautiskā sieviešu diena.

4

Tālumā, pie mēļajiem mežiem, laiski un mīksli ieducinājās, it kā kartupeļus bērtu skanīgā saplākšņu kastē. Acīm redzot, gigantiskie traktori tuvojās, un kļuva dzirdama to dobjā rūkoņa. Atsaucās purvu plašumi, ietrl-sojās gaiss, un kaut kas neredzams pārvēlās pār slīkšņām, pauguriem un vaivariņu puduriem. Noskurinājās vārnas likajās priedī-tēs, sāka ķērgāt iesnainam, piesmakušām balsīm.

— Pērkons rūc! — Timofejs pacēla pirkstu. — Tas pats ir — pravietis Elija. Braukalē ar raķeti.

— Vajadzēja ar, — no priekšējā sēdekļa atsaucās Fjodors Fjodorovičs. — Paspējis lietutiņš svētku reizē, ak, neraža!

Vecais ar neaiztaisīto portfeli iebilda:

— Taisni izdevigi. Strādāt nevar, lai ļautiņi pavaļojas lietus dienā.

— Skatos, labsirdīgs esi kjuvis .. . zinājis es, kas to velna kalendāru taisa, — rubli nežēlotu! Lai tikai manās sādžās nevalo-tos!

— Tradīcija ... — vecais ar portfeli nopūtās.

— Nejēdzība tā ir, — priekšsēdētājs pukojās. — Uz Vasarsvētkiem mani pierunāja jaunus svētkus sarīkot. «Kolhoza vasaras sagaidīšana». Lai nevis šā tā, ar pagātnes atliekām, sacīt, bet mūsdienīgi un kulturāli. Labi, sakam gatavoties. Orķestri atvedu, īstu orķestri no ugunsdzēsēju depo — viņi ir meistari, saproties, katrās bērēs pa visu rajonu spēlē . . . Līgumu ar viņiem noslēdzu: pūst līdz uzvarai. Bet visi mani ļaudis ņēma un aizdzinās uz Masļuku sādžu, tāpēc ka Vasarsvēl-kus, vai redzat, nolikts svinēt Masļukos. Bet kas nolicis, kāpēc nolicis — ej tu sazini!

Droši vien priekšsēdētāju bija saērcinājušas atmiņas par izpurgātajiem svētkiem. Fjodors Fjodorovičs runāja savu monologu, aizvien vairāk iekaisdams; patētiskajās vietās viņš nevilšus nospieda gāzes pedāli, un pieputējušais «āzis» iekaucās, it kā atbalstīdams saimnieka niknumu.

— Tu esi vadītājs. Vajag ņemt vērā apstākļus! — pamācoši piezīmēja vecais ar portfeli.

— Kursu mainīt, vai?

— Arī kursu mainīt. Vadītājam nepieciešama elastība, prāta skaidrība, pastāvīga . .. Pagaidi! Kas tas tur priekšā ir?

— Kombains, — priekšsēdētājs nīgri norūca.

— Tavs? Ko tad tu tehniku laid postā? Ņēmis un pametis purvā.

— Nevis pametis. Aizvakar no Ziharevas dzina, bet puika nepiedzīvojis, ļāvis nostigt.

— Aijai! — Vecais ar portfeli caur acenēm tēmēja uz aplupušo, zili lāsumaino agregātu, kas aizsprostoja ceļu. — Aizvakar, tu saki?

— Uhu!

— N-jā ... Tas te menesi stāv pamests. Putni jau noķēzījuši.

— Daudz tu gan sajēdz! — Priekšsēdētāja «āzis» atkal vairākkārt iekaucās. — Sajēdz gan no putnu izmetumiem! Vari atšķirt, kas mežā, kas sādžā ķēzīts!

— Mani ap stūri neapvedisi! Nē, brāli

Nepūt miglu acīs! __ 0

— Kas tu tāds esi? — priekšsēdētājs aiz-svilās. — Pilnvarotais? Tava darīšana tagad ir pārdevējus komandēt!

— Bet tu nesagrozi faktus! Neblēdies!

— Bija vajadzība.

— Aiz paraduma laikam. Visi jūs, priekšsēdētāji, vienā maisā bāžami.

— Ej tu... — Fjodors Fjodorovičs caur zobiem norūca, bet pārējos vārdus Vera Ivanovna, par laimi, nedzirdēja, jo šai brīdī pārlieku jau nervozi ierēcās priekšsēdētāja «āzis».

Ar pūlēm viņi apbrauca kombainam apkārt, un, kad ievēlās atpakaļ mīkstajā sliedē, Vera Ivanovna pamanīja uz ceļa gājējus. Tālu priekšā starp ērmīgām, kroplām priodī-tēm margoja un ņirbinājās koši lindraki un lakatiņi — it īpaši svēldienīgi uz tumšā ceļa un kafijbrūnā ūdens fona. Tas viss atgādināja Paļehas miniatūru uz papirosu kārbiņas «Bajāns».

— Rau, — .priekšsēdētājs sacīja, piedodams «āzim» ātrumu. — Rau, tām tu palasi morāli! Peld mīlītes. Pat orķestra viņām nevajag.

— Vai no Ziharevas, vai?

— Nē, — Timofejs ielūkojās ciešāk. — Mūsējās. Māsiņa ar kulsLās nopakaļ. Tē-voc 'Fedj, nu, pasaki viņai pāris mīlīgo! 0-u, slaistava!

Piebrauca tuvāk, un Vera Ivanovna saskatīja sieviešu, pareizāk gan— meiteņu slāvus ai nedabiski baltām, garām kājām; izrādījās, meitenes sarāvušas uz augšu brunčelus, uzspraudušas stērbeles, lai nenovērtās dubļos. Gāja basām kājām, bet kurpes daža nesa rokās, daža nūjā pār plecu.

— Skolnieces ... — Fjodors Fjodorovičs it kā ar nožēlu novilka.

— Tēvoc Fedj! Tak saki viņai!

— Nevaru. Sis nav man padotas. Lai rāj pedagogi!

— Piebremzē, es tad pats!—Timotejs pārkārās pār malu un ieaurojās: — Paņka! . .. Paņka, pagaidi!

Meitenes atskatījās, paskrēja nost no ceja, sāka steigšus noraustīt uzspraustos brunčelus. Bet tā, kas gāja pēdējā, paslēja delnu virs acīm, vērodama braucējus. Viņa bija pavisam jauna, gadu septiņpadsmit, un sievišķīgais viņā vēl tikai jaušams, nule sācis iezīmēties, — ja nu varbūt kājas bija mazliet paresnas ar platām, labi attīstītām pēdām un jau samanāmām vēnām uz apaļīgajiem ikriem. Uzmanību saistīja moderna rūtaina kleitiņa, viducī ieņemta, uz iedegušās rokas spīguļoja pulkstenītis, arī matu sasuka moderna, uzsprausta ovālā kupolā kā austrumnieku minarets. Zem šā rūpīgi veidotā, piesegtā un ar lakatiņu apsietā kupola pus-bērnišķīgā seja izskatījās pavisam maziņa, tīri kā ābolītis. Un tikai acis, tikpat gaišas un dzidras kā Timotejam, raudzījās spīvi un neatkarīgi.

— Lūgtum! — Timofejs dzēlīgi uzsauca, kad mašīna apstājās meitenei ieblakām. — Papriecājieties! Smuka, smuka es, meitiņa, aizlienētos kankaros.

— Ko tev vajag? — Paņka piesārtusi noprasīja. Jādomā, nekā patīkama viņa no brāļa negaidīja un aizlaikus kautrējās no braucējiem, kas raudzījās no mašīnas, un no savām draudzenēm, kuras jau spurdza dūrītēs.

— Uzkasīiusi malējus, ko? — Timofejs nerimās. — Konservu bundžu tur apakšā pabāzi, iā? Vai ko citu?

— Kas tev daļas?

— Tāda daļa, ka visa māja līdz galam vaļā! Lopiņi nebaroti! Alus kooperatīvā atvests, bet nav kas paņem! Par ko tu vēl domā bez tās savas konservu bundžas? .. .

