Krapivins Vladislavs

Karavelas ēna

Vladislavs Krapivins

Karavelas ēna

STĀSTS

Kad es biju maziņš, man reiz neticami palaimējās: saplīsa zābaciņi, un vajadzēja tupēt mājās. Nav ko smieties. Ja tā nebūtu gadījies, es nebūtu uzbūvējis kuģi.

Bija marts. Arā mūsu logu priekšā saules staros vizuļoja zila pe|ķe. Pe|ķē tikpat kā pasakā peldēja kuģi. Tikai buras tiem bija no papīra: no parasta rūtiņu un šķērslīniju burtnīcas papīra.

Mani māca skumjas. Lai aizdzītu nelāga omu, aizgāju uz virtuvi, nošķēlu no priedes pagales gabalu mizas un sāku būvēt kuģīti. S a v u pirmo.

Vēlāk sava mūža tecējumā es sabūvēju veselu floti. Gan priežkoka laiviņas plaukstas lielumā, gan karavelu modeļus, gan īstas jahtas, kas gatavas mēroties spēkiem ar stipru vēju. Vislielāko prieku man sagādā mirklis, kad bura ieguļas vējš, nolīgojas masts, saspringst šotes un aiz stūres ūdenī savērpjas mutuļojoša straume.

Tad kļūst tikpat priecīgi ap sirdi ka tais brīžos, kad izdodas atrast vajadzīgos vārdus savai jaunajai grāmatai.

Arī vēl tagad, kad es kopā ar puikām meistaroju buriniekus, lai dotos īstos jūras braucienos, viens otrs no pieaugušajiem nopietniem cilvēkiem man pārmetoši saka: «Tu kā maziņais — aizvien vē! spēlējies ar kuģīšiem.»

Lai saka vien. Sis stāsts nav domāts viņiem. Viņi jau tik un tā neticētu, ka es vispār nekad nebūtu sarakstījis nevienu grāmatu, ja nebūtu pagatavojis savu pirino papīra buru pusatklātnes lielumā.

Sī grāmata vēstī par pašu dzīves sākumu. Tāpēc, ka viss sākas bērnībā: pirmās buras, pirmie dzejoļi, pirmās neveiksmes. Pirmā mīlestība un pirmais drosmīgais solis.

Dažkārt man jautā: «Vai tu to esi uzrakstījis par sevi?» Atbildēt ir gaužām grūti. Sis tas ir stāstīts par sevi, šis tas par tādiem puišeļiem, kāds biju pats. Par puišeļiem, kuri auga bargajā kara laika un pirmajos pēckara gados.

Varbūt kāds šajā grāmatā sazīmēs sevi, bet kāds cits pateiks, ka viss ir bijis pavisam citādi. Taču par to nav vērts strīdēties. Bērnība — tā ir kā pasaka, kuru ikreiz var pastāstīt citādi. Tomēr galvenais tajā vienmēr paliks: pasaules jaunatklāsmes prieks, bērnu dienu draudzības prieks, izjūtu svaigums un dzidrums. Viss tas, ko tu izjūti agrā rīta stundā, izgājis pa vārtiņiem uz ielas, kurā esi piedzimis un kurā dzīvo tavi biedri.

Esmu pārliecināts, ka ikviens cilvēks vismaz reizi mūžā ir pieredzējis šādu rītu.

Vladislavs Krapivins

Pirmā daļa KARAVELAS ĒNA

..

ZILĀ UN BALTĀ KRĀSA

Pasaule, kurā mēs dzīvojām, bija iekārtota vienkārši un ērti. Tās centrā atradās mūsu iegarenā divu dzīvokļu māja, ko sauca par sētas māju. Tai visapkārt aizaugušā pagalma dažādos stūros slējās citas būves: no apaļiem baļķiem celts siena šķūnis, divstāvu māja ar mūra apakšdaļu, sašķiebusies baložu būda un no ķieģeļiem būvēts veikaliņš, ko apjoza rupju nomaļu žogs.

Sētas mājā dzīvojām mēs: es, māte un māsa Tatjana, kas mācījās tehnikumā. Bet otrā — blakus dzīvoklī mums līdzās aiz sienas dzīvoja Anna Vasiļjevna un viņas dēls Pavļiks.

Divstāvu māju apdzīvoja vesels ļaužu pulks, kurus visus dēvējām vienā vārdā — kaimiņi. Bet tos, kuri dzīvoja mūsmājā aiz sienas, par kaimiņiem nedēvējām. Tos saucām tāpat vien par tanti Annu un Pavļiku.

Kaimiņu vidū bija dažādi cilvēki: labi, puslīdz labi un ļauni. Par labu cilvēku tika uzskatīta tante Ira, kas turēja govi un deva mums pienu uz parāda. Puslīdz laba skaitījās Taisija Timofejcvna, kas ari turēja govi, tikai pienu uz parāda nedeva. Pie ļaunajiem cilvēkiem pirmām kārtām tika pieskaitīts Slavka Dirknābs.

Šķūnī glabājās malka un mitinājās divas govis.

Baložu būda stāvēja tukša. Sen, sen atpakaļ, vēl pirms kara, tur Slavkas Dirknāba vecākais brālis turēja baložus. Bet tad viņš aizgāja uz fronti, un viņa pasta baloži vai nu nobeidzās aiz bada, vai arī kāds tos apēda. Nomelnējusī baložu būda čīkstēja vējā un klaudzināja durtiņas. Likās, to jau sen vajadzēja izvazāt pa dēlītim vien malkā. Tomēr tas nenotika. Būda stāvēja žogmalē, izslējusies virs diždadžiem un dadžiem gluži kā piemineklis Slavkas nebēdnīgajam brālim, kurš kādreiz bija dzīvojis šinī pagalmā . . .

Vēl varētu pastāstīt par veikaliņu. Tajā, protams, neviens nedzīvoja, ja nu vienīgi žurkas. Toties no rītiem gar visu žogmali sastājās rinda. Stāvētāji galvenām kārtām bija vecenes, invalīdi un puišeļi. Invalīdi zaļganās karavīru biksēs un nomītos čuvjakos zelināja paštaisītus smēķus un vienā gabalā strīdējās; vecenes īgni un nosodoši klusēja — viņām šeit bija noteikšana. Puikas, ieņēmuši rindu, sapulcējās savrup bariņā. Tur viņi spēlēja uz knipjiem «numurus»: salīdzināja, kura naudas zīmei ir lielāks numurs, vai arī cītīgi buknīja cits citu, «spieda taukus», izmanīdamies piespiest elkoņus krūšu kabatām, kur glabājās maizes kartītes. Viņi pirmie pamanīja veco miegulīgo ķēvi, kas vilka finiera kulbu ar baltu uzrakstu «Maize». Tad atskanēja trauksmains sauciens: «Brauc!» Un rinda tūlīt nemierīgi sakustējās.

Tomēr mums tovasar rindā stāvēt iznāca visai reti. Pārdevēja Katja, kas dzīvoja Taisijas Timofejevnas dzīvoklī, mums allaž atgādināja: «Dieva dē], nenīkstiet veltīgi rindā! Es savējiem maizi vienmēr atstāju.»

Redziet nu, cik varen jauki viss bija iekārtots.

Bez tam pie mūsu lieveņa auga milzīga papele. Pati garākā visā mūsu pilsētā. Tikai nedomājiet, ka es lielos. Pieaugušie arī teica, ka tik varena koka neesot nevienā citā ielā.

Bez šīs papeles dzīve liktos daudz drūmāka.

Jūnijā papele parasti sāka ziedēt. Dienas bija mīlīgas, saulainas. Ko rītiem skaidrās debesis noraudzījās lejup uz zemi tik dzidri zilas, ka mūsu pilsētiņa aiz izbrīna it kā pieklusa.

Tikko jaušams vējiņš no zariem cēla augšā miljoniem pūciņu, un pa visiem apkārtnes pagalmiem un ielām sāka virpuļot rāms papeļziedu putenis. Silts, maigs putenis zem dzidrajām debesīm. Nami, žogi, koki tapa nenoteikti — kā uzzīmēti uz zilas marles. Man likās, ka debesis nolaidušās līdz pašai zālei un ka es pats varētu uzlidot gaisā līdzīgi bezdelīgai, ja tikai atgrūstos ar sandalēm no plikstiņu atsperīgajiem stiebriem vai ceļmalītes platajām lapām.

Un es lidoju.

Pretim traucošais vējiņš piepūta kreklu kā buras. Maigās pūciņas kutināja, līda piedurknēs un aiz apkakles, mīļi glaudās pie vaigiem, lūpām, kakla. Un dzīve bija pilna līksmes, šķita viegla kā šīs pūciņas, skaidra kā rīta debesis.

Tiesa, dažreiz šī līksme strauji izgaisa, un to nomainīja skaudrs nemiers: uz ielas atskanēja pazīstamo siksniņkurpīšu klaudzoņa. Tur nāca pastniece Ļuba.

Visi viņu pazina: sīciņa kā meitenīte, zilā beretē, dzeltena formas blūzē un ar somu uz pleca, melnu un milzīgu kā pianīns.

Ielā tad iestājās klusums. Likās, pat pūciņas sastinga zilajā gaisā. Tikai Ļubas papēdīši klaudzēja pa ietves dēļiem. Klaudzēja ne visai skaļi, it kā juzdamies vainīgi. Klusums kļuva smags kā svins. Sad tad to pārrāva kaut kur skaļas sieviešu vaimanas, un tad vārdi «nāves ziņa» likās uzgulstam visai ielai. It kā tos kāds būtu uzrakstījis gaisā ar melniem burtiem …

Un tomēr, kad es domāju par tiem laikiem, allaž atceros tīrās jūnija debesis un savu līksmo lidojumu papeļziedu putenī. Ne jau tāpēc, ka atmiņa būtu izdzēsusi slikto. Nav tiesa. Es atceros visu: gan nežēlīgās kara ziemas, kad salā uzpampa pirksti, gan kartupeļu mizu plācenisus, gan šķēru aprauto šņirkstēšanu, kad pārdevēja izgrieza no maizes kartītēm sīkos četrstūrīšus. Taču bērnībai raksturīga drosme. Tā cīnās par prieku. Un atrod to, lai gan visapkārt bads un nedienas.

Galu galā dzīve ritēja diezgan ciešami. Karš bija tālu, mūsējie kāva vāciešus tā, ka tiem spalvas putēja. Bija jau iesākusies četrdesmit ceturtā gada vasara. Pastniece Ļuba šad tad atstāja pie vārtiņiem finiera kastītē papīra trīsstūrīšus ar tēva rokrakstu, bēdas aiznesdama mums ar likumu. Un papele ziedēja.

Redzams, tovasar šajā baltajā virpulī zem dzidrajām debesīm es pirmo reizi saklausīju zilo plašumu balsi. Balsi, kas zēnus padara par jūrniekiem, dzejniekiem un ceļotājiem.

Nezinu, kā tas notika. Toreiz es vēl nedomāju nedz par burām, nedz jūru. Tomēr vienā šādā dienā manī pamodās vēlēšanās pagatavot spārnotu kuģīti, lai, turot to uz delnas, lidotu pa papeļu puteni. Nevis lidmašīnu, bet tieši kuģīti ar spārniem. Kaut ko līdzīgu kuģim, ko biju redzējis filmā «Zelta atslēdziņa». Šo filmu es noskatījos divas reizes kinoteātrī «Vanadziņš», kur par biļešu kontrolieri strādāja Anna Vasiļjevna, kas dzīvoja mums kaimiņos aiz sienas.

Kuģīša korpusu nolēmu gatavot no māla, bet spārnos tam gribēju iestiprināt sausus spārīšu spārniņus. Es tos cerēju atrast zālē. Man toreiz ne prātā neienāca, ka šos smalkos, it kā stikla margrietiņu ziedlapiņām līdzīgos spārniņus var atrast vienīgi vasaras beigās, kad spārītes sāk iet bojā.

Toties, kur meklējams māls, es zināju labi. Aiz mājas pašā stūrī pie žoga bija šāda mitra vietiņa.

Apbruņojos ar skaidu, kas bija plakana kā durklis, un pēc neilga laiciņa jau izrakos līdz miklajam māla slānim. Un tieši tai brīdī mani pārsteidza Slavka Dirknābs.

Uzvārds Slavkam bija parastāks par parastu — Ivanovs, bet par Dirknābu viņu bija iesaukuši puikas. Sī iesauka likās nesaprotama, toties viņam lieliski piestāvēja.

Slavka, kas jau mācījās piektajā klasē, no auguma bija liels zēns, apaļu galvu un neglābjami rudiem matiem. Ja viņš saulainā dienā sēdēja pie loga, tad ar mašīnu uz nullīti nocirptā galva meta uz visiem istabas kaktiem zeltainus atspīdumus gluži kā spoži nospodrināts patvāris. Seju tam rotāja apaļi vasaras raibumi kā jauni kapeiku gabali. Arī acis bija rudas kā runcim. Viltīgas un neizdibināmas.

Es zināju, ka no Slavkas ierašanās nekas labs nav gaidāms, vienīgi nepatikšanas. Tālab lūkojos viņā piesardzīgi, un man galva pati no sevis ierāvās plecos.

Tomēr Dirknābs nesteidzās darīt man nepatikšanas. Viņš pasmaidīja, kūtri piemiedza acis un sacīja:

—    Redzams, esi sadomājis no māliem veidot . . .

Izlocīties nebija iespējams. Vajadzēja vien atbildēt:

—    Aha … Veidot.

—    Ko tad?

—    Vēl nezinu, — piesardzīgi atbildēju. Atklāt savus plānus šim rudajam ļaundarim es netaisījos.

Dirknābs nopūlās un bēdīgs pamirkšķināja acis. Tapu vēl piesardzīgāks.

—    Es arī, kad biju maziņš, labprāt veidoju no māliem, — Slavka negaidīti atzinās. Viņa dzeltenīgajās acīs pavīdēja tāds kā domīgums.

Slavka notupās man līdzās. Un īstajā laikā, citādi man jau kakls bija tapis nejūtīgs kā koka pagale: pamēģiniet kņūpus raudzīties uz cilvēku, kurš stāv jums aiz muguras.

Slavka pabakstīja ar pirkstu māla pickā un aizvien vēl bēdīgā un uzticības pilnā balsī sacīja:

—    Man vēl tagad patik veidot. Tikai nav laika. Māte, līdzko mani pamana, tūliņās sūta: «Nu, marš, rindā pēc maizes!» Vai: «Marš, pēc petrolejas!» Vai kur citur. Kamēr izstāvu rindu, vakars klāt — jāklunkurē uz bērnudārzu pēc Maņkas. Pēc tam māte aiziet nakts maiņā, bet man jāsēž ar Maņku . . . Tev gan dzīvīte pulka mierīgāka, tu mātei esi jaunākais.

Ar šo negaidīti nopietno sarunu Dirknābs izkliedēja manu neuzticību. Iedomājieties tikai: viņš meklēja manī līdzjūtību!

Es, centīgi nopūties, sacīju:

—    Tev neklājās viegli…

—    Jā … Bet veidot man visvairāk patīk kuģus. Kādreiz to labi piepratu. Vai gribi, izveidošu kuģīti?

Vai nu es varēju atteikties?!

—    Tikai šeit nav īstā vieta, — brītiņu padomājis, Slavka sacija. — Nevarēs izmēģināt. Iesim uz jūsu virtuvi. Kad kuģītis būs gatavs, to tūliņ ieliksim ūdens mucā — paskatīsimies, kā peldēs.

—    Vai zini, Slavka, — es sacīju, — labāk ne. Māls nav koks. Tas burbuļodams aizies dibenā.

Slavka aizvainots izslējās taisns.

—    Domā, es muļķis, vai?

—    Tad nē jau … — piesardzīgi iesāku.

—    Saki vien laukā! Muļķis?

Es apjucis mirkšķināju acis. Atzīt Slavku par muļķi nebija pamata. Bet to, ka māls grimst, zināju ļoti labi.

—    Māls ir smags, — es nomurmulēju, neskatīdamies uz Dirknābu.

—    Un dzelzs? — viņš atvaicāja. — Dzelzs arī ir smaga. Bet no kā būvē kuģus? No dzelzs. Un saki: vai kuģi grimst?

Kuģi negrimst. Tie tāpēc ari tiek būvēti, lai negrimtu, bet peldētu. Šeit kaut ko iebilst būtu smiekligi.

—    Redzi nu, — augstsirdīgi sacija Dirknābs. — Galvenais, zināt paņēmienu, kā kuģi būvēt.

Mēs pārvācāmies uz virtuvi. Slavka izrullēja uz galda māla desu ar šauriem galiem, tad saspieda to drusciņ plakanu un virsū uzķepināja tādu kā puļķīti.

—    Zemūdene, — viņš paskaidroja. — Vai līdzīga?

Teicu, ka līdzīga, bet pie sevis nodomāju, ka Dirknābs melo: viņš nekad nav veidojis kuģus.

—    Tagad ņem to un palaid ūdenī, — Slavka lika. — Nebaidies.

Tomēr es bikli mēģināju iebilst:

—    Jā … bet ūdens ir tīrs. Un māls netīrs .. .

—    Māls netīrs? — Slavka izbrīnījās. — No tā taču traukus gatavo. Visādas krūzes un bļodas. Mālā nav neviena mikroba. Nebaidies.

Es negribīgi nocēlu no mucas dēļu vāku, kas bija smags kā lijas Muromieša vairogs. Muca it kā uzelpoja. Nāsīs iesitās savilguša koka un lietus dvaka.

—    Nu, laid taču, laid, — Slavka skubināja.

Es uzmanīgi turēju «zemūdeni» virs ūdens, tad žēli paskatījos uz Slavku … un atlaidu pirkstus.

Zemūdene ieklunkšķējās un nogāja dibenā. Visapkārt izplūda riņķi. Tumšajā ūdens spogulī es ieraudzīju savu apjukušo ģīmi. Un čukstus sacīju:

—    Slavka, nepeld vis.

—     Ko nu mels? Kā tad nepeld? — Slavka steidzīgi ierunājās. — Tā taču zemūdene, tālab arī peld zem ūdens. Papeld kādu laiciņu zem ūdens, tad paceļas augšā. Pagaidi, tad redzēsi. Labs ir, man jāiet, citādi māte rāsies.

Noklaudzēja durvis. Es paliku pie mucas, lādēdams Dirknābu. Asaras bira ūdenī, un pustukšā muca tik tikko dzirdami dunēja.

Asaras nelaimē nespēja līdzēt. Bet nelaime nebija no mazajām. Ūdeni nesām no ūdens sūknētavas, kas atradās četrus kvartālus no mūsu mājas. Šis darbs bija grūts un prasīja daudz laika: pie sūknētavas aizvien stāvēja rinda. Es biju sabojājis divu dienu ūdens krājumu, un tāpēc neko labu no dzīves vairs negaidīju.

Atrotījis piedurkni līdz plecam, uzgūlos ar vēderu uz mucas malas un mēģināju izzvejot zemūdeni ārā. Bet kur nu! Vai tad man aizsniegt mucas dibenu… Tad atstiepu krāsns kruķi un ilgi malstīju pa mucu, mēģinādams aizķert nogrimušo māla kuģi.

Pie šīs bēdīgās nodarbošanās mani pārsteidza Pavļiks.

Viņš nemanīts bija parādījies uz sliekšņa, un es nodrebēju, kad izdzirdu jautājumu:

—     Ko tu dari? Vai apslēptu mantu jūras dibenā meklē? Jeb varbūt zupu vāri?

Jautājums tika uzdots mazliet ar izbrīnu, taču pietiekami dzēlīgi. Pavļiks vispār ar mani nerunāja kā cilvēks ar cilvēku. Ja bija noskaities, tad rūca un lika «aizvākties no horizonta». Ja bija labā garastāvoklī, vienā laidā zobojās. Es pie tā jau biju pieradis. Neko citu arī negaidīju. Viņam bija vienpadsmit gadu, bet man vēl nebija septiņu

—    No kā tad vāri zupiņu? — viņš dzēlīgi turpināja mani pratināt.

Vai neiedosi pagaršot?

—    Laiva nogrima, — ātri izgrūdu, lai nesāktu skaļi raudāt.

Nu viņš no tiesas izbrīnījās un vaicāja:

—    Kāda laiva?

—    Dirknābs man pagatavoja zemūdeni. Bet tā . . .

Pavļiks gari novilka «hm». Bez kādas līdzjūtības.

—    Mu]ķadesa, — viņš sacīja. Bija pilnīgi skaidrs, ka tas adresēts man un nevis Dirknābam.

Vājš, jau paguvis iedegt, uz pieres matu cekuls līdz pat uzacīm — tāds Pavļiks stāvēja manā priekšā un šūpojās uz priekšu un atpakaļ kā uz atsperēm, laikam sevī pārlikdams: glābt mani vai atstāt ļaunā likteņa ziņā? Pavļika gaiši brūnajās acīs dega divi viltīgi, dzeldīgi punktiņi kā adatiņas.

—    Esi gan tu kapteinis Nēmo, — viņš pēdīgi nopūtās (tā es pirmo reizi izdzirdu šo vārdu).

Nenoņēmis no galvas izbalējušo laiviņcepuri, viņš bezbailīgi ienira mucas dunošajā rīklē un pēc mirkļa atkal parādījās dienas gaismā, uz plaukstas turēdams zemūdens flotes izžulgušo brīnumu. No samirkušā cepures pušķīša strīpā pilēja ūdens un, krizdams uz gaišzilā sporta krekliņa, atstāja tur tumšas svītras.

—    Pievāc, — Pavļiks zobgalīgi sacīja.

Es paklausīgi paliku plaukstu zem izšķīdušās māla putras.

Pavļiks, saņēmis visus spēkus, pacēla mucas vāku un uzlika to virsū.

—    Tā, viss kārtībā.

—    Bet ko tagad … — es iesāku, bažīgi raudzīdamies uz mucas pusi. — Ūdens nu ir netīrs …

—    Vii! — Pavļiks nicīgi atstiepa lūpu. — Baidies, ka no tā nomirsi. Ja no sapuvušiem kartupeļiem neesam nomiruši, tad jau no māla ne tik! Tavai zināšanai, Āfrikā ir tāda tauta, kas speciāli ēd mālu, ja nekā cita vairs nav ēdama.

—    Patiesi? — es dzīvi atsaucos, tāpēc ka tas manī radīja praktisku interesi.

Tā stāsta . . . Ek, jupis to mālu! Kartupeļi, lai arī sapuvuši, tomēr

labāki.

—    Un ja uzzinās par zemūdeni? — es no jauna uztraucos.

—    Ha! Kā tad uzzinās? Varbūt pats gribi izpļāpāties? Vai es?

Mūs abus nu saistīja mazs noslēpums.

Ak vai, šī saitīte, izrādījās, bija pavisam nestipra. Pēc minūtēm piecām es izdzirdu, ka Pavļiks kopā ar Dirknābu skaļi smējās par manu muļķību.

Man tapa bēdīgi ap sirdi, bet es neapvainojos. Kā lai apvainojas uz Pavļiku? Viņš varēja par mani smieties. Viņš bija ne tikai par mani stiprāks un vecāks, bet arī dzīvoja pavisam citā pasaulē. Ši pasaule bija liela un plaša, pilna skaļuma un kņadas. Tā aptvēra daudzas ielas, stadionu, upi, kurā varēja peldēties un skatīties uz kuģiem, cik patīkas. Pie šīs pasaules piederēja arī skola un vesels bars draugu, no kuriem vienam bija pat velosipēds. Šai pasaulē ietilpa vēl apmācību šautuve, kurā drosmlgākie varēja atrast tukšas čaulītes, dažreiz pat pilnas patronas. Arī jumti, no kuriem palaida tarkšķošus gaisa pūķus ar garām lūku astēm.

Bet es? Kas biju es? Septiņus gadus vecs vārgulis, kas vēl skolas gaisu nav ostījis, ne viens pats tuvākajās ielās kāju spēris. Es augu mūsu pagalmā, iežogots ar dēļu sētu. Ari draugu man nebija, ja nerēķina kausli Toniku no lielās mājas un viņa piecus gadus veco brāļuku Toļiku — dīcēju un diedelētāju.

Protams, pagalms bija liels un plašs un spēlēties es pratu arī viens, tāpēc līdz zināmam laikam nejutu pagalma šaurību un vientulības skumjas. Bet nu, aizmirsis mani, Pavļiks aizjoņoja savās darīšanās, un es sapratu, cik mana pasaulīte ir maza un cik es pats esmu vientuļš. Aiz skumjām iekaustīju Tomku, pa gabalu iesviedu ar akmeni nodevējam Slavkam un piedevām uzzīmēju uz sētas viņa portretu, kam apakšā uzrakstīju:

«Dirknābs — mulkis».

Mīkstinājumus nesaliku tikai tāpēc, ka steidzos, jo vispār es tolaik jau rakstīju un lasīju tīri pieklājīgi. Iemācījos piecu gadu vecumā.

Dirknābs veselu stundu slaistījās gar mūsu logiem, skaļi deklarēdams, ko šis ar mani izdarīšot, ja notveršot…

Tomēr Pavļiks, kaut arī par mani zobojās, nevienam neteica, kāda ķibele man atgadījusies ar zemūdeni. Kā redzams, tievā saitīte vēl nebija pārtrūkusi pavisam. Galu galā viņš atstāja glabāšanā apmācību granātu tieši man un nevis kādam citam no draugiem, kad pats aizbrauca uz pionieru nometni, lai tur pavadītu veselu mēnesi.

Pēc tam nāca augusts un tas vakars, kad mēs abi jutām, ka mūs satrauc vienas un tās pašas ilgas. Sajūta, ka jānotiek kaut kam neparastam.

Tas bija it kā pirmais piliens, no kura aizsākās mūsu draudzība. Pareizāk sakot, iesākumā nevis draudzība, bet tikai simpātijas, kas rodas, ja divi cilvēki labi saprot viens otru. Pēc šā piliena vēl sekoja garš starplaiks. Līdzīgi kā tas notika tajā lietus reizē, kuru es nupat atcerējos.

Pirmā lietus pile nokrita no satumsušām debesīm uz lieveņa, sašķīda sikos ūdens putekļos un atstāja uz pelēkā dēļa tumšu plankumu. Tas izskatījās līdzīgs saplīsušai zvaigznei. Kamēr es apbrīnoju šo staraino plankumu, otra pile uzplīkšķēja man uz sandales, ienira vienā no caurumiņiem, kas rotāja brūno ādu, un kā salta ķirzaka ieslīdēja starp pirkstiem.

— Vladik, nāc mājās, tūlīt būs negaiss! — māte uzsauca no virtuves.

Bet es negāju. Gribējās redzēt krītam citas piles. Man patika šis apburošais skats — kā mazītiņas caurspīdīgas lodītes ātri lido lejup. Taču piles vairs nekrita. Mākulis aprima. Tas jau bija aizsedzis vairāk nekā pusi no debess un pār visu zemi izpletis tumši zilu negaisa plīvuru.

Valdīja dziļš klusums. Brīžiem iedrebējās un iečabējās papeles lapas, bet tad atkal kā izbijušās sastinga.

Pāri žogam, pāri zemajiem jumtiem es redzēju augstu, smailu torni. Es zināju, ka tas ir vecās baznīcas zvanu tornis, kura telpās toreiz atradās pilsētas bibliotēka. Kaut gan es to zināju, taču — ko tas man deva? Es šai bibliotēkai tuvumā nebiju ne kāju spēris — nebija iznācis. Man tā aizvien bija un palika kā zvanu tornis, kas redzams no tālienes. Bet tas, kas redzams tikai no tālienes, aizvien šķiet mazliet noslēpumains.

Man patika šis tornis. Bet tajā negaisa vakarā tas patika vēl vairāk, jo izskatījās ļoti balts. Tik vienmērīgs un svaigs baltums piemīt krīta gabalam, kas ne reizes nav ņemts rokās. Sī baltā krāsa uz zilā negaisa fona nezin kāpēc mani priecēja un nomierināja.

Apkārt tornim kā tauriņi ap lampas abažūru riņķoja vesels putnu bars. Arī putni izskatījās balti. Tie, redzams, nebaidījās negaisa, kaut gan atradās tam pavisam tuvu klāt.

Spēji uzbrāza vējš. Papele jau bez kautrēšanās sāka plaukšķināt zaļās plaukstas. Tūliņ uzvēdīja siltu putekļu, zāles un skārda jumtu sausās rūsas dvaka.

Iečīkstējās vārtiņi, un pagalmā iedrāzās Pavļiks. Viņš bramanīgi nobremzēja lieveņa priekšā un izšāva kā no ložmetēja:

—    Uh, nu gāzīs lietus kā no spaiņa! Mēs ar Vovku laižam gaisā lidmašīnu aiz diega un te skatāmies: nāk virsū šitāds mākonis! Varens, vai ne? — Piepeši viņa domas aizlidoja uz citu pusi. — Paklau, Vladik! Kur mana apmācību granāta, ko tev atstāju, kad braucu uz nometni? Gribu pret to iemainīt no Vovkas lidmašīnu. Nu, kur? — Pav|iks piešķieba galvu un aizdomīgi raudzījās manī no izbalējušo matu cekula, kas krita uz pieres. Laiviņcepures izdilušais pušķītis šūpojās virs kreisās acs.

Daudzu iemeslu dēļ es negribēju pieskarties tik kutelīgam jautājumam kā granāta. Novērsu acis un atkal sāku lūkoties uz torni, kam apkārt riņķoja baložu bars.

—    Gribi paslēpes spēlēt? — cieši manī lūkodamies, vaicāja Pavļiks. — Ko klusē?

—    Uz torni skatos. Un uz putniem.

Pavļiks izbrīnījās un apklusa. Arī viņš sāka skatīties, kā riņķo baltie putni. Nezinu, ko viņš izjuta. Bet stāvēja un skatījās ilgu laiku. Nespodri sārta, līka zibens josta klusi nospīda un apdzisa augstu virs torņa un putniem. Tas bija aizraujošs un reizē baismīgs skats.

Pavļiks čukstus sacīja:

—    Kā uz jūras. It kā tur atrastos bāka un tai apkārt lidotu kaijas… — Viņa čukstos jautās satraukums. — It kā tuvotos vētra.

Bieza, melna negaisa mākoņu sega no visām pusēm ietina pieklusušo zemi. Mājas, šķiet, gribēja paslēpties zem jumtiem kā bruņurupuči zem bruņām. Tikai augstais un gaišais tornis bezbailīgi urbās trauksmaino padebešu tumšajā zilumā. Tas izskatījās līdzīgs burai, peldošam gulbim. Līdzīgs baltai bākai nemierīgā okeāna malā.

—    Kā uz jūras, — Pavļiks nosvērtā balsī atkārtoja.

Es zināju, ka viņš dzimis un izaudzis šeit, šajā mājā, un nekad nav bijis pie jūras. Tomēr es tūlīt viņam noticēju bez kādas šaubīšanās.

Kopš tā laika šīs divas krāsas — zilā un baltā — man saistās ar domām par jūru. Baltajā un zilajā krāsā ir kaijas un buras jūras plašumos, viļņu bangas, matrožu krekli un apkakles, svešas pilsētas pie apvāršņa, atiešanai pacelts karogs daudzstāvu kuģu mastos. Baltajā un zilajā krāsā ir žurnāla «Apkārt pasaulei» vāki un skolas kontūrkartes, kas stipri atgādina jūrnieku kartes …

Protams, šīs domas un salīdzinājumi man radās pamazām. Bet tajā vakarā, kad negaisa mākonis sāka virzīties projām, pavērdams spilgtu plaisu ar saulrieta debesīm, es aizmirsu zilo negaisa vētru un baltos putnus. Uz laiku.

Pēc tam sekoja septembris, un es sāku iet skolā — pirmajā klasē, bet Pavļiks ceturtajā. Apkārtnes ielas nu vairs nelikās kā noslēpumaina pasaule. Dziļā grava, kas agrāk bija baisa un aizliegta vieta, tagad noderēja jautrām spēlēm un rotaļām. Kad uzkrita sniegs, es viens no pirmajiem tur nobraucu ar ragaviņām no stāvās nogāzes.

Dzīve bija kļuvusi interesantāka, bet arī grūtāka. Skola, izrādījās, nebija nekāda izpriecu vieta. Ar lasīšanu man gāja la'bi, toties ar rakstīšanu jau no pirmajām dienām neveicās. Burti nekādi neklausīja.

Tie aizklīda no līnijām kur kurais, gāzās uz sāniem, ieņēma viskroplākās formas. Lielkalibra klekši bira uz burtnīcas lappusēm tikpat kā automāta kārtām. Bez tam vajadzēja celties septiņos no rīta un salā kātot piecus kvartālus līdz skolai — vai nu tas kāds prieks! Piedevām vēl mājas uzdevumi! Protams, sniegotā grava, kur gāja priecīgi un jautri, man patika, un tomēr bija žēl agrāko laiku. Ziema šķita drūma un nemīlīga. Ziemas brīvdienas ar mazu eglīti kaktā uz lādes paskrēja ātrāk par ātru — kā nejaušs saules zaķītis.

Ar klases zēniem es nekādi nepratu atrast valodu. Ļcņingradietis Juriks Davidovs, ar kuru jau biju sadraudzējies, negaidīti aizbrauca. Līdz pavasara brīvdienām vēl bija pārāk tālu, taču citi prieki man nebija gaidāmi.

Tā ritēja mana dzīve līdz tam janvāra vakaram, ar kura aprakstīšanu iesākumā gribēju sākt šo stāstu. Tomēr, pārcilādams atmiņā visu pēc kārtas, sapratu, ka stāsts aizsācies agrāk. Nevis šajā ziemas vakarā, bet jau vasaras dzidri zilajās dienās, kad Pavļiku un mani aizskāra ar spārnu Karavelas Ena.

BILIJA BONSA VIZĪTE

Ārā aiz logiem pūta griezīgs un stindzinošs vējš. Tas dobji kauca, sapinies vados un papeles zaros, brīžiem izrāvās laukā un sāka pīkstēt kā slazdā piespiesta žurka. Es zināju, ka vējš laiza kupenas un aizmēž prom sniega vērpetes. Sīs vērpetes mēnesnīcas saltajā gaismā izskatījās kā bāli caurspīdīgas uguns liesmas.

Man patika lūkoties uz šīm caurspīdīgajām uguns lāpām. Kaut gan logus aiztaisīja ar slēģiem, tomēr vienam slēģim trūka apakšējās malas, un maza rūtīte palika neaizsegta, ne lielāka par burtnīcas lapu. No stūriem to klāja rakstainas ledus puķes. Es piespiedu degunu pie stikla un skatījos, kā salā deg un dūmo kupenas, kā pa sniegu šaudās ēnas. Mēness nebija redzams, taču es zināju, ka tas nepaguris brien pretim traucošajiem mākoņiem.

Māte un Tatjana mani tādās reizēs drīz vien aizraidīja prom: no loga vilka vējš. Bet, ja es biju istabā viens, vispār neuzdrošinājos pieiet pie loga. Nezin no kurienes radās muļķīgas bailes: ja nu pēkšņi no ārpuses man pretī izslienas un piespiežas pie rūts kāds plakans bāls ģīmis ar briesmīgām acīm? No šīs domas vien man pārskrēja auksti drebuļi pār miesu un gribējās, lai logu nemaz nebūtu.

Protams, kad ieradās pieaugušie, doma par bālo ģīmi šķita vistīrākās blēņas.

Bet tajā vakarā pieaugušo nebija mājās. Vispār neviena nebija, izņemot mani pašu.

Uzvilcis mētelīti un uzmaucis līdz acīm cepuri, es sēdēju pie galda un zīmēju. Pareizāk sakot, nevis sēdēju, bet tupēju uz krēsla, uzkucies ar krūtīm uz galda malas. Asā krēsla krante griezās cc|galos, galds sāpīgi spieda ribas, taču es nemēģināju iekārtoties ērtāk. Kādēļ gan? Tik un tā labāk nejutīšos.

Tik riebīgi vakari, kad aiz grūtsirdības nezināju, ko iesākt, man uznāca pēc kārtējās «neražas».

«Neraža» — tas nozīmē, ka visas nelaimes uzkrīt reizē uz galvas.

Šodien «neraža» sākās jau dienā: es saņēmu kārtējo divnieku rakstos. Lai atdarītu skolotājai, pārnācis mājās, nesāku gatavot aritmētikas uzdevumus. Tomēr patlaban mani grauza doma, ka no šādas atriebības skolotāja cietīs mazāk nekā es pats. Starp citu, šī doma ne sevišķi mani grauza. Daudz ļaunāk jau bija tas, ka mājās biju palicis viens. Mātei darbā ir vai nu sapulce, vai ārpus kārtas dežūra redakcijā. Tatjanai arī kaut kādas darīšanas tehnikumā, viņa vispār bieži aizkavējas.

Māte droši vien domā, ka Tatjana jau ir pārnākusi, izkurinājusi krāsni un izvārījusi vakariņām auzu ķīseli (es noriju siekalas). Bet Tatjana, redzams, domā, ka to visu jau izdarījusi māte. «Bet sliktākajā gadījumā,» abas domā par mani, «pasēdēs pie Pavļika, kamēr mēs pārnāksim.»

Tur jau tā nelaime, ka arī Pavļika nav mājā. Viņš no skolas laikam aizgājis pie mātes uz darbu, tur sagatavojis stundas un tagad mājīgajā kinomehāniķa būdiņā jau ceturto reizi skatās filmu «Divi kareivji».

Es ar rūgtu skaudību domāju, cik tur līdzās tarkšķošiem, lieliem aparātiem ir silti un interesanti.

Istabā bija auksts pēc velna. Redzams, Tatjana dienā nebija paguvusi izkurināt krāsni. Sienas, krāsns, pavards, galds, kas bija pārklāts ar gaišzilu vaskadrānu, — viss bija auksts. Pat zīmulis, kad paņēmu to pirkstos, likās auksts kā ledus lāsteka.

Tas bija mans mīļākais zīmulis, nopelniem bagātais. Frontinieks. No viena gala melns, no otra — oranžs. Pavasarī to man uzdāvināja pazīstams virsnieks, kas tolaik bija apmeties pie mums. Ar šo zīmuli varēja ļoti labi zīmēt uz avīžu malām degošas fašistu lidmašīnas un tankus: dzelzi un krustus — melnā krāsā, bet liesmas — oranžā. Taču patlaban es zīmēju bez kāda prieka. Tāpat vien. Nosalušos pirkstus durstīja ierasta trula sāpe. To sauca par reimatismu.

Uztrausies ar visiem velteņiem uz galda, es atsēju elektrības vadam mezglu un nolaidu lampiņu līdz pašai vaskadrānai. Kaut kur ārā vējā šūpojās izstieptais vads, un lampiņa nemierīgi mirgoja. Tās gaisma bija dzeltenīga, nespodra. No manas elpas lampiņa tinās ātri gaistošos tvaika mutuļos.

Lai sasildītu pirkstus, apņēmu lampiņu ar plaukstām, un tūliņ uz sienām saradās milzīgi lielas ēnas, bet apsarmojušā kaktā pie loga sablīvējās spalvaina tumsa. Sienas pulkstenis ietikšķējās skaļāk un biežāk, it kā brīdinādams par briesmām.

Es atņēmu rokas un aiz dusmām iešņukstējos. «Neraža» bija pilnīga un galīga. Bez tam arī ēst gribējās stiprāk nekā parasti. Protams, es nekāroju makaronus, kas bija atstāti mātei un Tatjanai, taču, ja būtu kurējusies krāsns, es sagrieztu kartupeļus plānās šķēlītēs un izceptu uz plīts. Ar sāli.

Es atkal noriju siekalas un ar naidu paskatījos uz plīts pusi. Tā bija auksta kā ziemeļpols.

Pie krāsns durtiņām gulēja dažas priežu malkas šķilas. Augšā pie dūmvada mūra iedobumā glabājās sērkociņi, ietīti zilā papīrā, un brūns zēveles dēlītis. Bet ko tas līdzēja? Pats iekurt krāsni es nedrīkstēju. Tas bija aizliegts reiz par visām reizēm. Pārkāpt šo dzelzs likumu bija briesmīgāk nekā vienā dienā dabūt piecdesmit divniekus vai vienam apēst visas ģimenes maizes devu.

Pastāvēja uzskats, ka es, tiklīdz mēģināšot iekurt krāsni, katrā ziņā nodedzināšot māju un puspilsētas, kā arī sadegšot pats. Bez tam krāsnī varot kaut kas sprāgt. Pavļika mācību patronas, re, uzsprāga (ai, kāds ļembasts sacēlās!).

«Bet uzsprāga taču Pavļika patronas un nevis manējās,» es spriedu. «Tomēr krāsni kurināt neatļauj man un nevis Pavļikam. Viņam atļauj: lūdzu, kurini, cik patīk…» Sāda doma manī iemeta pirmo dumpības dzirksti.

Dumpības gars mani sagrāba klusi un nevaldāmi. «Lai notiek kas notikdams!» es izmisis nodomāju un nolēcu no krēsla.

Tik tiešām tam nu reiz vajadzēja beigties! Es nevaru taču bezgalīgi mocīties vienīgi tāpēc, ka pieaugušos māc muļķīgas bailes! Tā viņiem arī pateikšu! Bet tagad paņemšu sērkociņus un …

Malkas bija pamaz. Iet pēc tās pāri pagalmam uz tumšo šķūni es, protams, nedomāju. No katra stāvokļa var atrast izeju. Nolēmu sadedzināt visus papīrus, kas bija domāti iekuriem.

Rakstāmgalda skapītis bija bāztin piebāzts ar daudz ko nevajadzīgu: māsas vecajām mācību grāmatām un burtnīcām, tēva pirmskara žurnāliem, avīžu izgriezumu kaudzēm, sazin kādām neinteresantām grāmatām. Māte un Tatjana šo bagātību šad tad atļāvās dedzināt, tomēr visai piesardzīgi. Viņas allaž baidījās, ka tikai nesadedzina ko vajadzīgu. Bet es nebaidījos.

Iespēru ar velteni pa galda skapīti, lai aiztramdīlu peles, kas tur dzīvoja, un atrāvu durtiņas. Man pie kājām čabēdami noslīdēja daži neinteresanti žurnāli, pārsiets avīžu vīstoklis un zooloģijas mācību grāmata ar lielu zobainu ķirzaku uz vāka. Noliecos, lai tos paceltu.

Te, it kā gaidījusi īsto mirkli, man tieši plaukstās ieslīdēja vēl viena grāmata.

Grāmata bija nodriskāta, izrauta no vākiem. Uz pirmās lappuses ieraudzīju trīs trekniem burtiem iespiestus vārdus «Vecais jūras laupītājs». Bet zemāk, lappuses vidū, aizsākās teksts, kas vēstīja par vecu jūras vilku, kurš sazin no kurienes bija ieradies kādā krodziņā jūras krastā.

Tā bija neparasta grāmata, kādu vēl nebiju lasījis. Man atmiņā atkal pazibēja baltā bāka uz zilā negaisa fona, un mani pārņēma viegls satraukums. Ar grāmatu rokā es devos tuvāk pie lampiņas . ..

Vakara grūtsirdība, kas bija uznākusi pēc kārtējās «neražas», pazuda kā nebijusi. Tagad bālsejainie ķēmi varēja atvērt visus slēģus, slaistīties gar logiem veseliem pulkiem un ar saviem briesmīgajiem ģīmjiem aizsegt visas rūtis — es tik un tā tos neredzētu. Tumšie briesmoņi istabas kaktos nu varēja kaut danci griezt un vēcināt savus spalvainos taustekļus — man par tiem nospļauties. Sals varēja noklāt griestu sijas ar zobainām lāstekām — mani tas nemaz neinteresēja.

Neveikli uzgūlies ar sānu uz galda un vaigu pieglaudis pie siltās lampiņas, es riju vienu lappusi pēc otras: jūra bangoja pelēkā granīta klinšu pakājē, vējš nikni drebināja vientuļā krodziņa logu slēģus, vecais pulkstenis ģerkstēdams nosita divpadsmit…

Droši vien tā mēdz būt tikai bērnībā: lasi grāmatu, bet burtus nemaz nemani — šķiet, ka visu to redzi kinofilmā. Es ļoti skaidri redzēju nodeldētos viesnīcas lieveņa pakāpienus, biezos logu režģus, aiz kuriem valdīja nakts un briesmas, trīsošās sveces pārbiedētās saimnieces un viņas dēla Džima rokās. So sveču liesmiņas kā dzelteni punktiņi atspoguļojās dzelzs sloksnēs, ar ko bija apkalta zaļā ozolkoka lāde. Un pēdīgi es ieraudzīju ari šīs lādes saimnieku. Vecais Bilijs Bonss, klepodams un rūkdams aizsmakušā balsī, it kā apsēdās man blakus — dzirdēju, kā iegurkstas viņa ādas siksna un zābaki. Uz viņa adītā strīpainā vamža mirdzēja lietus pilieni (tāpat kā uz mātes lakata mirdz izkusušās sniega pārslas, kad viņa pārnāk no darba). No viņa plūda tabakas un samirkušas vadmalas smaka.

Bilijs Bonss lēnām savāza un iestūķēja iekškabatā misiņa tālskati, ieņēma malku no iedauzītas skārda pudeles, savilka krunkās sarkano, vēju appūsto ģīmi un paskatījās manī ar vecīgām asarojošām acīm.

«Kas ir, puis? Arī tev dzīve nav no saldajām?»

—    Nemaz ne, var iztikt, — es čukstus atbildēju.

Sis vecais, noslēpumainais kapteinis man patika. Protams, viņš dažreiz bija rupjš un ātri iekaisa, taču viņam dzīve arī nebija no saldajām. Vismaz es viņu iemīlēju daudz vairāk nekā saimnieces dēlu Džimu, kurš sākumā bija īsts tūļa un gļēvulis. Kad Bilijs Bonss nomira, es gandrīz vai apraudājos.

Toties no sirds priecājos, kad uzzināju, ka viens no viņa ienaidniekiem dabū galu zem zirgu pakaviem. To viņš ari bija pelnījis! Ai, cik skaļi klaudz pakavi uz sasalušā ceļa! Es ne jau uzreiz aptvēru, ka klaudz nevis zirgu pakavi, bet mūsu durvis, ko rībina dūres.

—    Kas tur ir? — es iesaucos, izdrāzies priekšnamā.

—   Guli vai, ka nedzirdi?! — aiz ārdurvīm nelabā balsī ierēcās Pavļiks. — Būtu pats šeit salā pamēģinājis nīkt! Dūres sāp, kā dauzīju! Ver vaļā, kamielis tāds!

Es atkrampēju durvis. Pavļika dusmu izvirdumiem nepievērsu nekādu uzmanību. Manī joprojām atbalsojās briesmu un noslēpumu pilnās pasaules brīnumainie notikumi. Ātrāk, ātrāk atpakaļ pie grāmatas, lai uzzinātu jūras laupītāja lādes noslēpumu!

—    Miega pūznis! — Pavļiks nicīgi izmeta man nopakaļ.

—    Muļķis, — es iedams atsaucos. — Es nemaz negulēju. Es lasīju.

—    Sis lasīja! «Mā-te maz-gā lo-gu. Māsa mazgā podu.»

Es apstājos. Mēs stāvējām kopējā virtuvē katrs pie savām istabas durvīm.

—    Pats tu esi pods! Man ir aizraujoša grāmatiņa. Pārplīsīsi aiz skaudības kā ziepju burbulis. Pirkstiņus aplaizīsi.

—    Pīī! Par vistiņu raibīti.

—    Pats tu esi vistiņa raibīte! Par veco jūras laupītāju.

—    Tu? Par jūras laupītāju? Ai, es mirstu!

—    Mirsti vien, — es vēsi atbildēju. — Kad nomirsi, padod man ziņu, — un satvēru durvju rokturi. Patiesība bija manā pusē.

Pavļiks nometa portfeli un paspēra soli.

— Nu labi. Parādi.

Es smaidīju kā uzvarētājs un pastiepu grāmatu.

—    Paskat tikai… — Pavļiks steidzīgi ieteicās, un viņa acis tapa maigas, it kā viņš rokās būtu paņēmis mīļu kucēntiņu. Pavļiks tūdaļ pazina, kas tā par grāmatu. Protams, viņš tādu jau bija redzējis agrāk. — «Bagātību sala», —viņš svinīgi pavēstīja. — Roberts Lūiss Stīvensons.

Pavļiks rakstnieka vārdu izrunāja kaut kā dīvaini, gari stiepdams: «Roberts Lū-ūiss Stī-īvenso-ons.» Bija skaidrs, ka viņš šādas grāmatas un to autorus ļoti labi pazīst.

—    Es jau sen to gribēju dabūt izlasīt, — ierunājās Pavļiks; žēli raudzīdamies manī. — Lūdzu Serjožam Sazonovam, lai iedod, bet šis man parādīja figu. Piesolīju automātu ar dzelzs klabekli, bet šis tik un tā nedeva. Gatavais cūka, vai ne?

Es pamāju ar galvu, taču, juzdams briesmas, nenovērsu acu no grāmatas.

—    So automātu es varu tev atdot kaut vai tūliņ, — Pavļiks pasteidzās piesolīt. — Bet tu man iedod grāmatu tikai uz vienu vakaru. Norunāts?

Nekavējoties vajadzēja rīkoties. Par laimi, viņš grāmatu turēja ne visai stingri. Es kā kaķis to izķēru viņam no rokām un nozudu aiz durvīm. Aizgrūdu priekšā aizbīdni.

—    Vladik! — Pavļiks bēdīgi iegaudojās.

—    Kad izlasīšu, tad iedošu, — nepiekāpīgi sacīju.

Pavļiks pamēģināja atvērt durvis, taču aizbīdnis bija stiprs.

—    Skopulis, — viņš bezcerīgi sacīja. — Buržujs. Tirgonis, muižnieks, kapitālists. Un šitādam tipam es uzticēju savu granātu!

—    Vari to ņemt atpakaļ.

—    Nu, paklau, Vla-adik. Tikai uz vienu vakaru … Kā būs?

—    Nekā nebūs, — es atbildēju.

—    Sīkstoņa. Pastāstīšu skolā, un puikas.tev sados.

—    Tad tu ij pēc gada grāmatu neredzēsi!

Pavļiks aiz dusmām skaļi nopūtās un apklusa. Man bija skaidrs, ka viņš gudro, kā vispārliecinošāk un vieglāk mani apvārdot. Ai, kā viņš kāroja izlasīt «Bagātību salu»!

—    Vai daudz esi izlasījis? — negaidot Pavļiks ievaicājās.

—    Trīsdesmit piecas lappuses.

—    Ātri gan tu lasi, — viņš iestarpināja.

Tie bija rupji meli. Viņš taču nezināja, cik ilgi esmu jau lasījis.

Man Pavļika tapa žēl.

Neteiksim, ka žēl, bet es skaidri iedomājos, kā viņš pie durvīm bezcerīgi mīdās un ir gandrīz tuvu raudām. Laime tam bija pazibsnījusi acu priekšā, apžilbinājusi to, iekārdinājusi un apdzisusi.

Es droši vien Pavļika vietā aiz bēdām būtu sācis kaukt.

—    Un tu to nemaz neesi lasījis? — es pavaicāju.

—     Piecpadsmit lappuses. Un vēl pa vidu drusciņ. Sazonovs bija iedevis starpbrīdī palasīt.

—     Darīsim tā, — uzmanīgi apsvērdams vārdus, sacīju. — Tagad tu vispirms iekurini savā istabā krāsni…

—    Aha … — viņš atsaucās cerību pilnā balsī.

—    Tad atrisini man aritmētikas uzdevumu …

—    Kaut vai desmit!

—    Un piemērus.

—    Kaut vai tūkstoti!

—    Un tad es tev iedošu izlasīt līdz trīsdesmit piektajai…

—    Labs ir …

—     Bet pēc tam lasīsim abi kopā, skaļi! Varbūt tu gribēji viens pats? Gudrs, neko teikt…

—    Urā!

Aiz lieliem priekiem viņš triecas ar krūtīm manas durvīs un norāva tām aizbīdni ar visu skavu.

LIESMU ATPLAIKSNI UZ BURAM

So grāmatu mēs lasījām piecus vakarus pēc kārtas.

Mēs nesteidzāmies. Nogaidījām, kamēr aiz' logiem sabiezē mēļa vakara krēsla, tad devāmies uz Pavļika istabu. Tur pie krāsns mums bija plašs, mājīgs stūrītis. Mūsu stūrītis. No pārējās istabas to atdalīja gultas priekšgals un naktsskapītis ar ieplīsušu porcelāna bumbiņu durvju roktura vietā.

Krāsns bija apaļa, no melna, spīdīga skārda. Brīžiem likās, ka tā nemaz nav krāsns, bet kuģa masta pamatne, no kurienes cauri klājam augšup slienas masts. Kaut kur augstu virs jumta trokšņaini pland tā buras. Troksnis dzirdējās no tiesas: papeles zaros saimniekoja vējš. Ja attaisīja dūmvada šīberi, vējš priecīgs iestabulējās skurstenī.

Pavļiks atvēra krāsns smagās dubulldurtiņas, aizdedzināja avīzes grīsti un bīdīja to zem priedes malkas pagalēm, tuvāk skaliņu aizkuriem. Vilkme bija varena! Sausās pagales mirklī it kā eksplodēja — liesmas reizē apņēma visu malku un, uzvaroši rūkdamas, sāka laizīt krāsns iekšpusi.

17

Pavļika istabas logiem nekad netaisīja ciet slēģus. Aiz rūtīm trīsuļoja spožas, zilganas zvaigznes. Šķita, tās trīs no uguns rūkoņas krāsni.

2 — 2200

Mēs apsēdāmies uz malkas šķilām pievērto durtiņu priekšā. Pavļiks paņēma grāmatu. Viņš tapa nopietns, pat stingrs. Šādos brīžos man viņš ļoti patika — vairs nezobojās, bija labs un patiess. Acis kļuva tumšākas, un tajās kā nemierīgas zvaigznītes atplaiksnījās uguns mēles. Arī uz pieres un matiem vizuļoja sārteni liesmu atplaiksni.

