Larri Jānis

Karika un Vaļas neparastie piedzīvojumi

Jānis Larri

Karika un Vaļas neparastie piedzīvojumi

.

PIRMĀ NODAĻA

Nepatīkama saruna ar vecmāmuļu. Māte kļūst nemierīga. Džeks dodas pa pēdām. Dīvains atradums profesora Jenotova kabineta. Profesora noslēpumainā pazušana

Māte uzklāja galdam lielu, baltu galdautu. Vecmāmuļa sarindoja uz galda šķīvjus, nolika nažus, karotes, dakšiņas.

- Nu re, pusdienas jau klāt, - vecmāmuļa īdzīgi ieteicās, - bet bērnu kā nav, tā nav. Kur viņi varētu būt, - nevaru ne iedomāties... Agrāk, kad es vēl biju maza...

- Ak, - māte iebilda, - viņi šorīt nav pat brokastojuši. Viņa piegāja pie vaļējā loga, uzgūlās uz palodzes un iesaucās:

- Karik! Vaļa!

- Kā tad, - vecmāmuļa norūca, - tie nu gan steigsies! Skries pa kaklu pa galvu! Tu sauc, bet viņi varbūt rotaļājoties taisa palēninātus lēcienus. Tu gaidi viņus pusdienās, bet viņiem varbūt vajadzīga ātrā palīdzība.

- Kas par lēcieniem? Kāda ātrā palīdzība? - māte izbailēs jautāja.

- Tāda pati, - vecmāmuļa noteica. Viņa izvilka no priekšauta kabatas dzijas kamolu, adāmadatas un nepabeigtu vilnas zeķi. Viņai rokās sāka ņirbēt zibošās adatas, ritinot no kamola šķeterēto dziju.

- Tāda pati palīdzība, kādu aizvakar izsauca Valerikam, - vecmāmuļa nopūtās.

- Kādam Valerikam?

- Kādam gan citam... Viens pats tāds draiskulis vien ir sētā... Saimniecības pārziņa dēlēns! Re če, ko sagudrojis! Izrāvis kaut kur vecu lietussargu, iztaisījis no tā izpletni un kā izpletņu lēcējs spēries no otrā stāva balkona lejā.

- Un kas notika?

- Nekas netika! Aizķēries ar biksēm aiz caurules un palicis karājoties ar galvu uz leju. Tā arī karājies pusstundu, kamēr ieradusies ātrā palīdzība. Ārsts noskaities. Tādos gadījumos, viņš teicis, jāizsaucot ugunsdzēsēju komanda, nevis ātrā palīdzība. Tomēr, tiesa, Valeriku dabūjuši gan nost no caurules... Un ko domā? Šis tikai smej. «Es,» viņš saka «uzstādīju rekordu, izdarīju vispalēninātāko lēcienu.» Re, kas tie tagad par resgaļiem!... Kad es biju maza...

- Ak, - māte nopūtās, - tik tiešām, kur gan viņi varētu būt?...

- Tad vēl tāds Antejs ir mūsu sētā. Sākumā taisījis ar bērniem metro, pēc tam izgudrojis zemūdeni. Nu, skaidra lieta... Metro viņiem sagruvis un apbēris visus ar zemi. Labi vēl, ka sētnieks laikā pamanījis un šos atracis, citādi visi būtu pagalam. Un tu domā, šie liksies mierā? Gaidi tikai! Šiem ne prātā nenāk! Sanaglojuši no mucas un kastēm zemūdeni un, protams, visi būtu noslīkuši, ja, par laimi, negadījies iet garām milicim. Kaut kā izvilcis zemūdens apkalpi, paldies dievam. Bet vai ar to pietiks?... Tpū tu! - vecmāmuļa sirdīgi nospļāvās: - Padomā tikai, kas par nebēdņiem: nepaspēj ne apžūt, kad ņem un izgudro kosmisko lidojumu. Noliec pie zemes bērzu, divi pieķeras pie tā, un visi citi...

- Nē, nē, - māte sāka atgaiņāties ar rokām, - nevajag! Es to negribu dzirdēt!

Viņa atkal piegāja pie loga un iesaucās:

- Karik! Vaļa!

- Kad es biju maza... - vecmāmuļa iesāka. Māte atmeta ar roku un, neklausīdamās vecmāmuļā, uzgūlās uz palodzes.

- Ka-ari-ik! Va-aļa! Pus-die-ie-nās!

Pagalmā ieņaudējās kaķis.

- Tā jau domāju, - vecmāmuļa nerimās, - tā jau domāju.

- Karik! Vaļa! - māte atkal iesaucās, tad ātri pagriezās pret vecmāmuļu un vaicāja: - Vai viņi jums nepateica, kurp aiziet?

Vecmāmuļa nikni pačāpstināja lūpas.

- Kad es biju maza, - viņa sacīja, - es vienmēr pateicu, uz kurieni aizeju, bet tagadiņ bērni, ko vien grib, to dara. Iegribas - brauc uz ziemeļpolu, jebšu arī uz dienvidpolu... Vai ari, piemēram, kā nesen ziņoja pa radio. ..

- Ko tad ziņoja? - māte steidzīgi jautāja.

- Neko sevišķu. Noslīcis kāds zēns. To arī ziņoja.

Māte sarāvās.

- Nu, - viņa iesaucās, - tās... tās ir blēņas! Kariks un Vaļa neies peldēties!

- Nezinu, nezinu, - vecmāmuļa pašūpoja galvu, - vai viņi peldas vai nepeldas, to es nevaru pateikt, tomēr sen laiks ēst pusdienas, bet viņu vēl arvien nav. Kur viņi ir? No rīta aizskrēja pat nepabrokastojuši.

Māte pārvilka ar plaukstu pār seju. Neteikdama ne vārda, viņa ātri izgāja no ēdamistabas.

- Kad es biju maza... - vecmāmuļa nopūtās.

Bet, ko vecmāmuļa darījusi, kad bijusi maza, māte tā arī nedabūja zināt: viņa jau stāvēja pagalma vidū un, miegdama acis pret sauli, skatījās visapkārt.

Pagalma vidū uz dzeltenas smilšu kaudzītes gulēja Vaļas zaļā lāpstiņa, līdzās vāļājās Karika izbalējusī cepurīte. Un turpat, visas četras kājas izstiepusi, saulē sildījās rudā, resnā kaķe Aņuta. Kaķe laiski miedza ciet acis un tā stiepa kājas mātei pretī, it kā gribētu tās viņai uzdāvināt.

- Kur gan viņi palikuši, Aņuta?

Kaķe saldi nožāvājās, pameta vienu aci uz māti un laiski pagriezās uz muguras.

- Kur gan viņi varēja dēties? - māte nomurmināja. Viņa pagājās pa pagalmu, ieskatījās veļas mazgātavā un pat ielūkojās pa tumšajiem logiem pagrabā, kur glabājās malka. Bērni nekur nebija redzami.

- Ka-ari-ik! - māte vēlreiz iesaucās.

Neviens neatsaucās.

- Va-a-aļa! - māte sauca.

«Au-au-vau-vau-vau-u!» kaut kur pavisam līdzās atskanēja rēciens. Pie blakus ieejas skaļi noklaudzēja durvis. Pagalmā, žvadzošu ķēdi vilkdams, izbrāzās liels aitu suns ar smailu purnu. Resnā kaķe Aņuta ar vienu lēcienu bija augšā uz malkas grēdas.

«Sšš!» viņa iešņācās, paceldama ķepu. «Neš-š-šaudies š-š-še!»

Suns nikni uzrēja Aņutai, uzbrāzās uz smilšu kaudzītes un sāka viļāties pa smiltīm, saceļot lielus putekļu mākoņus, tad uzlēca kājās, nopurinājās un, skaļi riedams, metās virsū mātei.

Māte atlēca sāņus.

- Atpakaļ! Nedrīkst! Ej prom! - viņa gaiņājās ar rokām.

- Džek! Mierā! Pie kājas! - durvīs atskanēja skaļa balss.

Pagalmā gāzelēdamies iznāca resns vīrs ar sandalēm basajās kājās un kūpošu papirosu rokā. Tas bija ceturtā stāva iemītnieks - fotogrāfs Šmits.

- Ko tad tu, Džek? Ko? - resnītis stingri uzsauca un padraudēja ar tuklo pirkstu.

Džeks, juzdamies vainīgs, paluncināja asti.

- Ak tu nejēga! - fotogrāfs iesmējās.

Liekuļoti žāvādamies, Džeks piegāja pie sava saimnieka, aptupās un, ķēdi žvadzinādams, sāka rūpīgi kasīt ar pakaļējo ķepu kaklu.

- Šodien jauks laiciņš, - resnītis mīlīgi pasmaidīja, pievērsdamies mātei. - Vai netaisāties uz vasarnīcu? Tagad īstais laiks lasīt sēnītes, makšķerēt zivis.

Māte uzmeta acis resnītim, tad sunim un īgni sacīja:

- Jūs atkal, biedri Šmit, esat viņu izlaidis bez uzpurņa. Viņš jau jums gatavais vilks. Tā vien skatās, kam klupt virsū.

- Vai jūs par Džeku runājat? - resnītis brīnījās. - Ejiet nu! Mans Džeks pat zīdaini neaiztiek. Tas ir rāms kā jēriņš. Vai gribat to paglaudīt?

Māte atmeta ar roku.

- Jūs domājat, man tik vien darba, kā glaudīt suņus. Mājās dziest azaids, istabas nav uzpostas un turklāt nevaru sasaukt bērnus... Nav saprotams, kur tie palikuši. Ka-a-arik! Va-a-aļa! - viņa atkal iesaucās.

- Labāk apmīļojiet Džeku, krietni palūdziet viņu. Sakiet tam: «Nu, Džek, dabū drīzāk rokā Kariku un Vaļu.» Viņš tos tūdaļ atradīs.

Šmits noliecās pie suņa, paskurināja tam kaklu.

- Vai atradīsi, Džek?

Džeks klusi iesmilkstējās un, negaidot palēcies, nolaizīja fotogrāfam lūpas. Resnītis spēji atvirzījās, nicīgi nospļāvās un noslaucīja lūpas ar piedurkni.

Māte iesmējās.

- Nav ko smiet, - Šmits nopietni sacīja, - šis suns ir pēdu dzinējs. Viņš dodas pa cilvēka pēdām kā lokomotīve pa sliedēm. Vai gribat, lai to pierādu?

- Es jums ticu, - māte teica, - ticu bez pierādījumiem.

- Nē, nē, atļaujiet, - resnītis satraucās, - ja es saku, tad tā arī ir. Nu, iedodiet man kādu Karika vai Vaļas mantiņu... Rotaļlietu... Krekliņu... Cepurīti... Vienalga ko.

Māte paraustīja plecus, tomēr noliecās, pacēla cepurīti un pasniedza to Šmitam.

- Lieliski! Brīnišķīgi! Ļoti labi! - resnītis iesaucās un pabāza sunim zem deguna Karika cepurīti.

- Nu, Džek, - viņš skaļi pavēlēja, - parādi, kā tu strādā! Meklē! Meklē, sunīt!

Džeks iesmilkstējās, pielieca galvu pie pašas zemes un, asti izstiepis, sāka platiem apļiem skriet pa pagalmu. Fotogrāfs raiti metās viņam pakaļ. Aizskrējis līdz malkas grēdai, Džeks apstājās un, pēkšņi palēcies, saslējās pakaļkājās, atspiezdamies ar priekšējām uz grēdas. Džeka deguns atradās tieši kaķes Aņutas purna priekšā.

«Nor-r-raušu nost!» Džeks ierēcās.

Kaķe uzlēca kājās, saliecās lokā un, zaļās acis nozibsnījusi, iešņācās kā čūska: «Mani? š-š-šitāds š-š-špoks!»

Džeks mēģināja saķert viņu aiz astes. Kaķe iešņācās un iecirta Džekam tādu pliķi, ka nabaga suns iekaucās aiz sāpēm un dusmām, bet tūdaļ attapās un, skaļi riedams, metās atkal Aņutai virsū. Kaķe iešņācās vēl skaļāk, pacēla ķepu un iesaucās savā kaķu valodā: «S-š-šķic, š-š-šmurguli!»

- Nu, nu, pietiek, Džek, - fotogrāfs īgni noteica. - Nenovērs uzmanību! - Un viņš tik stipri parāva saiti, ka suns atsēdās uz pakaļkājām.

- Un tagad meklē!

Nikni uzrējis kaķei, Džeks drāzās tālāk. Viņš apskrēja visu pagalmu, apstājās pie ūdens notekcaurules un, skaļi ievilcis nāsīs gaisu, pavērās saimniekā.

- Protams. Protams, Džek, - fotogrāfs pamāja ar galvu. - Tu gribi teikt, ka viņi te sēdējuši un droši vien spēlējušies ar Aņutu? Lieliski! Bet kurp tad viņi no šejienes devušies? Jāmeklē, Džek! Nu? Meklē, meklē, sunīt!

Džeks sāka šaudīties apkārt, sagriezās riņķī kā vilciņš, pakašāja ar ķepām zemi pie notekcaurules, pēc tam, skaļi riedams, drāzās uz galveno ieeju.

- Ahā, ahā, - vai redzat? - Šmits iesaucās. - Viņš jau ticis uz pēdām. Švīkstinādams sandales, fotogrāfs palēkdamies skrēja sunim līdzi.

- Ja atradīsiet bērnus, sūtiet tos mājās! - māte nosauca pakaļ un devās pāri pagalmam uz vārtiem. «Viņi droši vien ir kaimiņu pagalmā,» viņa nodomāja un, vairs nepievērsdama uzmanību Džekam un viņa saimniekam, izgāja pa vārtiem.

Stipri savilkdams ķēdi, Džeks rāva resnīti pa kāpnēm augšā.

- Lēnāk, lēnāk! - tusnīja resnītis, tikko tikdams sunim līdzi.

Piektajā stāvā Džeks mirkli apstājās, pavērās saimniekā, tad, aprauti riedams, metās pie durvīm, kas bija apsistas ar vaska drānu un filcu. Pie durvīm bija piestiprināta balta emaljas plāksnīte ar uzrakstu:

«PROFESORS IVANS HERMOGENOVIČS JENOTOVS.»

Zem tās rēgojās piesprausta zīmīte:

«Zvans nedarbojas. Lūdzu klauvēt.»

Džeks smilkstēdams lēkāja, skrāpēja ar nagiem durvju vaska drānas apsitumu.

- Mierā, Džek! - resnītis uzsauca. - Te lūdz klauvēt, nevis smilkstēt.

Fotogrāfs Šmits pieglauda ar delnu matus, pamatīgi noslaucīja mutautiņā nosvīdušo seju, pēc tam ar saliektu pirkstu uzmanīgi pieklauvēja pie durvīm. Aiz durvīm bija dzirdami šļūcoši soļi. Noskrapstēja atslēga.

Durvis pavērās. Spraugā parādījās seja ar kuplām, sirmām uzacīm un dzeltenbaltu bārdu.

- Vai jūs pie manis?

- Piedodiet, profesor, - fotogrāfs mulsi ieteicās, - es gribēju tikai pajautāt...

Bet resnītis vēl nebija paguvis izrunāt līdz galam, kad Džeks izrāva viņam no rokām saiti un, tikko neapgāzis profesoru, drāzās iekšā dzīvoklī.

- Atpakaļ! Džek! Mierā! - Šmits iesaucās.

Bet Džeks jau dārdināja ķēdi kaut kur gaiteņa galā.

- Atvainojiet, profesor, Džeks ir tik jauns... Atļaujiet ieiet. Es viņu tūlīt aizvedīšu.

- Jā, jā... Protams, - profesors izklaidīgi teica, ielaizdams Šmitu dzīvoklī. - Lūdzu, ienāciet! Ceru, ka jūsu suns nekož?

- Ļoti reti! - Šmits nomierināja profesoru.

Fotogrāfs pārkāpa pāri slieksnim. Aizdarījis aiz sevis durvis, viņš klusi teica:

- Tūkstoškārt piedodiet! Es tikai uz vienu mirklīti... Pie jums, biedri profesor, jābūt bērniem... Karikam un Vaļai. No otrā stāva...

- Pagaidiet, pagaidiet... Karikam un Vaļai? Nu jā! Protams. Ļoti labi pazīstu. Brīnišķīgi bērni. Pieklājīgi, zinātkāri...

- Vai viņi pie jums?

- Nē! Šodien nav pie manis bijuši.

- Dīvaini! - resnītis nomurmināja. - Džeks tik droši nāca pa pēdām...

- Varbūt tās bija vakarējās pēdas? - profesors laipni iejautājās.

Bet Šmits nepaguva atbildēt. Kādā attālākā istabā sāka skaļi riet Džeks, un tūlīt kaut kas nodārdēja, nobrīkšķēja un nošķindēja, it kā būtu apgāzts kāds skapis vai galds ar traukiem. Profesors nodrebēja.

- Tas man tur visu sadauzīs! - viņš iesaucās raudulīgā balsī un, saķēris Šmitu aiz piedurknes, vilka pa tumšo gaiteni sev līdzi.

- Te! Te! - viņš murmināja, atgrūzdams vaļā durvis.

Tiklīdz profesors un fotogrāfs bija pāri istabas slieksnim,

Džeks metās saimniekam pie krūtīm, iesmilkstējās un riedams brāzās atpakaļ.

Viņš joņoja pa istabu, raudams sev līdzi ķēdīti, apošņāja grāmatu skapjus, lēca uz ādas sēdekļiem, rosījās pa galda apakšu, bez jēgas drāzās uz visām pusēm.

Uz galda palēkdamās šķindēja kolbas un retortes, līgojās augstas, caurspīdīgas glāzes, trīcēja tievas stikla caurulītes.

No stipra grūdiena, nozibēdams saulē, saļodzījās mikroskops. Profesors tikko paguva to satvert. Bet, glābdams mikroskopu, viņš aizķēra ar piedurkni kādu sarežģītu svaru mirdzošos niķeļa kausiņus. Kausiņi nokrita, palēcās un šķindēdami aizripoja pa dzelteno parketa grīdu.

- Kā tad tu, Džek, tā izgāzies? - fotogrāfs drūmi pārmeta. - Gluži veltīgi rej. Nu? Kur tad ir bērni?...

Džeks piešķieba galvu uz sāniem. Ausis saslējis, viņš vērīgi raudzījās saimniekā, pūlēdamies saprast, ko īsti viņam pārmet.

- Kauns, Džek, - fotogrāfs neatzinīgi nogrozīja galvu, - un vēl, kā stāsta, tu esot pēdu dzinējs!? Ar diplomu! Tev jāskrien kaķiem pakaļ, nevis jādzen pēdas! Nu, prom uz māju! Lūdzu, atvainojiet, biedri profesor, par traucējumu!

Fotogrāfs neveikli palocījās un jau gribēja doties uz durvju pusi. Bet te Džeks kļuva kā negudrs. Viņš ieķērās ar zobiem savam saimniekam biksēs un, atsperdamies ar ķepām pret slideno parketa grīdu, vilka viņu uz galda pusi.

- Kas tad tev noticis? - resnītis brīnījās.

Džeks smilkstēdams sāka no jauna skraidīt ap galdu un tad uzlēca uz dīvāniņa, kas stāvēja pie atvērtā loga.

Uzlicis ķepas uz palodzes, viņš sāka īsi, aprauti riet.

Šmits saskaitās.

- Mierā! Pie kājas! - viņš uzsauca, saķerdams suni aiz kakla siksnas, bet Džeks ietiepīgi parāva galvu un metās atkal pie dīvāna.

- Nekā nesaprotu! - fotogrāfs noplātīja rokas.

- Droši vien aiz dīvāna ir pele, - profesors mēģināja minēt. - Varbūt maizes garoziņa vai kauls? Es jau bieži ieturu še pusdienas.

Viņš piegāja pie dīvāna un atvilka to no sienas.

Aiz dīvāna atzveltnes kaut kas nočaukstēja un ar mīkstu troksni nokrita uz grīdas.

- Garoziņa! - profesors teica.

Džeks metās uz priekšu. Viņš iespiedās starp sienu un atbīdīto dīvānu, saluncināja asti un, kā likās, sagrāba kaut ko zobos.

- Nu, kas tev tur ir? Rādi šurp! - fotogrāfs pavēlēja.

Džeks pakāpās atpakaļ, nopurināja galvu, strauji pagriezās pret savu saimnieku un nolika viņam pie kājām nošķiebtu bērna sandalīti.

Fotogrāfs mulsi pagrozīja atradumu rokās.

- Liekas, tā teikt, bērna kurpīte...

- Hm... Dīvaini, - piebilda profesors, aplūkodams sandalīti, - ļoti dīvaini!

Kamēr viņi grozīja rokās atradumu, Džeks izvilka no dīvāna aizmugures vēl trīs sandalītes: vienu tādu pašu un divas mazākas.

Nekā nesaprazdami, profesors un resnītis vērās gan viens otrā, gan sandalītēs. Šmits ar saliektu pirkstu padauzīja pa vienas sandalītes cieto zoli un nezin kādēļ sacīja:

- Stipras! Labas sandales!

Bet Džeks pa to starpu izvilka no dīvāna aizmugures zilas biksītes, pēc tam otras biksītes un, piespiedis tās ar ķepu pie grīdas, paklusi ierējās.

- Kas tad tur vēl ir? - profesors bija jau pavisam samulsis.

Viņš pieliecās un gribēja izstiept roku pēc biksītēm, bet Džeks, zobus atņirdzis, tā ierūcās, ka profesors steigšus atrāva roku atpakaļ.

- Cik gan viņam nepatīkams raksturs! - profesors apjucis sacīja.

- Jā, viņš man nav visai pieklājīgs, - fotogrāfs pievienojās.

Viņš pacēla biksītes, nopurināja tās un, kārtīgi salocījis, pasniedza profesoram.

- Lūdzu!

Profesors pablenza uz Džeku.

- Nē, nē, nevajag, - viņš teica, - es tāpat visu redzu... Nu jā... Nu jā... Te jau ir zīmes!... «V» un «K» - Vaļa un Kariks! - Un viņš pataustīja ar pirkstu baltos burtus, kas bija iešūti biksīšu jostās.

Resnītis noslaucīja ar delnu nosvīdušo seju.

- Vai dzīvoklī ir vanna? - viņš lietišķi jautāja.

- Nē, - profesors atbildēja, - vannas nav. Bet, ja jums jānomazgā rokas, tad...

- Nē jel, - resnītis notusnīja, - nomazgāties varu arī mājās. Es domāju, ka viņi izģērbusies un peldas vannā. Vai skaidrs?

- Jā, protams.. - profesors pamāja ar galvu.

- Bet kur gan viņi palikuši? Kaili... Bez biksītēm... Bez sandalēm? Nekā nesaprotu! - Šmits noplātīja rokas.

Viņš plati izplēta kājas, sakrustoja rokas aiz muguras un, galvu noliecis, ilgi raudzījās dzeltenajos parketa kvadrātiņos, pēc tam izslējās un noteiktā balsī sacīja:

- Nekas! Mēs viņus tūlīt atradīsim. Viņi ir šeit, profesor! Viņi vienkārši slēpjas. Ticiet man! Mans Džeks nekad nekļūdās.

Profesors un fotogrāfs apstaigāja visas istabas, paraudzījās virtuvē un pat apskatīja tumšo pieliekamo telpu.

Džeks gurdi vilkās aiz viņiem.

Ēdamistabā resnītis atdarīja bufetes durtiņas, pabāza galvu zem galda un guļamistabā pataustīja ar rokām zem gultas. Bet bērnu dzīvoklī nebija.

- Kur gan viņi noslēpušies? - fotogrāfs murmināja.

- Manuprāt, - profesors teica, - viņi šodien pie manis nemaz nav bijuši.

- Jūs tā domājat? - Šmits domīgi atjautāja. - Jūs domājat, ka nav bijuši? Bet kā tev šķiet, Džek? Vai viņi ir šeit vai nav?

Džeks ierējās.

- Ir šeit?

Džeks ierējās vēlreiz.

- Nu tad meklē! Meklē, sunīt!

Džeks tūlīt kļuva jautrāks. Viņš drāzās atpakaļ un no jauna ieveda profesoru un Šmitu kabinetā. Te viņš atkal_ uzlēca uz palodzes un sāka skaļi riet un smilkstēt, it kā gribēdams pārliecināt savu saimnieku, ka bērni atstājuši dzīvokli pa logu.

Šmits saskaitās.

- Ak tu nejēga, kucēns tāds! Tu varbūt domā, ka bērni nolēkusi pagalmā no piektā stāva? Vai varbūt aizlaidušies kā mušas vai spāres?

- Ko? - profesors nodrebēja. - Aizlaidušies? Kas par spāri?

Fotogrāfs pasmaidīja.

- Mans Džeks tā domā.

Profesors saķēra ar rokām galvu.

- Kādas šausmas! - viņš nočukstēja.

Fotogrāfs izbrīnā pavērās viņā un jautāja:

- Kas jums kait? Iedzeriet ūdeni! Jūs esat kļuvis tik bāls.

Viņš jau spēra soli uz galda pusi, kur atradās karafe ar ūdeni, bet profesors pēkšņi tā iekliedzās, it kā būtu uzkāpis basām kājām uz karstām oglēm.

- Mierā! Mierā! Stāviet!

Pārbiedētais fotogrāfs sastinga uz vietas.

Profesors strauji izstiepa roku uz galda pusi, paķēra glāzi ar bezkrāsainu šķidrumu, ātri pielika pie acīm un paraudzījās pret gaismu. Tad ātri izrāva no kabatas lielu vairojamo stiklu ar melnu kaula turekli un uzsauca Šmitam:

- Nekustieties! Lūdzu, nekustieties! Un turiet suni labi stingri! Labāk paņemiet viņu rokās! Es jūs lūdzu!

Pārbiedētais resnītis mulsi pavērās profesorā un, vairs nekā nejautādams, sagrāba abām rokām suni un cieši piespieda pie vēdera.

«Liekas, vecais zaudējis prātu,» viņš nodomāja.

- Tā arī stāviet! - profesors uzsauca.

Turēdams acu priekšā vairojamo stiklu un uzmetis kūkumu, viņš sāka uzmanīgi citu pēc cita aplūkot grīdas kvadrātiņus.

- Vai man būs ilgi tā jāstāv, profesor? - bikli iejautājās fotogrāfs, ar bažām vērodams profesora dīvainās kustības.

- Lieciet kāju te! - profesors viņam uzsauca, norādīdams ar pirkstu uz tuvākajiem parketa kvadrātiņiem.

Šmits neveikli nolika kāju un tik cieši piespieda sev klāt Džeku, ka tas sāka ķepuroties viņam rokās un paklusām iesmilkstējās.

- Klusu! - Šmits čukstēja, izbailēs vērodams profesoru.

- Tagad otru kāju! Lieciet to te!

Resnītis pazemīgi paklausīja.

Tā soli pa solim profesors aizveda līdz durvīm fotogrāfu, kas aiz brīnumiem bija kļuvis gluži mēms.

- Un tagad, - profesors teica, plaši atvērdams durvis, - tagad, lūdzu, ejiet!

Durvis aizcirtās Šmitam deguna priekšā.

Noklaudzēja franču atslēga. Resnītis izlaida no rokām Džeku un, sandalītēm krītot zemē, smagi elsdams un ik brīdi atskatīdamies, devās pa kāpnēm lejā. Džeks, skaļi riedams, drāzās viņam pakaļ. Tā viņi aizskrēja līdz milicijas nodaļai. Pret vakaru pagalmā iebrauca mašīna ar sarkanām svītrām gar malām. Vairāki miliči izlēca no mašīnas, pasauca sētnieku un uzkāpa piektajā stāvā, kur dzīvoja profesors Jenotovs. Bet profesors nebija mājās.

Pie viņa dzīvokļa durvīm ar spožām spraudītēm bija piestiprināta zīmīte:

«Nemeklējiet mani. Tas ir veltīgi.

Profesors I. Jenotovs»

OTRĀ NODAĻA

Brīnišķais šķidrums. Biksīšu un sandalīšu dīvainā izturēšanās. Visneparastākā pārvērtība visparastākajā dzīvoklī. Dēka uz palodzes. Kariks un Vaļa dodas apbrīnojamā ceļojumā

Tas bija noticis tā.

Dienu pirms tam, kad bērni pazuda, Kariks vakarā sēdēja profesora Jenotova kabinetā.

Ap to laiku viņam patika tērzēt ar profesoru.

Viss kabinets iegrimis pustumsā; no tumšajiem kaktiem uz griestiem stīdz garas, melnas ēnas; šķiet, - tur kāds noslēpies un raugās uz gaišo plankumu pār lielo galdu.

Spirta lampiņu zilās liesmiņas trīsēdamas un līgodamās tiecas uz nokvēpušajām stikla kolbu apakšām. Kolbās kaut kas burbuļo un guldz.

Caur filtriem lēni sūcas un skaņi pil pudelē dzidras lāses.

Kariks uzrāpies ar kājām uz vislielākā ādas krēsla.

Piespiedis zodu pie galda, cenzdamies neelpot un nekustēties, viņš vērīgi seko profesora veiklajām rokām.

Profesors strādā, svilpo, stāsta Karikam interesantus notikumus no savas bērnības, bet visbiežāk runā par to, ko redzējis Āfrikā, Amerikā, Austrālijā; un tas viss viņam ļoti labi veicas.

Lūk, arī pašreiz, atrotījis baltās uzsvārča piedurknes, profesors noliecies pār galdu un lēni, pilīti pēc pilītes, lej šaurās glāzītēs biezu, eļļainu šķidrumu.

Paretam viņš iemet šais glāzītēs kādus spīdīgus kristālus, tad šķidrumā parādās pārslas un, lēni plīvodamas, slīgst dibenā.

Pēc tam profesors pielēja no menzūras kaut ko zilu, un šķidrums nezin kāpēc kļuva sārts.

Tas viss, protams, bija ļoti interesanti, un Kariks būtu ar mieru nosēdēt pie galda līdz pašam rītam.

Bet pēkšņi profesors steigšus noslaucīja rokas dvielī, paķēra aiz kakla lielu kolbu un ātri ievīstīja to zilā papīrā.

- Nu, tā, - viņš teica, - beidzot varu apsveikt sevi ar panākumiem.

- Vai tas ir gatavs? - Kariks līksmi jautāja.

- Jā. Tagad tikai atliek to padarīt bezkrāsainu un...

Profesors uzsita knipi un skaļi iedziedājās:

Tas ir šķidrums brīnumjauks!

Nu būs brīnumi, mans draugs!

Kariks neviļus saviebās: profesors gan dziedāja ļoti skaļi, taču viņam nebija dzirdes, un tāpēc viņš vilka visas dziesmas vienā un tai pašā meldiņā, kas atgādināja vēja aurus skurstenī.

- Un ja nu trusītis nedzers? - Kariks jautāja.

- Kā nu nedzers! - profesors pat paraustīja plecus. - Piespiedīsim dzert... Tikai rīt... Bet tagad...

Profesors pavērās pulkstenī un sāka rosīties:

- Ai-ai-ai, Karik! Cik ilgi esam noņēmušies!... Pulkstenis jau vienpadsmit... Jā... Divas minūtes uz divpadsmitiem.

Kariks saprata, ka viņam laiks doties mājās. Zēns nopūtās, negribot norāpās no krēsla un jautāja:

- Bet rīt jūs nesāksiet bez manis?

- Nekādā ziņā, - profesors pamāja ar galvu. - Es taču tev apsolīju.

- Vai Vaļu arī varu paņemt līdzi?

- Vaļu?

Profesors pārdomāja.

- Nu labi... Ņem līdzi Vaļu.

- Un ja nu pēkšņi nekas neiznāk?

- Iznāks, - profesors pārliecināts teica, nodzēsdams spirta lampiņas.

- Un trusītis pārvērtīsies par blusu?

- Nē jel, - profesors iesmējās, - trusītis paliks trusītis.

- Bet vai cilvēki var kļūt mazāki?

- Kāpēc gan ne?

- Kā tad tā, - Kariks nedroši ieteicās, - cilvēks taču ir dabas valdnieks un... uzreiz...

- Un uzreiz?

- Un uzreiz... Viņš būs mazāks par mušu... Tas jau...

- Ko?

- Tas jau ir nepieklājīgi!

- Kāpēc?

- Nezinu. Vecmāmuļa saka, ka nepieklājīgi. Mēs ar Vaļu nesen lasījām grāmatu par Guliveru un liliputiem, bet vecmāmuļa ņēma un to saplēsa. Viņa saka, ka esot nepieklājīgi attēlot cilvēkus tik niecīgus. Vecmāmuļa pat sapīka. Viņa teica: «Cilvēks ir lielāks par visiem dzīvniekiem, un tāpēc visi viņam paklausa.»

- Bet kāpēc tas ir pieklājīgi, ka cilvēks mazāks par ziloni?

- Tas taču ir zilonis!

- Blēņas, manu zēn; cilvēku padara lielu nevis augums, bet prāts. Un gudram cilvēkam pat neiešausies prātā: pieklājīgi vai nepieklājīgi ir iedzert pamazināmo šķidrumu un doties dīvainajā kukaiņu pasaulē, lai atklātu daudz ko tādu, kas ļoti vajadzīgs un derīgs cilvēkam. Un bez tam... Bet laiks doties mājās, mans draugs.

- Bet sakiet, profesor...

- Nē, nē. Vairāk es nekā tev neteikšu. Pietiek. Atliksim sarunu līdz rītdienai! Ej, draudziņ, mājās. Esmu noguris, un arī tev jau laiks gulēt.

Visu nakti Kariks grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Sapnī viņš redzēja sārtu ziloni, bet tik maziņu, ka to varēja novietot uzpirkstenī. Zilonis ēda kompotu, skraidīja pa galdu ap šķīvjiem un tā draiskojās, ka izbārstīja visu sāli un pats tikko nenoslīka sinepēs. Kariks izvilka viņu no sinepju trauka un sāka nomazgāt bļodiņā, bet zilonis rāvās ārā un bakstīja ar snuķi Karikam plecā. Tad viņš uzlēca Karikam uz galvas un iesaucās kādas pazīstamas meitenes balsī:

- Karik, kas ar tevi notiek? Ko tu kliedz?

Kariks atvēra acis. Pie gultas, segā ietinusies, stāvēja Vaļa.

- Ahā! Tu jau esi pamodusies, - Kariks teica. - Ļoti labi. Ģērbies drīzāk!

- Kāpēc?

- Jādodas ceļā. Iesim pie profesora. Ai, kas tur šodien notiks... Tādi brīnumi! Tādi brīnumi!

- Kas tad ir?

- Ģērbies drīzāk!

- Es uzvilkšu biksītes un sandales, - Vaļa iesaucās, steidzīgi kārtodama gultu.

- Velc, ko gribi, - tikai drīzāki

Meklēdams zem gultas sandales, Kariks klusi stāstīja:

- Saproti, cik vareni viņš to izgudrojis...

- Izgudrojis?

- Nu jā. Profesors izgudrojis... Tādu šķidrumu izgudrojis... Iesārtu šķidrumu... Saproti?

- Gardu, jā? - jautāja Vaļa, aizpogādama sandaļu siksniņas.

- Ļoti gardu... Lai gan vēl nav zināms... Tas ir trusīšu šķidrums... Šodien viņš dzirdīs tos ar šo šķidrumu, un, tiklīdz viņi izdzers, - tūlīt... Ai-ai-ai!

- Vai, cik interesanti! - Vaļa sasita rokas.

- Un vai zini, kas ar tiem notiks?

Vaļa plaši ieplēta acis.

- Nu, kas tad ar viņiem notiks? - viņa jautāja, nezin kāpēc čukstēdama.

- Ar viņiem?

Kariks mazliet padomāja un godīgi sacīja:

- Pagaidām vēl nav zināms, vai ar viņiem kas notiks vai nenotiks, bet... Mēs tūlīt redzēsim... Pagaidām tie ir tikai mēģinājumi. Iesim drīzāk!

Kariks un līdz ar viņu Vaļa aizdarīja aiz sevis durvis un lēni izlavījās cauri mātes istabai.

Māte nosauca kaut ko abiem pakaļ, bet Kariks saķēra Vaļu aiz rokas un, padraudējis viņai ar pirkstu, ātri aizrāva sev līdzi.

- Ciet klusu, - Kariks čukstēja, - citādi tūlīt sāksies: tīri zobus, mazgājies, ģērbies, brokasto, nešūpo kājas zem galda... Katrā ziņā nokavēsim!

Pārskrējuši pāri pagalmam, viņi iešmauca pa parādes durvīm un neapstādamies uzskrēja piektajā stāvā. Kariks pirmais satvēra rokturi pie durvīm, kur bija piestiprināta zīmīte ar vārdiem:

«Zvans nedarbojas. Lūdzu klauvēt.»

Kariks pieklauvēja, bet neviens neatsaucās. Tad viņš parāva durvju rokturi, un durvis pēkšņi atdarījās.

Bērni iegāja pustumšajā priekšistabā. Šeit bija vēss. Kaktā mirdzēja liels spogulis. No liela skapja augšas uz bērniem raudzījās bronzas un marmora galvas. Pie drēbju pakaramiem karājās profesora kažoks, mētelis un šaha dēlim līdzīgs, tumšs apmetnis.