Timofejs aizvien vairāk iesila; varēja redzēt, ka dzēlīgu vārdiņu viņam krājumā atlicin; notācija būtu turpinājusies... Taču pēkšņi Timofejs apklusa. Nomurmināja kaut ko un apklusa, un viņa seja pamazām pārlija ar tumšu sārtumu; taisni asinssarkani pietvīka gan viņa vaigi, gan piere, gan kakls un pat ausis . . . Šitādam trakgalvim! Vera Ivanovna būtu mazāk pārsteigta, ja nosarcis priekšsēdētājs vai indīgais vecis ar portfeli .. .

Bet noslēpums bija vienkāršs. Starp šīm sādžas skolniecēm stāvēja gadus desmit vecs cilvēkbērns, oavisam nemanāms un n^nls, katūna bruncītī, jakā ar garām piedurknēm, kas kuļājās gar sāniem (droši vien mātes jaka), mati nevīžīgi sapīti tievā, stīvā biželē, kas sasieta ar tādu kā zābakauklu ... Laikam gan meitene apzinājās, ka pagaidām nav ko greznoties, viss vēl priekšā — gan modernas, smalkas kleitas, gan frizūras, gan kurpītes, gan pulkstenītis uz rokas. Taču savu varu — visspēcīgo sievietes varu šī Pelnrušķīte gan apzinājās, apzinājās visā pilnībā, un Timotejam tika pievērsts visai iespaidīgs caururbjošs skatiens, kurā jau bija viss — no nekaunīga izaicinājuma līdz vismaigākajai tvīksmei.. .

— Bet vai tev roku nav, vai? — pa tam noprasīja māsa Paņka. — Vajadzēs — pats izdarīsi. Neesi nekāds lielais kungs!

Viņa pagriezās un gāja projām, nelikdamās par Timofeju vairs ne zinis, un arī visas skolnieces sāka iet, un tām līdzi tipināja meitene noļukušajā mātes jakā, piedurknes kuļādama, lepni pacēlusi baltmataino galvu ar biželi, kas slējās gaisā kā kucēna astīte.

5

Labu brīdi Timofejs nerunāja ne vārda, pārdzīvodams šo sastapšanos. Priekšsēdētāja «āzis» joņoja, joņoja pa stigro, melno ceļu, pa brakšķošiem bērza kauliem; salēcās un atsprāga atpakaļ vecās priedītes fantastiskajos lēveros, izgaisa satraucošā gruzduma smaka; pēdīgi purvs izbeidzās. Bet Timofejs aizvien vēl sēdēja klusītiņš, mašīnas stūrī ierāvies. Vera Ivanovna gan brīnījās, gan vīpsnāja un pat juta līdzi Timofejam. Atkal viņai uznāca dīvainas, jocīgas domas. Nekad agrāk viņa nebija apskaudusi jauniņās meitenītes, kas strādāja studijā; lai tās ir laimīgākas par viņu, bezrūpīgākas, veiksmīgākas, taču dzīvē jebkuri plusi līdzsvarojas ar mīnusiem. Verai Ivanovnai ir kaut kas cits, kas šīm meitenēm pagaidām nav pieejams. Veras Ivanovnas dzīve ir piepildīta, līdzsvars iegūts. Nav ko apskaust. Bet nu Vera Ivanovna vēroja Timofeju un ar pēkšņām skumjām nodomāja, ka daudz kas viņas dzīvē ir jau pagājis, izgaisis un nekad vairs neatgriezīsies. Muļķīgi skumt par to, taču viņa skumst. Cer atrast savu laimi, tic tai, gaida prieku, un droši vien viss piepildīsies, atnāks visi prieki, kas viņai lemti. Un tomēr nez kāpēc ir skumji.

— Timofej, — priekšsēdētājs piepeši iejautājās, — par kādu alu tu runāji?

-- Та mums tak atveda, — Timotejs nomurmināja.

— Divpadsmit kastes, — piebilda vecais ar portfeli. — Sīkums. Izkaulējām svētku reizei.

— Un uz Šihinu nevedīsi?

— Tūliņ atbrauks kuteris, — sacīja vecais ar portfeli. — Sagaidīšu piestātnē. Ir bulgāru olas, konservi, pusžāvēla desa — trīs šķirnes. Galvaspilsētas asorliments!

— Bijis tu kā cilvēks, — mīlīgi un it kā visai sirsnīgi ierunājās priekšsēdētājs, — būtu piesviedis kārtīgu šņabīti. Kubaņas, vai. Vai atkal kalganovieti. Tik to sauso vien dzen ...

— «Krievijas» būs! — apsolīja vecais ar portfeli. — Ieteicu — jauna produkcija. Garša, krāsa, smarža — pirmā šķira! Un nevis šāda tāda vietējā pildījuma! Ļe-ņingradasļ

— Ej sazini, vai dabūs... — priekšsēdētājs rūgti nosūkstījās. — Izķers.

— Pietiks. Pusotra simta kastu!

— Ai, brangi, — priekšsēdētājs izjusti noteica. — Nu, malacis!

— Strādājam. Rokas klēpī neturam.

— Tā, tā. Tu kā agrāk esi centīgs. Labs ir, ja jau tā — es arī tev pa draugam . . . — Priekšsēdētājs piebremzēja un lēnītiņām apturēja «āzi». — Iesim, es tev te vienu joka būšanu parādīšu . .. Negribēju gan rādīt, bet nu — lai notiek... Ejam, ejam!

Vecais nolika portfeli uz caurā sēdekļa un izkāpa, krekstēdams un notirpušos ceļgalus braucīdams. Viņš neizpratnē apskatījās: visapkārt vējā čabinājās tramīgs apsulājs, bija nomaļa vieta.

— Eglītes redzi? — priekšsēdētājs vaicāja.

— Kur?

— Rau, kur mēs braucām.

Vecais uzpūta dvašu apputējušiem aceņu stikliem, atkal uzsprauda acenes uz deguna un izstiepa kaklu, ar skatienu meklēdams eglītes. Priekšēdētājs vienā mirklī ieklupa atpakaļ sēdeklī, «āzis» neganti ierēcās, salēcās uz priekšu un šāvās projām grūdieniem vien, zvalstīdamies no vienas puses uz otru.

— Es tev rādīšu!... — priekšsēdētājs atskatīdamies nokliedza. — Es tev parādīšu vadīšanu ar skaidru prātu! .. . Visas tavas kastes vienā rāvienā — aiz atslēgas! ... — Viņš paķēra vecā portfeli un izlingoja uz ceļa. — Pie manis divus plānus neizpildīsi! Svilpo, puisi . . .

Līdz pašai Sihinai Fjodors Fjodorovičs nevarēja nomierināties. Sodījās par neprin-cipiēlo sagādnieku un visu viņa preci, sodījās par aplamajiem sādžas svētkiem ar neizbēgamo žūpošanu un kautiņiem, sodījās par laika apstākļiem vispār un par tuvo lie'.u it īpaši, jo svinēšana, ja to pārtrauks lietus, draudēja ievilkties līdz rītam un, ej sazini, pat līdz parītam . . .

Piepeši Timotejs sāka skali smieties.

— Tad ta tu viņu pamatīgi, tēvoc Fedj! ... Papīri vien nogriezās.

— Ko nu, — priekšsēdētājs noteica, — tik un tā pārdos, nolāpītais, visas pusotra simta kastes. Es tikai sirdi atviegloju.

Septītā nodala

1

Bet Sihina gatavojās svētkiem. Jo vairāk viņi tuvojās sādžai, jo biežāk uz ceļa gadījās meičas un puiši; pie Sihinas tilta lēznajā krastmalā viesi atmetās atpūsties: nomazgājās, nopurināja putekļus, apāva kurpītes un zābakus. Lai sādžā ieietu pilnā godībā.

Sihina nav vis pielīdzināma kaut kādai Počinkai vai Ziharevai, tā ir liela apdzīvota vieta. Sādža ir izstiepusies gar bruģētu lielceļu, mājas koka un mūra kā pilsētā; ir klubs ar kinoteātri, ir brīnišķīga jauna ēka — kafejnīcai un ēdnīcai, visa no stikla kā dārzeņu siltumnīca, bet ar garu nojumi. Ir veikals komjauniešiem un jauniešiem — «Rācenītis» un vēl divi iestāžu veikali: ir zvērādu pieņemšanas un sagādes punkts, kur pieņem zvērādas un izsniedz medniekiem pulveri un skrotis; ir patērētāju biedrību sa-vienības kombināts, kur rudenī vāra, sāla un pilda burkās sēnes. Un, visbeidzot, Sihinā ir lidlauks — līdzens, vienmēr gludi nopļauts tīrums sādžas malā; iztālēm var redzēt mastus un svītrainu, garenu, vēja piepūstu audekla pūsli; trīsreiz dienā gar mežu izšaujas nelielas, lakotas, sarkandzeltenas lidmašīnas, gaisa taksometri, drebina propellerus, slīd un smagi nosēstas uz nosukātā maura.