Vairs neatminos, kā viņš lasīja: klusā vai skaļā balsī, ar izteiksmi vai bez izteiksmes. Šaudīgo liesmu vidū tikpat kā uz ekrāna es redzēju vienkāji Silveru ar ķērcošo papagaili, «Hispaniolu» ar diviem mastiem, šauteņu dūmu ieskauto fortu. Degošās malkas pagales, dzirksteles mezdamas, šķiet, šāva kā musketes. Ogles izskatījās kā salas klintis, ko apspīd rietošās saules stari. Junga Džims dzina pēdas noslēptajām bagātībām un karoja ar jūras laupītājiem. Kā izrādījās, viņš nemaz nebija tāds tūļa, kā sākumā likās.

Bet piektajā vakarā grāmata bija izlasīta.

Godavārds, es apjuku. Lai gan zināju, ka tā reiz beigsies, tomēr negaidīju, ka tik pēkšņi. Ko tālāk? Nebūs vairs buru, jūras bangu, tālo zemju krastu?

—    Laba grāmata, — Pavļiks staipīdamies sacīja. — Bijis tādu vairāk.

—    Vai tad ir vēl tādas? — es pārsteigts vaicāju.

—    Rīt vienu atnesīšu. No Serjožas ar mokām izlūdzos. Saucas «Jūras noslēpums».

«Jūras noslēpums» arī bija brīnišķīga grāmata, tikai plāniņa. Mēs to divus vakarus lasījām: par mūsu jūrniekiem, kas nokļuvuši gūstā uz kāda japāņu kreisera — zemūdenes.

Pēc tam Pavļiks atnesa «Gulivera piedzīvojumus».

Grāmata iesākās ar vārdiem, kas izklausījās kā dziesmas rinda: «Trīsmastu b r i g a «Antilope» devās braucienā pa Dienvidus okeānu …»

Man šķita, ka maigs vējiņš sabužina matus un pāršķirsta grāmatas lapas — lūk, kāds spēks piemita šiem vārdiem.

Taču Pavļiks pārtrauca lasīt.

—    Kas par muļķībām? — viņš nopietni, pat satraukti sacīja.

—    Kas tad ir? — es nesapratu.

—    Trīsmastu brigas tak nemēdz būt…

Man šais jautājumos nebija nekādas jēgas.

—    Kāpēc? — vaicāju.

Pavļiks, īsu brītiņu klusēdams, raudzījās manī, tad, redzams, saprata, ka par šādām lietām runāt ar mani ir veltīgi. Ne visai skaļā balsī viņš pikti sacīja:

—    Tāpēc, ka tu esi muļķis.

—    Bet, ja jau tā rakstīts, tad laikam ir, — es piezīmēju.

Nu Pavļiks eksplodēja.

—    «Rakstīts»! Ja tas ir trīsmastu kuģis ar taisnām burām, tad tas nav briga, bet fregate!

—    Bet ja nav ar taisnām?

—    Ar citādām burām brigas nemēdz būt, vai skaidrs? Tās vienmēr ir ar taisnām burām un vienmēr ar diviem mastiem! Redzi, tādas tās lietiņas!

—    Kā tu to zini?

Pavļiks jau bija nomierinājies un nevēlējās strīdēties.

—    Nu tā, zinu… — viņš izklaidīgi sacīja. — Vai tas svarīgi . .. Gandrīz katrā grāmatā ir paskaidrojumu vārdniciņa …

—    Nu labi. Lasīsim tālāk, — es nepacietīgi skubināju.

Pavļiks brītiņu cieta klusu, tad negaidot sacīja:

—    Nelasīšu.

—    Bet Pavļik! — es lūdzos.

—    Nelasīšu, — rāmā un noteiktā balsī viņš atkārtoja. — Ja jau no pirmajiem vārdiem vairs nevar ticēt, tad tālāk sazin kas vēl būs …

Es sapratu, ka viņš no tiesas nelasīs. Visam beigas. Pagalam jaukais vakars ar kurošos krāsni un intriģējošo grāmatu, kuras lappuses rotāja enkuru, kuģu un kaut kādas zemes mazītiņu, kareivīgu cilvēciņu attēli.

—     Kā tad, tu jau aizvien visu zini! — es aizvainots izmisīgi izgrūdu. — Jūrlietu profesors! Varbūt agrākos laikos bija arī trīsmastu brigas! Tagad vairs nav, bet agrāk bija! Sen, sen atpakaļ! Kā tu to zini?

—    Agrāk? — viņš atkārtoja.

—    Nūja! — es pieķēros pie šīs domas kā slīcējs pie salmiņa. — Vai tad tu visu pasaulē zini?

Nē, viņš visu pasaulē nezināja. Padomājis samierinājās.

—    Kas zin, tev taisnība. Agrāk varbūt bija. Par tiem laikiem pilnībā neņemos spriest. Zinu tikai par karavelām.

«Gulivers» bija glābts. Un, kad ši grāmatiņa bija izlasīta, Pavļiks kaut kur sadabūja «Mazo kapteini».

Pirmā nodaļa saucās: «Briga «Piligrims»».

Es nebiju aizmirsis mūsu neseno sarunu un pieprasīju, lai Pavļiks man paskaidro: kas ir briga? Un tas bija tikai sākums. Man vairs nepietika ar aprakstīto piedzīvojumu vien. Man vajadzēja iegūt zināšanas. Tās zināšanas, kas kapteini atšķir no pasažiera.

Es prašņāju vienā prašņāšanā. Kas tas ir «spardeks»? Kādas izskatās «vantis»? Kas ir «priekšstengas bura»? Pavļiks piktojās, tomēr skaidroja, ko varēja. Pēcāk mēs abi pieradām rakņāties pa vārdnīcām un urbties piezīmēs.

Starp citu, tas nepavisam nebojāja mūsu vakaru noskaņu. Sāda nodarbošanās atgādināja rotaļu. Arī meklētajos vārdos, piemēram, «Nord-West», «grotbura» vai «marsbura», «klīvers», atbalsojās neparastie piedzīvojumi uz jūras. Tie bija vārdi no zilās un baltās jūras dziesmas.

Tad mēs sapratām: mums vajadzīgas ne tikai grāmatas par salām un noslēpumiem. Mums vajadzīgi arī šādi vakari. Vakari ar krāsnī rūcošu uguni un sarunām par bākām un korāļu rifiem. Un ar kartupeļu šķēlītēm, kuras cepām uz krāsns durtiņu dzelzs malas. Sprakstēdami sprāga sāls graudiņi, uz šķēlītēm uzpūtās brūngani pūslīši. Pēc tam šīs šķēlītes kraukstēja mutē kā cepumi un mums likās kā vislielākais gardums pasaulē.

Tajās dienās viss mūsu dzīvē ritēja labi. Izgaisa bailes par tēvu: viņa daļu izveda no kaujas lauka un aizsūtīja uz aizmuguri — uz kādu klusu pilsētiņu ar svešu nosaukumu. Atkāpās bada draudi — māte saņēma

papildu talonus miltu iegādei. Nebija vairs aiz kalniem arī pavasaris, un katram bija skaidrs, ka tas atnesīs uzvaru. Man pat skolā veicās: saņēmu divus četriniekus rakstos. Taču atmiņā man iespiedušās nevis dienas, bet laimīgās vakara stundas, ko sildīja draudzības uguntiņa.

Tiesa, sākumā tās bojāja Tatjana. Viņai bija tāda mode: pārnāk no tehnikuma, pabāž pa durvīm galvu un medainā balstiņā sāk pratināt:

—    Vladik, vai tu stundas jau sagatavoji? Visas? Arī rakstu darbus? Un kas bija uzdots? Kādas atzīmes dabūji skolā? Un ko teica skolotāja?

Sāda veida nopratināšana man bija apriebusies kā kāpostu zupa no sasalušām galviņām. No tās man pat kļuva nelabi. Mēģināju šņirkstināt zobus, taču nekas lādzīgs neiznāca, tikai zobi iesāpējās. Tad viendien manai pacietībai pienāca gals.

Es teicu, ka tā ir cūcība. «Jā, jā! Un nevis parasta cūcība, bet vislielākā cūcība. Nē, es pareizi izsakos! Kā lai citādi izsakos, ja tu man katru vakaru bojā garastāvokli? … Lūdzu, sūdzies! Kaut vai skolas direktoram! Katru mīļu vakaru viens un tas pats!… Tā jau nav rūpēšanās, bet manis mocīšana!… Nu, pamēģini! Domā, ka tu tikai proti siksnu vicināt? … Tūkstoš velnu un viena marsbura ar diviem rifiem! … Lai nu kas runātu par mācībām, tikai ne tas, kam pašam «astes» rasēšanā! . .. Jā, zinu gan, kas ir «astes», tas ir daudz ļaunāk nekā divnieki! Jā gan, par šīm «astēm» es arī runāju! Un tu domāji — par citām? Varu ari par citām: par astēm vēl saukā tos, kas velkas kādam pa pēdām pakaļ! Piemēram, kā tas kājnieku karaskolas kursants vai toška Solodovņikovs, vai… Ak, tā nav mana darīšana? Bet tu manās darīšanās vari jaukties? … Iedomājies tikai, šī esot vecāka! Toties dumjāka! … Un neiešu arī mājās, gulēšu pie Pavļika. Tu pati dabūsi no mātes! Ko tu teici? Man spēka nepietiks! . .. Uzdrīkstos gan! Paskat tikai! Liela meita, bet bimbo…»

Ko tur lai saka, skandāls iznāca ne mazāks par astoņām ballēm, tomēr es šo vētru izturēju. Uzvarēju.

Kopš tās reizes neviens mūs vairs netraucēja. Vakari aizritēja cits pēc cita. Tie aizritēja lielu buru ēnā, ko radīja dejojošie uguns atplaiksni no krāsns mutes. Kas tā bija par uguni? Varbūt lielgabalu šāviņu uzliesmojumi? Vulkānu izvirdumu uzplaiksnījumi? Noslēpumaino zemes krastu ugunskuru mirgošana? Tiklīdz sabiezēja krēsla, baltās buras mūs aiznesa vētru un atklājumu zilajā valstībā. Un mēs kavējāmies tajā, līdz pie ārdurvīm atskanēja klauvēšana. Ilgi gaidītā klauvēšana.

Jā, neraugoties uz jaukā vakara priekiem, gaidas pēc šās klauvēšanas manī nezuda ne mirkli. Tās bija stiprākas par grāmatas uzburto satraukumu, par briesmām un noslēpumiem.

Durvis parasti gāja atvērt Pavļiks. Kad viņš nāca atpakaļ, es ar pamirušu sirdi vaicāju: — Kūrējā māte pārnāca?

—    Tavējā, — viņš nopūzdamies atbildēja.

Es pietrūkos kājās un metos uz virtuvi.

Netiesājiet mani pārlieku bargi. Pat norūdīti, skarbas dabas kapteiņu satiekoties ar māti, atkal jūtas kā mazi bērni. Mūs, bez tēviem augošos puiše|us, jo vairāk var saprast. Māte — tā mums bija viss. Mātes pārnākšana no darba — tie bija svētki, ko gaidījām kopš paša rīta. Lai piedod man buras un pasāti, ka šai laimīgajā mirklī es tos aizmirsu. Es pieglaudos pie mātes mēteļa, ko klāja kūstošā sniega pērlītes, un māte man allaž atkārtoja vienu un to pašu:

—    Vai, Vladik! Esi gan tu traks bērns! Es tak esmu salta kā ledus, vari vēl saaukstēties un nomirt.

Un es, septiņus gadus vecs novājējis zeņķis, kas pastāvīgi mocījās ar locītavu reimatismu, aizvien atbildēju:

—    Es? Saaukstēšos? Esmu norūdīts kā tūkstoš leduskalni!

Pēc tam abi devāmies no virtuves uz mūsu mazo priekšnamiņu, un es tur mātei palīdzēju noģērbt mēteli, kamēr Tatjana vienmuļīgā balsī mani visādi nosūdzēja.

Pēc tam mēs sēdāmies pie galda dzert tēju ar saharīnu un aicinājām arī Pavļiku, tāpēc ka viņa māte nāca mājās vēl vēlāk.

Kad tēja bija padzerta, man acis liptin lipa ciet. Nesaprotu pats, kā nokļuvu gultā. Sapņos man rādījās kuģi un klintis, pret kurām plīsa vienmērīgas, balti zilas viļņu bangas.

No šā trokšņa es pamodos.

—    Māmiņ, kas tas par troksni?

—    Guli, maziņais, — viņa sacīja. — Tas ir radio. Maskavā notiek salūts. Mūsējie ieņēmuši vēl vienu vācu pilsētu …

KARAVELA

Ģeogrāfijas karte un karavela nonāca mūsu rokās gandrīz vai vienā laikā. Karte — dienu ātrāk.

Todien es tupēju mājās, jo no rīta pacentos rūpīgi notēlot, ka mani moka negants klepus. Tatjana ilgi un gari ārdījās, apsūdzēdama mani slinkumā un krāpšanā, bet māte tikai nopūtās un atļāva neiet uz skolu.

Tā, gumiju stiepdams, es palaidu garām svarīgu nolikumu, kas šai dienā bija atgadījies skolā.

Noteiktajā laikā pārnāca no skolas Pavļiks. Ietinies sala mākulī, viņš ievēlās pa virtuves durvīm, aiz sevis vilkdams tievas līstītes, apritinātas ar netīru papīru un marli. Viņa velteņi grabēja tikpat kā skārda spaiņi. No tiem lobījās nost apledojušā sniega kārtiņa. Pavļiks papurināja abas kājas pēc kārtas, un velteņi klaudzot aizlidoja katrs uz savu pusi.

Es klusēdams blisināju acis.

Pavļiks pa to starpu lepni pacēla līstītes, papurināja gaisā, un mana priekšā ar troksni atritinājās pusložu ģeogrāfijas karte.

Apvaldīti pacilātā balsī Pavļiks sacīja:

—    Āre! Vai redzi, kas tas ir?

Es apstulbis cietu klusu. Pirmajā brīdī man šķita, ka uz mani raugaskāds neizprotams milzis caur zilu tālskati.

Pēc tam jau tajā saskatīju kaut ko pazīstamu. Protams, tik lielu karti •es agrāk nebiju redzējis, taču tik un tā tajā jautās kaut kas pazīstams. Tā bija zilajā un baltajā krāsā.

Divi zili apļi uz balta laukuma. Dzeltenīgi za]ie kontinenti ar tumšajām upju dzīsliņām bija tik tikko samanāmi. Zilā un baltā krāsa bija noteicošā.

Tikai vēlāk ievēroju, ka karte ir stipri nobružāta: vietumis tajā rēgojas caurumi, gar baltajām malām izplūduši dzeltenīgi plankumi, vienā tās pusē no marles pamatnes aiz mitruma atlīmējies papīrs, bet marle savukārt izrāvusies laukā no līstītēm. Taču tobrīd es stāvēju kartes priekšā, it kā būtu ieraudzījis kādu aizjūras brīnumu, un gaidīju kaut ko neparastu.

Sīs kartes iegūšana Pavļikam saistīta ar pirmo kuģošanu un briesmām …

Mūsu mazā skola bija iekārtota senatnīgā mājā, kurā līdz revolūcijai bija dzīvojis kāds tirgonis. Mācības notika augšstāvā, bet apakšējais — puspagraba stāvs aizvien stāvēja tukšs. Rudenī un pavasarī tur sakrājās ūdens un viss pārplūda, turpretim ziemā valdīja tāds aukstums, ka bija saltāk nekā uz ielas. Visi zināja šo senseno kārtību: pavasarī un rudenī — ūdens, ziemā — sals. Taču todien, kad es biju «saslimis», šī kārtība tika izjaukta: negaidot izcēlās plūdi ziemas laikā. Stāsta, ka pārplīsusi nezin kāda caurule.

Pirmās divas mācību stundas pagāja priecīgās gaidās: visi bija pārliecināti, ka ūdens drīz aizsals. Tad apakšējās istabas pārvērtīsies par brīnišķīgām slidotavām. Varēs slidināties ar velteņiem pa dobji dunošajām zālēm tā, ka vējš svilpos gar ausīm, varēs spēlēt «vētru» — dzenāt pa ledu tukšās tintes pudelītes.

Taču ūdens negribēja un negribēja aizsalt. Redzams, skolēniem par spīti. Izlūku grupas pa slepeniem ceļiem iekļuva pagrabā un atgriezās ar saskābušiem ģīmjiem. Trešajā stundā skolā jau yaldija drūma nospiestība. Vienīgi visstiprākie raksturi neļāvās izsamist. Starp tiem bija ari Pavļiks.

Pēc trešās stundas viņš no jauna devās izlūkot. Durvis uz pagrabu, protams, bija ciet. To priekšā pastaigājās divas dežurējošās meitenes ar zīmuļiem rokā, lai pierakstītu kārtības pārkāpējus, un apkopēja tante Feņa ar slotu. Toties pie izdauzītā loga, kas atradās pagalma pusē, neviens nedežurēja. Pavļiks aiztika līdz tam, brizdams pāri kupenām. Viņš ieliecās ar galvu labi dziļi drūmajā un mitrajā pagraba puskrēslā. Protams, sākumā viņš neko nevarēja saskatīt. Telpā bija bez logiem — kaut kas līdzīgs plašam gaitenim, uz kuru vērās visu istabu durvis. Pavļiks saspaidīja plaukstās sniega piku un meta to leja. Viņš domāja, ka izdzirdēs neaizsalušajā ūdenī plunkšķi, taču pika atsitās pret kaut ko cietu. Ledus?

Pavļiks pārkārās pāri palodzei. Nē, tumšais ūdens spīdēja kā spīdējis.

Bet lejā loga priekšā pie sienas rēgojās trīs kopā sanagloti dēļi. Tās bija paliekas no tiltiņiem, pa kuriem šeit staigāja rudens plūdu laikā.

Trīs sanagloti dēļi — tas jau ir plosts. Kurš normāls cilvēks atteiksies pakuģot pa tukšo pagrabu, kas bija noslēpumainībā tīts kā kapteiņa Nēinoala! Pavļiks bija normāls cilvēks. Viņš vispirms iebāza kājas pa logu, tad iespraucās pats, pieķērās ar rokām pie palodzes, nokārās lejup un beidzot nolēca uz dēļiem.

No trieciena un smaguma viens plosta gals dziļi iegrima. Ūdens samērcēja velteņus. Avārija! Lai nenotiktu pilnīga katastrofa, Pavļiks pasteidzās pārvietoties uz plosta vidu. Plosts izlīdzinājās un nemanot atpeldēja nost no sienas.

Tikai tagad drošsirdīgais kapteinis aptvēra, ka neviens kuģis nespēj peldēt pats no sevis, pēc līdakas pavēles. Ir vajadzīgs motors vai buras, vai, sliktākajā gadījumā, airis. Ja nav aira, var airēt arī ar plaukstām, tikai tad ir jānoliecas un jāaizsniedz ar rokām ūdens. Bet kā lai aizsniedz,, ja plosts šūpojas? Viens misēklis, un var patapt aiz borta. Nedrīkst nedz notupties, nedz pieliekties.

Cits nekas neatlika kā skaļi ieraudāties un padoties tantei Feņai un dežurantēm.

Pavļiks to nedarīja. Viņš ļoti labi iztēlojās, kā tādā gadījumā viņu visu skolēnu acu priekšā vestu pie skolas direktores. Šausmas! Konvoja pavadībā, slapjos velteņos. Meiteņu ļaunu smieklu pavadītam! Viņš baidījās nevis no direktores, bet no pazemojuma.

Pavļiks pēc jūras laupītāju paražas sāka griezt zobus un, piemiedzis acis, palūkojās apkārt, lai rastu izeju. Un atrada. Trīs metru attālumā no ūdens slējās ārā liels, gandrīz jau izjucis skapis. Tā durvis rotāja misiņa rokturis, līdzīgs greznam āķim. Trīcēdams no aukstuma un dusmām, Pavļiks novilka svīteri, kreklu un atsprādzēja siksnu. Siksnu viņš piesēja pie krekla piedurknes, bet otru piedurkni sasēja kopā ar svītera piedurkni. Tad siksnai izveidoja cilpu.

Viņš teicās, ka šo arkānu uzmetis uz skapja roktura jau ar otru sviedienu. Droši vien viņš lielījās. Lai nu būtu kā būdams, tomēr fakts, ka viņš to bija uzmetis. Tad viņš pievilcies ar sava kuģa bortu pie skapja. Plosta mala piespiedusies pie šās «piestātnes», un plosts kļuvis stabilāks. Pēc tam Pavļiks piesardzīgi aizsniedzies līdz skapja durvīm, lai atrautu tām sānu latu. Ar latu varētu airēt un atgrūsties. Viņš sācis raut. Te durvis sašķiebušās un nogāzušās šķērsām pār plostu. Pa visu pagraba telpu aizvēlusies dobja rīboņa. Pavļiks pietupies, gaidīdams tantes Feņas ielaušanos. Tomēr viss palicis klusu.

Klabinādams zobus, viņš apģērbies. Tad ielūkojies skapī. Tur peldējis liels globuss ar ielauztu caurumu Ziemeļatlantijas rajonā, bet skapja stiirī bijušas pieslietas divas garas nūjas, aptītas ar netīru marli. Sākumā Pavļiks nesapratis, kas tās par nūjām. Vienīgi nospriedis, ka tās garākas un parocīgākas nekā lata. Un pievācis.

— Aiz tām tad mani arī izvilka no pagraba, — viņa sacīja. — Ka citādi lai būtu ticis laukā? Logs par augstu, pie tā nepieķerties.

—    Kas tevi izvilka?

—    Nu tā … Viena meitene. Milka Zuravļova. Viņa klasē sēž man aiz muguras. Es no viņas tinti mērcēju, kad pašam nav.

Es ieķiķinājos. Sāds vārds bija tikai govīm, arī Taisijas Timofejevnas govi sauca par Milku. Bet Pavļiks negaidot man pikti uzb|āva:

—    Ko ņirdz? Neviens cits jau nezināja, ka esmu ielīdis pagrabā! Viņa zināja un atskrēja paskatīties, kur es palicis. Un izvilka laukā. Kurš cits tad būtu izvilcis? Tu, vai?

Es aizvainots lepni atbildēju, ka, protams, būtu izvilcis, ja tobrīd būtu atradies skolā. Bet Pavļiks mani aprāja: sak, ja nebiji skolā, tad neuzdrīksties ķiķināt!

—    Labāk paklausies …

Tikai tad, kad ticis pagalmā, Pavļiks sapratis, kas šim par vērtīgu atradumu. Visas pasaules karte! Viņš nospriedis, ka skolai tā vairs neesot vajadzīga, bet mums — ļoti. Un nobēdzinājis to sniegā.

Visu ceturto stundu Pavļiks juties kā uz oglēm: vai tikai šo karti kāds nav nozadzis? Tomēr, kā izrādījies, tā bijusi savā vietā …

Mēs izgludinājām karti ar karstu gludekli, aizlīmējām caurumus, nolīdzinājām spurainās malas. Pēc tam augšējās līstītes vienu galu uzlikām uz gultas gala, bet otru — uz naglas, ko Pavļiks šim nolūkam iedzina sienā. Nu mūsu stūrītis pie krāsns bija pavisam nodalīts no pārējās istabas. Mēs pievācām savā īpašumā naktsskapīti, izmetām no tā visādus niekus ārā un nolēmām tajā glabāt grāmatas.

Pasaules karte mūsu stūrīti bija padarījusi līdzīgu kajītei. Visi okeāni un kontinenti nu bija mūsu acu priekšā.

Otrā rītā Pavļiks negāja uz skolu. Ne jau tāpēc, ka būtu apaukstējies. Nekas ar viņu nebija noticis. Bet bija atgadījusies cita nelaime. Lai kārtīgi izžāvētu velteņus, Pavļiks tos vakarā aizbāzis aiz krāsns, taču krāsns, kā izrādījies, bijusi pārlieku karsta, un viens veltenis apdedzis. Tam sagruzdējis viens sāns un papēdī izdedzis caurums.

Šī nelaime atklājās tikai no rīta. Es dzirdēju, kā tante Aņa aiz sienas raudošā balsī kliedza:

— Ak tu parazīts! Stulbenis! No tevis nav vairs glābiņa! Kaut tu pats būtu sadedzis pie tās krāsns! Ai, kas tikai nenotiek šai pasaulē!

Pēc tam sekoja belzieni, kas izklausījās kā tāli bungu rībieni. Vēlāk es dabūju zināt, ka tante Aņa aiz lielām bēdām sadevusi savam mīļotajam dēlam pa kamiešiem ar to pašu apdegušo velteni. No tiesas, kā lai neuztraucas? Otru velteņu Pavļikam, protams, nebija. Nu vajadzēja tos nopirkt vai iemainīt utenē. Lai nopirktu, nepieciešama lieka nauda. Bet lai iemainītu … Pret ko lai iemaina? Visbiežāk mainīja pret maizes kartītēm. Tādā gadījumā būtu pašiem galīgi jāmirst badā.

Tomēr arī ar kaustīšanu nelaimē neko nevarēja līdzēt. Bez tam vēl pēc katra belziena no velteņa bira ārā vesels smirdīgu brūnu putekļu mākulis. Tante Aņa sāka klepot, iesvieda beigto velteni pagultē un aizgāja

uz darbu. Aiziedama tā piecirta durvis, ka norībēja visa māja un vēl ilgi džinkstēja rūtis, bet mūsu vecais patvāris nostenējās un novēlās uz sāniem.

Pavjiks palika mājās. Es viņu par to apskaudu un viens pats vilkos uz skolu, jo atkārtot savu triku ar klepu neuzdrošinājos. Kad atgriezos, Pavjiks mani sagaidīja uz sliekšņa, nepacietīgi skubinādams:

— Nāc šurp, kaut ko parādīšu …

Istabā uz galda, kas bija pārklāts ar tumšu vaskadrānu, stāvēja man pazīstamā iviņcepure ar pušķi galā. Pareizak sakot, nevis stā

vēja, bet slējās augšā, slēpdama sev apakšā kaut ko neizprotamu.

Pav|iks atskatījās uz mani un, paņēmis cepuri aiz stūrīša, pacēla to augšā. Pacēla ļoti uzmanīgi, it kā zem cepures tupētu apbrīnojams taurenītis un viņš baidītos, ka tas tūlīt neaizlido.

Taurenītis neaizlidoja. Izrādījās, tas bija balts kuģītis.

Kuģītis bija uzzīmēts uz papīra, izgriezts un piestiprināts uz neliela paliktņa. Tas ir, man tikai sākumā likās, ka tas uzzīmēts, bet pēc tam izpētīju, ka tā jau ir iespiesta bildīte.

Kuģītim bija apaļīgi borti, augsts izmargots pakaļgals, stingri piepūstas buras, dažādas pēc izmēra un formas. Vismazākā bura bija piestiprināta zem bravurīgi izslietā bugsprita.

Kuģītis bija apbrīnojami skaists — tā visas buras plandījās vējā.

Pavļiks maigi sacīja:

—    Karavela … Re, šitāda tā izskatās.

Tā mums radās karavela.

Vispār, nekas sevišķs jau nebija noticis. Pavļiks tāpat vien aiz gara laika sācis rakņāties pa veciem žurnāliem un atradis zīmējumu ar kuģīti. Viņš nežēlīgi izplēsis lapu, uzlīmējis to ar vārītu kartupeli uz papes gabala un ar mazām šķērītēm ļoti uzmanīgi karavelu izgriezis. Pēc tam to nostiprinājis uz paliktņa — uz pusēm pārgriezta kartupeļa.

Bet otrā dienā šo karavelu parādīja man. Un tas ir viss.

Taču mēs abi sapratām, ka tas vēl nav viss. Tāpēc, ka abi ļoti alkām pēc kaut kā neparasta.

—    Ejam, — Pavļiks sacīja.

Mēs aizlīdām aiz kartes un nozudām savā «kajītē». Uz naktsgaldiņa, kur agrāk stāvēja gandrīz vai izjukusi elektriskā plītiņa ar tējkannu, tagad atradās veca lampa bez abažūra. Tā rāmi un nespodri apgaismoja raibos kontinentus un zilos okeānus. Bez lampas šeit būtu par tumšu, jo krāsns taču nekurējās.

Pavļiks paskatījās manī kaut kā dīvaini — mazliet mulsi un maigi smaidīdams.

—    Mums ir okeāni, — viņš sacīja. — Jūras ari… Vai ne, Vladik? Varam kuģot, kurp tikai vēlamies …

Istabā valdīja klusums. Aiz logiem kaut kur tālumā nosvilpa lokomotīve. Aiz skapja skribinājās vecā, visiem sen pierastā pele. Tikko dzirdami sīca spuldzītes kvēldiegs. Es klusēdams uzliku uz plaukstas karavelu un pacēlu to pie kartes. Tā, izrādījās, bija trāpījusi Ohotskas jūrā.

—    Nelāga vieta, — Pavļiks pusbalsī sacīja. — Tur japāņi, zemūdenes.

Es pamāju ar galvu un, sašķiebis plaukstu, aizvadīju karavelu pie

izejas okeānā, turēdamies Kamčatkas krastu tuvumā.

Tā iesākās mūsu tālie Jūras Braucieni.

Roka piekusa. Lauza plecā, notirpa delna. Tāpēc, ka mēs kuģojām ilgiem lāgiem un kuģīti visu laiku vajadzēja turēt paceltu pie kartes. Uz plaukstas.

Protams, varēja rīkoties arī citādi. Varēja karti izklāt uz grīdas, bet karavelu vadīt pa jūrām kā šaha figūru pa dēlīti. Taču mēs tā nekad nedarījām. Kāpēc? Grūti paskaidrot. Nē, mēs nebaidījāmies atvērt savu «kajīti»: tik un tā mēs augus vakarus bijām vieni. Mēs baidījāmies no cita: ja izdarīsim kaut ko savādāk, nekā bijām iesākuši pirmajā reizē, tad pazudīs rotaļas prieks. Lai nezustu šis prieks, ko apauda viegla noslēpumainība un piedzīvojumu romantika, mums bija vajadzīgs vēl daudz kas cits. Mums bija vajadzīga pakārtās kartes čabēšana, uguns rūkšana krāsnī un plaukstas šūpošanās, uz kuras atradās karavela. Pat smeldzīgā noguruma sajūta rokā — arī tā mums bija vajadzīga. Tā taču piekusa rokas stūrmanim, kad tad vētras laikā bija nostāvējis garās stundas sardzē.

Mēs baidījāmies kaut ko izmainīt. Tā parasti baidās ar mazu troksnīti aizbaidīt meža klusumu vai arī ar neprecīzu līniju izbojāt labu zīmējumu.

Mēs pieķērāmies savai karavelai ar neviltotu prieku un visu sirdi. Brīžiem es pat aizmirsu, ka tā ir tikai plakans papīra kuģītis. Naktīs to redzēju sapņos — lielu un īstu. Es skaidri redzēju, kā tā piestāj pie čīkstoša koka muliņa: tās izliektais borts pārkaras pār piestātnes malu un vēderainu mucu kalniem, kuras sasietas ritu]os ar tauvu. Augstu slienas kuģa pakaļgals, līdzīgs izmargotai mājai ar šauriem lodziņiem un mazītiņiem balkoniņiem. Ož pēc darvas brūnie apšuves dēļi. Nezin kādēļ no nolaistajām dzeltenīgajām burām vēdī skābenu gurķu smarža. Uz vantīm, kas izstieptas stingras kā stīgas, sēž un jautri tērzē smaidoši puiši raibos lakatiņos. Pati karavela, kas vēl nav paguvusi atvēst pēc dienvidjūru svelmes, dvašo siltumu kā klāt piebraukusi lokomotīve …

Vārdi «Hornas rags», «Keiptauna», «Kategats», «Tasmānija» vairs neskanēja kā nesaprotama mūzika. Mēs zinājām, kur šīs vietas atrodas, kādā ziņā tās ir labas, kādā — bīstamas. Mēs ar savu kuģi izbraucām cauri diviem okeāniem pa Dika Senda pēdām, bet pēc tam atkārtojām Laperūza grūto maršrutu. Par Laperūzu mēs bijām lasījuši smagajā un skumjajā grāmatā «Preti bojā ejai».

Mūsu karavelas ēna slīdēja pa pasaules okeāniem.

Jau tajā vakarā, kad es pirmo reizi uzliku karavelu uz plaukstas, Pavļiks sacīja:

— Nebrāz ar karavelu pa karti, bet turi to tuvāk gaismai. Uz kartes lai krīt tikai tās ēna. Kur gulsies bugsprita ēna, tur arī vedīs mūsu jūras ceļš.

Es pavirzīju karavelu tuvāk lampai un nostādīju bugspritu tieši uz Labās cerības raga. Mūsu karavelas ēna kā tumšs taurenītis nometās Indijas okeānā …

Kur nu kritīs Karavelas Ena, tur virs viļņu bangām šalks vējā mūsu buras un plandīs karogi. Kur kritīs Karavelas Ena, tur mēs lauzīsimies cauri negantu šāviņu krusai un vētru aukām.

Kur kritīs Karavelas Ena, tur mūs gaidīs grūtību pilni jūras ceļi, sāls grauzīs plaukstas, sals svilinās seju, saule sveilēs plecus. Tūkstošiem visādu noslēpumainu mīklu mums laupīs sirdsmieru un miegu. Toties nekad mūs nemāks grūtsirdība un dīkdienīga garlaicība.

DIVI KAPTEIŅI UN BOBINS HAPS

Pavļiks — mans brālis un biedrs … Nu, re, kā bija iznācis! Septiņus gadus nodzīvojām blakus, vakaros caur plāno šķērssienu sasaucāmies, šad tad pastrīdējāmies, reizēm kopā aizdiedzām uz kino, pēcāk kopā mērojām ceļu uz skolu. Iegriezāmies viens pie otra paciemoties, lai tāpat vien papļāpātu. Un līdz tai ziemai neapjautām, cik ļoti mēs esam vajadzīgi viens otram.

Bijām taču vajadzīgi, velns parāvis! Un ne tikai tās ziemas vakaros. Ne jau velti tik izmisīgi meklējām viens otru arī vēlāk, kaut gan dzīvē netrūka citu rūpju.

Atminos, kā mēs satikāmies pēc… bail pat teikt, pēc cik īsti gadiem. Es atbraucu pie viņa uz priežu ieskautu pilsētiņu, uzskrēju pa kāpnēm trešajā stāvā, atkaudamies ar čemodānu no sašutuša sarga, pagrūdu durvis ar pazīstamo uzvārdu uz plāksnītes …

Protams, es zināju, ka iekšā neredzēšu agrāko kalseno puišeli ar ataugušo matu cekulu virs šķelmīgām acīm, lielos velteņos un gaišzilā kokvilnas svīterī ar platu aizāķējamu šķēlumu uz kreisā pleca. Tomēr uz mirklīti apstulbu. Es ieraudzīju plecīgu tēvoci ar pliku galvvidu un vecu rētu uz vaiga. Tēvocis enerģiski bļāva telefona klausulē. Es ar labpatiku noklausījos viņa sarunu līdz galam.

—    … sūtu un sūtīšu! Un nevis vienu, bet četras ekspedīcijas. Nē, četras! Ko?! Lai viņš vācas ar savu komisiju pie visām jūras nārām! Jā, tā gan! — viņš uzmeta klausuli uz radziņiem un pacēla uz mani acis. Kaut gan tēvocis šķita svešāds, tomēr acis bija tās pašas — Pavļika acis. — Tātad tas esi tu? — viņš vaicāja, jau nomierinādamies un jocīgi smaidīdams (ak tu posts, aizvien tāds pats!).

—    Tā ir cūcība, tik ilgi nerakstīt, — es sacīju, nomezdams uz krēsla čemodānu (krēsls nočīkstēja). — Birokrāts. Sim, re, pa telefonu jārunā… Un savam sargam tur, lejā, pasaki, lai nemetas man virsū kā kādam spiegam …

—    Paskat kāds, — piemiedzis acis, viņš piezīmēja, — un vēl šķendējas. Jā, jā … Bet vispār tā nekas esi, tīri glīts. Garās bikses tev labi piestāv. Un universitātes nozīmīte .. .

—    Bet tu — plikpaurains ērms, — sacīju. — Taču kādreiz izskatījies pēc cilvēka.

—    Aizvien vēl grāmateles raksti? — viņš vaicāja. — Zinu, gadijās lasīt. Vienu. Tā, nekas. Protams, neesi jau Cehovs .. .

—    Šim gadījies lasīt! — es iesmējos. — Varētu domāt, ka tu bez saviem grafikiem un atskaitēm arī ko citu lasītu. Visi kuplie mati izkrituši, noņemoties ar tām sinhrofazokuļmašīnām. Kabineta žurka.

Mēs lēnām gājām pretim, mērīdami viens otru ar zobgalīgiem skatieniem. Pēkšņi viņš neveikli apskāva mani un klusi sacīja:

—    Vladik .. . Vladik …

—    Pavļik …

Bet tas notika vēlāk, pēc daudziem, daudziem gadiem. Toziem mums nebija pat prātā nedz tikšanās, nedz šķiršanās, kas kādreiz nākotnē varētu notikt. Mēs bijām laimīgi.

Skolas dzīves likstas un retie prieciņi, sniega spēles un ikdienas rūpes Pavļiku joprojām paturēja savā varā. Viņš tāpat kā agrāk kopā ar Scrjožu Sazonovu un Vovu Briku, kurus es nepazinu, kaut kur siroja apkārt. Starpbrīžos ar saviem draugiem dzenāja pa pagalmu apledojušu, caurumainu globusu, ko dēvēja par «rempuli». Kopā ar Dirknābu meistaroja kamanas ar stūri. Tiesa, viņš tik daudz vairs nezobojās, tomēr mani bija tikpat kā aizmirsis.

Bet es taču rakstu par Karavelu. Un patlaban atceros to ziemu nevis tāpēc, ka toreiz klasē aizsala tinte, ka burtnīcas šuvām no avīzēm un ka pie veikala mūžīgi dirnēja rindas. Bet gan tāpēc, ka tad augu ziemu mums vakari pagāja vienā bezgalīgā kuģošanā pa jūrām un okeāniem.

Gaidot šādu vakaru, kad atkal bija paredzēta došanās pa jūru jūrām, Pavļiks aprimās un atmaiga.

Parasti es ierados pie Pavļika, kad aiz logiem jau bija sabiezējusi zila krēsla. Viņš mani gaidīja, neiededzis gaismu. Klusi iznāca man pretī no istabas tumsas un pusbalsī ierunājās:

— Tu jau klāt. . . Vai gribi maizi?

Viņš izvilka no kabatas plakanu maizes kancīti un pārlauza to uz pusēm …

Pēc vairākiem gadiem es kaut kur dzirdēju vai lasīju šādus vārdus: «… un viņš pie uguns pārlauza savu maizes gabalu un pusi pasniedza viņam.» Tie bija vārdi par īstu brālību. Un tad es atcerējos Pav|ika maizes kancīti — mazu daļiņu no četrsimt gramu lielās devas.

Bet tas bija pēc tam. Toreiz mēs košļājām skābeno maizes mīkstumu, iekūrām krāsni un iededzām lampu. Izņēmām no naktsgaldiņa Karavelu.

Mēs nestrīdējāmies par tās vārdu. Mēs to vienkārši saucām par Karavelu. Mēs nedalījām arī amatus un dienesta pakāpes: abi bijām kapteiņi. Toties dālijām uz pusēm ne tikai maizi, bet arī paveiktos varoņdarbus un slavu.

Varoņdarbu bija daudz. Lūk, viens no tiem, kas tika paveikts, ceļojot ar Karavelu pie degošās krāsns uguns un kartes.

Kādu pavasari divi jūrnieki no mīnukuģa «Lidonis» nokļuva fašistu gūstā. Esesieši viņus iekala važās un aizsūtīja uz klinšainu salu Baltijas jūras rietumkrasta rajonā. Naktīs gūstekņus turēja aukstās plānās barakās, bet no rītiem dzina uz otru salas malu, kur atradās slepena pazemes rūpnīca. Sajā rūpnīcā ražoja torpēdas.

Protams, abi drosmīgie jūrnieki ij nedomāja strādāt fašistu labā. Kādā tumšā naktī viņi pārzāģēja važas, piekāva ar smagiem ķebļiem sargus un atņēma tiem automātus. Pēc tam bēgļi metās uz aerodromu, kur stāvēja nometnes priekšnieka divvietīga lidmašīna. Apšāvuši apsardzi, viņi iedarbināja motorus un pacēlās gaisā virs salas robotajām granīta klintīm.

Sie jūrnieki, protams, bijām mēs — es un Pavļiks.

Mēs izkļuvām brīvībā! Vispirms lidojām uz rūpnīcu un nometām tur bumbas, kuras bijām atraduši lidmašīnā, tad uzņēmām kursu uz austrumiem. Slepenā rūpnīca uzsprāga gaisā ar tādu spēku, ka mūsu lidmašīnu atsvieda atpakaļ turpat vai par simt kilometriem! Bet mēs paši no trieciena zaudējām samaņu.

Mēs ar Pavļiku, protams, bijām labi jūrnieki, toties lidotāji — ne visai. Ari lidmašīna gadījusies draņķīga — nebija jau mūsējā, bet vāciešu. Mēs apmaldījāmies miglā un mākoņu blāķos. Bet pēc tam uznāca negaisa brāzma un mūs aiznesa nezin kurp. Degviela jau sen bija beigusies, bet vējš brāza ar tādu spēku, ka mūsu lidmašīnu mētāja kā papīra balodīti. Bet, kad vētra aprima, mēs zem lidmašīnas spārniem ieraudzījām okeāna viļņus.

Pavļiks nosēdināja lidmašīnu. Tā bija viegla un šūpojās viļņos kā laiva. No izpletņa sameistarojām lielisku buru, un pasāta vēji mūs nesa pa okeānu, līdz acu priekšā iznira palmām apaugusi sala.

Tur mūs sagūstīja iezemieši. Piesieti pie palmām, mēs augu dienu cepinājāmies saules svelmē, kamēr cilts virsaiši izlēma mūsu likteni. Pēdīgi liktenis bija izšķirts, un brūnādaiņi karavīri veikli ķērās asināt ar galodām bultu un šķēpu uzgaļus.

—    Nu esam ķezā, — Pavļiks sacīja. — Jāmēģina kaut kā aizlaisties lapās, citādi mūs sadurstīs caurus kā sietus.

Izpūrušais, ar matiem un bārdu apaugušais vecais cilts vadonis Tabu Retuss, ietinies mūsu izpletņa zīda audeklā, vērīgi ieklausījās Pavļika vārdos. Pēc tam norūpējies ierunājās angļu valodā (mēs, protams, viņu sapratām):

—    O, svešzemnieki! Jūsu valoda ir melodiska un nemaz nelīdzinās to cilvēku ķērkšanai, kuri bija atlidojuši šurp agrāk ar dzelzs putniem, kuru spārnus rotāja melni krusti. Kas jūs tādi esat?

Mēs dedzīgi iegalvojām godājamam vadonim, ka mums nav nekā kopēja ar tiem, kas bija atlidojuši šurp agrāk, un ka šo «dzelzs putnu» mēs nolaupījām saviem ienaidniekiem.

Tās pašas dienas vakarā tika sarīkoti lieli svētki, un, rībot bungām, mūs pieņēma cienījamie haizivju mednieku cilts virsaiši. Un vecais Tabu Retuss, aizkustināts līdz asarām, sacīja:

—    Mēs būtu laimīgi, ja jūs paliktu šeit pie mums uz visiem laikiem. Taču jūs esat drošsirdīgi karavīri. Jūs aicina kaujām un varoņdarbiem vainagots ceļš. Mēs jūs neaizkavēsim. Pirms daudzām jo daudzām Mēness fāzēm šeit pirmo reizi parādījās baltādainie ļaudis. Viņi pieīrās pie salas krastiem un aizgāja bojā, jo ieradās kā naidnieki. Pāri palika tikai viņu kuģis. Tas stāv klusā lagūnā. Kuģis ir vecs, tomēr izturīgs diezgan. Jūs ieradāties pie mums kā draugi, un tāpēc mēs šo kuģi jums dāvinām. Lai sarga jūs jūras dievi…

Un mēs ieraudzījām Karavelu.

Brīnums, kā tā bija saglabājusies. Pat rakstu krāsa uz kuģa pakaļgala koka daļām tikai vietumis bija izbalējusi. Uz gludās kajīšu grīdas krita rakstaini saules staru zīmējumi, ko veidoja restoto logu šaurie četrstūri. Apakš bugsprita kā zaļas bārkstis lejup ūdenī nokarājās kuplas liānu stīgas. Likās, ka Karavelai izaugušas ūsas. Mēs pieķērāmies pie stūres rata. Tas čīkstēdams pagriezās, pakustinādams iesīkstējušo stūri: viss kārtībā. Buras bija sadilušas, taču mūsu rīcībā atradās pietiekami daudz izpletņu audekla. Karavelas milzīgā korpusa dibens bija noklāts ar misiņa sloksnēm, un tālab jūras tārpi to nebija aiztikuši.

Uz klāja mēs ieraudzījām astoņus apsūbējušus lielgabalus un atdāvinājām tos Tabu Retusam. Mums bija vajadzīgi citi ieroči.

Karavelu mēs apbruņojām ar mazkalibra lielgabalu, kuru atstiepām no lidmašīnas, bet vēlāk, kad bijām nogremdējuši pāris vācu torpēdkuterus, uz karavelas novietojām vēl dažus lielgabalus un ložmetējus.

Nu sākās tāda dzīvīte, ka aizrāvās elpa.

Mēs braukājām pa neredzētām jūru jūrām, kā sapņos. To ūdeņos siroja jūras laupītāju brigas, zvaigžņoto debesu aizsegā mums priekšā izpeldēja pārsteidzoši briesmoņi, salu tuvumā cauri saules staru apspīdētajam ūdens slānim vīdēja nogrimuši kuģi. Tie glabāja sevī mīklainus noslēpumus un lielas bagātības. Bet pie horizonta, draudīgi kūpinot dūmeņus, peldēja, rindā izstiepušās, vācu eskadras, nemaz nenojauzdamas, kādu postu tām sagādās vecais kuģis ar mirdzošajām burām.

Sākumā rokas ievingrināšanai pie Tasmānijas krastiem mēs sagrāvām asinskārā Džimija Greizvēdera buru kuģu flotili, pēc tam pie ziemeļu fjordiem nogremdējām citu pēc cita divpadsmit fašistu torpēdkuterus un nodedzinājām viņu bāzi. To padarījuši, aizkuģojām uz Amazones upi pamedīt krokodilus. Tā nebija nekāda izklaidēšanās. No krokodilādām mēs gribējām pašūt sev ūdenslīdēju tērpus, lai tajos mēģinātu aizkļūt līdz ienaidnieka kuģiem.

Amazones grīvā mums ceļu aizšķērsoja vācu zemūdene «Lidojoša dēle».

«Dēles» komandieris fīrera kapteinis Bobins Haps, vicinādams baltu karogu, uzkāpa uz Karavelas borta. Viņš bija kalsens un garš kā groj:masts, ar lielu zirga galvu un spīdošiem metāla zobiem. Uz viņa stāvās cepures apmales mirdzēja galvaskauss ar sakrustotiem enkuriem. Mīlīgi smaidīdams, Bobins Haps paziņoja:

—    Mans grib jums likt priekšā padoties. Cīnīties ir nekāda labuma. Ja jūs padosies, mēs jūs atlaidis uz māj. Ja ne, nometīs haizivij.

—    Mēs grib jums dot pa kaklu, — pieklājīgi atbildēja Pavļiks, — ja jūs tūliņ uz karstām pēdām neaizvāksieties prom uz savu sarūsējušo mučeli. Bet pēc tam mēs grib jūs nolaist dibenā. Vienīgi žēl haizivju, kas saindēsies ar jūsu sasmakušo gaļu.

Bobins Haps devās uz savu kuģi un pa radio izsauca palīgā divus mīnukuģus un jūras laupītāju kliperu «Trīs kašaloti».

Mēs, protams, ienaidnieku apvedām ap stūri un naktī aizmukām uz okeāna plašumiem. Tomēr nākamajā dienā «Dēle» un tās sabiedrotie sāka dzīties mums pakaļ. Atšaudīdamies mēs izstiepām rājās un vantīs visu audeklu līdz pēdējai salvetei. Par laimi, pūta labs rietumu vējš. Kliperu aizdedzinājām, bet mīnukuģi un zemūdene nespēja mūs vairs panākt.

Tā tikai bija karsta dieniņa, toties — laimīgs vakars. Ai, cik neizsakāmi liels prieks pārņem dvēseli, kad ir izcīnīta uzvara, negrand vairs lielgabali, takelāžā dzied vējš un priekšā plešas brīvs jūras klaids!

… Piecpadsmit gadu vecumā, kad man, tāpat kā jebkuram šai laikā, radās tieksme rakstīt dzejoļus, atcerējies Karavelas varoņdarbus, es par šo vakaru sacerēju šādas vārsmas:

Vairs neskan ausīs kaujas bieds. Un atnāk vakars liegs. Aiz pamales, kur sārto riets, Jau pazūd ienaidnieks. Nu mūsu kuģis brīvi slīd Nakts tumsas aizsegā, Tik lampiņa pie sienas spīd Seit — kompasmājiņā Kā svece tālā lodziņā …

Tajā reizē mums izdevās aizmukt no «Lidojošās dēles», taču drīz vien cemūdene mūs atkal panāca un vairākas reizes raidīja mums virsū torpēdas. Par laimi, tās netrāpīja. Naktī mēs nogaidījām brīdi, kad «Dele» uzpeldēja, lai uzņemtu gaisu, un ietriecām tai kaujas torni divus lādiņus. No šāda «cienasta» Bobins Haps tūdaļ zaudēja drosmi un aizvadīja savu tupeli uz bāzi remontēt.

Kamēr viņš to remontēja, mēs atbrīvojām gūstekņus tajā pašā nometnē, no kuras abi bijām aizmukuši, pabijām Sevastopolē, kur flotes galvenais komandieris pasniedza mums apbalvojumus, pēc tam cīnījāmies četrdesmitajos platuma grādos ar negantu viesuļvētru, tvarstījām vergu tirgotājus Āfrikas dienvidu piekrastē. Un vispēdīgi nolēmām apraudzīt veco draugu Tabu Retusu.

Gandrīz jau pie salas mūs no jauna panāca nolādētā «Dēle». Mēs tik tikko paguvām iebēgt lagūnā.

Mēs ciemojāmies pie haizivju medniekiem, bet nelietīgais Bobins Haps ar savu tupeli riņķoja turpat lagūnas priekšā un ik mīļu dieniņu ar saviem parlamentāriešiem sūtīja mums dzēlīgas vēstules.

Mēs pažēlojāmies Tabu Retusam:

—    Kaut velns parāvis to zemūdens sili! Ja tā izpeldētu virspusē, tad gan mēs tai liktu trūkties! Bet kā lai to dabu rokā zem ūdens?

Gudrais Tabu Retuss iegrima domās.

—    O, mani brāļi, — viņš pēdīgi ierunājās, — es domāju tā: šī ļaunā «Dēle» ir līdzīga lielam jūras bruņurupucim, tikai no dzelzs. Bet mūsu mednieki jau kopš seniem laikiem prot ķert lielos bruņurupučus. Vajadzīgas tikai īpašas zivis — sūcekles.

Par tādām zivīm mēs jau bijām dzirdējuši. Tie ir ļoti laiski jūras radījumi. Lai pašiem nebūtu jāpeld, viņi piesūcas pie kuģiem, pie vaļiem un pat pie haizivīm un ceļo kopā ar tām …

Un, kamēr Bobins Haps priecīgi berzēja rokas, mēs tikmēr ķērām šis laiskās zivis — sūcekles veseliem simtiem un dresējām lagūnā. Tad katrai zivij pie astes piesējām garum garu auklu no kokospalmu šķiedrām un droši devāmies jūrā.

Protams, «Dēle» metās mums virsū, taču, iekāms tā paguva izšaut torpēdas, apkārt tai saskrēja divi tūkstoši dresēto sūcekļu. Tās piesūcās

zemūdenei klāt no visām pusēm. Mēs iedarbinājām vinču un pavilkām Karavelu tieši virs zemūdenes. «Dēle» kulstījās mums apakšā piecu metru dziļumā! Tagad Bobins Haps nevarēja mūs apšaudīt ar torpēdām, jo tās eksplodējot uzspertu gaisā arī viņa paša sili. «Dēle» ieslēdza motorus un ilgi mūs vazāja sev līdzi pa jūru. Pēc tam tai sāka trūkt gaisa, un tā izpeldēja virs ūdens.

Tā bija pēdējā reize, kad «Lidojošā dēle» parādījās virspusē. No mūsu lielgabalu šāviņiem tā sašķēlās divi daļās un nogāja dibenā.

Bobins Haps izlēca ārā caur torpēdu šaujamo aparātu. Viņš ilgi peldēja Karavelai nopakaļ, lūdza piedošanu, sauca palīgā un raudāja. Pēc tam viņu aprija kašalots.

IKSTĪTE

Vakaros, klejodami pa jūrām un okeāniem, mēs veicām apbrīnojamus varoņdarbus, toties dienā mūs piemeklēja visādas likstas. It sevišķi Pavļiku. Vislielākās galvas sāpes viņam sagādāja aritmētika. Lieli sarkani divnieki ar mazītiņām ērcīgām galviņām aizvien biežāk parādījās viņa burtnīcās. Tie bija pretīgi divnieki, tikpat pretīgi kā tārpi.

—    Uh, riebīgās cērmes! — Pavļiks sacīja, šķebinādamies par tiem.