Dzīvoklī valdīja klusums. Kaut kur ļoti tālu, droši vien virtuvē, no krāna pilēja ūdens. Ēdamistabā vienmērīgi tikšķēja pulkstenis.

- Profesors droši vien ir kabinetā, - Kariks sacīja. - Iesim drīzāk!

Bet arī kabinetā profesora nebija.

Bērni nolēma viņu pagaidīt.

Profesora kabineta logi bija līdz galam vaļā. Spilgtā vasaras saule krāšņi apmirdzēja lielo, balto galdu. Tas bija piekrauts ar platām burkām, kolbām un retortēm. Starp burkām glāzēs atradās daudz ļoti garu stikla caurulīšu. Saulē žilbi staroja niķeļa kausiņi, blāvi zaigoja porcelāna piestiņas, koši mirdzēja mikroskopa vara daļas. Draiski saules zaķīši strauji drāzās pa griestiem, slīdēja pa sienām, lēkāja pa kolbām un retortēm.

Gar sienām stiepās smagi un cienīgi stikla skapji ar biezām un plānām grāmatām.

Grāmatu nosaukumus vēl varēja izlasīt, bet, lai izlasīto saprastu, droši vien vajadzēja ļoti ļoti ilgi mācīties. Uz grāmatu mugurām zelta burtiem bija iespiesti nosaukumi: «Dzīvnieku ekoloģija», «Hidrobioloģija», «Hironomīdas», «Askarīdas».

Šīs grāmatas labāk gan nemaz neaiztikt.

Bērni klusēdami apstaigāja kabinetu, mazliet pagrozīja mikroskopa skrūvītes, pasēdēja pēc kārtas ādas krēslā, uz kura atzveltnes, tukšās piedurknes izplētis, gulēja profesora baltais uzsvārcis, un tad sāka apskatīt burkas, kolbas un retortes.

- Kurā burkā tad ir gardais šķidrums? - Vaļa jautāja. - Tu sacīji, ka profesors izgudrojis gardu šķidrumu.

- Ai Vaļuk, - Kariks stingri noteica, - labāk ej nost no galda un nekā neaiztiec!

- Es jau neaiztieku, - Vaļa nopūtās un pievirzījās pavisam tuvu klāt augstai, šaurai glāzei, kas bija līdz augšai pilna ar gaišu, sidrabotu šķidrumu. No glāzes dibena cēlās augšā mazi, spoži burbulīši un bez trokšņa plīsa pušu virspusē. Šķidrums atgādināja gāzētu ūdeni un droši vien bija tikpat vēss. Vaļa uzmanīgi paņēma augsto glāzi. Tā bija salta kā ledus. Viņa pielika glāzi pie deguna un paostīja. Ūdens smaržoja pēc firziķiem un vēl kaut kā nepazīstama, bet ļoti ļoti garda.

- Ai, cik jauki smaržo! - Vaļa ieteicās.

- Liec atpakaļ! - Kariks nikni iesaucās. - Nekā neaiztiec! Varbūt tā ir inde. Ej nost no galda! Vai dzirdi?

Vaļa nolika glāzi, bet no galda neatgāja: šķidrums tik jauki smaržoja, ka gribējās to vēlreiz paostīt.

- Vaļuk, ej nost! - Kariks teica. - Citādi pateikšu mātei. Pioniera goda vārds!

Vaļa apgāja apkārt galdam, pasēdēja krēslā, bet drīz vien atgriezās un nevilšus atkal atgadījās pie gardā šķidruma.

- Zini, Karik, tas taču ir gāzēts ūdens, - viņa ieteicās, un uzreiz viņai tā iegribējās dzert, it kā visu dienu būtu ēstas žāvētas siļķes.

- Neaiztiec! - Kariks uzsauca.

- Bet ja man gribas dzert? - Vaļa jautāja.

- Ej mājās un dzer tēju.

Vaļa nekā neatbildēja. Viņa piegāja pie loga, palūkojās lejup un, kad Kariks pagriezās sāņus, ātri pielēca pie galda, paķēra glāzi un mazliet iedzēra.

- Tad ta gards! - Vaļa nočukstēja.

- Vaļuk, tu esi traka! - Kariks iesaucās.

- Ai Karik, cik tas gards! Pamēģini! - Un viņa pastūma glāzi brālim. - Auksts un ļoti gards... Nekad tādu neesmu dzērusi.

- Bet ja tā tomēr ir inde? - ieminējās Kariks, aizdomīgi pavērdamies sidrabotajā šķidrumā.

- Inde mēdz būt rūgta, - Vaļa iesmējās, - bet šis dzēriens ir ļoti gards.

Kariks mīņājās no vienas kājas uz otru.

- Droši vien kādas samazgas, - viņš noteica, nedroši pastiepdams roku pēc glāzes.

- Kas par samazgām! Pamēģini. Smaržo pēc firziķiem un garšo kā citronāde. Tikai vēl labāk.

Kariks pavērās visapkārt. Ja šai mirklī ienāktu profesors, viņam ar Kariku laikam gan iznāktu stipri nepatīkama saruna. Bet kabinetā bija tikai Vaļa, tāpēc Kariks steigšus iedzēra dažus malkus un nolika glāzi atpakaļ.

- Tik tiešām gards! - viņš sacīja. - Vairāk gan nedzer, citādi profesors pamanīs. Labāk pasēdēsim uz loga. Profesors droši vien drīz būs klāt, un mēs sāksim taisīt mēģinājumus.

- Labi, - Vaļa nopūtās un ar nožēlu paskatījās uz glāzi ar tik gardo šķidrumu.

Bērni uzrāpās uz dīvāna, kas stāvēja pie galda, un no dīvāna uz palodzes.

Pārkāruši galvas pāri, viņi gulēja, šūpodami kājas un apskatīdami no augšas tālo pagalmu.

Lejā staigāja kaķe Aņuta. Viņa bija tik maza kā rotaļlietiņa.

- Va-ai, cik augstu! - iesaucas Vaļa un nospļāvās lejup, - Vai tu lēktu?

- Lektu, - Kariks atbildēja. - Ar izpletni lektu.

- Un bez izpletņa?

- Bez izpletņa? Nē, bez izpletņa no šāda augstuma neviens nelec.

Gar logiem trauca bezdelīgas, ķerdamas skrējienā knišļus. Zilganpelēki baloži nometās uz balkoniem un palodzēm.

- Spāre! - Vaļa uzreiz iesaucās. - Skaties, re kur!

Varbūt glābdamās no bezdelīgām, tieši uz bērniem drāzās zila spāre. Pamanījusi bērnus, tā nekustīgi sastinga gaisā, tad metās sāņus un ar tādu sparu atsitās pret atvērtā loga stiklu, ka nedzīva nokrita uz palodzes.

- Mana! - Kariks sauca.

- Nē, mana! - Vaļa brēca. - Es pirmā to ieraudzīju.

Spāre gulēja uz palodzes starp Kariku un Vaļu, nevarīgi ķepurodamās ar mazajām kājiņām.

Kariks izstiepa roku pēc spāres, bet viņam uzreiz likās, ka krīt nost biksītes; viņš steigšus pieliecās, bet nepaguva tās satvert - biksītes noslīdēja lejā, un līdz ar tām nokrita no kājām arī sandales.

Kariks gribēja nolēkt no palodzes uz dīvāna, kas atradās pie loga, bet dīvāns pēkšņi sāka laisties lejā it kā lifts no augšstāva.

Nekā nesaprazdams, Kariks mulsi pavērās visapkārt un pamanīja, ka istaba kaut kā dīvaini izplešas gan uz augšu, gan uz leju.

- Ko tas nozīmē? - Kariks izbailēs iekliedzās.

Siena, grīda un griesti izplētās kā milzīgu harmoniku plēšas.

Lustra trauca līdz ar griestiem augšup. Grīda strauji slīdēja lejup.

Bija pagājis ne vairāk par minūti, bet istabu vairs nevarēja pazīt.

Augstu virs galvas šūpojās milzīgs stikla stratostats, pie kura karājās saulē vizošas, dzidras lāstekas.

Tā bija lustra.

Dziļi lejā gulēja nepārredzams, dzeltens, vienlīdzīgos kvadrātos sadalīts lauks. Iesāņus it kā ādas kalni pacēlās melni sēdekļi, un baltais profesora uzsvārcis pārklāja tos, kā mūžīgie sniegi pārklāj kalnu virsotnes.

Tur, kur stāvēja grāmatu skapji, tagad atradās no stikla un brūniem baļķiem veidoti debesskrāpji. Caur stikliem varēja redzēt grāmatas tik lielas kā piecstāvu mājas.

- Karik, ko tas nozīmē? - mierīgi jautāja Vaļa, ziņkāri vērodama teiksmaino istabas pārvērtību.

Tikai tagad Kariks pamanīja Vaļu. Viņa stāvēja tam līdzās bez sandalēm un bez biksītēm.

- Skaties, Karik, cik jocīgi! - viņa iesmējās. - Tagad sākušies mēģinājumi? Jā?

Bet Kariks nepaspēja atbildēt, kad līdzās kaut kas iešņācās, iedunējās. Virs palodzes pacēlās biezi putekļu mākoņi. Vaļa ieķērās Karikam plecā. Tai pašā brīdī uzpūta vējš. Putekļi uzlidoja gaisā un lēni izklīda.

Ai! - Vaļa iekliedzās.

Tai vietā, kur tikko bija atradusies mazā spāre, kustējās resns un garš, baļķim līdzīgs, posmains ķermenis ar milzīgu kāsi galā.

Tirkīzziliem plankumiem pārklātais brūnais ķermenis krampjaini raustījās. Locītavas kustējās, gan traucoties cita citai virsū, gan virzoties uz otru pusi. Četri milzīgi, caurspīdīgi spārni, ko sedza biezs mirdzošu dzīsliņu tīkls, trīsēja gaisā. Ērmīga galva sitās pret palodzi.

- Kari-ik! - Vaļa čukstēja. - Kas tas ir?

- Cst!

Kariks uzmanīgi devās uz priekšu pa palodzi, kas tagad atgādināja no koka plāksnēm darinātu autoceļu, bet pēc dažiem soļiem izbijies apstājās.

Viņš atradās bezdibeņa malā.

Karikam šķita, it kā viņš lūkotos lejā no augsta katedrāles torņa.

Un tagad Kariks saprata, kas noticis. Viņš pagriezās pret Vaļu, paņēma viņu aiz rokas un, šausmās stostīdamies, teica:

- Tas... tas droši vien bijis trusīšu ūdens... Saproti?... Profesora pasākums izdevies... Tikai nevis trusīši kļuvuši mazāki, bet mēs abi.

Vaļa nekā nesaprata.

- Bet kas tas tāds? - viņa jautāja, rādīdama uz nezvēru, kas nekustīgi gulēja uz palodzes.

- Tas?... Tā ir spāre!

- Tik milzīga?

- Nemaz nav milzīga, - Kariks gurdi sacīja. - Tā ir tāda pati, kā bijusi. Tikai mēs abi esam kļuvuši maziņi... Kā blusas...

- Cik interesanti! - Vaļa kļuva līksma.

- Nejēga! - Kariks noskaitās. - Nav nekā interesanta... Mūs tagad iesēdinās burkā un pētīs ar mikroskopu.

- Bet man šķiet, - Vaļa droši teica, - ka nepētīs vis. Profesors atnāks un atkal padarīs mūs lielus.

- Jā-ā, lielus. Viņš mūs pat nepamanīs.

- Bet mēs sāksim kliegt.

- Nedzirdēs.

- Nedzirdēs? Kāpēc? Vai tad viņš ir kurls?

- Viņš nav vis kurls, tikai balsis mums tagad droši vien kā odiem.

- Nu jā, - Vaļa neuzticīgi pasmīnēja un no visa spēka iesaucās: - Ehē-ē! Mēs esam še-e-e!

Viņa paskatījās uz Kariku un jautāja:

- Nu? Vai slikti dzirdams?

- Mums jau labi, bet profesoram slikti.

- Kas tagad ar mums notiks?

- Nekas sevišķs. Mūs noslaucīs ar lupatu no palodzes, samīs kājām - un tas būs viss.

- Kas noslaucīs?

- Pats profesors.

- Noslaucīs ar lupatu?

- Nu jā. Slaucīs putekļus un noslaucīs! Līdz ar putekļiem!

- Bet mēs... Bet mēs... Bet mēs... Klausies, Karik, es jau izdomāju... Zini ko, mēs uzsēdīsimies uz spāres. Profesors ieraudzīs beigtu spāri un katrā ziņā uzliks uz sava galda, bet mēs tad parāpsimies zem mikroskopa, un viņš mūs ieraudzīs... Protams, ieraudzīs! Un atkal padarīs mūs lielus... Kāp drīzāk uz spāres.

Vaļa saķēra Kariku aiz rokas.

- Sēdies!

Palīdzēdami viens otram, bērni veikli uzrāpās uz spāres, bet, tiklīdz viņi bija nosēdušies, spāre sakustējās, sāka vicināt dūcošos spārnus, smagi sagrozījās un iešņācās kā mašīna.

Bērni juta, ka zem viņiem sāka locīties tās stiprais, muskuļainais ķermenis.

- Ai, viņa ir dzīva! Rāpies drīzāk nost! - Vaļa iespiedzās.

- Nekas, nekas. Turies stingrāk.

Bērni cieši aptvēra ar rokām un kājām spāres ķermeni, bet tā locīja visu augumu, cenzdamās atbrīvoties no nepatīkamās nastas. Kariks un Vaļa līgojās un lēkāja kā uz atsperēm.

- Nosviedīs! Vai, nosviedīs! - Vaļa spiedza.

- Pagaidi! - Kariks iesaucās. - Gan es viņai... Nu, palūk tikai!

Viņš aizlīda līdz spāres galvai, paliecās un no visa spēka iesita tai vairākkārt ar dūri pa acīm.

Spāre notrīsēja, saliecās un pamira.

- Liekas, ka atkal beigta, - Vaļa ieteicās.

- Redzēsim.

Kariks norāpās no spāres, apgāja tai apkārt, tad saķēra ar abām rokām tās spārnu, kas bija caurspīdīgs kā vizla, un mēģināja to pacelt. Spāre nekustējās.

- Beigta, - droši noteica Kariks, atkal uzrāpdamies spārei mugurā.

Kādu brīdi bērni sēdēja klusēdami, raudzīdamies uz durvīm, bet drīz vien viņiem kļuva garlaicīgi, un viņi sāka aplūkot spāri. Kariks uzrāpās uz spārna un mēģināja to atraut no ķermeņa. Bet spārns turējās ļoti stingri. Tad Kariks uzlēca uz spāres galvas un dauzīja ar papēžiem tai pa acīm.

- Va-ai, kas par ačkām! Vai redzi?

- Jā.

Bailīgi izstiepusi roku, Vaļa uzmanīgi pieskārās saltajām, it kā no kristālā veidotajām acīm.

- Drausmīgas!

Spārei tiešām bija apbrīnojamas acis - milzīgas, izliektas kā stikla laternas. Tūkstošiem vienādu plāksnīšu apklātas, tās zaigoja no iekšas zilganzaļās ugunīs.

Un šīs dīvainās acis raudzījās vienā un tai pašā laikā gan Karikā, gan Vaļā, gan pagalmā, gan debesīs, gan istabas griestos, gan grīdā.

Likās, it kā katrā acī vizētu tūkstošiem atsevišķu zaļganu acu, un tās visas lūkojās vērīgi un modri.

Šo milzīgo acu priekšā, pašā galvas malā, bija vēl trīs mazas, brūnas acis, un arī tās ļoti modri vērās bērnos.

- Vai zini, - Vaļa teica, - viņa tomēr ir dzīva. Viņa skatās, - vai redzi, Karik?

- Nu, un tad?

- Viņu vajag nosist vēlreiz. Ja nu tā pēkšņi atdzīvojas?... Vai tu zini, ko spāre ēd?

- Liekas, zāli vai ziedu sulu, - Kariks nedroši teica. - Labi neatceros. Kas tad ir?

- Bīstos, ka viņa mūs apēdīs, kad atžirgs. Kas zina, ko viņa paradusi ēst? Labāk nositīsim viņu vēlreiz.

Vaļa jau nolaida kājas uz grīdas, taisīdamās norāpties no spāres, bet šai brīdī dzīvoklī it kā nogranda sprādziens. Pēc tam atskanēja vienmērīga, smaga soļu dunoņa.

- Kas tur ir? - Vaļa sastinga.

- Tur... Ur-rā! Tur nāk profesors! - Kariks līksmi iesaucās.

Vaļa steidzās ieņemt iepriekšējo stāvokli.

Nodārdēja durvis. Logā iesitās gaisa vilnis. Kabinetā ienāca milzu cilvēks, tam bija bārda, kas izskatījās kā liela kokvilnas ķīpa.

Kariks un Vaļa kliedza no visa spēka:

- Profesor!

- Profesor!

Milzis plati atvēra acis. Plauksta, kas bija tik liela kā ēdamgalds, pasitās augšup un apstājās pie krunkainas auss gliemežnīcas, no kuras stiepās ārā sirmi matu sari, tik resni kā zīmuļi. Viņš pavērās visapkārt, paklausījās, neizpratnē paraustīja plecus.

- Profesor! Pro-ofe-eso-or! - reizē kliedza Kariks un Vaļa.

Milzis stipri nopūtās. Istaba viss nodunēja. Bērni tikko nenogāzās līdz ar spāri lejā, bruģētajā pagalmā.

- Nāciet pie mu-ums! Šu-urp!

Milzis devās uz loga pusi.

- Ur-rā! - Kariks iesaucās. - Viņš dzird!

- Mēs esam šeit! Še-eit! - nemitējās kliegt Vaļa.

Milzis apstājās.

- Nāciet pie mu-ums! Pie mums! Šurp! Mēs esam šeit! - bērni kliedza.

Milzis pienāca pie loga.

Bet pēkšņi spāre sakustējās, nošvīkstināja vizlas spārnus, sacēla uz palodzes biezu putekļu mākoni un līdz ar Kariku un Vaļu brāzās lejup zilajā gaisa okeānā.

- Turies! - iesaucās Vaļa, apķerdamās Karikam ap kaklu.

TREŠĀ NODAĻA

Satikšanās gaisa okeānā. Rijīgā lidmašīna. Izpletņu lēcēji pret savu gribu. Karika un Vaļas piedzīvojumi lielajā ūdens peļķē. Zemūdens cietums. Astoņacaina briesmoņa ķetnās

Spāre laidās, čirkstinādama savus caurspīdīgos, cietos spārnus. Tie dārdēja kā dzelzs skārds.

Spriegs vējš joņoja pretim, plēsa matus, griezīgi svilpa ausīs.

Tas sitās sejā, neļaudams atvērt acis. Bija grūti elpot.

Cieši ieķērusies spārē, aptvēruši to rokām un kājām, bērni sēdēja ne dzīvi, ne miruši.

- Karik! - Vaļa iesaucās vēja auros. - Kā lai noturos? Mani rauj... Rauj lejā... Vējš!

- Klusu! Mēs nokritīsim! - iekliedzās Kariks, un viņam vējā gandrīz aizrāvās elpa.

Vējš brāzās tik stipri, ka likās, tas atraus Vaļu un Kariku spāres un nometīs lejā. Bērni pieliecās spārei pie pašas muguras, bet arī tas nelīdzēja.

- Gulsties, Vaļuk! - iesaucās Kariks, izstiepdamies visā garumā.

Vaļa darīja tāpat.

- Nu, kā ir? - Kariks vaicāja. - Vai labāk?

- Mazliet!

Un tiešām, tagad vēja brāzma vairs nebija tik spēcīga. Tagad jau varēja atdarīt acis un pavērties visapkārt.

Galvu nepaceldama, Vaļa uzsauca:

- Tā jau nemaz nav bail!

Kariks sadzirdēja vēja šalkās tikai vienu vārdu - «bail».

Viņš mazliet pagriezās atpakaļ un sacīja pēc iespējas skaļāk un mierīgāk:

- Nekas, turies ciešāk!

Spāre brāzās uz priekšu, viegli uzlidodama gaisa kalnos un strauji slīgdama lejup.

- Ai Karik, - Vaļa spiedza, - viņa grib mūs nomest!

Bet Kariks nesadzirdēja Vaļas vārdus.

Viņš uzmanīgi vēroja, kā darbojas spāres vizlainie spārni.

Divi priekšējie spārni bija gaisā gandrīz pavisam stingi. Šo spārnu kustību tikko varēja manīt. Tie retumis paslējās gan augšup, gan lejup, un tūdaļ spāre vai nu nolaidās zemāk, vai uzlidoja vēl augstāk.

Ar šiem spārniem viņa, kā redzams, vadīja lidojumu. Un tie arī uzturēja viņu gaisā.

Toties divi pakaļējie spārni ņirbēja kā propelleri. Tie rūca un dūca, ātri šķeldami gaisu, un, atstumdamies no tā, dzina spāri uz priekšu.

Bet nu pakaļējie spārni sāka celties augšup un pēkšņi saslējās stāvus kā buras. Tagad mugurā pūta vienmērīgs vējš. Spāre bez trokšņa kā gaisa jahta īrās izplatījumā.

- Ai, cik interesanti! - Vaļa čukstēja. - Ja uztaisītu tādu lidmašīnu!

Kariks greizi pavērās māsā un īgni sarauca degunu. Viņas vieglprātība sāka Kariku kaitināt.

- Sēdi un ciet klusu! - viņš uzbrēca, saraukdams uzacis.

Bet Vaļa nespēja klusēdama nosēdēt; un kā gan varēja klusēt?

Garām kā pretim traucoši vilcieni joņoja milzīgi, spārnoti zvēri, apšalkdami bērnus ar vēju. Tie aizbrāzās tik ātri, ka pat nebija iespējams saprast, kas tie tādi. Putni? Bites? Spāres?

Vaļa tā vien sauca:

- Kas tas tāds? Ko? Vai tu redzēji, Karik?

Viņi tikko nesadūrās gaisā ar kādu milzu vaboli, tik lielu kā tanku. Zeltainām un mēļām krāsām izrakstīta, tā tik žilbi zaigoja saulē, ka tanī nemaz nevarēja raudzīties.

Vabole drāzās tieši spārei virsū. Sadursme likās neatvairāma, bet uzreiz vabole tikpat ātri un pat nepagriezdamās aiz-brāzās atpakaļ.

- Atmuguriski! - Vaļa iesaucās. - Viņa var lidot atmuguriski. Vai redzēji?

Pēkšņi zem spārniem kaut kas iedūcās, iegaudojās. Nezin no kurienes iznira spalvains, apaļš dzīvnieks. Pieliecis pūkainās kājas, tas dūkdams brāzās uz priekšu, mētādamies no vienas puses uz otru. Dzīvnieka zaļganie spārni zaigoja saulē, gan ievizēdamies zaļās un zilās liesmās, gan satumsdami.

- Kas tas tāds? - Vaļa jautāja.

- Muša. Tikai ļoti liela. Kā zem mikroskopa.

Atstatums starp mušu un spāri kļuva arvien mazāks un mazāks. Tagad arī Vaļa pazina mušu. Tā bija tik liela kā uz plakātiem: «Sargies no mušām - tās izplata slimības!»

Bet Vaļa vēl nebija paguvusi izdomāt, kādu slimību muša nes, kad tā pasviedās sāņus un aiztrauca kaut kur lejup.

Spāre pagrieza it kā uz stiegras savu milzīgo galvu pa labi, pa kreisi, augšup, lejup, nodzirkstīja milzīgo acu zilganzaļajiem kristāliņiem un metās pakaļ mušai.

- Ai! - iesaucās Vaļa, saķerdama Karika kāju.

- Turies! - Kariks atsaucās.

Sākās spēji pagriezieni, strauji lidojumi lejup, augšup.

Vajādama mušu, spāre gan krita kā akmens lejā, gan meta cilpas, gan slīdēja sāniski un beidzot, uzbrāzusies mušai virsū, izslēja milzīgas, dzeloņiem bruņotas knaibles.

Muša pārmeta kūleni un drāzās tālāk uz muguras, ar kājām augšup. Viņas kājas draudīgi izstiepās, cenzdamās atvairīt spāres knaibles.

Bet tas mušai nelīdzēja.

Spāre panāca viņu. Knaibles sakļāvās.

«Ž-ž-ž!» - nodžinkstēja mušas spārni.

Knaibles noklakšķēja ka šķēres.

Klap! Klap! Un nelaimīgās mušas spārni un kājas, lēni griezdamies gaisā, virpuļoja lejup.

Atkal noklakšķēja stiprās, stingrās knaibles. Tās sažņaudza, samīcīja, saspieda mušu plācenī un iegrūda platajā, melnajā mutē.

Kariks un Vaļa klusēdami pavērās viens Otrā: «Tad re, ko šī spāre ēd.»

- Un tu teici, ka ziedu sulu! - Vaļa nočukstēja.

Viņai kļuva baismi. Ja jau spāre rij tik lielas mušas, tad Kariku un Vaļu tā norīs kā nieku un pat nepamanīs.

Bērni apklusa.

Tālu priekšā pazibēja milzīgi, krāsaini spārni. Spārnu galos rēgojās lieli, samtaini plankumi. Gar malām kā sēru apmales stiepās gludas svītras. Spārni dejoja un svaidījās gaisā, balstīdami vijīgo ķermeni, kas atgādināja svītrainu gaisa kuģi. Garas ūsas ar turekļiem galos trīsēja, plandēdamas gan augšup, gan lejup.

Pielidojuši tuvāk, bērni ieraudzīja uz spārniem ziedu putekšņiem pārklātas skaistas zvīņas.

Spārni bez kādas jēgas plivinājās gaisā, trīsēja kā buras vējā.

Bet nu varavīksnes krāsās zaigojošais dzīvnieks bija pamanījis spāri. Tas kļuva nemierīgs, maigi novēcināja spārnus un pēc tam, sakļāvis tos, sāka strauji krist lejup - turp, kur žigli ņirbēja meži, lauki un ezeri.

Bet tam neizdevās izbēgt no spāres.

Spāre metās viņam pakaļ, uzbrāzās virsū ar krūtīm, atgrūda viņu sāņus un, kad varavīksnes krāsās zaigojošais dzīvnieks bija apsviedies gaisā, satvēra viņu, apgrieza tam galvu un, norāvusi spārnus, vienā mirklī aprija. Un atkal drāzās uz priekšu kā lidmašīna; tās varenie spārni iedūcās, un pār galvu atkal gaudulīgi iedainojās vējš.

- Ko viņa tur apēda?

- Tauriņu! - vēja šalkās izkliedza Kariks. - Liekas, ka tauriņu!

Spāre, kā redzams, tai dienā bija stipri izsalkusi.

Drīz vien viņa panāca un aprija vēl vienu mušu, vēl vienu tauriņu - šoreiz baltu, ar gaišziliem plankumiem, pēc tam odu.

- Tad ta negause! - Kariks iesaucās.

Vaļa tikai salīgi nodrebinājās.

Pa debesīm klīda mākoņi.

Laiku pa laikam tie aizsedza sauli, un tad uz zemes slīga saltas, zilas ēnas. Un tagad bērni pamanīja, cik dīvaini izturas spāre, kad mākoņi aizklāj sauli. Tiklīdz saule paslēpās, spāre kļuva it kā gurdena un lēni planēja lejup.

Bet vajadzēja tikai saulei iznirt no mākoņiem, un spāre atžirga. Liegs spārnu vēziens - un viņa strauji lidoja augšup, sāka atkal medīt.

- Karik! - Vaļa sauca. - Vai tu redzi, kas ar viņu notiek?

- Jā, jā! - Kariks pamāja ar galvu.

Viņš bija ievērojis vēl kaut ko citu.

Iekļūstot saules staru plūsmā, spāres ķermenis piepūtās, kļuva stingrs un gludens. Bet, tiklīdz uzmācās saltā mākoņu ēna, tas sarāvās, sakrokojās un sāka kratīties kā ļoti veca krēsla sēdeklis.

Likās, ka saule sasilda gaisu spāres iekšienē, un tas viņu izpleš; bet vajadzēja tikai spārei iekļūt saltā ēnas joslā, un viņas ķermenis atkal saruka, kļuva ļengans kā adatas caurdurts gaisa baloniņš. Tā arī īstenībā bija, bet bērni to nezināja un tāpēc nepavisam nevarēja saprast spāres dīvaino izturēšanos.

Medības turpinājās.

Spāre bez apstājas rija mušas, tauriņus un odus. Ja bērni nolemtu dot savai dzīvajai lidmašīnai kādu nosaukumu, tad labāku nekā «Nāvi odiem un mušām» tie gan nevarētu izdomāt.

Dzīdamās pakaļ baltam tauriņam, spāre izdarīja strauju pagriezienu. Vaļa noslīdēja no spārnotās negauses muguras un katrā ziņā būtu nokritusi zemē, ja nepagūtu pieķerties pie Karika kājām. Bet arī pats Kariks tikko turējās spārei mugurā.

- Palīdzi! - Vaļa kliedza.

- Es ne... Nevaru-u! - Kariks gārdza.

Vaļa kā smaga svaru bumba vilka Viņu lejā. Velti viņš ķerstīja ar rokām gludos, cietos spāres sānus. Viņa rokas bija notirpušas. Pirksti slīdēja. Bojā ejoša cilvēka izmisumā viņš atspiedās ar zodu pret spāres spārnu un apķēra ar vienu roku elastīgo negauses augumu.

Bet uzrāpties atpakaļ viņš vairs nebija spējīgs.

- Nē! Es vairs nevaru! - Kariks iesaucās.

Dziļi lejā it kā bezgalīgā bezdibenī zem kājām īrās milzīga dīķa zilais līmenis. Zaļš niedrājs pacēlās pār ūdeni, kļaudamies pie krastiem. Balti ūdensrožu biezokņi bija it kā iegleznoti mierīgajā dīķa zilgmē.

Spāre strauji metās sāņus.

Karikam iesitās krūtīs spēcīga pretvēja strūkla, rokas pēdējo reizi noslīdēja gar gludajiem spāres sāniem.

Kariks aizvēra acis, un pēkšņi viņa sirds nodrebēja, sastinga: zem kājām vairs nebija pamata, ausīs iešalcās, vilkani iegaudojās vējš.

Bērni krita zemē.

- T-ī-ī! - Vaļa iespiedzās.

- Ā-ā-ā! - Kariks iebrēcās.

Viņi, kūleņus mezdami, krita lejā.

Vairākkārt debess un zeme mainījās vietām.

Debess.

Zeme.

Debess.

Zeme.

A-ai!

Uzšļākuši gaisā ūdens strūklas, bērni ietriecas dīķa spogulī un kā akmens nogāja dibenā, šķeldami ūdeni, kas bija biezs kā receklis un dzidrs kā stikls.

Atsitusies ar kājām pret dibenu, tie atkal kā korķi izsprāga virs līmeņa un izmisumā kūla ar rokām un kājām ūdeni. Kritiena apstulbināti, tie griezās uz vietas, nekā nesaprazdami, nekā neatskārzdami.

Pirmais atģidās Kariks.

- Drīzāk jāpeld malā! - viņš sauca, izspļaudams ūdeni.

- Bet kur tad ir mala? - rīstīdamās jautāja Vaļa.

Kariks pamāja ar galvu uz to pusi, kur tālumā bija redzama zaļa meža siena.

- Vai varēsim aizpeldēt? - Vaļa iečinkstējās.

- Protams, aizpeldēsim! - droši sacīja Kariks. - Tikai nevajag steigties, un, kad būsi piekususi, - saki man. Atpūtīsimies uz muguras. Nu, peldi man pakaļ!

Un viņi peldēja uz malu, šķiezdami šļakatas, sprauslādami un atelsdamies. Pēkšņi Vaļa iesaucās:

- Skaties! Kas tad tas? Skrien mums taisni virsū.

Kāds dīvains dzīvnieks slīdēja pa ūdeni uz augstām, pus saliektām kājām.

- Kas tas ir?

- Nezinu! - čukstēja Kariks, ieraudams galvu plecos.

- Vai kož?

- Nezinu.

Dzīvnieks slīdēja kā slidskrējējs pa ledu, ik mirkli tuvodamies bērniem.

- Un tas... Vai nav tāds kā spāre? - Vaļa čukstot jautāja.

- Nezinu... Tomēr esi uz visu gatava... Ja brūk virsū, ienirsti pēc iespējas dziļāk.

Plati iepletis garās kājas, dzīvnieks joņoja pa ūdens spoguli, skrējienā veikli lēkdams pāri ūdensaugiem.

Viņa slidas atstāja ūdenī viļņainas, tikko manāmas pēdas.

- Tas jau ir ūdensmērītājs! - Kariks iesaucās. - Nu jā, protams. Parastais ūdensmērītājs. Tikai daudz lielāks.

Milzu ūdensmērītājs tuvojās neticamā ātrumā. Brūnais stāvs, kas apakšā bija apaudzis ar bālganiem matiņiem, skrējienā mazliet Šūpojās. Lielās, bumbām līdzīgās acis vērīgi lūkojās bērnos. Straujajos pagriezienos ūdensmērītājs meta pakaļkājas gan atpakaļ un uz sāniem, gan vilka tās sev līdzi, viegli pagriežot te pa labi, te pa kreisi. Kā redzams, tās noderēja viņam par stūri. Ūdensmērītājs brāzās tieši bērniem virsū.

- Ai! - Vaļa iekliedzās.

Ūdensmērītājs pašķieba galvu un pacēla uz augšu snuķi, kas bija garš kā šķēps un ass kā adata. To pārklāja rūsai līdzīgas, brūnas, sarecējušas asinis. Snuķa gals trīcēja kā izstiepta tērauda atspere.

- Viņš ar to nonāvē! - Vaļa kliedza.

Ūdensmērītājs piekļuva vēl tuvāk. Pacēlis priekškājas virs ūdens, tas tēmēja savu šķēpu tieši uz Vaļu.

Bet šai mirklī Kariks paķēra māsu aiz rokas un parāva zem ūdens.

Bērni ienira. Tur, kur tikko bija peldējuši Kariks un Vaļa, virs ūdens rēgojās tikai apļi un sīki burbuļi.

Ūdensmērītājs mulsi pagrozīja savas apaļās acis. Viņš nekā nesaprata. Laupījums taču tikko kā bija deguna priekšā - un uzreiz...

Ko tas nozīmē?

Ūdensmērītājs vēlreiz pavērās visapkārt un, piespiedis snuķi cieši pie baltā vēderiņa, aizjoņoja tālāk, slīdēdams pa ūdens virsmu.

Bērni sprauslādami un spļaudīdamies iznira no ūdens.

- Kur viņš palika? - Vaļa, smagi elsdama, jautāja.

- Pū-ū! Nezinu, - Kariks klusi atbildēja. - Laikam aizdrāzies prom.

- Uz kurieni tad?

- Peldēsim uz malu, - Kariks saskaitās. - Peldi un nerunā!

Kādu brīdi bērni peldēja klusēdami, bailīgi skatīdamies apkārt.

- Ai, kas tad tas? - pēkšņi atkal iečinkstējās Vaļa, juzdama, ka viņai kājas zem ūdens iepinušās kādā samudžinātā tīklā.

Viņa parāva vienreiz - netiek vaļa, rāvās stiprāk, bet tīkls bija apvijis pirkstus, aptinis visu kreiso kāju gandrīz līdz ceļgalam. Vaļa mēģināja izlīdzēties ar labo kāju, bet simtiem smalku, stipru pavedienu apvija arī šo kāju.

- Nu, kas tev tur ir? - Kariks pievērsās māsai.

- Tīkls! - Vaļa iesaucās. - Mani kāds tur ciet! Zem ūdens ir tīkls...

Kariks sprauslādams griezās atpakaļ un pastiepa Vaļai roku.

- Ķeries klāt!

Bet viņš vēl nebija paguvis tikt līdz Vaļai, kad sajuta, ka arī viņa kājas iepinušās.

Bērni sāka no visa spēka sist ar rokām pa ūdeni.

Ūdens mutuļoja kā katlā.

- Ai! Ai! - Vaļa vaimanāja. - Es nevaru... Nepavisam nevaru...

- Stiprāk! Stiprāk! Nepadodies!

Bet viss bija veltīgi. Bērni vairs netika projām. Stiprs, lipīgs tīkls jau apvija ne tikai kājas, bet visu augumu un vilka viņus lejā zem ūdens.

Pagāja minūte, vēl viena - un ūdens ar klusu šļakstu sakļāvās viņiem virs galvas.

Aizrīdamies un burbuļus laizdami, bērni grima aizvien dziļāk ūdenī.

Te pēkšņi kādi spēcīgi, spriegi taustekļi noslīdēja pa viņu rokām un kājām, izrāva bērnus no tīkla, cieši saspieda un vilka kaut kur lejup tumšajā dibenā.

Bērni aizrijās ar pretīgo, silto ūdeni.

Acu priekšā sāka lēkāt dzelteni, raibi apļi, ausīs smalki jo smalki skanēt, džinkstēt: «Dzi-i-i-i-ī!»

Vēl mirklis - un viņi būtu noslāpuši, bet šai brīdī kāds ar sparu uzsvieda Kariku un Vaļu augšā, un viņu plaušās uzreiz ieplūda gaiss.