Vispār — Sihinā ir kur izvērsties.

Timofejs pavadīja Veru Ivanovnu līdz pastam, taču gaidīt negaidīja, steidzās kārtot pats savas darīšanas. Vajadzēja pagūt uz pieņemšanas punktu: ko var zināt, ja nu ņem un aiztaisa ciet svētkiem par godu . ..

Punkts tomēr darbojās, un pazīstamais pieņēmējs bija savā vietā. Kā medību dievs viņš sēdēja aiz letes, kūpinādams kaļķīti, un visapkārt pie sienām karājās zvērādas — visdažādākās: lāsumainas lūšādas ar garām kājām, kas saritinājušās rullīšos, un mazvērtīgas kuplas vilkādas ar sārmainu akotu, karājās arī lāčāda, kastaņbrūna, it kā ieziesta ar dadžu ejļu, lieliska āda, tikai ar plikumiņu pie strupās lāča astes. Zem letes slikla nespodri vizmoja skrotis; izvēlies, medniek, kādas patīk, — rau, rupjas kā mellenes, briesmīgās vilku skrotis, bet te sīkākas, sīkākas un pavisam sīciņas kā magonsēkli-ņas — sloku medībām ...

— Ā-a, Kopenkins! — Pieņēmējs uz. vietas pazina. — Nāc iekšā, dārgo biedri, dod šurp! Bez tevis plāns iet čupā.

— Sveicināti, — Timotejs ar cieņu padeva labdienu.

— Kā ir, vai līdz tūkstotim vēl tālu?

— Ņem, cik ir. — Timotejs piestūma viņam groziņu, norāva tam lupatu. Un, kamēr pieņēmējs skaitīja un pārbaudīja ādiņas, burnīdams tās pirkstos, aplūkodams pret gaismu, aptuveni aprēķinādams lielumu, Timotejs paklusām lūkojās apkārt, ar baudu ieelpodams jēlo zvērādu un šauteņu eļļas smaržu, lielisko, medniekam tīkamo smaržu, no kuras kņudēļa degunā un pat siekalas tecēja. «Pagaidiet tikai,» Timotejs domāja, «būs man «tuliete», vēlāk vēl kādu skroteni iegādāšos. Tad es te nakšu kā saimnieks, pirkšu, ko iegribēšu, — gan pulveri, gan skrotis, gan pilsētā taisītus lādējamos iesmus un nez ko visu vēl... Un tu, dārgo biedri, sāksi mani vārdā un tēvavārdā godāt. Tā jā!»

— 'Septiņi rubļi nulle nulle kapeiku! — pieņēmējs saskaitīja summu, knaukšķinādams skaituļus. — Solīdi. Un tomēr līdz goda plāksnei vēl tālu . . . Sarauj, biedri Kopenkinl

Timofejs uzmeta skatienu goda dēlim, tā krāšņajiem karogiem un grubuļainajam zeltījumam un pēkšņi šķitās saņēmis belzienu: tur, starp daudzajām fotogrāfijām, viņš ieraudzīja uzblīdušo, tumšo, pašapmierināto Greizā Jegora seju. Viņreiz šās fotogrāfijas te vēl nebija, bet var būt, ka Timofejs tolaik neieskatījās, nepamanīja. Bet alga viena, vai tā bijusi vai ne, tai nav tiesību karāties uz goda dē’a. Greizais Jegors nav mednieks, nepavisam viņš nav pirmrindnieks — lupat-nieks viņš ir un blēdis. Par ko viņu izkāruši? Timofejs jau dzīiās izlamāties, uzbrēkt pieņēmējam, bet tad viņam atausa gaisma .. . Greizais Jegors uz goda dēļa nav nokļuvis nejauši. Viņš ir nodevis svešas ādiņas. Svešas! Droši vien visās sādžās, kur Jegors kulstās apkārt, viņš salasa no mazajiem puikām ādiņas un tad pārdod par savām . . . Ne velti viņam ratos vesela kaste ar šīm caurejas kāpostu konfektēm! Cik gan muļķīšu viņš apkrāpj, ko?!

Timofejs drudžaini apsvēra, vai pieņēmējam to teikt vai ne. Laikam tomēr nav vērts teikt. Pieņēmējam tak ir vienalga, kas ādiņas nodod. Aī Greizo Jegoru pat ērtāk, viņš ir tāds kā aģenLs ... Nē, nevar vis sacīt. Taču

ii jau vel pasaule ari taisnība, un Timotejs to panāks. Jāiet. pie Žerebcova, tur gan!

Vienā lēcienā Timotejs bija no punkta lauka un jau uz kāpnītēm attapās: viņš tak nebija noglabājis naudu, tā ir nes, dūrē iemiegtu . . . Ak tu, kā sastulbis! Timotejs pagājās aiz stūra, atpogāja svārkus. Apakšmalā vīlē bija nemanāms atirums. Timotejs izgrieza uz āru oderi, tur glabājās visi viņa dārgumi: iesprausti makšķeres āķi, dzīsla cilpām, aizdedzināmais stikls un trīs rubli naudas, piesprausti ar spraužamadatu. Timotejs piesprauda klāt jaunos septiņus rubjus, iebāza oderi atpakaļ. Aizpogāja svārkus. Tā ir labāk, ciešāk noliksi, drošāk atradīsi.

2

Milicijas staršina Žerebcovs arī posās svētkiem. Taču, ja visiem pārējiem ļaudīm svētki nozīmēja līksmību, tad Žerebcovam tie nozīmēja visgrūtāko, visnepateicīgāko darbu. Un staršina, izklājis uz soliņa istabas priekšā visu formas tērpu un amunīciju, posās svētkiem kā bargam karagājienam. Viņš ilgi nepamanīja Timoteju — taustīja vecos, gar atlokiem nodilušos formas svārkus, pārbaudīja, vai āķi un pogas turas stipri, vai kabatās nav iebāzies kaut kas lieks. Tad paņēma zābakus un tāpat rūpīgi nopētīja. Arī aulus pamatīgi aptaustīja, pirms lina ap kājām.

— Sveiks, tēvoc Timoša! — Timofeis viņam uzsauca.

— Vesels, vārdabrāl, — Zerebcovs atņēma.

Staršinu apkaimē visi pazina, un viņš pazina visus. Tāpēc ka bija klāt katros svētkos, katrās kāzās vai rekrūšu izvadībās. Un turklāt allaž palika skaidrā.

Agrāk vienmēr bija tā, ka sādžas milici pirmo sēdina pie galda, pacienā ar mēriņu. Un, kad piedzirda un noliek gulēt, līksmība turpinās bez jebkādas uzraudzības. Ir milicim mierīgāk, ir līksmotājiem tāpat. Taču staršina Zerebcovs stiprus dzērienus nelietoja, viņam bija kaut kāda apārstēta čūla; staršina apsēdās pie klāta galda, ne dzēra, ne ēda, viļāja pirkstos maizes lodītes un raudzījās visos bēdīgām nedzērāja acīm. Protams, ja gadījās kārtības traucējums, Zereb-covam nācās iejaukties. Tādās reizēs viņš iepiņķējās visādās ķibelēs, pēc svētkiem staigāja iekaustīts. Taču |audis viņam neko ļaunā neņēma, drīzāk jau juta līdzi viņa sūrajam liktenim un riskantajam amatam.

— Kā tur ir, — milicis vaicāja, — pie «Rācenīša» rinda stāv?

— Nav.

— Tātad kuteris nokavējies . . . Vai tu darīšanās vai tāpat vien apsveicināties?

— Darīšanās.

— «Tulieli» nevienam nepārdošu, — Zerebcovs sacīja. — Neuztraucies! Ja esmu tavam tētiņam apsolījis, es vārdu nelaužu.

— Та es ne jau par to.