Tante Aņa ilgi pētīja burtnīcas, tad sāka kliegt un draudēt, ka šim

stulbenim un mocītājam viņa novilkšot ādu pār acīm. Lai māte nepārietu no vārdiem pie darbiem, Pavļiks atmuka pie manis. Un čukstus stāstīja:

—    Vienpadsmit balles stipra vētra. Pasēdēšu, kamēr aprimsies.

Tantes Aņas dusmas aprima diezgan ātri, un Pavļiks atkal sāka dzīvot

pa vecam.

Taču viendien, februāra beigās, viņš pārnāca no skolas gaužām kluss un apjucis.

—    Draņķīgi, — viņš drūmi sacīja. — Man piestiprināja Milku. Pavisam nelāgi.

Es klusēju, gaidīdams sīkākus paskaidrojumus.

—    Aritmētikā šī mēģināšot mani izvilkt, — Pavļiks paziņoja. — Tas viņai uzdots pa pionieru līniju. Viņa ir posma vecākā. Skaidrs?

—    Skaidrs, — es atbildēju. — Vai tā, kas tevi no pagraba izvilka?

—    Labāk nemaz nebūtu vilkusi, — Pavļiks izmeta.

Un tad ieradās viņa. Gara auguma meitene, garāka par Pavļiku. Šķībi uzmauktā kapucē, īsā puskažociņā, apjoztā ar šalli, slēpošanas biksēs un ar ādu apšūtos velteņos. Mēs abi ar Pavļiku atvērām viņai durvis.

Milka paskatījās uz mums un nezin kāpēc izbrīnījās:

—    Ai, Paška! Un es tevi, vai zini, kā meklēju? Domāju, ka tu tajā inājā dzīvo, otrā stāvā …

Pavļiks paraustīja plecus un kaut ko noburkšķēja par tītaru, kurš ari domājis. Pēc tam ne visai laipni sacīja:

—    Aizver durvis, citādi salaidīsi iekšā aukstumu.

Milka neapvainojās.

Man viņa, protams, nepatika. Pirmkārt, neglīta: gara kā maiksts, mat īsi kā puikam, ne īsti rudi, ne īsti brūni. Un mute liela kā haizivij. Otr kārt, ja jau pati ir tik nesamērīgi liela, tad prātiņa arī vajadzēja bū vairāk.

Bet viņa pļāpāja vienā gabalā, ķiķinājās un brīnījās par visparastā kājām lietām.

Pamanījusi vecos krēslus, viņa smiedama sacīja:

—    Ai, cik tie ērmīgi!

Bet sakiet: kas tur ērmīgs? Čīkstoši krēsli, ar nolupušu krāsu, galig apnikuši. Vienīgi uz muguriņām tiem izgriezti divi kauslīgi gaiļi. Var jau būt, ka nepieradušai acij tie no tiesas šķiet interesanti, bet vai tāpēc ti' traki jāsmej!

Pēc tam viņa apbrīnoja lāci. Tas bija brūns porcelāna lācis ar nodau zītu ausi. Viņš tupēja uz zaļa ciņa un ar ķepu laizīja no apgāztas muci ņas medu.

—    Ai, cik jocīgs!

Pēc lāča Milka pievērsa savu uzmanību man. Viņa klusiņām vaicāja

—    Paška, bet kas šis tāds?

—    Tas ir Vladiks, — Pavļiks atbildēja. — Es taču tev stāstīju.

—    Ak tā, — Milka sacīja un nezin kāpēc tapa nopietna.

Pavļiks vainīgi paskatījās manī un Milkai bargi sacīja:

—    Tad ķersimies pie uzdevumiem … ja reiz esi atnākusi. Citādi līd vakaram noņemsimies.

Es pie sevis pasmaidīju: pagalam nabaga Pavļiks. Un devos uz sav istabu …

Todien Tatjana agri pārnāca mājās no tehnikuma. Viņa gribēja man! palīdzēt sagatavot stundas un noveda mani līdz asarām. Pēc tam es sa dumpojos un novedu viņu līdz asarām. Sai brīdī pieklauvēja Pavļiks un palūdza mani iznākt virtuvē.

—    Vai tev jau apnika risināt? — vaicāju. — Sī aizgāja?

—    Nē… — Pavļiks nopūtās. — Saproti, Vladik, viņa nevar iet.. Viņai mājās patēvs. Kad mātes nav mājās, viņš visādi viņu spīdzina. Bet māte pārnāk vēlu …

Es tūlīt nopratu, cik viņam par to neērti un grūti runāt.

Viņš droši vien mani izvilka virtuvē tīšām: šeit puskrēslā gandrīz nevarēja saredzēt sejas. Nemanīs, ja nosarks. Un man jau bija skaidrs, ko viņš teiks tālāk.

Pavļiks sacīja:

—    Zini ko, lai šodien viņa … pasēž kopā ar mums. Labi?

Ko es tur varēju iebilst? Galu galā viņa taču Pavļiku bija izvilkusi no applūdinātā pagraba.

Es vienīgi pajautāju:

—    Bet kā ..'. ar Karavelu?

—    Nu un tad? — Pavļiks ātri atsaucās. — Tu domā, ka viņa nepratīs spēlēt? Tu domā, ka viņa ir muļķe? Sākumā varbūt liekas, ka muļķe, bet patiesībā viņa ir gudra. Viņa …

To nu gan es nebiju gaidījis! Mūsu Karavelu, mūsu noslēpumu atklat… kaut kādam skuķim? Pavļiks ir galīgi ķerts! Nudien, tas ir idiotisms!

Kamēr es meklēju vārdus, kā izteikt savu sašutumu un aizvainojumu, Pav|iks atkal steigšus ierunājās:

—    Vai zini, kādas grāmatas viņa var atnest? Viņai mājās vesela kaudze, goda vārds! Pajautā, ja netici, viņa pali tev pateiks. Redzēsi, ka būs vēl interesantāk. Tikai, Vladik, neesi pret viņu pārlieku puktīgs, citādi viņai no tevis bail.

—    No manis?

Taisnību sakot, es uzķēros tieši uz šo āķi. Tomēr, jāatzīstas, varen patīkami, ja no tevis, pirmklasnieka, baidās tik gara jumprava.

Tovakar spēle nekādi nevedās. Man vārdi aizķērās kaut kur rīklē. Milkai dzirdot, es kautrējos atklāt mūsu noslēpumus vai sagudrot jaunus. Un tālab piktojos uz viņu. Arī Pavļiks nejutās visai veikli; viņš tikai izlikās, ka viss ir kārtībā.

Mūsu Karavela iestiga kā miltu ķīselī un palika uz vietas. Mēs nespējām sagudrot neko interesantu.

Milka laikam visu saprata. Tomēr negāja prom, palika sēdot. Nopietna un uzmanīga. Tad, neskatīdamās uz mūsu pusi, negaidot sacīja:

—    Es lasīju kādu grāmatu par zobenzobu tīģeriem. Tie dzīvojuši uz salas. Kas ir, varbūt atklāsim šo salu? Un sarīkosim tīģeru medības . . .

Vējš mazliet saplivināja mūsu Karavelas buras.

—    Un kāda izskatījās šī sala? — Pavļiks vaicāja cerību pilnā balsī.

—    Kā — kāda?

—    Nu, kādi tai krasti, klintis, koki? — es nīgri paskaidroju. — To taču vajag zināt. Domā, ka tas ir tik vienkārši? Atklāt salu — un cauri? Bet ja nu salas tuvumā atrodas zemūdens klintis? Ja nu mēs uzskrienam tām virsū? …

—    Cik tu ātrs! — Milka dedzīgi sacīja. — Vispirms sala ir jāatklāj, pēc tam varēs visu noskaidrot! Protams, ir zemūdens klintis… Vispirms jāaizbrauc turp izlūkot ar laivām, nevar jau drāzties uz aklo.

—    Tad dodies pati izlūkot, — es ierosināju. — Ar laivu … Bet mēs nedrīkstam. Mums jāuzmana stūres rats un buras.

—    Labi, — Milka ne visai skaļi sacīja. Un, brītiņu klusējusi, skatīdamās ugunī, iesāka: — Nu, ta . . . Tā ir liela sala … Nu, ne visai liela, vidēja. Tai ir stāvi krasti. Sarkanīgi, no māla iežiem. Ir arī kraujas klintis. Bet pati sala klāta mūžamežiem. No vienas klints gāžas lejup uz jūru strautiņš. Bez tam kraujas malā slienas akmens elks, augsts, lieliem zobiem. To izcirtusi mežoņu cilts. Tagad šī cilts vairs nav sastopama, to aprijuši zobenzobu tīģeri.

—    Nekauņas! — Pavļiks priecīgi iesaucās un parāva iedomātās karabīnes aizslēgu. — Nu gan mēs tos pārmācīsim!

Vakars beidzās ar pilnīgu nikno zvēru iznīcināšanu. Tikai divus tīģerus sagūstījām dzīvus, lai pieradinātu.

Un tomēr šis vakars nebija tāds kā agrākie. Divatā bija labāk. Es sevi mierināju, ka Milka, jādomā, vairs nerādīsies.

Tomēr viņa ieradās. Jau nākošajā dienā.

—    Paskaties, ko viņa izdomājusi! — Pavļiks moži sacīja, kaut gan acīs viņam vīdēja vainas apziņa.

Milka bija izdomājusi, kā attēlot uz jūras dienu un nakti. Viņa bija atnesusi divas lupatiņas: baltu, ar virsū izšūtu zeltainu sauli, un melnu zula, ar baltām papīra zvaigznītēm. Sīs lupatiņas varēja pamīšus uzklāt uz naktsskapīša.

Ja to būtu izdomājis Pavļiks, es bez ilgas gudrošanas būtu sacījis, ka tas ir lieliski. Taču tagad jutos aizvainots.

Es sāku piekasīties:

—    Bet ja ievajagas vakara? Vai rīta? Ko tad iesākt?

—    Var pamēģināt vēl ko izgudrot, — Milka klusi sacīja. — Es šodien mājās padomāšu.

Viņa to sacīja man, nevis Pavļikam. It kā lūgdama man atļauju. Patlaban viņa izskatījās diezgan kautrīga, sēdēja uz pašas krēsla maliņas un pētīja savus velteņus. Šai brīdī es sapratu: viņai nospļauties par Paškas aritmētiku.

—    Nu … sāksim, vai, — es saīdzis sacīju un pirmais palīdu zem kartes: iekāpu mūsu «kajītē».

Tovakar spēle jau ritēja labāk. Milka tikpat kā nemaz vairs nekautrējās, arī es nekaunējos. Pavļiks bija priecīgs, ka mēs vairs nebožamies viens uz otru.

Kad Milka aizgāja, Pavļiks brīdi pamīņājās manā priekšā un neveikli sacīja:

—    Paklau … Lai tad viņa nāk pie mums … ja viņai tik ļoti gribas . >.

Ko man bija darīt? Es piekritu, kaut gan bez liekas sajūsmas:

—    Lai nāk …

Apritēja nedēļa, un es pieradu pie Milkas sabiedrības.

Pieradu gan, tomēr aizvien vēl skatījos uz viņu greizi. Tas jau bija tapis par ieradumu.

Reiz pēc stundām Milka mani panāca pie skolas durvīm. Viņa gāja, mazliet atpalikdama man aiz muguras un sliedama pār mani galvu kā Gulivers pār liliputu. Gulivers sašķiebtā, oranžā kapucē. Pavļika nebija klāt: viņš bija atstāts pēc stundām, lai mācītos dzejoli, ko nebija izmācījies mājās.

Mēs soļojām klusēdami, un Milka brīžiem man aiz pleca skaļi nopūtās. Tas mani kaitināja. Visapkārt bija gaiša, spožas saules pielijuši diena ar dzidri zilām debesīm virs galvas. Skaņi pilēja atkušņa lāses, un uz tumšās ceļa strīpas priecīgi čivināja zvirbuļi. Šādā dienā nebija nekādas vēlēšanās ķildoties. Es izdomāju pavisam viegli tikt no Milkas vaļā: apstāšos uz brītiņu, it kā apbrīnodams palāses, bet viņa tikmēr lai iet savu ceļu tālāk.

Es apstājos pie sarūsējušas notekcaurules. Apmēram pusmetra augstumā no zemes tā bija stipri ieliekta, un šo ieliekuma vietu rotāja lāsteku bārda. No bārdas kā stikla krellītes lejup ritēja ūdens piles. Brīžiem tās saplūda kopā mirdzošā straumītē, brīžiem atkal pilēja pa vienai.

Zem notekcaurules bija uzledojis mazs. uzkalniņš._ Lāses krītot tajā bija izkapājušas mazu bedrīti, līdzīgu tējas tasītei. Ūdens šajā apaļajā ezeriņā šļakstījās un meta burbuļus. Tā kā ūdenim nepietika vietas, tas pa uzkalniņa vienu malu bija izgrauzis grāvīti. Sudraba strautiņš traucās lejup no leduskalniņa un pamuka zem sniega slāņa pie pašas trotuāra malas.

Es stāvēju un skatījos. Arī šī sūcekle Milka apstājās.

Un vēl piebilda:

—    Cik skaisti…

Es nometu portfeli un notupos. Šļaksti kā ledus adatiņas sāka durstīt man seju. Es pacēlu samirkušu sērkociņu kastīti un palaidu to virpuļojošā ezeriņā. Kastīte zem lāšu cirtieniem drusciņ pariņķoja, sašķiebās uz sāniem un sāka virzīties uz strautiņa pusi, tad iegriezās tajā un aizsteidzās lejup, brāzdamās gar tā ledainajiem krastiem.

—     Kā īsts kuģītis! — Milka priecīgi sacīja. — Ek, ja tajā tagad iesēdinātu īkstīti! Vai ne?

—    Kādu īkstīti?

—    Nu, īkstīti… Vai tad tu nezini, kas ir Ikstīte?

Es paraustīju plecus.

—    Nu un tad? Droši vien kāds zenītlielgabals. Laikam pavisam niecīgs, varbūt mazītiņš rokas ložberis. Bet kāpēc tas jāliek kuģītī?

Nu es pirmo reizi ieraudzīju Milku skaļi smejamies. Viņa smējās, atmetusi galvu, aizmiegusi acis un mīņādamās no vienas kājas uz otru, it kā stāvētu basām kājām uz karsta trotuāra. Un smējās pilnā kaklā: ha, ha, ha, ha . .. Gandrīz vai smakdama nost aiz smiekliem. Kapuce viņai noslīdēja pavisam uz pakauša un kaisa saulē kā gaiļa sekste. Mati mirdzēja kapara krāsā.

—    Muļķe, — es strupi noteicu. Tad piecēlos un paņēmu portfeli.

Viņas smiekli mirklī aprāvās — šķita, kāds tos ar šķērēm būtu nogriezis. Milka samirkšķināja acis un žēlabainā balsī vaicāja:

—    Bet kāpēc tu dusmojies?

Es neko neatbildēju un devos prom, lepni vicinādams portfeli. Viņai, garkājei, mani panākt bija tīrais nieks. Soļodama man nopakaļ, viņa taisnojās:

—    Es taču nezināju, ka tu neesi dzirdējis par īkstīti. Tas nav zenītlielgabals, bet gan meitenīte, pie tam maziņa, nu, vēl mazāka par sērkociņu. Es par viņu izlasīju grāmatā. Ir tāda pasaciņa .. .

Iedomājies tikai: meitenīte mazāka par sērkociņu! Es esmu lasījis grāmatu par Guliveru, tur šo liliputu cik uziet! Lai vēl vairāk sariebtu Milkai, sacīju:

—     Ja lasīji, tad, pēc tavām domām, vajag tūdaļ lielīties? Nu, lielies vien, lielies! Gāgini kā zoss! Toreiz pati nosolījies: «Atnesīšu interesantas grāmatas», — bet grāmatu vietā — figa. Nevienu vēl neesi iedevusi palasīt. Kur tad ir tās tavas apsolītās grāmatas?

—    Vai, kaut tūlīt iedošu! — Milka priecīga pielika soli. — Ieiesim pie manis! Ar mieru? Nu, Vladik, lūdzu .. .

Viņa milzīgi noņēmās, mani lūgdamās. Es brītiņu pastīvējos, tad devos viņai līdzi.

Milka dzīvoja vienstāva mājiņā, būvētā no apaļiem guļkokiem. Viens mājiņas stūris bija krietni vien iegrimis zemē, logi sašķiebušies kā sēklī izmestam kuģim. Es negāju iekšā, jo atcerējos par viņas patēvu. Milka iznesa ārā diezgan pabiezu grāmatu «Pēddzinis» un plānu pelēku grāmatu, kurā bija trīs pasakas: «Ikstīte», «Nelokāmais alvas zaldātiņš» un «Brēmenes muzikanti». Līdz šim laikam man nav skaidrs, kāpēc divas Andersena pasakas bija nodrukātas kopā ar brāļu Grimmu pasaku. Pēc tam es ilgi jaucu šos rakstniekus.

Pasakas es nelasīju tūlīt, jo vispirms ķēros pie «Pēddziņa». Sī grāmata nebija no viegli lasāmajām, toties atrauties no tās bija vēl grūtāk.

Tā vai citādi, mēs ar Milku izlīgām. Tiesa, pēc dažām dienām atkal gandrīz sastrīdējāmies. Es ienācu pie Pavļika brīdī, kad viņi abi sirsnīgi smējās, atkārtodami vārdu «īkstīte». Ieraudzījuši mani, apklusa. Manī pamodās rūgtas aizdomas.

Pavļiks sacīja:

—    Milka stāstīja par īkstīti. Ka tu to noturējis par lielgabalu.

Es tapu vai mēms aiz sašutuma. Tādu nodevību!

Taču Pavļiks runāja vien tālāk kā par nenozīmīgu sīkumu:

—    Tas vēl nav nekas. Bet es, kad pirmo reizi izdzirdu vārdu «karavela», domāju, ka tā ir kamieļmāte, kas soļo karavānas priekšgalā . ..

Milka atkal sāka skaļi smieties. Tas no tiesas bija jocīgi, un es apslāpēju savu aizvainojumu.

Todien sāka pūst mikls, svina smags vējš, vēstīdams pavasari. Žēlabaini čīkstēja žogi. Jumtā atārdījas un ar blīkšķi sāka klaudzināt skārda sloksnes. Sniegs tapa tumšāks un saplaka kā samircis cukurs. No tā varēja savelt cietas sniega pikas, taču neviens tās nevēla spīvā vēja dēļ. Tas bija dienvidrietumu vējš, kas no dienvidjūru puses nesa šurp siltu ciklonu.

Nākdams no skolas mājā, es satiku divus jūrniekus. Sākumā mani tas nemaz nepārsteidza. Pilsētas hospitālī gulēja ne mazums jūrnieku, un pirms izrakstīšanās viņi bieži pastaigājās pa ielām. Bet šie divi nebija no hospitāļa. Viņi gāja, apbruņojušies ar automātiem. Dīvaini …

Vienam galvā bija melna ausaine, otram — matroža cepure. Tas ar matroža cepuri gāja, saliecies pret vēju, smējās un zobos turēja cepures lentas, lai vējš nenorautu cepuri no galvas. Tikpat kā grāmatā, kur aprakstīta jūra vētras laikā.

Man nezin kāpēc likās, ka starp šiem jūrniekiem un svina pelēko, smago vēju ir sakarība. Uz mirkli pat iedomājos, ka upē pie dzeltenās smilšu kraujas gūzmējas kreiseri ar augstiem dūmeņiem un lielas brigns ar savilgušām burām. Taču es zināju, ka upi vēl sedz ledus …

Ar mākoņu blāķiem klātās tumšzilās debesis smagi gūlās uz māju jumtiem. Šī biezā, tumšzilā sega radīja trulu nemieru. Vējš atnesa sev līdzi gaidas pēc kāda trauksmaina, neizprotama notikuma. Un es nemaz nelikos pārsteigts, kad šāds notikums patiešām atgadījās.

Pazuda Pavļiks.

Viņš nebija pārnācis no skolas.

Līdz vakaram neviens neko daudz neuztraucās. Tāpēc vien, ka lidz vakaram nebija kam uztraukties. Vienīgi mani urdīja īgnas dusmas: šis droši vien kaut kur dauzās apkārt ar saviem drauģeļiem, pikojas. Bet varbūt ar Milku. Lasa kopā «īkstīti». Tomēr ne, jo grāmata atrodas pie manis.

Satumsa, bet Pavļiks vēl nerādījās. Varbūt sēž ķinītī pie mātes?

Vējš cītīgi drebināja mājas sienas. Es nesēdos gatavot stundas. Nesagaidījis Pavļiku, ar visām drēbēm aizmigu un sapņos redzēju, ka zilie mākoņu blāķi atdzīvojas. Tie smagi un draudīgi vēcināja slapjos spārnus. Pavļiks, sakodis zobos, turēja matrožu cepures lentas un ar muguru spiedās pie izmirkušā žoga. Virs žoga, aurojot vējam un šķīstot šļakatām, lēnām grozījās kreisera dūmeņi.

Mani uzbuknīja augšā māte, vaicādama:

—    Vladik, kur Pavļiks?

Mirklī man nozuda miegs. Skaidri nojauzdams, ka notikusi nelaime, klusi sacīju:

—    Nezinu. Pats gaidīju …

Aiz sienas skaļi raudāja tante Aņa.

—    Vai tu šodien viņu redzēji?

—    Skolā.

—    Bet pēc tam?

—    Viņam šodien piecas stundas. Man — četras. Es atnācu mājās. Bet viņš nepārnāca . . . Vai viņa vēl nav?

—    Nekur nav, — māte pusbalsī sacīja. — Anna Vasiļjevna apskrēja visus zēnus, kurus tikai pazina. Kur vēl viņš varētu būt? Tu nezini?

—    Nezinu.

Sienas pulkstenis rādīja gandrīz divpadsmit. Arā tāpat kā iepriekš neatlaidīgi un spēcīgi auroja dienvidrietenis. Es zagšus uzvilku mēteli un uzmaucu cepuri.

Uz lievenēm man krūtīs ietriecās stipra vēja brāzma. Saliecos uz priekšu, it kā uzguldamies spriegām gaisa strāvām, un devos pa tumšajām šķērsieliņām uz Milkas māju. Man nebija bail ne tumsas, ne blēžu. Mani nebiedēja pat tas, ka vajadzēs nakts vidū klauvēt pie svešas mājas durvīm un modināt nepazīstamus cilvēkus. Vējš bija tik negants, ka aizpūta visas bailes.

Vētra gaudoja papelēs. Nakts likās tikpat aukaina kā toreiz, kad aizgāja bojā vecais Bilijs Bonss. Taču patlaban briesmas draudēja nevis grāmatā aprakstītajam Bilijam, bet gan …

Man šķita, ka es Joti ātri nok|uvu līdz Milkas mājai. Bet, iespējams, ka tikai tā likās: laiks skrēja ātrāk par vēju. Mājas logi bija tumši. Kādu brīdi spēkojos ar vēju, kas bija uzgūlies vārtiņiem no pagalma iekšpuses un neļāva man tos atvērt. Tad izmantoju mirkli, kad vējš drusciņ pierima, un iemetos pagalmā.

Uz lieveņa mani pirmo reizi pārņēma nedrošības sajūta. Lai tā nepāraugtu bailēs, es ātri vairākas reizes piedauzīju ar velteni pie durvīm. Dobjie sitieni neskaidri atbalsojās iekšā. Pēkšņi man sagribējās, lai neviens neatsauktos un neiznāktu laukā. Kamēr tā domāju, logā blakus lievenim iegaismojās dzeltenīga sprauga. Pēc tam gaitenī iečīkstējās durvis, un samiegojusies, aizsmakusi vīrieša balss vaicāja:

—    Ek… Kas tur atkal?

—    Man vajadzētu satikt Milku! — sadūšojies izmisīgi pieprasīju, šķiet, pat mana balss skanēja apmākti un neiecietīgi.

Gaidīju, ka sekos lamāšanās un izprašņāšana, taču izdzirdu aizcērtamies durvis. Un cauri. Milku, protams, neviens nepasauks!

Tomēr gaisma spraugā neapdzisa. Pēc tam atkal iečīkstējās durvis un gaitenī iedegās elektrība.

—    Kas tur ir? — ne visai skaļi vaicāja Milka.

—    Atver.

Viņa atvēra, tālāk neizprašņādama. Un bez izbrīna sacīja:

—    Tas esi tu, Vladik . ..

—    Kur Pavļiks? Varbūt tu zini?

—    Nezinu, — viņa ātri atbildēja. — Esi gan tu jocīgs! Kā lai es to zinātu? Es nekā nezinu.

—    Vai viņš tev neko nav teicis?

—    Nē, neko.

Tā, viss. Nebija vairs ko jautāt. Milka stāvēja uz sliekšņa, mīņādamās lielos vīriešu velteņos un vīstīdamās uz pleciem uzmestajā mētelītī.

—    Nu labi, es iešu.

—    Pagaidi… Un mājās viņa nav?

«Tāda kā muļķe,» nodomāju.

Viņa mani apturēja vēlreiz, uzsaukdama:

—    Vladik! Nebaidies … Ar viņu nekas ļauns nenotiks.

—    Ej iekšā, — es no vārtiņiem viņai uzsaucu.

Tagad vējš pūta mugurā. Tas aiznesa mani līdz mājām kā spalviņu. Bet uz sliekšņa, arī kā spalviņu, mani satvēra māte un pacienāja ar diezgan kārtīgām dunckām.

—    Ak tu negantnieks! … Arī tevis dēļ vēl vajadzēs bojāt nervus! It kā nepietiktu ar to vienu. Kur biji?

—    Pie vienas meitenes … Uzzināt par Pavļiku.

—    Pie meitenes… — māte aprimdama sacīja. — Nu … ko uzzināji'

—    Viņa neko nezina.

—    Ir gan gudra galviņa! Vienam pašam doties nakti! Varēji mani pasaukt līdzi!

Klusēdams noģērbos un palīdu zem segas. «Mani pasaukt līdzi!» Kur tas dzirdēts, ka kapteiņi, dodamies tālos, neizpētītos ceļos, ņemtu sev līdzi mātes?

Apgūlos, un tikai tagad mani pārņēma aizkavējušās aizvainojuma jūtas.

—    Ārā šitāds vējš, — es skaļi sacīju, — šitāds aukstums, bet viņa mani kausta! Iekaustīt jau nav liela māksla …

—    Laikam par maz dabūji, — no savas gultas atsaucās Tatjana.

Es saritināju kamolā spilvenu, lai ar to mestu savai mīļotajai māsiņai. Bet piepeši uznāca tāds nogurums, ka aizmirsās visi aizvainojumi un satraukumi. Tūliņ iekritu dziļā miegā kā akā.

… No rīta dabūju zināt, ka Pavļiks joprojām nav pārnācis.

—    Pasteidzies, — māte mani skubināja.

Doma, ka man jāiet dirnēt klasē stundās, likās nedabiska. Bet mātei tā nelikās, un viņa mani aiztrenca uz skolu.

Skolā neviens nezināja, ka Pavļiks pazudis, tas ir, skolotāji droši vien zināja, bet no bērniem slēpa. Milku nesatiku: laikam nebija atnākusi.

Stundas vilkās bezgalīgi garas. Es norakstīju no tāfeles piemērus, rakstīju burtnīcā kaut kādus vārdus, skatījos lasāmajā grāmatā, taču galvā bija tikai viena doma: «Pavļiks … Pavļiks … Pavļiks … Pavļiks … Pavļiks … Pavļiks . . .»

Varbūt viņš pakļuvis zem smagās automašīnas? Bet tad jau mēs to zinātu. Varbūt viņu noslepkavojuši laupītāji? Bet kāpēc viņš būtu jāaplaupa? Mētelis vienos ielāpos, velteņi cauri. Varbūt viņu nolaupījuši spiegi? Bet kādā nolūkā? Ja viņa tēvs būtu bijis liels komandieris… Bet viņam jau pirms kara nebija tēva …

Pēdīgi stundas bija galā. Nevarētu teikt, ka es šāvos uz mājām kā lode. Man bija bail, ka mājās par Pavļiku vēl nekas nebūs zināms.

Pavļiks bija mājās.

Arī māte bija mājās, gatavojās iet uz nakts dežūru redakcijā. Viņa pastāstīja, ka Pavļiku atnesis uz rokām kāds pavecs, drūma izskata dzelzceļnieks. Viņš ieteicis tantei Aņai kārtīgi nopērt savu pazudušo dēlu. Tante Aņa pagaidām Pavļiku vēl neesot pērusi, tāpēc ka viņam sāpot nobrāztais ceļgals. Viņa tikai ieraudājusies un pieteikusi Paškam gulēt, bet pati aizgājusi uz darbu.

Ar Pavļiku bija noticis tā. Vakar viņš, tāpat kā es, ieraudzījis uz ielas jūrniekus. Un sācis iet tiem nopakaļ. Jūrnieki gājuši uz staciju. Tur uz aizmugures sliežu ceļa stāvējis ešelons. Jūrnieku ešelons. Preču vagonos sēdējuši matroži ar tumšiem automātiem rokās. Lēkdami pāri sliedēm, līzdami pa vagonu apakšu un apiedami šņācošas lokomotīves, abi jūrnieki skrējuši uz savu ešelonu. Tad visa sastāva garumā atskanējusi skaļa žvadzoņa un klaboņa. Vagoni sākuši kustēties. Pavļiks, redzams, nolēmis: tagad vai nekad. Pats liktenis viņam bija atsūtījis tik apbrīnojamu izdevību — pēc mirkļa viņš jau varēja atrasties brīnišķīgu cilvēku, melnu bušlatu un īstu kaujas automātu pasaulē. Bet tālāk — īsti tērauda kuģi, īstas jūras, jūrnieka apkakles un jungas pakāpe… Viņš saņēmis portfe|a rokturi zobos un uzlēcis uz vagona kāpnītēm .. .

Jādomā, tā tas arī bijis. Kārtīgi nezinu. Pašu Pavļiku par to izprašņāt man nebija izdevības.

Ešelons gājis bez pieturām līdz vēlai naktij. Tas steidzies uz austrumiem. Uz Tāliem Austrumiem.

Nakti kādā mazā stacijā, kad pēc Pavļika ieradušies divi miliči, viņš lēcis no vagona, nenoturējies kājās un novēlies, atsizdamies ar ceļgalu pret sliedi…

Ar nepacietību noklausījies māti līdz galam, es metos uz durvīm.

—    Neej, — māte stingri aizliedza. — Viņš tagad guļ. — Un pusbalsī piebilda: — Ek jūs, kumēdiņu taisītāji…

Pēc pusstundas skaļi nodunēja šķērssiena. Pavļiks, mani aicinot, mela ar velteni sienā …

Viņš sēdēja gultā, līdz viduklim apsedzies ar segu. Tur, kur atradas Pavļika ceļgals, rūsganā sega bija uzpūtusies, it kā tai apakšā atrastos pabāzta futbolbumba. Ap kāju bija aptīts tāds lērums apsēju!

Es stāvēju un skatījos uz šo segas uzpampumu. Arī Pavļiks paskatījās uz to: abiem tapa neērti.

—    Vai sāp? — pavaicāju.

—    Tagad vairs nesāp. Vakar gan pamatīgi sāpēja.

—    Kā tad sadauzīji?

—    Uz sliedes …

Abi apklusām. Pirmo reizi mums bija grūti runāt. Pavļiks negribīgi ievaicājās:

—    Tev jau laikam visu izstāstīja?

—    Aha.

Es redzēju, ka viņam negribas par to runāt. Kuram gan patiktos stāstīt par savu sakāvi?

—    Tante Aņa gauži raudāja, — es sapīcis teicu.

—    Zinu … Uztraucās.

—    Un domā, ka es neuztraucos? — dusmīgs izmetu.

Pavļiks rāmi atkārtoja:

—    Zinu. Bet nebūtu jau ilgi. Rīt Milka visu būtu izstāstījusi.

—    Milka?!

Viņš pat satrūkās.

—    Milka? — es atkārtoju. — Vai viņa zināja?

—    Nūjā … — Pavļiks pamāja. — Viņa taču pati bija kopā ar mani. Gāja līdz pašai stacijai, līdz vagonam. Un tu domāji, ka es nevienam neesmu pateicis, vai?

Tonakt tik drausmīgi stipri pūta vējš… Droši vien tāds pūš reizi pa simt gadiem. No kājām gāza nost. Bet es gāju. Gāju, lai uzzinātu patiesību, bet viņa …

—    Tad kāpēc viņa man meloja? Es taču nakti biju aizgājis …

—    Viņa nav vainīga. Es biju piesacījis divas dienas nevienam neko neteikt.

—    Arī man?

—    Es viņai vienkārši pasacīju: «Nevienam.» Nu, saproti, Vladik, nebija laika!

—    «Nebija laika» … — es atkārtoju. — Viņa tātad drīkstēja zināt, bet es ne, vai tā?

—    Tev taču bija pat labāk, ka nezināji. Citādi no tevis pēdējo sulu izspiestu: kas un kā, un vai tikai tu ko nezini … Un tu no tiesas neko nezināji.

—    Domā, ka es būtu izpļāpājies, jā?

(Protams, grūti būtu klusēt, redzot, kā pārdzīvo Paškas māte. Bet viņš taču to nezināja. Kā viņš drīkstēja par mani šaubīties?)

—    Tu melo, — es sacīju. — Tu tīšām viņai piekodināji, lai man nesaka. Varbūt noliegsi? Nu, pasaki — «jūrnieka godavārds»!

Viņš cieta klusu.

—    Es tev vienmēr visu stāstīju, nekad neko neslēpu, — rūgti pārmetu. — Bet tu …

—    «Vienmēr» … Ko tad tu man tādu esi stāstījis?

—    Visu! Kā gravas upītē ievēlos! Kā divas patronas atradu! Kā «cāli» rakstos noķēru, kā …

Es pēkšņi apklusu. Tiesa, es viņam izstāstīju gan visus savus noslēpumus, bet kas tad tie par noslēpumiem! Liela lieta — «cālis» rakstos…

Bet vai es vainīgs, ka lielāku noslēpumu man nekad nav bijis? Vai tad es tos būtu slēpis?

Mēs abi lasījām vienas un tās pašas grāmatas — par atklātiem un drošiem vīriem, uz kuriem var paļauties. Mums abiem bija zināmi vieni un tie paši uzticības un goda likumi. Mēs zinājām, ka par draugu nekad nav jāšaubās, ka tam nemelo un to nenodod. Bet viņš bija pārkāpis šo likumu.

—    Nodevējs, — es sacīju. Un ar to visam bija beigas.

—    Ko tad es nodevu? — Paška vaicāja un, pakustinājis kāju, sakoda zobus. Laikam aiz sāpēm.

—    Pats zini, ko. Protams, ne jau viņu, savu Miločku. Vari ar viņu bučoties, ar savu līgavu . . .

—    Aizveries, — Pavļiks diezgan iespaidīgi nobrīdināja. — Domā, ja man sāp kāja, es necelšos augšā?

—    Celies vien, — sacīju, juzdams sevī lielu drosmes uzplūdumu. Aizvainojums smacēja nost. — Nu, celies augšā, ko gaidi: es nekur nemukšu. Nebaidies, es esmu maziņš. Vari mani iekaustīt, cik patīk. Domā, ka tad es neteikšu, ka tu esi nodevējs?

—    Ek, jau asaras birst, — Pavļiks nīgri piezīmēja. — Raudulis. Viņa pareizi darīja, ka tev neteica.

Man asaras vēl nebira, bet nebija vairs tālu. Lai viņš tās neredzētu, devos prom, ar sparu aizcirzdams durvis, kuras pēc tam nekad vairs netiku atvēris.

VIENATNE

Kopš šīs dienas mēs dzīvojām šķirti.

Karavela vairs nedevās bīstamos jūras braucienos. Redzams, tā uz visiem laikiem bija iestrēgusi drūmā, purvainā lagūnā. Masti pamazām apauga ar staipīgām liānām, buras izdila vējā. Ķīlis noklājās ar gliemežnīcām. Milzīgo kuģa vēderu skrabināja jūras tārpi — torado.

Milka pie Pavļika vairs nerādījās. Varbūt viņš ar to bija sastrīdējies?

Aiz gara laika sāku lasīt Milkas grāmatu un drīz to izlasīju. «īkstīte» man nepatika. Bet «Alvas zaldātiņš» patika. Tā bija drosmes pilna pasaka, kaut gan beigas bēdīgas. Es to izlasīju trīs reizes. Bet «īkstīti» vairs nelasīju — nezin kāpēc bija smagi ap sirdi.

Citreiz iedomāju par to, cik muļķīgi viss iznācis. Tik daudz bija jauka, bet tad viena īsa saruna — un viss pagalam. Vai tā notiek, ja ir īsta draudzība?

Bet vai tad mūsu draudzība bija neīsta?

Brīžiem man likās, ka nekas nav atgadījies. It sevišķi vakaros. Caur plāno sienu es dzirdēju, kā Pavļiks pastaigājas pa istabu, sabīda malkas šķilas pie krāsns, šķirsta grāmatas lapas. Tādos brīžos biju gandrīz vai pārliecināts, ka visu vēl var labot. Jāiziet tikai cauri virtuvei, klusi jāpavelk uz savu pusi durvis. Tās, žēli iečīkstēdamās, atvērsies. Pavļiks no puskrēslas paspers soli pretī un sacīs: «Tu atnāci… Vai gribi maizi?»

Laikam tā arī vajadzēja darīt. Vajadzēja .. . Bet es sēdēju viens savā istabā un lapoju sen izlasītas grāmatas.

Vienreiz Pavļiks pienāca pie manām durvīm un pasauca:

—    Vladik …

—    Kas ir? — es atsaucos, un sirds man nodrebeja.

—    Atver nu!

—    Kāpēc? — es kaprīzi vaicāju. Muļķīga stūrgalvība apslāpēja acumirklīgo prieku.

—    Tāpat vien, — Pavļiks klusi sacīja.

—    «Tāpat vien» tik kūļus sien, — es vēsi atbildēju.

Pavļiks brītiņu cieta klusu. Tad lēnā garā vaicāja:

—    Vai tev grūti, vai, atvērt?

—    Man māte piesacīja nevienam nevērt vaļā.

Pavļiks pastāvēja mazliet un aizgāja uz savu istabu, klabinādams pa grīdu apšūtā velteņa notrūkušo pazoli. Pēc tam es dzirdēju, kā viņš apģērbās un aizgāja no mājām.

Es aizvien vēl stāvēju un skatījos uz durvīm, kuras nebiju atvēris. Tās klāja dzeltenīgas atlobījušās krāsas plēksnes. Ķerdamies pie plēksnītēm, neveikli rāpās augšup mazs pelēks zirneklītis.

Es atgriezos istabā, atlaidos gultā un pagriezos uz sienas pusi. Mājā valdīja savāds klusums un tukšums.

… Pēc nedēļas Pavļiks ar māti no mums aizbrauca. Nezinu tieši, kas bija atgadījies. Tantes Aņas draudzene viņiem it kā atstājusi uz laiku vai arī uz visiem laikiem savu mazo mājiņu blakus ielā, bet pati kaut kur aizlaidusies.

Es stāvēju, piespiedis vaigu pie loga rūts, un skatījos, kā Pavļiks pošas aizbraukšanai.

Diena bija silta, tomēr pelēcīga un drūma. Mazs, noplucis zirģelis pievilka pie lieveņa platas ragavas. Apaļie zirga sāni bija slapji. Salipuši un apledojusī sānu spalva izskatījās kā īsas, greizas lāstekas.

Kaut kur papeles zaros izteiksmīgi un skaļi čivināja zvirbulis: «Civ! … Civ!… Civ!…» Zirģelis kustināja ausis. Viņam laikam nepatika šī vienmuļā čivināšana. Ari man nepatika.

Anna Vasiļjevna un Pavļiks stiepa ārā mantas. Pazīstamos krēslus ar «gailīšiem» uz muguriņām, naktsskapīti ar porcelāna bumbiņu roktura vietā, dzelteno etažeri. Zem atklātajām debesīm šīs mantas izskatījās niecīgas un nožēlojamas. Nu bija labi saredzami visi nobrāzumi un ielāpi.

Pavļiks iznesa lāci ar nodauzīto ausi. Viņš nolika to uz nobružāta čemodāna. Taču čemodāns stāvēja greizi, un lācis lēnām sāka šļūkt lejā pa tā dzelteno vaskadrānas vāku. Pavļiks paņēma lāci atkal rokās un pats iekārtojās uz čemodāna, aizāķējis elkoni aiz apgāztā galda kājas.

Es steidzīgi atkāpos istabas dziļumā: likās, ka Pavļiks visādā ziņā tūliņ paskatīsies manā logā. Viņš tomēr nepaskatījās. Sēdēja un lūkojās uz savu lāci, it kā to redzētu pirmo reizi. Droši vien tīšām. Lai nu dara, kā šim tīk!

Anna Vasiļjevna arī iesēdās ragavās. Mantu nebija daudz, un viņai vietas pietika. Bet vedējs nesēdās vezumā. Viņš parāva zirgu aiz pavadas un veda to ārā no pagalma. Ragavas iezīmēja miklajā sniegā platu pusapli un aizslīdēja uz atvērto vārtu pusi. Pavļiks iespieda lāci starp ceļgaliem un tagad turējās aiz galda kājas ar abām rokām. Viņš sēdēja, ierāvis galvu plecos, un es neredzēju viņa seju. Redzēju tikai pelēko ausaini ar vaļējām saitēm. Tad ragavas nozuda aiz vārtiem.

«Civ!…» brēca stulbais zvirbulis. «Civ! . ..»

— Muļķis, — es tam sacīju. Lai pats nesāktu raudāt.

Dienas ritēja vienmuļas, pelēcīgas.

Nevarētu sacīt, ka mani vienā laidā mocītu skumjas. Nē. Jo vajadzēja gan uz skolu iet, gan mācīties mājās. Arī uz gravu vajadzēja aizdiegt, kur zēni tāpat kā agrāk vizinājās no stāvām nogāzēm. Laiks bija diezgan nenoteikts: ne īsti pavasaris, ne ziema. Taču sniegs vēl nebija nokusis. Es pārrados mājās tikai krēslā ar mitrām drēbēm un sniega piedzītos velteņos. Noguris un tāpēc sapīcis. Noģērbos, laizdams gar ausīm Tatjanas pamācības. Pēc tam sēdos uz gultas un, pagriezis seju pret sienu, sarīkoju sev «ķiniti»: veidoju no pirkstiem visādas kombinācijas, kuru mestā ēna izskatījās pēc zvēriņiem. Es labi mācēju parādīt «ērgli», «zaķi», «suni», «ziloni», taču vienas un tās pašas figūras drīz vien apnika. Sāku izgudrot jaunas. Sāda spēle nebija diez ko priecīga, tomēr…

Tatjanu uztrauca mana klusēšana. Viņa neizturēja un sacīja:

—    Ir gan cilvēks! šņākuļo visu cauru vakaru un nesaka ne vārda! Rāda kaut kādas figas! Smagi skatīties …

Ja mēs istabā bijām divi vien, es nepagriezies viņai atbildēju:

—    Tad neskaties.

Ja mājās bija arī māte, es raudošā balsī lūdzu ievest kārtību:

—    Mamm, kāpēc viņa man piesienas!

Māte nostājās manā pusē.

—    Neaiztiec viņu …

—    Smagi skatīties, — Tatjana atkārtoja.

Noskaities es viņai parādīju īstu figu.

Reiz dzirdēju māti Tatjanai sakām:

—    Vai nu tu nesaproti? Viens pats garlaikojas. Agrāk, re, cik jaukt bija …

Pēc tam viņa man pavaicāja:

—    Bet kāpēc Pavļiks ne reizi neatnāk pie tevis? Viņš taču netālu dzīvo.

Ja viņa būtu zinājusi patiesību! Bet viņa neko nezināja. Ne jau tāpēc, ka es biju paradis visu slēpt. Es tikai sapratu, ka māte šeit neko nespēs līdzēt.

Skolā es Pavļiku redzēju katru dienu. Pa gabalu. Protams, arī viņš mani redzēja, tikai ne reizes nepienāca klāt. Nu un es darīju tapat. Biju pārliecināts, ka notikušo atpakaļ vairs nevar atsaukt, jo mūsu karavela bija iedragāta un grima dibenā. Draudzība bija sairusi. Un Pavļiks, redzams, domāja tāpat.

Sienas «ķinītis» man drīz apnika, un es sagudroju jaunu spēli.

Māte šad tad no tirgus pārnesa pa tūtiņai ciedru riekstu. Ai, kā man tie garšoja! Biju iemanījies tos lobīt ātrāk par visiem, tikpat kā vāvere. Es neēdu atsevišķi pa kodoliņam, bet savācu pilnu sauju un tad sabēru mutē. Taču pēdīgi nonācu pie atziņas, ka ne jau ciedru kodoliņi ir tie vērtīgākie, bet gan čaulas. Tāpēc ka katra čaula atgādināja mazu kuģīti.

Es ielēju zilajā plastmasas šķīvī ūdeni un gar abām ieapaļo krastu malām izvietoju ciedru eskadras. Tās gatavojās kaujai, pēc tam metās cīņā. Taranēja, abordēja … Piesmēlušās ar ūdeni, ciedru čaulas grima dibenā kā īsti kuģi.

Sāda spēle noritēja klusi. No malas skatoties tā droši vien šķita garlaicīga. Bet man nebija garlaicīgi. Te vajadzēja lielu māku, gandrīz kā šaha spēlē. Bija jāzina, kad ienaidnieku apiet, kad mesties tuvcīņā, kad atklāt uguni vai paslēpties Tējkarotes raga aizsegā.

Šajā spēlē es sajutu kopā ar Pavļiku pavadīto kuģošanas vakaru atbalsi. Vāju atbalsi…

Man it sevišķi patika kārtīgi izžuvušu riekstu čaumalas. Tukšajos_vidos tad saglabājās plāna miziņa, kas sakalstot izslējās ārā kā garas bārkstis. Ka masti. Šādus kuģīšus ar mastiem es novietoju eskadru un vienību priekšgalā.

Māte citreiz klusēdama vēroja, kā es ar sērkociņu bīdu pa zilo šķīvi karakuģus. Jutu, ka viņa mani vēro, taču nekad neatskatījos. Man likās, ka mātei nez kāpēc ir smagi ap sirdi.

Tikai vienu reizi māte ierunājās:

—    Ek, tu, mans kaptein … Ja varētu sadabūt tev valriekstu. No tā gan iznāktu lielisks kuģis …

—    Kādu riekstu? Vaļu?

—    Tak nē jau. Tos tāpat vien tā sauc. Valrieksti ir lieli, lūk, šitādi. — Māte izveidoja no pirkstiem apli.

Es negribēju ticēt. Tik lielu riekstu nemaz nav.

Māte pasmaidīja.

—    Ir, tikai tu esi aizmirsis. Kad biji maziņš, mums šādi rieksti karājās eglītē.

Kad biju maziņš, tad iespējams gan. Tas bija vēl pirms kara.

Toreiz, stāsta, neesot bijušas maizes kartītes, tētis dzīvojis mājās, bet veikalos varējis nopirkt īstus zīmēšanas albumus.

Man apnika spēlēties. Apsēdos pie loga. Tai vakarā nezin kāpēc logiem nebija aizvērti slēģi. Es redzēju tumši zaļas debesis, apsnigušus koku zarus un mazu dzeltenu mēness sirpīti. Tas tupēja virs strazdu būrīša kā uz jumta uzrāpies puišelis. Pavirzījos sānis. Mēness nolēca no būrīša un pakārās gaisā starp sīkām zvaigznītēm, mazliet atgāzies atpakaļ. Viņš izskatījās kā apzeltīta valrieksta pusīte. Es atcerējos šos riekstus, pārklātus ar zeltītiem putekļiem. Karādamies garos diegos, tie griezās riņķī starp biezajām, tumšajām skujiņām. Pa tiem lēkāja mazītiņi saules zaķīši, ko meta dzeltenās sveču liesmas.

Svecītes klusi sačukstējās. Vizuļoja stikla bumbiņas. Smaržoja pēc svētkiem un pasakas.

Kaut tagad varētu dabūt vienu šādu riekstu no šās pasakainās pasaules, kad es vēl biju maziņš. Pat riekstu ne, tikai tā čaumalu. Es no tās pagatavotu savai eskadrai flagmaņa kuģi, bezbailīgo karavelu ar stāviem bortiem . ..

CUNAMI

Pēc nedēļas Pavļika istabā ievācās cita ģimene: tēvocis Gļebs — numurētās rūpnīcas virpotājs, sakumpis vīrs, ko mūžīgi mocīja klepus, viņa korpulentā sieva tante Aga, kāda veikala pārdevēja, un dēls Borja, pēc iesaukas Nāse.

Nāse bija gatavais riebeklis. Skolā viņš mazajiem atņēma trūcīgās brokastis, vecāko klašu zēniem pārdeva paštaisītas cigaretes, iztirgodams tās pa gabaliem, lielījās ar jauniem hromādas zābakiem un pretīgi brēca, ja to pēc stundām ieslēdza tukšajā sporta zālē.

Tante Aga Borjam bija pamāte, taču viņa nekad tam nedarīja pāri, pat nostājās viņa pusē, ja tēvs to rāja. Viņa nesa Borjam uz māju šokolādi un mahorku, bet viņš ar šo preci skolā spekulēja.

Mani Nāse neieredzēja kopš pirmās dienas.

Mēs abi «iepazināmies», kad viņš tikko bija atbraucis un sēdēja pie lieveņa uz soliņa, bet es atgriezos no s'kolas.

—    Hei, čalīt, — viņš kūtrā balsī man uzsauca. — Uz kurieni stūrē?

Es ziņkārīgi, bez kādām bailēm paskatījos uz gaišmataino zeņķi ar nedzīvu seju un bezkrāsainām skropstām. Pēc tam pārliecinošā balsī viņam darīju zināmu, ka es šeit dzīvoju.

—    Tu šeit dzīvo? — viņš nievājoši brīnījās. — Tu šeit dzīvoji, tas tiesa. Bet nu tavai dzīvītei pienācis gals. Kaput.

Mierīgajai dzīvei patiesi bija «kaput». Knipji, dunkas, sniega pikas aiz apkakles — tas viss tik bagātīgi «izskaistināja» manu dzīvi, ka es vairs neredzēju balto dienas gaismu. Pat mājās nebija miera. Nāse izurbināja plānajā šķērssienā caurumu un pa to ar gumijas kaķeni šāva man virsū no stieples iztaisītas skavas. Viņš iemanījās man trāpīt pa ausīm, un man briesmīgi sāpēja.

Nāse tagad mācījās mūsu skolā, piektajā klasē. Starpbrīžos viņš mani neaiztika, toties ceļš uz skolu un atpakaļ man šķita kā viena vienīga spīdzināšana. Allaž bija jābaiļojas no Borjas jaunām un negaidītām zobgalībām vai izsmiekla.

Tomēr reizumis arī Nāsi piemeklēja nebaltas dienas. Sad tad vakaros tēvocis Gļebs viņu slānīja ar siksnu gan par divniekiem, gan par smēķēšanu un tamlīdzīgiem grēciņiem. Es tad iegrūdu seju spilvenā un aizspiedu ausis, lai nedzirdētu šo izrēķināšanos, tomēr tas nelīdzēja. Nāse griezīgi brēca.

Nākamajā dienā Nāse bija nikns kā simts izbadojušies nelabie. Viņš mani ienīda tāpēc, ka es zināju, kā viņš tika pazemots. Viņš domāja, ka es priecājos par viņa nelaimi.

It sevišķi viņš sāka mani ienīst kopš tās reizes, kad es viņam atņēmu karti. Manu un Pavjika karti. Pavļiks to nebija aizvedis, bet atstājis tukšajā istabā. Kādu dienu gaitenī ieraudzīju, ka tante Aga stiepj uz pieliekamo čemodānus un grozus. Tēvocis Gļebs un Nāse viņai palīdzēja: arī nesa kaut kādas vecas grabažas. Un tad es ieraudzīju karti. Nāse to vilka, satītu rullī, pa grīdu.

—    Tā ir mūsu! — es Nāsem uzsaucu negaidīti nikni. — Uz kurieni tu vilksi, zaglis tads?!

Nāse lēnām pagrieza savu zivs ģīmi uz manu pusi un, bargi čukstot, sacīja:

—    Vācies prom … vai zini, kurp?

Es nedomāju aizvākties. Ieķēros kartē ar abām rokām un rāvu to uz savu pusi.

—    Kas te par traci? — vaicāja tēvocis Gļebs.

Jutu, ka sākšu raudāt, tāpēc pasteidzos pikti iesaukties:

—    Tā ir mūsējā! Mēs ar Pav]iku ar to spēlējāmies! Viņš man to atstāja un nevis jums! Jums nav tiesību! Tā ir mana …

—    Atdod, — tēvocis Gļebs teica Borjam.

Nāse palaida karti vaļā, un es ar to visu atmuguriski aizlidoju uz durvīm. Tante Aga man mežonīgā balsī nobļāva pakaļ:

—    Bet par zagli apsaukāt nav labi! Vai tu redzēji, ka viņš zog? Nu saki: vai redzēji? Intelbeņķis atradies!

Karti es pakāru pie šķērssienas, kas atdalīja mūsu istabu no Borjas. Dzinu naglas, atriebīgi rībinādams ar āmuru pa ļodzīgajiem sienas dēļiem. Karte aizsedza caurumus, ko Nāse bija izurbinājis apšaudīšanās vajadzībām. Taču pēc tam viņš tik un tā izurbināja arī kartē vienu caurumu — tieši Austrālijas rietumu krastā.

Borja noņēmās ar spekulēšanu ne tikai skolā. Viņš bieži tika manīts arī krāmu tirgū — utenē. Bet viendien es viņu satiku pie kinoteātra kasēm.

Mēs šurp abi bijām atnākuši pēc stundām. Es — lai paņemtu biļeti uz filmu «Brīnuma grauds», bet Nāse — savu interešu pēc.