Vairākkārt dziļi atvilcis elpu, Kariks atvēra acis. Viņš ieraudzīja slapjo, baiļu pilno Vaļas seju. Viņa plaši plātīja muti, gribēja kaut ko teikt, bet no mutes tikai šļāca ūdens.

Bērni karājās gaisā. Viņus turēja augstu virs ūdens milzīga, pinkaina ķetna.

Tagad varēja elpot, tikai virs galvas bija nevis siltās, zilās debesis un līksmā saule, bet tumša, nopelēksnējusi velve. No ūdens stīdza augšup pelēkas, drūmas sienas.

Vaļa sāka raudāt.

- Ko lai dara, - Kariks skumji teica, - visi cilvēki kādreiz mirst. Neraudi, Vaļa!

Bet viņš pats iešņukstējās un ņēmās raudāt vēl stiprāk nekā Vaļa.

Melnais ūdens sāka mutuļot, piepūtās kā kupris - un pēkšņi kupris pārsprāga. Kariks un Vaļa ieraudzīja lēni uzpeldam treknu ķermeni. Ūdens strūklas plūda pa milzīgajiem, apaļajiem sāniem lejup. Līdzās rumpim parādījās pinkainas kājas, tad vēl un vēl kājas, un beidzot bērni ar asarām apmiglotām acīm ieraudzīja visu milzu zirnekli. Tas šūpojās uz ūdens, raudzīdamies Karikā un Vaļā saltām, ļaunām acīm.

Astoņas mazas, nekustīgas čūskas acis vērās bērnos, uzmanīja katru viņu kustību.

Kariks un Vaļa rāvās laukā, bet zirneklis tik stipri saspieda viņus ar ķepu, ka bērni pat nespēja pakliegt.

Astoņacainais briesmonis apsvieda viņus ar galvām uz leju, pēc tam ātri jo ātri sagrieza riņķī, savirpuļoja... Viņiem acīs viss satumsa, ausīs sāka džinkstēt. Kariks un Vaļa zaudēja samaņu.

CETURTĀ NODAĻA

Profesors Jenotovs dodas dīvainā pasaulē. Vienkāršā zirnekļtīkla noslēpums. Pirmās medības. Bruņas un šķēps. Lamatas. Profesors briesmās

Profesors Jenotovs stāvēja zaļa pakalna galā.

Viņa baltās bikses bija notrieptas ar sveķiem un māliem. Saburzītā cepure bija atbīdīta pakausī, tā ka varēja redzēt sarkanu, nosvīdušu pieri. Profesora biezajā bārdā rēgojās sausi zariņi.

Vienā rokā viņš turēja nelielu finiera kārbu. Otrā - garu, tievu kārti. Kārts galā bija piesiets sarkans lakatiņš. Tas plandīja vējā kā karogs.

- Pū-ū! - pūta profesors, skatīdamies visapkārt. - Liekas, tas būs te...

Lejā, zaļā pakalna piekājē, saulē mirdzēja kluss, rāms dīķis. Virs zilā, nekustīgā līmeņa tikko līgojās ūdensrozes. Niedrājā plunčojās zivis.

Profesors nolika kārbu zemē un līdzās tai iesprauda kārti.

- Nu tad sāksim, - viņš nopūtās un, nometis zemē cepuri, sāka abām rokām plūkt zāli.

Saplūcis veselu klēpi, viņš rūpīgi apsedza ar zāli finiera kārbu, tad piegāja pie kārts, iegrūda to dziļāk zemē, paraustīja, pašūpoja pa labi, pa kreisi. Kārts stāvēja stingri.

- Lieliski! - profesors noteica.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka mazu, resnu pudelīti. No pudelītes dibena cēlās augšup sidraboti burbulīši, sadūrās un plīsa pušu.

Profesors izģērbās, nometa drēbes zālē un paņēma rokās pudelīti ar sidraboto šķidrumu.

- Man šķiet, pilnīgi pietiks, - viņš sacīja.

Pavēries visapkārt, profesors skumji nopūtās un, atmetis galvu atpakaļ, vienā paņēmienā izdzēra visu, kas bija pudelītē.

- Tā, tas ir labi! - viņš nomurmināja un atvēzējies iemeta tukšo pudelīti dīķī.

Kādu brīdi profesors stāvēja tai pašā vietā un domīgi lūkojās platajos apļos, kas cits pēc cita parādījās ūdenī, pavērās uz savām rokām, paspēra soli lejup uz dīķa pusi un... it kā izgaisa.

Tur, kur tikko bija stāvējis liels cilvēks, tagad vientuļi rēgojās gara kārts ar sarkanu karodziņu un zemē pie kārts mētājās saburzītas drēbes, kurpes un svītrotas zeķes.

Kas tad bija noticis ar profesoru?

Izdzēris šķidrumu, viņš stāvēja, mīņādamies kailajām kājām.

Un pēkšņi viss ap viņu sāka visdīvainākā veidā pārvērsties.

Zāle apbrīnojamā ātrumā stiepās uz augšu. Katra zālīte auga, brieda, kļuva resnāka un garāka.

Nebija pagājusi ne minūte, kad ap viņu jau šalca biezs mežs.- Spīdīgi, zaļi stumbri iekļāva profesoru no visām pusēm. Katrs koks bija līdzīgs milzu bambusniedrei.

Augstu virs koku galotnēm lēni līgojās milzīgi sarkanu, dzeltenu, gaišzilu ziedu kausi, apbārstīdami mežu ar zeltainiem putekšņiem, no kuriem cēlās sīva, skurba smarža.

- Nu re, nu re, - rokas berzēdams, noteica profesors, - to jau es zināju. Protams, šis zāles mežs ar kaut ko atgādina tropus.

Šai brīnumainajā mežā nebija krēslas un klusuma kā vecā priežu silā. Šis mežs neatgādināja arī bērzu birztalas, kur nemitīgi čaukst un šalc lapas.

Nē, tas bija savāds mežs.

Tas viss vizēja - zaļš un saulains. Kaili, spīdīgi stumbri stāvēja uz pakalniem un slīga gravās. Mežā mirdzēja zili ezeri un klusi irdza strauti.

Klusumu šad un tad pārtrauca dīvaini trokšņi. Likās, -profesoram kaut kur pavisam līdzās vērīgi zagās pakaļ kaut kādi zvēri.

Iet bija grūti. Profesoru durstīja asas lapas. Viņš ik brīdi klupa kādā bedrē. Saule cepināja, un profesoram likās, it kā viņš staigātu pa krāsni. Zeme mežā atgādināja kaujas lauku, ko saārdījuši artilērijas šāviņi.

Biezajos krūmos šur un tur karājās lipīgi tīkli, un šiem slazdiem vajadzēja ļoti uzmanīgi apiet apkārt.

- Zirnekļa darbs! - murmināja profesors, spraukdamies caur krūmiem.

Retumis viņš apstājās un ilgi stāvēja, ziņkāri aplūkodams smalko meža audēja darbu.

Sevišķi uzmanīgi profesors noraudzījās neskaitāmajos mezgliņos, kuru bija ļoti daudz visā audumā.

Profesors, protams, zināja, ka kukaiņus neķer vis tīkls, bet tieši šie mazie, lipīgie mezgliņi. Pie tiem kā pie svaigas galdnieka līmes pielīp kukaiņu spārni un kājiņas, un tad kukainis ir zirneklim rokā.

Viss tas profesoram bija sen zināms, bet zināt ir pavisam kas cits nekā visu to redzēt savām acīm.

Bija pagājusi jau vesela stunda, bet profesors bija gluži aizmirsis, kur viņš atrodas un kādēļ šeit ieradies. Viņam likās, ka viņš sēž pats savā kabinetā, noliecies pie mikroskopa, un viņam cits aiz cita iet garām vecie paziņas.

Bet kas ir mikroskops!? Vai tad mikroskopa stiklā var redzēt visu zirnekli uzreiz?

Protams, nē.

Mikroskops dod iespēju apskatīt tikai zirnekļa aci vai kājas, galiņu, vai nadziņu, kas atgādina suku, vai zirnekļa tīkla mezgliņu. Bet te profesora priekšā atradās viss zirneklis, milzīgs kā vērsis, un varēja uzreiz aplūkot visas viņa astoņas acis, divējus žokļus, astoņas kājas ar sukām līdzīgiem nadziņiem, kā arī uzpūsto, mīksto vēderu.

Bet visvairāk profesoru iepriecēja tas, ka zirneklis ir dzīvs un medī.

Ar mikroskopu - pat vispilnīgāko mikroskopu - nav iespējams redzēt, kā zirneklis medī savu laupījumu. Bet tagad profesors varēja vērot to izstieptas rokas atstatumā.

Zirneklis medīja.

Milzīgs, negants plēsoņa tupēja paslēpies pie izliktajiem tīkliem. Tieši uz viņu stiepās it kā makšķeres aukla. Zirneklis sēdēja kā zvejnieks krastmalā un gaidīja.

Tūlīt paraus auklu - un tad viņš metīsies virsū laupījumam, iecirtīs tajā nagus ar indi, nogalinās to un izsūks no tā asinis.

Profesors raudzījās izmestajā tīklā, aizmirsis it visu pasaulē.

Te pēkšņi gaisā virs viņa galvas nodūca it kā šāviņš un gaudodams iecirtās tīklā.

Tīkls sarāvās, sāka lēkāt.

- Ahā! - profesors iesaucās. - Kāds jau uzķēries!

Tīklā locīdamies un ķepurodamies sitās milzīgs, spārnots dzīvnieks.

Tas bija lielāks par zirnekli, katrā ziņā garāks. Caurspīdīgie, dzīsliņām apklātie spārni liecās lokā, pūlēdamies atrauties no lipīgajiem zirnekļa auduma mezgliņiem, bet izkļūt no tīkla nebija tik vienkārši.

- Lapsene! Nu jā. Tā ir lapsene, - profesors noteica.

Viņš piegāja tuvāk pie tīkla un iekāsēdamies mierīgi stāvēja, vērodams zirnekļa un lapsenes cīņu.

Zirneklis, balstīdamies uz kāju sukām, ātri slīdēja pa savu audumu, pārbaudīdams to kājām. Viņš apskrēja lapsenei apkārt vienu, otru reizi, tad piesardzīgi sāka zagties tai klāt no mugurpuses.

Lapsene izgrūda savu aso dzeloni.

Zirneklis atrāvās atpakaļ un sāka atkal riņķot, skraidīt ap> lapseni. Bet, tiklīdz viņš tai tuvojās, lapsene izlieca savu gredzenoto vēderu un draudīgi izstiepa, uz priekšu gludo, aso dzeloni.

Zirneklis mēģināja uzbrukt tai no muguras, no sāniem, bet ikreiz viņu kā šķēps sagaidīja izliektais lapsenes dzelonis.

- Interesanti, ļoti interesanti! - profesors murmināja, vērodams lapsenes un zirnekļa cīņu.

Beidzot pēc neauglīgiem mēģinājumiem zirneklis bija spiests atteikties no cīņas ar bīstamo laupījumu.

Mezdams platus apļus, viņš sāka rosīgi skraidīt pa savu audumu, tricinādams to un piespiezdams lapsenei lēkāt kā šūpulī.

Lapsene sāka ķepuroties vēl stiprāk.

Skraidīdams ap to, zirneklis steidzīgi plosīja diegu pēc diega. Beidzot lapsene nogāzās, aizraudama sev līdzi tīklu dziļas gravas malā.

Nevarīgi valstīdamās un aizvien vairāk un vairāk sapīdamās, tā novēlās pa stāvo nogāzi lejā; aiz tās nobira zemes pikas un akmeņi.

- Ahā! Ahā! Tas ir lieliski! - profesors priecājās. - Tas nāk man par labu.

Viņš pieskrēja pie gravas un pavērās lejup.

Gravas dibenā raustījās un locījās tīkliem aptītā milzīgā lapsene. Viņa izlieca svītraino augumu, vēlās pa zemi, cenzdamās atbrīvoties no zirnekļa auduma, bet tīkls apvija aizvien ciešāk tās spārnus, kājas, galvu.

Profesors devās skriešus pa gravas malu, uzmanīgi raudzīdamies sev zem kājām.

Un beidzot viņš atrada to, ko meklēja, - lielu akmeni ar asiem stūriem.

Pacelt to profesors laikam gan neņemtos. Akmens bija vairākkārt lielāks par viņu. Bet, par laimi, tas bija nokāries pār pašu gravas nogāzi. Vajadzēja tikai to labi izkustināt, pagrūst, un tas gāztos lejā - tieši gravā.

Profesors atspērās ar kājām pret zemi un saka kustināt akmeni.

Darbs nebija viegls.

Akmens kustējās, līgojās kā satrunējis zobs. Tomēr tas turējās stingri. Profesors šņāca kā lokomotīve.

- Blēņas! Blēņas! - viņš murmināja, spiezdams akmeni ar plecu. - Tu līgojies, tātad kritīsi.

Vēl tikai pirms kādām piecām minūtēm profesors būtu varējis iegrūst šo akmeni bedrē ar vienu knipi, bet tagad tas vairs nebija tik vienkārši.

Profesors piesarka, aizelsās. Viņa seju klāja sviedri.

- Atpūtīsimies mazliet, - smagi elsdams, noteica profesors un noslaucīja ar plaukstu nosvīdušo seju.

Viņš atsēdās uz akmens.

Gandrīz virs viņa galvas rosījās zirneklis, auzdams jaunu tīklu. Viņam uz vēdera profesors saskatīja četrus izcilnīšus, kas bija piepūtušies kā ādas maisi ar vīnu.

- Tīmekļa kārpiņas! - profesors atcerējās.

Tomēr tagad būtu smieklīgi nosaukt šos maisus par kārpiņām. Ikviens no tiem bija stipri lielāks par profesora galvu. Profesors bez mikroskopa redzēja simtiem caurumiņu tīmekļa kārpiņās, un no šiem caurumiņiem sūcās valkana šķidruma lāsītes. Tās stiepās kā diegi, vilkās līdzi zirneklim un turpat savijās resnos valgos ar spīdīgiem, lipīgiem mezgliņiem.

Dažās minūtēs zirneklis bija salabojis saplēsto tīklu un tūdaļ, uzmetis tam virsū signālpavedienu, paslēpās ar šā pavediena galu slepenā kaktiņā.

- Nu, bet ko tad es? - profesors saskaitās.

Uzlēcis kājās, viņš saņēma visus spēkus un atspiedās ar plecu pret akmeni.

- Bet nu sa-arauj!

Grūdiens.

Vēl viens grūdiens.

- Ei, uz priekšu! Viens, divi!

Akmens sakustējās, it kā pārdomās nokārās virs gravas un pēkšņi dunēdams un dārdēdams brāzās lejup, saceļot putekļu mākoņus. Kad putekli bija izklīduši, profesors priecīgi iesaucās:

- Ur-rā-ā!

Akmens bija nogāzies gravas dibenā.

Zem akmens, krampjaini kustinot kājas, locījās saspiestā lapsene.

Viņas garais, svītrainais vēders sarāvās un izstiepās kā harmoniku plēšas.

- Lieliski! Ļoti labi! - profesors, rokas berzēdams, teica.

Daudz nedomādams, viņš nolaida pār gravas malu kājas un, turēdamies ar rokām aiz saknēm un akmeņu izciļņiem, sāka piesardzīgi laisties dibenā. Kad profesors beidzot bija nokļuvis līdz lapsenei, tā vairs nekustējās.

Profesors paspēra to ar kāju, pieskārās ar rokām, - lapsene nekustējās.

- Nu re, - profesors noteica un, svilpodams kaut ko nesaprotamu, mierīgi ķērās pie darba.

Veselu stundu viņš noņēmās, kamēr izdevās izraut no lapsenes ķermeņa šķēpam līdzīgu, garu dzeloni.

- Varens ierocis! - profesors sacīja, noslaucīdams ar rokām dzeloņšķēpu.

Ar šādu šķēpu vairs nebija bīstami klejot pa zāles džungļiem, meklējot Kariku un Vaļu. Uzbrukuma gadījumā profesors varēja ne tikai aizsargāties, bet arī pats uzbrukt tiem, kam ienāktu prātā viņu aprīt.

Tagad vajadzēja padomāt arī par apģērbu. Lai nu kā, profesors tomēr negribēja klaiņot pa mežu kails.

Veikli rīkodamies ar aso šķēpu, viņš pārgrieza zirnekļa tīklu, kurā bija iepinusies lapsene, rūpīgi attīrīja to no lipīgajiem mezgliem un aptina sev apkārt. Mīkstās zīda auklas cieši apvija viņa miesu.

Tērps, protams, nebija visai skaists, toties ļoti izturīgs.

«Nu esmu kā bruņās!» profesors nodomāja, ar labpatiku apskatīdams sevi no galvas līdz kājām.

Uzmetis šķēpu uz pleca, viņš braši devās ceļā, apiedams apkārt dziļajām bedrēm, lēkdams pāri grambām un grāvīšiem.

Meklējot ceļu, profesors šad un tad apstājās, labu brīdi stāvēja uz vietas, ieklausoties meža šalkās, bet dažbrīd paslēpās aiz varenajiem, zaļajiem stumbriem un no turienes bažīgi lūkojās visapkārt.

Šī piesardzība nebija veltīga. Zāles džungļos mudžēt mudžēja drausmīgi dzīvnieki.

It kā skārda plāksnes dārdinādamas, virs profesora galvas lidinājās spāres, kas tagad vairāk līdzinājās milzīgiem gaisa kuģiem nekā parastiem kukaiņiem.

Lēkdami pār zāles meža galotnēm, brāzās zaļi sienāži, tik lieli kā autobusi.

Šķirdami ar saviem varenajiem augumiem džungļu biezokni, rāpās svītraini kāpuri. Tie bija tik lieli un sacēla tādu troksni, ka profesoram šķita, it kā viņam garām tieši pa zemi virzītos smagi piekrauti preču vilcieni.

Retumis, ātri jo ātri tipinādami kājām, ar saviem garajiem stāviem pie zemes piekļaudamies, skrēja simtkāji. Ikviena šo radījumu kāja tagad viegli varētu samīt profesoru, iespiest viņu zemē.

Cīnīties ar visiem zāles džungļu dzīvniekiem, protams, būtu vienkārši muļķīgi. Un profesoram arī nebija ne laika, ne patikas to darīt.

Virzīdamies uz dīķi, kas zilgmoja caur kokiem, profesors gāja no koka uz koku, brīžiem apstājoties, lai labāk apskatītu gan kokus, gan milzīgos ziedus, kas bija tik lieli kā zvani. Puķu nosaukumus profesors ļoti labi zināja; tais dienās, kad viņš bija liels, parasts cilvēks, viņš varēja bez pūlēm noteikt, kā sauc ikkuru puķi, bet pašreiz laikam gan droši nepateiktu nevienas puķes nosaukumu.

Visas puķes bija tik milzum lielas, ka daudzas no tām profesors vairs nepavisam nepazina, un tas viņu ļoti uzjautrināja.

- Nu šī, piemēram, - nopūtās profesors, apskatīdams iezilganu bumbu, kas atgādināja stārķa ligzdu, - kā tad to sauc mūsu pasaulē?

Bet kas gan tagad varēja atbildēt profesoram uz viņa jautājumiem?

Virs koku galotnēm lēni šūpojās sārti kausi, milzīgas, dzeltenas zvaigznes, sarkanas bumbas, ceriņkrāsas groziņi.

No bumbām kā eža adatas uz visām pusēm stīdza sarkanas caurulītes.

- Kas tad tas? - profesors ieinteresējās un, pēkšņi iesitis ar plaukstu pa pieri, smiedamies iesaucās: - Āboliņš! Parastais āboliņš!

Līdzās āboliņa ziediem augstu gaisā trīsēdami un lēkādami līgojās mēļi zvani. Saule spīdēja tiem cauri, un arī zeme zem tiem likās mēļa.

- Nu gan es jūs pazīstu! - profesors jautri sacīja. - Par jums pat dzejas sarakstītas.

Un viņš sāka dziedāt pilnā balsī:

Ak jūs mazie zvaniņi

Zālainē starp smilgām...

Ko uz mani raugāties

Acīm tumši zilgām?

- Raudzīties jau manī jūs varat, - profesors iesmējās, - bet, ja tāds ziediņš nolūzīs un uzkritīs man uz galvas, diezin vai palikšu dzīvs.

Ziņkāri vērodams jauno, nepazīstamo pasauli, profesors spraucās cauri zāles džungļu krūmājiem.

Drīz vien viņa acu priekšā pavērās bezgalīgs ūdens līmenis.

Ūdens zaigoja saulē kā milzīgs spogulis.

- Liekas, tam vajadzētu būt šeit! - profesors domīgi noteica.

Viņš izgāja zāles meža malā.

Ceļu šķērsoja garš, šaurs grāvītis, līdz malām pilns ar brūnu ūdeni.

Profesors ieskrējās, palēcās un viegli pārlēca grāvim pāri, bet tai pašā brīdī sajuta, ka zeme slīd, grimst viņam zem kājām.

Profesors iekliedzās un, ķepurodamies ar kājām gaisā, gāzās lejup kādā tumšā alā.

Nokritis dibenā, profesors ātri uzlēca kājās un pavērās apkārt. Virs galvas zilgmoja tālā debess.

Vāja gaisma apmirdzēja alas melnās sienas, kas bija biezi apvītas ar pazemes saknēm. Tieši savā priekšā profesors pamanīja ieeju melnā tunelī.

Profesors pieliecās.

No tuneļa viņam sejā dvesa mitrums un aukstums.

- J-jā, - profesors noteica.

Viņš atkāpās no tuneļa un sāka rāpties pa stāvo alas sienu augšup, turēdamies ar rokām un kājām pie pazemes saknēm.

Viņš bija jau gandrīz nokļuvis līdz pašai augšai; vajadzēja tikai izstiept roku, un saule atkal sāktu spīdēt viņam virs galvas, bet tai pašā brīdī, kad profesora galva iznira no alas, viņš ieraudzīja sev priekšā kāda nezvēra drausmīgo purnu.

- Atvainojiet! - profesors pieklājīgi sacīja un tūdaļ, steidzīgi ierāvis galvu plecos, ienira atpakaļ alā.

Nezvērs, pakustinājis milzīgās ķetnas, pievērsās profesoram un viņu acis sastapās.

«Vabole,» gandrīz iesaucās profesors, «mēslu vabole!»

Vabole vēla uz alu milzīgu, pelēku bumbu, ko laikam gan nebūtu iespējams novietot vislielākajā istabā, ja pēkšņi visa mūsu pasaule būtu samazinājusies tāpat kā profesors. Grūzdama bumbu, vabole piebīdīja to pie pašas alas malas, un profesors nepaguva atcerēties vaboles latīņu nosaukumu, kad milzīgā bumba aizsprostoja alu un aizsedza debesis.

Alā kļuva tumšs.

Izbiedētais profesors ātri uzrāpās pa sienu augšā un sāka no visa spēka grūst bumbu ar plecu un galvu. Viņš centās atbrīvot izeju no pazemes, bet viss bija velti.

Bumba nepadevās.

Viņš spieda stiprāk, bet tieši šai brīdī mēslu vabole no augšas uzvēlās uz bumbas ar tādu spēku, ka aizdarīja alu kā aizbāznis pudeli.

Stiprs grūdiens nosvieda profesoru lejā.

Uz galvas bira smiltis, krūtīs sāpīgi iesitās ass akmens.

- Tā-ā... - profesors nokrekšķēja.

Berzēdams sadauzītās krūtis, viņš mēģināja piecelties un tikai tagad atģida, ka nav viens tumšajā alā. Profesors aši atskatījās.

Viņam aiz muguras kāds kustējās, lēni un uzmanīgi virzīdamies klāt.

Profesors pataustīja ar rokām ap sevi. Pirksti atrada šķēpu. Viņš cieši satvēra to un, uzlēcis kājās, piekļāvās pie sienas. «Tcz-a-ank!» noklakšķēja tuvu līdzās. Profesors izdzirda aprautu elpu. Viņš sāka vicināt šķēpu un piesmacis kliedza:

- Kas? Kas tur ir?

PIEKTĀ NODAĻA

Zirnekļa gūstā. Cīņa zemūdens cietuma. Augs, kas klaiņo apkārt. Nejēdzīgs stāvoklis. Kariks atrod izeju

Kariks atdarīja acis un pēkšņi atcerējās visu. Atcerējās, kā abi ar Vaļu lidojuši uz spāres. Atcerējās briesmīgo ūdensmērītāja snuķi, stiprās, pinkainās zirnekļa ķetnas.

Visapkārt bija tumšs un vēsmoja mitrums. Kaut kur lejā zem kājām klusi šļakstēja ūdens. Līdzās Karikam kāds ļoti ļoti klusi elpoja.

Kariks gulēja, izstiepies visā garumā, bet nepavisam nespēja saprast, uz kā viņš guļ. Galva džinkstēja, rokas un kājas bija notirpušas. Viņš ievaidējās un tūdaļ izdzirda baiļu pilno Vaļas balsi:

- Klusu! Viņš ir te.

Kariks pagrieza galvu un atsitās ar pieri pret Vaļas deniņiem.

Vaļa klusi iekliedzās.

Kariks mēģināja atvirzīties no viņas tālāk, bet nespēja: kāds bija viņu un Vaļu no galvas līdz kājām aptinis ar resnām virvēm un cieši jo cieši sasējis kopā.

Kariks rāvās stiprāk, un pēkšņi no stiprā trieciena viņi abi ar Vaļu sāka šūpoties kā šūpolēs - no vienas puses uz otru.

- Klusu! - ātri čukstēja Vaļa. - Lūdzu, esi klusu! Viņš ir lejā.

- Zirneklis?

- Jā... Viņš nupat tur rīkojās... Es dzirdēju...

- Vai tev bail?

- Ļoti. Un tev?

- Arī bail, tikai neraudi. Vispirms mēģināsim kaut kā atbrīvoties.

Kariks pašķīra ar galvu virvju tīklu un pavērās visapkārt. Lejā bija melns ūdens, no kura stīdza augšup tumšas, gludas sienas, bet virs galvas - slīpi griesti.

Bērni karājās gaisā alas vidū.

- Saproti, - Kariks čukstēja, - viņš mūs piekāris. Piekabinājis pie griestiem.

- Jā, jā, - Vaļa pamāja, - piekāris, es jau sen to sapratu.

- Bet kādēļ?

- Arī es domāju: kādēļ?

- Un nekā neesi izdomājusi?

- Nē.

Kariks ar mokām izrāva no zirnekļa virvēm vispirms vienu roku, tad otru.

- Ko tu dari, Karik?

- Klusu! Ciet klusu!

Cenzdamies neelpot, Kariks galīgi atbrīvoja galvu un sāka skatīties lejup. Lejā tieši zem bērniem rosījās zirneklis. Tas nemierīgi skraidīja pa ūdeni gar sava mājokļa sienām, palaikam apstādamies un it kā kaut ko klausīdamies.

Augšā no griestiem atrāvās ūdens pilieni un skaļi nošļakstēja pret melnā ūdens līmeni. Uz griestu pusi šļāca augšup strūklas.

Kariks izdzirda dobju troksni. Kaut kur pavisam blakus - liekas, aiz sienas - it kā klaudzināja, it kā skrabināja. Likās, ka tur staigā cilvēks un grābstās ar rokām gar sienu, meklēdams durvis.

Šis troksnis noteikti uztrauca zirnekli. Viņš vairākkārt pielēca pie sienas, gaidīja kaut ko un tad, kustinādams garās ķetnas, kāpās atpakaļ.

- Vai dzirdēji? - Vaļa klusi jautāja. - Aiz sienas kāds gramstās.

- Jā, jā, - Kariks čukstēja, - es dzirdu.

Troksnis kļuva aizvien stiprāks un stiprāks.

Šķita, it kā kāds dauzītu sienu ar mīkstām, bet stiprām dūrēm.

- Kāds nāk šurp! - Vaļa čukstēja.

Tai pašā mirklī zemūdens mājas sienas nodrebēja tik stipri, ka bērnus uzsvieda ar visu viņu zirnekļa šūpuli gaisā, šūpulis atsitās pret sienu un sāka šūpoties kā vēzeklis.

- Skaties: zirneklis, zirneklis! - Vaļa čukstēja.

Zirneklis izlēca alas vidū, nemierīgi cilādams kājas, un niknām acīm blenza sava mājokļa sienā.

Siena pēkšņi pārsprāga. Ūdenī bira apmetumam līdzīgi gabali. Izlauztajā sienas caurumā parādījās lielas, spalvainas ķetnas.

Ķetnas spēcīgi rāva sienu. Zemūdens māja iedrebējās, salīgojās. Šūpuli ar bērniem sāka mētāt no vienas sienas uz otru.

Siena sabruka.

Ar troksni un šļakstiem zemūdens mītnē ielauzās resns zirneklis, gluži līdzīgs zemūdens nama saimniekam. Viņš pavilka zem sevis posmainās kājas, it kā gatavojoties lēcienam, un lēni jo lēni sāka virzīties uz priekšu.

Zemūdens mājas saimnieks izslēja taustekļus.

Zirnekļi nogaidīdami lūkojās viens otrā.

Tad namatēvs sacēla taustekļus augstu pāri galvai un strauji metās virsū nelūgtajam viesim.

Tumsā sākās sīva cīņa.

Taustekļi šņāca gaisā, šļakstināja ūdeni. Šļakatas lidoja līdz griestiem, un drīz vien sienas bija nošļāktas ar drebošām ūdens lāsēm.

Zirnekļu kauja tā satricināja zemūdens māju, ka trīcēja sienas, līgojās jumts un ūdens lejā mutuļoja kā katlā.

No stiprajiem grūdieniem sāka atkal svaidīties šūpulis, kurā gulēja bērni, un ar katru jaunu grūdienu tas uzlidoja arvien augstāk un atsitās arvien biežāk gan pret vienu, gan otru sienu.

Karikam un Vaļai gar acīm gluži kā filmā ņirbēja sienas, jumts, zirnekļi, ūdens un atkal sienas, jumts, ūdens.

Zirnekļi cīnījās klusēdami.

Tie apvija viens otru ar savām spēcīgajām ķetnām, iešūpojās kā cīkstoņi cirkā, tad pēkšņi atlēca viens no otra, vērīgi raudzījās viens otrā niknām acīm un no jauna, it kā pavēlei paklausīdami, metās cīņā, un tad atkal lejā mutuļoja un putoja ūdens, bet zemūdens nama sienas tā drebēja no varenajiem grūdieniem, it kā būtu sākusies zemestrīce.

Bērni vēroja drausmīgo zirnekļu cīņu, neuzdrošinādamies pat elpot.

- Ai Karik, - piepeši iečinkstējās Vaļa, - ai, kur gan esam nokļuvuši? Neviens tagad nedabūs zināt... Ne māmiņa... neviens, neviens...

- Klusu! - Kariks iešņācās. - Nav ko pļāpāt, kad jābēg... kaut kā jāatbrīvojas. Lūdzu, ciet klusu; liekas, es tūlīt atbrīvošu kājas.

No stiprajiem grūdieniem un šūpošanās zirnekļu valgi bija kļuvuši vaļīgāki. Palīdzēdami viens otram atbrīvoties no valgiem, bērni, kaut arī ar lielām grūtībām, tomēr izkļuva ārā no virvju šūpuļa.

Karikam un Vaļai rokas un kājas bija brīvas, bet ko gan darīt, ja zirnekļi uzbruks viņiem?

Cīnīties ar tādiem briesmoņiem Karikam un Vaļai nebija pa spēkam. Ne kur bēgt, ne kur paslēpties.

- Nekas, nekas, Vaļuk! Nebaidies! - Kariks čukstēja drebošām lūpām. - Kaut kā izkļūsim no šejienes. Tikai, lūdzu, neraudi!

- Es jau nemaz neraudu! - klusītiņām iešņukstējās Vaļa un, Karikam neredzot, steidzīgi pārvilka plaukstu pār acīm.

Vērodams zirnekļus, Kariks uzmanīgi izrāpās no virvju šūpuļa, izstiepa roku pēc visresnākās virves, kas slīga no griestiem uz šūpuli, un, turēdamies aiz virves, izslējās visā augumā.

Lejā valdīja klusums.

Izstiepis kaklu, Kariks vērās zirnekļos un kaut ko murmināja savā nodabā. Šai brīdī viņš atgādināja ringa tiesnesi, kas stāv virs zemē nogāzta boksera un skaita:

- Viens, divi, trīs, pieci, septiņi, deviņi!

Ja zemē nogāztais bokseris nevar piecelties pēc tam, kad tiesnesis skaļi izteicis «deviņi», - tas nozīmē, ka viņš uzskata sevi par uzvarētu.

Un Kariks skaitīja aizvien skaļāk un skaļāk:

- Simt viens, simt divi, simt trīs, simt četri...

- Urā! - viņš pēkšņi iesaucās. - Abi pagalam! Paskat, Vaļa, viņi nekustas! Celies augšā! Vai es tev neteicu, - nav ko raudāt. Tagad mums tikai vajadzētu drīzāk tikt no šejienes laukā!

Vaļa piecēlās un nostājās brālim līdzās.

- Jā, - viņa nopūzdamās sacīja un palūkojās visapkārt, - bet kā lai tiekam laukā? Vai tu to zini?

- Blēņas! - Kariks droši noteica. - Te taču jābūt kādai ieejai un izejai.

- Bet varbūt nav jābūt.

- Te tev nu bija! - Kariks pavīpsnāja. - Bet kā tad, pēc tavām domām, zirneklis mūs atrāva šurp? Jāmeklē ieeja un izeja! Tai jābūt! Raugies vērīgāk!

Bērni lūkojās lejup, bet Vaļa neredzēja vairāk nekā kā tikai zirnekļus. Un nebija jau nekāds brīnums, jo viņa skatījās tikai tajos, aizvien vēl neticēdama, ka abi nobeigušies sīvajā sadursmē.

Nedzīvo zirnekļu miesas līgojās virs tumšā ūdens ar galvām ūdenī.

Viļņi bija aizdzinuši zirnekļus pie sienā izlauztā cauruma, un tie gulēja gluži līdzās ūdenī, nepiegriezdami viens otram vērību.

Zemūdens namā bija iestājies tāds klusums, ka varēja dzirdēt lēnos ūdens šļakstus un troksni, ko sacēla pilieni, kas krita ūdenī no apšļāktajām zemūdens nama sienām un jumta.

Beigti! - Kariks līksmi iesaucās.

Viņš noliecās, izstiepa kaklu un uzspļāva papriekš vienam zirneklim, tad otram.

Zirnekļi nekustējās.

Bērni pavērās viens otrā: «Beigti vai nav beigti?»

Kariks uzkliedza:

- U-u-ū!

Zirnekļi peldēja kā gaisa piepūsti ādas spilveni.

- Beigti! - tagad, pilnīgi pārliecināts, sacīja Kariks un, izmērījis acīm atstatumu līdz ūdenim, izlaida no rokām virvi. Gaisā pazibēja rokas un kājas, un Kariks kā akmens iekrita ūdenī.

- Karik! Trakais! - iekliedzās Vaļa, satraukti noraudzīdamās šļakatās, kas strūklām uzšļāca gaisā.

Karika galva atkal parādījās virs ūdens. Izniris viņš raudzījās visapkārt un sāka peldēt pie zirnekļiem.

- Karik! - Vaļa iespiedzās. - Griezies atpakaļ. Viņi vēl elpo!

Bet Kariks, neklausīdamies māsas kliedzienos, piepeldēja pie viena zirnekļa un, pacēlis roku virs ūdens, stipri iesita tam pa vēderu.

Vēders iedārdējās kā bungas. Kariks steidzīgi atpeldēja nost, bet, pavēries zirneklī, atgriezās atpakaļ un iespēra viņam ar papēdi pa galvu. Zirneklis nekustējās. Tad Kariks uzrāpās uz zirnekļa kā uz plosta un nostājās visā augumā.

- Lec! - Kariks iesaucās, pamājis Vaļai ar roku.

- Nē! - Vaļa purināja galvu. - Ļoti augstu!

- Vai tu mūžīgi tur sēdēsi? Tik un tā būs jālec. Nu, lec!

Vaļa smagi nopūtās.

- Lec drīzāk, citādi var gadīties, ka ierodas citi zirnekļi, tad mums klāsies vēl ļaunāk.

Vaļa aizvēra acis, izplēta rokas un iespiegdamās metās lejā. Karikam uzbrāzās vesels šļakatu lietus. Viļņi sakustināja zirnekļus.

Sprauslādama un elsdama Vaļa iznira no ūdens.

- Nāc šurp! - iesaucās Kariks, lēkādams pa uzpūsto zirnekļa vēderu. - Nebaidies! Dod roku!

Bālā un drebošā Vaļa piepeldēja pie briesmīgā ķermeņa, trīcošām rokām sataustīja resno, spalvaino zirnekļa miesu, bet tūdaļ, atrāvusi roku, bailēs iekliedzās:

- Ku-u-u-stas!

- Nemuldi niekus! Neviens nekustas! - Kariks noskaitās. - Nu, drīzāk!

Pēc ilgiem iegalvojumiem Vaļa beidzot satvēra Karika izstiepto roku, un viņš to uzvilka uz drausmīgās, peldošās saliņas.

Zirneklis nekustējās. Nebija ko bīties. Vaļa notupās un sāka izgriezt slapjos matus, bet Kariks piecēlās visā augumā un uzmanīgi apskatīja drūmo zirnekļa alu.