Un Timotejs, apsēdies uz soliņa, sīki izklāstīja staršmam visu notikumu ar Greizo Jegoru. Kā Jegors krāpis pašu Timoteju un kā krāpj draugus — kaimiņpuikas, un kā šodien Timotejs ieraudzījis viņa fotogrāfiju uz goda dēja un apjēdzis, ka piekrāpti vēl daudzi citi puikas. Atklājusies milzīga blēdlša-nās . . .

Tikai vienu gan Timotejs noklusēja. To, ka Jegors draudējis Timoteju samalt miltos un tagad droši vien būs vēl niknāks . . . Taču par to nebija ko runāt. Tā nav vīru valoda. Raugi, staršina Žerebcovs taču negaužas, ka viņam ir riskants dienests. Arī Timotejs nekad neies gausties.

Skumīgi un nopietni Žerebcovs klausījās Timotejā. Pēc tam, uzvilcis formas svārkus, visu pārdomāja un apsolīja:

— Noskaidrosim. Paies svēki, būšu palicis sveiks vesels, aizbraukšu pie tevis uz sādžu . . . Bet tu pagaidām aizstāvi mazos, neļauj pāri darīt! Norunāts?

— Nu, — Timotejs atbildēja.

3

Peimazīlēm ļaudis lasījās kopā plašajā Sihi-nas ielā; stāvēja pūlīšos gan te, gan tur, kādam iekaucās tranzistors, kā zīlīte iestrink-šķējās balalaika. Gar ielas malām sasēdās nez no kurienes uzradušās tirgus sievas, novietoja tāpeit uz zemes maisus ar ķirbju un saulespuķu sēklām, ar pērnajiem riekstiem.

Sanāks vēl mazlietiņ vairāk tautas — un ies vajā līksmošana pa visu Sihinu.

Timofejs zināja, kā tas būs. Piepeši — it kā pēc komandas ļaužu bariņi saslēgsies rindās pa pieci seši cilvēki, un rindas izstiepsies kolonā. Un. ši kolona plūdīs pa sādžu līdz. pašai nomalei un tur pagriezīsies atpakaļ un plūdīs uz otru pusi, un galu galā izveidosies tāds kā izstiepts loks, nepārtraukts gājiens pa visu ielu . . .

Tas ir gudri izdomāts. Tu ej savā rindā ar savas sādžas ļaudīm, spēlē mūziku, dziedi dziesmas vai grauz sēkliņas, un pretim tev, pa kreisi roki, rinda pēc rindas nāk cilvēki, un tu redzi visus, kas šeit sanākuši papriecāties. Tu vari izraudzīties, un tevi var izraudzīties. Pieņemsim, tev iepatikusies kāda švītniece no citas sādžas — tu pie viņas aizsūti māšeli vai nu atkal brāļuku. Plūst ļaužu gājiens, nāk pretim rinda pēc rindas, un, lūk, atkal piepeld tuvāk tava švītniece, un nu jau viņa aplūko taisni tevi: vai labs vai šāds tāds? Sakamāšelei: «Sauc, esmu ar mieru!» — un tu pārsviedies svešajā rindā šai pašai švītniecei pie sāniem . . .

Tiesa, iekām vēl neesi pārsviedies, var arī tevi izraudzīties. Noskatīs tevi kāda putnu-biedēklene, par mēri briesmīgāka, bet atteikties tev nav tiesību. Tāda ir paraža — meičām atteikt nedrīkst. . .

Jāsaka gan, ka Timofejam tas nedraud,

mazajiem puikam un meitēniem ir savas paražas. Vipiem ir vienkāršāk. Skraidi no rindas uz rindu, cik uziet, un, ja iepaticies mazs skuķēns, tad parausti to aiz biželes vai ievelc ar šķeistu pa stilbiem. Un vēl labāk paķert nātres, tādu pamatīgi sasīkstējušu šķautnainu un pūkainu nātres stublāju . . .

Šodien Timotejs ņems rokās lielo nātres vicu. Viņš gan zinās, kam sadot. Saņka 2el-tjakova, pārdevējas meitene, atkūlusies uz svētkiem, atkūlusies, Timotejam par to ne vārdiņa nebildusi. Var sacīt, paslēpšus no viņa. Bet Timotejs laikam gan jau savu pusgadu ap viņu lakstojas. No tās pašas dienas, kad iemīcīja viņu uz galvas kupenā. Kura katra meitene sen būtu padevusies, sen bijusi ar mieru turēties draugos. Taču Saņka, atveseļojusies no mīlestības uz Dmilriju Aleksejiču, vairs nebalsinās ar kalkiem, ne-greznojas, staigā, nevīžīgi ģērbusies kaut kādās vecāsmātes jakās. Un puikām neskatās ne virsū. Nī un nī! Taisni sacīt — nepieejama.

Nekas, Timotejs šodien nātri nolauzīs tādu paprāvāku.

4

Veikals «Rācenītis» aizvien vēl bija tukšs, un darbdienīgi mierīgi bija arī divos iestāžu veikalos. Jādomā, sagādnieks ar portfeli pagaidām vēl nebija izkrāvis savas kastes, bet varbūt Fjodors Fjodorovičs tiešām nolicis tās aiz atslēgas. Ļautiņi brāzās uz pēdējo patvērumu — stikloto kafejnīcu-ēdnicu; Timofejs iztālēm redzēja, kāda tur bango rinda; pie spogujdurvim stāvēja milicijas staršina Že-rebcovs, laizdams pilsoņus iekšā pa vienam — gluži kā kino zālē.

Aiz biezās rūts Timofejs pamanīja Veru Ivanovnu. Vienā laidā grūstīta no mugurpuses, viņa stāvēja, kaktiņā ierāvusies, turēja rokās šķīvīti un ēda griķu biezputru. Spriežot pēc skumjās pozas, pēc karotītes, kas brīžam sastinga mutes tuvumā, Vera Ivanovna neko nebija sazvanījusi . . . Atkal neveiksme!

— Tēvoc Timoša, vai telefons nedarbojas? — Timofejs staršinam pavaicāja.

— Pagaidām ne.

— Un Vspoljē?

— Darbojas.

Visu pasaulē viņš zināja, šis staršina 2e-rebcovs.

— Tēvoc Timoš, ekur to sievieti — pilsētnieci nepalaid garām, jā? Saki, lai pagaida mani! Es tūlī!

Timofejs pameta ar galvu Zerebcovam un aši joza uz sādžas malu, uz lidlauku. Tur viņš jau vairākkārt ir bijis, zina visas ieejas un izejas. Ka tik nu reisi nebūtu atcelti slikta laika dēļ, pārējais nav svarīgi. Timofejs gan pratīs dabūt biļeti un iesēdināt Veru Ivanovnu lidmašīnā. Pēc desmit minūtēm viņa būs Vspoljē. Un lieta darīta . . .

Kolka Bubnovs, galvenais cilvēks lidlaukā,

sagaidīja pienākam lidmašīnu. Cepurē ar gaišzilu apmali, kombinezonā, hromādas zābaciņos viņš laiski soļoja pa lauku un vicināja nūjas galā piestiprinātu za|u skārda aplīti. Bet Koļkam nopaka) slīdēja maza raiba lidmašīna, sprakšķinādama motoru, laizdama virmo:ošas dūmu grīslis, no kurām zāle piegula cieši pie zemes.

Lidmašīna spalgi ietarkšķējās, sasvārstījās un apklusa. Kolka Bubnovs pielika kāpnītes. Sāka kāpt ārā pasažieri: kāds kareivis ar ce]a somu, jādomā, atbraucis atvaļinājumā, divas vecenes ar maisiem. Maisos droši vien saulespuķu sēkliņas, kas nu cits. Vecenes pārmeta krustu pret lidlauka vēja rādītāju, paķēra maisus un teciņiem laida uz sādžu, atpakaļ neskatīdamās.

— TU simt četri, — nosacīja Timofejs. — Vislabākā lidmašīna. Sievasmāte gaisā skrēja, aiz smiekliem nevarēja . . . Vai tevi vēl nav padzinuši, Koļkiņ?

— Taisies, taisies, ka tiec! — Koļka iešņācās. — Nav brīv!

— Ko ta?

— Neko. Pa zonu ložņāt.

— Nu, — Timofejs iebilda. — Pašu ļaudis.

— Es tev no liesas saku, pazūdi!

— Koļkiņ. vai raķetes izžāvēji? Samirkušās nešauj, pielūko, avāriju iztaisīsi . ..

— Pigu tu no manis dabūsi. Vācies, kamēr neesmu salūkojis!