Kasu lodziņi izgāja uz ielas pusi. Izrādījās, ka biļetes jau izpārdotas, taču turpat netālu grūstījās un bļaustījās puiku bars. Gan pazīstami no mūsu skolas, gan sveši.

—    Valriekstus dod! — satrauktā balsī man paziņoja otrklasnieks Volodja Odincovs.

Valriekstus «deva» Nāse. Trīs rubļi gabalā. Pircēju netrūka. Tik un tā biļešu nebija, un puikas bez liekas gudrošanas šķīrās no ietaupītajiem trijniekiem, lai tikai iegūtu neredzēto brīnumu. Un vai šie rieksti nebija brīnums? Daudzi par tādiem agrāk pat nebija dzirdējuši. Lielie, iedzeltenie valrieksti klaukšķēja Borjas plaukstās kā koka bumbiņas.

—    Sanāk nu, sanāk! Vēlāk kodīsiet paši sev pirkstos! No memmītēm tādus ij lūgdamies neizlūgsieties!

Es izlauzos pie Nāses. Baidījos, ka arī te viņš neatkārto savus naidīgos izlēcienus, tomēr vēlēšanās tikt pie valrieksta guva virsroku. Atcerējos «rieksta čaulas flagmaņa kuģi».

Nāse izlikās, ka mani nepazīst. Iebāza naudu azotē, pastiepa riekstu un atkal ņēmās skaļā balsī aicināt pircējus.

Rieksts bija grubuļains, slidens un auksts. Es to pārsitu ar ķieģeļa šķembu turpat uz trotuāra. Ne visai veiksmīgi: viena čaulas pusīte ieplīsa. Bet otra bija gluži bez vainas. Izņēmu no tās kodolu. Pareizāk sakot, tas nebija kodols, bet tumšas putekļainas drumslas. Rūgtas.

Es atkal izlauzos pie Nāses un saucu:

—    Borja, šis taču sapuvis!

Nāse uzmeta man ātru, naidīgu skatienu un caur lūpām izspieda:

—    Vācies prom …

Es tā arī darīju. Ko citu man atlika iesākt? Lai nu paliek. Galvenais, ka tikai čaula derīga.

Uz mājām nolēmu neiet: baidījos, ka Tatjana jau būs pārnākusi no tehnikuma un liks sēsties pie galda mācīties. Es devos uz skolas pagalmu. Tur, aiz malkas grēdām, zināju klusu stūrīti.

Kabatās un portfelī man atradās viss vajadzīgais kuģīša būvei: sveces galiņš, diegi, sērkociņi.

Sakošļaju parafinu un ar balto mīkstumu aizpildīju topošās karavelas kravas telpu. Pēc tam parafinā iespraudu divus sērkociņus — mastus, priekšgalā nostiprināju no sērkociņa izveidotu bugspritu. Uzvilku rūtiņpapīra buras un ilgi noķēpājos, kamēr stingri nostiepu diegu tauvas un vantis.

Pēc tam izgāju uz ielas un palaidu viegliņo karavelu ar stāvajiem bortiem pavasara ūdeņu peļķē.

Karavela vēl nebija paguvusi atpeldēt no krasta, kad pamanīju Nāsi. Viņš soļoja uz manu pusi. Es mudīgi noglabāju kuģīti portfelī, bet pats pazust vairs nepaspēju.

Nāse mani piespieda pie ļodzīgas dēļu sētas un, lēnām stiepdams vārdus, vaicāja:

—    Vai uz māju pie memmites gribēji skriet? Nekā nebij! No manis tu nekur neaizmuksi.

Vispirms viņš mani parāva uz savu pusi, tad ieblieza ar plaukstu pa cepuri un no jauna piespieda pie čīkstošajiem sētas dēļiem. Iespaidīgi čukstēdams, sacīja:

—    Stāvi, citādi klāsies vēl sliktāk …

Sādi Nāses draudi mani aizvien nobūra. Es stāvēju pie sētas, smeldzošu baiļu un nevarības piekalts. Nāse kārtīgi nolika savu piebāzto portfeli uz sausa laukumiņa pie telefona staba. Pēc tam no netīra sniega sāka velt cietu bumbu. Es ar bailēm vēroju, kā viņš to dara. Nāses rokas bija vājas, no vienas vietas noklātas ar pelēku, nenomazgājamu netīrumu kārtu, aiz nagiem vīdēja melnumu strīpiņas. Pirkstu kauliņi bija notraipīti ar tinti. Kreisās delnas virspusē pie īkšķa rēgojās ar tinti uzzīmēts šķībs enkurs. Kamēr Nāse vēla sniega bumbu, enkurs te saspiedās, te izpletās.

Drīz sniega bumba bija gatava. Aizbāzis rādītājpirkstu man aiz apkakles, Nāse pūlējās atvilkt nostāk mana mēteļa apkakli, bet tā bija cieši aiztaisīta ar āķi.

—    Paklau, memmesdēliņ … āķē nu mētelīti vaļā, — viņš rāmā, vēsā bendes mierā man pavēlēja. — Vai redzi: man rokas aizņemtas.

Viņš pienāca man pavisam klāt. Acu priekšā es ieraudzīju viņa seju ar apbrīnojami tīru, pat maigu ādu, bezkrāsainas acis ar sasarkušiem plakstiem un bojātus zobus. Mirkli uznākušais ienaids pārspēja bailes, un es ar slapju cimdu ietriecu pa pretīgo ģīmi.

Sitiens laikam bija pārāk vājš. Nāse pat nepakustējās. Pāris mirkļus viņš izbrīnījies mirkšķināja acis, tad viņa ģīmis izplūda smaidā. Apmierināta cilvēka smaidā, kurš panācis to, ko gribējis. Kā lai nesmaida? Tagad viņš varēja ar mani darīt visu, ko gribēja! Bija iemesls.

—    Manu putniņ, — Nāse sacīja ar maigu pārmetumu balsī. — Vai tu zini, ko es tagad ar tevi varu izdarīt?

Es nezināju, tomēr nopratu: izdarīs kaut ko briesmīgu. Atceros, es spiedos pie sētas tik stipri klāt, ka iesāpējās mugurkauls. Nāse jau cēla man pie sejas plaukstu ar izplestajiem pirkstiem. Bet tad viņa mute savilkās apaļa, roka apstājās pusceļā un pats nošļuka man pie kājām.

Un tad es ieraudzīju Pavļiku.

Redzams, viņš nemanīti bija piegājis no sāniem mums klāt un ar spēju sitienu pakrūtē noguldījis manu ienaidnieku uz trotuāra.

Nāse pūlējās atvilkt elpu un vārstīja muti. Pavļiks, uz mani neskatīdamies, saņēma viņu aiz apkakles un bikšu dibena un pacēla augšā, tad ar spēcīgu vārtsarga spērienu aizraidīja pelēcīgā, kūstošā sniega ķīselī. Tieši tā Pavļiks skolas pagalmā raidīja prom no vārtiem apledojušo, apaļo «rempuli». Iespējams, ka man tikai tā likās, taču toreiz es biju pārliecināts, ka Nase vairākus metrus lidoja pa gaisu.

Vēl neattapdams priecāties, es pārsteigts skatījos, kā saplok mana mocītāja uzpūstā varenība. Pavļiks, grimdams ar zābakiem sniegā, piegāja pie Nāses un deva tam pēdējo iznīcinošo triecienu. Pierāvis zodu pie krūtīm, Nāse ievēlās ar pakausi sniega putra. Pavļiks no jauna uzrāva viņu augšā un uzstīvēja uz trotuāra. Tur viņš pateica Nāsem dažus vārdus, no kuriem «fašists» un «šakalis» bija vismaigākie. Nāse tupēja, atspiedies ar netīrajām delnām pret dēļiem, un grieza zobus.

—    Pazūdi, — Pavļiks pavēlēja.

Nāse piecēlās un aiztenterēja atpakaļ uz skolas pusi, draudēdams ataicināt draugus un sarīkot briesmīgu atriebi. Portfelis palika pie staba. Pavļiks to ar kājas spērienu aizraidīja īpašniekam pakaļ. Portfelis ar plīkšķi nokrita uz trotuāra kā milzīgs rupucis. Atlēca vaļā slēdzis. Ārā izvēlās divi melni cepti kartupeļi un mahorkas paciņa. Mahorka iekrita peļķē un aizpeldēja, piesūcoties ar ūdeni…

Ko es jutu šajā brīdī? Krūtīs pamodās neizprotams žēlums pret sakauto ienaidnieku, it sevišķi tad, kad ieraudzīju šos divus kartupeļus. Tomēr prieks bija pārāks. Mirklī pamanīju, cik varavīkšņaina diena visapkārt. Saulē laistījās ar gaišzaļu miziņu pārklātie papeles zari. Trotuāri, kur tos apspīdēja spožie saules stari, izskatījās zeltaini, bet vietās, kur krita ēna, mēļi. Un peļķes vizēja tik dzidri zilas, ka grūti bija atrast īstos vārdus, ar ko salīdzināt šo zilumu.

Bet ko darīja Pavļiks? Viņš, neskatīdamies uz mani, purināja no ceļgaliem pielipušo sniegu. Es arī jutos neērti. Kā tagad rīkoties? Vai izlīgt? Bet kādā veidā?

Varbūt Pavļiks iesāka kautiņu ne jau manis dēļ? Varbūt viņam pašam bija savi rēķini ar Nāsi?

Es visvairāk baidījos no tā, ka Pavļiks tūlīt aizies. Pagriezīsies un aizies, it kā manis šeit nemaz nebūtu. Viņš tā mācēja aiziet prom — pavisam neatkarīgi, atklāti, mierīgā garā … Taču pats es arī neuzdrošinājos viņam pieiet klāt. Kas zin, pieiešu, bet viņš man ij aci neuzmetis . ..

Pagāju dažus soļus nostāk, notupos pie peļķes malas un izņēmu no portfeļa kuģīti. Tas pašūpojās sīkos vilnīšos zilā ūdens malā, tad apmeta nelielu pusloku un strauji aiztrauca uz peļķes vidu, kura pletās pār visu ielu no viena trotuāra malas līdz otra trotuāra malai.

Man līdzās ūdenī parādījās ēna, un es izdzirdu Pavļika balsi:

—    Masti drusciņ nepareizi. Jāpaceļ augstāk.

—    Taisīju ātrā steigā, — mazliet aizsmakušā balsī sacīju, nenovērsdams acu no karavelas. Biju gatavs piekrist visam, lai tikai Pavļiks neaizietu.

—    Pārtaisi, — Pavļiks ierosināja. — Tad tā ātrāk slīdēs.

Es pamāju ar galvu.

Kuģītis metrus trīs no krasta ietriecās ar bugspritu sadauzīta skārda bundžā, kurā bijuši amerikāņu sautētās gaļas konservi. Bundžas dzeltenīgie sāni vizēja kā zelts, bet uz tiem kā draudoša briesmu zīme rēgojās tumšs «U» burts.

—     Nu, re. .. — es ieteicos. — Kā lai tagad pārtaisu? Nedabūt vairs rokā … — Bet pats domāju: «Nu, lūdzu, neej prom!»

—    Dabūsim, — Pavļiks atsaucās. — Tūliņ sameklēsim kādu koku …

Taču koku nevajadzēja meklēt. Pagriezienā spiedzoši ierūcās motors,

un no šķērsielas izdrāzās pusotrtonnīga mašīna. Ta bija žigla kravas mašīna, notašķīta ar dubļiem līdz pat vadītāja kabīnes rūtīm. Šoferis bija nolēmis straujā tempā pārbraukt plašo peļķi, kas stiepās turpat vai pusi kvartāla. Un, nepārslēdzis ātrumu, iebrauca ūdenī.

—    Cunami! — Pavļiks iebļāvās, nosaukdams nesaprotamu vārdu.

Uz trotuāra mums apkārt nošķīda netīras šļakatas. Sabangotā ūdens vērpete atrāva riekstčaulas karavelu no bundžas un atdzina uz malu — pie mūsu kājām. Es noguldīju to uz sāniem. Taču apaļā, mazītiņa karavela kā ietiepīgs āzis šūpodamās izslējās taisni.

Pavļiks iesmējās, pagriezis uz manu pusi ar šļakatām notašķīto ģīmi, un sacīja:

—    Ai, cik tu skaists!

—    Tu arī esi tikpat skaists!

Viņš pacēla kuģīti un pastiepa to man.

—    Iesim pie manis un nomazgāsimies. Citādi Tatjana tev atkal zaģes.

—    Ejam, — es ātri piekritu. — Bet kas tas ir — cunami?

—    Liels vilnis. Ja jūras dibenā notiek zemestrīce vai vulkāna izverdums, tad šāds vilnis veļas uz krastu un visu iznīcina savā ceļā. Sašķaida kuģus, noskalo piekrastes pilsētas.

—    Ak tā … — es sacīju.

Pavļiks bija blakus. Man nekādi cunami vairs nelikās briesmīgi. Viņš pats šodien uzbruka Nāsem kā cunami.

Pavļiks tagad dzīvoja piecus kvartālus no mums mazā mājiņā, kas atradās pagalma dziļumā. Iekšā viss izskatījās kā senāk: tie paši krēsli ar gailīšiem, pazīstamais naktsskapītis, lācēns uz kumodes. Vienīgi apaļās skārda krāsns vietā stūrī baltoja plīts ar šaurām durtiņām.

Uz šīs plīts, kas vēl kopš rīta nebija paguvusi atdzist, Pavļiks uzlika žāvēties manus samirkušos zābakus. Es ar nelielu satraukumu uzmanīju tos: atcerējos, kā viņš bija sadedzinājis velteņus. Manējie zābaki bija pavisam jauni: māte tos nesen bija dabūjusi uz ordera.

Pavļiks atstiepa pannu ar makaroniem. Pārvilka ar nazi pa sabiezējušo masu — sadalīja divi daļās. Pēc tam, lietišķi darbodamies ar dakšiņu, ieprasījās:

—    Ko šis riebeklis tev piesienas?

—    Vai Nāse? Nezinu. Viņš jau sen … Droši vien kartes dēļ…

Un es pastāstīju, kā atkaroju mūsu karti.

—    Atnes to rīt šurp. Norunāts? — Pavļiks negaidot klusi palūdza.

—    Rīt?

—    Nūjā … Vai tad tu vakarā neatnaksi? Rit taču svētdiena …

Vai es neatnākšot? Protams, atnākšu! Vēja spārniem atlidošu! Ar karti? Tātad Pavļiks vēlas, lai atkal viss būtu tā, kā bijis?

Vai patiešām atkal viss var būt tāpat kā agrāk?

Droši vien var … Skaidrs, ka var, ja reiz Pavļiks tā saka.

—    Bet vai šodien nevar?

Pavļiks nopūtās.

—    Šodien mātei jābūt visu vakaru darbā. Un man liek viņas klātbūtnē mācīties. Rājas …

Es ņēmos stīvēt kājās vēl mitros, bet siltos zābakus. Pēc tam kā jautādams sacīju:

—    Nu tad līdz ritam?

Vai tikai Pavļiks nav pārdomājis?

—    Pielūko, katrā ziņā atnāc, — viņš kautrīgi pieteica. — Un ja Nāse vēlreiz uzdrīkstēsies … Bet kāpēc tu Dirknābam nepateici, ka viņš tevi aiztiek?

—    Dirknābam?

—    Nūjā! Viņš šo Nasi ne acu galā nevar ciest. Tevis dēļ viņš tam galvu norautu.

—    Es… nezināju… Pavļik, bet kāpēc viņu sauc par… Dirknābu?

—    Nezinu. Zināju, bet piemirsu.

Es devos prom. Biju jau aiz vārtiņiem, kad Pavļiks mani pasauca:

—    Vladik! Pagaidi!

—    Kas ir?

—    Zinu gan. Atcerējos. Viņu jau sen tā iesaukuši. Reiz viņš izlielījies, ka zinot, kā vācu valodā esot «zēns». Laikam kaut kur bija dzirdējis. «Zēns» vācu valodā ir der Knabe. Un tā šai vārdā viņu sākuši zobgalīgi saukāt. Nu, bet vēlāk no šā vārda izveidojies Dirknābs … Bet tu, pielūko, atnāc.

Es pamāju ar galvu. Man bija skaidrs, kāpēc viņš bija mani panācis. Par Dirknābu viņam nospļauties. Viņš gribēja pārliecināties, vai es katrā ziņā atnākšu.

VAKARS

Es pārnācu mājās. Bangojošs, apslāpēts prieks mani dzina uz priekšu kā stingri uzvilkta atspere. Saule šķita daudz spožāka, it kā tai būtu divreiz palielināts spriegums. Tā meta glāzēs mirdzošas dzirkstis un līksmi zeltojās uz mūsu patvāra misiņa vēdera. Patvāris no šā spīduma likās pat kā jaunāks. Sienas pulkstenis tikšķēja jautri un ātri. Redzams, steidzās tuvināt rītdienu.

Es iztinu kastroli ar vārītiem kartupeļiem no vateņa, tad priekšnamā sadabūju burciņu ar savu piena porciju. Piens bija auksts kā ledus, bet kartupeļi vēl kūpēja. Pusdienas iznāca karaliskas.

Paēdis kārtīgi noslaucīju ar vaskadrānu apklāto galdu un izņēmu burtnīcas. Rakstu darbu vingrinājums bija milzīgi garš: astoņas rindas. Vakardien mani šāds vingrinājums būtu iedzinis galīgā izmisumā. Taču patlaban es to uzrakstīju smiedamies, pat mazliet pazobodamies par mācību grāmatu: sak, atradusi, ar ko mani baidīt! Teksta uzdevumu un četrus stabiņus atrisināju tik ātri, ka ne manīt nemanīju. Dzejolītis par pavasari nemaz nebija jāmācās: to iegaumēju, vienreiz izlasot.

Pabeidzis mācīties, gandrīz vai izbijos. Kur lai lieku brīvo laiku? Laukā vēl bija gaiša diena. Arā iet negribējās. Ne jau tāpēc, ka es baidītos sastapt Nāsi. Tagad es no viņa ne drusciņas nebaidījos. Bet man likās, ka ārā, kur spīdēja saule, jautri čivināja zvirbuļi un mirdzēja zilas peļķes, mans prieks par satikšanos ar Pavļiku varētu nobālēt un izgaist. Es baidījos, ka āra spēles un rūpesti nenomāc rītvakara laimīgo gaidu sajūtu.

Par laimi, atcerējos mūsu skolotāju, kura bija teikusi, ka Pirmā Maija bērnurītā mūsu klases zēniem vajadzēšot tēlot sarkanos kavalēristus. Līdz Maija svētkiem bija vēl šausmīgi tālu, tomēr es sameklēju dažas vecas avīžu lapas un sāku līmēt sarkanarmieša ķiveri. Līmēju lēnām, ļoti rūpīgi un kārtīgi, no vairākām kārtām, lapas notriepdams ar vārītu kartupeli. Kad šis darbs bija padarīts, paņēmu ūdens krāsu kastīti ar krāsām, kuru klucīšos bija izberzti caurumi. Ķiveri vajadzēja izkrāsot zaļā krāsā.

Tikai tagad pamanīju, ka vairs nevaru atšķirt krāsas. Diena izdzisa, un istabā jau zagās pelēka krēsla. Krāsu klucīši kastītē šķita visi vienādi tumši un bezkrāsaini.

Iededzu spuldzīti un tās dzeltenajā gaismā izšķīdināju tasītē zaļo krāsu. Izkrāsotā ķivere man ļoti patika. Tiesa, avīžu burti spīdēja gan cauri, toties tai virs naga uzšuvu gaišzilu vaskadrānas zvaigzni (nācās nogriezt galda vaskadrānai ieplēsto stūri). Es zināju, ka mūsu kavalēristu ķiveres rotāja gaišzilas zvaigznes.

Darbs bija pabeigts. Noguris pastaipījos un ar zināmu nemieru pārlaidu acis istabai: visās malās mētājās avīžu atgriezumi, uz grīdas — saspiests kartupelis, uz galda — zaļas peļķes. Kamēr māte ar māsu vēl nebija pārnākušas, bija jāpasteidzas visu sakopt. Nu tikai aptvēru, ka abām jau sen vajadzēja būt mājās. Gan mātei, gan Taņai. Aiz logiem bija gandrīz pilnīga tumsa, sienas pulkstenis rādīja bez dažām minūtēm astoņi. Istabā valdīja klusums, kuru traucēja vienīgi pulksteņa tikšķēšana un peles skrubināšanās.

Liekas, man atkal uzbruks kārtējā grūtsirdība.

Un, varat iedomāties, es pirmo reizi mūžā no tās nebaidījos! Kas par grūtsirdību! Iekārtošos gultā un vēlreiz izlasīšu pasaku par nelokāmo alvas zaldātiņu. Vai labāk par īkstīti. Tagad gan to varu lasīt ar vieglu sirdi. Tā arī darīju: sakopu istabu, aizslēdzu durvis, paņēmu grāmatu un ietinos ar kājām segā.

Paguvu izlasīt tikai līdz tai vietai, kur glumais krupis aiznes īkstīti uz savu dumbrāja mājokli. Kāds pieklauvēja pie durvīm. Tad sāka rībināt. Priecīgs pietrfikos kājās. Protams, lasīt pasakas klusumā ir patīkami, tomēr vēl patīkamāk, ja mājās neesi viens. Lai tas būtu kaut vai Nāse. Viņš, protams, ir riebeklis, taču zinot, ka aiz sienas atrodas vēl kāda dzīva dvēsele, sajūta nav tik nomācoša. Bet ja viņš sadomā man piesieties .. . Lai tikai pamēģina!

Es uzmaucu galvā vēl neizžuvušo ķiveri, iegrūdu kājas zābakos un neapģērbies izdrāzos priekšnamā.

—    Kas tur ir?

—    Ai, Vladik, ātrāk atver!

Milka? Ko tad viņa te meklē? Es pacēlu krampīti.

Priekšnama elektriskās lampiņas gaismā Milka ar noslīdējušo kapuci izskatījās bāla un pārbijusies.

—    Steidzies pie Pavļika! Viņš tevi sauc. Ātrāk, citādi viņš aizbrauks! Apģērbies tak, muļķi! Ātrāk, kad tev saka!

Es, protams, itin neko nespēju saprast. Bija skaidrs tikai viens: jāskrien, cik jaudas. Citādi Pavļiku vairs neredzēšu. Nekad.

«Uz kurieni, kāpēc viņš grib aizbraukt? Kāpēc viņš dienā neko neteica? Varbūt Milka melo?»

—    Varbūt tu, Milka, visu putro?

—    Ātrāk jel, lempi!

Neko viņa nemelojot. Viņa atnākusi, bet viņš sēdējis uz čemodāna un negribējis braukt uz staciju, kamēr nebūšot aizskrējis uz veco dzīvokli atvadīties no Vladika! Bet viņus jau smagā mašīna gaidot. Visapkārt klaigas un asaras.

Kā tā? Kāpēc tik negaidīti? No kurienes viņa to zinot? Un nemaz neesot negaidīti. Anna Vasiļjevna tikai Paškam neko neesot teikusi, tāpēc ka uz viņu bijusi dusmīga. Viņš pēdējā laikā mūžīgi ar viņu strīdējies.

Uz kurieni braucot? Šķiet, uz Novosibirsku. Tur dzīvojot Paškas tēvabrālis, esot ievainots, atgriezies no frontes. Mantas? Kādas šiem tur mantas? Liela muiža — mēbeles! Atstāšot. Varbūt vēlāk pievākšot…

—    Aizāķē vismaz apkakli! Un kur cepure?

—    Pie joda!

Cepure! Vai nav vienalga …

Es drāzos pa zilas krēslas pielijušām ielām un redzēju, kā miglā ietinies mēness, līdzīgs riekšavai sudraba putekļu, joņo man pa priekšu starp kailajiem, tumšajiem koku zariem. Un dzirdēju, kā klaudz uz trotuāra dē]iem pazoles. Dzirdēju it kā no malas: šķita, kāds cits un nevis es skrien pa tukšajiem trotuāriem jaunos, vēl neievalkātos zābakos. Kaut kas trokšņaini tricinājās un drebinājās man virs galvas. Ne jau uz reizi sapratu, ka tā ir papīra budjonovka, kas plandījās vējā. Tad es ietriecos ar plecu mitrajos vārtiņos, un tie smagi atvērās.

Virs lieveņa dega ļoti spoža spuldzīte, taču mājā viss bija tumšs un kluss. Aizvērtajos slēģos nemanīja spīdam nevienu šķirbiņu.

Zaudējis cerības, tomēr uzkāpu lievenī (klip, klip — klaudzēja uz pakāpieniem jaunās pazoles). Pieklauvēju. Klauvējieni izdzisa atstātās mājas tukšumā. Es iešņukstējos, pagriezos ar muguru un ietriecu ar dūri pa durvīm. No satricinājuma man virs galvas iemirgojās spuldzīte. Tā mirgoja ilgi un nenoteikti, it kā pārlikdama: degt vēl vai dzist nost? Tomēr izlēma pildīt savu pienākumu līdz galam.

Lieveņa apakšējā pakāpiena priekšā pletās plata peļķe. Ūdens tajā izskatījās tumšs un eļļains. Pāri peļķei bija pārmests dēlis. Bet es pat nebiju pamanījis, kā tiku pāri. Netālu no dēļa virs gludā ūdens spoguļa rāmi slējās mazītiņš divu mastu kuģītis ar samirkušām burām. Es pazinu savu karavelu, kaut gan tai bija citi masti — kārtīgi pagatavoti un pacelti augstāk.

Vairāk neklaudzināju. Nokāpu no lieveņa un devos pa dēli pāri peļķei. Dēlis ieliecās, atsitās pret ūdens virsmu, un kuģītis priecīgi palēcās pa sīko vilnīšu mugurām. Steidzīgi pamāja man ar mastiem. Bet es pagāju tam garām, savu bēdu un aizvainojuma nomākts.

Aizgāju gandrīz līdz vārtiņiem, nedomādams par kuģīti, taču redzes atmiņa to stingri bija ielāgojusi: kā tas, nabadziņš, šūpojas sīkajos vilnīšos un māj man ar skaliņu mastiem .. . Mani sagrāba neizsakāms^ žēlums pret šo mazītiņo karavelu, ko kapteinis bija pametis likteņa varā, un es apstājos pussolī no vārtiņiem. īsi nopūtos un metos atpakaļ. Atkal dēlis atsitās pret ūdens virsmu, un spuldzītes zeltainais atspīdums tumšajā peļķē salūza neskaitāmos gabalos. Rūpīgi, lai nesaspiestu slapjo priekšējo marsburu, pievilku kuģīti aiz masta gala sev tuvāk …

Pec tam nesu to plaukstās ka nosalušu kaķeņu un čukstēju tam jocīgus, mīļus vārdus.

Nāca raudiens, bet raudāt bija veltīgi. Vilciens, kas aizveda Pavļiku, tik un tā nebrauks vairs atpakaļ un neatgriezīsies mūsu stacijā.

Sī doma man pēkšņi lika saprast vienu gaužām vienkāršu patiesību: katra pasaka, katra rotaļa, katrs jauki pavadīts vakars visādā ziņā reiz beidzas. Atcerieties, kad jūs māte vasaras vakarā no lieveņa sauc mājās, jūs vēl lūdzaties: «Lūdzu, vēl piecas minūtītes!» Un piecas minūtes paskrien tik ātri kā viens mirklis, un tad tik un tā ir jāiet mājās, jāatstāj pagalma zvaigžņotās debesis, jautrā spēļu un rotaļu pasaule un jāatgriežas garlaicīgajā istabā. Un iemiegot jūs zināt, ka otra šāda vakara vairs nebūs. Būs citi — gan jautri, gan garlaicīgi, taču šāda vairs nebūs nekad.

Tā izbeidzās arī Karavelas vakari. Labi, ka tos varu atcerēties bez rūgtuma. Bet ja mēs abi nebūtu paguvuši izlīgt? Ja šodien dienā nebūtu satikušies? Es uz mirkli pat apstājos, novēloto baiļu sajūtas pārņemts…

Mājās nolaidu elektrisko spuldzīti līdz pašai galda virsai. Tad atslēju pret grāmatkaudzi karavelu, lai tā žūst. Karavela meta lielu ēnu, kas krita uz loga baltā aizkara.

Sī ēna iezīmēja pilnās burās traucošu kuģi, kas nedomā izmest enkuru. Tas nebija nolaidis nevienu buru, tas neatlaidīgi kuģoja uz priekšu.

Un tad man ienāca prātā doma: nav tiesa, nekas nav beidzies! Nedz buras, nedz noslēpumi, nedz zilie vēji. Ar tiem es vēl sastapšos ne vienreiz vien. Pa īs_tam. Un šis ir bijis tikai sākums.

Karavelas Ena atdzīvojās un klusi sakustējās. Bija sakustējies aizkars. Aiz loga bija iesācis pūst smagnējs un mikls vējš. Tas mazliet pacēla nojumta atrauto skārda gabalu un ar rīboņu nometa to atkal atpaka|. Grabēdama novēlās no malkas grēdas tukšā finiera kaste… Vējš solīja siltas, bet apmākušās dienas, kad gaiss atgādina blīvu, mitru vati. Es atcerējos, ka šo vēju sauc par dienvidrietumu ciklonu un ka tas virzās šurp no dienvidjūru krastiem, kur noslēpumaini mirgo bākas un ar jūras gliemežnīcām apaugušie kuģi mīļi rīvē savus bortus gar piestātņu čīkstošajiem koka moliem.

Pasaule atkal ieguva zilu un baltu krāsu, tā atkal mani kaut kur aicināja un sauca …

Otrā daļa ZAĻĀ VASARA

..

MELNIE ZIRGI

No visām pasakām man mīļākā bija «Dūkanbēris». It sevišķi patika tā vieta, kur Ivanuška iznāk klajā laukā, pakāpjas zaļā pakalnā, trīs reizes iesvilpjas un sauc:

Bērit-pelēcīt, gudro dūkainīt, Esi klāt uz pēdām, Paglāb mani no bēdām!

Un iztēlē es redzēju, kā, zemei drebot, auļo zirgs, kā tas atauļo un nostājas Ivanuškas priekšā zaļā pakalna galā, kur no saceltā vēja līgo un viļņojas zaļa jo zaļa zālīte kā koši zaļš zīds …

Man ļoti patika zāle. Ziemas vidū, kad mūsu mājas spāres vai brakšķēja zem sniega smaguma, man sapņos rādījās upes krauja, apaugusi ar kaņepēm un vērmelēm, violetās debesis un mēness sirpis virs Pārupes priekšpilsētas jumtiem, un es pats skrēju pie upes pa stāvu taciņu, kam abās pusēs slējās durstīgi zāļu stiebri un lapas, lecu no ciņa uz cini. Garo niedru tumšās slotas šalca man gar vaigiem. Gaisā vēdīja miklo upmalas smilšu un zāles smarža.

Nakts vidū es pamodos no svelošām ilgām pēc vasaras, pēc zāles čaboņas un siltā vējiņa, kas dvašoja pēc valgajām papeļu lapiņām. Aiz logiem kā pārsalis kaķis grabinājās ledains vējš. Gribējās raudāt, bet tas jau neko nelīdzētu: priekšā stāvošie ziemas mēneši likās tik bezgala gari kā visi desmit gadi, ko biju jau nodzīvojis šai pasaulē.

Taču reiz pašā ziemas vidū es ieraudzīju spirgtu, zaļu zāli.

Puķu dārziņā līdzās mūsu mājai es raku sev sniega blindažu. Koka lāpsta bija divreiz garāka par mani pašu. Kāts ķērās aiz krūmu zariem, un sausais, drupuļainais sniegs bira aiz apkakles. Tur tas pretīgi kusa laukā, un asā vilnas šalle rīvēja kaklu.

Noņemties ar blindažas būvi diez kā nebija patikas. Bet vēl mazāk mani vilka mājās, tāpēc ka tūlīt tur liktu mācīties. Tiesa, māsa Tatjana tagad nedzīvoja kopā ar mums: viņa bija apprecējusies ar lidotāju un aizbraukusi uz Rostovu. Toties māte tagad sekoja manām mācībām ne mazāk prasīgi kā Taņa …

Es izraku sniegā kvadrātveida bedri, nostiprināju ar brustveru un ķēros pie pamata attīrīšanas. Kopā ar sniega pikām lāpsta aizķēra arī sasalušus melnzemes kukuržņus.

Es tik sen nebiju redzējis parastu melnu zemi! Nometos ceļos un ar cimdiem attīrīju zemes ielāpiņu šķīvīša lielumā. Parādījās melnzemes aplītis ar rūsganiem, nosalušiem puķu stiebriem un pudeles stikla lauskam. Līdzās lauskām gulēja ciets zemes kukurznis. Es tam piedauzīju. Kukurznis palēca sānis. Un tā vietā, spraigi izliekdamās, man pretī vērās koši zaļa lapiņa.

Pavisam mazītiņš zaļš asniņš.

Pārsteigts raudzījos uz šo brīnumu.

Sis atklājums mani priecināja, bet reizē ari nomāca ar savu neparastumu. Vārgā lapiņa šķita pārlieku neaizsargāta šajā sniega blāķu ielenkumā .. . Gandrīz nedomādams, ko daru, iepūtu dūrainī siltu elpu un ar cimdu apsedzu lapiņu. Pēc tam, kāpdamies atpakaļ, atstāju dārziņu un aizskrēju pie mātes.

Māte bija sliktā garastāvoklī. Viņa pūlējās iebāzt atpakaļ savā vietā no mūsu vecās krāsns izkritušo ķieģeli. Nejaukais ķieģelis izmisīgi pretojās. Tas veikli izgrozījās, nokrita uz dzelzs pakāpņa un, mātei par spīti, pārplīsa pušu. Māte nospļāvās …

—    Tur ārā, puķu dārziņā, ir zālīte … — es vainīgi sacīju, raudzīdamies uz ķieģeļa gabaliem.

—    Kas? — māte atsaucās. — Par ko tu runā?

Viņa pūlējās neizgāzt ķieģeļa aizdotās dusmas uz mani, tomēr tas viņai nācās grūti.

—    Tu labāk būtu domājis par mācībām, — māte sacīja. — Ticis jau līdz trešajai klasei, bet reizrēķinu vēl līdz šim laikam nezini.

—    Tur ārā jau gluži zaļa zālīte, — es nomākts atkārtoju. Bija skaidrs, ka manam atklājumam mātes acis nav nekādas vērtības.

Un tomēr viņa saprata. Pavaicāja:

—    Gluži zaļa?

—    Jā, — es atsaucos. — Tikpat kā vasarā.

—    Ko lai tev saka, — māte nopūtās (redzams, tāpēc, ka viņa ilgojās pēc vasaras). — Tā jau tas ir… Vai tad tu nekad neesi dzirdējis, ka zaļā zālīte pārziemo zem sniega? Tā gaida siltu laiku.

Jā, es atcerējos. Protams, biju dzirdējis. Tikai ne visai tam ticēju.

Bet nu pats savām acīm par to pārliecinājos!

—    Tu veltīgi atraki zālīti, — māte sacīja. — Tā uz plikas zemes nosals.

—    Bet vai tad zem sniega nenosals? Sniegs taču auksts kā ledus!

—    Nav vis tik auksts, kā tev liekas. Tas ir irdens un maigs.

Aizsteidzos atpakaļ uz puķu dārziņu.

Sniegam es ne visai uzticējos. Siltais cimdiņš šķita piemērotāks, taču tā dēļ es varēju dabūt pērienu.

Noņēmu cimdiņu. Vārgais zālītes asniņš slējās drosmi un spriegi. Savācu no krūmu zariem visirdenāko un vieglāko sniedziņu un uzbēru to zālītei virsū — veselu uzkalniņu. Tad uzliku smagāku sniega kārtu? Pēq tam nolīdzināju blindažu.

Sis drosmīgais zāles asniņš manī izraisīja priecīgu satraukumu. Pa-ļ ķēru ragaviņas un aizjozu uz gravu. Tur laidos no kraujas lejā tik ilgi, lidz apkārt sabiezēja tumšzila vakara krēsla.

Vakarā dabūju no mātes brāzienu. Acis lipa ciet, bet es nekādi neva-l rēju un nevarēju izrēķināt uzdevumu par augļu kastēm. Māte mani nosauca par nejēgu un sliņķi, lempi un lietuvēnu. Viņa izrēķināja uzdevumu pati, man lika iet gulēt un solijās mani kārtīgi nomizot, lai gan šos draudus nekad neizpildīja.

Ielīdu gultā un aiz apvainojuma apraudājos. Es nejutos vainīgs. Nespēju saprast, kāpēc tāds nieka uzdevums ir svarīgāks par brīnišķīgo atradumu. Zālīte taču bija kā maza daļiņa no īstās vasaras.

Bet uzdevums bija par bumbieriem un aprikoziem, kurus nekad nebiju baudījis un redzējis vienīgi uz bildītēm …

Brītiņu paraudājis, iekārtojos ērtāk, uzsmaidīju ar sniegu apsegtajam zālītes asniņam un čukstus pavaicāju:

«Vai tev nav auksti?»

«Nemaz ne!» tas atsaucās. Pastiepās uz augšu taisns kā stīga, iemirdzējās zaļganā gaismā, un sniegs tam apkārt sāka plakt un kust, bet sakaltušie puķu stublāji pielija ar dzīvinošu sulu un atdzīvojās, līgodamies vējā.

Sniegs no zaļā zāles asniņa atkāpās aizvien tālāk, un nakts tumsā atskanēja viegls pakavu troksnis, kas tapa skaļāks un skaļāks.

Un tad es tumsā ieraudzīju, pareizāk sakot, nojautu tuvojamies lielu, melnu zirgu. Tas glāsmaini dvašoja man sejā. Mazliet iepakaļ piesardzīgiem soļiem rikšoja vēl divi melni zirgi.

Tas bija sapnis. Es ļoti skaidri apjēdzu, ka guļu gultā zem izdilušas segas (virsū vēl uzmesta mātes siltā jaka) un atrodos mūsu istabā, pat dzirdu, kā tumsā tikšķ sienas pulkstenis. Un tomēr tai pašā laikā es uzi trausos uz nokusušajām lieveņa margām un uzlēcu zirgam mugurā. Ar kājām sajutu miklo, strupo spalvu, kas klāja zirga sānus, bet pirksti i iegrima zīžaino krēpju stingrajās pīnēs.

Es pieglaudu vaigu pie zirga siltā kakla un čukstus palūdzu:

«Nu, zirdziņ, jāsim . ..»

Zirgs vienmērīgā solī iesāka rikšot, ar kājām gandrīz neskardams

zemi. Un auļoja arvien ātrāk un ātrāk. Tam blakus abās pusēs neatpalik-

dami auļoja vēl divi melni zirgi. Gar ausīm svilpoja naksnīgs vasaras

vējš. Garām aizslīdēja gaiši punktiņi — it kā zvaigznītes, kā uguntiņas,

vai kā ugunskuru atspīdumi uz tālumā aizauļojošo jātnieku nodaļas šķēpiem …

Zirgi ieradās katru nakti. Viņi bija trīs. Divi aizvien turējās sānis, bet ļ

galvenais zirgs pienāca cieši man līdzās, un es apskāvu tā lielo, mīļo galvu. Tad no margām uzlēcu tam mugurā.

Zirgi aiznesa mani vai nu uz zilgo mežu, kas bija pārpilns čaboņas, malduguntiņu un nedzirdētu pasaku, vai nu uz pašu debess pamali, kur milzīgs mēness sirpis ar apakšējo ragu skāra lielus margrietiņu ziedus. Citreiz mēs ieauļojām tieši kaujas laukā, kur, nedzirdami cilādami zobenus, sirdīgi kāvās mūsējie un ienaidnieka jātnieki. Visapkārt zibot šķēpiem un vairogiem, es aizmirsies vicināju zobenu, ko biju izķēris kādam ienaidnieka karotājam no rokām, un, nogalinājis pretinieka atamanu, neskarts

aizjoņoju prom no karstās cīņas vietas.

Taču tas nebija galvenais. Man no svara bija tumšais lauks, pie debesīm mirdzošās zvaigznes un siltais vējiņš, kas maigi glāstīja zāles stiebrus; nemierīgās tāles apvāršņa malā, kur ducināja kaujas troksnis vai pērkona negaiss; melodiskās un trauksmainās taures skaņas tālumā. Un tad es zināju, ka man jādodas kādam palīgā. Nejutu nekādu baiļu, jo zināju tikai vienu — ir jāsteidzas. Un mēs joņojām cauri naktij: tumsa mūs satvēra no visām pusēm un traucās mums pa priekšu. Zvaigznes pazuda. Šķita, ka mēs joņojam pa milzīga melna konusa vidu, bet šis konuss ir neredzēti liels šķēps, pavērsts pret vientuļu uguntiņu, kas mirdz mums priekšā. Zem zirgu pakaviem skaļi rīb ceļa bruģis, un no bruģ-

akmeņiem šķīst dzirksteles …

So trauksmainā lidojuma sajūtu es atceros ar pārsteidzošu asumu.

Tāpat labi atceros arī to līksmo prieku, kad, atskanot zirga pakavu klaboņai, manī izzuda baiļu un briesmu sajūta kā nebijusi un priekšā mirdzošā uguntiņa pārvērtās par austošā rīta spožu gaismas strēli. Nezinu, toreiz vai vēlāk man radās šādas vārsmas: Turp, kur silti vēji kliedē ziemas salu, Aiznes mani, mīļais zirdziņ, aiznes uz šo malu…

Pēc gadiem piecpadsmit neskartajās zemēs, guļot teltī zem Hakasijas rudens zvaigžņotajām debesīm, es reiz par šiem Melnajiem Zirgiem pastāstīju kādam cilvēkam. Es viņu uzskatīju par savu draugu. Noklausījies

viņš man atklāti pateica:

— Vai zini… Es saprotu. Tu toreiz, protams, vēl biji gandrīz mazs

puika. Bet vispār tā tomēr ir bēgšana no īstenības. Es viņu nolamāju par stulbeni un apklusu.

Bērnībā īstenība netiek šķirota dzīvē un pasakā. Bērnībā viss ir patiess un īsts. Arī pasakas īstas, ja tās palīdz dzīvot. Ja tām tic. Es stipri ticēju, ka Melnie Zirgi kaut kur ir.

Apmēram piecpadsmit gadu vecumā savā pirmajā nemākulīgu dzejoļu burtnīcā, stāvēdams uz bērnības un jaunības sliekšņa, es rakstīju:

Tumšajās naktīs pie zedeņa greiza

Mani tad gaidīja Zirgi ik reizi:

Mīlīgie,

Drosmīgie,

Tramīgie,

Liegie —

Melnajā krāsā, lai neredz tos lielie. 63

Patiesībā greizā zedeņa nebija. Es to piecerēju klāt poētiskuma un atskaņu dēļ. Bija tikai Jodzīgs žogs, sameistarots no preču vagona dēļiem. Vienu dēli es atrāvu un tā iepazinos ar Majku, kas dzīvoja kaimiņu pagalma. Bet tas notika vēlāk. Pagaidām es vakaros gaidīju savus zirgus.

Es tik ļoti tiem ticēju, ka sāku domāt, vai no tiesas tie neierodas pie manis naktīs. Stāv pie apledojušām lieveņa kāpnēm un pacietīgi gaida, rāmi mīdīdamies no vienas kājas uz otru.

Kad iestājās klusums un māte, aiziedama gulēt, nogrieza gaismu, es i/rāpos no gultas. Iegrūdu kājas siltajos mātes velteņos, uzrāvu plecos viņas silto jaku un devos uz durvīm.

— Kas tev liek iet ārā saltumā? — māte brīnīdamās pikti sacīja. — Virtuvē ir spainis …

Es atbildot kaut ko neskaidri nomurmināju. Izskrēju priekšnamā, pacēlu auksto krampīti, kas apdzeldēja pirkstus kā ar uguni, un izgāju uz lieveņa. Sals tūliņ sāka knaibīt plikos ceļgalus. Sala galva. Bet tikai īsu mirkli. Tad kļuva siltāk.

Pāri namu jumtiem lejup noraudzījās salīga nakts. Zvaigznes mirdzēja kā spožas naglu galviņas, sadzītas pie atdzisušajām debesīm. Valdīja sevišķs klusums: pat vismazākais troksnītis bija skaidri sadzirdams tikpat kā jaunu galošu gurkstēšana nule uzsnigušajā sniegā. Tālu, vairākus kvartālus uz priekšu, kvankšķēja suns. Stacijā brīžiem noelsās lokomotīve. Tad pa gabalu atskanēja vieglu soļu čirkstoņa, kas tuvojoties kļuva skaļāka. Kas tur nāk? Laikam kaimiņš Vitālijs Pavlovičs, nostrādājis savu maiņu, atgriežas no depo… Bet varbūt tie ir zirgi?

Es atvēru plaukstu un atstāju uz margām maizes garoziņu, tik mazu gabaliņu kā mazo pirkstiņu. Es to glabāju no vakariņām, kopš tā brīža, kad beidzu ēst mūsu trūcīgās maizes devas pēdējo kumosiņu. Atlicināt lielāku gabalu nevarēju. Kaut gan karš jau beidzies, tomēr ar pārtiku vēl nebija viegli un līdz maizes kartīšu atcelšanai vajadzēja apritēt turpat vai gadam.

Siltā garoziņa palika guļam uz margām, bet es devos uz istabu un palīdu zem segas. Aiz logiem atkal dzirdējās viegli soļi…

No rīta, aiziedams uz skolu, es rūpīgi appētīju margas un lieveņa priekšu. Nomīdītajā, apledojušajā sniegā bija grūti izšķirt kādas pēdas. Taču garoziņas nekur nemanīja. Tātad viņi bijuši?

Līdz skolai mani pavadīja mūsmāju pieklīdušais suns, vārdā Jūrnieks. Viņš glaimīgi kulstīja asti. Kopš zināma laika Jūrnieks man izrādīja sevišķas draudzības jūtas. Brīžiem es viņu aizdomīgi nomērīju ar acīm. Taču Jūrnieks bija neliela auguma, ar īsām ķepām, bet margas diezgan augstas…

Pēc tam zirgi ieradās aizvien retāk. Naktīs no dienvidrietumu puses brāza mitri vēji. Sie vēji notrauca no papeles zariem biezo sniegu un uzvaroši dūca vados. Tā bija pavasara pirmā elpa. Pēc tam iestājās dzidri zilas, skaidras dienas, nožuva trotuāri, un pie žoga uz atkusušā, brūngana zemes ielāpiņa es ieraudzīju nevis vienu, bet vairākus spilgti zaļus zālītes asniņus.

Zirgus gandrīz jau biju piemirsis: mani visu tagad bija pārņēmušas priecīgas vasaras gaidas. Tomēr zirgi paši man atgādināja par sevi. Es tos vēlreiz ieraudzīju — nevis naktī, bet dienā.

Bija viena no marta pēdējo dienu pievakarēm, un saule karājās tieši virs namu jumtiem, iebridusi vieglā mākonītī kā zelta tvaikā. Meitenes bija sazīmējušas uz stingrajiem trotuāra dēļiem «klases» un lēkāja, plakšķinādamas galošas. Mazliet nostāk pret mūra sienu meta šķindošus pieckapeiku gabalus mans klases biedrs Ļova Aronovs un otrgadnieks, pēc iesaukas Bips. Viņi spēlēja uz naudu. Otrajā stāvā brīžu brīžiem pa vēdlodziņu parādījās kaimiņienes Taisijas Timofejevnas safrizētā galva. Viņa zūdījās par tagadējo bērnu samaitātību un mēģināja pāraudzināt Ļovu un Bipu. Tomēr viņi negribēja pāraudzināties un šķindināja vien tālāk savas pieckapeikas.

Es stāvēju pie vārtiņiem un gudroju, kuriem lai piebiedrojos. Lēkāt klases ar meitenēm būtu jautrāk, taču bija bail, ka Ļova tādēļ nesāk mani apcelt. Viņš jau tāpat par mani zobojās, uzzinājis, ka es baidos no Toļas Zasipina. Bet spēlēt uz naudu nebija nekādas jēgas: kabatā atradās tikai viens pieckapeiku gabals, un es zināju, ka Bips ar savu plato plaukstu mani apspēlēs vienā rāvienā. Bez tam Taisija Timofejevna varētu pateikt mātei, ka es spēlēju uz naudu.

Te negaidot cauri meiteņu galošu plakšķināšanai sadzirdēju rāmu, bet neritmisku daudzu kāju dipoņu.

No pagrieziena, no Pirmā Maija ielas, parādījās zirgi.

Skuķi pārstāja lēkāt. Ļova un Bips sabāza kabatās savas pieckapeikas. Es atgrūdos ar plecu no vārtiņiem un nostājos uz pašas trotuāra malas.

Protams, zirgi mūsu pilsētā bija. Tie vilka gan ragavas ar malku, gan maizes kulbas, gan ratus ar akmens šķembām ceļu remontam. Bieži atbrauca arī vienjūga rati ar bēru kumeliņu priekšā, lai aizvestu Vovas Sazanova tēvu, ievērojamu ķirurgu, kurš dzīvoja mūsu kvartālā. Vārdu sakot, mums zirgi nebija nekāds brīnums.

Taču vienā reizē tik lielu pulku (pie tam bez aizjūga!) mēs nekad vēl nebijām redzējuši.

Barā bija vairāk nekā desmit zirgu. Tie bija dažādi. Galvu nokāruši, soļoja lielvēderaini kleperi, gausi mina dubļus spēcīgs garspalvains darba zirgs, nesteidzīgi cilāja kājas skaistie kavalērijas zirgi. Bara priekšgala bērīša mugurā jāja kāds zeņķis. Protams, gados vecāks par mums. Bet tomēr vēl zeņķis. Cepure uzmaukta galvā ar nagu atpakaļ, mugurā novalkāts vamzis. Viņš raudzījās uz priekšu tik lepni kā maršals.

Pakaviem klaudzot, zirgi soļoja mums garām. Un, paši nemanīdami, mēs sākām iet pa trotuāra malu tiem līdzi. Nezinu, ko domāja citi puikas, bet mani pārņēma satraukums un neizprotams žēlums pret zirgiem.

— Uz kurieni tos dzen? — vaicāju puikām.

—    Pārstrādāt desās, — viszinošā toni atbildēja Ļova. — Desas no tiem iznāk tīri labas, tikai žēl, ka pārāk daudz sāls klāt.

Ļovas māte strādāja gaļas kombinātā aknu pīrādziņu cehā, un Ļova labi pārzināja desu ražošanas jautājumus.

Es nospiests klusēju. Neko nedomādams, gāju pakaļ zirgiem, kurus dzina uz nokaušanu. Nemaz nezinu, cik ilgi tā biju gājis. Redzams, īsu brītiņu, jo negaidot no aizmugures, kaut kur no augšas, izdzirdu skaidru un nosvērtu balsi sakām:

—    Tev, puisīt, laikam galvā vienīgi desa.

Noslēdzot zirgu baru, gar ielas malu jāja kāds vīrs stalta meļņa mugurā. Brezenta pusmētelī un ādas cepurē. Viņš man atgādināja Bagrationu, ko biju redzējis žurnālā «Ogoņok». Jātnieks ar rāmu žēlumu noraudzījās uz Ļovu.

—    Sie ir kolhoza zirgi, — jātnieks uzsvērtā balsī paskaidroja. — Kolhozam nevis desas vajadzīgas, bet zirgspēks. Šie zirgi domāti darbam.

—    Tad nu gan zirgspēks! — nekaunīgi izmeta Bips. — Tīrie ģindeņi!

—    Nekas, gan atkopsies, — jātnieks atsaucās. Ne visai skaļi, it kā to teiktu pats sev un nevis Bipam ar Ļovu. Tad atkal palūkojās uz Ļovu. — Būtu jūs tādu elli redzējuši kā viņi… Ari novājētu. No šiem zirgiem puse frontē bijusi. Pēc tam tos ar auzām vis nebaroja …

Labi paēdušais Ļova saprata mājienu un apvainojies palika iepakaļ. Arī Bips tam piebiedrojās. Bet es gāju uz priekšu.

Melnais zirgs raiti soļoja gar trotuāra malu un šķielēja uz mani ar tumšu aci. Tā bija liela, labsirdīga acs. Acs vidū mirdzēja zelta dzirkstelīte. Bez tam acī atspoguļojās visa iela un es pats — mazītiņš, tik tikko samanāms. Man likās, ka zirgs tā kā smaida.

—    … Nu, kāpēc neskrien atpakaļ uz māju? — negaidot izdzirdu jātnieka balsi.

—    Negribu, — atbildēju un palūkojos augšup.

Man patika šā vīra seja: stingra, nopietna, bet ne dusmīga. Un ļoti negaidīts bija viņa smaids — mirklīgs un laipns.

—    Negribi … — viņš sacīja. — Bet vai pajāt zirgam mugurā gribi?

Pajāt? Es stulbi izgrūdu «ahā» un nepaguvu pat nobīties. Jātnieks

veikli nolēca no segliem un stiprām rokām mani uzcēla zirgam mugurā.

Es atrados uz kaut kā cieta seglu priekšā. Sēdēšana nemaz nebija tik ērta, kā biju iedomājies. Pārāk spieda, bez tam bija arī bail. Taču platās plaukstas mani stingri turēja aiz sāniem.

—    Vai nav bail?

—    Nē, — es nedroši atbildēju.

Zirgs sāka soļot, un iela pašķiebās mums pretī. Es skatījos uz pazīstamajiem namiem un žogiem no neierastā augstuma, un viss man šķita mazliet dīvains. Bez tam saulriets krāsoja apkārtni neparastā zeltainā gaismā. Viss likās kā sapnī. Melnais zirgs (īsts melnais zirgs!) gāja nesteidzīgā solī, šad tad draudzīgi pašķielēdams uz manu pusi un paklanīdams galvu.

—    Kā viņu sauc? — es vaicāju.

—    Briedis.

Tas bija brīnišķīgs vārds. Spārnots un skaists. Un es to vairākas reizes atkārtoju: «Briedis… Briedis… Briedis…» Un zirgs manī klausījās.