- Jādodas no šejienes projām, - Vaļa nopūtās. - Jāmeklē durvis.

- Re, kur durvis! - Kariks parādīja ar roku uz melno caurumu sienā.

Pavicinājis plaukstu virs galvas, viņš ielēca ūdenī un ātri peldēja uz sienā izlauzto caurumu.

Vaļa satraukti vēroja Kariku un, kad viņš nozuda tumsā, iesaucās:

- Nu ko? Kas tur ir?

Kariks klusēja.

Vaļa paraudzījās zem kājām un nobālēja. Viņai likās, ka zirneklis sāk kustēties.

- Ka-ari-ik! - viņa kliedza.

Viņas balss aizskanēja zem velvēm un apklusa.

- Ka-a-ri-ik! - Vaļa kliedza vēl stiprāk.

Viņa jau grasījās lēkt ūdenī un peldēt pakaļ brālim, bet tieši šai brīdī tumšajā spraugā parādījās Kariks.

- Ko tu brēc? - viņš īgni uzsauca.

Ieraudzījusi, ka Kariks ir sveiks un vesels, Vaļa apmierinājās. Viņa izstiepa brālim pretim rokas un, palīdzēdama tam uzrāpties uz zirnekļa, vaicāja:

- Nu, ko tu redzēji? Vai tur ir kādas durvis?

- Nē. Tāda pati ala kā mūsējā, - Kariks, plecus raustīdams, attrauca.

- Bet vai tur ir kāds?

- Nav neviena.

Kariks nosēdās, pievilka ceļgalus pie paša zoda un, aptvēris tos ar rokām, nogrima domās.

- Un durvju nav?

- Nav.

- Bet kā būtu, ja mēs ienirtu zem sienas, Karik?

- Zem sienas?

Kariks noliecās. Nokāris galvu, viņš sāka apskatīt tumšo ūdeni.

Zem biezā ūdens bija redzams melnais, staignais dīķa dibens. Sidrabotās zirnekļa tīkla virves pacēlās no melnā staignāja līdz pašām zemūdens zvana malām, saturēdamas to, neļaudamas tam uzpeldēt augšā.

- Jānirst zem sienas! - Vaļa atkārtoja.

- Bet vai to tu redzi?

Un Kariks parādīja ar roku uz tīklu, kas bija izstiepts zem ūdens un aizsprostoja zemūdens cietuma ieeju un izeju.

Nē! Nirt bija baismi.

- Durvīm jābūt! - Kariks teica. - Mēs taču kaut kā šeit ienācām.

Vaļa kaut ko nomurdēja.

Kariks uzlūkoja māsu un aši satvēra viņu aiz rokas.

- Vaļa, kas tev kait?

Viņa sēdēja bāla, plati atvērusi muti, ķerdamās ar rokām pie kakla.

- Es slāpstu nost, - viņa gārdzoši izteica, - man... trūkst gaisa...

- Tūlīt, tūlīt! - mulsi nomurmināja Kariks.

Bet viņš nezināja, kā māsiņai palīdzēt, un arī viņam kaut kas spraucās krūtīs, sāpīgi izplešot ribas.

Galva džinkstēja, sirds pukstēja tik stipri, it kā Kariks kāptu augstā, stāvā kalnā. Mitrais, smagais gaiss iekļuva plaušās kā pārkarsēts tvaiks; tas tikai apgrūtināja elpošanu.

Kaut kas bija jādara.

- Nebaidies! - sacīja Kariks, pieskāries Vaļas rokai. - Gan kaut kā izkļūsim laukā!

Un viņš atkal simto reizi sāka apskatīt zemūdens cietumu. Karikam reiba galva.

Viņš noliecās, iesmēla saujā ūdeni, iešļāca to sev sejā, un pēkšņi viņa roka palika karājoties gaisā. Viņš bija ieraudzījis melnajā, staignajā dibenā milzīgas, zaļas, vienā galā iešķeltas olas. Viena ola sakustējās, lēni atdalījās no staignāja un, piesitusies pie zemūdens nama malas, uzlidoja kaut kur augšā. Tāpat uzpeldēja un izgaisa otra ola.

Kariks pastiepa Vaļai roku.

- Mazlēpe! Vai redzi? - viņš drebošā balsī teica.

Kariks nebija maldījies: tie bija ūdensauga mazlēpes pumpuri. Lielajā pasaulē viņš bieži bija redzējis mazlēpes pumpurus un tagad pazina tos bez sevišķām pūlēm. Kopā ar citiem jaunajiem naturālistiem viņš bija vācis šos pumpurus skolas jauno naturālistu pulciņam un reiz pat rakstījis par šo apbrīnojamo augu pionieru avīzē.

Mazlēpe ir klīstošs augs, kas, vēja dzenāts no viena krasta uz otru, ceļo visu vasaru pa dīķiem un ezeriem. Mazlēpes saknes, kas līdzīgas zemenes ūsiņām, iegūst barību tieši no ūdens. Ap vasaras beigām ūsiņām rodas jauni asni. Tie stiepjas uz augšu un izpleš virs ūdens līmeņa lapas, kas līdzinās sirdij, ko zīmē bildītēs.

Ziemu mazlēpe iesalst ledū un aiziet bojā. Bet pirms tam tā pagūst iekaisīt dibenā savus apbrīnojamos pumpurus.

Visu ziemu pumpuri - zaļas olas - guļ dibenā. Bet, tiklīdz iestājas siltas dienas, pumpurus piepilda gāze, tie cits pēc cita sāk uzpeldēt, un katrs pumpurs pārvēršas peldošā augā.

Šos mazlēpes pumpurus tad arī bija ieraudzījis Kariks.

Satvēris Vaļu aiz rokas, viņš sāka ātri bērt vārdus:

- Klausies! Tie tur lido augšup kā korķi... Jāienirst un jāpieķeras kādam klāt. Tie uznesīs mūs augšā...

- Un zirnekļa tīkls? Skaties, cik daudz virvju zem ūdens!

- Tomēr jāmēģina... Ienirsti drīzāk!

Tieši šai brīdī dibenā sakustējās milzīgā, zaļā ola. Nebija vairs laika domāt. Pumpurs atdalījās no melnā staignāja un sāka peldēt augšup.

- Ienirsti! - Kariks iesaucās.

Vaļa saņēma visus spēkus. Dziļi ievilkusi elpu, viņa atstāja zirnekli un pazuda zem ūdens. Kariks redzēja, kā, panirusi zem sienas, Vaļa satvēra ar abām rokām lielo mazlēpes pumpuru un līdz ar to uzlidoja augšup.

Tūdaļ pēc māsas ienira arī Kariks.

Atvēris zem ūdens acis, viņš nokļuva līdz zaļajai torpēdai. Tā sakustējās. Kariks apķēra ar rokām un kājām tās resnos, slidenos sānus un tūdaļ sāka griezties riņķī kā vilciņš. Mazlēpes pumpurs vairākkārt apmetās apkārt un pēkšņi strauji brāzās caur ūdeni augšup.

Laikam tam tomēr vajadzēja ilgi šķelt ūdeni, jo Kariks nemaz vairs netika pie elpas. Vēl viena minūte - un viņam gaisa trūkuma dēļ pārplīstu sirds, bet, pat laimi, viņš šai brīdī kā korķis izsprāga virs ūdens līmeņa. Sejā iesitās kvēli saules stari. Spožās gaismas apžilbināts, Kariks ķepurojās ūdenī un elpoja.

Viņš elpoja viegli, ar pilnu krūti.

Līdzās peldēja Vaļa un kāri rija svaigo, tīro gaisu.

- Ei, Vaļa, - Kariks iesmējās, - vai tu esi dzīva? Elpo?

- Elpoju.

- Galvenais ir tas, ka nevajag nekā bīties, - Kariks līksmi teica, - nevajag zaudēt dūšu, činkstēt un raudāt. Ja jau esam pratuši tikt vaļā no tik drausmīga zirnekļa, tad pratīsim arī nokļūt līdz mājām.

Nabaga bērniem pat nevarēja ienākt prātā, ko vajadzēs pārdzīvot šai nepazīstamajā pasaulē un kādas briesmas viņus sagaida pa ceļam uz mājām.

SESTĀ NODAĻA

Drosmīgie peldētāji. Dīvainie pasažieri. Kariks un Vaļa laužas cauri ūdens džungļiem. Pārtikas meklēšana. Bērni atrod brīnumainas ogas. Viņi tikko neiet bojā

Pacēluši galvu virs ūdens, bērni vērās visapkārt. Visur, cik tālu vien skatiens sniedza, bija zils ūdens līmenis, un tikai rietumos, kur rietēja saule, melnoja meža robainā siena.

Virs meža virmoja mākoņi.

- Vajadzētu kaut kā nokļūt līdz cietzemei, - Kariks teica, - un tad tiksim arī līdz mājām.

- Tu domā, mēs aizpeldēsim? - jautāja Vaļa, raudzīdamās uz tālo krastu.

- Aizpeldēsim! - pilnā pārliecībā noteica Kariks. - Uz šiem katrā ziņā aizpeldēsim. Rāpies uz sava kuģa.

Bērni apsēdās jāšus uz zaļajām torpēdām.

Kariks uzsauca:

- Iries ar kājām!

Bērni sāka kulstīt ūdeni ar kājām, cenzdamies tikt uz priekšu, bet milzīgie pumpuri tikai līgojās, nekustēdamies no vietas.

- Pagaidi! - Kariks uzsauca. - Nāc pie manis! Irsimies abi divi.

Vaļa pārnāca pie brāļa. Mazlēpes pumpurs iegrima vairāk nekā līdz pusei ūdenī.

- Airē! - Kariks teica.

Bērni sāka braši irties pa ūdeni rokām it kā ar airiem. Pumpurs nodrebēja un sāka lēni kustēties uz priekšu.

- Mēs iramies! - Vaļa iesaucās.

- Pilnās burās! - Kariks atbildēja.

_ Sākumā pumpurs grozījās gan pa labi, gan pa kreisi, bet drīz vien viss bija kārtībā.

Šķeldama ar smailo galu ūdeni, zaļā torpēda devās uz krastu.

Bērni dzina to uz priekšu, cītīgi darbodamies ar rokām.

No krasta puses atskanēja dīvains troksnis. Likās, it kā sistu kāds pa ūdeni vai nu ar dēli, vai ar airiem, un, jo tuvāk bērni pieīrās krastam, jo skaidrāk bija dzirdams šis troksnis.

Pēkšņi pavisam līdzās apdullinoši ierēcās zaļš briesmonis.

«Kva-a-a-ha-a-ha-ha!» aizskanēja pa ūdens līmeni.

Vaļa sarāvās un tikko nenokrita no mazlēpes pumpura.

- Kas tas ir? - viņa čukstēja, mitēdamās airēt.

- Varde!... Droši vien varde... Parastā varde, tikai lielāka par piecstāvu namu. Nebaidies.

- Jā, - žēli noteica Vaļa, - parastā varde... Mūs tagad var aprīt pat muša, ne tikai piecstāvu varde.

- Nekas, - Kariks mierināja māsu. - Tāda varde mūs nepamanīs.

Vaļa apklusa.

Bērni īrās tagad gar zaļajiem krastiem, kuros bija daudz līču.

No ūdens pacēlās sulīgas, spilgti zaļas salas; tās mazliet līgojās kā plosti uz pastāvīgiem enkuriem. Lai neuzskrietu tām virsū, vajadzēja vērīgi lūkoties apkārt.

- Kā tu domā, kas tur ir? - Vaļa jautāja, rādīdama kādu salu.

- Nezinu, - nenoteikti atbildēja Kariks, - droši vien kādas lapas... Laikam ūdensaugi.

Gan pa labi, gan pa kreisi no ūdens lēca ārā apaļi dzīvnieki ar gludu muguru, kas bija nopulēta kā vieglā automobiļa āriene. Un tie arī nebija mazāki par automobili.

Izplētuši spārnus, šie dzīvnieki uzlidoja gaisā un atkal krita atpakaļ ūdenī, uzbrāzdami šļakatu mākoņus.

Platā caurtekā starp salām bērni ieraudzīja brūnu, spalvainu briesmoni ar garām, izliektām kājām. Tas šaudījās šurp un turp, slīdēdams pa ūdeni ar apaļu, resnu vēderu.

Resnvēderim uz muguras sēdēja pieci tādi paši zvērēni kā viņš, tikai ļoti maziņi.

Mazuļi izturējās mierīgi.

Laiku pa laikam spalvainais zvērs izmedīja kaut ko no ūdens. Tad zvērēni vienā mirklī ieslīdēja ūdenī un tikpat žigli atgriezās atpakaļ. Ķepās tiem bija kāda barība, ko tie steidzīgi aprija.

- Vēl kaut kāds zirneklis! - Vaļa čukstēja, mitēdamās airēt.

Pumpurs apstājās, laiski šūpodamies uz ūdens.

- Un uz muguras viņam zirneklēni, - Kariks attrauca. - Labāk mazliet pagaidīsim, lai tie aiziet tālāk.

Bet tad no salas otras puses izlēca otrs tāds pats brūns un spalvains zirneklis. Arī tam ņudzēja uz muguras bērneļi.

Zirnekļi metās viens otram virsū.

Tie bija zirnekļi dolomedi - virsūdens plēsoņas.

Abi nikni saķērās. Zirneklēni iekūleņoja ūdenī.

Kamēr lielie zirnekļi cīnījās, viņu bērneļi bez jēgas skraidīja pa ūdeni, ātri sablīva pulciņos un atkal izklīda uz visām pusēm.

Bet tad kauja beidzās.

Viens zirneklis sāka lēni grimt ūdenī. Plati ūdens apļi uztvēra zirneklēnus, šūpoja tos augšup, lejup.

Tie sāka skraidīt pa viļņiem kā pīlēni, kam vēl nav uzaugušas spalvas.

- Tūlīt mazie sāks kauties, - Vaļa klusi sacīja.

Bet mazuļi diez vai varēja cīnīties. Viņi nemierīgi skraidīja

pa ūdeni, sadūrās cits ar citu, kūleņoja, bet tad visi metās klāt zirneklim, kas bija uzvarējis, un grūstīdamies veicīgi uzrāpās tam mugurā.

Kariks un Vaļa saskatījās.

- Kā tu domā, - Vaļa jautāja, - vai tas nosviedīs svešos zirneklēnus no muguras vai ne?

Taču zirneklis dolomeds pat nepamanīja, ka viņam uz muguras gandrīz divreiz vairāk pasažieru.

Tas mierīgi stāvēja ūdenī un gaidīja, kamēr visi zirneklēni uzsēdīsies mugurā. Un, kad visi bija uzsēdušies, viņš, it kā nekas nebūtu noticis, devās uz priekšu un drīz vien nozuda salu labirintā.

Bērni īrās tālāk.

- Interesanti... - Vaļa domīgi teica.

- Kas ir interesanti?

- Interesanti, - ko viņi ēda, tie zirneklēni?

Kariks paraustīja plecus.

- Taču kaut ko riebīgu!

Vaļa nopūtās. Viņa atcerējās, ka kopš vakardienas vēl nekā nav ēdusi, un klusiņām sacīja:

- Varbūt tas nebija nekas riebīgs. Sākumā varbūt ne gards, bet tad pierod - un nekas. Vēlāk viss kļūst gards.

Bija pusdienu laiks.

Bērni nogrima domās:

«Nez ko tagad dara mājās? Vecmāmuļa droši vien klāj galdu. Māmiņa vakar teica: «Būs ļoti gardas pusdienas. Pieraugiet, ka nenokavējat.»»

- Kā tev liekas, - Vaļa jautāja, - kas mums šodien pusdienās?

- Laikam gan okroška un pīrāgs ar sīpoliem un olām.

Vaļa norija siekalas.

- Bet varbūt borščs ar cūkgaļu, ar šķiņķi vai cīsiņiem. Un otrajā ēdienā bifšteks ar sīpoliem un ceptiem kartupeļiem. Kas tev labāk patiktu?

- Man? - Vaļa mazliet padomāja un teica. - Es labprāt apēstu maizes garoziņu un... mazdrusciņ siera.

- Bet es, - Kariks sacīja, - es gribētu bifšteku.. Tikai lielu gabalu... Tik lielu kā šķīvi... Un daudz daudz kartupeļu ar zaļiem salātiem, un tad es vēl varētu apēst veselu pīrāgu un zemeņu torti, un tad...

Vaļa mitējās airēt. Viņa pievērsās Karikam un vaicāja:

- Bet ko gan mēs ēdīsim pusdienās?

- Ar pusdienām šodien nekas neiznāks.

- Bet ar vakariņām?

- Ar vakariņām arī ne.

- Bet kas tad iznāks?

- Nekas, - Kariks drūmi atteica. - Vajadzēs par to nedomāt.

Vaļa nopūtās.

- Nu, airē! Dosimies ātrāk uz malu! - Kariks uzsauca. - Krastmalā kaut ko atradīsim.

- Labi būtu atrast zemenes. Tās tagad būs desmitreiz lielākas par mums. Droši vien tik lielas kā siena kaudze. Zini, vienā odziņā varēs izdobt alu un tanī dzīvot, bet ēst varēs alas sienas un griestus.

- Nemels niekus! - Kariks sadrūma. - Labāk airē, gan redzēsim.

Vaļa apklusa.

Roku un kāju brašo vēzienu dzīts, pumpurs trauca uz krastu, sakuļot ūdeni putās, un aiz muguras stiepās gara, izplūstoša sliede.

Mala tuvojās ar katru brīdi.

Aizvien augstāk un augstāk no ūdens pacēlās mežs, un šķita, it kā tas pats irtos bērniem pretī.

- Nu, piespied! - Kariks uzsauca.

- Dodu pilnu tvaiku! - Vaļa šņāca.

Pumpurs lidoja kā bulta.

Nepagāja ne stunda, kad jauno ceļinieku priekšā, aizsegdams sauli, parādījās augsts niedru mežs. Ūdenim uzgula blīva, salta ēna, un ūdens pie meža bija vēss, ne tāds kā saulē.

Pumpurs īrās starp vareniem, posmainiem stumbriem; tie auga tieši no ūdens. Stumbru galotnes slējās pašās debesīs.

- Airē lēnāk! - Kariks komandēja.

- Kāpēc?

- Te kāds ir! Vai dzirdi?

Bērni mitējās airēt.

Kariks piespieda pirkstu pie lūpām.

Nemierīgi uzlūkodami viens otru, brālis un māsa klusēdami klausījās nenoteiktā troksnī, kas nāca no meža.

Līkie stumbri līgojās, berzējās cits gar citu un skaļi čīkstēja. Tumšajā meža biezoknī, no kurienes dvesa aukstums un mitrums, kāds trokšņaini plunčojās, kāds griezīgi čirkstēja, šņirkstēja.

Mežs stāvēja kā palu applūdināts. Vietām caur stumbriem mirdzēja zili ūdens lāsumi, bet tālāk pacēlās biezi brikšņi.

Pa ūdeni starp niedru kokiem trauca dīvaini, veikli dzīvnieki, un tiem pakaļ brāzās citi, vēl lielāki un drausmīgāki. Tie panāca savu laupījumu un turpat aprija.

- Jā-ā-ā! - Kariks noteica un klusi iesvilpās.

Vaļa saprata viņu bez vārdiem.

Izbailēs veroties brālī, viņa čukstēdama jautāja:

- Vai brauksim atpakaļ? Jā?

- Kur tad atpakaļ? - Kariks, brītiņu klusējis, atbildēja. - Jāpiestāj malā, kur nav šo drausmoņu. Pameklēsim citu krastmalu.

Viņi izkļuva no ūdensaugiem tīrā ūdenī un dzina pumpuru gar niedru mežu, allaž atskatīdamies, cenzdamies turēties no tā tālāk.

- Zini, - Vaļa sacīja, - es ieteicu nosaukt šo krastmalu par Drausmīgo briesmu džungļiem.

- Tas nu ir muļķīgi! - Kariks atbildēja.

- Kāpēc muļķīgi? - Vaļa brīnījās. - Visi ceļotāji izgudro nosaukumus. Esmu pati lasījusi Žila Verna grāmatā.

Kariks nekā neatbildēja. Nolūkojoties niedru mežā, gar kuru tie īrās, viņš svilpoja kādu ne visai priecīgu dziesmiņu.

- Vai arī, - Vaļa runāja, - to var nosaukt par Asiņaino noslēpumu mežu.

- Labi, - Kariks izgrūda, - labāk airē.

Niedru mežs pamazām kļuva retāks un drīz vien beidzās pavisam. Pa labi stiepās tukšs krasts ar dzelteniem, saulē mirdzošiem akmeņiem.

Bija tik karsts, ka visa dzīvā radība bija paslēpusies, tupēja zem lapām un akmeņiem. Bērni tagad īrās, nesastapdami ceļā nevienas dzīvas dvēseles.

Ceļš bija brīvs.

Kariks kļuva jautrāks.

- Re, šos krastus, - viņš teica, rādīdams ar roku uz akmens grēdām, - es nosauktu par Labās Cerības ragu.

- Kāpēc par ragu? Es neredzu nekāda raga.

- Tas nav svarīgi, - atbildēja Kariks, virzīdams pumpuru uz krastu, - varbūt, kamēr mēs te ceļojam, parādīsies arī kāds rags.

- Bet es...

- Bet es braucu malā! - Kariks iesaucās, iešļākdams ūdeni Vaļai sejā. - R-r-rei-zē!

Bērni pēdējo reizi novēcināja rokas, un zaļā torpēda ieurbās akmeņainajā krastmalā.

No stiprā grūdiena pumpurs apsviedās. Kariks un Vaļa ievēlās ūdenī, bet ātri uzlēca kājās un, turēdamies ar rokām pie dzelteno klinšu izciļņiem, izrāpās krastā.

Akmeņi bija saulē sakarsuši. Vaļa atsēdās uz kāda no tiem un tūlīt uzlēca kājās.

- Kas ir? Vai kož? - Kariks iesmējās. - Kā tu ieteic nosaukt šo akmeni?

Viņš pielika izplesto plaukstu pie acīm, apskatīja apvārsni un teica:

- Zini ko?...

- Ko? - Vaļa bikli jautāja.

- Šie akmeņi taču ir smiltis. Kad mēs bijām lieli, smilts mums likās smalka, bet tagad katrs smilšu graudiņš mums tikpat kā akmens.

- Nu, un tad?

Kariks nopūtās un teica:

- Stāsta, ka Āfrikā cepot olas, ierokot tās smiltis. Baidos, ka tikai mēs neapcepam uz šiem akmeņiem.

Viņš pieskārās ar roku pie akmens un pagrozīja galvu.

- Nē, te mēs nedrīkstam kāpt malā! Jābrauc tālāk.

Bērni atgriezās uz savas zaļās torpēdas, un pumpurs atkal devās ceļā.

- Es ierosinu, - Vaļa ieteicās, - nosaukt šo krastu...

- Par Briesmīgo akmeņu noslēpumu, - Kariks turpināja un sāka skaļi smieties.

Vaļa apvainota apklusa.

Saraukusi uzacis, viņa sēdēja, rokām un kājām cītīgi virzīdama uz priekšu zaļo torpēdu.

Klusēja arī Kariks.

Cik ilgi bērni dzina mazlēpes pumpuru gar dzelteno krastu, viņi paši nezināja, bet rokas un kājas viņiem sāka nogurt.

- Kaut tu zinātu, kā gribas ēst! - Vaļa ierunājās, pārtraukdama ilgo klusēšanu.

- Zinu, - Kariks atsaucās, - man pašam vēders ierāvies uz iekšu.

- Labi būtu, - Vaļa teica, - kaut ko noķert un uzcept uz šiem akmeņiem...

- Ko, piemēram?...

- Nu, kaut ko... Tauriņu... Spāri...

- Tev liekas, - tas būs gards?

- Protams! Ja uzceps, katrā ziņā būs gards.

- Bet es, - Kariks atzinās, - es, kā liekas, varētu apēst arī neceptu... Tauriņu!... Tikai mēs netiktu ar to galā.

Tā sarunādamies, viņi aizīrās līdz krastam, ko klāja zāles meža džungļi.

Virs meža pacēlās tveicīgi vasaras dienas tvaiki. Gan šur, gan tur stāvēja mezglaini koku stumbri, kas izskatījās kā baobabi. kurus Kariks un Vaļa bija redzējuši attēlos.

- Te vajag būt ogām, - Vaļa iesaucās. - To gan es zinu. Mežā vienmēr ir ogas. Piestāsim drīzāk malā.

Pumpurs apstājās pie lēzenā krasta. Bērni izlēca malā un klupdami krizdami skrēja uz mežu.

Mežā bija tveice.

Koki oda kā purva zāle. Zaļajiem, spīdīgajiem stumbriem nebija mizas.

Saules stari, lauzdamies cauri biezajiem brikšņiem, slīga zemē kā reti, dzelteni plankumi.

Zeme zem kājām bija valga un staigna.

- Nu! - iesaucās Vaļa, iedama dziļāk meža biezoknī. - Kas pirmais atradīs pusdienas?

- Labi, - Kariks sacīja, - meklē, tikai neaizej tālu, citādi mēs te vēl nomaldīsimies.

Bērni sasaukdamies gāja pa mežu un vērīgi raudzījās apkārt.

Ceļā viņi šad un tad apstājās, pašķīra abām rokām smagās lapas un skatījās, vai zem lapām nav ogu. Viņi rāpās zāles kokos un meklēja tur ogas. Bet ogu nebija.

Tad ta dīvains mežs! Vai tiešām būs jānomirst badā?

Pēkšņi bērni izdzirda priekšā dobju troksni.

Viņi apstājās.

Kariks pacēla roku.

- Vai dzirdi?

- Jā gan, - Vaļa pamāja ar galvu. - Tas ir ūdens! Liekas, ka čalo upīte. Ejam! Pie upītes allaž mēdz būt ogas. Es zinu!

Vaļa skrēja uz priekšu.

Kariks devās viņai pakaļ.

- Lēnāk! - viņš iesaucās. - Varbūt tā nemaz nav upīte, bet elš kāda varde.

Viņš satvēra Vaļu aiz rokas.

Bērni, ieklausīdamies katrā aizdomīgā skaņā, devās uz to pusi, no kurienes nāca troksnis.

Viņiem šķērsoja ceļu kaudzē sakrituši koki, kas bija apklāti ar sakaltušu dubļu kārtu. Sausās lapas pacēlās kā siena, bet, kad bērni mēģināja apiet vienai lapiņai apkārt, tā uzkrita viņiem virsū, un viņi ar mokām tika no tās vaļā.

Beidzot Kariks un Vaļa piegāja pie augsta paugura. Viņi uzskrēja augšā un pēkšņi sajuta, ka viņiem sejā iesitas vēsums.

Priekšā čaloja strauts.

Pašķīruši ar rokām krūmus, viņi ieraudzīja savā priekšā upīti.

Upīte bija neliela. Tā putodama un burbuļodama brāzās pa akmeņiem, joņoja, locīdamās gan pa labi, gan pa kreisi, gāzdamās lejā dārdošiem ūdenskritumiem.

- Es redzu! - Vaļa iesaucās.

Viņa izrāva savu roku no brāļa rokas, atgrūda viņu un metās uz priekšu.

- Vaļuk, pagaidi! Atpakaļ!

Bet Vaļa bija jau pazudusi aiz koku stumbriem.

- Šurp! Nāc šurp! - Kariks izdzirda viņas balsi. - Žiglāk! Te ir ogas! Un cik lielas! Žiglāk, Karik!

Kariks skrēja, kurp viņu sauca māsas balss.

- Vaļuk!

- Šeit! Šeit!

Vaļa stāvēja zem augsta koka un, atliekusi galvu atpakaļ, rādīja augšup.

Kariks pieskrēja viņai klāt.

- Ogas, vai ne?

- Kā tad! Šeit - un lielas!

Vaļa uzsita ar roku pa izliekto, zaļo koku.

Kariks pavērās augšup.

Augšā, piekļaudamies pašam stumbram, karājās tumši augļi, tik lieli kā alus mucas. Sulīgi un mīksti, tie slēpās garu un šauru lapu ēnā.

- Nu? - Vaļai iezibējās acis.

- Kas par «nu»?. Uz priekšu! - Kariks iesaucās, mezdamies pie koka.

Aptvēruši stumbru ar rokām un kājām, bērni rāpās augšā, nenovērsdami acu no tumšajiem augļiem, - vispirms Kariks, aiz viņa Vaļa.

Stumbrs viegli līgojās, lapas drebēja. Lejā zem kraujas šalca un putoja upe.

Vaļa pavērās lejup.

- Vai, ja nogāzīsimies, tad tik būs nelaime! - viņa teica.

- Rāpies tālāk! - Kariks sauca no augšas. - Nenogāzīsimies!

Veikli darbodamies ar rokām un kājām, viņi beidzot nokļuva līdz augļiem, kas tā vilināja acis.

Kariks izstiepa roku, bet pēkšņi viņam acu priekšā viss satumsa. Rokas atlaidās.

- Kas tev ir? - steidzīgi jautāja Vaļa un tai pašā brīdī juta neganti džinkstam ausis. Viņai noreiba galva.

Novēcinādami rokas un pārmezdami gaisā kūleni, bērni ātri gāzās lejā, straujajā, nemierīgajā upē.

Stiprā straume uztvēra Kariku un Vaļu un, triekdama pret akmeņiem, rāva projām uz dārdošo ūdenskritumu.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Cīņa apakšzemē Dzīvnieks, kam ausis pie kājām. Neparasts mežs. Profesors kļūst par pilotu. Negaidīta sastapšanās

Profesors sēdēja alā. Kad viņa acis aprada ar tumsu, viņš ieraudzīja melnās alas dziļumā milzīgu galvu ar garām ūsām.

- Tad ta ūsainis! Kas tad tas tāds? - mulsi nomurmināja profesors.

Galvu un stāva augšdaļu sedza plats, izdobts vairogs. No vairoga apakšas rēgojās robainas, īsas, bet ļoti platas ķepas. Profesors uzreiz saprata, ka cīnīties ar šo pazemes dzīvnieku viņam nav pa spēkam. Tas nositīs viņu ar vienu ķepas vēzienu. Tomēr profesors nolēma aizstāvēties.

Viņš piespiedās ar muguru pie aukstās, mitrās pazemes sienas un izslēja uz priekšu lapsenes dzeloni.

Dzīvnieks sakustējās. Lielais, cietais ķermenis, kas it kā bija veidots no platiem kaula gredzeniem, sāka virzīties uz priekšu. No alas sienām ar troksni nobira smiltis.

«Bet ja uzbruktu tam no mugurpuses?» profesoram ienāca prātā.

Taču arī no muguras dzīvnieks bija nepieejams. Divi kopā sakļauti plēvspārni apsedza muguru ar stiprām bruņām.

- Bet kas tas tāds? Kas?

Profesors pacēlās uz pirkstgaliem, izstiepa kaklu un pēkšņi šausmās ieraudzīja divus pīķus ar asiem dzeloņiem, kas stiepās pa zemi kā divas astes.

- Pazemes circenis! Zemesvēzis! - profesors čukstēja.

Zemesvēzis trokšņaini rosījās pazemē, raka ar ķepām smiltis un aizvien vairāk un vairāk tuvojās profesoram.

- Pārtiek no kukaiņu kāpuriem, zemes tārpiem, - profesors atcerējās, - tātad aprīs arī mani.

Nevarīgi raudzīdamies apkārt, profesors sāka uzmanīgi atkāpties tumšajā alas kaktā, pūlēdamies turēties pēc iespējas tālāk no zemes vēža.

«Jāapiet tam apkārt!» profesors domāja, virzīdamies gar sienu savam ienaidniekam aiz muguras.

Zemesvēzis pagriezās. Tas pakustināja ūsas, it kā ostīdams gaisu vai ausīdamies.

Profesors aizturēja elpu.

Zemesvēzis nolaida ūsas un, neveikli čāpodams ar lāpstveidīgajām ķepām, metās tieši profesoram virsū.

Profesors drāzās atpakaļ un nostājās agrākajā vietā.

Nē! Zemes vēzi pazemē nav tik viegli pievilt. Tas te jūtas kā zivs ūdenī.

- Nē! Nav iespējams aizbēgt! Vajadzēs cīnīties!

Profesors apstājās un, enerģiski pacēlis šķēpu, sagatavojās cīņai. Viņš soli atkāpās. Elkoņi skāra sienu, un pēkšņi viņš sajuta zem elkoņa tukšumu.

Profesors veikli apgriezās. Tieši viņam priekšā rēgojās ieeja platā, tumšā alā.

Profesors atvilka elpu.

Kurp ved šis tunelis? Kas to izracis? Vai šeit neslēpjas jaunas briesmas?

Bet par to pašreiz nebija laika domāt...

«Paslēpties, aizbēgt, ierakties dziļāk zemē!» profesoram pazibēja galvā, un viņš, ilgi nedomādams, ienira alā.

Klupdams un sāpīgi atsizdamies pret akmeņiem, profesors pilnīgā tumsā sāka taustīties uz priekšu, meklēdams ar rokām ceļu.

Tunelis izrādījās garš. Tas gan veda uz leju, gan gāja augšup, gan griezās pa labi, gan strauji pavērsās pa kreisi un kļuva arvien šaurāks un šaurāks.

Vajadzēja zemu pieliekties un šur tur līst četrrāpus, velkot līdzi šķēpu.

Bet tas viss vēl nebija nekas. Ar visām šīm neērtībām profesors bija gatavs samierināties. Viņš būtu ar mieru rāpot veselu dienu pat uz vēdera, kaut tikai spētu aizbēgt no nolādētā circeņa! Kaut tikai varētu kaut kur paslēpties!

Bet izrādījās, - aizbēgt no zemes vēža nebija iespējams.

Tas neatlaidīgi sekoja profesoram uz pēdām, un profesors skaidri dzirdēja aiz muguras pieaugošo vajātāja troksni.

Tiklīdz profesors bija ieslīdējis tunelī, zemesvēzis apstājās, pataustīja gar alas sienām ar ūsām un sastinga, it kā pārdomājot: «Kur gan paslēpies šis dīvainais un tik veiklais tārps?»

Zemesvēža ūsas sāka nemierīgi kustēties. Tās taustīja grīdu, sienas, griestus un drīz vien atklāja ieeju alā.

Zemesvēzis iebāza tur galvu, sāka smagi elst.

Vai viņš būtu te?

Zemesvēzis mazliet pastāvēja uz vietas, dauzīdams ar ķepām, bet tad enerģiski iespieda savu lielo ķermeni alā un, aši rausdams zemi, sāka rāpties pa tuneli.

Zemesvēzis virzījās uz priekšu tā, kā karsta nagla kustas sviesta pikā. Tas gāja, ārdīdams ar savu stāvu irdeno zemi un neticamā ātrumā urbdams to.

Profesors izdzirda aiz muguras aprautu elpu, un pēkšņi viņam uz pleciem noslīga cietās zemes vēža ūsas.

Tās taustīja viņu, slīdēja pa seju, pa rokām.

Profesors iekliedzās. Aši atgriezies, viņš iesita ar šķēpu pa ūsām un rāpās tālāk.

Šaurā tuneļa nelīdzenās sienas sāpīgi skrāpēja viņam sānus, plecus, elkoņus.

Tunelis kļuva tik šaurs, ka profesors ar lielām pūlēm virzījās uz priekšu.

Sapelējušā zemē un mitrumā bija grūti elpot.

Profesors mirka sviedros. Sirds dauzījās. Rokas un kājas trīcēja.

Jo tālāk, jo grūtāk bija tikt uz priekšu pa šo šauro pazemes gaiteni, bet profesors dzirdēja, ka zemesvēzis paliek iepakaļ, un tas atļāva cerēt uz glābiņu.

Aizvien neskaidrāks un neskaidrāks kļuva pakaļdzīšanās troksnis.

Zemesvēzis bija palicis kaut kur tālu aiz muguras.

- Esmu glābts! Izbēdzis! - ātri elsa profesors.

Balstīdamies ar elkoņiem un ceļgaliem uz zemes, viņš rāpās, sasprindzinādams visus spēkus, un pēkšņi atsitās ar galvu pret zemi.

Tālāk nebija kur iet.

Tunelis bija beidzies.

Profesors nodrebēja.

«Vai tiešām nāve? Bet kas tad izglābs Kariku un Vaļu?»

Viscaur nosvīdis, viņš steidzīgi taustījās tumsā ar rokām, bet tās visur uzdūrās blīvajām zemes sienām.

«Ko lai nu iesāk?»

Viņš bija alā kā lamatās. Aiz muguras zemesvēzis, priekšā siena.

«Ko lai iesāk tādā bezizejas stāvoklī?»

Profesors juta, ka viņu pārņem šermuļi. Rokas un kājas kļuva aukstas, mute sausa.

- Nu nē, - profesors enerģiski noteica, - mēs vēl redzēsim, kurš kuru. Tu esi liels, stiprs dzīvnieks, bet es taču esmu cilvēks. Es cīnīšos ar tevi un uzvarēšu.

Pirms stundas profesors būtu varējis nospiest zemesvēzi ar pirkstu, bet tagad viņam bija jāsaņem visi spēki, un arī tad viņš nevarēja būt pilnīgi pārliecināts, kā šī cīņa beigsies.