— Bet man vajadzīga biļete, — sacīja Timofejs. — Viena — lidz Vspoļjei.

— Varbūt tev helikopteru padot?

— Nē. Pagaidām nevajag.

— Bet pa kaklu gribi? Ka došu — acs paliks diedziņā karājoties.

— Biļetīti, — Timofejs atkārtoja. —Vienu! Līdz Vspojjei!

— Gana! Man nav vajas te kulstīties.

— Nu, Koj...

— Ripojis nu būtu uz mājām, ko? — ar slēptu smeldzi ieteica Koļka. — Lai ne tavas smakas te nepaliek, ko?

— Nevaru, — atteica Timofejs. — Tētuks uzdeva Paņku pieskatīt. Vakar viņa saltajā kambarī nez ar ko bija ieslēgusies. Vai tu gadījumā nezini, kā tur bija?

— Nav biļešu. Visas pārdotas.

— Tā nu tētuks ij pavēlēja: pieskati, sak, viņu stingri . . .

— Nav biļešu! — Koļka ērcīgi iekliedzās. — Kā tu domā, es šīs dēju?! Reiss sen nokomplektēts!

— ... Acu no viņas nenolaid, tētuks saka . . .

— Kāda velna tev vajadzīga biļete?! Pats lidosi, vai?

— Та nē, — Timofejs atteica. — Labs ir ... Ja reiss nokomplektēts, ko tur runāt. Es ij nelūdzu. Tūlī sameklēšu Paņku, dzīšu mājās, ko te galu galā slamstīsies . ..

Koļka ar skatienu nomērīja Timoteju, žokļi viņam sāka kuslēlies — kā gremojot kaut ko cietu. — Liec galdā trīs ar pusil

— Kādēļ?

— Par velti biļetes dod, vai?!

— Та nav tak biļešu, Kola.

— Es esmu pacietīgs, — Ko)ka sacīja. — Bet tu nebojā man nervus! Un ņem vērā — tā ir pēdējā reize, brīdinu . . . Pati pēdējā!

— Varbūt tomēr nevajag, Koļa?

— Dod šurp naudu! . . .

Kojka Bubnovs iegāja dežūrtelpā, un Timotejs, savu panācis, apmierināts palika lidlaukā, lai netraucēts palīksminātos par lidmašīnu. Kolkam redzot, negribējās izrādīt interesi Bet nu viņš lēnām apstaigāja lidmašīnai visapkārt, pataustīja ar roku gludos astes plākšņus, pieskārās kniedītēm uz apšuvuma. Sīki nopētīja propelleri ar metāla uzgaļiem, kas spīdēja gaiši un tīri, it kā gaisa nospodrināti . . .

Lidotājs sēdēja uz borta, kājas nokāris.

— Gribi pavizināties? — lidotājs vaicāja.

— Nē, — atteica Timotejs.

Viņš baidījās par to domāt. Viņam bija sapnis, dziļi sirdī slēpts, tāls, gandrīz neaizsniedzams sapnis . . . Tas bija dzimis ziemu, februārī; Timotejs skrēja no skolas pa Gubi-lovas mežu; apkārt stinga nožēlojams, salts mulsums, viss šķita pamiris. Un piepeši sašķēlās. saira klusums — zemu virs koku galotnēm slīdēja lidmašīna, gausi zvālodamās kā pa dangām, un Timotejs ieraudzīja kabīnē lidotāju ar milzīgām acenēm, kas aizsedza pusi no sejas: lidotājam aiz muguras sakumpis stāvēja otrs cilvēks, arī tāpat ar milzīgām plakanām acenēm, tas turēja siksnā bisi, aptvēris to ar ādas dūraini . . . Notika vilku medības no gaisa.

Timotejs pazina daudzus īstus medniekus, vecus un pieredzējušus, arī īstu medījumu viņam gadījies sastapt — zvērus, putnus, zivis. Un dažkārt Timotejs bija apskaudīs pazīstamus medniekus. Bet te, vērojot slīdošo lidmašīnu, Timotejs nejuta skaudību, un nebija jau arī ko skaust: mednieks nešāva, laupījums acīs nedūrās. Taču tas bija tik brī-num skaisti, tik vareni — mierīgais mednieks, kas no padebešiem aplūko visu zemi,— un tik nesasniedzami, ka Timotejs gandrīz apraudājās.

Aizpeldēja lidmašīna, pelēka gaišzilajās debesīs; no zariem aumaļām nobira sausa sniega pīles, un izkūpēja putekļi, un apdzisa motora rūkoņa. Tikai Timotejs nekad nespēs to aizmirst. Bija dzimis sapnis, kuru viņš baidās izpaust, slēpj no visiem un arī pats uzskata par mānu.

Bet sapnis dzīvo, nerimtīgi grauž sirdi.

Astotā nodala

1

Arī Sihinā telefons, saprotams, nedarbojās. Vera Ivanovna iznāca no pasta ķieģeļu ēkas, apstājās un nopūtās. . . Nu tātad viņas neveikmīgais ceļojums būtu galā. Jau mašīnā, priekšsēdētāja «āzī», Vera Ivanovna bija sev nosolījusies, ka tālāk par Šihinu nebrauks. Ja sakari bus atjaunoti, Vera Ivanovna parunās ar Serebrovski, ja sakaru nebūs ... nu, tātad nav lemts.

Pēc nogurdinošā brauciena pa purviem, kad Vera Ivanovna bija saelpojusies vaivariņu smaržu, benzīna dvingu un gruzduma smaku, viņai sāpēja galva un visu miesu durstīja nepatīkamas, saltas adatiņas. Tā dažkārt mēdz būt, ja pludmalē pārkarst, apdedzinās saulē.

Bet varbūt galva reiba tāpēc, ka Vera Ivanovna bija izsalkusi, kopš rīta nekā nebija ēdusi?

Iepretim pastam zaļgani kā akvārijs spīdēja ultramoderna celtne ar izkārtni «Kafej-nīca-ēdnīca». Mode bija iespraukusies arī šeit, aiz trejdeviņām zemēm, — virs ieejas liecās betona nojume, grīda bija izlikta ar krāsainas plastmasas kvadrātiņiem šaha galdiņa veidā. Un rindām vien karājās metāla gaismekļi, kas izskatījās kā uz mutes apgāzti spainīši. Un metāla krēsli, appīti ar tādiem kā vadiem.

Visa lete biia burvīgas ledainas, zilganas mirdzas pārplūdināta kā teātra skatuve ziemas nakts ainā: šī gaisma lija no «Arktikas» liķiera pudelēm. Starp citu, liķieri pirka labprāt, un vēlāk, kad Vera Ivanovna alstāia kafejnīcu, arktiskais mirdzums jau bija pa pusei apdzisis . ..

Vera Ivanovna nobaudīja griķu biezputru,

taču nē, ēstgribas nebija. Un viņa nogrima domās, kaktiņā ierāvusies, ar lipīgo, silto šķīvi rokās.

Teātra institūta pirmajā kursā Vera Ivanovna, tolaik vēl vienkārši Veročka, Verķa, slidotavā bija iepazinusies ar jūras kara flotes kursantu.

Kursants bija šausmīgi liels, drukns, gluži taisnstūrains kā drēbju skapis. Bet Veročku ne ikreiz ielaida kino vakara seansos — tik trausla viņa bija, tīrā podziņa vēl. . .

Viņi nesaderēja kopā — Veročka un kursants. Pilnīgi skaidrs, ka nesaderēja. Nemaz jau nerunājot par raksturiem.

Un tomēr viņi satikās ik sestdienu vai svētdienu (ja kursants dabūja dārgo atvaļinājuma zīmi), skraidīja uz slidotavu, uz dejām Marmora zālē; un abiem bija pilnīgi vienalga kad par viņiem smējās, kad citi dejotāji parāvās pie malas, lai neaizsegtu viņus, lai visi varētu aplūkot šo aplamo pārīti . . .

Viņiem bija labi. Par spīti zobgalīgajiem skatieniem, ķircināšanai, par spīti kursanta trūcīgajai kazarmas dzīvei no atvaļinājuma līdz atvaļinājumam, par spīti Veras nabadzībai, pilnīgai nabadzībai — Veročkai bija viens vienīgs kostīms (tolaik valkāja kostīmus ar uzpolsterētiem pleciņiem) un vienas vienīgas ziemišķādas imitācijas kurpīles, kas neticami ātri savalkājās, tā ka Veročka tās divreiz dienā tīrīja ar dzēšamo gumiju . . .