Nezinu, cik ilgi mēs tā bijām jājuši. Neatceros. Es nemaz vairs nebaidījos, arī sēdēšana šķita tīri ērta. Jutos drošs, tāpēc ka ticēju rokām, kas mani turēja. Ticēju Brieža labsirdībai un uzticībai.

—    Vai tu atradīsi ce|u uz mājām? — dzirdēju jautājam jātnieku. Un atjēdzos.

—    Atradīšu.

Mēs jau bijām aizjājuši tālu no mājām. Bijām pie upes, pār kuru slējās tilts.

—    Tagad diedz uz māju, — jātnieks sacīja. — Baidos, ka nenomaldies.

Viņš nocēla mani zemē, un man bija ar to jāsamierinās. Brīnums taču nevar ilgt mūžīgi! Es skatījos, kā vīrs ādas cepurē uzlec seglos, tad noglāstīju ar roku Brieža gludos sānus un pagriezos, lai ietu mājās. Ilgas atvadas nāk tikai par Jaunu.

Un izdzirdu sakām:

—    Pagaidi, dēliņ.

Sie divi vārdi man mirklī lika apstāties. Viņš teica nevis «puika» vai «zeņķi», bet gan «dēliņ». Jau sen mani neviens no vīriešiem šādā vārdā nebija saucis. Un es vairs necerēju, ka kāds tā sauks, tāpēc, ka tēvs četrdesmit piektā gada aprīlī bija kritis no nejaušas lodes kādā vācu pilsētiņā.

Es lēnām pagriezos.

—    Pagaidi, — jātnieks sacīja.

No brezenta pusmēteļa kabatas viņš izņēma savādu mantiņu un sniedza to man, sacīdams:

—    Še, ņem. Uz laimi.

Es pienācu klāt. Jātnieks, turēja rokā mazītiņu pakavu. Tik mazītiņu, ka pat kumeliņu ar to nevarētu apkalt. Es paņēmu pakavu plaukstās. Tas, izrādījās, bija smags un silts.

Vajadzēja kaut paldies pateikt. Bet es klusēdams skatījos te uz pakavu, te uz Briedi, te uz jātnieku. Tomēr laikam skatījos ar labsirdīgām acīm. Tāpēc ka jātnieks pasmaidīja savu jauko smaidu. Tad paskubināja ar papēžiem melno Briedi un rikšiem aizjāja pakaļ zirgu baram.

Man atmiņā tūliņ atausa spilgti zaļais zālītes asniņš, kas spraucās ārā no sniega, un caur nakti auļojošie zirgi…

Es atkal paņēmu rokā savu bērnu dienu dzejoļu burtnīcu. Man liekas, ka es toreiz varēju pateikt par bērnību daudz labāk nekā patlaban.

Šīs rindas lai saglabā atmiņas spulgas Par dārziņu ziemā, kur asniņš dīgst zaļš … Reiz pasaulē dzīvoja jātnieku pulki Un ari mēs — puiku bars skaļš. Zem kājām mums dunēja pasaule plašā, Nedz biedēja tumsa, nedz nakts baismīgums.

Mēs au|ojām

zirgos tik

skrējienā ašā, Ka dzirksteles šķīda kā ziboša guns. Tas nebija sapnis, nedz nomoda murgi, Mūs taurētājs sauca aiz apvāršņa traukt. Mēs spēlējām tāpat vien jātnieku pulku Un au|ojām tālumā

uzvaru giit…

Tā zirgu bars attālinājās. Es pamāju jātniekam un Briedim ar roku, kurā turēju pakaviņu.

Tagad man šķiet, ka Joti ātri, gandrīz jau otrā dienā, atnāca siltais, za|ais maijs un žogmalēs kupli sazēla bieza un gara zāle.

AMERIKAŅU PRECE

Kādā četrdesmit septītā gada saulainā maija svētdienā es tirgū palaidu nagus. Tagad uzdrīkstos šai grēkā atzīties. Ceru, ka lasītāji un likums man to piedos. Pirmkārt, ir pagājis jau ļoti ilgs laiks. Otrkārt, pastrādāt šo briesmīgo darbu mani piespieda mīlestība.

Notika tā.

… Sensenos laikos Sibīrijas iekarotājs Jermaks Timofejevičs uzcēlis koka cietoksni. Lai tas nebūtu ieņemams, kazaki visapkārt tam uzbūvējuši augstas guļkoku sienas un izrakuši dzi|u grāvi. Grāvi piepildījuši ar ūdeni. Ūdenī atspoguļojušies smailie cietokšņa torņi, signālugunis un kazaku sardzes vīru šķēpi.

Taču cietoksni neviens neapdraudējis un tas pamazām sabrucis. Ūdens aiztecējis uz upi. Palicis vienīgi grāvis. Tas bijis savienots ar milzīgu gravu, kuras gultnē burbuļojusi neliela upīte. Sī upīte izlauzusies uz grāvi un izgrauzusi sev jaunu gultni. Pēc tam neviens vairs nevarējis precīzi pateikt, kura ir īstā grava un kurš — cietokšņa grāvis, ko kādreiz izrakuši kazaki. Visa šī vieta tagad saucās par «gravu».

Bez tam šeit tecēja arī upe. Tās abās pusēs drūmi slējās augstas kraujas.

Pa kraujām, pa nogāzēm un nokaltiem, apaugušām ar vērmelēm un kaņepēm, tagad pletās mūsu pilsētiņa. Ar zvanu torņiem, dēļu trotuāriem, ar granīta šķembu ielas bruģi centra ielās un ziņojumu stabiem, kas stāvēja gandrīz līdz viduklim garajā zālē. Stabi bija izraibināti ar paziņojumiem, ka tiek pārdotas mēbeles vai kaza, ar kinofilmu reklāmām un koncertu afišām, kas vēstīja par pilsētas dārzā notiekošajiem koncertiem' un cirka atklāšanu, kam neviens vairs negribēja ticēt.

Mēs, puikas, mīlējām savu pilsētu. Pat tie, kuri nemaz šeit nebijām dzimuši, bet atbraukuši kara laikā, evakuējušies no piefrontes joslas. Pilsēta bija ļoti piemērota puiku dzīvei. Nolaistajos skvēros un vecajās šķērsielās varēja lieliski spēlēt izlūkus. Ne visai augstie jumti labi noderēja par platformām, no kurienes varēja laist gaisā pūķus. Koka trotuāri palīdzēja ātrāk skriet: ļodzīgie dēļi kā atsperes meta mūs uz priekšu.

Bet grava ar aizaugušajām taciņām un klusajiem stūrīšiem bija pārpilna daždažādu noslēpumu, ziedu un zāles smaržu. It sevišķi asi smaržoja vērmeles. Man patika saberzēt saujās to sēklas un piespiest plaukstas pie sejas. Tad lūpas tapa sūras, un visapkārt ilgi saglabājās sausās zemes un saules smarža. Es iztēlojos, ka šādi dvašo tālās Āfrikas savannas. Toreiz es vēl nezināju, ka šī ir bērnības un dzimtenes smarža …

Tomēr reizēm mēs vēlējāmies, lai mūsu pilsēta būtu liela. Lai tajā mirdzētu augstu daudzstāvu namu logu rindas, zvanītu tramvaji, vakaros mirgotu daudzkrāsainas ugunis. Lai cirkā katru dienu notiktu izrādes, bet pa ielām trauktos tūkstošiem vieglo automašīnu.

Un tāpēc visus pārņēma trauksmains nemiers, kad paklīda valodas, it kā galveno ielu gatavojoties pārklāt ar asfaltu. Asfalts likās lielas, kulturālas pilsētas pazīme.

Pagalmos steidzīgi ieklaudzējās āmuri: puikas nagloja koka divriteņus. Varat iedomāties, kādas iespējas pavēra asfalta trotuāri koka divriteņu cienītāju vidū!

Es arī ķēros pie darba. Man bija viens gredzenveida lodīšu gultnis — tas lieti noderēja priekšējam ritenim. Bet pakaļējo cerēju sadabūt vēlāk. Bija vajadzīgs arī būvmateriāls.

Agri no rīta, drebinādamies vienās sporta biksītēs un krekliņā, brienot basām kājām pa vēso, rasoto zāli, aizlavījos pie žoga un sāku raut nost dēli. Apakšu ātri atrāvu, taču augša nepadevās, jo bija pienaglota ar varen stipru naglu. Mani sagrāba niknums. Bez tam pagalmā kuru katru brīdi varēja parādīties Taisija Timofcjevna — tad būtu skandāls kā likts. Ieķēros dēlī un sāku to šūpot kā milzīgu pulksteņa vēzekli, nobrāzdams gar žogu pirkstus un ieraudams ceļgalos skabargu pēc skabargas.

Dēlis aizvien vēl turējās klāt, un manas dusmas un svārstīšanās temps pieauga. Te negaidot platajā spraugā pavīdēja pikta skuķa seja. Skuķis man kaut ko uzsauca.

Es pārstāju šūpot dēli. Nostājos spraugas priekšā, ar plecu pieturēdams dēli. Skuķis raudzījās manī diezgan naidīgi, un es katram gadījumam pateicu, ka viņa ir muļķe. Un tūliņ arī pats tiku informēts, ka esmu muļķis, huligāns un blēdis. Par «blēdi» es apvainojos.

—    Ko tad es tev noblēdīju?

—    Bet kāpēc dēli plēs nost?

—    Vai tad tas ir tavs?

—    Sis ir mūsu žogs.

Vai figu negribi? Iedomājies, jūsu! Tas, āre, nožogo mūsu pagalmu!

—    Un mūsējo, tu gribi teikt, ne?

—    Bet dēļi pienagloti no mūsu puses! Tātad žogs ir mūsu!

—    Es pateikšu vectētiņam, — viņa nosolījās.

Saki kaut vai milicijas priekšniekam.

—    Ja viņš tevi pieķers, dabūsi padancot.

Es tavu vectēvu ar vienu mazo pirkstiņu uz skursteņa uzsēdināšu!

Mēs abi pametām acis uz milzīgi garo skursteni, kas kūpēja virs ceptuves jumta.

—    Huligāns! — skuķis atkal sacīja.

Es pieliecos, sačamdīju pagājušā gada nezā|u vīkšķi, izrāvu ar visām saknēm un melu kā lādiņu pretiniekam. Meitene pietupās un pacēla no zemes sarūsējušu konservu kārbu. Es atlaidu vaļā plecu. Dēlis atkrita savā vietā un aizsedza spraugu, sadalot pasauli divās naidīgās pusēs.

Tad aizgāju uz lieveņa, apsēdos, izrāvu ar zobiem no ceļgala vislielāko skabargu un nogrimu domās.

Meiteni sauca Majka — to es zināju. Viņa bija atbraukusi šurp ne visai sen, un agrāk es viņu biju redzējis tikai pa gabalu. Bet patlaban apskatīju, kā nākas.

Ek, kāpēc man vajadzēja ar viņu sastrīdēties!

Kad viņa dusmojās, mati nemitīgi slīdēja uz sejas un acis spīdēja tiem cauri kā aiz kustīga zeltaina tīkla. Majka bija tik smalciņa un tieviņa kā tā mazā balerīna, par kuru biju lasījis pasakā «Nelokāmais alvas zaldātiņš».

Mani pārņēma dīvainas skumjas un maigums. Bija skaidrs — tā ir mīlestība.

Ko lai dara! Ja mīlestība, tad mīlestība. Es zināju, ka par mīlestību ir jācīnās. Jābūt nelokāmam kā alvas zaldātiņam. Saraucu uzacis, piecēlos un pat piepacēlu vienu kāju, lai vairāk izskatītos pēc alvas varoņa. Čips — Taisijas Timofejevnas draņķa gailis — pienāca man klāt un ņēmās ar vienu aci ziņkārīgi manī blenzt. Es trāpīgi viņam uzspļāvu uz muguras. Un sāku rīkoties.

Pirmkārt, es tomēr atplēsu dēli. Otrkārt, tūlīt to aiz šķūņa sazāģēju gabalos ar trulu fuksīti. No īsajiem dēļa galiem sameistaroju pilnīgi pieklājīgu koka divriteni. Varbūt tas nebija sevišķi glīts, toties izturīgs. Es pat izgudroju tam vārdu — Briedis. Kā tam melnajam zirgam.

Uz Brieža es joņošu gar Majkas vārtiem kā viesulis. Joņošu pa sabrukušā trotuāra vienīgo dēli — garu un līganu. Dzelzs gultnīšu griezīgās džirkstoņas un gājēju izbrīna saucienu pavadīts. Bet Majka, šī stūrgalvīgā un kaprīzā skuķe, ar apslēptu sajūsmu sekos man pa žoga caurumu, kas radies izkrituša zara vietā.

Bet pēc tam … Pēc tam priekšējais Brieža ritenītis nobrauks no ceļa un es ieskrējienā ar blīkšķi nostiepšos uz cietās zemes un droši vien zaudēšu samaņu. Un Majka, aizmirsusi savu naidu, izskries uz ielas, purinās mani aiz pleciem, slaucīs man no pieres asinis, un viņas mati man kutinās seju. Es lēnām atvēršu acis …

—    Esi gan tu neciešams bērns, — izdzirdu mātes balsi. — Nu, marš, mājās! Ne muti mazgājis, ne apģērbies tūlīt ķeras pie kaut kādiem dēļiem.. Kusties veicīgāk! Iesim pirkt tev bikses.

Te tev nu bija sapņi un īstenība!

Starp citu, bikses man bija vajadzīgas.

Jāteic, ka mana garderobe diez cik bagata nebija. Viens kostīms: flaneļa slēpošanas jaka ūn tādas pašas drēbes platas bikses. Kādreiz šis kostīms bija brūns, taču drīz nopluka un kļuva blāvi dzeltenīgs. Jaka vēl izskatījās gluži pieņemama, bet bikses — galīgi beigtas. Sēdamvieta un ceļgali bija tik stipri izdiluši, ka drēbe atgādināja plānu maisaudumu. Gumijas bikšu galos jau sen bija pagalam, iā ka staru apakšmalas atgādināja bārkstis. Ziemā, kad kājas bija ieautas velteņos, vai pavasarī, — mātes zābakos, šīs bikses vēl kaut kā varēja valkāt. Bet, kad uzāvu sandales vai puszābakus, māte ikreiz nopūzdamās sacīja:

—    Šausmīgs paskats.

Un tā mēs gājām pirkt jaunas bikses. Uz uteni.

Arī agrāk es kopā ar māti jau esmu bijis uteni. Bet tad mēs neko nepirkām, tikai mēģinājām pārdot mātes vilnas kleitu vai vecos tēva zābakus.

Turpretī tagad mēs bijām pircēji!

Mēs iegājām pa vārtiem un tūliņ nokļuvām skaļā ļaužu burzmā. Cilvēku straume mūs aiznesa pie žoga, kur zem atklātām debesīm bija iekārtojies fotogrāfs. Foto man ļoti patika. Seit varēja nofotografēties īstā jūrnieku formā vai jāšus uz koka zirga, vai arī pie postamenta ar uzrakstu «Sveiciens no drauga». Tomēr visiespaidīgākais izskatījās jātnieks, kas bija uzzīmēts uz milzīga audekla. Viņš auļoja pa stepi, kur sprāga baltos dūmu kamolos ietīti lādiņi, un vicināja zobenu. Galvas vietā tam bija apaļš caurums. Katrs, kas vēlējās, varēja iebāzt caurumā galvu un pēc tam saņemt fotogrāfiju, it kā šis bramanīgais jātnieks būtu viņš pats.

Es jau sen liku mātei manīt, ka vēlētos sev šādu fotouzņēmumu. Agrāk māte pacietīgi skaidroja, ka kavalērists esot liels, bet es mazs un ka tāpēc foto iznākšot pārāk jocīgs. Taču patlaban bēdīgi sacīja:

—    Ij tā naudas nav, bei tu uzplijies ar šādām muļķībām . . .

Viņa paņēma mani aiz rokas un aizvilka uz vislielāko ļaužu mudžekli.

Ļaudis grūstījās, klaigāja, strīdējās. Kāda resna sieva, sataisījusi aizvainotu ģīmi, piedāvāja fotoplates pirmskara iesaiņojumā un ceriņkrāsas stikla vāzi. Ņiprs tēvocītis skaļi sauca: «Kam modinātājpulksteni?» — un čukstus piedāvāja kramu šķiltavām.

Kāds akls puisis turēja izstieptajās rokās svītrainu zīda teniskreklu ar nokārušos priekšu un bezcerīgā, tomēr drošā balsī sauca:

—    Sanāk, sanāk! Pārdodu kreklu par lētu naudu!

Kad pircēji tam tomēr nenāca klāt, puisis pagriezās uz otru pusi un sauca atkal savu saucamo.

Man tika viņa žēl. Ja man būtu daudz naudas, es nopirktu šo kreklu, kaut gan man tas nemaz nepatika. Taču naudas mums bija maz. Bez tam šī nauda atradās mātes somiņā. Vispirms vajadzēja domāt par biksēm.

Tomēr izrādījās, ka tās nemaz nav viegli dabūjamas. Pārdeva svītrainas kostīma bikses, zaļas un tumšzilas galifē un pat īstas matrožu kļošbikses. Taču man nebija nekā piemērota. Slēpošanas bikses ar milzīgām kabatām aizmugurē māte izbrāķēja, bet buru audekla biksītes ar krusteniskām lencēm es pats ar nicinašanu noraidīju. Māte teica, ka es esot briesmonis, un aizgāja pirkt gaļas mašīnai nazīšus.

Sīku dzelzs lietiņu tirgotāji neskūtām sejām bija iekārtojušies pie paša žoga. Viņi sēdēja uz mašām, uz vecām segām vai paklājiem un tikpat kā neskatījās uz pircējiem. Vai arī izlikās, ka neskatās. Pircēji savukārt grozīja pirkstos viņu preci, taustīja to un skaļā balsī novērtēja. Seit tika pārdotas ļoti vajadzīgas un ļoti interesantas mantiņas: radiolampas, lodāmuri, plakanknaibles, dažādas atslēgas, durvju rokturi, peļu slazdi un makšķerāķi.

Te laikam varēja nopirkt arī gaļas mašīnas nazīšus. Māte sāka tos meklēt, bet es vilkos viņai nopakaļ. Tieši tā — vilkos. Ne jau tāpēc, ka būtu piekusis, bet tāpēc, ka man patika aplūkot pārdošanai izliktos sīkumus. Es vēl vairāk palēnināju soli. Tad apstājos pavisam.

Sastingu!

Tāpēc ka uz pelēkās mašas stiepļu rituļu, elektrisko drošinātāju un visvisādu sīku dzelzīšu vidū ieraudzīju gultni.

Divi spoži riņķi ar lodīšu gultņiem. Tieši kā radīti «Brieža» aizmugures ritenim!

Pārdevējs ar līku degunu neiedomājamas formas tūbas platmalē vienaldzīgi skatījās ļaužu burzmā. Manu pirmo biklo jautājumu viņš, redzams, nesadzirdēja. Es pacēlu no mašas gultni, noriju siekalas un atkal, jau skaļāk, vaicāju:

—    Re, šis … cik tas maksā?

Nepakustēdamies tirgotājs sacīja:

—    Divdesmit piecus rubļus.

Es vai pamiru.

Protams, divdesmit pieci rubļi tais gados nebija tik liela nauda kā tagad. Krietna porcija saldējuma, piemēram, maksāja desmit rubļu. Taču tam nav nozīmes. Tik šausmīgi lielas summas man savu mūžu nebija bijis.

Zēnu vidū gultņiem bija cita cena: no viena līdz trim rubļiem. Bet nelaime tā, ka patlaban neviens tos nepārdeva. Visi meistaroja koka riteņus.

Bēdīgs mīņājos no vienas kājas uz otru. Varbūt šis tēvocis jocīgajā platmalē tik augstu cenu nosauca tāpēc, ka gribēja tikt no manis vajā? Jeb arī mēs, puikas, neko nejēdzam no šim mantām?

Apjucis aizmirsu nolikt atpakaļ gultni, un tas ar savu smagumu aizvien vēl vilka roku lejup. Tā saimnieks tāpat kā iepriekš vienaldzīgi skatījās sev priekšā un par mani, redzams, jau bija aizmirsis.

Kāds kustīgs puisis atbīdīja mani ar elkoni un sāka rakņāties pa elektriskajiem drošinātājiem. Pēc tam kāds pamatīgi platās galifē biksēs pavisam mani aizsedza no tirgotāja acīm.

Un man iešāvās prātā pārdroša doma.

Iekšēji es vēl drebēju un svārstījos, taču kājas jau paspēra soli atpakaļ. Tad otru soli. Un nedzirdēja ne kliegšanu, ne pakaļdzīšanos. Es paspēru vēl divus soļus.

Sirds nevis pukstēja, nevis skaļi dauzījas, bet šāva kārtām ka lielkalibra zenitložmetējs. Mugura tapa slapja. Sāniski ielavījos pūlī, pazuzdams no nozieguma vietas.

Jāatzīstas, ka sirdsapziņa man tikai tā mazlietiņ ierunājas. Es to apslāpēju ar domu, ka tēvocis novalkātā platmalē tik un tā ir spekulants un blēdis. Toties bailes nekādi neizdevās apslāpēt. Es jau biju sagatavojies, ka mani tūlīt uz karstām pēdām satvers aiz apkakles stingra miliča roka un taisnā ceļā pa gaisu aizstieps uz piesmakušu cietuma kameru. Man pat likās, ka nāsīs jau cērtas loga restojuma rūsas putekļi.

Vairākkārt gribēju nemanīti aizmest projām bīstamo ieguvumu. Taču bez cietuma kameras man acu priekšā stāvēja arī dusmīgā meitene ar zeltaino matu plīvuru uz acīm. Neskaidra apziņa, ka mana rīcība nav likai zagšana, bet arī varonība mīlestības vārdā, mani stiprināja. Es ieslidināju gultni kabatā. Bikses sāka šļūkt lejup, un tās nācās pieturēt.

Panācu māti. Viņa nebija nopirkusi gaļas mašīnas nazīšus un izskatījās gaužām sarūgtināta.

—    Kāds nelabais tevi dīda? Allažiņ kaut kādi stiķi prātā! Kālab tev tā kabata nokārusies?

Viņa izvilka gultni, un es jutu, ka nosarkstu līdz matu galiem.

—    Atradu, — aizsmacis atbildēju.

—    Tev katrā ziņā visādi mēsli jāpievāc.! Liec nost, lai acīs nerēgojas!

Klusībā nopriecājos par mātes tumsonību tehnikas jautājumos un pamazām sāku atgūt elpu.

—    Nespēju iedomāties, ko lai dodu tev mugurā, — māte sacīja. — Ejam vēlreiz pameklēt.

Biju gatavs uz visu, pat samierināties ar tām buru audekla biksiņām, lai tikai ātrāk atstātu šo bīstamo vietu.

Pēdīgi mums laimējās!

Kalsena, sparīga sieviņa mums piedāvāja apbrīnojami skaistas bikses.

Tās bija līdzīgas kombinezonam no velveta (toreiz to nezin kāpēc sauca par samtu). Bikšu daļa melna, priekša aveņkrāsā, tādas pašas krāsas staru atloki un platās lences ar mirdzošajām sprādzēm. Aiz sajūsmas aizmirsu pat gultni. Iztēlojos, kā es parādīšos Majkas priekšā tik vīrišķīgā izskatā, un karsts sajūsmas vilnis man pārskrēja no galvas līdz papēžiem.

Taču sieviņa nosauca tik augstu cenu, ka mātei kļuva smagi ap sirdi. Viņa pat sacīja:

—    Kur jūsu sirdsapziņa!

Sieviņa atbildēja, ka sirdsapziņa viņai esot, tikai naudu gan par to neviens nemaksājot, bet šai jādzīvojot. Bez tam prece esot ārzemju, amerikāņu.

Droši vien šīs bikses bija atkļuvušas pie mums reizē ar kādu olu pulvera vai gaļas konservu sūtījumu, ko Amerika mums piegādāja kara laikā.

Es ļoti kāroju dabūt ārzemju bikses. Biju pat ar mieru mātei nosolīties, ka līdz kapa malai būšu ļoti paklausīgs un liecībā nopelnīšu apaļus piecniekus. Taču māte un sieviņa kaulējās un es nedrīkstēju neko teikt, lai neizjauktu darījumu.

Pēdīgi brīnums notika. Vīstoklis ar biksēm nonāca manās rokās, un saule iemirdzējās divreiz spožāk.

Dzīve sastāv gan no priecīgiem, gan rūgtiem brīžiem.

Mājās, kad es uzvilku jaunās bikses, mate aiz pārsteiguma ievaidējās, tad atslīga krēslā un negaidot sāka smieties. Aizvien skaļāk un jautrāk.

—     īsts sankilots, — viņa sacīja. — Gavrošs! Šausmīgs paskats, goda vārds!

Ko nozīmē «sankilots», es nezināju, bet «Gavroša» vārdā nesaskatīju neko jocīgu. Un kāpēc tad šausmīgs paskats?

Aizvainots pagriezos pret spoguli. Nu, un kas vainas? Jāteic, ka bikses bija pašā laikā, kā uzlietas. Tiesa, mazliet pagaras, uz stilbiem krokojās un apakšdaļā, šķiet, pārmēru platas. Aveņkrāsas atloki skāra grīdu. Bet tas piešķīra sevišķu eleganci!

Turpretī māte tā nedomāja. Viņa vairs nesmējās.

—    Jā, būs jāmēģina pārtaisīt…

(Tā tikai vēl trūka! Ko tad pārtaisīt?)

Māte pārlaida man vērtējošu skatienu.

—     Un vispār… Kāpēc tev vasarā vajadzīgas garas bikses? Es no tām iztaisīšu divus pārus.

Es iepinkšķējos.

Tomēr māte jau bija izlēmusi. Viņa sacīja, ka par biksēm samaksājusi dubultu cenu un tātad esot pareizi un taisnīgi, ja no tām iznākšot divi bikšu pāri.

Istabā iešņirkstējās šķēres un ieklabējās šujmašīna. Tā atgādināja ložmetēju, kas atklājis uguni no ienaidnieka slēpņa.

Pēc stundas māte mani aicināja uz pielaikošanu. Saīdzis pakļāvos un negribēju pat spogulī paskatīties. Tomēr pēcāk slepus pametu tajā acis.

Godīgi sakot, paskats nebija sliktāks kā iepriekš. Bija pat kārtīgāks. Taču es to negribēju atzīt, pat sev ne.

—    Ļoti jauki. Beidz nu bozties, — māte sacīja.

Es tomēr nepārstāju bozties līdz pašam vakaram.

Bet vakarā pārstāju.

Pirmkārt, kas zaudēts, — pazaudēts. Otrkārt, bija laiks ķerties pie koka riteņa, taču sliktā garastāvoklī darbs neiet no rokas. Treškārt, ja tā labi padomā, garās bikses vasarā tik tiešām nav vajadzīgas. Atskaitot tā saucamo «solidumu», ko tās piešķir cilvēkam, cita nekāda labuma no tām nebija. Staigāt garās biksēs ir pārlieku karsti un neērti. Nevar nedz pār peļķēm lēkāt, nedz futbola bumbu dzenāt. Ja rāpsies pār sētu, aizķersies aiz naglām. Bez tam man ļoti patika bradāt pa biezu, vēsu zāli un sajust, kā garās smilgas maigi kutina ceļgalus. Tad man šķita, ka brienu pa putojošu, glāsmainu ūdens straumi.

IENAIDNIEKS

Naktī es redzēju sapni, it kā garās, vēl nepārtaisītās biksēs braucu uz koka riteņa garām Majkas vārtiņiem. Majka iznāk uz trotuāra, izbrīnījusies skatās uz mani un sāk ķiķināt. Viņa ķiķina ļoti aizvainojoši un rāda uz mani ar pirkstu, purinādama matus.

«Mūc malā, citādi notriekšu!» es bļauju.

Majka atlec sāņus un dzēlīgi sauc man pakaļ:

«Blēdis! Ar zagtu gultni braukā!»

Vai dieniņ! Es no pēkšņām bailēm gandrīz vai aizlidoju pa gaisu. Apskatos apkārt. Tēvocis ar līko degunu un dīvaino platmali platiem soļiem panāk mani. Viņš pūš miliča svilpi un klabina milzīgas šķēres. Es saprotu, ka viņš grib nogriezt man galvu. Mēģinu «piedot gāzi», bet kājas pinas bikšu starās un it kā pieaug pie trotuāra. Bet šķēres tikai šņirkst: šņik, šņik! . . .

Un tā vairākas reizes tai naktī. Tiesa, galvu ar šķērēm man nenogrieza: paguvu atmosties.

Es piecēlos agri. Labāk nemaz negulēt, nekā sapņos redzēt tādas briesmas. Bet māte nosprieda, ka es gribu ātrāk doties uz skolu jaunajās biksēs.

Veltīgi viņa tā domāja. Gluži otrādi, es baidījos, ka amerikāņu bikses, pie tam ar nogrieztiem galiem, izraisīs klasē nepatīkamu jautrību. Tomēr galvenās rūpes man bija citas: kā drošāk noglabāt to nolādēto gultni. Lai tas pastāv tālāk no visu acīm, kamēr to ielikšu koka ritenī. Man likās, ka, tiklīdz gultni piestiprināšu «Briedim», to vairs nevarēs uzskatīt par zagtu mantu, jo tas kļūs par riteņa sastāvdaļu, bet ritenis taču pieder man . ..

Uz skolu gāju pa garāko ceļu — cauri skvēram, kas atrodas pie cirka. Rīts bija silts un dzidrs. Virs pilsētas pletās tik zilas debesis, ka pat logu rūtis izskatījās gaiši zilas kā sīkas jūras Iāmiņas.

Papeļu lapiņas pagaidām bija maziņas un spīdīgas, turpretī zāle skvērā jau zēla spirgta un gara. Vietās, kur to apspīdēja saules stari, tā jau bija sausa, bet ēnā tās galos vēl mirdzēja rasas pērlītes. Vispirms es pagājos pa zāli ēnas pusē, kur vēl turējās rasa, un pār visu miesu man pārskrēja auksti drebuļi. Zābaki kļuva spīdīgi, kā tikko pirkti. Pēc tam sāku iet pa saules apspīdēto mauriņu.

Saule man tūdaļ noglauda plecus, bet maigā zāle kā šalcošs vējiņš notrauca no kājām rasu. No žoga pagriezos uz skvēra vidu, šķērsoju pļaviņu, kas bija kā nosēta ar zeltainām pienenītēm, un ieniru krūmājā. Te auga dzeltenās akācijas.

Krūmu zaļie zari stiepās no saknēm uz visām pusēm, vidū izveidodami it kā zaru būdu. Ēnainu, vēsu un izmargotu. Caur spalvveidīgo lapu spraudziņām zilgmoja niecīgas debesu strēmelītes. Te smaržoja pēc sulīgas zāles un miklas zemes. Un te varēja izmeklēt ļoti labu vietiņu slēptuvei.

Es ielīdu vienā šādā «būdā» un pie saknēm izraku bedri. Tad no gāzmaskas somas (tā man kalpoja portfeļa vietā) izņēmu gultni. Bet kāmī lai to ietinu? Noplēsu no aritmētikas grāmatas vākiem avīžpapīru.

Bedre bija piemērota. Zagto dārgumu kārtīgi aizbēru ar zemi un slēptuvi nokaisīju ar pērnajām lapām. Ieklausījos. Skvērā valdīja čabelīgs klusums, vienīgi čivināja kāds putnelis. Un sirds nemierīgi pukstēja . ..

Izzagos no slēptuves un joņoju uz skolu, dauzīdams ar ceļgaliem somu.

Vispār, es veltīgi biju baiļojies. Manām biksēm tikpat kā nepievērsa uzmanību. Vienīgi Vika Maļejeva iesmējās un nepavisam ne aizvainojošā tonī sacīja, ka es izskatoties pēc sniedzes, jo visa priekša esot sarkana. Arī Vovka Veršiņins, vīzdegunis un lielībnieks, pamanījis man uz kabatas ārzemju firmas zīmi, noskandēja rindas:

Amerikānis Pūta kā bānis. Aprija vardi, Domā: cik garda!

Atradis, ar ko lielīties! Es par amerikāni zināju vēl stiprākus pantiņus. Ja gribētu, varētu šim tipam atbildēt, kā nākas. Bet te negaidot manā pusē nostājās Bips.

—    Stulbenis! — viņš sacīja Veršiņinam. — Ko piesienies cilvēkam? Ne jau viņš pats sev tās bikses šuvis. Ko māte sadabūjusi, tas arī jāvalkā.

No tik negaidīta un nopietna atbalsta man pat degunā iekņudējās. Protams, es to neizrādīju. Nosaucu Vovku par mērkaķi un devos uz savu vietu, tāpēc ka iešķindējās jau zvans.

Es sēdēju vienā solā ar Viku Maļejevu. Mēs nekad netraucējām viens otru. Viņa, kaut arī skuķis, nekad nešķendējās un mani nenosūdzēja, ja es zīmēju mācību grāmatās vai aritmētikas stundā lasīju grāmatu.

Arī šai dienā viņa mani netraucēja. Un es nodevos sapņiem. Sapņoju par koka divriteni, par Majku. Par to, kā viņu varbūt vizināšu pa asfaltu ar savu «Briedi», ja to iztaisīšu. Majka stāvēs man priekšā uz riteņa, un mēs joņosim pa garo nogāzi Piestātnes ielā, un vējš trauksies mums pretī, un Majkas mati man kutinās vaigus …

Sapņi paliek sapņi, bet bargā īstenība skolotājas izskatā draudoši tuvojās manam solam. Skolotāja vēlējās zināt, kāpēc es svētlaimīgi smaidot, mirkšķinot acis un nerisinot uzdotos piemērus. Vai tikai es negribot saņemt divnieku un palikt uz otru gadu? Jeb vai es esot aizmirsis, ka man ar aritmētiku neejot sevišķi spoži?

Es nopūtos, atgriezdamies drūmajā tintes traipu un iekavu uzdevumu pasaulē. Līdz brīvdienām bija atlikusi mazāk nekā nedēļa, un par kaut kādu palikšanu uz otru gadu vairs nevarēja būt ne runas, ja arī sapelnītu divniekus kaudžu kaudzēm. Visi to saprata. Bet ko lai dara? Es atvēru somu un izņēmu ienīsto aritmētikas grāmatu.

—    Paskat, cik tīra! — Maļejeva čukstus izteica savu izbrīnu. — Vai jaunu nopirki? Kāpēc tev tagad jauna?

—    Apvākojumu noplēsu, — paskaidroju. Un tūliņ sevišķi spilgti atcerējos gultni, ko ietinu avīzē, kas bija aplikta aritmētikas grāmatai. Uz vecā avīzes papīra rēgojās traipi, kā arī ar tinti uzzīmēts bruņinieks un mans uzvārds.

Uzvārds … Vai dieniņ! Kāds es muļķis! Tur taču uzrakstīts ne tikai uzvārds, bet arī skola un klase! Ja kāds atrod gultni un uzzina, ka tas ir zagts, tad man gals klāt.

Veltīgi es ar veselu saprātu centos sevi pārliecināt, ka gultņa īpašnieks droši vien nav pat pamanījis pazudušo mantu, bet, ja arī ir pama-

nījis, tad, protams, par to nospļāvies un aizmirsis. Neskries taču uz miliciju ziņot par tādu sīkumu! Un milicija taču nesāks pārmeklēt visus pilsētas krūmājus! Un, ja kāds uzies slēptuvi, kas tur liels? Kā viņš uzzinās, ka šo gultni es neesmu atradis vai iemainījis, bet nočiepis?

Tomēr, neraugoties uz tik saprātīgiem slēdzieniem, mani grauza gruzdošs nemiers. Es mehāniski norakstīju no Vikas piemērus un vēlējos tikai vienu: kaut ātrāk atskanētu zvans.

Beidzot tas atskanēja.

Es pirmais izskrēju no klases. Tad no skolas. Un kā lode aizšāvos uz cirka pusi.

Vai nu vajadzēja tik dikti nervozēt? Izrādījās, ka viss bija kārtībā. Vei, tepat ir avīzes apaļais vīstoklis ar gultni. Kur lai tas būtu palicis? Es paņēmu vīstokli rokās.

Dīvaini… Kāpēc tas ir tik viegliņš?

Norāvu papīru. Gultņa vietā avīzē bija ietīta zābaksmēra bundžiņa. Neko nespēdams apjēgt, ar nagiem atvēru vaļā cieši aiztaisīto vāciņu. Bundžiņā bija četrkārtīgi salocīta bloknota lapiņa. Es lo atlocīju. Uz lapiņas bija rūpīgi uzzīmēta figa.

… Es noseboju lasīšanas stundu. Par sodu skolotāja mani ielika kaktā blakus tāfelei. Stāvēju un slepus pētīju zīmējumu, aiz dusmām, apbēdinājuma un ienaida gatavs sākt raudāt. Tomēr raudāt nedrīkstēju: visi tad domātu, ka es birdinu asaras tāpēc, ka esmu ielikts kaktā. Saņurcīju papīriņu, iebāzu to atpakaļ zābaksmēra bundžiņā un bundžiņu savukārt kabatā. Pareizāk, aizbāzu tai garām.

Skārda bundžiņa šķindot aizripoja pie skolotājas galda. Vāciņš atlēca vaļā, un saņurcītā papīra kamoliņš pakalpīgi aizvēlās skolotājai pie kājām.

—    Ļoti interesanti, — sacīja skolotāja, atlocījusi zīmējumu. — Mātei būs patīkami uzzināt, kādas bildes tu zīmē.

Tā tikai vēl trūka, lai mani piemeklētu jauna nelaime!

—    Es to neesmu zīmējis!

—    Bet kurš tad?

—    Kā lai es to zinu? — izmisis sacīju.

Tomēr vainīgo es zināju.

Bloknots ar šādām gludām, spīdīgām šaurlīniju lapiņām bija Toļkam Zasipinam no ceturtās b klases. Viņš to bija iemainījis no viena pirmklasnieka par senu pieckapeiku gabalu un palielināmo stiklu, bet pēc tam visiem lielījās, kā apšmaucis sīko.

Tātad no rīta, kamēr es, blisinādams acis, priecājos par debesīm un zāli, Toļka mani izsekoja un uzzināja manu slēptuvi. Droši vien sākumā viņš gribēja tāpat vien mani panākt un pastrādāt kādu nelietību, bet pēc tam izbrīnījās: kāpēc es neeju uz skolu, bet uz cirka pusi, un sāka mani novērot. Un, lūdzu: viņam tika gultnis, bet man — jūs jau zināt, kas tika man.

Starpbrīdī es ieraudzīju Toļku. Viņš stāvēja, atspiedies pret sienu, un izaicinoši ripināja uz pirksta manu gultni. Tad pamanīja mani, un viņa ģīmis izplūda pretīgā smīnā (ai, cik ļoti es viņu ienīdu!).

— Zaglis, — es izmetu, dodamies uz savas klases durvju pusi. — Gan tevi reiz tik un tā pieķers, spekulanti

Viņš iebāza gultni kabatā, pārstāja smīknēt un sāka_ nākt uz manu pusi. Es nozudu klasē. Izlikos, ka meklēju kaut ko sola, lai dežuranti nedzītu ārā. Sapīcis domāju, ka nākušas klāt vēl vienas rūpes: jāmēģina iet uz māju tā, lai netrāpītos Toļkam acīs.

Ko citu man atlika darīt? Es no viņa baidījos.

Viņš gandēja manu dzīvi, pastāvīgi turēdams mani mūžīgās bailes un visādi pazemodams. Sagudroja pat idiotisku iesauku «Kļampa». Ta man nepielipa, jo citiem puikām likās nesaprotama, bet viņš tik un tā mani saukāja šai vārdā.

Daudzreiz gadījās, ka viņa dēļ nevarēju piedalīties pārējo zēnu spēlēs. Izeju ārā, kur sapulcējušies futbola komanda vai kara spēļu kompānija, Toļka tūlīt caur zobiem nošņāc:

—    Kas tev še meklējams, Kļampa? Vācies prom!

Un es gāju prom uzsvērti nevērīgā solī, it kā man pašam nebūtu nekādas vēlēšanās kopā ar citiem spēlēt. Taču neviens tam nenoticēja.

—    Nu ko tu baidies? — brīnījās Slavka Dirknābs. — Sadod viņam pāris reižu pa smadzeņu podu, tad būs miers!

Es kaut ko nomurmināju par negribēšanu ar viņu sapīties, tomēr visi saprata, ka es meloju.

—    Celīši dreb, vai ne? — nicīgi piezīmēja gara auguma iznesīgs zēns Mariks Gorodeckis.

Kas nekaiš viņam irgoties! Kaut gan viņš izskatījās pēc meitenes, taču nekad nejuta baiļu trisas ceļgalos un vienā rāvienā varēja piekaut divus tādus kā Toļka. Bet vienu — bez vārda runas. Taču mani viņš neaizstāvēja: tā nebija pieņemts. Pēc zēnu likumiem katram pašam vajadzēja iekarot autoritāti pārējo puiku acīs.

Dažreiz kāds no zēniem Toļkam sacīja:

—    Nu labi, lai jau spēlē. Vai tev žēl?

Un, ja Toļkam bija labs noskaņojums, viņš ar mākslotu labsirdību tam piekrita:

—    Labs ir, Kļampa. Šodien tev visžēlīgi atļauju.

Es izlikos nedzirdam viņa vārdus vai arī tēloju, ka visu to uzņemu kā joku. Tomēr arī šādos brīžos, kad Toļka bija parādījis man labsirdību, es nejutos mierīgs. Viņš varēja piekasīties katram manam vārdam un smaidam. Un tūliņ līst virsū ar dūrēm.

Nesaprotu, kāpēc viņš mani neieredzēja. Laikam jau juta, ka var nesodīts visādi mani tirdīt. Agrāk viņš tā nedarīja. Kad viņš pārcēlās dzīvot mūsu mājā, mēs kopā spēlējām karu, slidinājāmies no leduskalniņa, dauzījām skvērā pie cirka lupatu bumbu. Mēs nebijām nekādi lielie draugi, bet arī nedarījām viens otram pāri. Taču vienreiz mēs sastrīdējāmies, kad, lēkdami no paštaisīta tramplīna, sagrūdāmies kopā un es neielaidos kautiņā, kaut gan viņš ar varu to gribēja. Kopš tās dienas tad arī viss sākās …

Vakaros, gulēdams gultā, es sapņoju par atriebību. Iztēlojos, kā ar norūdīšanos un vingrošanu tapšu apbrīnojami stiprs. Muskuļi kļūs kā cīkstonim. Tad katru dienu kaustīšu Toļku (nē, pat divas reizes dienā!), un viņš pēdīgi pats kritīs uz ceļiem un lūgs man piedošanu. Rāpus līdīs un lūgsies, lai es šo tik bieži nekaustu.

Tomēr muskuļi te nebija svarīgi. Toļka nemaz nebija stiprāks par mani. Viņš mani pievārēja ar savu nevaldāmo uzmācību un pārāk lielo pārliecību par uzvaru. Dažas reizes viņš tomēr mani izprovocēja uz atklātu cīņu, un es nekādi nevarēju no tās izvairīties. Pāris reižu paguvis iegrūst ar dūrēm priekšā stāvošajam pretiniekam, es parasti piespiedos pie žoga un aizklāju ar rokām seju, bet viņš mani kulstīja un kulstīja, kamēr pārējie zēni atrāva viņu nost.

— Nespēju otram sist pa ģīmi, — es zēniem taisnojos. — Nespēju, un cauri! Un viņš to izmanto!

Zēni, šķiet, man ticēja. Taču es meloju. Ar vislielāko prieku es būtu iebraucis Toļkam pa ģīmi, bet mani aizturēja bailes. Es baidījos, ka Tojka, dabūjis pamatīgu sitienu, kļūs pavisam zvērīgs un iztaisīs no manis kotleti.

Pirms diviem gadiem mani šādā vīzē mocīja Nase. Bet Nāse bija piecus gadus vecāks, un man nebija kauns, ka no viņa baidos. Turpretī patlaban … Labāk par to nemaz nerunāt.

Muļķīgi bija cerēt, ka Zasipins pats atdos gultni. Bet lūgt es netaisījos. Tieši otrādi, izvairījos viņu satikt. Koka divritenis mani vairs neinteresēja. Sameklēt jaunu riteni bija pārlieku grūti. Patiešām es paliku ar figu, ko bija uzzīmējis Toļka. Ne jau velti mēdz teikt, ka zagta manta labumu nenes.

Atcerējies šos kādā grāmatā izlasītos vārdus, pat atviegloti nopūtos. Pēc tam aizsviedu aiz šķūņa koka divritenim sagatavotos dēļus.

Zoga sprauga bija aiznaglota ar jaunu dzeltenīgu dēli. No viņas puses. Un Majku es vairs neredzēju.

Jauna tikšanās iznāca tikai pēc nedēļas, kad jau bija sākušās brīvdienas.

Es dzenāju pa trotuāru stīpu.

Tagad šāda spēle nav vairs modē. Pusaudžu velosipēdi un fabrikā ražoti koka divriteņi uz resniem riteņiem izspieduši stīpu no zēnu ikdienas dzīves. Tikai retumis var redzēt pirmskolnieku skraidām pakaļ raibai stīpai pa dārza celiņiem. Bet tas vairs nav tas.

Taču tolaik katram puišelim bija savs uzticams pavadonis — dzelzs stīpa. Arī vadāmā stūre bija. Gara, resna stieple ar īpašu āķi galā. Ar šo stūri varēja ripināt stīpu uz priekšu un vadīt to pēc patikas. Viens otrs nešķīrās no stīpas augām dienām. Iet, piemēram, puika stāvēt rindā pēc maizes vai uz tirgu: vienā rokā tam soma, bet otrā — stūre, un stīpa, berzēdamās gar stūres āķi, džinkstēdama ripo pa priekšu. Garāmgājēji rāmi griež ceļu: pie tā jau pierasts.

Stīpas bija dažādas: mazu muciņu stīpas, kaut kādu mehānismu riņķi un pat čuguna plīts riņķi. Man piederēja plakans un apjomīgs riņķis, kas agrāk bijis kādas mašīnas detaļa. Riņķa iekšmala bija klāta sīkiem zobiņiem. Sādu stīpu varēja ļoti ērti nobremzēt: aizķer zobiņā ar stūres āķi — un tā mirklī apstājas. Tomēr ne jau katram patika tik šauras stīpas, jo tās viegli iesprūda visniecīgākajās trotuāra spraugās. Bet es pratu vadīt stīpu pa jebkuru dēlīti, un spraugas mani nebiedēja.

Tagad stīpa man aizstāja koka divriteni. Es tai devu vārdu «Briedis» un ar to skraidelēju no viena trotuāra stūra līdz otram. Vējš viegli šalca gar vaigiem, trotuāra dēļi atsperīgi šūpojās, stīpa džinkstēja, un man pašam bija jautri. Piemirsās pat Toļka.

Skriedams garām Majkas vārtiem, es slepus tos novēroju. Vārtiņi

bija ciet, taču man ienāca prātā doma, ka Majka varbūt skatās uz mani pa caurumiņu. Un ja nu skatās?

Tā skraidelēdams, saskraidelējos līdz nelaimei.

Notika gandrīz tā, kā nesen biju sapņojis. Kaut gan skrienot neskatījos tālu uz priekšu, tomēr stīpa ietrāpījās spraugā. Stūre aizķērās aiz stīpas, kāja — aiz stūres, un es ar pilnu jaudu nožāvos uz trotuāra.

Ai, cik pamatīgi sadauzījos! Dažus mirkļus gulēju kā beigts. Galvā viss dūca. Tad stenēdams uzslējos augšā, apsēdos un (vai varat iedomāties!) ieraudzīju Majku. Viņa nāca pa trotuāru uz manu pusi, un viņai blakus gāja gara auguma vecs vīrs ar apcirptām ūsām.

Uztrausties kājās es vēl nespēju un tāpēc izlikos, ka esmu pilnīgi aizņemts ar savu nobrāzumu pētīšanu.

Viņi pienāca klāt.

—    Tomēr dzīvs, — ar mazu izbrīnu sacīja vecais vīrs. — Rokas un kājas veselas. Un asaras netek. Ja jau netek, tad viss kārtībā. Pareizi? — viņš jautāja Majkai un nevis man.

Majka novilka «hm» un nebilda ne vārda. Es vēroju viņus, skatīdamies •caur pieri. Vecais vīrs to ievēroja.

—    Interesanti gan, — viņš atkal uzrunāja Majku. — Kā redzams, šis ir mūsu kaimiņš. Varbūt viņš atlauza to dēli?

Majka visžēlīgi paraudzījās uz mani un pasmaidīja.

—     Ko tu, vectētiņi Šim jau spēka nepietiktu. Cits atlauza, tāds liela auguma puika, gaišiem matiem.

Vectēvs pasmaidīja.

—    Nu tad es iešu. Bet tu?

—    Ej vien, — sacīja Majka. — Es arī drīz būšu.

Kas šai te vajadzīgs? Būtu gājusi kopā ar vectēvu . ..

—     Nu, ko kavējies? — Majka ziņkārīgi vaicāja. — Kāpēc tu viņu neuzmeti skursteņa galā?

Majka raudzījās manī bez kāda izsmiekla, tā, kā parasti pieaugušie noraugās uz maziem pļāpām. Un mazlietiņ smaidīja.

—    Atradusi, par ko ņirgāties! — es drūmi sacīju. — Re, kāda man brūce…

Es pagriezu elkoni un parādīju «brūci».

—    Tavu nelaimi! — viņa zobgalīgi iesaucās. — Būtu uzspļāvis ceļmallapai un to pielipinājis. Ātri sadzītu.

Nē, šai ne prātā nenāca noplēst svārkiem apakšmalu un steidzīgi pārsiet man nobrāzumus. Viņa ij nedomāja birdināt rūgtas asaras un čukstēt mīļus vārdus.

Sadusmots piecēlos un ar rīboņu uzāķēju uz vadāmās stūres «Briedi».

—    Iztikšu bez tavām ceļmallapām.

Tagad vajadzēja iet projām. Ar lepni paceltu galvu. Tā, lai Majkai pēcāk aiz nožēlas iesmelgtos sirds. Bet man no tā nekas neiznāca. Sagriezies šķībi, lēnām paspēru pirmo soli.

—    Domā, ka man bija žēl tā dēļa? — viņa negaidīti ieteicās. — Man tikai nepatīk, ja kāds nekaunīgi rīkojas.

—    Vai tad es nekaunīgi rīkojos?

Majka piemiedza acis un vaicāja:

—    Bet kādēļ bez atļaujas sāki lauzt?

Mīlestība paliek mīlestība, bet kurš gan pacietīs tik ģeķīgus vārdus?

—    Ak tad bez atļaujas! Vai no tevis man to vajadzēja izlūgties?!

—    No kā gan cita? Jo tā ir mūsu sēta …

—    Ak jūsu?!

—    Bet kā tad?

Nu, ko gan es viņa tadu biju atradis, ka iemīlējos? Iezvelt tadai ar stūri pa pieri, lai saprot. Bet meitenes jau nedrīkst kaustīt ar dzelzs stūrēm. Un es nolēmu viņu satriekt ar nicināšanu.

—    Tu, kā redzams, no tiesas esi muļķe, — es teicu. — Nu, pieņemsim, ka sēta ir jūsu. Iznāk, ka tad man vajadzēja atnākt un palūgt: «Vai es drīkstu atraut šo dēlīti?» Vai tu mani uzskati par galīgi aptaurētu?

Majkas sejā pazuda zobgalīgā izteiksme, viņa kļuva pat drusciņ skumīga.

—    Tu jau tikpat nebūtu atnācis, — viņa klusi sacīja. — Tu jau neprastu attaisīt mūsu vārtiņus. Vispirms vajag paraut aiz aukliņas.

—    Rauj vien savu aukliņu, — es nomurmināju.

Novērsusies viņa mirkli klusēja, tad nezin kāpēc paskatījās uz saviem vārtiņiem un bikli vaicāja:

—    Vai gribi, es tev parādīšu, kā vārtiņus attaisīt?

—    Liela note man to zināt… Es netaisos pie jums iet.

—    Bet ja tomēr … Ja nu pēkšņi būtu vajadzība?

—    Dēļus izlūgties, vai? Man tie tagad bijuši nebijuši.

—    Bet… ja nu sadomā tāpat vien atnākt? — viņa sacīja, ar acīm urbdamās trotuārā.

—    Kādēļ? — aiz apmulsuma aizsmakušā balsī jautāju.

—    Nu, tāpat vien … Paspēlēties …

Pārvarējis mulsumu, smīnēdams sacīju:

—    «Paspēlēties»! Interesanti, ko mēs spēlētu?

—    Vai tad tu nevienu spēli nemāki? — viņa jautāja un atkal mazliet, zobgalīgi paskatījās uz mani.

Es aizvainots atteicu:

—    Visādas māku.

—    Vai «čapajeviešus» arī? — Viņa paknikšķināja pirkstus, it kā bīdīdama pa šaha galdiņu apaļos koka kauliņus, kas šajā spēlē nozīmēja jātniekus.

—    Nu vai zini! — es sacīju. Viņa, meitene, man jautā, vai es protot šo spēli!

—    Varbūt uzspēlēsim? — viņa ierosināja.

—    Var jau, — nevērīgi atbildēju. — Tikai aiznesīšu uz mājām stīpu.

Mēs piegājām pie viņas vārtiņiem. Majka parādīja, kā jāpavelk aukliņa, un aizgāja. Bet man bija jāaiznes stīpa.

Taču uz māju tūliņ negāju. Piespiedos ar degunu pie sētas un caur zara caurumiņu vēroju Majku. Redzēju, kā viņa aiziet uz savu lieveni.