Profesors pagriezās atpakaļ un, piespiedies pie blīvās strupceļa sienas, izslēja uz priekšu šķēpu.

- Jātēmē tieši nervu centrā zem acs, - profesors skaļi sacīja.

Bet tad viņam iešāvās prātā doma, no kuras viņš nodrebēja:

«Kā gan izkļūšu no šejienes, ja nogalināšu zemesvēzi? Tas

taču aizsprostos tuneli ar savu milzīgo stāvu. Kā lai novāc no ceļa tādu milzu briesmoni?»

Bet nebija laika domāt.

Aizvien skaļāks un skaļāks kļuva pazemes troksnis. Zemesvēzis bija pavisam tuvu.

Pagāja viena minūte, otra.

- Prom! Prom! - iekliedzās profesors, vicinādams šķēpu un cenzdamies ar kliedzienu izbiedēt zemesvēzi.

Zeme dobji iebruka. Gar tuneļa sienām atskanēja čaboņa. Durstīgās zemes vēža ūsas stiepās uz profesora pusi, tumsā taustīdamas viņa galvu un plecus. Profesors parāvās atpakaļ un sāka durt briesmonim neskaitāmas reizes ar šķēpu galvā.

- Še, še, še tev! - profesors piesmacis kliedza.

Zemesvēzis nebija sagaidījis tādu uzbrukumu. Tas atkāpās, rāpās atpakaļ.

- Ahā! Ahā! - profesors iekliedzās, drosmīgi mezdamies virsū ienaidniekam.

Zemesvēzis izstiepa ūsas. Profesors atvēzējies iesita ar dūri pa tām un, skaļi lādēdamies, sāka dzīt dzīvnieku pa tuneli.

Viņš nemitīgi sita zemesvēzim pa galvu ar šķēpu, cenzdamies iedurt ar aso galu nervu mezglā. Bet pēkšņi zemesvēzis parāva galvu zem bruņām, un šķēps bez panākumiem atsitās pret raga vāku.

Briesmonis apstājās. Kā redzams, šķēps to vairs netraucēja. Profesors saprata: cīņa zaudēta.

Pacēlis platās ķepas, zemesvēzis pārgāja uzbrukumā.

Profesoram bija atkal jāatkāpjas.

Šķēpu vicinādams, viņš sāka lēni virzīties uz tuneļa galu, kamēr sajuta aiz muguras blīvo sienu.

«Nu ir beigas!» profesors domāja.

Viņš gurdi aizvēra acis, ierāva galvu plecos un saliecās čokurā.

Pēkšņi viņš izdzirda virs galvas troksni. Tuneļa griesti krakšķēja, it kā tos kāds urbtu no augšas. Profesoram uz galvas sāka birt zeme.

Griesti iebruka. Alā vienu mirkli pazibēja nespodra gaisma, profesors ieraudzīja tālas, zilas debess stūrīti, bet tūdaļ, aizsedzot spraugu, tunelī ieslīga no augšas kaut kas līdzīgs milzīgai pākstij.

- Ko tas nozīmē? - iekliedzās profesors, saķēris pāksti rokās.

Pāksts nodrebēja un sāka ātri celties uz augšu.

Profesors saprata tikai vienu: šī pāksts ieradusies no turienes, kur ir saule, un viņam jānokļūst no pazemes saulē kopā ar šo pāksti.

Viņš vēl stiprāk apķēra ar rokām un kājām pāksti un tai pašā brīdī kā korķis izsprāga no zemes apakšas.

Profesoru apžilbināja saule. Viņš piemiedza acis.

- Esmu glābts! Glābts! - viņš līksmoja.

Taču profesors nebija vēl paguvis atlaist rokas, kad kāds nesaprotams spēks uzsvieda viņu augšā, pēc tam nogāza lejā, tad atkal augšā, tad atkal lejā.

Profesors lidoja kā bumba un krita atkal zemē.

Vajadzēja ātrāk atbrīvoties no lēkājošās pāksts. Profesors atlaida rokas. Griezdamies gaisā, viņš nogāzās zemē un, kūleņus mezdams, vēlās pa akmeņiem. Trieciens bija tik stiprs, ka profesors uz mirkli zaudēja samaņu.

Kad viņš atģidās, tad pirmais, ko ieraudzīja, bija liels, zaļš dzīvnieks.

Tas stāvēja netālu no viņa, izplētis garas kājas, kas bija bruņotas asiem dzeloņiem kā piešiem. Stipri lieli pacēlās virs ķermeņa un bija saliekti vienādos trijstūros. Pa zemi stiepās resna aste, izliekta kā pāksts un daudz garāka par pašu zaļo dzīvnieku.

- Ak tā, - profesors pacēlās uz elkoņiem, - saprotu. Pie šās astes arī biju turējies. Lieliska aste!

Izdzirdis profesora balsi, dzīvnieks pagrieza pret viņu plakanu galvu ar lielu muti un pakustināja neiedomājami garās ūsas.

- No kādas dzimtas tad tu esi, manu glābēj? - profesors pieklājīgi jautāja.

Zaļais, it kā ar spožu laku apklātais dzīvnieks pakustināja kājas.

- Ak tas tu esi! - profesors iesaucās. - Tev ir ausis pie kājām? Tā, tā. Saprotu. Tu esi zaļais sienāzis. Nu ko, paldies, mīļais! Paldies, ka izglābi no ķezas.

Sienāzis atkal pakustināja kājas. Viņa priekškāju garenās klausāmās spraugas pievērsās profesoram. Sienāzis, kā redzams, klausījās.

Tagad profesoram bija skaidrs viss, kas ar viņu noticis.

Šai gadalaikā sienāžu mātītes urbj zemi, lai paglabātu dziļi augsnē savas oliņas. Pavasarī no šīm oliņām izlobīsies sienāžu kāpuri. Tie izrāpsies virs zemes un sāks iznīdēt tauriņu, mušu kāpurus.

Profesoram par laimi mātīte bija urbusi zemi tieši tai vietā, kur profesoru iedzina zemesvēzis.

Bet sienāzis nebija paguvis novietot oliņas. Pieskaroties olu dējeklim, profesors, protams, bija stipri nobiedējis mātīti, tāpēc viņa arī tik ātri izrāva no zemes savu asti - olu dējekli.

- Atvaino, lūdzu, - profesors jautri noteica, - atvaino, ka tevi iztraucēju.

Sienāzis palēcās. Saulē mirdzošos spārnus izplētis, tas nozuda zaļajā zāles meža biezoknī.

- Sveiks! Laimīgu ceļu! - profesors nosauca tam pakaļ un pamāja ar roku.

Profesors palika viens. Viņš stāvēja, lūkodamies apkārt un glaudīdams sirmo bārdu.

- Tomēr, -.profesors murmināja, - kur tad tu esi mani atvilcis, zaļais auļotāj? Kur palicis dīķis? Kā nokļūt pie tā? Vai man doties pa labi vai pa kreisi?

Visapkārt šalca mežs. Bet tikai tagad profesors pamanīja, cik maz šis mežs līdzīgs zāles džungļiem.

Te nebija līko bambusveida koku. Garie, mazliet izliektie stumbri stiepās uz augšu kā milzu sveces.

Profesors paskatījās uz koku galotnēm un izbrīnā sāka mirkšķināt acis. Tur tik augstu, ka reiba galva, lēni līgojās milzīgas, baltas cepures. Katrs koks stāvēja kā gara kārts, uz kura bija uzmaukta milzīga, balta jērene.

- Kas tad tas? - profesors piemiedza acis.

Viņš piegāja tuvāk stumbriem un pēkšņi apstājās, kā pie zemes pieaudzis. Tieši viņa acu priekšā balts, pūkains mākonītis atrāvās no kāda koka galotnes un pēkšņi izgaisa. Tas it kā izkusa gaisā.

Profesors paraustīja plecus. Viņš nekā nesaprata.

Viņam mugurā iešalcās vējš, un tūlīt baltās virsotnes atdalījās no stumbriem un lēni aizīrās pa gaisu.

Negaidot no augšas pie profesora kājām nokrita smaga, iegarena lode.

Profesors noliecās.

No lodes galviņas rēgojās garš, tievs kāts, un uz tā līgojās viegls, pūkains izpletnis.

- Ak tā! - profesors iesaucās. - Tas taču... Kā gan uzreiz to neatskārtu?

Viņš veikli aizskrēja pie visaugstākā koka un, galvu atgāzis, apskatīja to no galotnes līdz saknēm.

- Tā, tā! Lieliski! Man šodien tiešām laimējas.

Profesors savilka stingrāk savu zirnekļa tērpu un palēcies ieķērās koka stumbrā.

Stumbrs bija resns. Profesors tikko spēja apķert to ar rokām un kājām, bet, tiklīdz viņš pie tā pieskārās, tā sajuta, ka viņa plaukstas un ceļgali pielīp pie stumbra.

- Nekas, nekas, - profesors murmināja, - ja tikai spētu nokļūt līdz vidum, tad jau ies labāk.

Ar mokām atraudams rokas un kājas, smagi elsdams un sviedrus liedams, profesors līda pa stumbru kā muša pa lipīgu papīru.

Sākumā bija ļoti grūti rāpties, bet, jo augstāk profesors tika, jo stumbrs kļuva tievāks un bija vieglāk virzīties uz priekšu. Vējš šūpoja koku, un līdz ar koku, neuzdrošinādamies palūkoties zemē, šūpojās profesors.

Bet te jau arī klāt koka galotne - baltā, pūkainā cepure.

Profesors izstiepa roku, taisīdamies pārvietoties no stumbra uz vainagu, kad piepeši gar viņa roku aizslīdēja kaut kas mīksts.

Profesors pieplaka pie stumbra. Ap viņu negaidot sāka vēcināties spārni, dūkt gaiss. Profesora acu priekšā dejodami trauca spārnoti dzīvnieki.

Pārbiedētais profesors ierāva galvu plecos.

«Aprīs! Katrā ziņā aprīs, laupītāji!» viņš skumīgi domāja, taču, paraudzījies spārnotajos dzīvniekos, tūdaļ apmierinājās.

- Ai, kāds gan es esmu gļēvulis! - profesors atviegloti nopūtās.

Izplētuši gaisā garās, tievās kājas, dzīvnieki lidoja ap koku, vēcinādami caurspīdīgos, cietos spārnus.

Viņu garās astes skāra profesora seju, slīdēja pa visu viņa miesu.

- Viendienītes! Tās taču tikai viendienītes! - profesors nomurmināja un, pieķēries ar rokām pie sulīgajām vainaga lapām, mierīgi rāpās apbrīnojamā koka galotnē.

Viendienītes tikai pirmajā acu uzmetienā izlikās milzīgas. Patiesībā tās bija tikai mazliet lielākas par profesoru. Milzīgas tās šķita tāpēc, ka tām aiz muguras plīvoja astes pavedieni, kas dažām bija līdzīgi dakšiņai, citām - cirkulim.

Astes pavedieni bija otrtik gari kā ķermenis.

«Re, kā tās dejo!» profesors nodomāja. «Vai tiešām drīz uznāks krēsla?»

Un, nepiegriezdams vairs vērību spārnotajām dejotājām, profesors uzrāpās pašā koka vainagā.

Baidīties viendienīšu viņam nebija iemesla.

Šiem kukaiņiem pat nav mutes. Viņu dzīve tik īsa, ka nemaz nav jārūpējas par ēšanu. Tās rodas pasaulē, lai siltajā gaisā nodejotu savu vienīgo deju mūžā.

Visu dienu jautrā karuselī griežas viendienītes, nepiekūstot vicinādamas spārniņus, bet, kad iestājas vasaras krēsla, tās nolaižas ūdenī, dēj šeit oliņas un nekad vairs nepaceļas augšā. Šais dienās nedzīvie viendienīšu ķermeņi kā rūsgani paklāji sedz upes.

Straume nes miljardus nevainīgu radījumu, trauc gar stāviem un slīpiem krastiem, bet līdz upes grīvai neaizpeld neviena viendienīte. Tās visas ceļā aprij zivis un putni.

Nav apskaužams viendienītes liktenis. Padejot un kļūt apēstai - tikai tāpēc tās ierodas mūsu pasaulē!

Dejojošo viendienīšu iekļauts, profesors stāvēja koka galotnē, kas atgādināja it kā kupolu. Visa tās slīpā virsma bija nosēta ar tumšām, spīdīgām lodēm. No katras lodes pacēlās augšup lokani kāti ar izpletņiem galā. Tie šalca virs profesora galvas kā pavasarīgs dārzs.

Laiku pa laikam gan viena, gan otra lode nodrebēdama un nolīgodamās atrāvās no kupola un kādu brīdi karājās virs koka vainaga. Vēja brāzma uztvēra izpletni, un tad lode aizīrās pa gaisu līdz ar savu pūkaino izpletni un kātu.

Profesors aptaustīja kātus ar rokām un ķērās pie darba.

Viņš izraudzījās desmit vislielākos izpletņus un atrāva tos no lodēm. Viņam nu bija rokās vesels bars izpletņu ar pūkainiem mākonīšiem galos. Izpletņi tā vien trauca augšup, ceļot profesoru virs koka vainaga, un viņam vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, lai noturētos uz vietas.

Tad profesors ātri norāva vēl dažus izpletņus un, ņipri palēcies, palika karājoties gaisā. Kādu brīdi viņš karājās, vicinādams kājas, bet, tiklīdz uzpūta vējš, izpletņi sāka līksmi šalkt viņam virs galvas.

Gaisa straume satvēra profesoru un trauca pāri mežam.

- Lieliski! Taisni lieliski! - profesors smējās, šūpodamies gaisā kā vēzeklis. - Nekad nebūtu domājis, ka vajadzēs lidot ar pienenes pūkām.

Dīvainie koki ar baltajām cepurēm tagad no debess dzīlēm izskatījās kā visparastākās pienenes.

Mežs atgādināja visikdienišķīgāko pļavas zāli.

Profesors paveras visapkārt.

Ap viņu izpletās zāles džungļi, smilšaini tuksneši.

Tālumā, augsta kalna galā, profesors ieraudzīja milzu stabu, virs kura plīvoja sarkans audekls.

- Ahā! Mana kārts! - apmierināti smaidīdams, nočukstēja profesors.

Vēl tālāk pa labi zilgmoja plašs ūdens līmenis.

- Palūk, arī dīķis! Jauki! Tagad es zinu virzienu.

Vējš plivināja pūkainos izpletņus. Gaisā irdamies, profesors lidoja pāri mežiem un laukiem, vērīgi skatīdamies lejup. Bet tad pretim plūstoša gaisa straume uztvēra profesoru un nesa tieši uz dīķi.

- Ehē! Tā es vēl varu noslīkt! - profesors sadrūma. - Jālaižas lejup, kamēr mani neaiznes atklātā jūrā.

Šai brīdī profesors lidoja pāri saulainam klajumiņam. Tā bija vieta, kur ērti nolaisties. Viņš nolēma doties lejā.

Izlaidis no rokām citu pēc cita vairākus izpletņus, profesors pļaujošā lidojumā sāka lēni tuvoties zemei. Lūk, zāle jau atkal pārvēršas biezā mežā, šaurs strautiņš - platā un straujā upē.

- Hoplā! - profesors iesaucās, izlaižot no rokām uzreiz divus izpletņus.

Viņu nesa pāri upei. Profesors nolieca galvu, meklēdams ērtu vietu, kur nolaisties, un piepeši ieraudzīja, ka upē peld Kariks un Vaļa.

Viļņi trieca tos abus pret akmeņiem, rāva pa straumi lejup; viņi griezās ūdenī kā malkas šķilas.

- Tu-u-u-urieties! - profesors sauca no augšas. Izlaidis no rokām beidzamo izpletni, viņš kā akmens krita lejā, putojošā ūdenī.

ASTOTĀ NODAĻA

Slīcēju glābšana. Ceļš uz finiera kārbu. Dzīvie vēdlodziņi. Ceļotāji sastop zāles govju barus. Skumjās atmiņas. Gaisa bruņurupuča uzbrukums

Stipra straume gāza profesoru no kājām.

Viņš klupa gan uz vienu, gan otru ceļgalu; ūdens svieda viņu zemē, šļācās pāri galvai, bet viņš atkal cēlās un, uzmanīgi kāpdams no akmens uz akmens, virzījās tālāk.

Kariks un Vaļa gulēja viņam rokās kā nedzīvi. Acis tiem abiem bija aizvērtas, rokas nevarīgi mētājās gar sāniem, kājas vilkās pa ūdeni.

- Nekas, nekas! - smagi elsdams, profesors čukstēja. - Viss būs labi! - Un viņš vēl ciešāk spieda bērnus sev klāt.

Beidzot arī mala sasniegta.

Profesors nolaida Kariku un Vaļu zemē, notupās un sāka viņus berzēt ar plaukstām.

- Tad nu jel, nu! Kas ar jums īsti notiek? - profesors murmināja.

Viņš locīja tiem rokas un kājas, grozīja viņus gan augšpēdus, gan ar seju uz zemi. Bet viss velti. Bērni gulēja nekustēdamies, aizvēruši acis un cieši sakniebuši nobālušās, nedzīvi zilganās lūpas.

- Nu, ko lai ar jums iesāku? - profesors sadrūma.

Viņš paberzēja pieri ar plaukstu un piepeši atplauka

priekā.

Profesors atcerējās vecu, tagad jau aizmirstu paņēmienu, kā atdzīvināt slīkoņus. Ātri uzlēcis, viņš saķēra Vaļu aiz kājām, pacēla no zemes un stipri sapurināja.

Vaļai pa muti, pa degunu izšāvās ūdens.

Vaļa ievaidējās.

- Ak tu vaidi! - profesors priecājās. - Lieliski! Tātad dzīvosi!

Nolicis meiteni zemē, viņš ķērās pie Karika.

- V-viens! Divi!

Karikam no mutes sāka plūst duļķainas strūklas.

- Bet tagad pagūli arī tu.

Spļaudīdamies un kāsēdami bērni atdarīja acis. Abi raudzījās visapkārt, nekā nesaprazdami.

Viņu priekšā stāvēja profesors. Dzīvs, īsts profesors. Liels, bārdains, tāds, kādu viņi to bija paraduši redzēt ik dienas.

Aiz priekiem bērni pat nepamanīja, cik dīvaini profesors ģērbies. Viņi vērās tam sejā, redzēja viņa labsirdīgās, smejošās acis, izspūrušo, sirmo bārdu.

- Mīļo profesor! - Vaļa iesaucās.

Viņa metās pie tā un sāka aiz prieka pilnā kaklā brēkt.

- Nu, nu, nu! - profesors apjucis iekāsējās un noglaudīja meitenei galvu. - Kāpēc gan tagad vairs raudāt?

Vaļa ar dūrīti izberzēja no acīm asaras un pasmaidīja:

- Tas... Tas... ir ūdens, kas nāk laukā... Cik daudz tā piesmēlies!...

- Daudz gan, - profesors piekrita. - Nu, bet tagad, draugi, sakiet, kas jums atļāva saimniekot manā kabinetā?

Bērni nodūra galvas.

- Ak jūs klusējat! Vai esat aizmirsuši runāt?

Bērni nopūtās.

Slapji, nelaimīgi tie stāvēja profesora priekšā, nedrīkstēdami viņu uzlūkot. Kariks bija nodūris galvu tik zemu, ka zods atspiedās pret krūtīm, kas viscaur bija nošķiestas ar lipīgiem dubļiem. Vaļa novērsās.

- Nu, kāpēc tad jūs klusējat?

Kariks sāka šņaukāties un šņākāt, bet Vaļa smagi nopūtās.

Profesoram kļuva bērnu žēl.

Viņš saķēra tos rokās un, cieši piekļāvis sev klāt, sāka smieties.

- Nebēdņi! Padomājiet tikai, ko esat izdarījuši... Ak jūs sumpurņi tādi!... Es gandrīz zaudēju prātu.

- Mēs jau netīšām! - sacīja Vaļa, griezdama ap pirkstu slapjos matus.

Kariks ar izbrīnu pavērās viņā: «Tad ta melš niekus,» - bet neteica nekā.

Nu, nu. Kad pārnāksiet mājās, gan māte jums parādīs «netīšām». Baidos, ka tikai viņa netīšām jūs nenoper.

- Māmiņa mūs nekad neper! - atbildēja Kariks, paceldams galvu.

Profesors paraustīja sirmās ūsas un skumji sacīja:

- Bet mani pēra, kad biju mazs. Sadeva gan ar siksnu, gan ar nūju. Neizglītota toreiz bija Krievija... Nu labi, dosimies tagad pie māmiņas, kas jūs nekad neper. Tādu māmiņu, man šķiet, patīkami redzēt vairākas reizes dienā. Ko, vai nav tiesa?

- Bet uz kurieni?...

- Kā - uz kurieni? Kurp doties? Uz mājām, protams!

- Uz mājām, uz mājām! - Vaļa jautri sauca. Palēkusies viņa sāka sist plaukstas.

- Bet vai līdz mājām tālu, mīļo profesor? - Kariks vaicāja. - Vai stundas laikā aiziesim?

- Stundas laikā? Nevarēs vis.

Profesors pagrozīja galvu.

- Mēs tagad arī desmit stundās neaiziesim... Mēs taču esam gandrīz desmit kilometru tālu no mūsu mājas.

- Ai, cik labi! - Vaļa atkal sāka lēkāt. - Tādu atstatumu mēs skriešus noskriesim. Vienā stundā noskriesim.

- Hm... - profesors mulsi iekāsējās. - Kādreiz, tas ir, vēl šorīt, mēs, protams, varētu desmit kilometru noiet divās stundās. Pareizi! Bet tagad mums būs jāiet vairākus mēnešus.

- Kā tā? - Kariks brīnījās.

- Kāpēc? - Vaļa plaši ieplēta acis.

- Nu tāpēc, ka stundas laikā mēs noiesim visaugstākais metru vai pusotra. Jūs aizmirstat, ka agrāk katrs mūsu solis bija pusmetru garš, bet tagad tas līdzīgs niecīgai centimetra daļai.

- Kā? Vai tad mēs vēl arvien esam mazi?

Kariks aši atskatījās.

Visapkārt stāvēja dīvaini koki ar zaļiem, mezglainiem stumbriem. Pa upmalu klejoja kāds spārnots radījums, mazāks par teļu, bet daudz lielāks par aunu- Gaisā virs galvas, kā par spīti, aizdrāzās milzīgs, melnām spalvām apaudzis dzīvnieks, tik liels kā autobuss.

Bērni izbrīnā saskatījās:

«Ko tas nozīmē? Profesors ir īsts, bet viss ap viņiem tāpat kā agrāk neparasts, neīsts...»

- Bet... Bet kā tad tā? - Kariks sāka mulsi mirkšķināt acis. - Jūs taču esat īsts, liels... Kāds tad jūs esat - īsts vai neīsts?

Profesors pasmaidīja.

- Gan īsts, gan neīsts, - viņš teica. - Bet padomā pats: arī agrāk es biju augumā garāks par jums, - tātad arī šai mazajā pasaulē man tiesība būt tādam pašam. Skaidrs?

- Skaidrs, - Kariks nedroši atbildēja.

Bet profesors no Karika acīm noprata, ka viņam vēl nekas nav skaidrs.

- Iedomājies, - profesors sacīja, - ka šķidrumu, ko esmu izgudrojis, iedzertu tu, es, zilonis, zirgs, pele un suns. Visi, protams, kļūtu simt tūkstoškārt mazāki, bet mums, cilvēkiem, zilonis joprojām paliktu liels, kādu esam paraduši to redzēt zooloģiskajā dārzā, un pele, ko tur teikt, pele būtu tāpat maziņa, tikai simt tūkstoškārt mazāka par parasto peli. Bet visus mūs līdz ar ziloni, zirgu, suni un peli īsts cilvēks bez pūlēm nosēdinātu sev uz plaukstas.

- Saprotu, - Kariks pamāja ar galvu.

- Bet es nesaprotu... - Vaļa noteica.

- Ko tu nesaproti?

- Es nesaprotu, kā tad jūs zinājāt, kur mēs atrodamies.

- Pastāstīšu arī to, bet ne tagad, - attrauca profesors,, uzsizdams Vaļai uz pleca. - Ceļš mums garš, jāiet būs ilgi, pagūsim par visu izrunāties ceļā uz mājām. Jūs man pastāstīsiet, ko redzējāt un dzirdējāt, un es pastāstīšu, kā jūs atradu... Bet tagad, lūk, ko, mani draugi... Var gadīties, ka ceļā uz mājām mēs nozaudējam cits citu, tāpēc katram no jums jāprot pašam doties pa pareizo ceļu uz mājām... Nāciet līdzi... Pirms sākam ceļojumu, man jums kaut kas jāpastāsta.

- Bet mēs negribam pazust! - sacīja Vaļa, satverdama profesoru aiz rokas.

- Ļoti labi. Un tomēr... Drošības pēc... Ko var zināt, kas var gadīties.

Profesors satvēra bērnus aiz rokas un ātriem soļiem uzkāpa pakalniņā.

Bērni palēkdamies skrēja, lai tiktu viņam līdzi.

- Vai redzat? - profesors jautāja, izstiepdams roku.

Tālumā virs biezajiem zāles džungļu krūmājiem kā augsts dūmenis pret debesīm slējās milzīgs stabs. Augšā zilajā gaisā plīvoja liels, sarkans audekls.

Stabs stāvēja meža vidū, bet to varēja redzēt tikpat labi kā vientuļu priedi stepē.

- Tas ir mans masts! - profesors teica. - Es to nostādīju kā bāku.

- Kāpēc?

- Nu paklausieties... Lai kur mēs būtu, vienmēr varēsim ieraudzīt savu bāku. Vajag tikai uzrāpties zālītes galotnē un...

- Protams, protams! - bērni iesaucās.

- Nu, viss pārējais ir ļoti vienkārši... Lejā pie masta es atstāju nelielu finiera kārbu. Tā ir cieši aiztaisīta no visām pusēm, droši pasargāta no lietus un saules. Un, lai mēs tanī nokļūtu, es kārbai izurbu vienos sānos nelielu caurumiņu.

- Bet kāpēc mums tanī jānokļūst?

- Nokļuvuši līdz kārbai, mēs ierāpsimies tanī un tur atradīsim turziņu ar baltu pulveri... Tas, mani draugi, ir palielināmais pulveris... Vajag tikai katram no mums norīt riekšavu šā pulvera, un mēs atkal pārvērtīsimies par īstiem, lieliem cilvēkiem. Skaidrs?

- Vai! - Vaļai nejauši izspruka. - Bet ja nu kāds aiznes kārbu?

Profesors samulsa. Viņš arī pats bija par to domājis. Bet vai tagad vērts bērniem stāstīt par savām bažām?

Noglaudis bārdu, profesors droši teica:

- Blēņas! Kam gan vajadzīga veca finiera kārba? Cik man zināms, šai apvidū vispār cilvēki staigā reti. Un... Un vispār pietiek pļāpāt, nešķiedīsim velti laiku. Ceļā, mani draugi! Uz priekšu! Nu, galvu augšā! Roku, Karik! Roku, Vaļa!

- Uz kurieni tagad dosimies?

- Turp! - profesors pamāja ar roku. - Kurss - uz finiera kārbu.

Augstu pacēlis galvu, profesors sāka soļot uz mežu. Bērni devās viņam pakaļ, par kaut ko dedzīgi sačukstēdamies. Profesors izdzirda:

- Saki tu!

- Kāpēc es? Saki pati!

- Kas ir? - profesors apstājies vaicāja.

- Bet kā tad mēs tagad gulēsim, kā ēdīsim pusdienas, brokastis? - Vaļa vaicāja.

Profesors paraustīja plecus.

- Kas par niekiem! Mēs gulēsim, kā gulējuši mūsu senči. Kokos, teltīs, alās. Un tik tiešām, tas ir daudz interesantāk nekā gulēt piesmakušā istabā. Iedomājieties, ka esam izbraukuši zaļumos. Vai tas jums patīk?

- Bet ko mēs ēdīsim?

- Nu, ēdiena te, cik uziet. Varam kaut desmit reižu dienā ēst pusdienas, vakariņas un brokastis.

- Bet mums, - Vaļa sacīja, - kad gribējām šodien apēst vienu ogu, kāds iesita un iegāza mūs upē.

- Iesita? - profesors brīnījās.

- Nu jā.

Un Vaļa izstāstīja, kā viņi gribējuši noraut no koka ogu, bet nav tikuši tai klāt un nogāzušies lejā, straujajā upītē.

- Vai jūs ēdāt šīs ogas? - profesors satrūcies jautāja.

- Nē! Nepaguvām!

Profesors atviegloti nopūtās.

- Un labi darījāt. Tās droši vien bijušas indīgās dafnes jeb, kā šo augu biežāk mēdz saukt, zalktenes ogas.

- Bet mēs taču tās neēdām.

- Nav svarīgi. Jūs saelpojāties indīgos zalkteņu izgarojumus un tāpēc zaudējāt samaņu.

- Ziniet, mīļo profesor, - Kariks enerģiski teica, - mēs esam ar mieru pārgulēt uz zariņa vai kaut kur citur, tikai...

- Kas tikai?

Kariks norija siekalas un turpināja:

- Tikai mēs vēl neesam kopš vakardienas nekā ēduši... Un... mēs nemaz nevaram paiet... Mums...

- Nu jā, nu jā, - profesors sāka rosīties. - Kā tas man uzreiz neienāca prātā?... Protams, mani draugi, protams... Iekams doties ceļā, mēs krietni iekodīsim... Vai gribat pienu?

- Īstu pienu?

- M - m... Ne gluži īstu, protams, tomēr pienu.

- Labi! - Kariks izstiepa roku.

- Tikai pavairāk! - Vaļa iesaucās.

- Ejam! - profesors teica.

Izslējis galvu gaisā, profesors gāja pa priekšu, vēroja zāles kokus un ar acīm kaut ko meklēja. Beidzot viņš apstājās zāles baobaba ēnā, kuram bija tik lielas lapas, ka uz katras no tām varētu iekārtot futbola laukumu un atliktu vietas arī skatītājiem.

- Palūk! - profesors izstiepa roku uz augšu. - Te ganās govju bari.

- Govis kokā?

- Nu jā... Šeit ir kaut kas līdzīgs Alpu ganībām... Kurš no jums rāpsies augšā pirmais?

- Bet vai... vai šīs govis nekož?

- Nekož un nebada. Tām, mani draugi, nav ne zobu, ne ragu.

Kariks un Vaļa reizē metās uz koku. Viņiem pakaļ rāpās profesors.

Turēdamies aiz mīkstajiem, zaļajiem zariem, viņi rāpās, palīdzēdami cits citam, un drīz vien nokļuva līdz varenā koka galotnei.

Saulē mirdzēdamas, lēni līgojās spīdīgās, platās lapas, kas ļoti atgādināja gludas, zaļas pļaviņas. Ceļinieki uzrāpās uz šādas milzīgas lapas un gāja pa to, sperdami ar basajām kājām soļus pa mīkstu, sulīgu virsmu. Bet, paspēruši tikai dažus soļus, bērni neziņā apstājās.

- Kas ir? - profesors jautāja un arī apstājās.

Vaļa izstiepa drebošu pirkstu.

- Kā tad tā? - viņa teica, rādīdama uz lapu.

- Jā, jā, kā tad tā? - Kariks atkāpdamies jautāja.

Lapa bija gluži kā dzīva.

Tās spīdīgā virsma kustējās, savilkdamās un izstiepdamās. Tā bija apklāta tūkstoš mutēm, kas it kā kaut ko gremoja, it kā mēģināja saķert Kariku un Vaļu aiz kailajiem papēžiem.

- Nu? Kas tad jūs biedē? - profesors brīnījās.

- Vai tad tā ir lapa? - Vaļa jautāja. - Redziet, ko tā dara: grasās nokost kāju. Man ļoti bail no tādām lapām.

- Kas par muļķībām! Kaunieties! Tās jau ir visparastākās atvārsnītes.

- Atvārsnītes?

- Nu, protams. Tie taču ir lapas vēdlodziņi, kas vēdina stādu. Tās ir stāda plaušas, ar kurām tas elpo.

- Bet... Vai šīs atvārsnītes nevar mūs saķert aiz kājām?

- Skaidrs, ka ne. Nebaidieties, droši nāciet man līdzi!

Un profesors devās pa lapu gar stingrajām cīpslām, ar kurām visos virzienos bija sašūta zaļā pļaviņa.

Bērni gāja līdzi profesoram.

Vaļa pirmā ieraudzīja govis.

- Ai, skatieties! - viņa iesaucās. - Vai tās ir govis? Nemaz pēc tādām neizskatās. Un cik zaļas!

Gar lapas pļaviņas malām, garās, tievās kājas cilādami, klaiņoja zaļi dzīvnieki, kas atgādināja milzīgus bumbierus. Daži tupēja, nokāruši ūsas uz lapas sulīgās virsmas un dziļi iegrūduši savu ieliekto snuķi lapā.

- Nu re, - profesors teica, - iepazīstieties. Zāles govis. Nebrīnieties, ka tās nav līdzīgas govīm. Toties piens tām ir lielisks. Nemaz nav peļamāks kā īstajām govīm.

- Bet kā tās sauc? - Vaļa jautāja.

- Vai tiešām vēl neesi atskārtusi? Tās taču lapu utis. Visparastākie kukaiņi. Ja esi kādreiz lasījusi par skudrām, tad tev jāpazīst arī lapu utis.

- Nu jā, atceros! - Kariks teica. - Skudras audzē tās.

- Kā tad, tev taisnība, Karik, - profesors atbildēja. - Skudras bieži vien nes lapu utis pie sevis, baro un kopj tās.

- Kā piena fermā!

- Jā. Gandrīz tā... Skudras ļoti ciena lapu utis. Tāpat kā cilvēki govis. Skudras slauc viņas, pārtiek no viņu piena un... uzmanīgāk, lūdzu. Nekāpiet virsū pienam.

Profesors apstājās pie bieza šķidruma peļķes.

- Man šķiet, - profesors sacīja, - zaļās govis nav vērts slaukt. Te tāpat tek piena upes, mielojieties, mani draugi!

Viņš nogulās uz vēdera, pieplaka ar lūpām pie lapu uts zaļā piena peļķes un, notriepdams tanī bārdu, iebaudīja dažus malkus.

- Ļoti gards! Lūdzu! Mielojieties!

Bērni sekoja profesora priekšzīmei un kāri metās pie saldā, biezā piena.

- Nu, kā ir? - profesors jautāja. - Vai gards? Patika?

- Labāks par īsto! - sacīja Kariks, līksmi slaucīdams muti ar plaukstu.

Vaļa strēba, nepaceldama galvu - un tikai kaut ko nesaprotamu ņurdēja.

Beidzot visi bija paēduši.

Bērni atlīda nost no piena peļķes un izstiepās uz lapas ka pludmalē.

Vaļa gulēja, vēderu glaudīdama. Kariks bija plati ieplētis kājas un rokas.

- Jauki! - viņš sacīja.

- Ja esat jau paēduši, tad iesim. Nezaudēsim veltīgi nevienu brītiņu.

- Ai nē! - Vaļa steidzīgi attrauca. - Vispirms mazliet atpūtīsimies.

- Kaut pusstundiņu! - Kariks pievienojās māsai. Smagās kājas šķita it kā svešas. Rokas dusēja uz sulīgās

lapas, kā svina pielietas. Bija slinkums kustēties.

- Nu labi, - profesors bija ar mieru. - Ja vajadzīgs, atpūtīsimies. - Un nolikās blakus bērniem.

Pēc visiem šāsdienas piedzīvojumiem arī profesoram nebija nekas pretī pusstundu pagulēt un atpūsties. Saldi nožāvājies, viņš palika rokas zem galvas un aizvēra nogurušās acis.

Kādu brīdi ceļinieki gulēja klusēdami, miegdami acis spilgtajā saulē un grozīdamies no viena sāna uz otru. Virs galvas šalca vējš. Lapa līgojās kā šūpulis.

- Cik labi! - profesors noņurdēja.

Viņš sāka kaut ko murmināt, tad nolika galvu uz lapas un klusi iekrācās, mazliet iesvilpdamies ar degunu.

- Aizmidzis, - Vaļa teica.

- Lai guļ! Arī mēs atpūtīsimies. Vaļa brītiņu klusēja.

- Māmiņa tagad droši vien raud, - viņa nopūtās.

- Skaidrs, ka raud, - Kariks, uzacis raukdams, noteica. Vaļa nopūtās vēl smagāk, it kā ari pati taisītos raudāt, bet

tai brīdī gaisā kaut kas iedunējās un ar troksni atsitās pret lapu. Lapa iedrebējās.

- Kas tas tāds? - Vaļa iespiedzās. Profesors pavēra miegainās acis.

Pa lapu līda milzīgs bruņurupucis, tikai mazliet mazāks par tanku. Bruņurupuča mugura spīdēja, it kā ar sarkanu laku noziesta. Melni plankumi uz muguras zaigoja kā lakoti japāņu šķīvji.

Profesors nožāvājās, aizvēra acis un sāka miermīlīgi krākt.

Bērni satraukti noraudzījās sarkanajā briesmonī, kas viegli, nepavisam kā bruņurupucis skrēja tieši viņiem virsū.

Viņi piekļāvās viens otram.