Labi bija. Apbrīnojami laimīgi viņi sēdēja kādā draņķīgā kinītī, trīsdesmit pēdējā rindā; mazā Veročka pat ekrānu nevarēja redzēt, viņa uztrausās ar kājām uz krēsla, bet reizēm palika apakšā kursanta šineli, kas bija ciets un ass kā saru drēbe. Skatītāji trokšņoja, raidīja replikās, dažkārt kaklā izcēlās kauliņš. Bet Veročku nekas netraucēja. Kursants salūkoja kabatā paciņu halvas — šo drausmīgo pēckara kārumu ar pernicas garšu, un viņi jautri našķojās, at-rubinādami halvu ar pirkstiem kā stigru tepi. . .

Veročka necentās uzminēt, kā tālāk veidosies viņu attiecības, nekā nemērīja un nerēķināja. Un reiz naivais romāns beidzās — beidzās vienkārši un dabiski kā draisks vasaras lietutiņš. Citādi arī nevarēja būt. Taču Veročkai tolaik nemaz neienāca Drātā, ka šis romāns ir bezjēdzīgs un nevajadzīgs. Tas bija, tāpēc ka bija. Un kaut kas pēc tā palika.

Kāds gudrs cilvēks, laikam bērnu dzejnieks, izteicis domu, ka dzejolis nebeidzas ar pēdējo rindiņu. Vēl ilgi dvēselē skan vārsmu izraisītā atbalss un rada jaunas atbalsis, kaut arī vienmēr vājākas, pavisam vājas, tomēr negaistošas . . .

Droši vien tāpat ir arī dzīvē.

Droši vien tā. Taču ja dzīvē varētu nosargāt, ilgam laikam saglabāt šo bērnišķīgo brīvību, nepiespiestību, rīcības un nolūku dabiskumu! Lai sīkumaini nemērītu un nerēķinātu, nebaidītos zaudēt un nemēģinātu atturēt to, kas iet no tevis projām! Ja varētu ...

2

Pie ārdurvīm Veru Ivanovnu apturēja milicis. Zem kafejnīcas beLona nojumes drūzmējās rinda, milicis to valdīja ar savu nepieejamo oficiālo slāju, taču acis viņam bija skumjas, šķiet, viņš žēloja šo stulbo rindu un nedrošo stikla celiņi, kas kuru katru brīdi var sašķīst drumslās, un arī Veru Ivanovnu, kura ar pūlēm izspraucās pa durvīm.

— Pilsonīt, pagaidiet!

— Kas noticis?

— Jūs lūdza uzgaidīt.

— Kas lūdza?

— Kāds puika, Timofejs Kopenkins. Jūs viņu pazīstat?

Tas nu ir kas jauns... Ko viņš vēl būs izdomājis, šis Timofejs Kopenkins? Pratis taču sameklēt Veru Ivanovnu, paguvis brīdināt milici . . . Kādēļ? Ak jā, acīm redzot, naudas dēļ. Vera Ivanovna pirmīt piemirsa norēķināties ar savu pavadoni, bet bija taču norunāts . . . Cik tur īsti maksāja viņa desmit nenoķertie kurmji?

Timofejs ieradās ļoti drīz, tepat vai no zemes izlīda kā gēne. Sakarsis, pacilāts, viss purniņš laistās bezkaunīgā pārgalvībā.

— Na! — viņš sniedza sārtu papīriņu.

— Kas las ir?

— Biļete līdz Vspoļjei!

— Tima... — aiztrūkušā un tāpēc gluži zēniskā balsī novilka Vera Ivanovna. — Paldies, Timka ... Bet tu esi velti centies, savādnieks tāds. Es nekur nebraukšu .. .

— Tas nav braukt, tas ir lidot!

— Kā — lidot? Tomēr nē, vienalga, es vairs negribu, Timka ...

— Ar lidmašīnu tak! Pēc desmit minūtēm būsiet tur!

— Vairs nevajag, mīļais.

— Nokavējāt?

— Nē, esmu pārdomājusi.

— Te nu bija, — Timotejs nopukojās.

— Visu ceļu skandināja — telefonu viņai vajagot. Telefons vajadzīgs kā ēst. Nomirs, ja neparunās. Bet nu vairs nekā nevajag, pārdomājusi! Apsviedusies otrādi.

— Nedusmojies, Timoša, paldies tev par visu, taču tā būs labāk, goda vārds . . . Naudu par biļeti es tev atdošu, bet labāk braukšu uz mājām ...

— Telefons taču darbojas, — pēkšņi Verai Ivanovnai aiz muguras ierunājās milicis.

— Sācis darboties telefons.

— Kur?

— Pastā.

— Es taču tur nupat biju!

— Bet tas nupat ij sāka darboties. Rau, telefoniste aizvēra logu, austiņas uzlikusi.

Vera Ivanovna paslējās uz pirkstgaliem, palūkojās pāri rindai — tiešām, aiz loga sēdēja telefoniste, spieda komutatora sviri-ņas . . . Un Vera Ivanovna apjukusi mīņājās uz vietas, pagriezdamās drīz pret milici, drīz pret Timoteju; ziņa bija pārāk pēkšņa, Vera Ivanovna nebija sagatavojusies tādam notikumu pavērsienam . ..

Milicis raudzījās viņā līdzjūtīgi.

— Un arī šeit nerunāsiet? — Timofeis noprasīja.

Vera Ivanovna parakņājās somiņā, sameklēja telefona izsaukuma blanku. Pagrozīja rokās.

— Nu, ko lai . . . — viņa sastomījās. — Tad jau . . . iesim?

Un, grūstīdama cilvēkus, kas stāvēja rindā, viņa devās uz pastu un tad jau sāka skriet, skrēja steidzīgi, it kā baidīdamās, ka viņu kāds apturēs.

3

Timofejs laikam nekā nebija sapratis, kas nolika pastā. Vai arī viņam bija vienalga?

Pavadīdams Veru Ivanovnu uz autobusu. Timofejs atraisījās no visām rūpēm, iejutās svētku noskaņā un pilnā rīklē rāva vaļā čas-tuškas. Kaut gan — ne jau tikai častuškas vien. tur bija arī pa frāzei no dziesmām, gan mūsdienu, gan senlaicīgām, bija sazin kur rauti panti, tādi kā «mazs mērkaķītis» un dievs zina kas vēl. . .

— ... «Bet gailis uz palodzes sēdēja! Un ermoņikas tai spēlēja!...»—Timotejs locīja balsi.

— Timka! — iesaucās Vera Ivanovna, jau laikus aizspiezdama ausis.

— Ko lā? — Timotejs nesatricināmā mierā noprasīja. — Tas ir «Namiņš mazs, namiņš jauks», tāda pasaka, skolā rādīja...

Pirmo reizi Vera Ivanovna vēroja sādžas svētku ainas, vēroja ar interesi un, pati par sevi brīnīdamās, pēkšņi juta nožēlu, ka neredzēs to visu līdz galam. Kā demonstrācijā pa ceļu virzījās ļaužu kolona, visvairāk te bija jauniešu, puišeļu un meitēnu (jādomā, pieaugušie pievienosies vēlāk, varbūt tie vēl ir darbā kā Timoškas tēvs); dažam kaklā karājās tranzistors, ieslēgts ar pilnu jaudu, kāds strinkšķināja ģitāru, ieplīsušu un tādu kā uzrūgušu ģitāru, taču pārsietu ar atlasa lenti; acis žilbinādams, likdams samiegties, uzpeldēja akordeons, viscaur apzeltīts kā svētbilžu skapis; pats spēlmanis aiz tā tikpat kā nebija redzams, tikai kājiņas apakšā un žokenīte augšā, un vēl centīgi saspringta roka, kas ar pirkstu spaida trīs taustiņus: «Ko slāvi, līgodams vējā, ai, smuidro sē-ērmūkslīt. . .» Un meiteņu sejas ar neaprakstāmu, pārgalvīgi brašu un reizē mulsu izteiksmi, ar tādu izteiksmi, kāda mēdz būt cilvēkam, kad viņš dzied ar citiem barā . . . Piedevām to visu pasvītroja apbrīnojami skaistas un neparastas debesis — viena puse bija dzidra un viegli vizēja tādā kā ābola sārtumā, bet otru pusi sedza zemi padebeši,

tumšpelēka ņirboša tūce ar kaut kādām trauksmainām svēdrām, it kā to būtu sašvīkājuši ar mīkstu zīmuli. Pat vecās mājiņas uz tās fona izskatījās palsas un koku zaļums lāsmoja gaišā dzeltenīgumā, šķita spīdam no iekšpuses . . . Ietarkšķējās un pāri sādžai aizlidoja maza, koši krāsaina lidmašīna, iedzirk-stījās un nomirguloja pret padebeša malu kā eglītes rotājums...