6* 83

Lūk, jau uzkāpj pa kāpnītēm. Apstājas. Stāv un ar pirkstiem velk pa kāpņu margām, it kā ko zīmēdama …

Tad, sajutis mugurā nievājošu skatienu, atlēcu nost no sētas.

Uz trotuāra stāvēja Toļka. Viņš klusēdams mani uzlūkoja un laiski kustināja mēli aiz vaiga. Vaigs uzpūtās un pretīgi kustējās.

Es apjuku un, šķiet, nosarku.

—    Nu, Kjampik, — Toļka nopietnā balsī dzēlīgi sacīja. — Brūtei, vai, pakaļ noskaties? Rau, deguns noskrambāts. Arī puncis.

Ai, kā es viņu ienīdu šajā brīdī! Viņa balto, slīpo matu šķipsnu uz pieres, nekaunīgās zaļganpelēkās acis, viņa lielās, plānās ausis un smalki spiedzīgo, ļauno balsi!

Viņš zināja, ka es viņu ienīstu. Bet viņš zināja arī to, ka mans ienaids ir bezspēcīgs, tādēļ ka es no viņa baidījos.

—    Gnīda! — caur asarām izgrūdu. Uzspļāvu viņam un metos bēgt. Bēgu šoreiz nevis aiz bailēm, bet, kā šķiet, aiz dusmām pats uz sevi, aiz izmisuma un dziļā aizvainojuma.

Viņš nedzinās man pakaļ.

Mājās nomierinājos. Lai jau tā būtu, nospriedu. Lai viņš zobojas. Lai visiem stāsta, ka mēs — brūtgāns un brūte. Bet mēs ar Majku tik un tā kopā spēlēsimies. Vienmēr! Par spīti visiem!

Es atvilku elpu, nosviedu kaktā stīpu un stūri, tad izliecos pa logu: vai Toļka jau aizgājis?

Nekur viņš nebija aizgājis. Un netaisījās iet. Viņš sēdēja uz trotuāra un ar mazu nazīti drāza pamatīgu nūju.

Ir gan parazīts! Ko viņš tur dirn? Majka taču mani gaida.

Pēc maza brītiņa paraudzījos atkal. Sēž! Vēl ļaunāk: viņš mani pamanīja. Pavīpsnāja, iesvilpās un iekārtojās vēl ērtāk.

Viss bija skaidrs. Viņš zināja, uz kurieni taisos doties, un nolēma mani uzmanīt.

Vispirms viņš neļāva man tikt pie sava koka divriteņa, pie «Brieža». Tagad viņš man izjauc tikko sākušos draudzību ar Majku.

Bet ko es? Aiz izmisuma tik stipri iebelzu ar elkoni pa sienu, ka sāka birt kaļķi.

Ek, es zaķapastala! Zaķapastala!! To arī esmu pelnījis!

KUR ZILIE VĒJI MOSTAS…

Nosēdēju mājās līdz mātes pārnākšanai.

—    Dīvaini, — viņa sacīja. — Kādēļ tu neesi laukā? Un rādi tik saskābušu ģimi. Vai pastrādāji kādu nedarbu?

—    Nemaz ne.

—    Tad labi.

Mēs paēdām vakariņas. Pēc tam māte pārģērbās. Viņa uzvilka zilo zīda kleitu. Sī kleita man patika. Māte tajā izskatījās ļoti jauna un skaista. Un jautra. Un tomēr man nepatika, ka māte šo kleitu izņēma no skapja. Tas nozīmēja, ka viņa taisās kaut kur iet un nebūs mājās visu vakaru.

—    Mamm, uz kurieni tu iesi?

—    Ak tu dieniņ! Vai tu kāds maziņais, vai? Sāksi pinkšķēt: «Māmiņ, neej»?

—    Nepinkšķēšu vis, — sapīcis sacīju. — Man tikai negribas vienam tupēt mājās.

—    Netupi. Ej ārā pastaigāties. Tikpat ik vakarus tu bizo apkārt.

Ahā, «pastaigāties»! Ja viņa visu zinātu!

—    Man apnicis pastaigāties.

—    Vladik, kas tās par kaprīzēm! Šodien pilsētas dārzā simfoniskās mūzikas koncerts. Tāds notikums pie mums reizi pa vairākiem gadiem. Vai tiešām es to nevarēšu noklausīties?

—    Bet es?

—    Kas — bet es?

—     Es arī gribu iet uz koncertu, — pieķēros šai domai. Tas tomēr būtu labāk nekā mājās dirnēt.

—    Vai tu to nopietni saki? Tas taču nav kino.

—    Nu un kas par to! Kino esmu redzējis, bet koncertus ne reizi.

—    Labi… — noteica māte. — Ko ar tevi lai iesāk?

Viņa pasniedza man balto kreklu, jaunās bikses (tās, kuras bija pašuvusi no amerikāņu bikšu atgriezumiem), sasukāja uz celiņu manas matu pinkas (es mierīgi to pacietu) un sacīja:

—     Izrādās, ka tu dažkārt vari izskatīties tīri pieklājīgs .. . Vai gribi, es apsiešti tev ap kaklu melnu lentīti? Pie baltā krekla tā labi izskatīsies.

Valdīdams sašutumu, es izteicu savu nepatiku pret lentītēm. Māte piezīmēja, ka es tomēr esot briesmonis, un mēs devāmies uz pilsētas dārzu.

Pie dārza vārtiem mums nāca pretim gara auguma vīrietis cieši aizpogātos formas svārkos un cepurē ar augstu kokardi. Kokarde bija baltā krāsā ar zaļu apmalu. Svešais pieklājīgi sasveicinājās ar māti.

—     Labvakar, Sergej Eduardovič, — māte atņēma sveicienu, un tālāk mēs gājām visi trīs kopā.

Sākumā — klusēdami. Māte gāja, galvu nodūrusi. Sergejs Eduardovičs šad tad uzmeta man ašu skatienu. Un es — viņam. Mani interesēja viņa jūrnieka cepure ar nagu.

—    Redakcijā izlasīju jūsu aprakstu, — māte ierunājās. — Visiem patīk. Tikai… Saprotiet, avīzes apjoms … Rakstā vajadzēs šo to saīsināt. Kaut gan žēl.

—     Saīsināšu, — Sergejs Eduardovičs steidzīgi piekrita. — Kas tur ko žēlot? Ne jau tas ir no svara … — Viņš brīdi klusēja, tad pēkšņi atzinās: — Kopš trīsdesmit sestā gada neesmu dzirdējis simfonisko mūziku.. .

Un atkal abi apklusa.

—     Kāpēc jums ir jūrnieku cepure ar nagu, bet uz kokardes lidmašīna? — es pavaicāju.

Man likās, ka viņš bija priecīgs par jautājumu. Atri noņēma cepuri un, sniegdams to man, sacīja:

—    Tā nav lidmašīna, bet divas krusteniski saliktas zivis. Esmu zvejnieks. Braucu uz lieliem zvejas kuģiem. Vai skaidrs?

Es saprotoši pamāju. Galva viņam deniņu daļā jau bija plika, bet seja — sausnēja, grumbu izvagota un tomēr labsirdīga. Vienai rokai trūka divu pirkstu.

Sergejs Eduardovičs paņēma cepuri un aizgāja pirkt biļetes.

—    Vai pirkstus viņam šāviņš norāvis? — es jautāju.

—    Nē, — māte atbildēja. — Karā viņš nav bijis. Pirksti viņam nosaldēti.

—    Ā-ā … — dziļi vilies, noteicu.

—    Muļķītis, — māte sacīja. — Sis cilvēks ir ļoti daudz pārdzīvojis … Viņš ilgus gadus strādājis ziemeļos. Visgrūtākajās vietās. Reiz tundrā viņš izglābis ievainotu lidotāju. Lidotājs bija cietis smagu avāriju. Sergejs Eduardovičs arī lidojis ar šo lidmašīnu, bet palicis vesels. Trīs dienas un naktis viņš vilcis lidotāju uz paštaisītām ragavām, apsaldējis kājas un rokas … Bet, kad nokļuvis līdz apmetnei, izrādījies, ka lidotājs jau miris. Tas bijis pats briesmīgākais …

Es nodūru galvu. Sergejs Eduardovičs atgriezās, aši uzmeta man acis un jautāja:

—    Kā liekas, esi dabūjis brāzienu?

—    Nē, — atbildēja māte. — Es nevēlos, ka viņš izaug par vieglprātīgu balamuti.

—    Nekas, — Sergejs Eduardovičs mani aizstāvēja. — Vieglprātība ir pārejoša parādība. Galvenais, lai neizaug par sausu ierēdni un zaķapastalu.

Nu kāpēc gan viņam tā vajadzēja teikt! Man atkal kļuva nelādzīgi ap sirdi.

Estrādes laukums bija iekārtots starp veciem bērziem. Visapkārt — augsts dēļu žogs. Mēs atnācām gandrīz vai paši pēdējie un ar grūtībām atradām brīvas vietas. Pie pašas ejas. Māte apsēdās blakus mūsainai meitenei, bet es piemetos uz sola maliņas. Mūsainā meitene izbrīnījusies paskatījās uz mani un novērsās. Droši vien nodomāja: «Kālab šis zeņķis šurp atvilcies?»

Atradusies princese! Rudiem matiem …

Sergejs Eduardovičs apsēdās mazliet nostāk. Paskatījās uz māti un viegli pamāja ar galvu. Pat ne pamāja, bet tikai nolaida acis. Tā sakot, viss kārtībā. Iedomājies — kas par varoni! … Un vēl saskatās!

Sajūta bija drūma un nospiedoša. Vējš vilka gar kājām. Ne jau īsts vējš, bet tāds caurvējš pa solu apakšu un ejā starp soliem grieza virpuli papīriņus. Es rāvos čokurā un kustināju kājas, lai aizdzītu drebuļus.

— Nedīdies, — māte mani aprāja. — Labāk paskaties uz muzikantiem.

Kas tur ko skatīties? Visi vienādi ģērbušies, tumšos uzvalkos. Vieniem parastas vijoles, citiem arī vijoles, tikai varen lielas — tādas, ko nevar pacelt, bet ir jāatbalsta uz grīdas. Tad vēl bungas. Un aizmugurē daži

taurētāji. Kas tur liels? Šādus instrumentus jau nezin cik reižu esmu redzējis. ĶinltT. Filmā «Jautrie zēni» ar šādiem instrumentiem muzikanti gāza cits citam pa kamiešiem. Leonīda Utjosova vadībā. Bet te, protams, šādus jautrus jokus nesagaidīt.

Mani kaut cik ieinteresēja vienīgi koka taures. Tādas garas un brūnas. Līdzīgas mīnmetējiem.

—    Kas tās tādas?

—  Obojas, — māte paskaidroja. — Skaties.

Priekšā iznāca kalsens, garš tēvocis. Mazliet palocījās un pagrieza mums muguru. Viņš bija ģērbies garā frakā ar šķēlumu.

Es zināju, ka diriģentiem rokā ir zizlītis. Bet šis iznāca bez zizlīša. Ir nu gan diriģents…

Viņš lēnām pacēla abas rokas. Labo — augstāk. Mazliet pakustināja pirkstus.

Un nezin no kurienes sāka plūst grūtsirdīga, lēna mūzika, līdzīga svina pelēkiem negaisa mākoņiem, kas veselām gubām drūzmēdamies kāpj augšā pie vakara debesu pamales. Pērkons vēl neduciria, tikai zibens šautras brīžiem paspīd mēļajā nokrēslī. Negaiss vēl tālu, taču dienas gaisma jau dziest.

Sī mūzika bija kā radīta manam noskaņojumam. Tā izteica tieši to, ko es izjutu un par ko domāju.

Un tomēr ne gluži to. Es biju bailīgs, bet mūzikā no bailēm nebija ne vēsts. Tā skanēja skarbi, skumji un reizē vīrišķīgi. Tā man atgādināja, ka es esmu zaķapastala. Ka baidos no Toļkas, no negaisa un vēl no daudz kā cita pasaulē. Bet šai mūzikai par to bija maza bēda, tai manas rūpes bijušas nebijušas. Un tās priekšā es jutos kā nevarīgs krūmiņš, ko pie zemes piespiedis negaisa mākoņu blāķis, kas nāca virsū. Kāda da]a šiem svina pelēkajiem padebešiem par tādu nieka krūmiņu!

Ta-a, ta-ta-tā, ta-ta-tā … — aizvien skaļāk atkārtoja taures.

Tā debess mala,

kur pērkons …

Tā debess mala,

kur vētra …

Orķestris negaidot aprāva mūziku. Bet jau pēc mirkļa vijoles aizsāka citu melodiju. Tobrīd es to neiegaumēju. Manī aizvien vēl skanēja negaisa atbalsis.

Kāpēc gan es esmu zaķapastala?

Aizņemts ar savām grūtsirdīgajām domām, nepievērsu uzmanību mūzikai, tikai ar acīm sekoju mūziķu kustībām. Diriģents viņus ļoti izveicīgi komandēja. Mazlietiņ pakustina roku — un mirklī virs vijolēm paceļas lociņi. Nolaiž roku lejup — un melodija pieklust. Man patika, kad orķestri iesaistījās obojas, šīs mīnmetējiem līdzīgās taures. Tad es tūliņ sāku klausīties. Tām bija padobja, tomēr jauka skaņa.

Pag! Esi uzmanīgs! Tūliņ kaut kas sekos …

Kas?

Orķestris vairs nedardeja, melodiju virpulis pierima. Vijoles klusi un rāmi sāka vēstīt kaut ko jau pazīstamu. Nē, ne jau mūzika bija pazīstama, bet man nez kāpēc likās, ka tūlīt, tūlīt atcerēšos kaut ko patīkamu.

Bet ko īsti?

«Pa-ga … pa-ga …» — gluži kā cilvēka balsī sacīja vijoles.

Pag,

Pa-gai-di…

Pa-gai-di…

No jauna ieskanējās tā pati melodija, aizvien tuvāk un tuvāk nāca atminējums.

Un negaidot klusuma brīdī atskanēja vientuļi, dzidri, ne visai skaļi, it kā tālumā gaistoši taures signāli.

Tik pazīstami!

Bet es nespēju atcerēties …

Nu, kas tie varēja būt par signāliem?

Bet tad vijoles kā satrūkušās strauji iedziedājās, savērpa īstu mūzikas skaņu virpuli un aizrāva līdzi visas atmiņas! Es gandrīz vai aizspiedu ausis.

Nu, kas tā bija par tauri? Vai tiešām neatcerēšos?

Vai tiešām vairs neatkārtosies šie taures signāli?

Kāpēc vijoles tā trako? Jel rimstieties! Nu tā. Netraucējiet domāt un gaidīt. Šī taure tik un tā vēl ieskanēsies. Kaut vienu vienīgu reizi, tomēr ieskanēsies…

Un visu pārējo laiku es gaidīju. Kamēr no jauna tālumā ieskanejas trauksmainās obojas.

Un, lūk, atkal pazīstamā melodija. Atkal tā aicina:

Pa-ga, Pagaidi…

Nu, vai es neteicu?

Un taure skaidri vārdu pa vārdam sacīja: Vēji

jau pūš — Ceļā

sauc mūs: Ir laiks …

Ir laiks …

Ir laiks …

Ir laiks …

Karavela! Mana Karavela! Kā es to varēju aizmirst.. .

Pavļiks …

Tas notika tā.

Mēs, pirmklasnieki, tolaik mācījāmies otrajā maiņā, un es pārrados mājās, kad bija jau satumsis. Pa ceļam mēs visādi blēņojāmies, vārtījāmies sniegā, lešāvos istabā kā sniega lādiņš. Mātes un Tatjanas nebija mājās — to jau iepriekš biju paredzējis un tāpēc tūdaļ iedrāžos Pavļika istabā.

—    Klusāk, — viņš mani apsauca.

Uz galda dega lampa, un krāsni sprēgāja malka.

—    Kas noticis? — čukstus vaicāju.

—    Mēģinu atcerēties dziesmu.

Viņš raudzījās manī rāmi un nosvērti, un es sapratu, ka tā ir ļoii svarīga dziesma.

—    Nekādi nespēju, — viņš pēkšņi sacīja un novērsās. — Atceros vienīgi šos vārdus:

Vēji

jau pūš — Ce]ā

sauc mūs: Ir laiks …

Ir laiks …

Ir laiks …

Ir laiks …

To pasacījis, viņš negaidot iesāka svilpot.

—    Sākumā tā nebija dziesma, bet tikai signāls, — Pavļiks paskaidroja. — Uz klāja to spēlēja taurētāji, kad komanda vilka augšā buras. Pirms došanās ļoti tālā jūras braucienā.

Liekas, lo visu viņš pats bija izdomājis. Pats vārdus sacerējis, bet melodiju kaut kur noklausījies. Taču tobrīd es viņam nolicēju, tāpēc ka viņš pats ticēja šai savai izdomai.

Kopš tā brīža, izvadīdami mūsu Karavelu jūras braucienos, mēs klusu dungojām šo signālu «Vēji jau pūš». To pašu signālu, kuru nupat nopūta taure.

Bet mūzika traucās uz priekšu. Tā bija līksma kā raibu karodziņu un daudzkrasainu buru plandoņa vējā. Tā bija trauksmaina, piedzīvojumu alkstoša. Bez tam tā bija mana mūzika. Tā bija dziesma par Karavelu, kuru pamodinājis taures signāls, aicinot doties jūrā.

Pēc tam šī mūzika beidzās.

Uz mirkli iestājās klusums, tomēr visi sēdēja, elpu aizturējuši. Un es sapratu, ka tas vēl nav viss.

Aši pametu acis uz mūsainās meitenes pusi. Viņa paskatījās manī un pasmaidīja. Viņa bija skaista, kaut arī mūsaina. Vai tad jūs domājat, ka mūsainās nevar būt skaistas?

Dobji un apvaldīti orķestris iesāka spēlēt otru daļu. Uzreiz kļuva skaidrs, ka šī mūzika vēstī par nakti. Ziemas saltajā tumsā, kur teiksmainiem meža milzeņiem pa kājām sapinušies snauž siki krūmāji un brikšņi, klusītiņām iezogas dienvidvējš. Un visu tūliņ apņem maigs, silts plīvurs. No egļu zariem švīkstēdamas slīd lejup sniega pītes. Nemanot ir iestājies pavasaris. Necik ilgi, un debesis kļūst gaišas, lec saule. Bez žilbinoša mirdzuma un spilgtām krāsām, taču dzidri spodra … Un kā smalks stariņš, kā sidraba strautiņš izlaužas tīra, skanīga dziesma. Tā ir bez vārdiem, taču vārdi rodas paši no sevis:

Pavasarrītos,

kad atveras sidraba upes, Kad pamostas snaudošā zāle …

Sī mūzika stāstīja par to, kā bērni taisa no priežu mizas un papīra kuģīšus, kā saulē žūst dēļu trotuāri, bet pļavās un mežos, kur jau nokusis sniegs, saulei pretī stiepjas pirmie zāles asniņi.

Pēc tam sazeļ kupla zāle.

Lūk, tā jau izaugusi gara un viļņojas zem dzidri zilajām debesīm, un es eju pa šo zāli, ar ceļgaliem skardams margrietiņas,kas ir tik lielas kā šķīvji. Un domāju, ka droši vien satikšu Majku …

Strauji nāk virsū negaiss. No «tās debess malas, kur pērkons». Un mēģina apdullināt ar skarbu, jau pazīstamu melodiju. Bet tas vairs neliekas tik baismīgi. Lūk, no jauna paceļas augšā zāles smildziņas, nobirdinādamas rasas lāses. Bet margrietiņas izbrīnējušās šūpo galviņas: «Kam uzbrāzies, vētra, kam neganti trako?»

Un atkal es soļoju, izgriezdams ūdeni no samirkušā krekla, bet zāle pēc lietus vizuļot vizuļo. Es soļoju, un man ir labi ap sirdi. Es taču atceros galveno — Karavelu.

Traks!

Es vai palēcos gaisā no šā sprādziena. Vareni gan orķestris nodārdēja! Šķiet, vienā mirklī pagaisa saules pietijusī pļaviņa un virsū uzgūlās drūma krēsla. Nu visapkārt slienas stāvas klintis un tām pakājē — krācoša jūra. Dārdoša. Tā atrodas tālu apakšā, taču viļņu bangas ir tik augstas, ka saltas šļakatas apšļāc kājas, cērtas sejā, un man krekls atkal ir samircis slapjš.

Baltais bākas tornis līdz pusei ietīts bangojošo viļņu putekļu mākonī.

Baltā bāka un baltās kaijas brāzmaini šķeļ gaisu. Visapkārt gulst zilā, vētrainā tumsa. Un atkal uzjundī draudīgais negaisa sākums:

Tā debess mala,

kur pērkons …

Tā debess mala,

kur vētra …

Bet tas jau nav nekas baismīgs! Arvien lielākā uzvaras priekā man gribas smieties. Kā es to nebiju sapratis? Tā taču ir zilo mākoņu un balto buru dārdošā dziesma. Zilo klinšu, baltās bākas un kaiju dziesma. Barga un varena dziesma. Un kas par to? Arī es pats esmu šā bargā negaisa un varenuma daļiņa. Es esmu kapteinis. Šaurajā līcīti, viļņos šūpodamās, mani gaida Karavela.

Bet man aiz muguras saules apspīdētā krastā viļņojas gara un sulīga zāle. Un pa to auļo zirgi…

Tagad es baidījos tikai viena: kaut mūzika mani nepieviltu. Kaut tā nekļūtu citāda!

Kad orķestris uz mirkli pieklusa, māte man pačukstēja:

— Klausies, tagad sekos valsis. Ļoti skaists.

Tā tikai vēl trūka! Kāpēc man jāklausās šis skaistais valsis?

Var jau būt, ka valsis no tiesas bija skaists. Nezinu. Es gaidīju ko citu. Vai patiešām viss tā arī beigsies? Tomēr bezbēdīgās melodijas virpulī no jauna ieskanējās pazīstamās notis un es nomierinājos: vēl dzirdēšu kaut ko labu.

Un tauru uzvarošā iedziedāšanās atgrieza manu mūziku.

Lociņi strauji cēlās augšup un krita lejup. Visi reizē. Taisni kā auļojošu kavalēristu šķēpi. Ātrāk, ātrāk! Melnie Zirgi, uzticīgie un nenogurdināmie, ierāva mani pašā kazaku kavalērijas trieciena ugunī. Mēs kāvām ienaidnieku, lauzāmies uz jūru. Un zirgu auļu straujajā ritmā nemitīgi cilājās augšup un lejup asie šķēpi.

Klāt bija mana līksmā uzvara.

Četras reizes ieskanējās aprautā priekšspēle, un tad vara taures sāka gavilēt svinīgi un gaiši. Tā pati mūzika, kas pirmīt likās draudīga un skumja, patlaban pauda tik varenu prieku, spēku un pacilājošu vīrišķību, ka man gribējās pašam sākt dziedāt.

Tā bija dziesma par kādu tālu pasaules malu, kur dzimst drosmīgi vēji, kas aicina doties tālās jūrās. īsti nezinu, vai toreiz radās šie vārdi vai ari vēlāk, taču tos vēl tagad nespēju atcerēties citādi kā tikai kopā ar šo mūziku:

Tā debess mala,

kur vēji

Savērpjas brāzmā kā bangaina jūra …

Tā debess mala, kur vēji

Savērpjas

gaisā kā zilgana siena!

Uzbango

līdzīgi zilgajam vilnim!…

Un tālāk vairs nav vārdu, tikai pieaug prieks un krūtīs briest drosme.

Ak, kāpēc gan es biju iedomājies, ka esmu zaķapastala?! Vai iespējams būt par zaķapastalu, ja virs zemes ir šāda mūzika?

Vai tiešām tas biju es, kas šodien tik bailīgi slapstījās aiz loga stenderes?

Ļaudis sāka izklīst. Pie mums pienāca atvadīties Sergejs Eduardovičs. Liekas, tas notika jau aiz dārza vārtiem, uz ielas. Es nepievērsu uzmanību. Vēl atrados mūzikas varā.

—    Kā to sauc? — es pavaicāju mātei.

—    Ko tad?

—    To, ko spēlēja.

—    Čaikovska Piektā simfonija.

—    Ak tā … — vienaldzīgā tonī sacīju, bet pie sevis nodomāju, ka to atcerēšos uz mūžu mūžiem.

Un vēl dažs labs to atcerēsies!

Māte ar nožēlu paskatījās uz mani.

—    Liekas, tu tikai ar mokām nosēdēji līdz beigām. Tu uzvedies gaužām dīvaini. Lēci augšā, trīņājies . . . Vai tiešām tev ne drusciņas nepatika?

Es neatbildeju. Ko lai atbild? Patika? Tā tikai par saldējumu var sacīt. Vai arī par kādu kinofilmu. Bet par šādu mūziku vārdos nav iespējams izteikt.

Mēs gājām uz māju, un es nekādi nevarēju piemēroties mātes rāmajiem soļiem. Es rāvos uz priekšu: manā sirdī sparīgi un pacilāti skanēja taures.

—    Nu ko tu aulekšo? — māte aizrādīja. — Ej taču rāmi!

—    Mamm, es drusciņ padzīvošos pa āru, — vai drīkst? Mājās vēl negribas…

—    Tik vēlu?

—    Nu, tikai mazdrusciņ. Piecas minūtītes!

—    Labi… Klasiskā mūzika uz tevi nav atstājusi nekādu iespaidu.

Ir atstājusi! Un vēl kādu iespaidu ir atstājusi! Metos ap stūri un drāzu

prom pa tukšo ielu.

Es steidzos uzmeklēt Toļku.

Ai, cik ļoti es viņu gribēju sastapt!

Vajadzēja pēc iespējas ātrāk nokļūt pie cirka skvērā, kur ik vakaru puikas līdz pat pusnaktij dzenāja futbolbumbu. Kaut tikai paspētu! Kaut tikai ienaidnieks vēl būtu tur!

Retie lietus mākonīši, kas nesen bija vīdējuši augstu pie debesīm, nemanot izklīda. Vakars bija gaišs kā diena. Lai gan saule jau bija aizgrimusi aiz apvāršņa, tomēr varēja just, ka tā nekur tālu vēl nav tikusi. Un šajā gaismā tukšās ielas šķita ļoti neparastas.

Es skrēju pa šo tukšumu, un man likās, ka kopā ar mani joņo kavalēristi, cilādami šķēpus kā orķestra lociņus. Uz kurieni steidzās jātnieki? Varbūt tie baidījās, ka apklusīs mūzika un atgriezīsies manas agrākās bailes?

Man palaimējās vairāk, nekā biju cerējis: Toļka pats man nāca pretim.

Mēs jau pa gabalu pazinām viens otru. Viņš pielika soli, bet es … apstājos, atvilku elpu un lēnām devos pretī.

Toļka droši vien nosprieda, ka es steidzos kaut kur savās darīšanās un tagad, viņu pamanījis, noraustījos un nezinu, kā tālāk rīkoties: mukt atpakaļ vai mest līkumu. Viņš vēl nebija samanījis, ka mani soļi ir mierīgi un droši un ka manas pazoles klaudz tik noteikti kā āmurs, kas iedzen naglu ar vienu sitienu. Viņš, šķiet, smaidīja. Vismaz pa gabalu man tā likās. Viņš jau iepriekš izjuta prieku par vēl vienu vieglu uzvaru un manu kārtējo pazemošanu.

Mirkli vēlāk Toļka jutās pārsteigts: es nemuku prom no ceļa. Tomēr, juzdamies pārsteigts, viņš, protams, ne kripatiņas nenobijās. Viņš vēl nevarēja zināt, ka ir nolemts sakāvei.

Un viņš tika sakauts. Tāpēc ka viņam nebija tādas mūzikas. Nebija trauksmaino vijoļu un svinīgo, pacilājošo tauru, kas dziedāja par varenajiem zilgajiem jūras vējiem, nebija Melno Zirgu, baltās bākas, nebija Karavelas.

Tomēr, atklāti sakot, mani īsu mirkli sagrāba bailes, taču dzirdētā mūzika tās tūdaļ izkliedēja. Un, kad mēs ar Toļku sastapāmies aci pret aci, es, nesamazinot soli, — bāc! — atvēzējos un triecu ar dūri ienaidniekam pa degunu.

Tik izmisīgs trieciens laikam mēdz būt vienīgi tad, ja ir jāizdauza degoša nama logi.

Deguns mazliet tapa plakans. Toļka papurināja galvu un aiz pārsteiguma ieplēta muti. Tad sāka šņaukāties, lai apturētu asinis. Un stāvēja, nolaidis rokas, apjukumā blenzdams uz mani.

Pirmajā mirklī ari es mazliet apjuku. Bet tad, šķiet, kāds čukstus mani paskubināja: ko gaidi? Rīkojies! Un es ar kreiso roku iecirtu Toļkam pļauku, ka noplīkšķēja vien. Viņš ieplēta muti vēl platāk. Pakļaudamies spējai iedvesmai, es apgāju pretinieku no aizmugures, sagrābu to ar vienu roku aiz apkakles, bet ar otru — aiz biksēm un iespēru ar kāju. Man gribējās, lai Toļka aizlidotu pa gaisu kā bumba.

Protams, viņš nekur neaizlidoja. Sakumpis paskrēja dažus soļus, uz mirkli apstājās kā sastindzis, tad nikni caur asarām iekaucās un metās kautiņā. Un mēs pašā trotuāra vidū sākām plūkties.

Izrādījās, ka tas nebija nemaz tik briesmīgi!

Pat tajā brīdī, kad viņš jāteniski uzsēdās man virsū un zvetēja starp lāpstiņām, es nezaudēju ticību uzvarai. Pēc tam es izķepurojos un piespiedu mainīties vietām.

Cik labi, ka uz ielas nebija cilvēku! Katrs pieaugušais šeit saskatītu pavisam ikdienišķu gadījumu: divi puišeļi uz trotuāra saplēsušies — kas tur sevišķs! Būtu nolamājuši mūs par huligāniem, izšķīruši — un beigta balle. Vai nu šiem ienāktu prātā, ka te cilvēks cīnās par savu pirmo uzvaru mūžā? Par to, lai uz priekšdienām varētu mierīgi dzīvot, brīvi staigāt un atklāti smieties!

Pamatīgi gan es sadevu Toļkam, kamēr sēdēju tam virsū! Pēdīgi viņš izrāvās, mēs abi pielēcām kājās, un es atkal bruku šim virsū. Kas par to, ka sāpēja uztūkuši lūpa un sūrstēja plecs! Vai tad tam bija kāda nozīme?

Un Toļka deva kājām ziņu.

Vispirms viņš kāpās atpakaļ, bezjēdzīgi atgaiņādamies ar dūrēm un šņukstēdams, tad pagriezās un metās prom, aiz dusmām neganti gaudodams.

Turpat veselu kvartālu es džinos viņam pakaļ. Tad metu mieru.

Krekls uz pleca bija pārplēsts un pielipis pie nobrāzuma. Lūpa, šķiet, atgādināja lielu kotleti, labā acs pamazām aiztūka.

Lēniem soļiem gāju uz mājām. Bija sagaidāms brāziens, bet mani tas neuztrauca. Vai tad tas varēja apēnot manu uzvaras prieku? Tikpat gaišu un pacilājošu kā Piektās simfonijas fināls!

Nē, es nemaz nebaidījos, lai gan jau iepriekš zināju, ko sacīs māte.

—    Ļautiņi mīļie! — viņa teica. — Panāc šurp! Tā … Nu, liekas, manai pacietībai ir beigas.

Es nebildu ne vārda, cenzdamies pieturēt atkārušos lūpu.

—    Ko lai ar tevi iesāku? — māte bēdīgi vaicāja. — Nu saki: ko? Varbūt nomizot? Bet, kā rādās, tu jau esi pamatīgi dabūjis.

—    Ak tā? — es dzēlīgi atsaucos. — «Dabūjis»… Ja tu redzētu, kā viņš dabūja!

Bet tas māti nez kādēļ neiepriecināja.

—    Pēc kā tagad izskatās tavas drēbes… Pastāvi kaktā! Tur aiz skapja. Negribu tevi ne acīs redzēt!

Pat šis pazemojums mani nesalauza. No turienes, no tumšā kakta, es mātei paziņoju, ka «rīt tas riebeklis dabūs vēl pamatīgāk».

—    Nu kāda tēvuzeme jums dalāma? Varbūt tu man beidzot to vari paskaidrot?

—    Kāpēc viņš… Vai tad es viņu kādreiz esmu aizticis? Viņš pats man mūžīgi mācas virsū … Stulbenis. Domā, ka es aizvien vēl no viņa baidos… — Klusiņām izgāju no kakta. — Mamm … Vai atceries, kā spēlēja orķestris? Kā pašās beigās skanēja taures … Atceries?

Māte brītiņu klusēdama mani uzlūkoja.

—    Tas saucas «allegro vivace»… Panāc nu šurp, parādi plecu. Un pirms nākošās divkaujas, lūdzams, uzvelc vecās bikses un kreklu.

Nakti upē iebrauca eskadra.

Upes krasti jau grima tumsā, tikai šur tur abās pusēs mirdzēja uguntiņas. Debess jums un ūdens bija gaišāks, jo tur vēl blāzmoja saulrieta atspulgs. Debesu zilgmē karājās apaļš mēness. Tas upē meta zeltainus vizuļus. Aizsegdami šos vizuļus un krastu ugunis, garām brauca tumši kuģi.

Kuģi peldēja rami, svinīgi un klusi. Tikko jaušams vējiņš nespeja stingri piepūst šļauganās buras un pacelt gaisā garos, lejup nokārušos karogus. Kuģu pakaļgalā blāvoja senatnīgu lukturu dzeltenīgā gaisma. Visapkārt valdīja dzidrs klusums, tikai vienu reizi ieskrapstējās piekrastes krūmu zari gar kādas lielas, tikko krastam cieši pienākušas brigas bortu.

Es stāvēju augšā uz kraujas. Varen platas kāpnes — vesela haotisku kāpnīšu kaskāde — strauji veda lejup pie ūdens. No upes augšup cēlās dzedrs gaiss un kopā ar ierasto valgano smilšu un zāļu smaržu šurp atnesa ari miklo buru un darvoto tauvu smārdu.

Ieskanējās dzidra stīga. Un tad no tumšo kuģu drūzmas atdalījās burinieks ar stāviem bortiem un augstu pakaļgalu un sāka virzīties uz krasta pusi.

Es labu laiku skrēju tam pretim. Skrēju garām milzīgiem rūsas saēstiem enkuriem, garām veciem lielgabaliem, kas šur tur mētājās gar kāpņu malām. Spalgi kā šāvieni uz akmens pakāpieniem klaudzēja manu zābaku pazoles. Un cauri šiem klaudzieniem un vēja zuzēšanai ausīs es sadzirdēju, kā iečīkstas Karavelas borts, pieskardamies kuģu piestātnes mūra malai.

Tad es palēnināju gaitu. Apstājos. Sirds satraukti pukstēja.

Kāds nāca man pretim. Seju^vēl nevarēju saskatīt, bet es jau zināju, ka tas ir Pavļiks.

«Tu esi šeit,» viņš no tumsas man uzsauca. «Labi gan, ka atnaci.»

«Jā, es,» atsaucos. «Pavļik! Vai tā ir mūsu Karavela?»

«Vai tu vēl arvien baidies no Toļkas?» viņš jautāja.

«Nē,» es atteicu. «Tu taču pats labi zini, ka vairs nebaidos.»

«Un ne no kā vairs nebaidies?»

Es klusēju. Es vēl baidījos no daudz kā. Es baidījos no zibens un pērkona, no nikni dzeļošām bitēm, no zobgalībām un no tirgoņa, kuram reiz nočiepu lodīšu gultni. Baidījos arī par to, ka māte pēkšņi nesaslimst …

Tiesa, man vairs nebija bail no nakts tumsas, no negantiem suņiem un stāvām kraujām, no kurām laisties lejup ar slēpēm ne katram ir drosme…

«Pavļik,» es sacīju, «vai atceries: es vēl biju maziņš un man vienam vakaros bija bail palikt mājās, un es bļāvu, kad man bruka virsū Sazanova Vovas Marsiks, bet mēs taču tik un tā kuģojām kopa pa jūru jūrām. Un tu ne reizes man netiki teicis, ka es esmu zaķapastala.»

«Vai tad es saku, ka tu esi zaķapastala?» Pavļiks maigi teica.

«Tātad tu ņemsi mani uz Karavelas?»

Lai gan bija krēsla, es tomēr redzēju, ka Pavļiks nodūra acis.

«Pagaidām vēl nedrīkst.. .»

Nedrīkst. Es jau zināju, ka viņš tā atbildēs. Jau iepriekš zināju. Man kļuva nepanesami smagi ap sirdi.

Te negaidot mēness sāka spīdēt gaišāk un spožāk. Arī eskadras lukturi sāka mirdzēt košāk, it kā sāktos lieli svētki. Karavelai ieplandējās un piepūtās šļauganās priekšējās marsburas. Taurētājs, stāvēdams uz stāvā kuģa pakaļgala, skaidri un ne visai skaļi nospēlēja pazīstamo signālu «Vēji jau pūš . . .».

Un tad es pamanīju, ka gaišāks kļuvis nevis no kuģu lukturu gaismas, bet gan no rītausmas, kas jau sārtojās austrumu pamalē. Tumšās buras un karodziņi pamazām ieguva krāsainu izskatu.

Bet Pavļiks smējās. Tagad es redzēju viņa seju. Seju ar zeltaini mirdzošajām acu zīlītēm un tumšo dzimumzīmi virs augšējās lūpas.

«Es mazliet pajokoju,» viņš sacīja. «Ejam. Tā taču ir mūsu Karavela.»

Viņš paņēma mani aiz rokas. Un mēs devāmies lejup pie tik labi pazīstamā trapa. Devāmies garām lielgabaliem un enkuriem …

Smiedamies aiz prieka, pamodos. Kad biju jau pilnīgi nomodā, es, klusumā gulēdams, plaukstā vēl ļoti skaidri sajutu Pavļika rokas siltumu un tās ciešo spiedienu.

VASARAS DIENAS

Lai pilnīgi gūtu uzvaru pār Toļku, izrādījās, ka viena kautiņa bija par maz, un tāpēc es viņu iekaustīju vēl divas reizes. Vienreiz — aiz šķūņa, kur viņš mani gaidīja, lai gūtu revanšu. Otrreiz — visu zēnu acu priekšā. Kautiņā aiz šķūņa es dabūju krietni pa ādu, taču viņš dabūja vēl pamatīgāk. Bet, galvenais, es vairs nebaidījos. Un nākošajā dienā pats nekaunīgi izaicināju viņu uz cīniņu. Lai nostiprinātu gūtos panākumus. Jau pēc pirmās saķeršanās Toļka atteicās no tālāka cīniņa un aizklāja ar rokām seju.

—    Auts, — sacīja Slavka Dirknābs un uzmanīgi saņēma mani aiz pleca. — Diezgan.

—    Toļiks sarāvās, — pavisam nopietni konstatēja Mariks.

—    Pieraugi, Zasipa, Vladiku vairs neaiztiec, — sacīja Petjka Lapins.

Toļka atņēma rokas no sejas. Vaigi bija sasarkuši un mikli.

—    Vai tad es aiztiku? — viņš jautāja caur asarām. — Vai es? Viņš man pirmais uzmācās!

Tad visi sāka smieties. Par Toļku. Zēni taču zināja, cik neatlaidīgi viņš līdz šim bija mani mocījis.

—    Pamatīgi gan tu viņam iegāzi pa degunu, — ar cieņu teica mazais melnīgsnējais Južka.

—    Aiziet, puikas, peldēties, — joprojām turēdams mani aiz pleca, ierosināja Dirknābs.

Es biju kļuvis līdzīgs starp līdzīgajiem.

Iestājās brīnišķīgs laiks, pārpilns prieka un saules. Jau no agra rīta es nozudu no mājām un pārrados tikai mijkrēslī. Biju tā noguris, ka tikko jaudāju izģērbties un iekrist gultā. Kājas smeldza, saulē apsvilušie pleci sūrstēja, bet acu priekšā kā ziboša kinolenta aizslīdēja visa aizvadītā diena, kas bija pilna saules mirgas, zāles čaboņas un biedru jautrības …

Protams, ne jau visu laiku es slaistījos bez darba. Vajadzēja aizskriet pēc maizes un traukus nomazgāt. Citreiz vajadzēja atnest arī ūdeni. Aizskriet pēc maizes — tīrais sīkums, ja nebija rindas. Un traukus nomazgāt? Ari nekas sevišķs: divi šķīvji un divas glāzes — mana un mammas. Ļaunāk bija ar ūdeni. Tiesa, parasti ūdeni sanesa Kļavas tante, kas dzīvoja aiz sienas: māte ar viņu iā bija vienojusies. Taču Kļavas tante bieži izbrauca uz laukiem, un tad uz ūdens sūkni bija jādodas man. Veselus četrus kvartālus.

Jā, tas tikai bija darbiņš! Ar nēšiem staipīt spaiņus mani speciņi bija par vājiem. Aiznest vienu pilnu spaini līdz mājām arī nejaudāju. Bet stiept pa pusspainim negribējās. Tad sazin cik reižu vajadzētu staigāt turp un atpakaļ, kamēr dabūtu mucu kaut vai līdz pusei pilnu!

Es ielēju liela spainī divas trešdaļas ūdens. Un stiepu spaini, ieķeries ar abām rokām stīpā, dauzīdams ceļgalus pret tā aso malu. Stīpa griezās delnās, uz ceļgaliem parādījās zilumi, ūdens šļakstījās un lija sandalēs, kas iekšpusē kļuva glumi slidenas: tā vien pieraugi, ka neizmežģī kāju.

Taču man laimējās. Jūnija beigās mūsu kvartālā ierīkoja ielas ūdenskrānu. Tas bija metāla stabiņš ar garu sviru. Svira grūti padevās, un, lai to nospiestu, vajadzēja uzgulties ar visu vēderu. Tiklīdz uzgulies, tā ūdens krānā sāk draudīgi dūkt. Tad no tā izšļācas ārā vizoša, varena ūdens strūkla, pie tam tik spēcīga, ka, šķiet, tūlīt izsitīs spainim dibenu!

Kad pie ūdenskrāna nebija lielo cilvēku, tam apkārt sadrūzmējās visi mūsu kvartāla bērni. Ai, kas tie bija par priekiem! Tu izlauzies līdz krānam, aizspied to ar roku, un šļakatas šaujas no plaukstas apakšas plašā lokā uz visām pusēm. Šļāc tik vareni, ka ielas otrā pusē logu rūtis noklājas ar ūdens pilieniem. Meitenes spiedz, zēni skaļi zviedz, bet Taisija Timofejevna, kas, izbāzusi galvu pa logu, grasās mūs bargi norāt par slikto uzvedību, ar sašutumu aizcērt abas loga puses.

Mēs nelikāmies mierā, iekāms nebijām izmirkuši līdz pēdējai vīlītei. Tādā karstumā tā bija liela bauda. Bet vēl patīkamāk bija, kad visi barā devāmies uz upi.

Māte man neliedza peldēties kopā ar citiem bērniem. Viņa tikai pieprasīja, lai es svēti nosolos, ka dziļāk par krūtīm nekāpšu ūdenī, bet Dirknābam sacīja:

—    Slavik, es tevi ļoti lūdzu … — un izteiksmīgi paskatījās uz manu pusi.

Dirknābs kļuva nopietns un uz mata kā liels cilvēks atbildēja:

—    Viss būs kārtībā.

Bet man viņš padraudēja ar savu lielo, vasaras raibumiem klāto dūri. Un man kļuva skaidrāks par skaidru, ka patiešām nav vērts līst dziļumā. Vismaz līdz tam laikam, kamēr nebūšu iemācījies peldēt.

Starp citu, peldēt es iemācījos ļoti ātri.

Mātes drosmi es novērtēju tikai daudz vēlāk, kad biju jau pieaudzis. Cik daudz nemierīgu stundu viņai bija jāpavada, kamēr es ar draugiem bezrūpīgi plunčājos upē un cepinājos saulē krasta smiltis! Cik reižu viņai neiekrita prātā doma, ka varbūt ir notikusi nelaime, ja es nepārrodos apsolītajā laikā! Es jau negribēju aizkavēties, taču mums nebija pulksteņu. Laiku noteicām šādi: paņēmām smildziņu (mazā pirkstiņa garumā) un iespiedām to stāvus starp diviem pirkstiem. Tad izpletām plaukstas un skatījāmies, pār cik pirkstiem krīt smilgas ēna. Un, cik pirkstus skāra ēna, tik arī rēķinājām stundas, kas pagājušas no pusdienas laika. Kā redzat, ne visai precīzs hronometrs.

Ieraudzījusi mani sveiku un veselu, māte parasti nomierinājās un par nokavēšanos daudz nerājās. Viņa visu labi saprata. Viņa saprata, ka nedrīkst turēt zēnu mūžīgi sev līdzās un izaudzināt no viņa memmesdēliņu. Bet tēvu, kuri būtu varējuši ieaudzināt mūsos vīrišķību, mums nebija.

No visiem pazīstamajiem zēniem vienīgi Vovčikam Sazanovam bija tēvs. Bez tam vel Toļkam — patēvs. Pārējiem tēvi nebija atgriezušies no frontes. Tālab mūsu pirmie skolotāji un komandieri bija gados vecākie zēni, tādi kā Dirknābs.

Slavka Dirknābs jau bija pārgājis uz astoto klasi un mūsu zēnu pulkā skaitījās galvenais. Mums bija laimējies: Slavka bija labs komandieris. Pavisam citāds nekā, piemēram, Petjka Brindins, pēc iesaukas Zērguts, kurš komandēja puiku baru Stacijas ielā. Slavka bija taisnīgs. Viņš vienmēr sadalīja līdzīgās daļās maizi, ko ņēmām līdzi, ejot peldēties. Viņš pat sekoja mūsu audzināšanai un vienreiz pamatīgi sadeva pa kaklu Ļovkam Aronovam par to, ka tas vāca smēķu galus un kūpināja.

Ļovka sāka skaļi brēkt, nolamāja Dirknābu visādiem vārdiem, pie reizes nepasaudzēja arī mūs un piedraudēja:

— Tagad jūs pigu dabūsiet un nevis pīrādziņus …

Tie bija nopietni draudi.

Upmalā mūs visus mocīja izsalkums. Līdzpaņemto maizi tūdaļ notiesājām un itin drīz man radās sajūta, ka kuņģis ir pilnīgi tukšs un tā sieniņas kā mitras gumijas čirkstēdamas beržas viena gar otru. Ari pārējie zēni sapņoja kaut vai par sausu garoziņu, ko uzlikt uz zoba. Tad Ļovka, sataisījis viltīgu ģīmi, nozuda. Netālu no kraujā upes krasta atradās zemei pieplacis ķieģeļu namiņš, no kura vēdīja brīnumaini vilinoša smarža. Tas bija pīrādziņu cehs, kur strādāja Ļovkas māte. Ļovka ātri atgriezās. Viņš abās rokās nesa savu nodriskāto laiviņcepuri, līdz malām piekrautu ar zeltainiem gaļas pīrādziņiem.

Sie pīrādziņi pārdošanai vairs nederēja, jo cepot bija pārsprāguši. Bet mums par to bija maza bēda! Kamēr Dirknābs tos skaitija un dalīja, mēs aiz nepacietibas dīdījāmies. Parasti iznāca pa pīrādziņam uz galviņu, taču mēs droši vien spētu aprīt katrs pa divdesmit. Tomēr ari no viena vēderam tika savs labums.

Un, lūk, tagad Ļovka piedraudēja pīrādziņus vairs nepiegādāt.

Bet Dirknābs nenobijās no viņa draudiem.

—    Vari aizrīties ar saviem pīrādziņiem! — viņš nievājoši sacīja. — Bet, ja vēl pīpēsi, sadošu …

Un viņš precīzi nosauca to vietu, pa kuru grasījās sadot nelaimīgajam Ļovkam.

—    Slavka, tu esi liels bezkauņa, — Majka Dirknabu aprāja. — Būtu kaut no meitenēm kaunējies.

—    Nekas, gan nenomirsiet, — noburkšķēja Dirknābs.

Starp citu, viņš pats šad tad smēķēja. Slepus, citiem neredzot. To mums pa kluso pavēstīja Slavkas māsa Maņka.

Mēs viņu saucām par Maņarku. Viņa bija gaužām maziņa, vājina meitenīte, ar palielu muti. Stipri jocīga. Ļoti līdzīga Slavkam, tikai nevis rudiem, bet gan tumšiem, sprogainiem matiem. Viņa vienmēr bizoja vienā un tai pašā zilā kleitiņā, kas izskatījās pēc zēnu krekla. Dažkārt, lai būtu ērtāk lēkāt un skraidelēt, viņa sabāza kleitiņu sporta biksītēs, kas arī bija zēnu bikses, ar sarkaniem lampasiem kā ģenerālim, un tad no tiesas izskatījās pēc apmulsuša, ar matiem apauguša puišeļa.

Dirknābs viņu bieži ņēma līdzi uz upi. Dusmīgs mums skaidroja:

—    Ja atstāsi vienu mājās, pastrādās visādus nedarbus. Mierīgāks prāts, kad atrodas acu priekšā.

Mums iebildumu nebija. Maņarka mūs netraucēja. Viņa pieskatīja drēbes, kamēr mēs peldējāmies vai spēlējāmies brikšņos uz kraujas. Vēlāk Dirknābs atļāva viņai paplunčāties pašā malā.

Maņarka bieži vien no skaidām un pērnās kūlas kaut kur maliņā sakūra ugunskuru un cepa kartupeļus. Vienu vai divus kartupelīšus, ko bija paņēmusi līdzi. Kad kartupeļi izcepās, Maņarka tos steidzīgi apēda, pat ar visu mizu. Mute viņai allaž bija nosmulēta ar sodrējiem. Mēs nelūdzām, lai viņa dalās ar mums, jo zinājām, ka viņai gribas ēst daudz vairāk nekā pārējiem.

—    Viņa arvien grib ēst, — sūdzējās Dirknābs. — Tie knīpas visi ir vienādi. Viņiem jau jāaug lieliem. — Un viņš burkšķēdams nolauza māsai pusi no sava pīrādziņa.

Maņarkai patika klausīties mūsu nopietnajās runas. Viņa klausījās klusēdama, tikai dažbrīd, ja kaut kas nelikās saprotams, aši pārvaicāja:

—    Ko tu teici?

—    Nebāzies starpā, kad lielie sarunājas, — Slavka viņu pamācīja.

—    Tu nerūc uz viņu, — Majka aizstāvēja Maņarku. Meitenes mūžīgi aizstāv cita citu, it sevišķi tad, ja tās zēnu barā ir tikai divas.

Majka vienmēr bija kopā ar mums. Viņa kaut kā nemanāmi sadraudzējās ar visiem. Arī ar mani. Tagad es varēju aiziet pie viņas jebkurā laika, divatā šūpoties vectēva sameistarotās šūpolēs, spēlēt «čapajeviešus», līdz galva kļūst dulla, un laistīties ar ūdeni no dārza šļūtenes. Tiesa, mūsu straujajā dzīves tempā šādām lietām tikpat kā neatlika laika. Mēs allaž atradāmies draugu pulkā.

Mūsu kompānija bija šāda: Dirknābs, Majka un Maņarka, Toļka (kur citur lai viņš paliktu!), Ļovka Aronovs. Par viņiem jau tiku stāstījis. Bez tam vēl bija Petjka Lapins — gaišmatains, viegli aizvainojams zens, kas

mācījās piektajā klasē. Viņš bieži strīdējās un ķildojās, tomēr ļaunu prātu ilgi neturēja. Kopā ar mums spēlējās arī pazīstamā ķirurga dēls Vovčiks Sazanovs, bet mājās viņu pārlieku audzināja, spieda nodarboties ar mūziku un vakaros jau pulksten deviņos dzina gultā.

Zēnu vidū visizglītotākais bija Mariks Gorodeckis. Taču viņš nekad nelielījās. Tikai tais reizēs, kad mēs sākām spriedelēt par zemūdenēm, par lidojumiem uz Marsu vai par radioaparātiem ar ekrānu, uz kura redzams aktieris, kas uzstājas (klīda valodas, ka šādi aparāti jau esot izgudroti), Mariks jocīgi sašķieba lūpas un jautri sacīja:

—    Tā nu gluži tas nav! — un centās izskaidrot zinātniski.

Ja viņu mēģinājām apstrīdēt, tad viņš tikpat jautrā tonī kā iepriekš sacija:

—    Lai nu paliek! Mēļojiet vien tālāk!

Mani viņš pa īstam sāka cienīt nevis pēc kautiņa ar Toļku, bet gan tad, kad bija uzzinājis, ka es šo to sajēdzu no buriniekiem.

Visjaunākais no zēniem bija Južka. Kara sākumā Južka kopā ar māti un vecmāmiņu atbrauca uz mūsu pilsētu no Ukrainas. Toreiz Južka bija pavisam maziņš un neko neatcerējās. Južka bija kārtīgs un labi audzināts zēns, tomēr nevienā vietā un lietā neatpalika no pārējiem.

Južkas māte strādāja par medicīnisko māsu, bet vecmāmiņa Vanda Kazimirovna saimniekoja pa māju. Viņa bija līdzīga Taisijai Timofejevnai, tikai labsirdīga. Vakaros viņa izgāja uz lieveņa un ņēmās saukt:

—    Ju-u-u-zek!

Viņas balss skanēja dzidri un skaļi, un skaņas «ju-u-u-u» it kā izurbās cauri gaisam. So saucienu varēja sadzirdēt pāri vairākiem kvartāliem. Pirmais sauciens atskanēja tieši deviņos, bet pēc tam tas atkārtojās ik pēc desmit minūtēm. Bet Južka nesteidzās mājup. Viņš nekad negāja prom, iekāms iesāktā spēle nebija galā.