Sarkanais bruņurupucis pieskrēja pie bērniem, paskatījās viņos no augšas, it kā no šķūņa jumta, un bargi pakustināja ūsas...

Kariks un Vaļa uzlēca kājās un spiegdami un kliegdami metās bēgt.

Viņi aizdrāzās garām zaļajām govīm, kas mierīgi ganījās uz lapas pļaviņas, un aizskrēja līdz pašai lapas malai.

Tālāk vairs nebija kur skriet.

DEVĪTĀ NODAĻA

Grūts ceļojums. Kafejnīca zāles džungļos. Uzbrukums meža cietoksnim. Cīņa ar skudrām. Zem sēnes. Plūdi

Kariks un Vaļa stāvēja pašā lapas malā. Lejā zem kājām līgojās koku galotnes; caur lapām rēgojās tālā zeme.

Vai lēkt lejā? Bet vai tad var lēkt no tāda augstuma?

Vaļa cieši ieķērās Karikam rokā.

Sarkanais bruņurupucis bija pielīdis pavisam tuvu. Vēl brīdis - un tas metīsies bērniem virsū, nosviedīs viņus zemē, sagrābs un aprīs...

- Nebaidieties! Nebaidieties! - bērni pēkšņi izdzirda profesora balsi. - Tā taču ir «dievgosniņa» - mārīte. Tā jūs neaiztiks. Nāciet šurp!

- Tā neaiztiks, - nočukstēja Vaļa, slēpdamās Karikam aiz muguras.

Nenolaizdams acis no milzīgā bruņurupuča, Kariks virzījās tālāk no tā.

- Nu, nu, drošāk! - profesors uzmundrināja.

Bērni strauji pagriezās un metās skriet, ko kājas nes, uzbrāzdamies virsū zaļajām govīm.

Pūzdami elsdami viņi atskrēja pie profesora un nokrita uz lapas, tūdaļ patverdamies aiz platās profesora muguras.

- Tā jau ir nekaitīga! - profesors teica. - Veltīgi jūs baidāties no viņas!

- Lai arī nekaitīga, bet ļoti drausmīga! - Vaļa strauji elsa.

- Ai, redziet, ko šī nekaitīgā dara! - Kariks iesaucās.

Mārīte bija pielavījusies pie zaļo govju bara, apstājusies un pēkšņi kā lauva notrieca ar ķetnu vienu no tām zemē, parāva zem sevis, uzgāzās tai virsū un iekodās tanī. Vienā mirklī no govs palika pāri tikai zaļa ādiņa.

Mārīte sāka aprīt arī citas. Viņa rāva tās zem sevis, grauza kā saulespuķu sēklas un nicīgi meta ādiņas prom.

Bērni nepaguva atjēgties, kad uz lapas vairs nebija nevienas uts.

Aprijusi utis, mārīte nobraucīja ar milzīgo ķetnu ūsas un, nokratījusi pie kājām pielipušās ādiņas, piegāja pie pašas lapas malas.

Te viņa pacēla savas bruņas, izplešot zem tām caurspīdīgu krēma krāsas lentu. Ar vieglu brīkšķi bruņas salūza divos smagos spārnos, kas atgādināja abras. Asi čaukstēdami, attinās vēl divi plāni, caurspīdīgi spārni. Tie sāka griezties, dunēt kā propelleri. Ceļiniekiem iesitās sejā vējš. Mārīte lēni pacēlās no lapas un aizīrās pāri mežam.

- Tā tik ir dievgosniņa! - Vaļa iesaucās. - Aprija visas govis un aizlaidās.

- Lieliski! - profesors teica. - Tā arī vajag. Tas ir ļoti labi.

- Labi?

- Protams... Lapu utis vajag visiem līdzekļiem iznīdēt. Bet vislabākais paņēmiens, kā cīnīties ar lapu utīm, laikam gan ir ar mārītes palīdzību... Amerikā mārītes lasa maisiem un pavasarī izlaiž sakņu dārzos, kur mājo lapu utis. Mārīšu medniekiem pat ir īpašas kartes, kur atzīmētas vietas, kurās visvairāk pārziemo šie derīgie kukaiņi. Tur tās ari salasa.

- Bet kāpēc lapu utis jāiznīdē? - Vaļa jautāja. - Viņām tik gards piens.

- Piens ir labs, - profesors piekrita, - bet pati lapu uts ir kaitīgs kukainis, turklāt tāds, kas vairojas vairāk par visām citām būtnēm pasaulē. Ja šo kaitnieku neiznīdētu mārītes, mums, cilvēkiem, būtu ļoti grūti cīnīties ar lapu utīm.

- Kā tad tās kaitē?

- Tās uzbrūk augļu koku lapām, puķēm, dārzāju lapām. Vārdu sakot, vasarā gandrīz nav atrodams tāds stāds, kuru neapmeklētu lapu utis.

- Un ko viņas dara?

- Lapu utis izsūc no stādiem sulu. Bet tā vēl nav lielākā nelaime. Ļaunāks ir kaut kas cits. Ar savu zaļo pienu, kas tev tā garšoja, lapu uts aizlipina lapas atvārsnītes, neļauj tai elpot un augt. Lapa, zināms, aiziet bojā. Un, ja aiziet bojā lapas, tad nav ko gaidīt ne augļu, ne dārzāju. Bet nu vairs nepļāpāsim. Esam atpūtušies - laiks doties ceļā. Ejam, mani draugi!

Bet, pirms norāpties no koka, profesors uzmeklēja pie apvāršņa tālo bāku.

Rietumos virs zāles džungļu brikšņiem vējā plandīja milzīgs, sarkans karogs.

- Tā, tā, - nomurmināja profesors, kāpdams lejā, - mūsu ceļš iet uz rietumiem. Jāturas saules virzienā.

Profesors nolēca lejā.

- Ejam! - viņš uzsauca un, soļodams pāri laukumiņam, ieaurojās kā vējš dūmenī:

Marš uz priekšu, - taures sauc,

Steidziet, bērni ašie!

Galvu augstāk turēt būs,

Pionieri brašie!

Vaļa saviebās un aizbāza ar pirkstiem ausis.

Kariks atmeta ar roku: lai dzied. Katram cilvēkam ir kāda vājība.

Profesors bija tikai cilvēks.

Ceļinieki gāja pa mežu.

Augstajiem kokiem nebija zaru, tie stāvēja kā milzu radiomasti.

Saules stari, krizdami no augšas, slīga zemē zelta svītrām, un zeme atgādināja svītrainu, dzeltenu segu.

Ceļinieki gan rāpās kraujos, gandrīz stāvos kalnos, gan ripoja lejā, saceldami biezus putekļu mākoņus.

Dziļas gravas pārgāja augstos pauguros. Mežs slīga lejā, pašā gravu dibenā, un cēlās augšup augstu kalnu virsotnēs.

Zeme bija izrakņāta, izārdīta.

Profesoram un bērniem rokas un kājas bija nobrāztas un saskrambātas.

Vaļai uz pieres rēgojās liels, zils puns. Karikam bija uztūcis deguns un pāri visām krūtīm stiepās sarkana rēta.

Bērni elsa, bet nepalika profesoram ne soli iepakaļ.

Saule sāpīgi dedzināja plecus un rokas. Profesors ik brīdi slaucīja ar plaukstām slapjo seju. Vaļa bija tik sarkana, it kā būtu verdoša ūdens noplaucēta.

- Tā ir gan Āfrika! - Kariks mēģināja jokot. - Vēl viena šāda diena, un mums sāks noiet āda. Mēs būsim svītraini kā zebras.

Profesors un Vaļa neatbildēja. Viņi gāja, aplaizīdami ar mēļi saplaisājušās lūpas, un bieži raudzījās apkārt, vai kaut kur nepaspīdēs dīķis vai upīte.

Bet ūdens nebija.

- Ja jūs zinātu, kā gribas dzert! - Vaļa beidzot neizturēja.

- Kā lai nezinām! - Kariks nosēcās. - Man pašam mute kā pipariem piekaisīta.

- Nu, nu, nenokariet degunus! - profesors uzmundrināja bērnus. - Kaut kur tuvumā jābūt ūdenim.

Drīz vien Vaļa galīgi zaudēja spēkus.

- Atpūtīsimies! - viņa sacīja ik pēc desmit minūtēm.

Ceļinieki apstājās un piesēdās atpūsties, bet sēdēt uz karstās zemes bija vēl ļaunāk nekā iet pa to. Nenosēdējuši ne minūti, viņi uzlēca kājās un devās atkal ceļā.

- J-jā... - profesors murmināja, - mēs ceļojam kā pa Karakuma tuksnesi.

Vaļa gāja grīļodamās.

- Dzert! Dzert! - viņa deldza.

.

Kariks gāja kā pa sapņiem, klupdams un uzgrūzdamies kokiem. Un pēkšņi caur kokiem pazibēja zila svītra.

- Ūdens! - iesaucās Vaļa, mezdamās uz priekšu.

Profesors un Kariks piemirsa nogurumu. Steigdamies viens otram priekšā, viņi devās pakaļ Vaļai.

Mežs pašķīrās.

Zaļajos krūmājos karājās lieli, zili ziedi, bet arī šeit nebija ūdens.

Vaļa nokrita zemē.

- Es vairs... nevaru! - viņa ievaidējās.

- Tūlīt, tūlīt! - profesors murmināja.

Viņš paķēra Vaļu zem rokas.

- Jāiet! Iesim, Vaļuk!

Salts, atspirdzinošs ūdens rādījās bērniem un profesoram ik uz soļa; tas rēgojās gan priekšā, gan pa labi, gan pa kreisi.

Nogurušie ceļinieki ar pēdējiem spēkiem skrēja pie ūdens, bet ikreiz atrada tikai zilos ziedus.

- Dzert! Dze-e-ert! - Vaļa gārdza.

- Dzert! - sakaltušām lūpām čukstēja Kariks.

Profesors sagrīļojās un nokrita ar seju zemē. Bērni nogāzās līdzās.

Viņi gulēja, netikdami pie elpas aiz karstuma un slāpēm.

Garām skrēja zāles džungļu briesmoņi. Tie šaudījās uz priekšu un atpakaļ, it kā te būtu trokšņainu prospektu krustojums. Bet ceļinieki nepievērsa viņiem vairs nekādu uzmanību. Kāds kāpurs pagāja pavisam tuvu garām. Tas pat skāra Vaļas roku, bet Vaļa ir nepakustējās.

- Dze-e-ert!

- Dze-e-ert! - bērni vaidēja.

Profesors grīļodamies piecēlās.

Vajadzēja iet. Bet kurp? Kurā pusē var atrast ūdeni?

Profesors pieslējās pie koka un, nevarīgi nolaidis galvu uz krūtīm, vērās blāvām acīm apkārt. Un, gluži negaidot, gandrīz pavisam līdzās profesoram sakustējās zemes paugurs. Akmeņi ar troksni novēlās paugura piekājē, un paugura virsotne sašķīda divās daļās. Gaisā pazibēja garas ūsas, no zemes parādījās milzīga galva un pēc tam izlīda tumšs stāvs ar dzeltenu apmali.

- Mēs esam glābti! - profesors iesaucās.

Bērni pacēla galvu no zemes.

- Celieties! Ir ūdens! - profesors sauca.

Saņēmuši pēdējos spēkus, Kariks un Vaļa piecēlās.

- Dodiet kādu... lā-lā-lāsīti!

- Pēc brīža dabūsiet veselu upīti. Mūs aizvedīs līdz ūdenim mans labs paziņa.

Profesors pameta ar roku uz to pusi, kur stāvēja briesmonis ar dzelteno apmali, tīrīdamies no putekļiem un dubļiem. Tas atgādināja vaboli, bet šī vabole likās tik liela kā lokomotīve.

- Kas tas tāds? - Kariks čukstēja.

- Visparastākā ūdensvabole! - profesors noteica tādā balsī, it kā runātu par kādu savu senu paziņu. - Ļoti izdevīga satikšanās. Vabole mūs tagad aizvedīs līdz ūdenim. Nevajag tikai atpalikt no tās!

Profesora senā paziņa tik svinīgi paskurināja ūsas, it kā saprastu, ka pašlaik runā par viņu, pagriezās pa labi un droši devās uz priekšu, gumzot zem sevis zāles kokus.

Visi tūdaļ kļuva jautrāki.

- Bet kāpēc tā sēž pazemē? Varbūt tur ir apakšzemes upīte? - Kariks jautāja.

Profesors sāka aizrautīgi stāstīt bērniem par šā apbrīnojamā kukaiņa dzīvi un paražām, aizmirsdams visu pasaulē un vairs nepievērsdams uzmanību ne nogurdinošajam karstumam, ne nelāgajam ceļam, pa kuru, klupdami un dažubrīd bedrēs krizdami, gāja Kariks un Vaļa.

Bērni klausījās profesorā izklaidīgi un, tikai atskanot vārdiem - «ūdens, ūdeņains, ūdenīgs», skumji nopūtās un paātrināja soļus.

Bet profesors, nekā nepamanīdams, stāstīja:

- Un šie brīnišķīgie kukaiņi vairojas no olām, kuras piestiprina pie ūdensaugiem. Pēc mēneša no olas izšķiļas kāpurs, kas ļoti līdzīgs tauriņu kāpuram un savā raksturā tīģerim. Šie drošie un rijīgie kāpuri uzbrūk gandrīz visiem ūdens iemītniekiem, pat zivīm, kaut gan zivis tūkstoškārt lielākas par šiem kāpuriem. Kad kāpurs paaugas, tas izlien no ūdens krastā, atrod ērtu, mierīgu vietiņu un ierokas dziļi zemē. Šeit kāpurs sākumā pārvēršas par kūniņu un pēc tam par lielu, īstu vaboli. Vabole iznāk no pazemes - jūs jau to paši redzējāt - un dodas laupīt savā dzimtajā stihijā - ūdenī.

- Bet kā viņa zina, kur atrodas ūdens? - jautāja Vaļa, aplaizīdama sakaltušās lūpas.

- Kā tad putni zina, kur dienvidi, kad tie rudenī lido pārziemot uz siltām zemēm?

Profesors runāja bez apstājas; viņš zināja, ka ceļš daudz īsāks, ja iet sarunādamies.

- Šī vabole, - profesors stāstīja, - laikam gan ir visapbrīnojamākais dzīvnieks zemes virsū.. To var sastapt jebkurā ūdenstvertnē. Kad ieraudzīsiet to, labi krietni novērojiet... Atcerieties, mani draugi, tā iras pa ūdeni kā tvaikonis, var ienirt kā pīle, palikt dīķa dibenā ilgāk nekā ūdenslīdējs, pārvietojas zem ūdens ne sliktāk par zemūdeni, lido pa gaisu kā lidmašīna un staigā pa zemi kā cilvēks. Tādus dzīvniekus ne visai bieži gadās sastapt mūsu pasaulē... Reiz es...

- Ūdens! - Vaļa iesaucās.

Neklausīdamies vairs profesorā, bērni drāzās uz priekšu.

Starp zaļajiem krūmiem nekustīgi vizēja zils ūdens spogulis.

Vabole piegāja pie kraujas, metās lejā un pazuda. Ezera spogulī parādījās ūdens apļi.

- Ūdens!

- Ūdens!

Ezera krastā stāvēja koki ar lieliem, ziliem ziediem. Tumšas lapas meta zemē biezas, vēsas ēnas. Kariks neapstādamies noskrēja no piekalnes, palēcās un, rokas izstiepis, tāpat kā vabole iegāzās ūdenī.

Viņš plunčājās, tvēra ar muti ūdeni, šļakstījās un skaļi smējās.

Nogurums bija kā ar roku atņemts.

- Drīzāk! - Kariks sauca. - Drīzāk šurp, kamēr neesmu izdzēris visu ūdeni.

Klupdami krizdami pie krasta pieskrēja profesors un Vaļa. Viņi ielēca ūdenī, saceldami šļakatu mākoņus, un tūdaļ sāka dzert, pieplokot ar tveicē sasprēgājušām lūpām pie ūdens.

- Ai, cik labi! - Vaļa pacēla galvu.

Viņai bija slapjš deguns, pa vaigiem un zodu tecēja ūdens lāses.

- Peldieties, peldieties! - komandēja profesors, izspiezdams ūdeni no savas slapjās bārdas.

Pēc patikas nopeldējušies, ceļinieki izkāpa no ūdens, nožāvājās saulē un tad devās zāles meža biezoknī un izlaidās vēsā ēnā zem kokiem, kuriem bija zilie ziedi.

Tur viņi gulēja nekustēdamies, nerunādami, lūkodamies caur ziediem un lapām zilajās debesīs, laiski ieklausīdamies zāles džungļu troksnī.

Pēkšņi profesors uzlēca kājās, sakārtoja tērpu, piegāja pie koka un ieķērās ar abām rokām zaļajā zarā.

- Kurp tad jūs? - bērni sauca.

- Guliet mierīgi. Es tūlīt...

Profesors kāpa kokā.

Bērni saskatījās.

- Kāpsim arī mēs! - Vaļa teica.

- Kāpsim!

Viņi pieskrēja pie koka, bet nepaspēja satvert apakšējos zarus, kad augšā kaut kas nošvirkstēja, it kā tur plēstu stipru audeklu.

- Ķeriet, bērni!

Kariks un Vaļa izplēta rokas.

Gaisā pazibēja kaut kas gaišzils.

Lēni griezdamies un līganodams, bērniem tieši uz galvas noslīga liels, iezilgans plīvurs.

- Kas tas ir? - Kariks iesaucās.

- Neaizmirstules ziedlapiņa, - no augšas atbildēja profesors.

- Kur mēs to liksim?

- Kur liksim? Izšūsim no ziedlapiņām tērpus, pagatavosim saulessargus... Nezinu, kā jums, bet man visa mugura vienās tulznās no saules apdegumiem.

Profesors nometa vēl dažas ziedlapiņas.

Bērni uzlasīja tās, sakrāva kaudzē.

Vienu ziedlapiņu Vaļa uzmeta sev galvā.

Tā bija liela, plata. Noslīdējusi gar pleciem, ziedlapiņa kā gumijas apmetnis apsedza viņas karsto muguru.

- Nu, kā ir? - jautāja profesors, nolēcis no koka zemē.

- Ļoti liela! - Vaļa atbildēja.

Profesors paņēma lapiņu, pagrozīja to rokās, pārlieca uz pusi, tad pārlieca vēlreiz un nokoda stūrīti ar zobiem.

- Stipra gan! - profesors sacīja, saudzīgi atlocīdams pārkosto lapiņu.

Lapiņas vidū bija nevienāds caurumiņš ar saplosītām malām.

- Nu, bāz iekšā galvu! - profesors teica.

Vaļas saulē apdedzinātajiem pleciem uzgulās vēss, mīksts tērps.

Ziedlapiņa apklāja Vaļu no pleciem līdz ceļgaliem.

- Nekas! - Kariks atzina par labu. - Kā teltene.

- Nevis teltene, - profesors sacīja, - bet vienkāršs ziedu apmetnis! - Un viņš pasniedza Karikam tādu pašu ziedlapiņu.

- Nu, velc arī tu mugurā. Šie apmetņi paglābs mūs dienā no saules apdegumiem, bet naktī no aukstuma.

Mazā sabiedrība tagad atgādināja klejojošu cirku. Profesors un bērni, tērpušies zilajos apmetņos, gāja rindā, cits aiz cita.

Viņi nesa rokās garus spieķus, kuros lēni līgojās neaizmirstuļu ziedlapiņu daļas.

Gaišzilie saulessargi, apdvešot sejas ar vēsumu, lieliski aizsargāja ceļiniekus no kvēlajiem stariem. Profesors gāja, svilpodams maršu. Kariks un Vaļa paklusām dūca līdzi.

Drīz vien mežs kļuva retāks.

Ceļinieki iznāca saulainā laukumiņā.

Virs galvām dūkdami laidās spārnoti dzīvnieki, tik lieli kā govis. Caurspīdīgiem spārniem zibēdami, tie joņoja tik zemu, ka Kariks un Vaļa bieži vien pietupās vai izbailēs apstājās.

- Velti jūs baidāties no kukaiņiem, - profesors smaidīdams teica. - Ņemiet vērā: katram no viņiem ir sava pastāvīga un parasta barība. Spāres, piemēram, pārtiek no mušām un tauriņiem, bites no ziedu sulas. Daudzi kukaiņi, kas lido, vispār nekā neēd. Tie ierodas pasaulē tikai tādēļ, lai izdētu oliņas, un tad mirst. Daudziem pat nav mutes. Kā redzat, šeit ir tikpat droši kā kuras katras pilsētas ielā. Esmu pārliecināts, ka nevienam kukainim pat nenāks prātā jūs iekārot...

Profesors neizrunāja līdz galam.

Viņš negaidot satvēra Kariku un Vaļu aiz rokas un ar visu spēku pierāva sev klāt. Bērni nokrita zemē. Profesors izstiepās viņiem līdzās.

- Css! - iešņācās profesors, piekļaudamies pie zemes.

Tai pašā brīdī kaut kas nosvilpa ceļiniekiem virs galvas un ar troksni nogāzās meža biezoknī.

Ceļinieki steidzīgi aizsedzās ar saulessargiem.

- Kas tur ir?

- Kas tas tāds?

Profesors piesardzīgi pavērās no saulessarga apakšas.

Netālu aiz tumša paugura virs meža galotnēm saulē laistījās kāda spoža, zaļa mugura. Tā brīžiem uzslējās, brīžiem noslīga, tad dzīvnieks aizrāpās sāņus, palēcās un, čaukstoši izplētis spārnus, nozuda.

- Zaļais sienāzis! -teica profesors, pieceldamies un nokratīdams smiltis.

Kariks paklusām iegrūda Vaļai sānos.

- Vai tad sienāži ir cilvēkēdāji? - viņš jautāja.

- Redzi, - profesors mulsi nomurmināja, - sienāzis ir plēsīgs kukainis; un kā lai es zinu, kas tam var ienākt prātā? Uzmanība nekad nav par ļaunu, mani draugi.

Ceļinieki nesteigdamies devās tālāk.

Viņi gāja, brizdami pāri upītēm, pārpeldēdami nelielusdīķus, lauzdamies cauri biezu džungļu brikšņiem. Profesors rādīja gan vienu, gan otru zāles koku un stāstīja bērniem interesantus notikumus par dažādiem stādiem. Un, šķiet, nebija tādas zāles un tādas puķes, kas augtu tāpat, bez kāda labuma cilvēkam.

Pēkšņi Vaļa satvēra profesoru aiz rokas.

- Skatieties! - viņa iesaucās. - Skatieties... Kas tur ir?

Visi apstājās biezu krūmāju priekšā.

- Kur? Ko tu ieraudzīji?

- Lūk, tur! Tur viņi ir! Uzglūn mums!

- Nekā neredzu! - profesors sapīka.

Pielicis pie acīm plaukstu, viņš izstiepa kaklu, pacēlās uz pirkstgaliem, vērīgi aplūkodams biezos krūmājus.

- Es arī! Es arī redzu! - Kariks sacīja. - Tie ir apaļi un kustas.

- Bet kur tad jūs redzat? - jautāja satrauktais profesors.

Viņš paspēra soli uz priekšu un piepeši jautri iesmējās.

- Nu, tās ir tīrās blēņas. Jūs arī paši sāksiet smieties, kad pieiesiet tuvāk šiem meža briesmoņiem. Ejam.

Un platiem soļiem profesors devās uz briesmīgo dzīvnieku midzeni.

Bērni gāja viņam līdzi.

Jo tuvāk viņi nāca meža briesmoņiem, jo skaidrāk kļuva redzamas tumšbrūnas bumbas, kas karājās zāles kokos. Notālēm tās atgādināja futbola bumbas, bet, tuvāk pienākot, izrādījās, ka neviena no tām nav mazāka par aerostatu. Šo brūno aerostatu sienas bija pagatavotas no baļķiem un zemes pikām,

- Uzminiet: kas te ir? - profesors apstājies vaicāja.

- Ai! - Vaļa iesaucās. - Apaļas mājas! Redziet, cik te daudz iemītnieku. Tā ir meža viesnīca «Kukaiņu pajumte»,

- Vai arī meža restorāns «Apaļās mājas noslēpums», -Kariks iesmējās.

Pa biezajām, izdobtajām sienām rāpās dzelteni, seškājaini dzīvnieki. Tie sagrūdās pie tumšajām izejām un laiski aizlīda uz dažādām pusēm, pēc tam atkal sagāja kopā, aptaustīja ar ūsiņām cits citu un, jocīgi tenterēdami, pazuda apaļās mājas tumšajos gaiteņos.

- Tās taču ir lapu utis! - Kariks iesaucās. - Bet kāpēc tik dzeltenas?

- Ļoti vienkārši, - profesors atbildēja. - Šī lapu utu suga piemērojusies sava mājokļa krāsai... Ziemeļos visi putni un dzīvnieki ir balti, sniega krāsā, bet dienvidos dzīvnieki tērpjas raibās krāsās, kas līdzīgas dienvidu mežu un stepju raibajām krāsām. Vai tu to nezināji?

- Vai tādēļ, lai labāk paslēptos? - Kariks vaicāja.

Profesors pamāja ar galvu.

- Gan tādēļ, lai labāk paslēptos, gan arī, lai labāk piezagtos klāt savam upurim. Žirafei plankumainā āda palīdz vieglāk noslēpties, bet tīģerim šāda pati āda palīdz nepamanīti tuvoties laupījumam.

Profesors piegāja pie brūnās, apaļās mājas, apskatīja to no visām pusēm un pat padauzīja sienas ar saulessarga rokturi.

- Lielisks darbs! Apbrīnojams! Ļoti apzinīgi veikts! -profesors sacīja. - Šīs skudras ir ko vērts!

- Skudras? Vai tad to cēlušas skudras?

- Nu jā.

- Bet kāpēc tad te dzīvo utis?

- Tāpēc, ka tā ir skudru piena ferma...

Profesors pavicināja gaišzilo saulessargu un teica:

- Tāpat kā cilvēki audzē govis, skudras audzē lapu utis. Un ne tikai audzē, bet arī sargā lapu utis no ienaidniekiem. Un, lai seškājainās govis neaizskalotu lietus, skudras ceļ tām šīs mājas, šīs fermas.

- Bet kā tad skudras aiznes no šejienes pienu?

- Kāpēc tām jānes? Skudras pašas nāk šurp dzert pienu.

Kariks līksmi iesmējās:

- Tad jau tā nav ferma, bet kafejnīca.

- Dažas skudru sugas, - profesors turpināja, - novieto lapu utis pa ziemu skudru pūznī un visu ziemu, neatstādamas skudru pūzni, pārtiek no svaiga piena.

- Vareni! - Kariks iesvilpās. - Bet es esmu lasījis, ka skudras ziemu liekoties uz guļu un nekā neēdot.

- Pilnīgi pareizi. Tomēr ne visas. Dažos skudru pūžņos daļa skudru vienmēr paliek nomodā. Tās tad arī pārtiek no lapu utu piena.

- Droši vien tās ir baltās skudras, kas ziemā ēd, - Vaļa sacīja. - Arī es esmu lasījusi. Tās mīt Āfrikā. Saucas par termītiem.

- Tu, Vaļa, esi visu sajaukusi. Baltu skudru nemaz nav. Un termīti nav skudras, kaut gan viņu mājokļi ļoti līdzīgi skudru pūznim. Termīti ir tuvāki spārēm nekā skudrām.

- Tātad baltu skudru nav?

- Nē! Bet ir melnas, rūsganas, sarkanas, asins sarkanas, dzeltenas. Ir skudras tēlnieces, skudras kalnraces, mūrnieces, lopkopes, zemkopes, medus skudras, saulsargskudras, skudras vientuļnieces. Visas nemaz nav iespējams uzskaitīt.

Sarunādamies par skudrām, ceļinieki bija nonākuši pie kraujas. Tā stāvi slīga lejup zaļā ielejā, kuru iekļāva nelieli kalni.

Viegli mākoņi trauca virs kalniem.

Kalnu virsotnes oranžā gaismā apstaroja priekšvakara saule.

- Skatiet! - Vaļa pēkšņi iesaucās. - Ēģiptiešu piramīdas! Skatiet! Skatiet jel!

Ielejas vidū pacēlās apaļš kalns.

Tas bija veidots no tumšiem, ar zemi apbērtiem baļķiem. Piramīdai apkārt stiepās gaisa galerijas, noslīgdamas spirālveidīgi līdz apakšai.

- Skudras! - profesors teica. - Melnās skudras. Tās saimnieko tais piena fermās, kurām tikko pagājām garām.

Garas skudras kā kurti rosījās ap skudru pūzni. Tās šaudījās šurp un turp, skraidīja grūstīdamās pa gaisa galerijām, pagāza cita citu gar zemi, lēca kājās un atkal skrēja. Kā likās, kāds bija tās izbiedējis. Tās tvēra milzīgās kūniņas un steidzīgi stiepa savas mītnes tumšajās ejās. Garās, baltās kūniņas līgodamās ņirbēja virs melno skudru galvām.

- Tās stiepj olas! Bet kāpēc? - Vaļa jautāja.

Profesors paraustīja plecus.

- Jādomā, - profesors, pavēries debesīs, teica, - ka drīz būs lietus. Parasti pirms lietus skudras slēpj kūniņas jeb, kā tu tās sauc, olas un aizdara visas ieejas un izejas... Bet nezaudēsim velti laiku: kamēr skudras aizņemtas savā darbā, mēģināsim tikt pāri ielejai. Arī mums, draugi, jāpameklē klusa vietiņa, kur paslēpties no lietus.

Ceļinieki sāka kāpt lejā. Bet, paspēruši dažus soļus, viņi izdzirda neskaidru troksni, kas kļuva arvien skaļāks.

Profesors apstājās.

- Vai tiešām jau lietus?

Viņš pavērās debesīs.

Tās bija satumsušas, malās brieda negaisa mākoņi. Zāles džungļi stāvēja nekustīgi, it kā apklusuši. Bet lietus vēl nelija.

- Bet kas tas par troksni?

Ceļinieki sāka ausīties.

Bērni nemierīgi raudzījās profesorā, kas, sirmo bārdu braucīdams, uzmanīgi klausījās pieaugošajā troksnī.

- Savādi... Ļoti savādi! - profesors murmināja. - Man nepatīk šis troksnis, draugi.

Profesors un bērni drošības pēc paslēpās aiz zāles kokiem.

- Kāds it kā skrien šurp! - sacīja Kariks, piesardzīgi pavērdamies no resna stumbra.

Troksnis tuvojās. Tagad jau skaidri varēja sadzirdēt ātru kāju dipoņu. Likās, it kā ceļiniekiem auļotu virsū nobiedētu govju bars.

Tālo kalnu virsotnes sāka kūpēt.

Tās iekļāva putekļu mākonis.

- Es redzu! - Vaļa iesaucās. - Lūk! Lūk! Skatieties! Nāk! Ai, cik viņu daudz!

Paugurainajās virsotnēs parādījās melni punktiņi.

Sākumā tie izrisa gar pakalnu grēdu, tad kādu mirkli apstājās un pēkšņi sāka velties pa nogāzēm lejā.

Kalni uzreiz satumsa. Neskaitāmi dzīvnieku bari kā lavīna gāzās lejā, un drīz vien visa ieleja kļuva it kā dzīva. No kalnu aizmugures nāca aizvien jaunas un jaunas kolonas.

- Sarkanās skudras! - profesors iesaucās.

Viņš nebija maldījies.

Tās bija milzīgas sarkanās skudras. Viņu spēcīgie augumi zaigoja vara krāsā. Sarkanās skudras bija otrtik lielas kā melnās. Un cik niknas, kareiviskas tās izlikās!

Atnācējas neapstādamās metās virsū melno skudru pūznim. Tās ķērās nadzīgām kājām aiz sijām un drīz vien kā dzīva straume pārplūdināja visas galerijas.

Šīm niknajām skudrām izskrēja pretī skudru pūžņa iemītnieces.

Galerijās sākās sīva cīņa.

Sarkanās skudras kā izsalkušu suņu bars plosīja mierīgās lopkopes, nogalināja tās, grūda nost no galerijām.

Tās uzbruka skudru pūznim no visām pusēm.

Lopkopes aizstāvējās izmisuma pilnā cīņā.

Viņas krita simtiem, drosmīgi aizstāvēdamas katru ieeju savā mājoklī. Bet spēki bija nevienādi.

Pāri sakropļotajiem melno skudru līķiem sarkanās soli pa solim virzījās uz priekšu un beidzot, satriekušas mazās aizstāves, ar troksni ielauzās skudru pūznī.

Galerijās visur mētājās nonāvētas melnās skudras.

Lejā pie skudru pūžņa pakājes mazi melno skudru pulciņi vēl drošsirdīgi cīnījās ar sarkanajām. Bet kauja jau bija galā.

Sarkanās skudras bija uzvarējušas melnās un sāka laupīt viņu pūzni.

Uzvarētājas stiepa no tuneļiem baltās kūniņas un steidzīgi devās pa galerijām lejā, kur sablīvējās nekārtīgā, trokšņainā pūlī. Tās atgādināja bandītus, kuri, izlaupījuši māju, stiepj saiņos salaupīto mantu.

- Kāpēc tās īsti kāvās? - Kariks neizpratnē jautāja.

- Vai tad tu neredzi? - profesors čukstēdams atbildēja. - Sarkanās skudras atņēma melnajām viņu kūniņas, viņu bērnus. Tagad tās aiznesīs šīs kūniņas uz savu pūzni un, kad no tam izkūņosies skudras, pārvērtis tas par savām verdzenēm.

- Ko-o?

Kariks uzlēca kā dzelts.

- Kāpēc tad jūs visu laiku klusējāt? Šīs vergu īpašnieces laupa, bet mēs sēžam, rokas salikuši?!

Viņš paķēra akmeni un atvēzējies laida to ar visu spēku bandītu pūlī, kas stiepa no skudru pūžņa baltās kūniņas.

- Sitiet tās! Vaļuk, ko tu skaties? Vai tad neredzi?! Ak šīs nolādētās parazītes!

Sarkanajām skudrām lidoja virsū zemes pikas un akmeņi.

Nedomādami par briesmām, bērni izlēca no koku aizsedzes.

- Uzbrukumā! - Kariks komandēja.

Un divi akmeņi šņākdami iecirtās laupītāju pūlī.

Pārbiedētais profesors saķēra bērnus aiz rokām.

- Mierā! Neprātīgie! Ko jūs darāt? Vai gribat, lai tās metas mums virsū?

- Kaut arī tā! - Vaļa sapīka. - Lai metas virsū! Mēs viņām parādīsim, kā iegūt vergus!

- Mēs netiksim ar tām galā! - profesors centās pierunāt.

- Mēs vēl redzēsim: kurš kuru?! - kareiviski atbildēja Kariks, bombardēdams sarkanās skudras ar akmeņiem.

Bērni bija tā iekarsuši, ka viņus vairs nebija iespējams atturēt.

- Un ko tad jūs pats? - Vaļa uzkliedza profesoram. - Kā jums nav kauna stāvēt mierā? Palīdziet! - Un viņa iegrūda profesoram akmeni.

Bet profesors atmeta ar roku un nogāja sāņus.

Viņš atsēdās kraujas malā un, pārkāris pāri kājas, sāka skaitīt skudras, ko bērni ievainoja.

Lūk, viens no bērniem trāpīja kādai skudrai taisni galvā. Skudra sagrīļojās un sāka lēni, it kā pārdomādama ļimt zemē. Tūlīt tai svilpdams iedrāzās krūtīs otrs akmens. Skudra noraustījās un sastinga. Tai izkrita no ķepām kūniņa un sāka velties no kalniņa lejā. Kūniņai tūlīt pieskrēja klāt cita bandīte.

- Sitiet jel tās! - Vaļa kliedza.

Profesors, pašam negaidot, atvēzējās un laida savu šāviņu sarkanajai skudrai virsū.

Tieši šai brīdi skudra bija nokļuvusi līdz kūniņai. Viņa jau gandrīz bija to saķērusi ar savām tvarstīgajām ķepām, bet profesora mestais akmens ķēra skudras ķepu. Skudra, slīgdama uz vieniem sāniem, sāka griezties apkārt un klibodama līda projām.

- Ak tā, nepatīk vis! - profesors iesmējās un noliecās pēc akmens.

Bet pie pamestās kūniņas jau skrēja trešā skudra. Paķērusi kūniņu, tā žigli trauca pie savas bandas.

- Nekas nebūs! - profesors iesaucās. - Neatdošu!

Un viņš tik labi notēmēja akmeni, ka ar vienu sitienu notrieca gar zemi arī šo skudru.

Kūniņa aizvēlās tālu prom.

- Sitiet tās! - Kariks sauca. - Šīm parazītēm vajadzētu sadot vēl pavisam citādi. Ak, ja te varētu atvest mūsu pionieru pulciņu, mēs gan parādītu šīm vergu īpašniecēm... Kas par neģēlēm! Neviens viņas neaiztiek, bet pašas lien virsū... Nu tad visi reizē! Baterija, uguni!

Sarkanajām skudrām lidoja virsū smagi akmeņi.

- Urā! Viņas bēg! - Vaļa līksmi iesaucās.

Viņa noliecās, lai paceltu no zemes jaunu akmeni, kad pēkšņi tieši viņas priekšā parādījās drausmīga skudra.