Noteikti tas viss nemaz nebija tik līksmi, kā Verai Ivanovnai likās, un ciLā reizē viņa būtu iecietīgi pavīpsnājusi par šādiem svētkiem. Bet patlaban lie viņu nez ar ko aizkustināja — vai ar savu nemākslotību, ar sirsnību, vai? Varbūt ar jaunību?

Ļoti, loti sen, kā Vera Ivanovna atcerējās, pēckara gados, dažkārt pilsētā uz laukumiem tika rīkoti tautas svētki. Nekā īpaša, nekādu krāšņu svinību, vienkārši tāpat vien pie debesīm šūpojās virmojošs prožektora gaismas kūlis, skanēja radio, kaut kur laukuma stūrī uz audekla ekrāna rādīja vecu, sen redzētu filmu. tJn lomēr tie bija īsti svētki ar vispārēju līksmu noskaņu, viss laukums griezās un dejoja, mūzikai skanot, un gribējās ticēt: tūkstošu laužu pūlī nav nepazīstama cilvēka, visi ir tuvinieki, visi īstinieki . . . Novembra gada dienā parasti nāca zemē sniegs pārmaiņus ar lietu, taču neviens nemuka projām no laukumiem un pat lietussargus neplēta vaļā. Un arī pati Vera Ivanovna, Veročka, ar savām apsaldētajām kājām, savā vienīgajā izmirkušajā kostīmiņā, dejoja līdz pusnaktij vai arī skatījās kinohroniku barā, blīvā bangojošā barā. Un, tāpat kā šeit, visas sejas viņai šķita jaunas, apgarotas, brīnum skaistas, vienotas radnieciskā tuvībā . . .

Pēc tam nez kas ar svētkiem bija noticis. Vai nu laiki bija mainījušies, vai varbūt Vera Ivanovna pieaugusi un visu uztvēra citādi. Tikai viņu vairs neaizrāva vispārējā jautrība, nebija tanī agrākā valdzinājuma, un, kad nepazīstams cilvēks aicināja Veru Ivanovnu dejot, viņa jutās neērti, kautrējās. Reizēm viņa gribēja sevi pārbaudīt, aiziet baltā naktī uz laukumu un paskatīties, kā līksmojas tagadējā jaunatne, piemēram, nupat skolu beigušie jaunieši. Stāsta, viņiem esot brīnišķīgi svētki — dziesmas, dejas līdz rītausmai.. . Taču Vera Ivanovna tā arī nelika aizgājusi, aizvien kaut kas kavēja.

Bet šeit, Šihinas sādžā, pilnīgi svešos apstākļos, Vera Ivanovna piepeši sajuta svētku noskaņu visā, kas notika apkārt. Un viņa, pieradusi pie kārtības un tīrības, patlaban nemaz nekaunējās par savu apputējušo un netīro apģērbu, par angļu sandalēm, kas bija pārvērtušās nožēlojamās driskās. Viņai, kas auņstu vērtēja un izprata mākslu, nez kāpēc palika šīs pašmāju dziesmiņas un patika pat akordeonists, kas ar vienu pirkstu spēlēja «Sērmūkslīti» . . . Viss, viss bija muļķīgi, neiespējami, un vispirms viņa pati bija neiespējama un muļķīga, nosmulējusies, odu sakosta, līdz nāvei nogurusi, kā viņa te braši soļoja līksmajā sādžinieku barā . . .

Tāda nu tā bija — šī trakā diena.

Pie veikala «Rācenītis» (iedomājieties tikai vējā piepūtušos audekla izkārtni, pa kuru skraida gaiši violeti burti «Komjaumešu-jau-niešu veikals «Rācenītis»») gaidīja strupais autobuss ar iegumzīto jumtu, un jauniņais šoferis ar to pašu no avīzes «Padomju Sports» salocīto cepurīti nesteidzīgi urķējās gar motoru. Un iekšā sēdēja nesatricināmi mierīgie pasažieri.

— Timka, — ierunājās Vera Ivanovna traģiskā — Likova balsī, — uz redzēšanos, Timoška ... Kā lai es šķiros no tevis? Tas nav iespējams!

Timoška saprata spēli.

— Kas zina, — viņš pazemīgi atsaucās, un tikai acis pārgalvīgi pazibsnīja, — kas zina, neies zudībā mani vārgie pūliņi!

Un nevērīgi, ar diviem pirkstiem saņēma Veras Ivanovnas pasniegto naudu.

Šoferis ar papīra cepurīti pazina Veru Iva-novnu, palocīja galvu un izslējās taisni, slaucīdams pie biksēm eļļainās rokas.

— Kā bija, vai atradāt telefonu?

— Atradu!

— Paguvāt?

— Nē-e! Nepaguvu!

— Un ko tad jūs tā smaidāt? — šoferis pabrīnījās, nenoticēja viņai un sāka smieties. — Laikam jau viss kārtībā!

Ne tikai šoferis — neviens nebūtu ticējis, ka viņa pati nezina, vai viņai paveicies vai ne ...

. . .«Pagaidiet acumirklīti,» viņai sacīja telefoniste, kas sēdēja pie komutatora. «Līnija aizņemta!» Ar vienu roku tetefoniste pieturēja gaužām vecās, izļodzījušās austiņas, ar otru sprauda ligzdās vadus ar uzgaļiem («štekeri», Vera Ivanovna atcerējās); telefonistei priekšā rēgojās desmitiem vadu un simt caurumiņu — ligzdiņu uz sadales dēļa; iebāž vadu kāda ligzdā, gluži tādā pašā kā citas tai blakus, radīsies savienojums uz līnijas, kas stiepjas no vienas pasaules malas līdz otrai, atdzīvosies vadi pie telefona stabiem, kas soļo caur mežiem, pār pakalniem, no sādžas uz sādžu ... Un noliks saruna. Loti vienkārši.

Pasta nodaļā nebija daudz cilvēku; pusmūža sieviete nemākulīgi nagloja ciet sūtījuma kastīti un ilgi meklēja nokritušo nagliņu; sarunu kabīnē ārdījās kāds subjekts lietus mētelī, droši vien tas pats arī bija tas, kas pašlaik aizņēma līniju ... «... Es sūdzēšos prokuroram!» subjekts kliedza. «Es signalizēšu rajona komitejai!» Beidzot subjekts atmuguriski izlīda no kabīnes, pagriezās, un

Vera Ivanovna ieraudzīja pazīstamo veci ar portfeli, sagādnieku; skrējienā vaigus trīsi-nādams, sagādnieks aizdrāzās garām, un vaļējais portfelis kuļājās viņam gar kājām, tad aizspriedās, ievērts durvis. Sagādnieks paspēra durvis, portfelis pazuda. Bet telefoniste aizvien vēl nenovērsās no komutatora, nesauca Veru Ivanovnu, — redzams, nevis sagādnieks bija aizņēmis līniju, bet kāds cits ... «Mana mazā lidmašīna . . .» Timofeis dungoja, «cilpu meta debesos . . .»

— Dodiet šurp, — sacīja telefoniste. — Kur ir jūsu taloniņš?

— Lūdzu . . . Izsaukums uz Likova vārda. Dmitrija Aleksejiča Likova, Ziharevas sādžā. Tur nedarbojās telefons ... Un Likovs nevar atnākt, viņš patlaban nav mājās... Tāpēc runāšu es.

Telefoniste paņēma taloniņu. Izlasīja uzvārdu. Uzmanīgi izlasīja.

Un Vera Ivanovna pamanīja, ka telefoniste tā kā aizdomīgi pavīpsnā, it kā nebūtu paskaidrojumiem noticējusi.

— īstenībā . . . izsauc mani, saprotiet, .. Tikai uz Likova vārda . . .