Južkam patika meistarot papīra pūķus. Dažkārt mēs tos līmējām divatā. Sis darbs ne sevišķi mums veicās, tomēr mēs nekurnējām. Mums patika noņemties ar papīru, skaliņiem un miltu līmi. Parasti iekārtojāmies uz šķūnīša lēzenā jumta, ko aizsedza gari, līdz pat jumta malai izstiepusies dadžu krūmi.

Vējiņš čabināja papīru. Uz upes dobji sasaucās velkoņi. Dadžos trokšņoja zvirbuļi. Saules taisnie, kvēlie stari, šķiet, dūra tikpat kā adatas caur visu ķermeni. Smaržoja pēc sakarsušiem dadžiem un balandām. Uz Južkas brūnā pleca notupās mirdzoša, liela spāre, taču viņš to nejuta, jo stāstīja, kā vecmāmiņa Vanda Kazimirovna aiz līdzjūtības pievākuši klaiņojošu kaķi, bet tas aprijis siļķi un aizmucis. Južkam siļķes nebija žēl. Viņam žēl bija kaķa. Tāds lielisks kaķis — vajadzējis pieradināt.

Pēcāk mēs tāpat vien zvilnējām uz izžuvušajiem, sasilušajiem jumta dēļiem un raudzījāmies dzidri zilajās debesīs. Mana mūža vienpadsmitā vasara mani apņēma ar saules siltumu un prieku.

Tas bija laiks, kad debesis šķita brīnumaini zilas, māte vēl bija jauna, mūsu upe likās plaša kā jūras paisums, bet zāle, ko tagad mēs sabradājam, to nemaz nemanīdami, toreiz sniedzās mums līdz ceļgaliem.

,,,

KARALIS JŪS IELŪDZ UZ BALLI

Nedēļas sākumā mūsu ielās izplatījās jauna, satraucoša vēsts: svētdien būšot neparasti svētki — Fizkultūriešu diena!

Mums bija zināmi dažādi svētki: Oktobra revolūcijas svētki, Pirmais Maijs, Uzvaras diena. Taču par fizkultūriešu svētkiem neviens no puikām līdz šim neko nebija dzirdējis. Lielie gan teica, ka pirms kara šādi svētki esot notikuši ik gadus. Klīda baumas, ka pilsētās, kas bija lielākas par mūsējo, Fizkultūriešu diena esot atzīmēta ari tūliņ pēc kara. Un kas par to! Mums šādi svētki būs pirmo reizi.

Jauno vēsti drīz vien papildināja citas, sīkākas ziņas. Ļovka Aronovs stāstīja, ka tālajā laukā aiz kapsētas prom no ziņkārīgo acīm jau esot notikuši divi sporta parādes mēģinājumi. Viņš nekaunīgi meloja, ka pats savām acīm redzējis milzīgu futbolistu kolonnu dinamiešu formas tērpos un katrs futbolists (ir gan melkulis!) nesis pa īstai futbolbumbai. Citi atkal zināja stāstīt, ka Petjkas Lapiņa kaimiņš — Kostja Korņejevs, kas mācījās mašīnbūvniecības tehnikumā, pārnesis mājās baltas sporta biksītes un zilu sporta krekliņu ar kaiju uz krūtīm un šajā formā soļošot parādē.

Šādi svētki tomēr notika, un mums pēdējās šaubas izgaisa tikai tad, kad stadionā ieradās namdari un sāka aizlāpīt ar dēļiem neskaitāmas šķirbas, kas rēgojās izļodzītajā sētā. Jaunie dēļi uz pelēcīgās sētas fona spīdēja kā gaišas, saulainas joslas …

Svētdien jau agri no rīta stadionā sāka pacilājoši dārdināt orķestra bungas. Arī man krūtīs sirds sāka dārdināt aiz prieka un bažām. Iemeslu bažām bija pietiekami: ieejas biļete stadionā maksāja trīs rubļus. Tā nebija liela nauda, jo tik daudz maksāja vismazākā saldējuma porcija. Bet man nebija šā nelaimīgā trijnieciņa. Un kas no tā, ja ari būtu bijis? Apkārtējo ielu zēni, uzzinājuši, ka esmu pircis biļeti, līdz pašam rudenim nebeigtu par mani ņirgāties.

Protams, es pratu rāpties pāri sētai ne sliktāk par citiem, tomēr nevarēja zināt, vai palaimēsies. Lielie arī nav muļķi.

Un patiešām — šoreiz nepalaimējās. Kad mēs ar Ļovku nokļuvām līdz sētai, puikas mums pavēstīja, ka sētas viņā pusē gandrīz vai uz katra soļa stāvot pa milicim. Viņi ļoti rūpīgi izķerot bezbiļetniekus, nostādot tos nelielās kolonnās un izvadot laukā pa dienesta vārtiņiem. Dažs labs no drauģeļiem jau paguvis apriņķot divus trīs šādus riņķus . . .

No stadiona atplūda raits maršs ragu orķestra izpildījumā, un visapkārt virs sētas plandījās un skaļi plīkšķēja lieli daudzkrāsaini karogi (un rīts bija tik skaidrs, ka pie debesīm nemanīja neviena mākonīša!). Gluži kā pasakaina eskadra būtu saposusies piedzīvojumiem bagātā jūras braucienā. Bez mums!

— Ejam, — es apņēmīgi pačukstēju Ļovkam. Un piesardzīgi, lai nepamanītu citi puikas, vedu viņu uz sētas tālīno galu, kur, cieši pie sētas piespiedušies, stāvēja veci, ar dēļiem aiznagloti kioski. Man padomā bija kāda vietiņa. Tur milicija diez vai dežurēja.

Šajā vietā sēta bija augstāka nekā citur, un augšmalā rēgojās sarūsējušu dzeloņdrāšu atliekas. Taču mēs neatkāpāmies. Ar kājām atsperdamies pret kiosku finiera sienām un grubuļainajiem dē|iem, abi uzrāpāmies līdz sētas augšējai apmalei. Turpat aiz sētas augstu slējās tribīnes aizmugures blīvā siena. Starp tribīni un sētu bija apmēram pusmetru plata sprauga. Ērta, paslēpta no citu acīm. Zinoši ļaudis man bija stāstījuši: drusciņ pa labi no šīs vietas esot caurums, pa kuru varot nokļūt zem tribīnēm.

Bet no turienes — kurp tikai vēlies.

Taču tumšā sprauga bija aizaugusi ar garām un biezām nātrēm.

Es paskatījos lejup un klusībā nolādēju to dienu, kad šķēres nežēlīgi apstrupināja manas amerikāņu bikses.

Ļovka ari īgni raudzījās uz nātrēm. Viņš bija garās biksēs, taču basām kājām. Viņš piesardzīgi kustināja savas pilnīgās, sārtās pēdas.

Orķestris sāka spēlēt «Vakars reidā».

—    Nu, vai lēksim? — es sapīcis apvaicājos. Vispār nātres mani ne sevišķi biedēja. Sava mūžā jau tik daudz reižu biju izbaudījis to dzeldēšanu, ka āda vairs nereaģēja. Bet patlaban tumšais nātru biezoknis likās tik draudīgs, ka priekšlaikus sajutu to dzēlienu sūrumu, līdzīgu skudru kodieniem.

—    Kāda joda pēc tu mani atvilki šurp? — Ļovka draudoši izmeta.

Jau gribēju viņam pamatīgi atcirst, taču negaidot radās ideja.

—    Dod šurp man savas bikses! Es tās uzvilkšu un lēkšu lejā. Bet pēc tam atdošu tev atpakaļ kopā ar zābakiem. Re, no tā tīrā laukumiņa uzmetīšu augšā! Un tad tu varēsi nolēkt!

Ļovka manu ideju dedzīgi atbalstīja, tomēr ar nelielu labojumu. Vispirms viņš uzvilkšot manus zābakus un nolēkšot, bet pēc tam uzmetīšot tos man kopā ar biksēm. Es šo ideju noraidīju. Pirmkārt, nebiju pārliecināts, vai mani zābaki Ļovkam līdīs kājā. Ja ne, tad viņš tikai noskaitīsies un man savas bikses, skaidrāks par skaidru, nedos. Otrkārt, ja arī Ļovkam izdotos manus zabakus uzdabūt kājās, tad kur ir garantija, ka viņš tajos neaizdiedz uz stadionu, bet mani neatstāj sēžam uz sētas? Un vēlāk vēl nesāk ķiķināt un citiem stāstīt, cik veikli mani apvedis ap stūri? Kas nepazīst šo sprukstiņu!

Mēs jāteniski sēdējām uz sētas un strīdējāmies. Tad Ļovka neizturēja un sāka mani visādi aizskart. Viņš paziņoja, ka man nepietikšot spēciņa, lai, lūk, no tā laukumiņa uzmestu uz sētas bikses un zābakus. Un, ja arī uzmestu, tad katrā ziņā aizmestu šim garām.

Es savukārt paziņoju, ka spēks slēpjas nevis tauku kārtā, bet muskuļos. Bez tam atgādināju, ka aizvakar viņš ar kaķeni aizšāva garām litra burkai. No piecu soļu attāluma!

Ļovka brītiņu padomāja un nosauca mani par bailīgu dēli.

—    Desinieks, — es cirtu pretī. — Čemodāns ar lopu gaļu!

Sēta zem Ļovkas smaguma nokrakstēja. Arī pats viņš nokrekstējās un sāka virzīties man tuvāk. Ļovka bija neveikls, arī pozīcija uz sētas izrādījās ne visai ērta. Bez tam starp mums šūpojas norautu dzeloņstiepļu gali.

Tad Ļovka spļāva man virsū, bet netrāpīja. Es arī spļāvu un trāpīju viņam uz biksēm. Aiz bezspēcīgām dusmām Ļovkam izvalbījās acis.

Orķestris sāka spēlēt «Tik augstāk un augstāk . . .».

Si dziesma mani vienmēr iedvesmoja uz varoņdarbiem. Es vēlreiz palūkojos uz leju un apņēmīgi nostājos uz sētas malas. Tad pateicu Ļovkam dažus vārdus, kurus šeit tīšām neminu, jo tie nav tipiski inteliģenta bērna valodai. Un gāzos lejā nātrēs.

—    Vai-vai-vai! Nekas, pāries. Galvenais — nekasīt, citādi pēcāk būs vēl ļaunāk.

Ļovka, nokāris lūpu, raudzījās no augšas uz mani. Es parādīju viņam pigu un metos uz klajo laukumiņu.

Tur mani gaidīja balva par «varoņdarbu»!

Zālē starp pelēkajām pieneņu pūkām vizēja apsūbējis misiņa gabals. Nokritu uz ceļiem un pašķiru zāles stiebrus. Tur gulēja platas siksnas sprādze.

Sprādze gulēja ar virspusi uz leju, un es redzēju tikai siksnas ieveramās skavas un āķi. Vai tiešam šī ir tā sprādze, par kuru jau sen sapņoju?

Bija bail griezt to otrādi: ja nu pēkšņi izrādās, ka tā nav karotā?

Noplūcu pieneni un sāku zīlēt: ja ar vienu pūtienu nopūtīšu visus «izpletnīšus», tad sapnis piepildīsies. Es pūtu tik stipri, ka acīs saskrēja asaras. Spārnotās sēkliņas kā gaišs mākonītis pacēlās gaisā. Taču viens sīksts «izpletnitis» bija iestrēdzis pie paša kātiņa. Es pārmetoši skatījos uz to.

Man izpalīdzēja nejauši iemaldījies vējiņš. Tas saviļņoja zaļi, sabužināja man pakausī matus un saudzīgi nocēla no pienenites galviņas pēdējo sēkliņu.

—    Paldies … — es čukstus pateicos un, elpu atvilcis, satraukts apgriezu sprādzi.

Tās virspusē bija skaidri saskatāms reljefs enkurs ar zvaigzni.

Žņaugdams saujā savu dārgumu, es uzmeklēju tribīnes sienā caurumu un ieniru tajā. Pustumsā smalki kā floretes lauzās iekšā gaismas stari. Tie šķita tik tvirti, ka, meklēdams izeju uz stadionu, gāju tiem apkart ar likumu. Beidzot atradu izlauztu dēli un pa šķirbu izlīdu tribīnes pirmajā rindā tieši pie kājām kādam vecākam pilsonim, kurš par manu parādīšanos gaužām izbrīnījās.

Uz laukuma kārtojās krāsainas kolonnas. Starp tam šurpu turpu zaļā «gazikā» braukāja tēvocītis baltā uzvalkā un skārda ruporā deva komandas. Manuprāt, viņš tikai traucēja. Pēc tam viņš aizbrauca, kolonnas sastinga, tikai milzīgie karogi plandījās vējā. Karavīru blūzēs tērpto vecāko klašu skolēnu vads noblikšķināja šautenes, un gaisā uzvijās dažas raķetes, orķestris sāka spēlēt Pirmā Maija dziesmu «Ai, Maskava», un fizkultūrieši no jauna pārkārtojās. Tie, kuri bija sarkanajos krekliņos, izveidoja lielu zvaigzni. Ļaudis tribīnēs sāka saukt «urā!».

Cik lielisks bija skats! Kad parāde beidzās, sekoja dažādi priekšnesumi. Man vislabāk patika zēni ar īstiem zobeniem un slēgtām bruņucepurēm galvā. Viņi sarīkoja īstu kauju. Tad uzstājās mazas meitenītes ar lielām daudzkrāsainām bumbām (ai, kaut man tāda bijusi!).

Es aizmirsu nātres kodienus, kas dzeldēja plikos stilbus, un tikai automātiski berzēju vienu kāju gar otru. Liekas, tas ērcināja paveco pilsoni, tomēr es nelikos traucēties. Visapkārt virmoja, vizuļoja un dārdēja līksma prieka pārpilni svētki.

Bez tam mani urdīja vēl kāds liels prieks, kura cēlonis atradās tepat kopā ar mani. Tā bija īstā, lielā jūrnieku siksnas sprādze. Es to nemitīgi spodrināju gar bikšu mīksto velvetu un nemaz nemanīju, pa kuru laiku apsūbējušais misiņš bija pārvērties par mirdzošu saules gabaliņu. Sprādze vizēja tikpat spoži kā orķestra taures.

Orķestris atradās pavisam tuvu: pa labi no manis šai pašā tribīnē. Kad priekšnesumi beidzās un paziņoja starpbrīdi, pēc kura vajadzēja sākties futbola sacīkstēm, es nolēmu aiziet līdz muzikantiem un visu smalki izpētīt.

Izlauzties caur ļaužu drūzmu nebija nemaz tik viegli, tomēr es pamanījos. Un attapos bungu priekšā.

Ai, cik tās bija varen lielas! Manā augumā! Vara šķīvis pakausī, gar gaišzilajiem sāniem cieši pieskrūvētu skrūvīšu rinda un pašas no gludas, gaiši pelēkas ādas. Tik cienīgas kā pats ģenerālis. Es, protams, nesavaldījos un ar dūri iebelzu pa bungu atsperīgo vēderu. Tās labsirdīgi iedunējās. Bet bundzinieks — tēvocis ar pūtainu seju, sagumzītā žokejcepurē, nezaudēdams laisko vienaldzības izteiksmi sejā, pacēla vālīti un iegāza man pa kaklu.

Sitiens nebija sāpīgs. Izrādījās, ka vālīte ir mīksta un plūksnaina. Pirmajā brīdī notikušo es uzņēmu mierīgi. Pagrozīju kaklu un gāju prom. Un, tikai stāvēdams rindā pēc ogu dzēriena glāzes pie finiera kioska, sāku just, ka krūtīs aug augumā dziļš aizvainojums. Kāpēc viņš man iesita? Vai es ko sliktu izdarīju? Tā taču nebija stikla vāze vai kāds trausls aparāts! Es, re, iesitu pa bungām, kas domātas sišanai. Tūkstošām reižu no vietas pa tām dragā ar smagu vāli un nekas nenotiek. Bet man par vienu vienīgu reizīti — bāc! — pa kaklu!

Pat raudiens uznāca, goda vārds! Es atstāju rindu un apsēdos mauriņā.

Kas tam tipam bija lēcies? Zēl palika, vai? Ja es būtu bundzinieks, katram atļautu pa reizītei iesist. Lai sanāk bērni kaut no visa stadiona. Tikai lai nelien visa varza uzreiz, bet nostājas rindiņā. Reizīti iesit un paiet malā. Esmu pārliecināts, ka neviens nekrāptos un nesistu divas reizes pēc kārtas.

Es devos prom no stadiona. Man nav vajadzīgi tādi svētki, ja tur pats galvenais mūzikas instruments atrodas pūtaina sīkmaņa rokās.

Tad ta muzikants! Droši vien dzērājs un plencis. Un stulbāks par savu sitamo vālīti. Tādu ne tuvumā nelaistu tam orķestrim, l<as spēlēja Piekto simfoniju!

Šis pārdomas mani nomierināja, it kā es bulu atriebies ļaunajam bundziniekam. Turklāt man bija sprādze. Šā prieka vien man pietiktu veselai dienai. Pārstāju bēdāties un knaši soļoju uz mājām.

Mājās parādīju savu dārgumu mātei. Sāku sūkstīties, ka sprādze nu tā kā būtu, bet siksnas nav. Kā lai valkāju sprādzi? To taču nevar piešūt manām aveņkrāsas lenču biksēm uz vēdera.

—    Nu labi, — māte noteica. Viņa mani saprata, jo zināja, ka man ir no svara viss, kas saistīts ar jūru.

Devāmies uz pieliekamo, un māte no grabažu kaudzes izvilka vecu ādas koferi. Tas bija sagraizīts no vienas vietas: nesenajos kara gados no šiem ādas gabaliem tika šūtas velteņiem pazoles. Māte bija īsta brīnumdare. Viņa paņēma lielās šķēres un, man par pārsteigumu, no kofera vāka pamanījās izgriezt platu, taisnu sloksni.

Āķi sprādzes piestiprināšanai sameistaroju pats no alumīnija stieples.

Pēc pusstundas, apjozies ar jūrnieka siksnu, es jau dižojos pagalmā. Bērni izbrīnā mutes vien plātīja un ar apslēptu skaudību taustīja reljefo enkuru.

—     Iedod pielaikot, — Toļka palūdza. Protams, viņš to darīja bez kādām cerībām. Un ne jau tādēļ, ka mēs bijām ienaidnieki. Būtu smieklīgi domāt, ka cilvēks, kurš tikko dabūjis šādu dārgumu, ir spējīgs to nodot cita rokās.

…Starp citu, es ar Toļku salīgu mieru. Vai zināt, kā tas notika? Pateicoties Taisijai Timofejevnai.

Viņas dēļ Toļkam bija lērums nepatikšanu. Toļka un Taisija Timofejevna dzīvoja vienā stāvā, un viņa to allaž nosūdzēja mātei — puktigai tantei Dašai. Tante Daša strādāja par sardzi depo un pēc dežūrām pārnāca mājās nogurusi un pikta un slānīja delu, nemaz nemēģinādama noskaidrot, vai viņš ir vainīgs. Bet Toļkas patēvs nejaucās iekšā: viņš baidījās no savas sievas.

Pēdējo reizi Toļka dabūja brāzienu par medibu bises patronu, kas eksplodēja pie Taisijas Timofejevnas durvīm. Toļa nemaz nebija vainīgs: patronu bija nolicis Dirknābs. Taču Toļka nevarēja nodot Dirknābu!

Viņš nolēma atriebties. Uz burtnīcas lapas uzzīmēja pretīgu putnu biedēkli, tam apakšā parakstīja «Taisija — ragana kaulkāje» un piestiprināja šo bildi pie kaimiņienes durvīm. Taisija Timofejevna necēla brēku. Viņa lapu uzmanīgi salocīja un vakarā parādīja Toļkas mātei. Veltīgi Toļka lūdzās: «Vispirms pierādiet, ka tas ir mans zīmējums, un tad slāniet!» Toļka dabūja tik pamatīgu pērienu, ka pat sētā varēja dzirdēt viņa kaukšanu.

Tad Toļka sagudroja viltīgu un nežēlīgu atriebības plānu.

Pie Taisijas Timofejevnas loga karājās liels porcelāna termometrs. Viņa to uzskatīja par ļoti dārgu mantu. Tas bija vāciešu termometrs, ko no Vācijas bija atvedis Taisijas Timofejevnas vīrs. Kaimiņi apskauda: no rīta piecelies, paskaties pa logu un tūdaļ redzams, cik ārā grādu — silts vai auksts. Ļoti parocīgi. Termometra skala bija izrotāta ar zilām puķītēm un līkloču ķeburiem. Tika uzskatīts, ka šī manta ir sena un sevišķi vērtīga.

—    Sadauzīšu to friča klistiru, — Toļka nosolījās nākošajā dienā pēc tesiena.

—    Un atkal dabūsi, — lietišķi aizrādīja Dirknābs.

—    Nedabūšu vis, — sacīja Toļka.

—    Tu netrāpīsi, — teica Ļovka.

—    Trāpīšu, — sacīja Toļka.

Viņš nozvērējās, ka trāpītu, ja būtu tālšāvēja kaķene, pagatavota no sarkanās gumijas.

Dirknābs nopūtās. Viņš jutās Toļkas priekšā vainīgs patronas dēļ. Dirknābs bija gatavs palīdzēt, taču — kur lai ķer sarkano gumiju? Tā apkārt nemētājas. Visi klātesošie kļuva domīgi un apklusa.

Un tad es nevērīgi pateicu:

—    Vajadzēs apskatīties. Varbūt sadabūšu …

Dirknābs, Mariks, Petjka Lapins, pat Majka saprotoši paskatījās uz mani: viņi novērtēja manu cēlsirdibu. Tikai Toļka drūmi lūkojās sāņus.

Es centos ne jau Toļkas, bet kopējo interešu labad. Taisija Timofejevna bija naidīgi noskaņota pret visiem apkārtnes zēniem.

Kopš Toļku biju sakāvis, puiku barā tiku uzskatīts par līdzīgu. Un šis jaunais stāvoklis mani tā priecēja, ka biju gatavs uz katru upuri.

Un upuris patlaban bija vajadzīgs.

Mums mājās glabājās liels sarkanas gumijas sildītājs. Tas man bija mīļš. Toreiz, kad vēl negāju skolā un augas dienas viens pats tupēju mājās, šis sildītājs bija mana mīļākā rotaļlieta. Es to stingri piepūtu, aizskrūvēju aizbāzni, un gumijas sildītājs pārvērtās par jautru, lēkājošu būtni. Tas lecot muka no manis prom uz istabas kaktiem kā zaķis no mednieka vai arī paklausīgi pārvērtās par zirdziņu kuprainīti, bet dažkārt aizstāja arī futbola bumbu. Citreiz pēc jautrām rotaļām es aizmigu, piespiedis tam vaigu kā spilvenam.

Tagad es ar to spēlējos reti, tomēr tik un tā bija žēl no tā šķirties.

Mājas es pēdējo reizi piepūtu sildītāju un noglāstīju tā stingros sānus. Sildītājs atsaucās, elastīgi iedžirkstēdamies. Tad paņēmu šķēres, aizmiedzu acis un pacēlu roku. Droši vien šādas jutas pārņēma senos karavīrus, kad tie upurēja savus iemīļotos zirgus …

Sildītājs izlaida garu.

Es paplašināju dūriena vietu un, kad pusdienās pārnāca māte, satriekts atzinos:

—    Nejauši pārdūru sildītāju …

—    Kā gan tu to dabūji gatavu?

—    Netīšām, — nekrietni meloju un nedabiskā balsī sacīju: — Varbūt vēl var salīmēt?

—    Ko nu te vairs salīmēsi! Re, kāds caurums. Jāsviež vien laukā.

—    Zēl, — no sirds pateicu un aiznesu sildītāju uz krāmu kambari. Tur no tā izgriezu divas šauras strēmeles …

Operāciju izstrādājām līdz pēdējam sīkumam. To|ka ilgi nevarēja izlūgties no mātes naudu kino biļetei. Beidzot viņa iedeva. Toļka tūdaļ aizskrēja uz kinoteātra kasi pēc biļetes un it kā nejauši to parādīja mātei. Tad, apķēries, ka varot nokavēt filmu, aizjoza prom.

Biļeti viņš tūdaļ pārdeva tālāk Ļovkam, bet pats aizgāja uz gravu, lai izmēģinātu kaķeni.

Pēc pusstundas Toļka caur svešiem pagalmiem nokļuva pie mūsu sētas žoga, bet no turienes — uz šķūņaugšas. Dirknābs, es un Majka viņu te jau gaidījām. Pozīcija bija labu labā: mēs pārredzējām visu pagalmu, bet mūs neredzēja neviens.

Uz stenderes tumšā fona mirdzēja baltais porcelāna termometrs.

—    Nu, kas ir? — Dirknābs nervozēja.

Toļka lietišķi ielādēja kaķenē dzelzs uzgriezni. Viņš nostājās pie maziņā šķūņa lodziņa, bet mēs skatījāmies caur šķirbām.

Kaķene nostrinkšķēja.

Toļka, protams, bija pretīgs tips, tomēr šāva vareni. Termometrs tikpat kā eksplodēja. Vēl vairāk. Uzgrieznis ar rikošetu trāpīja pa loga rūti, un tajā radās pamatīgs caurums.

Mēs pasteidzāmies klusiņām atstāt slēpni. Kad bijām likuši sānieliņā, Dirknābs skrējienā izrāva Toļkam no rokām kaķeni un iegrūda to man kabatā. Un pareizi darīja! Ja kāds to pamanītu Toļkam rokās, nelīdzētu nekāda taisnošanās. Turpretī mani lielie uzskatīja par labi audzinātu bērnu. Kurš gan tam ticētu, ka es esmu piedalījies tik šausmīgā nedarbā? …

Vakarā Toļka satika mani uz ielas un drūmi sacīja:

—    Atdod staklīti …

Viņš pieprasīja nevis kaķeni, bet tikai staklīti — rokturi un dakšiņu. Tā piederēja viņam, viņš to bija pagatavojis no resna ceriņzara.

Es nometu kaķeni uz trotuāra. Toļka, uz mani neskatīdamies, to pacēla un sāka raisīt nost gumiju. Bet kam man tā vajadzīga? Es varu no sildītāja izgriezt kaut vai desmit šādas gumijas.

—    Tu labāk atdod man lodīšu gultni, — es teicu.

Toļka pārstāja darboties ap gumiju. Paskatījās uz mani caur pieri un sadrūmis sacīja:

—    Pazaudēju.

Redzams, viņš nemeloja. Es sabāzu rokas kabatās, apgāju Toļkam apkārt, viegli to pagrūzdams ar plecu, un lēnā solī devos uz mājām.

—    Nebaidies, atdošu! — viņš īgni sauca man pakaļ. — Atradīšu un atdošu!

Es neatskatījos. Kopš tā laika mēs vairs neķildojamies.

… Mēs vairs neķildojāmies, tomēr siksnu es Toļkam nedevu. Es to noņēmu tikai pirms gulētiešanas un upmalā, kad gājām peldēties. Sprādzi spodrināju tāpat uz vēdera, siksnu neatjozis. Berzu to ar vadmalas gabalu un zobu pulveri. Nedēļas laikā iztērēju tik daudz pulvera, cik to, zobus tīrot, nebiju izlietojis visā savā mūžā.

Bikses un ceļgali man vienmēr bija nokaisīti baltiem putekļiem. Toties sprādze mirdzēja un laistījās. Un ne tikai saulē. Arī mēness gaismā tā spīdēja kā lukturītis.

Toreiz vakaros spīdēja apbrīnojami burvīgs mēness. Tiklīdz norietēja saule un austrumos sāka jau biezēt zilgana krēsla, tas izlīda virs sētām — sarkans un tik milzīgs, ka iedvesa bailes. Pēc tam tas kāpa augstāk, sarāvās mazāks, toties kļuva spožāks. Vakarblāzma nenodzisa cauru nakti. Tās zeltainā vizma sajaucās ar mēness sudrabaino gaismu, un gaiss tikko jaušami vizēja kā pasakā.

Droši vien tikai bērnībā mēdz būt tādi vakari, kas atgādina brīnumainus svētkus. Līdz šai dienai esmu pateicīgs mātei, ka viņa neliedza man šīs vēlīnās rotaļas, kaut arī dažkārt pārrados mājās tikai ap pusnakti.

Tikko uzlēca mēness, klusumā atskanēja spalga bungu rīboņa. Tas bija Slavka Dirknābs, kas ar bambuka nūju sita pa sarūsējušu mucu (tā no neatminamiem laikiem mētājās ielas malā līdzās mūsu mājām). Un mēs kā bultas izlidojām pa vārtiņiem uz ielas.

Ātrāk par citiem parasti atskrēja Mariks Gorodeckis. Viņš uzlēca uz mucas un, vicinādams nūju, kas izskatījās pēc zobena, jautrā balsī sauca:

— Pasteidzieties, sinjori! Karalis jūs ielūdz uz balli!

Tolaik kinoteātrī «Sever» demonstrēja filmu «Pelnrušķīte», un mēs sapratām, ka Mariks nemaz neākstās, bet tēlo galma vīru.

Marikam ap pleciem bija apmetnis no viegli plīvojošām, šķindošām metāliskām lentām. Sls lentas mēs saucām par «zeltiņiem». Mēs tās ar lielām pūlēm izplēsām laukā no nederīgiem kondensatoriem, kas jau bija izmesti atkritumu kaudzē.

Protams, mums visiem bija šādi apmetņi. Tie bija vajadzīgi rotaļai.

Rotaļa bija gaužām vienkārša un tikpat sena kā pasaule. Arī nosaukumu tai bija ļoti daudz. Mēs to saucām par «gredzentiņu».

Rotaļas dalībnieki sadalījās divās grupās. Viena grupa palika uz vietas, skaitot līdz simtam, bet otras grupas dalībnieki aizjoza uz visām pusēm, lentām sudrabaini skandot. Tad sākās meklēšana un ķeršana. Visus noķert nemaz nebija viegli. Kad pēdīgi tos tomēr noķēra un gūstekņus atveda pie mucas, vajadzēja vēl uzminēt, pie kura no viņiem atrodas gredzens. Visparastākais piekarināmās atslēgas metāla gredzens. Ja pēc trim reizēm izdevās uzminēt, tad gūstekņi kļuva par «detektīviem». Ja neizdevās, tad atkal viss bija jāsāk no gala.

Skaidrs, ka bēgt un slēpties bija interesantāk nekā meklēt un ķert rokā. Man trūkst vārdu, lai izstāstītu, cik tā bija aizraujoša rotaļa! Sākumā visapkārt aizdimd skrējēju soļi, un tu pats joņo, atstādams «detektīviem» maldinošas zīmes — ielu krustojumā, uz trotuāra bultas, kas rāda uz visām četrām debess pusēm. Ķer nu vēju laukā!

Pēc tam tu, paslēpies svešā puķu dārziņā vai dadžiem aizaugušā grāvī, elpu aizturējis, satraukts gaidi. Pakustēties nedrīkst: skanošais apmetnis var nodot, jo lentas sāk skanēt pie vismazākās kustības. Bet bez apmetņa rotaļā nav atļauts piedalīties. Kā nokrēslī lai atrod paslēpušos bēgli, ja tam nebūs apmetņa?

Tā tu paslēpies gaidi. Dažreiz sev līdzās pie paša vaiga jūti biedra elpu. Tomēr nedrīksti pat čukstus tam pateikt ne vārdiņa. Visapkārt dziļš klusums …

Un pēkšņi atkal atskan smiekli, saucieni, ātru kāju dipoņa, bet aiz muguras — piemānīto ķērāju tālu projām gaistošie soļi . . .

Reiz, kad gredzens atradās pie manis, mēs ar Majku, bēgdami no «detektīviem», aizdrāzām taisnā ceļā līdz pat gravai.

Gravā no tās dziļuma cēlās augšup balti miglas vāli. Nogāzes jau grima krēslā. Oda pēc purva, un no apakšas vēdīja mikls dzestrums. Bet viņā gravas pusē, kur pamalē dega zeltaini sārta vakarblāzma, kā asi piķi debesīs dūrās garo egļu smailās galotnes. Tās slējās pāri Lielās vecpilsētas kvartālu zemajiem jumtiem. Sis skats atgādināja pasakas ilustrāciju.

Mēs apklusuši stāvējām. Kāpt lejā gravā patlaban bija kaut kā baisi, turklāt nebija arī vajadzības, jo vajātāju soļus vairs nedzirdēja.

—    Drusciņ pastāvēsim, — čukstus sacīja Majka.

—    Labi, — es biju ar mieru. — Drošs paliek drošs. Citādi varam vēl iekrist…

Virs Vecpilsētas kā dzīvsudraba lāse mirgoja vientuļa zvaigzne. Kaut kur tālu patafons spēlēja dziesmu «Vakars reidā».

—    Paklau, — Majka sacīja.

—    Es klausos. Šo dziesmu es zinu.

—    Nē, tu mani paklausies, — viņa nopietni sacīja. — Kad tev ir dzimšanas diena?

—    Kāpēc tev tas jāzina?

—    Tāpat vien. Vajag. Nu, kad?

Es pateicu.

Majka nopūtās un atzinās:

—    Es gribu tevi apsveikt.

—    Bet tā nav šodien. Tā jau sen garām.

—    Tas nekas, — Majka neatlaidās. — Tolaik es tevi vēl nepazinu. Bet tagad pazīstu. Nu, tad apsveicu ar pagājušo.

—    Labi… Paldies, Majka, — es sacīju.

—    Pagaidi, — viņa stingri mani pārtrauca. — Es taču vēl neapsveicu. — Viņa nostājās man pretī un tvīkstoši karstajas plaukstiņās saņēma manu roku. — Vladik, apsveicu tevi dzimšanas dienā. Un novēlu daudz laimes!

Man iešāvās prātā doma, ka maz laimes nemēdz būt, un kļuva dtusciņ jocīgi. Tomēr es neko neteicu, jo man bija ne tikai jocīgi, bet ari mazliet skumji. Un labi.

Man vajadzēja pateikt Majkai, ka arī es viņu apsveicu dzimšanas diena. Bet nezin kāpēc kautrējos. Un Majka klusēja.

Tā mēs vēl brītiņu pastāvējām viens otram pretim, līdz pēdīgi es teicu:

—   Skriesim nu!

Viņa pamāja. Un mēs skrējām aizvien dziļāk mūsu mazo ieliņu labirintā, kur pretim raudzījās apgaismotie, mājīgie logi un pa dienu sasilušais gaiss kā mīksts palags klāja putekļainos ceļus un trotuārus.

ŅEM MANUS ZIRGUS…

Sajās trauksmainajās, saulainajās dienās un dēku pilnajos vakaros, kad pie debesīm spīdēja liels mēness, viss ritēja jauki. Viss, izņemot vienu: es vairs nemīlēju Majku.

Pats nepamanīju, kā tas bija noticis. Bet, kad sapratu, mani sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Taču ko es varēju darīt? Majka bija kļuvusi pavisam citāda. Viņa vienmēr un visur atradās kopā ar mums un ne ar ko neatšķīrās no zēniem. Iemācījās pat peldēt kraulā un svilpot. Matus, lai netraucētu, sapina divās tievās biželēs. Kājās valkāja vecus zēnu zābakus — tā ērtāk dzenāt futbolbumbu: viņai patika spēlēt par pussargu.

Un vispār viņa tagad izskatījās gara, kalsena, noskrambājusies no vienas vietas.

Tā beidzot es atjēdzos. Patiešām, kā nu tā? Nevaru taču mīlēt kreiso pussargu!

Mani sāka tnākt skumjas. Skumjas pēc tās Majkas, kuru pirmo reizi ieraudzīju pa žoga caurumu. Skumjas pēc daiļās nepazīstamās meitenes ar vajejiem zeltainiem matiem. Pēc Majkas, kura man kautrēdamās vaicāja: «Vai gribi, es tev parādīšu, kā vārtiņus attaisīt?» Tagad man nekāda noslēpuma vairs nebija: es zināju, kā jāparauj aiz aukliņas, varēju aizskriet pie Majkas simtām reižu dienā. Bet vēl vienkāršāk bija uzkāpt uz žoga, trīs reizes iesvilpties, un Majka pati izskrēja laukā.

Viss ritēja jauki. Bet mīlestība bija zudusi.

Lai neviens netraucētu nodoties skumjām, es parasti aizmuku no zēniem un vienatnē klaiņoju pa gravu. Gaisā nejuta ne vēsmiņas, un grava bija pielijuši ar sauli un vērmeļu smaržu. Zizināja sienāzīši. Bet varbūt tas bija klusums, kas zizēja? Pa sausajām taciņām tekalēja mārītes. Sarkanīgas, ar melniem raibumiņieni uz muguras. Taciņas aizvijās pa gravas dibenu līdz pašām nogāzēm. Nogāžu malās starp krūmājiem un vērmeļu ceriem vietumis dzeltoja kailas zemes strēmeles. No tām laiku pa laikam noripoja uz taciņas sakaltuši māla kukurznīši. Tie iebira zābakos un traucēja man mierīgi izbaudīt savas skumjas. Bet staigāt basām kājām nedrīkstēja: no mājelēm, kas bija piekļāvušās nogāzēm, meta lejā saplēstus traukus un stiklus.

Taču šeit bija jāuzmanās ne tikai no stikliem. Reiz es tik tikko nesagriezu kāju uz cinkota skārda sloksnes. Tomēr daudz nebēdājos — sloksne man iepatikās. Skaista, spoža kā sudrabs. Noderēs! Pēc tam atradu vēl dažas sloksnes. Un, beidzot, uzdūros veselai brīnišķīgu skārda atgriezumu kaudzei.

Redzams, skārdnieku artelis šeit bija ierīkojis izgāztuvi.

Lai kam tā bija izgāztuve, bet mums — dārgumu krātuve!

Saņēmos šīs bagātības, cik vien spēju aizstiept. Bet mājās ķēros pie darba. Ar alumīnija stieples kniedēm sāku kniedēt kopā bruņinieka bruņutērpu. No šaurajām sloksnēm pagatavoju gūžu bruņas un platu jostu, no trīsstūrainiem gabaliņiem — elkoņu, ceļgalu un plecu bruņas. No brāķj spaiņa dibena iznāca spožas krūšu bruņas. Bez tam sameistaroju vē daudz dažādu lietiņu, kam lāgā pat nezināju nosaukumu, bet tikai biju redzējis grāmatas «Dons Kihots» bildēs.

Visilgāk noņēmos ar bruņucepuri. Iznāca kaut kas līdzīgs karaļa kro nim un vilku lamatām. Bet sejsegu varēja nolaist un pacelt kā īstu.

Es ietērpos dzelzs bruņās un žvadzēdams piegāju pie spogu]a. Vareni! Zēl, ka māte atrodas darbā. Viņa man bieži pārmeta, ka es nevienu darbu nepadarot līdz galam. Bet nu — lūdzu — iesāku un pabeidzu. Kaut tūliņ varu doties kaujā!

Tomēr iet laukā un padižoties zēnu priekšā neuzdrošinājos. Zināms kas mani tad sagaidītu! Man bruņas, bet šiem nav. Sie aiz skaudības tūda sāktu zoboties. Varbūt pat mēģinātu pārbaudīt, cik tās stipras. Ja izieši ārā tāpat vien, neviens ar mietu pa galvu nesitīs, turpretī, ja uzlikšu galvā bruņucepuri, — vai tad šie spēs atturēties. Bruņucepure tomēr nav diez cik izturīga.

Saliku bruņas lielajā nodriskātajā portfelī (ziemā mēs ar to stiepārr no tirgus kartupeļus), aizbāzu aiz siksnas savu koka zobenu un atka devos uz gravu. Tur stāvajā nogāzē zināju kādu vietiņu — ar vībotnēm un nezālēm aizaugušu iedobumu. Šajā slēptuvē ietērpos bruņās.

Un visu laiku domāju par Majku.

Viņu droši vien būs nobūris ļauns burvis. Un man kā Donam Kihotani vajadzēs ar šo burvi cīkstēties. Tikai Dons Kihots cīkstējās ar iedomātiem burvjiem, bet manējais būs īsts — briesmīgāks par briesmīgu.

Es jau zināju, kāds viņš izskatās. Rumpis resns kā baļķis, noklāts nc vienas vietas ar zvīņām un netīru spalvu, galva pinkaina kā lutausim, acis dzeltenas un ilkņi mazā pirkstiņa garumā. Sešas pērtiķa ķetnas; pats kā milzu zirneklis — kūņojas alas dziļumā, gaidīdams upuri.

Zināju arī to, kur šī ala atrodas. Tā bija tepat tuvumā: stāvajā kraujš brikšņos melnoja dziļš caurums. Apkārtējo kvartālu iedzīvotāji kādreiz tui bija rakuši granti, bet tad pavasara ūdens pamazām izskaloja milzīgu māla slāni un tas, noslīdēdams lejā, aizbēra taciņu.

Nepieejamajā tumšajā midzenī tagad mājoja burvis, vārdā Ceribuzo

Uzmanīgi, lai neiežvadzētos bruņas, es tuvojos ienaidnieka miteklim Milzīgā grava bija saules pielijuši, tuvumā neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Man kļuva baismīgi. Ja nu pēkšņi iedomātais Ceribuzo no tiesas līdīs ārā dienas gaismā …

Burvis, protams, nelīda ārā. Viņš izsūtīja man pretim niknus kara vīrus. Dzelkšņi, nezāles un dadži, ciešās rindās sastājuši, stingri apsar gāja savu pavēlnieku.

Ak tad šitā? Es graciozi izvilku aiz jostas aizbāzto zobenu. Šņākt! — nosvilpa asmens, un nezāļu cers, mirkli noturējies uz vietas, lēnām nogā zās pie manām kājām.

šņākt! Šņākt! Es centos cirst ar asmeņa uzasināto galu. Pie pašām saknēm nopļautie ienaidnieki krita gar zemi bez kāda trokšņa.

Un pēkšņi — trah! — zobens atsperīgi palēcās un tik tikko neizslīdēja no plaukstas. Izrādījās, ka dzīslainais un stingrais dadža stublājs asmenim bija ciets rieksts.

Nu, saturies! Ar zobena vidusdaļu vairākas reizes iecirtu ienaidnieka ģenerālim. Tas nekrita. Es noskaitos ne pa jokam. Nedomāju vairs ne par bailēm, ne par burvi. Cirtu pretiniekam tik nikni un strauji, ka tas pēdīgi ar troksni sabruka, it kā nopūzdamies.

Atmetu sejsegu un noslaucīju slapjo pieri. Bija karsti, jo saule jau bija paguvusi sakarsēt manas bruņas. Ceribuzo neizrādīja nekādās dzīvības zīmes. Ausīs tāpat kā iepriekš smalki zuzēja klusums. Bet tad šaja zuzēšanā ielauzās cita skaņa. Dobja, ne pārāk skaļa. Draudīga. Mirklī saspringu.

Biju iemācījies nebaidīties jau no daudz kā. Varēju naktī uzkāpt bēniņos, lēkt nātrēs, iekaustīt Toļku, pie petrolejas lampiņas lasīt Gogoļa stāstu «Vijs» un spēcīgajam Petjkam Brindinam, pēc iesaukas — Zērgutam, pateikt, ka viņš ir noplucis skolopendra1 . Bet no pūkainajām kamenēm un sirdīgajām dzeļošajām lapsenēm baidījos kā no uguns.

Dūkšana pieauga. Es nemierīgi pagrozīju galvu. Milzīga kamene, gandrīz vai valrieksta lielumā, nesteidzīgi riņķoja man apkārt. Tūdaļ iešāvās prātā doma, ka tā var palīst man zem bruņām un tur dūkdama sakt kārpīties …

Ceribuzo droši vien blēdīgi smīkņāja, no savas alas vērodams, kā spožajās bruņās tērptais bruņinieks žvadzēdams un dārdēdams dražas lejup, nejuzdams zem kājām zemi.

Pļaviņā pie strauta sīku alkšņu pudurā atvilku elpu.

—    Tas tik bija z-z-zvērs … — skaļi sacīju par kameni, lai attaisnotu savu kaunu par atkāpšanos.

—    Ko tu teici?

Es tīri vai salecos.

Aiz krūma strauta malā, iemērkusi kājas ūdenī, sēdēja Maņarka.

—    Ko tu teici? — Maņarka atkārtoja, un viņas seja pauda briesmīgi lielu ziņkāri. Tātad mani pazinusi.

—    Neko, — nomurmināju. — Ko tu te dari? Ja Slavka uzzinās, ka tu apkārt vazājies, viņš tev sados.

—    Nē, — Maņarka nevērīgi atsaucās. — Nesados vis. Viņš mani nekausta.

—    Bet derētu gan, — bargi sacīju. Visvairāk baidījos no tā, ka Maņarka nenojauš par manu kaunpilno bēgšanu. Taču kā viņa varētu to nojaust?

1 Skolopendra (gr. skolopendra) — daudzkāju grupas dzīvnieks, 30 cm garš, indīgs, taču cilvēkam nav bīstams; dzīvo siltās zemēs, arī Padomju Savienības dienvidos. — Tulk.

Aiz niknuma sāku raustīt saites un plēst bruņu āķus. Ja cilvēks bez iemesla ir pārdzīvojis bailes, pēc tam viņš allaž kļūst pikts. Maņarka, nekustēdamās no vietas, mani vēroja.

Viņa izskatījās pēc putna bērna. Acis — apaļas un melnas kā pogas, kakls tievs kā putnēnam. Pat asās lāpstiņas spiedās ārā no kleitas apakšas kā divi mazi spārniņi.

Man nepatika, ka viņa tā sēž un skatās: tagad visiem izpļāpās par manu bruņutērpu. Kā par nelaimi, plecu bruņu āķis neglābjami ieķērās kreklā. Es to rāvu, rāvu …

— Ļauj, atāķēšu, — Maņarka sacīja. Bet pati palika uz vietas, kamēr es atbildēju:

—    Nu tad atāķē… Ko sēdi? Viņa piecēlās, pienāca man klāt no

mugurpuses un, lietišķi darbodamās, pūta man elpu tieši uz kakla. Atāķēja. Tad notupās pie manām bruņu uzkabēm.

—           Agrāk zaldāti nēsāja tādus dzelžus … Vai tu pats tos uztaisīji?

—    Kurš tad cits? Puškins, vai?

—           Es zinu, Puškins ir rakstnieks, — viņa teica. — Viņš sacerējis kino par caru Saltānu.

Sāda filma tika demonstrēta. Tā gan nebija nedz krāsaina, nedz platekrāna, tomēr visiem patika.

—    Nāc nu palīdzi, — es pavēlēju. Viņa paklausīgi salika bruņas manā

portfelī.

—    Ejam, — sacīju. — Viena tu šeit nedrīksti palikt. Slavka droši vien tevi jau meklē pa malu malām.

Es zināju, cik ļoti Dirknābs uztraucās, ja Maņarka kaut kur nozuda.

—    Neiešu, —• viņa sarauca pieri. — Es ar viņu sastrīdējos.

—    Ak tu mūžs — sastrīdējies! Bet tagad izlīgsi!

—    Lai viņš pirmais izlīgst.

—    Bet kā tad viņš var izlīgt, ja tevis nav?! Ejam!

—    Neiešu.

—    Bet ko tu te darīsi?

—    Ķeršu zivis.

Un tikai tagad pamanīju krastmalā pamatīgu koku ar diedziņu galā. Pie diega bija piesieta atāķēta saspraužamā adata, bet uz adatas asā gala uzdurta zaļā muša.

Tie tik ir joki!

—    Ar šo makškeri tu domā kert zivis?

-Aha.

—    Ar to tu nekā nenoķersi. Un zivju arī te nav.

—    Južka teica, ka maziņas esot.

—    Nekādu te nav. Nu ejam!

Viņa pagrieza man muguru. Ir gan spītniece! Vajadzēja pielietot viltību.

—    Ja nāksi man līdzi, uztaisīšu tev īstu makšķeri.

Viņa pagriezās uz manu pusi.

—    Vai nemānies?

—    Maņarka! — es skarbi iesaucos.

Viņa mirkli kaut ko pārlika sevī. Tad viņas skatiens apstājās pie manas sprādzes.

—    Vai iedosi siksnu panēsāt?

—    Tu jau neesi zēns!

—    Bet meitenes arī var būt par jūrniekiem.

Ko ar viņu lai iesāk?

—    Tikai nedomā pievākt pavisam, pēc tam atdod.

Viņa mudīgi apjozās ar siksnu. Bet siksna slīdēja lejup. Nācās pārbīdīt sprādzi.

Savilkusi siksnu, Maņarka patīksminājās par sprādzi, tad uzmeta plecā savu makšķeri (ar visu mušu uz kniepadatas) un sāka soļot man pa priekšu.

Pagalmā es viņu nodevu Dirknāba ziņā, kurš jau no tiesas bija sācis uztraukties.

—     Nopēršu, — viņš žēlabainā balsī piedraudēja. — Nu, dod šurp siksnu!

Taču Maņarka veikli kā kaziņa aizdipinaja prom.

Pievakare Dirknabs izsauca mani uz lieveņa. Maņarka staveja viņam blakus.

—    Vai tu apsolīji viņai pagatavot makšķeri?

—     Nu un kas par to? — vaicāju. — Citādi nevarēju viņu dabūt uz māju.

—    Tad, re, kā! — Dirknābs sirdījās. — Bet tagad viņa man plijas virsū: kādēļ tu šai makšķeri netaisot?

—    Interesanti, kurš ir viņas brālis? — es klupu Dirknābam virsū. — Es, vai? Tu esi viņas brālis! Tu arī taisi!

Dirknābam ari sanāca dusmas.

—    Bet viņa negrib! Vai skaidrs? Viņa grib, lai tu taisi!

Kas tie atkal par kumēdiņiem?

—    Tu labāk pajautā Maņarkai, vai viņa negrib pērienu.

Maņarka, nebilzdama ne vārdiņa, raudzījās uz mani un klausījās. Ļoti nopietna. Kad es pateicu par pērienu, viņa pagriezās un devās prom. Tad apstājās. Un nāca atpakaļ, nepaceldama uz mani acu. Atsprādzēja manu siksnu, nolika to uz lieveņa un atkal devās prom.

Ko man bija darīt? Nevar taču pieļaut, ka cilvēks, lūk, tā aiziet.

—    Pagaidi, — es uzsaucu.

Nācās sameklēt makšķerkātam piemērotu rīksti. Tādu sameklēju. Bet vajadzīgo diegu nesadabūju un makšķerei auklu sameistaroju no aukliņas.

—    Kāpēc tik resna? — Maņarka neapmierināta vaicāja.

—    Bet ja nu uzķeras liela līdaka?

—    Tad jau āķi arī vajag lielu.

—    Aķi — to rītdien. Sadabūšu stiepli un pagatavošu.

—    Labi, — viņa samierinoši noteica un atskatīdamās skrēja prom.

Vēlu vakarā, kad, gana izskraidījies, jau taisījos iet gulēt, māte paziņoja:

—    Pēc tevis vaicā kāda jaunkundze.

—    Vai Majka?

—    Nē, nevis Majka, bet Maņa.

—    Maņa? … Ak Maņarka! Ko šai atkal vajag?

Viņa stāvēja pie lieveņa ar manu «makšķeri» rokā.

—    Maņarka! Kāpēc tu neguli? Nu gan Slavka tev sados pa kaklu!

—    Nesados vis, — viņa atvairījās. Un, pastiepusies pirkstgalos, man pačukstēja ausī: — Vladik, vai šī makšķere varētu būt par pātagu? Tikpat āķa nav, tikai nūja ar auklu. Nu, vai varētu?

Patiešām jāsmejas! Čukst, it kā nezin kādu noslēpumu atklādama.

—    Kāpēc tev vajadzīga pātaga? — es skaļi vaicāju.

Viņa samulsa.

—    Spēlēties … Kā cirkū. Ar zirgiem. Mācīt tos lēkt.

Skaidrs. Viņa bija redzējusi cirka afišu. Cirka atklāšanai gan neviens vairs neticēja, tomēr afišas laiku pa laikam parādījās, un uz vienas bija uzzīmēts kalsens dresētājs frakā, cilindrā un ar garu pātagu rokā. Sai pātagai bija grūti iegaumējams nosaukums. Māte man to pateica, bet es aizmirsu. Dresētājam abās pusēs, pakaļkājās izslējušies, stāvēja skaisti zirgi ar spalvu pušķiem uz galvas.

Man šī afiša nepatika. Es ciest nevarēju, ja mocīja dzīvniekus, un tēvocis cilindrā noteikti bija mocītājs, jo, lūk, kāda pletne rokās!

—     Pirmkārt, — es stingri sacīju, — jāsaka nevis «cirku», bet «cirkā». Bet, otrkārt, pērt zirgus ar pātagu ir nežēlīgi. Dod šurp pātagu, es tev iecirtīšu! Vai tev patiks?

Maņarka sabozās.

—    Nūja … Bet kā tad lai tos māca?

—    Zināms, kā … Ar labu.

Viņai droši vien k|uva neērti, un viņa mazliet aizvainotā balsī sacīja:

—    It kā tu labāk to zinātu par citiem … Vai tad tev ir zirgs?

Un pēkšņi es atbildēju:

—    Ir. Veseli trīs.

To pateicu tik dabiski un pārliecinoši, ka Maņarka iepleta muti un attapās tikai pēc laba brītiņa, sacīdama:

—    Mānies …

—    Jā, trīs, — es mierīgi atkārtoju. — Tikai viņi nedzīvo šeit. — Un jutu, ka pār muguru pārskrien auksti drebuļi.

Virs žogiem, virs vecā bibliotēkas torņa, pa pusei ietinies dūmakainā mākonī, karājās liels mēness. Papeles lapas neizprotami sačukstējās, kaut gan gaisā nejuta ne vēsmiņas. Bija visīstākais pasaku un noslēpumu stāstīšanas laiks.