Kā šī skudra bija tikusi pāri gravai? Kāpēc neviens nebija to pamanījis?

Paķērusi zemes piku un augstu pacēlusi to, Vaļa meta skudrai pa galvu un iekliedzās:

- Palīgā! Šurp!

Skudra sagrīļojās, bet devās drosmīgajai meitenei tieši virsū.

Profesors un Kariks pieskrēja viņai klāt.

Profesors komandēja:

- Jūs no sāniem, es no priekšas! Apmētājiet viņu akmeņiem!

- Ur-rā-ā! - bērni kliedza un bez bailēm metas skudrai virsū.

Profesors no visa spēka ietrieca tai ar akmeni pa acīm.

Skudra nodrebēja, sagrīļojās, nevarīgi notirināja kājas. Kariks iesita tai pa muguru, un Vaļa, pieskrējusi klāt, ietrieca ar akmeni pa galvu. Skudra nogāzās zemē.

- Urā-ā! - Vaļa kliedza.

Pacēlusi augstu gaisā akmeni, viņa stāvēja gluži piesarkusi, lepni vērdamās profesorā un Karikā,

Bet bija par agru priecāties.

Pāri gravai bandītei jau drāzās palīgā vesels bars niknu skudru. Tās skrēja veiklas, spēcīgas, un saule apspīdēja viņu sarkanos, mirdzošos sānus, kas zaigoja kā vara bruņas.

Zāles džungļi nodrebēja no smagās skudru soļu dipoņas.

- Vaļuk, Vaļuk! Skaties... Aiz muguras!- Kariks sauca.

Vaļa pagriezās.

- Vai, tur jau vesels simts! - viņa iesaucās. - Nē, vairāk. Nāk virsū! Nāk virsū!

Ķerdamies ķepām pie kraujas malas, pakalniņā rāpās augšā neskaitāmi skudru bari.

- Bēgsim! - profesors iesaucās.

Viņš satvēra bērnus aiz rokām, un viņi aizjoņoja, nemeklēdami ceļu, lēkdami pāri bedrēm, klupdami pret akmeņiem.

Vējš svilpoja ausīs, sīca smalkā balsī: «Z-z-z-z-z!»

Smagi dimdinādamas zemi, aiz muguras skrēja skudras un bija jau tuvu nelaimīgajiem ceļiniekiem.

Vēl kāds brīdis - un tās panāks, saķers un saplosīs profesoru un bērnus.

No ātrā skrējiena aizelsies, profesors allaž atskatījās uz skudrām un ar bažām vēroja bērnus, vai tie izturēs šo skrējienu.

«Neizbēgsim!» profesors drūmi domāja. «Nevarēsim izbēgt!»

Bet ko lai dara? Jāaiziet bojā? Bērniem un viņam pašam?

Nē, tas nav iespējams!

Ka būtu, ja viņš apstātos un aizturētu skudras? Varbūt bērni pagūs aizbēgt, kamēr viņš cīnīsies ar skudrām?

Profesors it kā netīšām paklupa un apstājās.

Ieraudzījuši to, arī bērni apstājās.

- Bēdziet! Bēdziet! - profesors māja ar rokām.

Kariks un Vaļa skrēja tālāk, bet, dažus soļus paskrējuši, atkal apstājās.

- Bēdziet jel, velns lai parauj! - profesors saskaitās. - Bēdziet! Ko jūs stāvat? Nu ko? Ko?

- Upe! Te ir upe!

- Kur?

Profesors pieskrēja bērniem klāt.

Priekšā stiepās ne visai augsta pakalnu grēda.

Aiz pakalniem zilgmoja upe.

- Vai pārpeldēsiet? - ātri jautāja profesors, smagi atvilkdams elpu.

Kariks un Vaļa saskatījās un reizē atbildēja:

- Pārpeldēsim.

- Protams, pārpeldēsim.

- Tad uz priekšu! Mēs esam glābti!

Profesors uzskrēja stāvā pakalnā.

- Leciet ūdenī! - viņš sauca. - Peldiet uz otru krastu! Un, rokas pacēlis, metās no kraujas upē.

- Man pakaļ! - bērni izdzirda.

Vairs ne mirkļa nedomādami, Kariks un Vaļa metās ūdenī tūdaļ pēc profesora.

No aukstā ūdens aizrāvās elpa. Kariks izsprāga kā korķis virs ūdens un ātri pavērās visapkārt.

Priekšā, sēkdams un sprauslādams kā ronis, peldēja profesors. Viņa kailā galva spīdēja saulē kā pulēta biljardbumba.

Steidzīgi rausdami ar rokām ūdeni, Kariks un Vaļa peldēja profesoram pakaļ.

Bet viņš, kā liekas, neredzēja bērnus. Viņš grozīja galvu, žāvās ārā no ūdens, skatījās apkārt.

- Uhū-ū-ū! - profesors sauca. - Kur jūs esat?

- Šeit!

- Šeit!

- Nepalieciet iepakaļ!

Kariks un Vaļa sitās ar rokām pa ūdeni. Pielikdami visus spēkus, viņi centās panākt profesoru, bet viņš, kā redzams, bija lielisks peldētājs. Atstatums starp viņu un bērniem ar katru brīdi pieauga. Profesors jau tuvojās otram krastam, bet Kariks un Vaļa bija vēl tikai pusē.

Vaļa kaut ko sauca. Tad profesors pagriezās atpakaļ un, ticis bērniem līdzās, sāka peldēt tiem blakus.

- Nu, kā klājas? - viņš uztraukts jautāja. - Vai neesat noguruši? Vai aizpeldēsiet?

- Aizpeldēsim! - tikko izdvesa Vaļa, laizdama burbuļus.

Kariks pagrieza galvu atpakaļ; viņš visvairāk baidījās, ka tikai sarkanās skudras nemetas peldus viņiem pakaļ. Kariks redzēja, kā tās rosījās krastā, skrēja klāt pie upes, noliecās pie paša ūdens, uzmanīgi izstiepa uz priekšu ķepas, it kā grasītos peldēt, bet tūdaļ kāpās atpakaļ.

Neviena no tām neuzdrošinājās doties ūdenī.

Novārgušie ceļinieki bija sasnieguši otru krastu un, aiz noguruma grīļodamies, devās pie svītrainiem akmeņiem.

Bērni apsēdās uz akmeņiem.

- Tas tik bija karš! - sacīja profesors, izspiezdams no bārdas ūdeni.

Kariks un Vaļa klusēja.

Viņi, acis nenolaizdami, lūkojās uz otru krastu, kur uz priekšu un atpakaļ skraidīja sarkanās skudras.

- Vai viņas nepeld... šīs skudras? - jautāja Vaļa, slaucīdama ar rokām seju.

- Nē, šīs nepeld! - profesors nomierināja meiteni.

- Bet es, - sacīja Kariks, smagi atvilkdams elpu, - bet es esmu lasījis, ka tās, pieķerdamās cita citai, ceļot tiltus un tā tiekot pāri upēm.

- Pareizi! - profesors pamāja ar galvu. - Taču viņu nav tik daudz, lai tās varētu uzcelt šādu tiltu... Bet vispār...

Profesors ar bažām pavērās debesīs, kur blīva smagi negaisa mākoņi, un strauji pagriezās pret krastu.

- Mums, draugi, draud citas briesmas. Tūlīt gāzīs tāds lietus... Ai-ai-ai... Mums kaut kur jāpaslēpjas... Un pēc iespējas drīzāk.

Vaļa sāka smieties.

- Mēs jau tik un tā esam slapji. Kā vēl tagad bīties?

- Tu aizmirsti, - profesors teica, - ka tagad pati pirmā lietus lāse apgāzīs mūs un nākamās lāses ietrieks zemē. Nu, draugi, labāk skatieties apkārt, vai tuvumā nav drošs jumts, kur varētu nogaidīt, kamēr lietutiņš rimsies.

Ceļinieki nebija paguvuši aiziet no upes, kad debess satumsa, virs zāles džungļu galotnēm nošalca salts vējš un spēcīgs lietus sāka bungot pa lapām.

Bet tās bija tikai pirmās lāses.

- Ātrāk! - profesors uzsauca. - Man līdzi, draugi!

Viņš kūleniski noripoja pa stāvo nogāzi lejā, pēc tam ātri uzlēca kājās un skrēja tālāk.

Bērni drāzās profesoram pakaļ.

Viņu gaišzilie apmetņi plandīja vējā. Saulessargi raustījās. Tievie saulessargu kāti liecās lokā.

Pēkšņi profesors strauji nogriezās sāņus.

- Šurp, bērni! - viņš iesaucās, pieskriedams pie lielas, augstas klints, kas pacēlās pāri ielejai kā zaļbarības tornis.

Augšā uz klints gulēja milzīga, tumšbrūna masa.

Notālēm tas viss apbrīnojami atgādināja milzīgu sēni.

Profesors pieskrēja pie šās dīvainās klints pakājes un, atliecis galvu atpakaļ, ātri apskatīja to.

- Tiešām brīnišķi! - viņš sacīja, rokas berzēdams.

Kariks un Vaļa pieskrēja pie profesora un reizē iesaucās:

- Kas tas ir?

- Kas tā par klinti?

- Vai nepazīstat? - profesors vaicāja. - Paskatieties vērīgāk uz šo brīnumu.

Klints slējās augstu debesīs, un, jo augstāk tā pacēlās, jo tievāka kļuva.

Augšā, desmit stāvu nama augstumā, karājās apaļš, porains jumts. Tas slīga lejup kā milzīgas, lietū izmirkušas cepures mala. Melna ēna krita no jumta līdz pusstabam.

- Sēne! - Vaļa iesaucās.

- Nu, protams, sēne! - profesors smējās.

- Bet interesanti: kas tā par sēni? - Kariks jautāja. - Baravika, apšu beka, mušmire, bērzlape?

Profesors pavēra muti, grasīdamies atbildēt, bet šai mirklī sāka spaiņiem gāzt lietus. Profesora balss pagaisa pērkonīgajā lietus gāzes troksnī.

Tādu lietu ne profesors, ne bērni vēl nekad savā mūžā nebija redzējuši.

Gaisā svilpdamas un gaudodamas lidoja smagas ūdens bumbas un dārdēdamas krita zemē. Zemes pikas triecās augšup it kā no šāviņa sprādziena. Dubļi vēl nebija paguvuši nogulties zemē, kad simtiem jaunu ūdens bumbu dārdēdamas un gaudodamas urbās augsnē, ārdīdamas, šķiezdamas, izsvaidīdamas to.

Ūdens straumēm brāzās lejā. Un drīz vien duļķains ūdens aizkars aizsedza ceļiniekiem visu pasauli.

Gaiss pēkšņi kļuva salts.

Profesors un bērni stāvēja sarāvušies, mīņādamies kā zosis uz ledus.

No sāniem pūta ledains vējš, apšļākdams ceļiniekus aukstām šļakatām.

- A-a-auksts! - Kariks noklabināja zobus.

- Nav labi, mani draugi, - teica profesors, noraustīdams plecus. - Tā mēs pavisam sastingsim. Jāatrod sēnes aizvēja puse. Lūk, ko... Tu, Karik, dodies pa labi un tu, Vaļa, pa kreisi. Sapulcēšanās vieta šeit. Izpētiet, vai nav kāda labāka vietiņa... Nu, marš!

Zobus klabinādami, bērni devās skriet ap milzu sēni.

Vaļa apskrēja apkārt lielajam sēnes klints izcilnim. Vējš iepūta tai mugurā un izgaisa.

Aiz izciļņa valdīja klusums.

Še zem kājām gulēja sausas kārtis un baļķi. Zeme bija silta.

Iedama pa to ar savām nosalušajām kājām, Vaļa juta, ka tūdaļ sāk sasilt.

Tā bija sausākā un siltākā vieta zem sēnes, tikai mazliet patumša. Netālu no zemes biezā sēnes plēve bija pārsprāgusi un nokarājās kā nojume pār lieveni, aptumšojot zemi.

Vaļa palīda zem nojumes.

- Nāciet šurp! Pie manis! - viņa sauca. - Es atradu telti! Te ir telts! Nāciet pie manis!

No pretējām sēnes pusēm pie Vaļas pieskrēja profesors un Kariks.

Klusā vietiņa zem nojumes visiem tūdaļ iepatikās.

- Nemaz nav ļauni, - profesors, skatīdamies apkārt, teica. - Šai paviljonā var ļoti ērti nogaidīt, kamēr lietutiņš būs pāri.

Viņš pavēla zem nojumes resnos, īsos sausās zāles stiebrus, un ceļinieki ērti nosēdās uz tiem.

- Es ierosinu, - iesaucās Kariks, kas bija kļuvis jautrāks, - nosaukt šo ceļinieku mājvietu par «Vaļas sēni».

- Es neprotestēju! - atsaucās Vaļa, kurai ļoti patika Karika priekšlikums.

- Nu, re, - profesors teica, - vēl tikai vajadzētu glāzi karstas tējas un...

Bet viņš nepaguva pabeigt. Uz lapenes jumta gāzās kaut kas smags un dārdēdams aizbrāzās pār galvām.

Virpuļodama un gredzenos vīdamās, gaisā pazibēja balta, resna čūska ar melnu galvu. Tā nogāzās zemē, sāka griezties un locīties pie pašām ceļinieku kājām, it kā taisīdamās tiem uzbrukt.

Bērni metās klāt profesoram un steidzīgi paslēpās aiz viņa platās muguras.

Bet arī profesors izbijies atkāpās.

Čūska bija gandrīz divreiz lielāka par profesoru un stipri resnāka par viņu. Iegrūdusi melno galvu zemē un urbdama ar to kā ar svārpstu, tā griezās, vijās un beidzot nozuda pazemē.

- Ak tā! - profesors nomurmināja.

Ceļinieki vēl nebija paspējuši atģisties no bailēm, kad no augšas sāka krist baltu čūsku lietus, un tās tikpat ātri izgaisa zemē.

Bērni metās bēgt.

- Kurp tad jūs? - profesors iesaucās. - Pagaidiet!

- Čūskas! - Vaļa iedeldzās.

- Kas par čūskām! Blēņas! Tās nav čūskas, mana mīļā, tie ir visvienkāršākie odu kāpuri.

- Odu kāpuri?

- Nu jā! Sēņu oda kāpuri. Redziet, - profesors parādīja ar roku uz sēnes cepuri, tās jumtu, - redziet, kā tie izurbuši sēni!... Bet nav ko bīties, draugi! Tie pat nepaskatīsies uz jums. Tiem pašlaik savas rūpes... Kamēr zeme slapja un irdena, tie steidz ielīst dziļāk zemē, lai tur pārvērstos kūniņās.

Bērni nomierinājās.

Visi atkal atsēdās zem lapenes nojumes un cieši piekļāvās cits citam.

Bet visapkārt trakoja lietus. Zāles mežs ļima zem ūdens straumju smaguma. Pa sēnes cepuri lietus bungoja ar tādu sparu, ka augšā pār galvām viss rūca un dūca, it kā tur dārdētu pērkons.

Profesors un bērni satraukti lūkojās augšup, neviļus ievilkdami galvu plecos.

Pēkšņi Kariks iesaucās:

- Vēl viens! Ai, cik liels! Redziet! Nāk mums virsū!

Augšā pa gaļīgo kātu laiski rāpās kāds kails, trekns dzīvnieks. Tas atgādināja cieši popētu, netīru matraci. Šā ērma mugura spīdēja, kā taukiem ieziesta.

- Kas tas tāds? - Vaļa jautāja, drošības pēc slēpdamās aiz profesora muguras.

- Kailais gliemezis! - profesors ļoti mierīgi atbildēja. - Visparastākais kailais gliemezis.

- Vai tas arī kritīs zemē?

- Nu nē! - profesors smējās. - Tas nekritīs! Nemaz negaidiet! Tas turas stingri.

- Vai viņš arī kaitīgs?

- Gliemezis? Ko tu runā! Gliemezis ir vislabākais sēnes draugs. Tiesa, tas iznīcina sēni, bet tai pašā laikā dod sēnei jaunu dzīvību.

- Vai tad var būt vienlīdz derīgs un kaitīgs?

Profesors noglaudīja bārdu un mierīgi atbildēja:

- Gliemezis norij tos sēnes gabaliņus, kuros atrodas sporas - sēnes sēklas. Šīs sporas iziet cauri gliemeža kuņģim un, kad nokrīt zemē, tad izaug. Ja nebūtu gliemeža, daudzas sēnes būtu atrodamas daudz retāk nekā tagad.

- Nu, Vaļuk, - Kariks iesmējās, - mēs nosaucām sēni Vaļas vārdā, bet jumtu vajadzēs nosaukt par gliemeža sēņcepuri.

Vaļa gribēja kaut ko atbildēt, bet profesors brīdinādams pacēla pirkstu uz augšu un, kādā troksnī ieklausīdamies, sacīja ar bažām:

- Kas tad tur? Vai dzirdat?

Ceļinieki piecēlās kājās.

Cauri lietus troksnim un dārdoņai viņi izdzirda neskaidru rūkoņu. Likās, ka kaut kur pavisam tuvu pret klintīm brāžas jūra.

Bangu troksnis, ar katru mirkli tuvojoties, kļuva aizvien skaļāks un skaļāks.

- Vai tas ir pērkons? - Vaļa ieklausīdamās jautāja.

Un pēkšņi gaiss sāka rūkt un dūkt. Nezin no kurienes atbrāzās ūdens, un visapkārt jau krāca duļķainas jūras putojošie viļņi.

Profesors un bērni stāvēja uz mazas saliņas, cieši piekļāvušies pie sēnes kāta.

Apgāžot visu pa ceļam, ūdens rēkdams trauca uz priekšu, laužot zāles kokus, noliecot tos pie pašas zemes.

Sēne stāvēja kā tornis uz salas, bet ūdens cēlās aizvien augstāk un augstāk, draudēdams applūdināt kā salu, tā torni.

Tas šļakstēja jau gandrīz pie pašām kājām.

- Te kaut kur netālu tek upīte, - profesors teica, - tā droši vien pārplūdusi - un rau...

Viņš nevarīgi noplātīja rokas.

- Bet vai mūs neaizskalos ūdens? - Vaļa satraukta jautāja.

Profesors nekā neatbildēja.

Viņš klusēdams sarauktām uzacīm skatījās sev zem kājām, kustinādams nosalušos, zilos pirkstus.

Ūdens cēlās.

Tas cēlās kā rūgstoša mīkla, draudēja aizskalot ceļiniekus no saliņas, aizraut zāles džungļos un noslīcināt tur kādā dziļā gravā.

Uzmetis acis samulsušajam profesoram, Kariks saprata, ka tas vairs nekā nevar izdomāt viņu glābiņam.

- Paklausieties, mīļo profesor, - Kariks noteikti sacīja, pieskardamies saltajai profesora rokai, - man šķiet, ka mūsu stāvoklis nemaz nav tik drausmīgs.

- Ko tad tu vari ieteikt?

- Jārāpjas uz sēnes! - Kariks atbildēja.

- Jā, jā, - profesors mulsi nomurmināja, - pamēģināsim rāpties uz sēnes!

Bet, apskatījis apaļo, resno sēnes kātu, kas slējās stāvus gaisā, viņš nopūtās un skumji pakratīja galvu: tikt augšā nebija iespējams.

- Nē, neizdosies, mani draugi, - profesors iebilda, - mēs neuzrāpsimies.

- Bet uz šās lapenes jumta? - jautāja Vaļa, raudzīdamās uz resno sēnes plēvi, kas slīga lejup. - Vai tā izturēs vai ne?

Profesors pavērās uz augšu.

- Brīnišķi! - viņš nopriecājās. - Tik tiešām... Tā ir lieliska doma. Drīzāk, mani draugi! Tas ir tiešām jauki!

Viņš palīdzēja bērniem uzrāpties sev uz pleciem. No pleciem viņi nokļuva uz lapenes jumta. Vispirms Vaļa, pēc tam Kariks.

Vaļa nometās ceļos, pārkāra galvu pāri nojumes malai un izstiepa profesoram pretī roku.

- Dodiet savu roku!

Profesors labsirdīgi pamirkšķināja acis.

- Nu, kas ar jums ir? - Vaļa sauca.

- Nekas, nekas! Es pastāvēšu tepat, - profesors atbildēja.

Viņš zināja, ka bērniem nav pa spēkam uzvilkt viņu uz lapenes jumta un ka jumts neizturēs tādu svaru.

Pa to starpu ūdens cēlās. Tas bija jau pavisam applūdinājis saliņu, kur atradās sēne, un nokļuvis līdz profesora kājām.

Viļņi sitās pret sēnes kātu, apšļācot drebošo profesoru no galvas līdz kājām.

Ko darīt?

Peldēt?

Bet kurp?

Kamēr aizpeldēs līdz sauszemei, viņš sastings un nosals.

Un kā gan lai atstāj bērnus vienus?

Profesors stāvēja, zobus klabinādams, skumji raudzīdamies visapkārt viļņojošā ezerā.

Ūdens jau bija pacēlies līdz profesora ceļiem. Spēcīgā straume gāza viņu apkārt.

Tieši viņam virsū brāzās baļķi. Tie grūda viņu, sāpīgi sitās gar ceļgaliem. Profesora kājās rēgojās dziļas skrambas.

Ūdens bija pacēlies jau līdz jostas vietai.

Profesors stāvēja, cieši sakniebis salā sastingušās lūpas, cenzdamies ne par ko vairs nedomāt.

«Liekas,» profesoram pazibēja prātā, «ka bērniem būs vieniem pašiem jādodas mājās.»

DESMITĀ NODAĻA

Nedzīvais mežs. Viņi meklē naktsmāju. Vaļa atrod meža viesnīcu. Profesors uzbrūk makstenim. Pirmā nakts jaunā pasaulē

- Kāpiet augšā! - kliedza bērni, ar bažām raudzīdamies no augšas profesorā.

- Nekas, nekas, - viņš atbildēja, aiz aukstuma drebēdams.

Izstiepusi kaklu un pavērusi muti, Vaļa, gandrīz raudādama, raudzījās profesorā. Kariks, uzacis savilcis, bija iekodis sev lūpā un novērsies. Viņš nevarēja profesoram palīdzēt un nevarēja noskatīties uz labo cilvēku, kas gāja bojā viņa acu priekšā.

- Mani draugi, - profesors atgādināja, - ja ar mani kas notiek, neaizmirstiet bāku. Steidzieties pie tās. Atgriezties mājās jūs varēsiet tikai tā, kā jau jums teicu. Cita ceļa nav.

Neviens viņam neatbildēja. Bērni mulsi raudzījās visapkārt. Viņi it kā nedzirdēja viņa vārdus. Bet kā Karikam, tā Vaļai acis bija asaru pilnas.

Profesors taisījās mirt. Un, protams, viņš būtu nomiris, ja lietus pēkšņi nepārstātu līt.

Visapkārt uzreiz iestājās klusums. Debesīs joņoja saplosīti mākoņi, bet debesmala jau bija skaidra.

Milzīga, sarkana saule slīga aiz pakalniem.

Retas, smagas lāses vēl arvien skaļi pilēja uz sēnes jumta, bet bija klāt jau līksms, rietošās saules apmirdzēts, siltu tvaiku apdvests vasaras vakars.

Ap profesoru šļakstēja viļņi. Tie bija sarkani kā rietošā saule un tikpat mēļi kā agrā vakara debesis.

Duļķainajās straumēs griezdamies peldēja baļķi un ar saknēm izrauti zāles koki.

Profesors stāvēja, plati izplētis kājas, un sastingušām rokām grūda nost slapjos, slidenos stumbrus, kas kā dzīvi mācās viņam virsū.

Ūdens sāka kristies.

Milzīgs koks, kas peldēja garām sēnei, noraustījās viļņos un lēni noslīga zemē. Profesors nosalušām kājām tūdaļ uzkāpa uz slapjā stumbra.

- Lietus pārstājis! - Kariks līksmi sauca.

- Tas ir prom! Prom! - Vaļa sita plaukstas. - Redziet, -ūdens vairs nav. Var kāpt zemē...

Profesors salīgi paraustīja plecus. Mīņādamies no kājas uz kāju, viņš gārdzoši iekāsējās un teica:

- Jā, jā, kāpiet zemē... Jādodas ceļā.

Bērni veikli nokāpa lejā.

- Vai, jūs esat pavisam nosalis! - Vaļa uzsauca profesoram. - Skriesim. Kad cilvēks skrien, viņam allaž kļūst karsti.

- Labi, - profesors pamāja ar galvu, - bet vispirms palūkosim, uz kuru pusi jādodas. Nu, Karik, uzkāp, draudziņ, kokā un paraugies, kur atrodas bāka.

- Tūlīt, mīļo profesor!

Kariks pieskrēja pie augsta, dzeloņaina stumbra un, turēdamies aiz mitrajiem dzeloņiem, ātri rāpās augšā.

Koks salīgojās.

No lapām kā pa notekgrāvjiem Karikam šļāca virsū auksta ūdens straumes.

Kariks nodrebēja, piekļāvās pie stumbra, bet tūlīt nopurinājās kā kaķis un kāpa augstāk.

Beidzot zāles koka galotne bija klāt.

Tā nolīka zem Karika svara, un viņš klusi šūpojās, griezdams galvu gan pa labi, gan pa kreisi.

Lejā, cik tālu varēja redzēt acis, stiepās mežs, mežs un mežs, bet tagad tas vairs nelīdzinājās agrākajam. Visi koki kā aizcirsti bija salīkuši uz vienu pusi.

Platās lapas liecās zem milzīgajām, smagajām ūdens bumbām, kas bija kā no plāna kristālstikla veidotas. Rietošās saules stari atspoguļojās šo bumbu virsmā spilgti tumšsarkani.

Viss mežs kvēloja tūkstoš ugunīs.

Kariks, aiz aukstuma drebēdams, pagriezās kokā un palūkojās atpakaļ.

Tālu rietumos viņš ieraudzīja vientuļu mastu. Tā galotnē nekustīgi karājās slapjš karogs.

- Tur tas ir! - Kariks iesaucās, pamādams ar roku uz rietumiem. - Jādodas turp. Uz to pusi!

- Redzam, redzam! - Vaļa sauca no lejas.

Kariks aši norāpās zemē.

Ceļinieki devās uz priekšu un drīz vien ienira zāles džungļu biezoknī.

Mežā valdīja klusums.

Retumis ar troksni un dārdoņu krita zemē ūdens bumbas, un atkal iestājās dziļš miers.

Nebija redzama neviena dzīva būtne. Visa apkārtne it kā dusēja nāves miegā kā apburtā teiku valstī.

- Bet kur gan tie palikuši?... Vai lietus tos nositis? -Vaļa jautāja.

Kādi tie?

- Nu visi tie... Niknie zvēri....

- Kukaiņi?... Kaut kur tepat! - profesors atbildēja. - Kaut kur paslēpušies.

- Guļ?

- Žāvējas.

Profesors stipri saberzēja nosalušās rokas un sāka iet ātrāk.

- Visi, kas lido, - viņš iedams teica, - un visi, kas lēkā zāles mežos, tagad pēc lietus sēž un gaida, kad saule tos izžāvēs, un tad tie atkal sāks skraidīt, lēkāt un lidot... Tikpat pacietīgi tie gaida saules lēktu arī rītos, kad sēž zālē, smagas rasas apklāti.

- Tas ir labi! - Kariks smējās. - Lai tie žāvējas kaut veselu gadu, - man nemaz nav žēl.

- Tātad mēs tagad esam mežā vieni? - Vaļa ieteicās.- Un man visu laiku bija bail: uzreiz noliksimies gulēt, bet nakti tie mums uzbruks. Nu, tagad es vairs nekā nebīstos.

Bērni kļuva jautrāki.

Viņi gāja, nemitīgi tērgādami, pēc tam sāka rotaļu. Dzīdamies pa mežu viens otram pakaļ, viņi skaļi sasaucās un slēpās aiz varenajiem zāles koku stumbriem.

Kariks allaž aizskrēja tālu uz priekšu, un Vaļa drosmīgi bāza degunu katrā spraugā, katrā alā. Viņa gribēja redzēt, kā pēc lietus izskatās zāles džungļu briesmoņi.

Profesors arvien lielākās bažās vēroja Kariku un Vaļu un beidzot īgni teica:

- Nedomājiet, draugi, ka visi kukaiņi tagad sēdēs un mierīgi gaidīs saules lēktu... Tiklīdz satumsīs, no alām un spraugām līdīs laukā nakts plēsoņas. Bet nakts plēsoņas ir vēl drausmīgāki par dienas plēsoņām... Un vispār neieteicu jums bāzt degunu katrā spraugā.

Bērni saskatījās.

- Mēs nekā nezinājām par nakts plēsoņām, - Vaļa sabijusies teica.

Viņi saķērās rokās un gāja aiz profesora, ne soli nepalikdami iepakaļ un neskriedami uz priekšu.

Saule norietēja.

Mežā kļuva pavisam tumšs un iestājās sevišķs klusums. Melnie koki kā siena ielenca ceļiniekus. Augšā virs galvas sēri šalca vējš. Retumis kā lielas akmens šķilas krita zemē smagas lietus lāses.

Tumsā bija grūti iet.

Profesors un bērni arvien biežāk un biežāk uzskrēja virsū kokiem, ik brīdi klupa un krita.

- Pagaidiet, - profesors apstādamies beidzot teica. - Tā mēs vēl apmaldīsimies, un vispār laiks parūpēties par naktsmāju. Es domāju, pašlaik vislabāk iet pa mežu ķēdē, neizlaižot, protams, citam citu no acīm.

- Bet tagad jau tumšs, - Vaļa nočukstēja. - Mēs varam apmaldīties!

- Mēs sasauksimies.

- Un tad?

- Un tad vajag uzmanīgi meklēt kādu mājīgu vietiņu... Kas atradīs piemērotu vietu naktsmājai, lai ieaurējas... Vai piekrītat?

- Piekrītam! - Kariks un Vaļa reizē atbildēja.

Ceļinieki izklīda uz dažādām pusēm.

Vaļa gāja gar platu strautu. Pa kreisi no viņas soļoja Kariks un vēl tālāk profesors.

- Skatieties uzmanīgi! - atskanēja profesora balss.

- U-hū! - Vaļa sauca.

- U-hū! - Kariks atsaucās.

Pēkšņi Vaļai likās, ka viņai līdzās kāds kustas.

Viņa sāka skriet, bet tūlīt aiz muguras atskanēja steidzīgi soļi.

Vaļa apstājās un aizslēpās aiz koka. Viņai kļuva baigi.

- U-hū! - Vaļa iesaucās.

- Ehe-he-hē! - aiz kokiem atsaucās divas balsis.

Profesors un Kariks bija pavisam tuvu. Vaļa apmierinājās un no jauna devās uz priekšu, bet tūdaļ aiz muguras atkal atskanēja piesardzīgi soļi.

- Kas? Kas tur ir? - Vaļa iesaucās un, atbildi nenogaidījusi, ieskrēja tumšajā meža biezoknī.

Viņa skrēja klupdama krizdama, baidīdamās apstāties, neuzdrošinādamās atskatīties.

Pēkšņi tumsā izauga augsta siena. Vaļa tikko neuzskrēja tai virsū. Labi vēl, ka viņa paguva izstiept uz priekšu rokas.

Plaukstas atdūrās pret aukstu akmens cilni.

- Uhū! - Vaļa iesaucās.

- Uhū! - Kariks tūdaļ atsaucās.

Smagi elpodama, Vaļa devās uz priekšu, turēdamās ar roku aiz akmens ciļņa. Zeme zem kājām šļakstēja. Kājas stiga dubļos.

Dažus soļus pagājusi, Vaļa apstājās. Viņai priekšā bija liela, dziļa ūdens peļķe.

«Apiešu apkārt no otras puses,» Vaļa domāja un, strauji pagriezušies, devās atpakaļ.

Viņa iznāca sausā vietā un, taustīdama ar rokām granīta cilni, mēģināja to apiet, bet, dažus soļus paspērusi, pēkšņi juta zem rokām tukšumu.

Vaļa apstājās.

Tumsā melnoja ieeja alā.

- Kur tu esi? - Kariks iesaucās, izskriedams no kokiem.

- Te! Te! Esmu atradusi!

Kariks paskatījās uz akmeni, pēc tam uz Vaļu un īgni teica:

- Ko tu veltīgi kliedz? Tas taču ir akmens. Liels akmens... Vai lai guļam zem akmens?

- Akmenī iekšā! - Vaļa sacīja. - Skaties!

Viņa pastūma brāli pie platās, melnās ieejas, kas veda akmens cilnī.

Kariks atgāja dažus soļus no akmens, apstājās un, iespriedis rokas sānos, sāka to apskatīt ar tādu izskatu, it kā taisītos akmeni pirkt.

- J-jā! - Kariks nopietni pameta ar galvu. - Nekas! Tīri pieklājīga viesnīca!

Tā bija gara, mazliet cigāram līdzīga akmens celtne un atradās starp diviem lielu, mezglainu koku stumbriem; likās, ka to atnesis šurp un nolicis kāds teiksmains milzis. Tā gandrīz karājās gaisā. Starp to un zemi ar pūlēm varēja iebāzt roku.

Kariks salika kopā plaukstas un iesaucās:

- Pro-fe-so-o-or! Esam atradu-u-uši!

- Uhū! Eju! Eju-u!

Kariks pagriezās pret Vaļu. Uzsitis tai uz pleca, viņš svinīgi teica:

- Tu esi braša meitene! Tas jau ir kā mūra angārs...

Šķiet, ka še tiešām var pārlaist nakti... Nu, pamēģināsim iekļūt tur iekšā.

Pie pašas alas ieejas bija lietus nogāzts resns stumbrs. Kariks uzrāpās uz tā un paraudzījās tumšajā, platajā caurumā.

- Žēl, ka nav sērkociņu! - viņš teica. - Nekā nevar saredzēt.

Viņš pastiepās uz rokām un iebāza alā galvu un plecus.

- Nu, kas tur ir? - Vaļa nepacietīgi parāva viņu aiz kājas.

Pēkšņi Kariks atsprāga atpakaļ un kūleniski novēlās no slapjā stumbra.

Ar vienu lēcienu viņš bija no alas prom un, saķēris Vaļu aiz rokas, ātri notupās aiz koka.

- Aizņemts! - Kariks čukstēja. - Tur kāds sēž... Milzīgs... Drausmīgs...

Tumšajā ejā parādījās divi gari taustekļi, pēc tam melna, apaļa galva. Tā pavērās pa labi, pa kreisi, nozvalstījās un lēni atgriezās atpakaļ.

- Vai redzēji?

- Jā! Kaut kāds ūsainis! Vai tās bija ūsas? Jā?

- Droši vien ūsas! Te viņi visi ūsaini.

- Vajag pasaukt profesoru! - Vaļa klusi sacīja.

- U-hū! - Kariks iesaucās.

- U-hū! - bērni izdzirda profesora balsi. - Kur tad jūs esat? Kur man jāiet?

- Šeit! Šeit!

- Nāciet šurp!

Mežā iečabējās lapas, pēc tam atskanēja smagi soļi un piesmacis kāss.

No kokiem iznāca profesors.

- Nu, kas ir? Vai kaut ko atradāt?

- Atradām!

- Gandrīz atradām!

Vaļa norādīja ar roku uz alu.

- Es to atradu! - viņa lepni sacīja.

Profesors pienāca tuvāk un padauzīja ar kociņu pa akmens sienu.

- Pazīstu... Ļoti labi... Taisni lieliski... Tas ir tieši tas, kas mums pašlaik vajadzīgs... Lieliska viesnīca tādiem ceļiniekiem kā mēs.

Profesors uzkāpa uz nogāztā stumbra un ieskatījās alā.

- Pagaidiet, pagaidiet! - baiļu pilnā balsī sauca Kariks, satverdams viņu aiz rokas.

- Kas tad ir? Kas noticis?

- Šī viesnīca ir aizņemta... Tur kāds sēž... Ielīdis pirms mums.

- Tāds ar lielu galvu... Šausmīgs, drausmīgs, - Vaļa čukstot teica.

- Nekas, nekas, - profesors mierīgi atbildēja, - es šo iemītnieku labi pazīstu... Vecs paziņa... Nepaies ne minūte, kad mēs atbrīvosim telpas.

Profesors pārbrida pāri peļķei un apstājās pie akmens ciļņa tievā gala. Notupies viņš sāka taustīt sienu ar rokām.

- Tā! Tā! - bērni izdzirda. - Viss kārtībā!

Kaut ko murminādams bārdā, profesors devās meža biezoknī.

- Kurp viņš iet? - Vaļa jautāja.

- Nezinu.

- Kur jūs, profesor, ejat? - Vaļa iesaucās.

- Palieciet uz vietas. Es tūlīt, . . Tikai vienu mirkli! - tumsā atskanēja profesora balss.

Pagāja dažs labs mirklis, bet profesors neatgriezās. Bērni dzirdēja viņu soļojam un murminām, bet, ko viņš mežā darīja, to bija grūti saprast.

Beidzot profesors atgriezās.

- Te nu es esmu! - viņš iesaucās, vilkdams pa zemi līdzi garu kārti.

Pievilcis kārti pie akmens ciļņa, profesors atkal pataustīja sienu ar rokām un, uzgājis apaļo caurumu, iebāza tur smailo kārts galu.