— Nē, — telefoniste, lūpas sakniebusi, dzedri pateica un noņēma austiņas.

— Ko «nē»?

— Jūs neizsauca.

— Bet es jums apgalvoju! . . .

— Nevajag apgalvot. Likovs pats runāja.

— Kad?

— Nupat.

— Jūs... jūs maldāties, tas nevar būt. Es atbraucu, tāpēc ka Likova nav sādžā, bet saruna ir svarīga, steidzama . . . Izsaukums taču ir man rokās, to taču atnesa man!

— Es pati savienoju ar Žiharevu! — telefoniste noskaldīja, un viņas balsī apbrīnojami jaucās kopā oficiālā intonācija ar dziedošo sādžas izrunu. — Jūsu Likovs Dilnā mierā sēž skolā. Un pilnā mierā atbildēja uz izsaukumu. Nezinu, pilsone, ko jūs te gribat panākt.

— Kā tad ... kā tad tā?!

— Pat loti vienkārši.

— Tātad... tas bija Likovs, kas nupat runāja?

— Es taču jums paskaidroju!

— Meitenīt. .. bet ko viņš . . . teica? — Vera Ivanovna stostīdamās jautāja un, vēl neizsacījusi līdz galam, samulsa un saprata, ka nebija vērts jautāt.

— Mēs nemēdzam noklausīties.

— Nē, nē ... Piedodiet... Man tikai svarīgi, ar ko . . . beidzās saruna.

— Ja tas attiecas uz. jums, tad gan dabūsiet zināt! — mazliet miermīlīgāk sacīja telefoniste, dodama Verai Ivanovnai atpakaļ taloniņu. — Un var arī piezvanīt. Telefons darbojas.

«Mana mī’ā apslimusi!» Timofejs, uz palodzes sēdēdams, bezrūpīgi un skali dziedāja. «Ne no gultas ārā kāpt! Dodiet nazi labi asu, jālūko vēl ādu glābt!»

Viņš laikam neizprata, kas noticis. Jāsaka gan, ari Vera Ivanovna pali to uzreiz neizprata.

Tikai pēc tam viņa aptvēra, ka viss ir normāli un dabiski. I.ikovs ar puikām bija aizgājis uz trim dienām. Šodien taisni ir trešā diena. Nebi'a teikts, ka Dmitrijam Alekseji-čam jāpārnāk taisni vakarā. Viņš bija pārnācis ap pusdienlaiku. Un tad ar! bija atjaunoti telefona sakari, piezvanīja Sereb-rovskis, un Dmitrijs Aleksejičs atbildēja. Ilgi gaidītā saruna notikusi. Viss ir normāli un dabiski . ..

Atkal Vera Ivanovna iedomājās vada pavedienu, kas skrien no sādžas uz sādžu, nār pakalniem, laukiem un upēm. Tālā vada galā viņa redzēja Slavu Serebrovski — kā viņš nevērīgi tur klausuli, varbūt pat piespiedis ar plecu pie auss, un rokā viņam zīmulis, un Slava tai pašā laikā kaut ko pieraksta. Un arī runā viņš nevērīgi, mazliet iecietīgi. Un otrā — tuvajā vada galā Vera Ivanovna ieraudzīja Likovu. Manāmi nogurušu, putekļiem nokūpējušu, sveķu un tabakas smaržas piesātinātu, sarkanrudiem bārdas rugājiem noaugušu. Dmitrijs Aleksejičs tur klausuli uzmanīgi, it kā tā būtu no stikla, un atbild steidzīgi — piesmakušā balsi, un visu laiku brūniem pirkstiem berzē zodu. Un brīžam ironiski iesmejas.

Jā, velti vien Vera Ivanovna bija jautājusi telefonistei. Velti bažījusies. Likovs nepretosies ... Gluži tāpat kā dažkārt agrāk, Dmitrijs Aleksejičs piekāpsies. Aiz augslsirdī-has . . . Viņš jūtas stiprāks par Veru Ivanovnu. Tas, kas viņai bija licies vājums viņa raksturā, patiesībā ir sava spēka un pārliecības apziņa. Un viņa maigums rodas no spēka un pārliecības . . .

Viņa domāja par to, brīdi uzkavēdamās pasta durvīs ... Un tad pēkšņi saprata, cik tas viss smieklīgi . . . Lūk, viņa steidzās uz telefonu. Uztraucās. Taisni vai prātu zaudēja. Un tagad, kad beidzot panākusi savu, šis iznākums viņai nekā vairs nav vērts.

Viņa tagad saprata, ka pilnīgi mierīgi būtu pati piekāpusies Likovam. Varbūt nebūtu viegli, taču būtu pārcēlusies uz 2.iharevas sādžu. Vai tas kāds varoņdarbs vai upuris — pāriet no vienas vietas uz cilu? Vai par tādiem niekiem, par tādiem sīkumiem maz jāuztraucas, ja cilvēks domā par dzīvi nopietni un izjūt šo lielo, lielo dzīvi visā pilnībā?

Ak kungs, cik gan tas smieklīgi!

— Bet vai tu zini tādu častušku, — Vera Ivanovna skaļi ievaicājās Timotejam, — «Ašāk klaudziet, zābaciņi, riti raiti, valo-diņ»? Aha, nezini vis! Redz še nu, brāl!

Laikam gan autobusā bija tie paši šārīta pasažieri: sevī ierāvušās vecenes vilnas lakatos, sagumzītās jakās un gumijas zābakos, tēvaini ar karavīru cepurēm galvā mierīgi snauda, pret sienu atzviluši, meičas nokrāsotām lūpām grauza sēkliņas. Tāpat eju aizsprostoja maisi, skalu grozi un ar nātnu drēbi pārstiepti spaiņi. Tie paši milzīgie dunduri ar caurspīdīgiem, dzelteniem spārniem rāpoja pa griestiem un tad uzreiz atrāvās un ar tādu kā pistoles šāviena knakšķi iesitās rūtī. Nekas šeit nebija mainījies, un Vera Ivanovna iekāpa un apsēdās savā vietā blakus šofera kabīnei.

Nikni taurēdams, autobuss virzījās caur svētdienīgo pūli, kas negribīgi pašķīrās, griezdams ceļu. Gar logu aizpeldēja veikals «Rācenītis» un nozuda; pagrieza savus tumšzaļā stikla sānus un atvirzījās atpakaļ modernā kafejnīca, kur stāvēja milicis ar skumjām acīm un bangoja ļaužu rinda.

Pēdējo Vera Ivanovna ieraudzīja Timoteju. Iznirusi no pūļa, pa sādžas ielu joza meitene noļukušā mātes jakā, vēcināja piedurknes un nebēdnīgi kratīja biželi. Un savai mīlestībai nopakaļ steidzās Timotejs Kopenkins, iemiedzis saujā pūkainu un garu nātres stublāju.

1966—1967

E. Šims

KARALIENE UN SEPTIŅAS MEITAS PUIKA MEŽĀ

Redaktore V. Balode. Maksi, redaktors V. Grants. Ietin redaktore V. Kļaviņa Korektore B. Kalēja.

Nodota salikšanai 1963. r. ||. februārī. Parakstīto Iespiešanai 1ПС9. g 26. martā. Tipogrāfijās papīrs Nr 2. formats 70X90/32 7.46 fiz. Iespiedi : 8.72 uzsk

iespiedi.: 7.57 Izdcvn I. Metiens 30000 eks. Maksa 34 кар. Izdevniecība «Liesma» Ri_l?a. Padomju bulv 24 Izdevu Nr 22577-D206. Iespiesta Latvijas PSR Mi nlstru Padomes Preses komitejas Poli grafiskas rūpniecības pārvaldes I. Про gralijā «Cīņa» Rīgā. Blaumaņa Ielā 38'40 Pasūt. Nr. 397.

Э. Шим

КОРОЛЕВА И СЕМЬ ДОЧЕРЕЙ Повесть

Государственное издательство детской литературы Ленинград 1963

МАЛЬЧИК В ЛЕСУ Повесть

«Знамя» 1967, № 7 Издательство «Лиесма*

На латышском языке Художник Л. Бумане

Content

Šims Eduards Karaliene un septiņas meitas. Puika mežā

Karaliene un septiņas meitas

Puika mežā

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodala

Piektā nodala

Sestā nodala

Septītā nodala

Astotā nodala