—    Tu laikam netici, — sacīju. — Netici arī. Bet man ir trīs zirgi. Viņi ganās tālā mēness laukā. Tur peld sudrabaini mākoņi. Un, kad šeit visi jau guļ, viņi ierodas pie manis …

Maņarka ieķērās man elkonī, un es sajutu, kā viņas plaukstiņā pulsē maza dzīsliņa. Es domāju, ka viņa ir nobijusies. Tomēr ne.

—    Nāc, iesim, — viņa čukstēja.

—    Uz kurieni?

—    Turp, uz tā bluķa. Šeit nevajag stāstīt. Tur labāk.

Viņa veda mani uz viņu pagalma stūri, kur gulēja varen resns bluķis. Tas bija tik neaptverami resns un zarains, ka pat visbargākajās kara laika ziemās neviens to nespēja nedz nozagt, nedz saskaldīt. Bez tam neviens nezināja, kas ir tā īpašnieks. Bluķis te gulēja kopš neatminamiem laikiem. Tam miza jau sen bija nolobījusies, tā sānus ar biksēm bija nopulējuši vēl pirmskara zēni — Slavkas vecākā brāļa draugi.

Mēs šo brīnumaino bluķi saucām par siekstu un dažkārt sasēdāmies uz tā papļāpāt.

Te bija īstā vieta vakara teiksmainiem stāstiem. Visapkārt stiepās gara, tumša zāle, pār žogu pārkāries, auga kupls pīlādzis, bet tieši virs galvas pletās skaidrs debess jums ar izklaidētu mēness gaismu un retām, lielām zvaigznēm.

Mēs apsēdāmies.

—    Stāsti, — Maņarka čukstus palūdza.

Un es iesāku stāstīt. Stāstīju par to, kā pie manis ierodas Melnie Zirgi, par mūsu tālajiem ceļojumiem un piedzīvojumiem, par pasaku valstību, kurp mani aiznesa šie zirgi . . .

Maņarka pūta siltu elpu man uz pleca un klusēja. Brīžiem mazliet nodrebēja.

—    Vai auksti? — es pavaicāju.

—    Nē … Vai viņi vēl ieradīsies?

—    Varbūt…

—    Bet vai tūliņ ieradīsies?

—    Tūliņ? … Nē, Maņarka. Visbiežāk viņi ierodas ziemā.

—    Bet ja mēs tos pasauktu?

—    Nē, viņi nav jāsauc. Viņus vajag tikai gaidīt. Viņi paši zina, kad tos gaida.

—    Bet tagad?

—    Kas «tagad»?

—    Vai viņi zina?

—    Bet kas viņus tagad gaida?

—     Es gaidu, — Maņarka apņēmīgi sacīja un pavilka ceļgalus pie zoda. Viņa ar visu savu izskatu pauda, ka gatava gaidīt līdz pat ritam.

Es sāku murmināt, ka tagad nav nemaz īstais laiks, ka zirgi, iespējams, ir brīvdienās un ka tie vispār ierodas ne pārāk bieži. Viņiem jau nav jāierodas katru vakaru …

—    Nu, pagaidīsim vēl mazu brītiņu …

Vajadzēja piekrist. Mēs gaidījām brītiņu. Tad vēl mazliet. Pēc tam vēl drusciņ.

Tad uz lieveņa iznāca māte un pasauca mani mājās.

—    Neieradās, — es teicu. Un, lai nomierinātu Maņarku, piebildu: — Varbūt rīt…

Nākošajā vakarā ap to pašu laiku pie manis atnāca Dirknābs un dusmīgi sacīja:

—    Nāc un tiec pats ar viņu galā!

—    Ar ko?

—     «Ar ko, ar ko»! Ar Maņarku! Sēž uz siekstas un negrib nakt mājas. Laiks gulēt, bet šī nekust no vietas. Es vaicāju: «Kāpēc sēdi?», — bet viņa atcērt: «Ej prom, tev neteikšu, bet Vladikam pateikšu.»

—    Vai tev žēl, ka viņa sēž? Pasēdēs un nāks.

—    Bet ja atkal kaut kur aizbēg? Meklē nu tad rokā …

—    Neaizbēgs. Ej vien mājās. Es ar viņu parunāšu.

Maņarka sēdēja tāpat kā vakar. Klusa kā maza pelīte.

—    Klausies, — es nedroši viņu uzrunāju, — saproti… Nu, vakar es drusciņ palielījos. Viņi ierodas diezgan reti.

—    Un kas par to? Tik un tā ir interesanti. Ja nu pēkšņi šodien . . .

Es viņu sapratu. Gaidīšana viņai šķita tikpat kā pasaka.

—    Maņarka . . . Viņus taču var gaidīt arī mājās, gu|ot gultā.

—    Nē … Tur Slavka viņus sadzirdās un atņems.

—     Nevis «sadzirdās», bet «sadzirdēs». Tavs Slavka neko nesadzirdēs … Un viņi to neklausīs. Viņi klausa vienīgi tam, kuram … Nu labi. Skaties! — Es izšķīros. Izņēmu no kabatas mazu pakaviņu, ko pavasarī man bija uzdāvinājis jātnieks. — Skaties, Maņarka. Sī ir tāda noslēpumaina mantiņa. Kam tā pieder, tam viņi arī klausa. Pie tā ierodas… Se, ņem.

—    Pavisam? — viņa čukstus vaicāja.

—    Pavisam.

Pat krēslā varēja redzēt, cik Maņarka kļuva laimīga. Viņai nebija nevienas kabatiņas un tāpēc viņa pakaviņu uzmauca uz rokas, virs elkoņa. Kā rokas sprādzi.

Pagrozīja roku, tad paskatījās uz mani un vēlreiz jautāja:

—    Pavisam?

—    Pavisam, — sacīju. — Ņem manus zirgus.

Es to nenožēloju. Nekas, ka zirgi no manis aizgāja. Lai Maņarka priecājas. Man ir Karavela. Un tā būs vienmēr.

GLADIATORI

Kādreiz mūsu sētā bija maizes veikaliņš, un pazīstamā pārdevēja Katja saviem kaimiņiem allaž atstāja kartīšu maizes devu, lai velti nebūtu jāstāv rindā. Bet šie labie laiki jau sen bija beigušies. Tagad pēc maizes vajadzēja rikšot uz lielo septīto veikalu, kas atradās Pirmā Maija ielā.

Dažreiz, kad aizgāju, veikalā nebija neviena cilvēka un visi plaukti pilnum pilni ar maizi, bet dažreiz — baigi atcerēties — rinda jau stāvēja ārā uz ielas un stiepās līdz pašam stūrim.

Sevišķi garas rindas bija augusta sākumā. Tad vajadzēja celties iespējami agrāk, jozt uz Pirmā Maija ielu un pacietīgi gaidīt, kad atvērs veikalu, kad atvedīs maizi un kad sāks pārdot (vai, kā toreiz mēdza teikt, kad sāks «atlaist» rindu).

Rindu «atlaida» lēnām. Vispirms rinda virzījās gar veikala sienu pa trotuāru, tad ielocījās veikalā. Stāvēt ārā vēl nebija tik garlaicīgi: varēja paskraidīt un paspēlēties ar citiem zēniem. Bet veikalā sākās tīrās mokas. Rinda dūca kā bišu strops. Apnicīgi šņirkstēja šķēres, izgriežot maizes talonus. Miegaini sīca mušas. No maizes smaržas sagribējās neganti ēst un izsalkums mocīja tik sāpīgi, ka reiba galva.

No durvīm līdz letei rinda virzījās apmēram stundu. Solu veikala nebija. Tie, kuri pasteidzās, iekārtojās uz platajām palodzēm un sēdēdami gaidīja, kad pienāks kārta.

Reiz uz palodzes ieraudzīju Bipu. Viņš uz ceļgaliem turēja sadriskātu grāmatu, taču to nelasīja, bet kūtri raudzījās pāri stāvētāju galvām.

—    Sveiks, Bip!

Bips kļuva priecīgs. Es pat negaidīju, ka viņš tik ļoti priecāsies, mani ieraudzīdams.

—    Nāc šurp!

Bips ar elkoņiem atvirzīja kaimiņus, bet sieviņai, kas uz palodzes sev līdzās bija nolikusi grozu, sacīja:

—    Tantiņ, pievāc bagāžu! Te nav mantu glabatuve, re, cilvekiem nav kur sēdēt.

Sieviņa uzsaka gari un apnicīgi zūdīties par huligāniem, kuri necienot vecākus cilvēkus, tomēr grozu parvietoja uz grīdas.

Es apsēdos blakus Bipam.

—    Sen neesmu tevi redzējis, — Bips sacīja.

Tāds kā joks! Kur lai viņš mani redzētu? Mūsu pagalmā viņš iegriezās visai reti, peldēties ar mums kopā negāja. Viņiem tur — Stacijas ielā bija sava kompānija. Taču es aiz pieklājības atbildēju:

—    Es tevi arī…

Mēs aprunājāmies par to, ka pēc trim nedē|ām atkal būs jāsāk iet skolā, kaut gan nemaz negribas, un ka drīz, kā melš, atcelšot maizes kartītes un tad nebūšot rindu, toties maizes, cik gribēšot…

Tad es pavaicāju:

—    Kas tev tā par grāmatu?

—    «Spartaks». Baigi interesanta, bet es jau izlasīju.

—    Par futbolistiem?

Bips iepleta acis.

Jāsaka, es daudzos jautājumos biju pilnīgs nejēga, kaut gan labi pārzināju kuģu buras, ģeogrāfiju un Visuma uzbūvi. Bet par «Spartaku» biju pārliecināts, ka tā ir futbola komanda. Vēl vairāk! Uzskatīju, ka šis nosaukums cēlies no vārda «sports» un ir jāraksta «Sportaks».

Atguvies no pārsteiguma, Bips turpat uz palodzes man īsumā pastāstīja par gladiatoru sacelšanos. Kad viņš beidza, es, protams, tūliņ palūdzu:

—    Iedod palasīt!

«Nedos vis,» nodomāju. Un kāpēc lai dotu? Varbūt gribēs kaut ko pretī? Bet man nekā nav.

Bips brītiņu padomāja, tad nopūtās. Un sacīja:

—    Nu, ņem arī… Tikai uzmanīgi: re, cik jau nodriskāta.

Aiz prieka apreibis, es saprotoši māju ar galvu. Tik bieza un tik interesanta!

Bips bija tik labs, ka palaida mani sev priekšā, jo atradās daudz tuvāk nekā es. Sievietes sacēla brēku, taču Bips pārliecinoši un lietišķi pierādīja, ka rindu esam aizņēmuši abi kopā.

Pēc tam soļojām pa saules tveices sakarsēto ielu un grauzām maizes kancīti, kas bija piesvērts klāt.

—     Paklau… — Bips nedroši iesāka. — Zini ko… Vai tu nevari iedot man panēsāt savu siksnu?

Es gandrīz vai apstājos. Manu jūrnieka siksnu? Bet ja nu Bips neatdod? Viņš taču nav Maņarka.

—    Nebaidies, es lūdzu tikai uz laiciņu, — Bips skaidroja. — Mazdrusciņ panēsāšu un atdošu. Kamēr tu lasīsi grāmatu. Norunāts?

Var būt, ka viņš man ar nodomu iedeva grāmatu un ielaida savā rindā, lai izkrāptu siksnu? Bet viņš taču to gluži vienkārši varēja man atņemt. Tāds spēka mitriķis! Es ij nepagūtu iepīkstēties.

—     Nedomā, ka es par grāmatu lūdzu, — Bips sacīja. — Es gribu Hriščam kaut ko pierādīt. Vai pazīsti Hrišču? Viņš dzīvo mūsu mājā.

—    Bet ko tu gribi viņam pierādīt? — vaicāju, lai novilcinātu laiku.

—    Viņš netic, ka mans tēvs bijis jūrnieks. Es parādīšu viņam siksnu un teikšu, ka tēvs to man atstāja, kad bija atbraucis atvaļinājumā četrdesmit trešajā gadā.

—    Un viņš tev no tiesas tad neko neatstāja?

Bips papurināja galvu.

—    Viņš bija zemūdens flotes jūrnieks … Viņus neatrada. Un atvaļinājumā tēvs nemaz arī neatbrauca, tikai solījās.

—    Ņem, — es teicu. — Un nepazaudē.

…Es lasīju «Spartaku» divas dienas bez atelpas. Pat peldēties uz upi neskrēju. Otrās dienas vakarā pie durvīm pieklauvēja Južka un aicināja ārā.

—    Kāpēc tu nenāc vairs pagalmā? Vai nelaiž?

—    Lasu. — Es nopūtos.

—    Augu dienu tevi spiež lasīt? — viņš brīnījās.

—    Neviens mani nespiež! Es pats! Ja tu zinātu, kas tā par interesantu grāmatu!

Un turpat uz lieveņa sāku stāstīt Južkam par skarbajiem cīkstoņiem — gladiatoriem, kurus Senajā Romā bagātnieki spieda kauties citam ar citu, bet paši šo cīniņu skatījās tikpat kā cirku vai kino izrādi.

Mums apkārt sanāca arī citi zēni. Neviens, izņemot Mariku un Dirknābu, par Spartaku — gladiatoru vadoni agrāk neko nebija dzirdējis.

—    Tās ir tīrās blēņas, — aizvainotā balsī sacīja Petjka Lapins.

—   Rakstnieki sacer nezin ko, bet jūs visu ņemat par pilnu.

—    Nav tiesa, — sarunā iejaucās Mariks. — Tas ir vēsturisks fakts.

—    Par Spartaku ir rakstīts mācību grāmatā, — atbalstīja Dirknābs.

—   Tu, Lapa, velti nepukojies uz rakstniekiem.

—     Bet kāpēc tad šie jūsu gladiatori bija tādi mūlāpi?! — sašutis teica Petjka. — Cits citu nogalināja! Labāk būtu sākuši ar revolūciju! Viņiem taču visiem bija zobeni! Ja būtu sākuši cirst ar zobeniem tos pašus … nu, kā viņus sauca …

—    Bet viņi jau sāka arī! Noklausies līdz galam un tad bļausties!

Zēni grāmatu man izvazāja pa lapiņai vien. Lasīja un apmainīja savā

starpā. Vienkopus visu «Spartaku» savācu tikai pēc nedēļas.

Pagalmā sākās gladiatoru cīņas. Klaudzēja koka zobeni, dārdēja lielo katlu vāki, kas bija kļuvuši par vairogiem. Vareni kaujas saucieni satricināja visu kvartālu. Taisijai Timofejevnai nu atkal bija iegansts mūs nosaukt par slikti audzinātiem bērniem.

Mēs kāvāmies ar zobeniem un strīdējāmies. Strīdējāmies par to, cik reižu jātrāpa pretiniekam ar zobenu, lai tas tiktu uzskatīts par beigtu, kuriem kārta būt par leģionāriem.

Par leģionāriem, protams, neviens negribēja būt. Tie taču bija tie paši fašisti, tikai senajos laikos. Vajadzēja desmitām reižu dalīties grupās, skaitīties, lozēt. Un tomēr kritiskos brīžos romiešu leģionāri pārkapa noteikumus un bezkaunīgi bļāva:

—    Urā! Par brīvību! Kaujiet fričus!

No šiem mūžīgajiem strīdiem un ķildām pagurām. Pēdīgi sanāca kara padome. Padome nolēma: spēles laikā nebļaustīties un nebrukt cits citam virsū kā jukušiem, bet visu darīt pēc plāna.

Spēlei jāsastāv no divām daļām. Vispirms gladiatoru uzstāšanās: cīņas starp divām grupām. Kuras grupas dalībnieki uzvarēs, tie būs spartakieši. Bet otrajā daļā — sacelšanās un kaujas ar leģionāriem. Un lai tiktu ievēroti noteikumi!

Sāda spēle prasīja sagatavošanos, un mēs izsludinājām divu dienu pārtraukumu.

Nākošajā dienā, tā bija sestdiena, visi kniedēja bruņas, drāza jaunus zobenus, uz vairogiem ar krītu zīmēja lauvas un degunradžus.

Bet es lāpīju slinkumu. Kaujas bruņas man jau bija. Vairogs un zobens ari neprasīja remontu.

Aiz bezdarbības nolēmu paskraidīt ar ripu. Izgāju uz ielas un ieraudzīju Bipu.

Viņš lēnām slāja man pretim, un uz vēdera tam mirdzēja manas siksnas sprādze.

—    Ei, Bip!

—    Vladik!

Ieraudzījis mani, viņš tūliņ atplauka. Uzrunaja mani nevis uzvārdā, bet vārdā. Mūsu klasē mēs cits citu uzrunājām uzvārdā. Vai arī pēc iesaukām. Bet viņš teica «Vladik»!

—    Uz kurieni tu dodies? — jautāju.

—    Biju aizgājis uz ķincīti. Nav biļešu.

—    Pamatīga tveice, — sacīju. — Negribas neko iesākt.

—    Aha, — viņš bija vienis prātis.

Es atkal paskatījos uz sprādzi.

—    Paklau, Bip, es «Spartaku» jau izlasīju. Arī mūsu pārējie zēni izlasīja. Ienāc pie manis, varēsi paņemt.

—    Ejam.

Mēs gājām, un viņš nemitīgi skatījās uz mani jautrām un kautrīgām acīm. Liels, izpūris, biezām lūpām.

—    Kāpēc tu, Bip, visu laiku skaties uz mani?

—   Tāpat vien… Visi zeni kaut kur nolīduši, vienam garlaicīgi. Un te nu pagadījies tu.

—    Bet Valerka Hriščikovs? Viņš tak dzīvo tev blakus.

—    Ek, ko nu tas Hriščs …

Mājās es atdevu Bipam grāmatu. Viņš to paturēja rokās, nošņaukājās un mazliet aizsmakušā balsī sacīja:

—    Nu labi … Ja vajag, paturi. Ja tev tā patīk.

Samulsis sāku mirkšķināt acis.

—    Kā tā «paturi»?

—    Nu tā . . . Atmiņai.

—    Vai tu brauc projām?

—    Nē jau. Paturi tāpat vien. Ja tev tā vajadzīga …

Tagad man šo grāmatu nemaz tik dikti vairs nevajadzēja. Es tās saturu atcerējos no viena gala lidz otram. Tomēr viņam par to neteicu ne vārda.

Bips … Kā viņš teica? «Atmiņai»… Un toreiz arī, re, veikalā palaida mani sev priekšā. Un vēl agrāk ne no šā, ne no tā mani aizstāvēja no uzmācīgā Vovkas Veršiņina …

Es paņēmu grāmatu.

—    Paldies, Bip. Es to ielikšu jaunos vākos.

—   Ja gribi, es tev atnesīšu krietni biezu grāmatu. Saucas «Parīzes dievmātes katedrāle». Tikai pats vēl neesmu lasījis. Kad izlasīšu, atnesīšu.

Kāpēc es agrāk domāju, ka Bips ir neglīts? Viņam tik jaukas, brūnas acis! Kā labsirdīgam zirgam. Nesmejieties! Zirgiem ir ļoti laipnas un jaukas acis.

Vispār Bipam bija joti labsirdīga seja. Nesaprotu, kas bija izgudrojis, ka viņš esot huligāns?

Bips aljoza siksnu un saritināja to ap sprādzi,

—    Nu tā. Panēsāju, pietiek . . . Laba siksniņa. Hriščs gribēja pierunāt, lai to apmainu pret nazīti. Bet es šim saku: «Lasies prom, ko piesienies…» Vai es kāds muļķis, ka mainīšu siksnu, kas pašam nepieder. . .

Mēs nepratām sacīt viens otram mīļus vārdus. Bet es tik ļoti gribēju pateikt Bipam kaut ko labu. Un teicu:

—    Nu tad… panēsā to vēl. Pavisam. Man arī bez siksnas bikses turas stingri. Nedomā, ka es to par grāmatām. Es tāpat vien . . .

Un šo savu lielo dārgumu tagad es atdevu ar vieglu un priecīgu prātu, jo Bips man patika. Vienīgi vēl piekodināju:

—    Pieraugi, nesamaini to pret Hrišča nazīti.

Un Bips savukārt noteica:

—    Vai es kāds muļķis, vai?

Mēs izgājām no mājas un aizsoļojām pa svelmaino, saules sakarsēto ielu.

—    Atnāc rīt, — es uzaicināju. — Notiks varena kauja! Kā grāmatā. Tā, kā tas īstenībā bijis. Vai atnāksi?

—    Aha, — viņš apsolīja.

Viņš atnāca, kad mēs iekārtojām cīņas arēnu: ar ķieģeļu drumslām izlikām apli un tā pamatu nokaisijām ar zāģu skaidām. Maņarka tās paslepus grāba no mūsu sētas mājas pajukušās paviļas un klēpi stiepa šurp.

Petjka Lapins veidoja ķieģeļu apli. Pabeidzis darbu, viņš slējās augšā un ar galvu pagrūda Maņarku: viņa tobrīd gāja garām. Zāģu skaidas kā dzeltens mākulis uzlidoja gaisā un apbēra Petjku no galvas līdz kājām.

Petjka mežonīgi iebļāvās un gribēja gāzt Maņarkai pa galvu.

— Ei, tu, neaiztiec! — es uzsaucu.

—    Kas par «neaiztiec»? — Petjka kliedza. — Kādēļ tad viņa ber virsū skaidas?'Sī drīkstēs man darit pāri, bet es ne? Aizstāvi vien savu līgavu!

—    Esi gan tu muļķis, — sacīju. — Kolīdz sadusmojies, tā visādus niekus gvelz. Toreiz, kad mēs ar Majku spēlējoties uz trepēm tevi saņēmām gūstā, tu tūliņ sāki bļaut, ka Majka esot mana līgava. Bet tagad atkal Maņarka. Neesmu jau turku sultāns, ka man vajag tik daudz līgavu.

—    Tu neesi vis sultāns, bet meiteņu gans, — Petjka paziņoja.

Es savukārt atbildēju, ka viņš ir kā klistīrs, bet galva — ačgārni apgriezts rutks.

Petjka pārstāja purināt no apkakles zāģu skaidas un piedraudēja, ka man tūdaļ parādīšot «rutku».

—    Labāk parādi to man, — iejaucās starpā Bips un lēnām izslēja plecus. — Vladiks ir pārāk maziņš, bet tu, paskat, kas par garu maiksti!

—    Nekas, Bip. Gan pats tikšu galā, — es sacīju.

Dirknābs pavēlēja izbeigt ķildošanos un vaicāja, vai mēs galu galā gribot spēlēt gladiatorus vai ne. Mēs atbildējām, ka gribam.

Vienīgi Bips atteicās.

—    Man nav zobena un vairoga. Es pagaidām būšu skatītājs.

Majka un Maņarka ari bija skatītājas. Maņarka tādēļ, ka bija par

mazu, bet Majka — nevēlējās kauties. Pēdējā laikā viņa atkal ģērbās raibā, greznā kleitiņā, kas atgādināja izpletni, bija kārtīgi sasukājusies un citreiz pat ar lenti matos. Es jau sāku gudrot, vai neiemīlēties atkal.

—    Es būšu Valerija Messala, — sacīja Majka. — Sēdēšu un dzīvošu līdzi Spartakam.

—    Tad gan tu dabūsi sutu, kad sāksies sacelšanās! — ļaunā priekā sacīja Petjka.

—    Kāpēc? — Mariks sašutis vaicāja. — Vina taču ir Spartaka iemīļotā!

—    Un kas par to? Vai nu mēs iesim šķirot? Kā metīsimies virsū! Viņa taču tik un tā ir verguture!

—    Nevis «verguture», bet «vergture», — Dirknābs izlaboja. — Pamēģini tikai mesties virsū!

Dirknābs atteicās būt par Spartaku, kaut gan jau agrāk viņu bijām izvēlējuši.

—    Kurš cīnīsies visdrosmīgāk, tas arī būs Spartaks. Vai skaidrs?

Un kauja sākās!

Viena gladiatoru rinda tuvojās otrai, saceļot zāģu skaidu mākuli. Es sev priekšā pamanīju Dirknāba vairogu ar uzzīmētu pūķi un triecu pret to savu vairogu, tad atvairīju vēl kāda zobenu …

Debesis kļuva tumši sarkanas, galvā eksplodēja karsta bumba, un es nogāzos zemē.

Kad debesis atkal atguva zilo krāsu, jutu, ka mani aiz pleciem kāds ceļ augšā, un es apsēdos. Galva dunēja kā mūsu dzelzs muca, kad

Dirknābs to rībina ar vāli. No deguna pa metāla krūšu bruņām straumītēm plūda biezas, tumšas asinis.

Mani atkal noguldīja zemē. Maņarka atstiepa ūdeni. Uz sejas uzlika samitrinātu kreklu, ko kāds bija novilcis. Atceros, ka nemaz nepretojos, pat necentos saprast notiekošo, arī baiļu nejutu.

Asinis pamazām pārstāja tecēt. No krūšu bruņām notīrīja sarkanos traipus. Es atkal uzslējos sēdus un tikai tagad uzzināju, kas bija noticis.

Toļka, kurš cīnījās man līdzās, pacēlis zobenu cirtienam pret Vovčiku Sazanovu. Augstu pacēlis. Un šā cirtiena laikā, atvēzējot roku atpakaļ, ietriecis ar zobenu man pa virsdeguni.

Patlaban Toļka stāvēja un tik dziļi pārdzīvoja savu vainu, kā nekad agrāk to nebija darījis.

—    To viņš tīšām, — paziņoja Petjka Lapins. — Viņš baidās ar Vlacliku ielaisties kautiņā, bet atriebties gribas.

—    Nu, ko jūs, zēni… — sacīja Toļka un klusu ieraudājās.

—    Manuprāt, tā tas nav, — sacīja Mariks. •— Viņš to tīšām nevarēja.

—    Nevarēja, — es teicu. — Nedīc, Toļka!

—    Ja viņš to būtu tīšām, tad es gan viņam … — skarbi piebilda Bips.

—    Nevajag, — es sacīju.

—    Vai dikti sāp? — vaicāja Majka.

Es papurināju galvu. Stipri nesāpēja, tikai jutu, ka sāk strauji uzpampt deguns.

Visi sāka apspriest, kā rīkoties tālāk. Vieni teica, ka man vajagot iet mājās un pagulēt. Otri iebilda, ka uz mājām nevajagot iet, jo māte pārbīšoties un, iespējams, tad par šādu spēli visi dabūšot brāzienu.

Galva pārstāja dūkt, un es jutos kā varonis; Es biju ievainots gladiatoru cīņā! Un man gribējās palikt varonim līdz galam. Tālab paziņoju, ka gulēt netaisos un iesaku visiem doties izpeldēties, ja no cīņas nekas lādzīgs nav sanācis. Ūdens sadziedē visas rētas.

Manu priekšlikumu tūliņ visi atbalstīja.

—    Es tikai aizskriešu uz mājām un pateikšu, ka aizeju uz upi.

—    Vai tev prāts? — izbrīnījās Dirknābs. — Tu laikam vēl neesi pilnīgi atjēdzies? Tevi taču vairs nelaidīs no mājām ārā!

—    Laidīs gan. Māte man nekad neliek šķēršļus.

—    Vispirms paskaties uz savu degunu, — sacīja Majka.

Uz savu degunu es nevarēju paskatīties. Bez tam mums ar māti bija cieša noruna: ja es eju peldēties, man tas viņai iepriekš jāpasaka. Starp citu, es cerēju, ka māte būs aizgājusi pie paziņām un es varēšu viņai atstāt zīmīti.

—    Jūs ejiet vien, — es apņēmīgi sacīju. — Un pagaidiet mani pie kinoteātra, pie pulksteņa. Līdz sešiem. Redzēsiet, ka atnākšu.

Depo svilpe nesen bija nopūtusi pussešus, un manā rīcībā bija divdesmit minūtes.

—    Tu taču neatnāksi, — Bips bēdīgi noteica.

Manī vēl mājoja varoņgars. Es paņēmu savu zobenu aiz abiem galiem un ar atvēzienu pret ceļgalu to pārlauzu pušu (zobens no trieciena pret Dirknāba vairogu bija ieplaisājis, un man ta nebija žēl). Ce|gals stipri iesāpējās, bet es lepni izslējos taisns un pacēlu rokās salauztā zobena galus.

— Re! Spartakieša godavārds, ka atnakšu!

Man šķita, ka tieši tā deva zvērestu gladiatori.

REDZIET, KA ES ATNACU!

Māte bija mājās. Viņa ar kādu sarunājās — es to izdzirdu vēl aiz durvīm.

Sākumā nospriedu, ka ir atnācis Sergejs Hduardovičs: viņš šad tad pie mums mēdza iegriezties. Tomēr ne, runātāja balss šķita sveša.

Saklausīju tikai frāzes pēdējos vārdus:

—    … droši vien kļuvis vēl līdzīgāks. Gandrīz tikpat liels kā Viktors.

Kas tas par Viktoru? Kurš kuram līdzīgs?

—    Protams, — sacīja māte. — Kaut gan, taisnību sakot, es Viktoru vairs lāgā neatceros. Tas ir, atceros, kā viņš trenkāja baložus, kā rotaļājās ar manu meitu, bet viņa seju, balsi jau pagrūti atsaukt atmiņā …

—    Jā … — nopūzdamies sacīja sarunu biedrs. — Bet es gan viņu nekad neaizmirsīšu …

—    Nu, protams … — atsaucās māte.

Slepus noklausīties citu sarunas nav labi. Bet es to nedarīju ar nolūku. Es tikai stāvēju durvju priekšā un baiļojos satriekt māli ar savu uzpampušo degunu.

Māte stāstīja tālāk:

—    Bet Slaviku es labi pazīstu. Viņš ir šejienes puiku tāds kā komandieris. Es pat priecājos, ka mans dēls vienmēr spēlējas kopā ar viņu. Mierīgāk ap sirdi.

—    Labi draugi — zelta vērti, — sacīja vīrietis.

—    Protams. Un jauki, ka tieši Slaviks ir mūsu sētas bērnu barvedis. Viņš ir saprātīgs puisis un nav huligāns. Bet gadās taču starp lielajiem zēniem arī tādi, ka jāturas no tiem pa gabalu.

—    Jā, gadās … — svešais vīrietis apstiprināja.

—    Starp citu, es par savu Vladiku varu būt mierīga, — māte ar lepnumu sacīja. — Huligāni viņu nespēj ietekmēt. Vai zināt, viņam ir kaut kāds iedzimts inteliģenlums.

Tajā brīdī man noslīdēja plecu bruņas un ar rīboņu nokrita uz grīdas. Paslēpties vairs nebija iespējams. Es atgrūdu durvis un pateicu «labdien», cenzdamies turēt degunu tālāk no gaismas, lai māte to neieraudzītu.

Bet vai tad iespējams no viņas ko paslēpt!

—    Va-a-ai, vai! — mate dziļi novaidējās. — Va-a-ai! Kas tad tas?

Mans nožēlojamais izskats, skārda bruņas, pinkainā galva un, galvenais, uzpampušais deguns ar asinsizplūdumiem zem ādas nekādi nesaskanēja ar mātes vārdiem par iedzimto inteliģentumu.

—    Kas ar tavu degunu noticis? — traģiskā balsī vaicāja māte, platām acīm raudzīdamās uz mani.

—    Sadauzīju …

—    Kaut kas traks! Tev noteikti pārsista virsdegune!

—    Neuztraucieties, — vīrietis labsirdīgi sacīja. — Ja ir pārsista virsdegune, tad cilvēks krīt bezsamaņā. Tas ir pārāk nopietni. Es šādās lietās šo to sajēdzu.

Viņš sēdēja pie loga, un es pirmajā mirklī viņu nemaz nepamanīju. Tad viņš pienāca man klāt, uzmanīgi pieskārās ar lielu, cietu pirkstu manam nelaimīgajam degunam un paziņoja:

—    Pēc pāris dienām viss būs kārtībā.

Es raudzījos viņā no apakšas uz augšu. Viņš bija liela auguma, resns vīrs, gandrīz jau plikpauris, ar apaļu seju un labsirdīgām, gaišām acīm. Uz svārku atloka redzams Tēvijas kara ordenis. Svārki bija jauni, bet ordenis jau apskrambāts — tā vienā maliņā bija nolupusi emalja. (Es atcerējos, ka arī tēvam bija šāds ar mazliet atdauzītu emalju ordenis, ko mums atsūtīja. Emalja bija atlekusi tai brīdī, kad tētis pakritis uz ielas bruģa. Tajā svešajā pilsētā.)

—    Paskatieties, kā sapampis! Tas ir briesmīgi, — māte sacīja, jau mazliet nomierinājusies.

Es izlikos aizvainots un sacīju:

—    Kas tur briesmīgs? Vai tad es vainīgs?

—    Ir gan briesmīgi! — māte atcirta. — Briesmīgi tas, ka tu katru dienu pārrodies ar nobrāzumiem un skrambām. Tas, ka es nemitīgi dzīvoju vienās bailēs, kaut tikai tu nenolauztu sev kaklu. Tas, ka tev tik mežonīgs izskats. Ko gan par tevi lai domā svešs cilvēks?

Ko tad viņš domā? Šķiet, viņš neko sliktu nedomāja.

Viņš ar interesi skatijās uz manu bruņojumu.

—    Ņem nost tos dzelžus un liecies gultā, — māte pavēlēja. — Es sagatavošu kompresi. Nu, žigli!

Es zināju, ka nav nozīmes iebilst, ja māte nolēmusi ķerties pie ārstēšanas. Klāsies vēl ļaunāk.

Vajadzēja nogulties gultā augšpēdus, un māte sāka apmazgāt degunu ar novārītu ūdeni un pēc tam uzlika uz deguna samitrinātas vates piciņas. Vate bija piesūcināta ar kaut kādu aukstu šķidrumu un pretīgi oda pēc slimnīcas.

Sienas pulkstenis pa to laiku tikšķēja un tikšķēja. Līdz sešiem bija atlikušas vairs tikai piecas minūtes. Tieši tik, lai paspētu aizdiegt līdz kinoteātrim.

—    Mamm, nu viss ir kārtībā, — es mundri sacīju un uzlēcu augšā.

—    Ko tas nozīmē «kārtībā»? Kas tev atļāva celties?

—    Vairs nesāp!

—    Tas neko nenozīmē. Var gadīties iekšējais asinsizplūdums.

—    Mamm, — es teicu pēc iespējas pārliecinošāk, — nekas nevar gadīties. Zēni mani gaida. Es taču apsolīju.

Māte ļoti izbrīnījās.

—    Kas gaida? Zēni? Un tu domā, ka es tevi laidīšu, kamēr deguns nebūs sadzijis?

—    Mā-āmiņ!

—    Tūliņ liecies gultā!

Vajadzēja spert izmisīgu soli. Tas gan nebija diez cik glīti, taču neko nevarēja darīt. Es sāku skaļi raudāt.

—    Velti pūlies, — māte aprāja. — Pietaupi spēkus. Es ļoti labi zinu, kā tu pa īstam raudi.

Sāku kaukt pa īstam.

—    Vai tev kauna nemaz nav? — māte vaicāja. — Kā tāds skuķis! Sveša cilvēka klātbūtnē. Vai zini, kas viņš ir? Slavkas brāļa Viktora frontes draugs. Bet tu bimbo.

Aiz pārsteiguma pārstāju raudāt un caur miklām skropstām paskatījos uz ciemiņu. Tātad šis nav nedz mātes paziņa, nedz redakcijas darbinieks, bet gan Dirknāba brāļa frontes draugs!

Es Viktoru atcerējos kā pa miglu, viņš dažreiz atnāca ciemos pie Taņas. Viņš bija kalsnējs, neliela auguma zēns, mazliet vecāks par mūsu Slavku pašreiz. Bet viņa draugs, re, cik liels. Ar pliku pauri. Pavisam pieaudzis cilvēks.

Un tomēr tas no tiesas bija īstākais frontes draugs. Viņš uzmeta man skatienu, it kā vēlēdamies palīdzēt, un bez steigas iesāka stāstīt:

—    Mēs ar Viktoru karojām vienā vadā .. . Pēcāk sāku meklēt viņa tuviniekus, kas tam palikuši. Māte, brālītis, māsiņa . . . Vei, tādēļ arī atbraucu, bet viņu nav mājās. Iegriezos pie jums. Domāju, kaimiņi jau zinās … Nu, kur tad ir Slavka?

Tad lūk, kur glābiņš!

Pārmetoši skatīdamies uz māti, es pavēstīju, ka Slavkas māte dežurē depo, bet Slavka un Maņarka gaida mani pie pulksteņa. Ļoti gaida. Un es viņiem esmu devis godavārdu. Bet, ja es līdz sešiem nepaspēju, viņi aizies uz upi bez manis, un tad viņus neviens līdz pat vakaram neatradīs, jo krastmala ir plaša un nomaļu vietiņu tur bezgala daudz.

Un neviens viņiem nepateiks, ka atbraucis vecākā brāļa frontes draugs!

Māte apjuka.

—    Patiešām … — viņa sacīja. — Atvainojiet, lūdzu. Es tik briesmīgi pārbijos, ka par to nemaz nepadomāju. Protams, viņus vajag pasaukt. Kaut tikai nebūtu asinsizplūdums …

To, ka nekāda asinsizplūduma nebūs, es nokliedzu, jau atrazdamies aiz durvīm.

Ai, kā es joņoju! Pretimnācēji pakāpās trotuāra malā, lai es neuzdrāztos virsū. Un noskatījās man pakaļ. Tomēr veltīgi tā skrēju. Bērnu pie pulksteņa vairs nebija.

Arī krastmalā viņu nebija.

Pagājos gar krastu no piestātnes līdz ūdens stacijai un atpaka|. Citi, nepazīstami zēni, plunčojās dzelteni mālainajā ūdenī, citi sauļojās smilšu klajumiņos un pļaviņās, lēkāja un draiskuļojās pa krasta nogāzi, kas bija apaugusi ar vērmeļu ceriem.

Man ap sirdi kļuva tik skumji, it kā es atrastos svešā pasaulē. It kā man nekad vairs nebūtu lemts satikties ar draugiem.

Es, protams, satikšos. Jau šovakar. Bet ko es viņiem teikšu? Kā attaisnošos?

«Kļampiks,» nicinoši teiks Toļka. «Ak, nepalaida vis bērniņu ārā no mājām.» Un es šim nekā prātīga nevarēšu iebilst, un viņš no manis vairs nebaidīsies, jo arī citi bērni būs noskaņoti pret mani.

«Un vēl atļāvies mani par klistīru nolamāt,» priecīgs piezīmēs Lapins. «Tu pats esi…»

«Veltīgi tikai nogaidījāmies,» drūmi noteiks Dirknābs. «Labāk nebūtu melsis niekus.»

Ja es būtu tāpat vien apsolījis . . . Bet es taču devu spartakieša godavārdu! Viņi tagad mani nicinās kā dezertieri! Tikai Majka droši vien jutīs man līdzi. Iespējams, arī Južka. Nē, Južka gan ne. Cik sajūsmināti viņš skatījās, kad es pret ceļgalu salauzu zobenu! Bet tagadiņ viņa acīs es būšu tikai lielībnieks. Kādēļ man ienāca prātā salauzt zobenu? Ak es nelaimīgais lielības maiss! Kauns pat atcerēties. Veltīgi ceļgalu sadauzīju …

Klīdu gar ūdens malu, aizvien vēl raudzīdamies apkārt un cerēdams uz kādu brīnumu. Bet brīnumu vairs nav. Man bija skaidrs, uz kurieni viņi devušies. Uz viņējo krastu, uz Dzelteno zemes ragu. Luk, uz to uzkalnu, kilometru no šejienes. Tur krastmalā ir vissmalkākās un tīrākās smiltis un vienā nogāzē aug ievas. Tām ogas ir lielas, tādas pašas kā ķiršiem, bet no zariem var pagatavot lieliskus šaujamlokus. Bips par to nesen stāstīja.

Iedomājoties Bipu, prāts kļuva pavisam bēdīgs. Ko viņš par mani domās? Droši vien atdos atpakaļ siksnu, un visam būs beigas. Kādēļ viņam vajadzīga mana dāvana? Kādēļ es pats viņam būtu vajadzīgs? Tur, uz zemesraga, kopā ar bērniem viņam tāpat ir labi. Bez manis …

Es sapratu, ka viņi pārcēlušies uz otru krastu ar lielo pārceltuves laivu. Bet vai patlaban laivu sagaidīsi? Tā ap šo laiku dodas lejup, lai pārceltu ādas fabrikas strādniekus. Bez tam ari par biļeti jāmaksā piecdesmit kapeikas, bet man nav ne graša.

Lēnām aizvilkos uz pārceltuvi. Piestātnē nebija neviena cilvēka. Uzgūlos ar krūtīm uz margām, pie kurām bija piestiprināts aplupis glābšanas riņķis, un sāku skatīties ūdenī. Dzeltenīgajā ūdenī bariem šaudījās mazas zivtiņas.

Pat šīs dumjās zivtiņas jutās daudz labāk nekā es: viņas bija visas kopā.

Es aizgriezos.

Kas tad tas?

Piestātnes grīdiņas otrā pusē pie margām bija piestiprināta skārda plāksnīte ar pasažieru noteikumiem. Sos noteikumus vairs nevarēja salasīt, jo no nemitīgajām šļakatām skārds bija kļuvis netīri brūns un burti pazuduši zem rūsas kārtas. Un, re, uz šis plāksnītes es pamanīju spilgtus, ar krītu uzkricelētus šķībus burtus:

MĒS TEVI GAI

Es vienmēr un visur tūlīt būtu pazinis šos burtus! Sis krusteniskais «t»! Tā rakstīja tikai Maņarka.

Nepaguvusi pabeigt — ierāvuši laivā.

«Mēs tevi gai…»

Es tik tikko atkal nepalaidu bimbas vaļā, jau otru reizi stundas laikā. Aiz sirdēstiem un niknas bezpalīdzības. Tomēr noturējos, jo pamanīju nelielu laivu. Zeņķis miliča formas cepurē lēni airējās netālu no krasta.

— Ei, pārcel! — es iekliedzos, kā prātu zaudējis. — Nu, pārcel taču! Vai dzirdi?!

Zeņķis pabīdīja uz augšu cepures nagu, paskatījās uz mani, aizgriezās un atkal sāka cilāt airus.

Atceros, ka bļāvu tam pakaļ visapvainojošākos vārdus un draudēju ar dūri.

Vai šim grūti bija mani pārcelt? Cik nu tas būtu ilgi? Ap augustu upe kļūst sekla un daudz šaurāka. Viņējais krasts tikpat kā ar roku aizsniedzams. Nieka simts metri. Bet līdz plostiem, kas stāvēja cieši pie viņa krasta, vēl tuvāk.

Simts metri — vai tas kāds attālums?

Kad mēs apmeklējām rūpnīcas «Mehāniķis» peldētavu, es tur nopeldēju vai visus piecdesmit metrus. Tiesa, līdzās bija baseina mala un citi bērni. Bet es jau aiz malas neķēros un palīgā arī nesaucu. Un ne sevišķi piekusu. Ja būtu gribējis, varēju nopeldēt vēl kādu gabalu .. .

«Esi prātīgs,» it kā pieauguša cilvēka izbijusies balss mani brīdināja.

«Labi, būšu prātīgs,» steidzīgi apsolījos. Tāpēc ka arī pats izbijos no savas pārgalvīgās domas.

Bet ja nu tomēr… Cik tas būtu vareni!

Cienīgā, mazliet gurdā gaitā es pieietu viņiem klāt un teiktu:

«Vai tiešām nevarējāt vēl mirklīti pagaidīt . ..»

Aiz pārsteiguma viņi izbolītu acis un vaicātu:

«No kurienes tad tu? Vai skrēji apkārt pa tiltu?»

«Pa tillu? Nu, protams! Visus septiņus kilometrus! Un skriešus vien! Vai redzat: viscaur esmu nosvīdis, pilnīgi slapjš…» Un sāktu lietišķi izgriezt sporta biksītes.

Un tad Majka sacītu: «Vai peldus? Trakais!» Un visi uz mani paraudzitos tāpat kā pagalmā, kad pārlauzu zobenu. Bet Dirknābs kārtības labad norūktu:

«Ja vēlreiz viens peldēsi, dabūsi pa kaklu . . . Vispirms šis atļaujas nokavēt, bet tad sadomā kļūt par čempionu.»

«Nokavēju tāpēc, ka bija svarīgas darīšanas. Atbraucis viens cilvēks, jūsu Viktora draugs. Par tevi un Maņarku izprašņāja. Nu un tā aizkavējos.»

Un atkal viss būtu labi!

Es sapratu, ka upes dzeltenīgais ūdens varētu noskalot neveiksmes rūgtumu un draugu nicinājumu.

Bet kas es par peldētāju! Vēl pirms mēneša tik tikko spēju noturēties virs ūdens.

Nokāpu no piestātnes grīdiņas. Izģērbos. Drēbes paslēpu sausā māla plaisā starp nezālēm. Vēl nemaz neticēju, ka no tiesas peldēšu pāri upei. Bet kaut kas vilka mani ūdenī.

Iebridu līdz ceļiem. Pirmo reizi šajā vasarā ūdens man likās auksts.

«Pagaidi, ko tu dari! Nevajag.»

«Es tikai pamēģināšu.»

«Nedzen velnu! Simts metri — nav piecdesmit! Un šeit nav baseins. Seit ir straume.»

«Un kas par to? Es taču nepeldēšu pret straumi. Lai nes. Ka tikai tieku tajā krastā …»

«Neiedrošinies! Tev līdzās neviena nav. Neviens nepalīdzēs.»

«Labs ir, nepeldēšu … Tikai pamēģināšu. Drusciņ papeldēšu — un atpakaļ…»

Iebridu dziļāk — līdz kaklam. Nu, re: vēl neesmu lāgā sācis peldēt, bet jau septiņi metri aiz muguras. Es atgrūdos un izdarīju dažus roku vēzienus.

«Uz kurieni? Tu taču gribēji tikai drusciņ pamēģināt!»

«Aizveries!»

Es peldēju un ne reizes neatskatījos. Baidījos, ka ieraudzīšu savu krastu pavisam tuvu un zināšu, cik maz vēl esmu aizpeldējis. Bez tam baidījos to ieraudzīt pārāk tālu, jo tad pagalam nobītos. Atceros, ka ūdens virsma man šķita sudrabaina un izliekta un tālab nevarēju redzēt plostus, līdz kuriem cerēju aizkļūt.

Straume mani viegli nesa. Un tas bija labi — tā nesa tuvāk zemesragam.

Slikti bija kas cits: sākumā pārlieku rāvos uz priekšu un drīz vien nogura rokas. Arī uzpampušais deguns traucēja elpošanu. Vajadzēja gaisu ievilkt caur muti. Tad kaut kur ap upes vidu sarijos ūdeni.

Sarijos, sāku klepot, kārpīties ar rokām, iegrimu ar galvu ūdenī un atkal sarijos.

«Visam beigas. Vai to tu gribēji?»

Klepus mani smacēja nost. Ar strauju vēzienu izrāvos virs ūdens gandrīz līdz krūtīm, ievilku plaušās gaisu. Mirkli ķepurojos pa suņu modei, cenzdamies galvu turēt augstāk. Un visu šo laiku ļoti spilgti iztēlojos, kā mans ķermenis šūposies dzeltenīgajā ūdens dzelmē. Tad ar ķekšiem izvilks, bet es to nejutīšu …

Pēc tam man likās, ka tuvojas laiva. Tas nozīme, ka mani tūdaļ ievilks pār malu laivā, aizvedīs uz krastu un tad drebošu, slapju sāks izprašņāt un nogādās pie mātes. Tā tik vēl trūka …

Un tad pēkšņi man prātā iešāvās vienkārša patiesība: ja jau baidos no laivas, tas nozīmē, ka vēl neslīkstu.

Liela nu nelaime, ka sarijos ūdeni! Ka pagura rokas! Vai tas kas ļauns? Es taču peldu.

Cilvēks nemaz nevar noslīkt, ja plaušās ir gaiss. Tikai aiz bailēm nevajag ķepuroties.

Atņēmu elpu un ievilku plaušās vairāk gaisa, tad iegremdēju galvu ūdenī un atslābināju stingās rokas. Negrimstu. Upe viegli mani nes.

Uz priekšu!

Tuvumā nav nekādas laivas. Un nav tā arī vajadzīga. Vienīgi ja nu līdzās atrastos Karavela…

Es iztēlojos, kā man garām aizslīd zaļām jūras aļģēm un gliemežiem apaugušais kuģa borts un no augšas smīknēdams noraugās Pavļi'ks.

«Ko tu tur ķepurojies? Vai esi noguris?»

«Kur tu to ķēri?»

«Pats redzu. Varbūt pasviest virves galu?»

«Labāk piesien ar to savu mēli! Tu vispār esi kļuvis iedomīgs. Domā, ka tu vienīgais kapteinis pasaulē?»

«Nu labi, jau labi. Pacenties elpot, kā nākas, citādi atkal sarīsies …»

«Nesarīšos vis … Tu laikam domā, ka esmu vēl iāds pals mīkstčaulis kā agrāk? Kurā klasē tu toreiz gāji, kad aizbrauci prom? Ceturtajā. Es arī tagad mācīšos ceturtajā. Arī futbolu spēlēju ne sliktāk par tevi. No tiesas! Bet ar zobeniem cīnos droši vien vēl labāk nekā tu! Vai «Spartaku» esi lasījis?»

«Nu gan plāties!»

«Nemaz neplātos. Es tāpat vien …»

Te negaidot pamanīju plosta malu! Metrus desmit sev priekšā.

Nu, vēl mazliet. Mazdrusciņ! Viens .. . Divi…

Ieķēros tērauda trosē un labu brīdi atpūzdamies karājos ūdenī. Tad uzrāpos uz plosta, pagulēju uz grubuļainajiem ba]ķiem. Piecēlos. Galva dunēja, ausis pilnas ūdens — kā aizbāztas.

Pa baļķiem aizvilkos līdz krastam. Palēkāju, kājas gan drebēja. Ūdens iztecēja, ausīs iesitās siltums un šķita, ka būtu ieslēdzies radio: izdzirdu balsis, kuģīša svilpienus piestātnē, smieklus viņējā krastā.

Siltā vakara saule man maigi glāstīja vaigus un kaisīja dzirksteles slapjajās skropstās. Es devos uz turieni, kur slējās Dzeltenā zemesraga lēzenais pakalniņš. Saule stāvēja tieši virs tā.

Gāju, piemiedzis acis, un tāpēc savējos pamanīju tikai vēlāk.

Viņi stāvēja pakalna galā. Visi rindiņā. Ar garām, tievām nūjām rokā. Vai tās bija grieztas makšķerkātiem vai arī šaujamlokiem — netiku gudrs. No tālienes nūjas izskatījās pēc šķēpiem.

Viņi vicināja rokas un kaut ko sauca. Varbūt priecājās, ka esmu tos atradis, varbūt arī bārās par manu neprātīgo rīcību.

Bet varbūt reizē ij priecājās, ij bārās.

«Skatieties, es atnācu!» gribēju iesaukties, taču baidījos, ka neaiztrūkst balss. Atbildot tikai pamāju ar roku un sāku kāpt augšā pa lēzeno nogāzi. Pa saulē sasilušo, sauso, mālaino taciņu. Upes miklais gaiss jaucās kopā ar rūgteno un sauso vērmeļu smaržu. Putekļainās lapas maigi kutināja man ceļgalus.

Viņi gaidīja mani pakalna korē. Vairs nekliedza un nemāja ar šķēpiem. Tikai Maņarka vēl turēja pacelto roku. īsā piedurknīte bija noslīdējusi no pleca, un es ieraudzīju uz viņas rokas pakaviņu . ..

Tādi man viņi saglabājušies atmiņā, mani bērnības draugi. Visi vienā rindiņā uz gaišā debesu fona, matos tiem deg un zeltojas vakara saules stari. Maņarka stāv un gaida mani ar sveicienam paceltu roku. Bet virs viņiem — liela, dūmakā tīta saules ripa.

SATURS

Pirmā dala. Karavelas Ēna

Zilā un baltā krāsa ….

Bitija Bonsa vizīte ….

Liesmu atplaiksni uz burām .

Karavela………………………………

Divi kapteini un Bobins Haps

Jkstīte………………………………….

Vienatne……………………………….

Cunami ………………………………..

Vakars………………………………….

0trā dala. Zaļā vasara

Melnie Zirgi………………………….

Amerikāņu prece……………………

Ienaidnieks…………………………..

Kur zilie vēji mostas . . .

Vasaras dienas……………………..

Karalis jūs ielūdz uz balli .

Ņem manus zirgus ….

Gladiatori ……………………………

Redziet, ka es atnācu! . . .

Vladislavs Pētera d. Krapivins KARAVELAS ENA Stāsts

Redaktore A. Sprivule. Māksi, redaktors H. Purvigš. Tehn. redaktore G. Slepkova.

Korektore I. Rudusa. Nodota salikšanai 1975. g 11. jūnijā. Parakstīta iespieSanai 1976. g. 19. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1 formāts 70X 90/16. 8,5 fiz. iespiedi.; 9,95 uzsk. iespiedi.; 10,73 izdevn 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 56 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25/27492-B-298. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu Komitejas tipogrāfijā «Cīna» Rīgā, Blauinaiļa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 2200-D. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, Rīgā, Vienības gatvē II.

Content

Krapivins Vladislavs Karavelas ēna

Pirmā daļa KARAVELAS ĒNA

ZILĀ UN BALTĀ KRĀSA

BILIJA BONSA VIZĪTE

LIESMU ATPLAIKSNI UZ BURAM

KARAVELA

DIVI KAPTEIŅI UN BOBINS HAPS

IKSTĪTE

VIENATNE

CUNAMI

VAKARS

Otrā daļa ZAĻĀ VASARA

MELNIE ZIRGI

AMERIKAŅU PRECE

IENAIDNIEKS

KUR ZILIE VĒJI MOSTAS…

VASARAS DIENAS

KARALIS JŪS IELŪDZ UZ BALLI

ŅEM MANUS ZIRGUS…

GLADIATORI

REDZIET, KA ES ATNACU!

MĒS TEVI GAI

SATURS