Kariks un Vaļa vēroja katru profesora kustību, bet ne viens, ne otrs nevarēja saprast, kas profesoram padomā.

- Liekas, būs cīniņš, - Vaļa sacīja.

- Jā, jā!

Bērni noliecās, pataustījās pa zemi rokām. Kariks pacēla krietnu nūju. Vaļa atrada akmeni un cieši sažņaudza rokā. Tagad viņi jebkurā brīdi varēja doties profesoram palīgā.

- Nu, draugi, atej iet sāņus, - profesors saslējās.

Bērni lēni atgāja no alas un, rokās saķērušies, nostājās nomaļus.

- Un tagad skatieties, - profesors iesmējās, - kā šis lielais un drausmīgais laidīs vaļā ļekas.

Profesors pagrieza kārti pa labi, pa kreisi, pēc tam dziļi iebāza to šaurajā spraugā un sāka grozīt kā urķi krāsnī.

Briesmonis kļuva nemierīgs.

Tumšā, dzeloņiem apklātā galva pacēlās pāri ieejai, salīgojās un nokārās lejā.

- Bet tagad! - iesaucās profesors, uzmezdamies ar visu stāvu uz kārts resnā gala.

Drausmonis sarāvās kā dzelts, izšāva uz priekšu trīs pārus kāju un, ātri kustinādams ķepas, izvēlās no alas. Pēc tam, vilkdams pa zemi lokanu, mezglainu ķermeni, aizlīda uz strauta pusi.

Bērni vēl nebija paguvuši viņu apskatīt, kad dīvainais dzīvnieks novēlās pa nogāzi lejā un, dobji noplunkšķēdams, iegāzās ūdenī. Ātrā straume uztvēra viņu, un viņš tūdaļ izgaisa tumsā.

- Tas ir ko vērts! - Kariks iesmējās. - Nākošreiz vairs nelīdīs svešā viesnīcā.

- Labi, labi! - profesors labsirdīgi norūca. - Pašlaik neiztirzāsim, kurš kuram atņēmis teritoriju. Viņš mums vai mēs viņam. Katrā ziņā viņš ar mums neies tiesāties.

- Kā? - Kariks atģidās. - Tātad mēs atņēmām šim ērmam viņa paša dzīvokli?

- Tā jau ir, - profesors teica. - Bet tagad par vēlu nožēlot grēkus un laikam nav arī vērts... Rīkosimies, draugi, uz naktsguļu. Stiepiet šurp zarus, lapas, sprunguļus. Sakraujiet to visu pie ieejas.

Tumsā sāka ritēt darbs.

Profesors un bērni stiepa pie mājiņas lapas, saknes un zāles stiebrus.

Tas nebija viegls darbs.

Vienu lapu vajadzēja stiept diviem. Bet kādu mitru un biezu ziedlapiņu viņi tikko atvilka visi trīs.

Profesors acīm redzot steidzās un, bez apstājas darbodamies, visu laiku steidzināja bērnus:

- Nu, nu, žiglāk, žiglāk!... Vaļa, nebrien ūdenī! Karik, lai tā lapa paliek, tik un tā nepacelsi... Palīdziet labāk man aizstiept šos zariņus!

Profesors jutās apmierināts. Viņš bija bažījies, ka vajadzēs pavadīt nakti zem klajas debess, un uzreiz tāda negaidīta laime.

- Ak mani draugi, - viņš runāja, - mums šodien apbrīnojami veicas. Mēs droši vien, kā angļi saka, esam piedzimuši ar sudraba karoti mutē... Pagaidiet vien, kad tiksim zem jumta, jūs paši redzēsiet, kas mēs par laimes putniem...

- Bet plūdi? - Kariks jautāja. - Brrr... pat drausmīgi atcerēties. Tie nebija nemaz līdzīgi sudraba karotei.

- Plūdi?... Jā, tās, protams, bija mūsu visgrūtākās stundas. Bet mēs tomēr nenoslīkām... Un zināt, draugi, plūdi mums bija stipri derīgi... Patiesībā, ja nebūtu plūdu, es pat nezinu, kur mēs šonakt pārgulētu un kas ar mums šai naktī notiktu... Šie plūdi taču izmeta malā maksteni ar viņa mājiņu - cieto maksti.

- Viņš pat neaizstāvējās, - Vaļa ieteicās. - Liels, bet tik rāms.

- Ko? Makstenis esot rāms?

Profesors iesmējās.

- Nu, viņš nemaz nav tāds miegamice, - profesors teica. - Zem ūdens makstenis negriež nevienam ceļu. Šis rijīgais plēsoņa uzbrūk maziem vēzīšiem, kukaiņu kāpuriem un nereti pat aprij savus radagabalus.

- Tāds laupītājs?

- Īsts laupītājs... Un palūkojiet, kā viņš iziet medībās. Jā, makstenis ir apbrīnojami bruņots. Viņš, nelietis, gluži kā bruņinieks iekalts stiprās, nesatriecamās bruņās. Bet ko nu bruņinieks! Bruņinieki tērpās bruņās, bruņu cepurēs un bruņu kreklos, bet šis kungs stiepj uz sevis veselu cietoksni.

- Tātad viņš sēž tajā kā tankā? - Vaļa jautāja.

- Ne gluži tā, - profesors atbildēja, - jo tankisti paši brauc tankā, bet makstenis stiepj savu tanku sev uz muguras.

Vaļa pavērās akmens cilnī un pagrozīja galvu.

- Tādu smagumu, ai-ai-ai!

- Ne visiem maksteņiem gan tik smagas mājas, - profesors teica. - Tur, kur aug niedres un dibenā krīt sausu niedru gabaliņi, maksteņi iekārto savu mītni niedrītēs, bet tur, kur dibens smilšains vai akmeņains, tie savieno kopā akmentiņus, gliemežvāciņus, smilšu graudiņus un ceļ savas mājas, savus cietokšņus no tiem. Var gan arī sastapt maksteņu mājiņas, kas celtas no vienkāršām ūdenī iekritušām lapiņām.

- Bet kāpēc viņam mājiņā divas ieejas: viena liela un otra maza?

- Lai ūdens brīvi plūstu cauri visai mājiņai, - profesors atbildēja.

- Bet kāpēc tam jāplūst cauri?

- Kāpēc? - profesors brīnījās. - Maksteņa māja taču vienmēr pilna ūdens. Un, ja tas netiks mainīts, mājas sienas appelēs un šā plēsoņa cietoksni iekaros miljoniem dažādu baktēriju. Tām stāvošs ūdens ir tas pats, kas mums gaiss.

- Bet cik veikli jūs izdomājāt viņu aizdzīt! - Kariks sajūsmā iesaucās.

- Ak, tas nav mans izgudrojums, - profesors kautri atbildēja. - Atceros, bērnībā mēs, bērni, bieži vien tādā kārtā ķērām maksteņus. Dažkārt iebāžam salmiņu vienā ieejā, bet makstenis jau skatās ārā pa otru. Mazliet pakustinām salmiņu - un viņš jau saujā iekšā.

- Kālab? - Kariks izbrīnā jautāja.

- Mēs makšķerējām uz maksteņa zivis! - profesors atbildēja. - Tā ir ļoti laba ēsma.

- Zivis? - Kariks atjautāja. Viņš pat salēcās. - Un zivis labi kampj viņu?

Profesors iesmējās:

- Vai tikai neesi makšķernieks? Re, kā iededzies.

- Oho! - Kariks novēcināja rokas. - Zivis... Es varu vai veselu mēnesi nosēdēt ar makšķeri rokā...

- Un kā? Vai labi ķeras?

- Nē, - Kariks godīgi atzinās. - Man nez kāpēc nelaimējas.

- Ak tā! Nu tad es tev ieteikšu: liec biežāk virsū maksteņa kāpuru. Nav labākas ēsmas, ko likt uz āķa, kā šis pats kāpurs, nav bijis un nebūs.

- Jāpamēģina.

- Bet kā tad šis makstenis tagad... bez maksts? - Vaļa jautāja. - Aizies bojā?

- Neaizies! - profesors bezrūpīgi sacīja. - Kamēr mēs runājam, viņš droši vien būs jau sev pusmājiņas uzcēlis... Nebaidies. Viņš nepazudīs... Izaugs un pārvērtīsies par lidojošu kukaini.

- Viņš? Par lidojošu?

- Nu jā, - sacīja profesors, vilkdams pa zemi smagu ziedlapiņu. - Pārvērtīsies par kukaini, kas ļoti līdzīgs naktstauriņam... Kaut gan makstenis prot ne tikai lidot. Viņš gluži labi skrien kā pa zemi, tā pa ūdeni. Bet, kad pienāk laiks dēt oliņas, viņš paiet zem ūdens un piestiprina savus ikrus, savas oliņas, pie ūdensaugiem.

Profesors pārlaida acis zaru, lapu un ziedlapiņu kaudzei, ko viņi sarunādamies bija sanesuši, un teica:

- Tagad būs diezgan. Esam jau tā aizkrāvuši ieeju, ka vairs paši netiksim alā iekšā... Ejiet!

Kariks un Vaļa nelikās ilgi lūgties. Viņi pārlēca pāri zaru kaudzei un uzmanīgi iegāja pustumšā, zemā gaitenī.

Pašās gaiteņa beigās tikko manāmi spīdēja šaura spraudziņa.

Bērni gāja pa tumsu, taustīdami sienas ar rokām. Kājas staigāja it kā pa mīkstu, maigu paklāju.

Tikpat mīkstas - it kā no zīda bija arī sienas.

Kariks pacēla roku, aptaustīja griestus.

- Arī tie mīksti! - viņš brīnījās.

Bērni aizgāja līdz gaiteņa galam un apstājās pie apaļa cauruma.

Auksts vējš skāra viņu kājas.

- Jāaizdara šis vēdlodziņš! - Kariks sacīja. - Māmiņa neļauj sēdēt caurvējā.

Kariks atgriezās, atnesa mīkstu ziedlapiņu, saburzīja to un cieši aizbāza caurumu.

- Tagad nepūš, - Vaļa noteica, - toties ļoti tumšs. Iesim atpakaļ.

Bērni atgriezās pie alas ieejas, kur pa zariem, lapām un ziedlapiņām rakņājās profesors.

- Nu ko? Vai patīk māja? - profesors vaicāja. - Vai var dzīvot?

- Viss vienos paklājos! - Kariks līksmi iesaucās. - Vareni dzīvo šis makstenis.

- Vareni! - profesors piekrita. - Un tie nav nekādi vienkāršie paklāji. Ja kāds gribēs izvilkt maksteni no mājiņas, tas ieķersies šais paklājos, un to ne ar kādu spēku neizkustinās no vietas... Bet nu pie darba, draugi! Palīdziet man aizsprostot ieeju, citādi nakti pie mums ielauzīsies vēl kāds negaidīts, nelūgts viesis!

Profesors ar bērnu palīdzību sakrāva pie ieejas sakņu kaudzi, uzlika tai virsū zarus, virs zariem ziedlapiņas.

Radās īsta barikāde. Tikai augšā palika šaura sprauga, pa kuru maksteņa mājā iespīdēja zilā nakts gaisma.

- Lieliski, - profesors teica. - Tagad neviens pie mums netiks iekšā. Varat ierīkoties, mani draugi. Atpūsties.

Bērni izraudzījās ērtu vietiņu kaktā pie pašas sienas, izstiepās uz mīkstā paklājiņa un cieši jo cieši piespiedās viens pie otra.

Profesors apgulās viņiem līdzās.

Drosmīgie ceļinieki noklusa, klausīdamies, kā aiz mājiņas sienām šalc skumjais nakts vējš un sēri šmīkst zāles koki.

No augšas, no mitrajām lapām uz jumta krita lietus lāses, smagas kā čuguna bumbas.

Mājiņā bija silti un sausi.

Profesors līdz ar bērniem izstiepās uz grīdas. Paklāji bija mīksti kā pēļi. Bet ceļinieki ilgi nevarēja iemigt.

Tā bija viņu pirmā nakts savdabīgā, viņiem jaunā pasaulē, kur vienā pašā dienā bija tik daudz pārdzīvojuši un sastapušies vaigu vaigā ar tik daudzām briesmām.

Pa barikādes spraugām varēja redzēt tumšās nakts debesis, un debesīs mirdzēja milzīgas zvaigznes.

Vaļa gulēja atvērtām acīm. Viņa nenovērsdamās raudzījās gaišzilajā zvaigznē, kas zaigoja virs alas ieejas. Zvaigzne bija tik liela kā pilns mēness, tikai bieži jo bieži mirgoja.

Tāpat arī mājās, guļot gultā un raugoties ārā pa logu, acu priekšā līgojas liela, līksma ielas laterna, kas atgādina mēnesi.

Vaļa atcerējās sīko tramvaja džinkstoņu, piesmakušos, īgnos auto rēcienus un ātrās, gaišās svītras, kas skraida pa logiem, it kā dzīdamās cita citai pakaļ.

Vaļa aizvēra acis.

Vienu brīdi viņai likās, it kā viņa gulētu savās mājās, siltā gultiņā, un klausītos līksmajā ielas troksnī.

Durvis uz blakus istabu cieti, bet zem durvīm redzama dzeltena gaismas svītra.

Ēdamistabā māmiņa novāc traukus, Šķind šķīvji un tasītes, skan tējkarotītes.

Nomazgājusi traukus, māmiņa noslauka no galda drupatas, apklāj galdu ar tīru, baltu galdautu.

Vaļa nopūtās.

Viņa atcerējās siera drupatiņas, kas no rīta pēc brokastīm palika uz galda, un norija siekalas.

Ak, ja šeit, šai alā būtu kaut viena siera kripatiņa, tāda svaiga un garda! Ar šo kripatiņu, protams, būtu pieticis vakariņām ir profesoram, ir viņai, ir Karikam un vēl mazliet atlicis brokastīm.

Un Vaļa atkal nopūtās.

Varbūt viņi paliks uz visiem laikiem šai šausmīgajā pasaulē?

Vai viņi atgriezīsies mājās?

Vai redzēs māmiņu?

- Māmiņa droši vien raud, - Vaļa klusiņām teica.

- Raud, - Kariks piekrita, - skaidrs, ka raud.

Bērni nogrima domās.

Ko gan māmiņa pašlaik dara?

Varbūt guļ neizģērbusies gultā un, atskanot vismazākajam troksnītim, paceļ galvu no spilvena un klausās: vai nenāk viņas bērni?

Uz galda stāv ar servjeti apsegtas vakariņas, kas atstātas viņiem. Ēdamistabā klusi tikšķ pulkstenis. Tumšajā kaktā gorās kaķis.

Vaļai iezagās acīs asaras. Viņa klusītiņām izslaucīja tās ar dūrīti un cieši piemiedza acis.

«Nē! Es tomēr neraudāšu!»

Aiz mājiņas sienām sēri šalca pusnakts vējš.

Ceļinieki gulēja, katrs savā veidā domādami par lielo pasauli, kurā vēl tik nesen bija dzīvojuši.

- Blēņas! - profesors beidzot skaļi nopūtās. - Nevar būt, ka mēs neatgrieztos... Atgriezīsimies, mani draugi, neskumstiet.

Kariks un Vaļa neatbildēja nekā. Viņi jau gulēja ciešā, veselīgā miegā.

Tad profesors saldi nožāvājās, pagriezās uz sāniem un, palicis zem galvas nevis spilvenu, bet dūri, sāka skaļi krākt.

Ceļinieki gulēja tik cieši, ka pat nedzirdēja, kā nakti atkal nolija krietns vasarīgs lietus.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Neparasts gaiss. Profesors ciena bērnus ar olu kulteni. Profesors atklāj apģērbu fabriku. Bite Andrejevna. Profesors un Kariks pazūd

Pāri aukstajai zemei bieziem viļņiem vēlās balta migla. Tā it kā ar pienu apklāja apklusušo, tumšo mežu, piestrēdza dziļās aizas un gravas.

Koku galotnes gan grima miglā, gan atkal iznira.

Rīta dzestrums un mitrums iespiedās alā caur barikādes spraugām, un drīz vien še kļuva tikpat vēss kā zem klajas debess.

Bērni nemierīgi grozījās miegā, pielieca ceļgalus pie paša zoda, bet no tā nekļuva siltāk.

Beidzot Kariks neizturēja, uzlēca kājās, izberzēja miegainās acis, salīgi sarāvās un neizpratnē pavērās slīpajās sienās. Tās bija sudraboti baltas, it kā sarmas klātas. Kariks pieskārās tām.

- Nē, tā nav sarma. Tie ir paklāji. Sidraboti paklāji. Brr, a-a-auksts!

Zemē uz paklāja, čokurā savilkusies, gulēja Vaļa. Viņa bija pievilkusi ceļgalus pie aizvērtajām acīm un galvu aizsegusi ar rokām. Viņa klusi kunkstēja un šņukstēja miegā.

Kariks sāka lēkāt uz vietas, cenzdamies sasildīties, tad sāka skraidīt gar sienu līdz gaiteņa galam.

Viņam kļuva it kā mazliet siltāk.

Viņš atgriezās atpakaļ un ieskrējies pārmeta kūleni - vienu, otru, trešo reizi un pēkšņi uzvēlās virsū tieši Vaļas kājām.

- Kas ir? Kas noticis? - iesaucās Vaļa, uzlēkdama kājās. - Vai brūk jau virsū?

Drebēdama aiz aukstuma, viņa vērās Karikā miegainām, baiļu pilnām acīm.

- Ko tu brēc? - Kariks brīnījās. - Tas taču esmu es. Atjēdzies... Tu esi galīgi nosalusi... Gluži zila... Nu, nāc cīkstēties. Tūlīt sasilsi. Sākam!

Viņš pielēca Vaļai klāt un, lēkādams ap māsu, sāka to ņurcīt.

- Mierā! - Vaļa atgrūda Kariku. Bet krizdams tas ieķērās māsā, un viņi sāka velties pa mīksto, pūkaino grīdu.

Vaļa ieraudājās.

- Ej prom! Neviens tev nebāžas virsū, nebāzies arī tu.

- Ak tu gliemežvāka princese! Es taču gribēju tevi sasildīt.

- Bet man gribas gulēt, - Vaļa norūca un atkal apguļas.

- Nu tad guli ar, - Kariks saskaitās.

Ārā kāds rosījās, klaudzināja, kāsēja un sāka uzreiz skaļi un jautri dziedāt:

- Kur tu ēdi, zvirbulīt?

- Tur, kur gūstā zvēri mīt.

Lapsa lāva mieloties,

Valzirgs deva padzerties.

Tā bija profesora drausmīgā balss.

- Nu redzi, - Kariks teica, - visi jau kājās, dzied, bet tu vēl valsties...

Viņš pieskrēja pie paklāju alas ieejas un uzsauca:

- Profesor, kur jūs esat?

- Šeit! Šeit! Celieties, draugi. Brokastis jau gatavas.

- Un kas ir brokastīs?

- Lielisks olu kultenis.

- Olu kultenis?

Ai, tas bija interesantāk nekā salt, un tāpēc Vaļa aši uzlēca kājās.

- Ejam!

Bērni aizmeta prom zarus un sprunguļus, kas aizsprostoja ieeju maksteņa mājā, un izgāja svaigā gaisā. Bet, tiklīdz Vaļa spēra kāju uz zemes, viņa tūdaļ izbīlī kāpās atpakaļ.

- Kas tas ir, Karik? Kur mēs esam? - viņa čukstēja, cieši saspiezdama brāļa roku.

Nebija redzama ne zeme, ne debess, ne mežs.

Gaisā peldēja spožu burbulīšu mākoņi. Burbulīši virpuļoja, sadūrās, lēni slīga lejā un atkal uzlidoja augšā.

Visapkārt griezās un virpuļoja zaigojošu burbulīšu sniegputenis.

- Profesor! - Kariks sauca. - Ko tas nozīmē? Kas te griežas?

- Migla! - bērni izdzirda profesora balsi.

Profesors bija kaut kur tuvu, tepat blakus, bet bērni viņu neredzēja.

- Vai tad migla ir tāda? - Vaļa neticīgi jautāja.

- Jā, Vaļuk, tāda ir migla. Tāda tā ir zem mikroskopa.

Profesora balss skanēja dobji, it kā nāktu no dziļas bedres.

Bērni izstiepa rokas, cenzdamies noķert burbulīšus, bet tie plīsa, izplūda kā auksts ūdens pa pirkstiem.

- Kur tad jūs paliekat? - no miglas plīvura sauca profesors. - Nāciet drīzāk!... Te man ir kaut kas interesantāks par miglu.

Kariks un Vaļa, uzmanīgi soļodami, devās uz priekšu profesora balss virzienā.

- Vai jums ir daudz olu kulteņa? - Vaļa sauca.

- Ja pasteigsies, - varbūt arī tev izdosies to nogaršot, - profesors atsaucās. - Nāc drīzāk, kamēr neesmu pats to apēdis.

Tālumā miglā iemirdzējās zila uguntiņa.

- Uguns! - Kariks iesaucās.

«Vai tiešām profesors būtu iekūris ugunskuru? Bet kur gan viņš ņēmis sērkociņus?»

Vaļa pilnā sparā brāzās uz uguni.

- Ugunskurs, ugunskurs! Mums ir ugunskurs! - viņa kliedza.

Priekšā, šķiežot uz visām pusēm burbulīšu mākoņus, dejoja ugunskura liesma.

Augsts, zaļš uguns stabs cēlās gaisā līdz pašām melnā, slapjā meža galotnēm. Pie ugunskura tupēja profesors. Ar resnu mietu viņš rušināja žagarus, kas, jautri sprakšķēdami, locījās ugunī.

- Urā! - bērni sauca.

Viņi pieskrēja pie uguns un, rokās saķērušies, sāka diet mežonīgu deju.

- Hop-lā! - Vaļa lēkādama kliedza.

- Hop-la-la-lā! - piesarkušais Kariks brēca.

- Rāmāk, rāmāk! - profesors apsauca bērnus. - Tā jūs man vēl sadauzīsiet visus traukus. Labāk piesēdiet un ēdiet.

No ugunskura plūda tāda svelme, ka nebija iespējams stāvēt pat labi tālu no tā. Taču ugunskurā nepavisam nebija tik daudz zaru. Vaļa saķēra klēpi sausu žagaru un gribēja tos iesviest ugunskurā, bet profesors viņu atturēja:

- Nevajag! Olu kultenis jau gatavs.

- Bet ugunskurs?... Tas taču nodzisīs.

- Nē, nenodzisīs... Sēdieties, mani draugi, pie brokastīm, - profesors teica un nolika Karikam un Vaļai priekšā tieši zemē milzīgu, baltu trauku ar nevienādām malām; tas bija pilns līdz augšai ar kūpošu olu kulteni.

Negaidīdami otra aicinājuma, bērni kāri uzklupa ēdienam.

Apdedzinādamies un pūzdami no visa spēka uz pirkstiem, viņi rija gabalu pēc gabala.

Vaļa bija viscaur piesarkusi, Karikam nosvīdis deguns. Un tikai profesors ēda nesteigdamies, rīkodamies ar divkārt saliektu ziedlapiņu kā karoti.

Bērni nebija vēl apēduši ne pusi olu kulteņa, kad sajuta, ka pieēdusies līdz acīm.

- Nu, - teica profesors, noslaucīdams ziedlapiņas stūrī bārdu, - ceru, ka tagad esat paēduši?

- Un kā vēl! - Kariks smējās. - Man vēders kā bunga.

- Man arī kā bunga, - Vaļa sauca.

- Jauki! Vareni! - profesors smaidīja. - Ļoti priecājos, ka jums tā garšojis olu kultenis.

- Bet no kā jūs to pagatavojāt? - Vaļa jautāja.

- Skaidrs, no kā gatavo olu kulteni, - no olām, - Kariks viņu pārtrauca. - Tas jau ir vienkārši. Bet kā jūs iekurinājāt uguni? Kur ņēmāt sērkociņus? Un tad - kāpēc šī uguns ceļas gaisā kā stabs, kāpēc tā ir zaļa, un kāpēc ugunskurs deg bez zariem?

- Vai tev netīk ugunskurs bez zariem? Nu ko, tad iemetīsim ugunī šo pašu klēpi.

Profesors iemeta ugunskurā zarus un, sakārtojis tos ar mietu, jautri pamirkšķināja bērniem.

- Jūs domājat, ka es nakti nekā nedarīju? Lika drusku pagaidīt. Es visu nakti ēdu ceptu cūkgaļu ar zaļiem zirnīšiem, karstus pīrādziņus, bifšteku, boršču, augļus, torti. Bet, diemžēl, visus šos ēdienus man pasniedza pa sapņiem... Es uzmodos izsalcis kā vilks. Nu uzlēcu kājās un skrēju meklēt kaut ko ēdamu. Tomēr aiziet tālu no mūsu greznās mītnes bija bail... Redziet, kāda migla... Divu soļu atstatumā nekas nav saredzams. Var vēl apmaldīties vai iegāzties kādā atvarā... Ko darīt? Gaidīt gaismu?... Iet uz labu laimi?... Domāju, domāju un nolēmu iekurt ugunskuru. Par laimi, vēl vakar vakarā biju atradis mežā divus kramiņus. Tie tad arī man palīdzēja... Salasīju sausus zariņus, sakrāvu tos kaudzē un sāku darboties...

- Kā aizvēsturiskais cilvēks! - Vaļa nočukstēja.

- Tieši tā, - profesors pasmaidīja. - Nu, es jums teikšu, tas nebija viegls darbs, un nomocījos gan, kamēr beidzot man izdevās iekurt no dzirksteles uguni... Tikai tagad sapratu, ka mūsu aizvēsturiskajiem senčiem nemaz nav bijusi jautra dzīve.

- Bet kāpēc uguns zaļa? - Kariks jautāja.

- Kāpēc? Tāpēc, ka deg gāze. Parastā kūdras gāze - metāns, kas daudzās vietās izlaužas no pazemes... Man palaimējās... Nejauši biju iekūris uguni tādā vietā, kur apakšzemē sakrājies daudz tādas gāzes... Bet olu kultenis pats ieradās pie ugunskura.

Vaļai palika mute vaļā no brīnumiem.

- Pats ieradās?

Profesors pavērās Vaļā, svarīgi noglauda bārdu un sacīja:

- Tiklīdz ugunskurs bija iededzies, man blakus kāds sāka celt troksni un plosīties, un piepeši mani apgāza stiprs vējš. Ap mani sāka tā dūkt, it kā es nejauši būtu izlaidis no pazemes viesuļvētru. Tas bija putns. Un viesuļvētru radīja tā spārni. Laikam uguns bija to aizbiedējusi no ligzdas.

- Vai putns nesadega?

- Nē, aizlaidās, - profesors teica, - bet es sāku meklēt tā ligzdu. Jo ne velti putns bija sēdējis tik klusi.

- Un atradāt?

- Protams... No šās ligzdas arī dabūju olu.

- Vai tā nav vārnas ola?

- Nē. Pēc visām pazīmēm spriežot, tā ir sarkanrīklītes ola, balta ar sīkiem raibumiņiem. Vai esat kādreiz redzējuši sarkanrīklītes olas?... Tās mazliet lielākas par prāvu zirni. Bet man bija ar to krietni jānoņemas. Es vēlu to sev pa priekšu kā mucu un ceļā droši vien reizes desmit atpūtos. Bet vēl grūtāk bija pārsist tās čaumalu. Šķiet, veselu stundu dauzīju to ar akmeni. Beidzot tomēr pārsitu un tikko nenoslīku olbaltumā... Labi vēl, ka paguvu atlēkt nost.

Profesors smīnēdams skatījās bērnos.

- Nu, un viss pārējais bija izdarāms ļoti vienkārši. Olbaltums izlija pats, un dzeltenumu izcepu čaumalā kā pannā.

Kariks pieliecās klāt Vaļai un kaut ko pačukstēja viņai ausī. Vaļa atsaucīgi pamāja.

- Katrā ziņā pasaki.

Kariks piecēlās, sakārtoja savu neaizmirstuļu kreklu un, izstiepis rokas gar sāniem, svinīgi raportēja:

- Frunzes pionieru pulciņa divu pionieru vārdā pateicos par gardo olu kulteni un ugunskuru!

Profesors palocījās.

- Ceru būt noderīgs arī turpmāk! - viņš jautri atbildēja.

Un, iesviedis ugunskurā jaunu zaru klēpi, viņš teica:

- Patiesību sakot, draugi, nav nemaz tik ļauna dzīve arī šai liliputu valstībā! Pagaidiet vien, mazliet apradīsim un tad iekārtosimies ērtāk.

- Kā? - satrauktā balsī vaicāja Kariks. - Vai tad jūs domājat, ka mēs vairs neatgriezīsimies mājās un paliksim tādi kā tagad?

- Tā nu gan nedomāju, - profesors atbildēja, - tomēr mums jāsagatavojas visļaunākajam... Mūsu bāku var nogāzt vētra; galu galā kāds ziņkārīgs zeņķis var aiznest finiera kārbu mājās, lai to izpētītu... Pasaulē var daudz kas notikt...

- Un kas tad būs?

- Nu, nekas sevišķs, - profesors paraustīja plecus. - Dzīvosim kā zāles robinsoni... Tomēr, draugi, mūsu stāvoklis ir daudz labāks nekā īstajam Robinsonam. Viņam bija jāiekārto vesela saimniecība, bet mums it viss pie rokas. Piens, olas, medus, smaržīgs nektārs, ogas, gaļa. Vasaru nodzīvosim bez sevišķām rūpēm. Bet ziemai sakaltēsim mellenes, zemenes, sēnes; sagādāsim medu, ievārījumu, maizi...

- Maizi?

- Nu jā. Iestādīsim tikai vienu graudu, un ar tā ražu mums pietiks visai ziemai...

- Bet kur ņemsim gaļu?

- Ēdīsim kukaiņus.

- Kukaiņus? Vai tad tos var ēst?

- Un kā vēl, - profesors teica. - Pat lielajā pasaulē ēd ļoti daudz kukaiņu... Piemēram, siseņus. Tos ēd gan ceptus, gan žāvētus, gan kaltētus, gan sālītus, gan marinētus.

Profesors kaut ko atcerējies pasmaidīja.

- Kad arābu kalifam Omaram Ben el Kotalam jautājuši, ko viņš domājot par siseņiem, kalifs atbildējis: «Es gribētu, kaut man būtu vesels grozs siseņu, tad gan es pastrādātu ar zobiem...» Senos laikos, kad siseņi salaidušies veseliem bariem uz arābu laukiem, Bagdādē sākušas krist gaļas cenas... Starp citu, no siseņiem pagatavo miltus un cep sviestā lieliskus plāceņus.

- Pē, cik riebīgi! - Vaļa derdzīgi nospļāvās.

- Kas tad tur riebīgs! - profesors smējās. - Vienkārši tev nepierasts ēdiens - tas ir viss... Mēs taču ēdam omārus, krevetes, krabjus un pat vēžus, kas pārtiek no maitām... Ēdam un vēl slavējam... Bet arābi ar riebumu uzlūko tos, kas ēd krabjus un vēžus... Bez siseņiem cilvēki ēd arī citus kukaiņus. Meksikā, piemēram, iezemieši vāc svītrainās ūdensblakts olas, sauc tās par «gotlām» un uzskata par visgardāko ēdienu... Pēc lietpratēju atzinuma, neesot zemē metama arī cikāde. Tā pati cikāde, ko senās Grieķijas dzejnieks Anakreons apdziedājis savā odā.

Profesors nokāsējās un, pacēlis roku virs galvas, dziedošā balsī nodeklamēja:

Ak tu jauka cikāde,

Var pat sacīt - dieviete!

Profesors domīgi noglauda bārdu.

- Bet vienkāršie, prozaiskie grieķi šo dievišķo cikādi cepa eļļā un notiesāja ar gardu muti... Pat tādiem kukaiņiem kā skudrām gadījies nokļūt pavāru rokās. Kādreiz Francijā gaļas un zivs ēdieniem gatavota skudru mērce... Indiāņiem, starp citu, ļoti garšo saulsargskudras. Viņi mazliet apsāla tās un cep pannā, bet dažreiz ēd arī jēlas.

- Vai vaboles arī ēd? - Vaļa vaicāja. - Tās manuprāt ir pavisam riebīgas.

- Ēģiptē, - profesors atbildēja, - no vaboles, ko sauc par rievoto melnuli, pagatavo sevišķu ēdienu. To ēd sievietes, kas grib uzbaroties.

- Tas ir ko vērts, - Kariks iesaucās. - Tagad es redzu, ka mums klāsies labi... Mēs sažāvēsim sienāžu šķiņķus, pagatavosim no tauriņiem desas, iesālīsim veselu mucu ar spārēm... Būs tīri vai jāuzceļ vesela klēts. Pie griestiem pakārsim šķiņķus un desas, bet gar sienām novietosim mucas ar marinētām lapu utīm.

- Un skudras? - Vaļa jautāja. - Tās ir paskābas!

- Skudras mēs arī marinēsim... Nē, labāk pagatavosim no tām dažādas piedevas ēdieniem.

- Lieliski! - profesors noglauda bārdu. - Taisni lieliski!... Kā redzat, draugi, jūsu nākotne ir jauka. Ja kaut kas notiks un mēs netiksim mājās, tad dzīvosim šeit labāk par visiem pasaules robinsoniem.

- Viss jau būtu labi, - Vaļa ieteicās, - bet mēs taču ziemu nosalsim, un visi šie šķiņķi un marinādes aizies postā.

- Nekas, - profesors nomierināja Vaļu, - mēs atradīsim alas ar gāzes apkuri. Galu galā pa meldru un niedru caurulēm šo gāzi var novadīt, kur vien vajadzīgs.

- Protams, - Kariks noteica. - Kūdras gāze dos mums siltumu un gaismu, un... profesor, mēs taču varēsim šeit uzcelt veselas fabrikas un rūpnīcas,

- Ai nē, mans mīļais, - profesors pasmaidīja. - Bet mēs varētu nodarboties ar kukaiņu pieradināšanu...

- Urā! - Kariks iesaucās. - Mēs lidosim ar tiem, pārpeldēsim ezerus...

- Mēs liksim, lai tie mums rok tuneļus, ierīko kanālus un... un vispār - lai strādā, - Vaļa turpināja.

- Pareizi! - Kariks teica. - Ar kāpuriem var art, vaboles norīkosim meža darbos un ar spārēm lidosim.

- Un, lai mūs neapēstu, - Vaļa nopūzdamās sacīja, - būtu labi izgudrot tādas mājas kā makstenim, lai tās var stiept sev līdzi.

- Tad ta izdomāji! - Kariks atmeta ar roku. - Es jau teicu, ka tu esi gliemežvāka princese. Tāda arī esi.

- Bet kā tad lai aizsargājamies? - Vaļa vaicāja.

- Profesors izgudros pulveri, - Kariks atbildēja un pievērsās profesoram: - Vai varat izgudrot pulveri, profesor?

- Ai nē... Pulveri nu gan es neizgudrošu, - profesors smējās, - tomēr ceru, ka arī tāpat neaiziesim bojā. Bez pulvera. Esmu taču, mani draugi, biologs. Gluži labi pazīstu mūsu apkārtējās pasaules dzīvi, un šīs zināšanas ir vērtīgākas par visām sprāgstvielām... Bet tagad, Karik, iemet ugunskurā žagarus. Patīkamāk sēdēt, kad ugunī sprakst zari.

Kariks atnesa klēpi žagaru, iemeta tos zaļajā ugunī un izstiepās uz zemes, domīgi raudzīdamies ugunskurā.

Visi klusēja.

Jautri sprakšķēja zari un sprunguļi. Dūmi cēlās debesīs kā stabs.

Ceļinieki sēdēja pie uguns un domāja katrs savu domu.

Nebija kur steigties.

Kamēr migla neizklīst, nebija iespējams virzīties uz priekšu. Un kurp, uz kuru pusi lai dodas? Kur tagad atrodas bāka?

Priekšā?

Aiz muguras?

- Nu, - profesors teica, - kamēr mums nav ko darīt, varam uzdziedāt dziesmu.

Bērni izbailēs saskatījās.

«Vienalga ko, tikai ne to,» bija lasāms Karika un Vaļas sejās. Mierīgi klausīties, kā profesors dzied, varētu tikai mirušie. Visus dzīvos profesora balss ietekmēja kā rungas sitiens pa galvu.

Viebdamies dūmos un aizsegdams seju ar rokām, Kariks pagriezās sāņus pret kūpošo ugunskuru un steidzīgi jautāja profesoram, kas jau bija sagatavojies dziedāšanai:

- Bet sakiet, mīļo profesor, - kā jums ienāca prātā, kas mums noticis, un kā mūs atradāt?

- Ļoti vienkārši, - profesors teica. - Jūs taču bijāt man izdzēruši gandrīz pusglāzes šķidruma... Un to es, protams, uzreiz pamanīju.

- Bet...

- Man arī bija savs «bet», - profesors iesmējās. - Izdzert jau izdzērāt, bet kur pēc tam pazudāt?... Ar vairojamo stiklu rokās es veselu stundu rāpoju pa grīdu, bet... nekā... Saprotat? Nekādu pēdu. Tātad...

- Tātad mēs esam aizlidojuši! - Vaļa iesaucās.

- Tas ir pārāk steidzīgs secinājums, - profesors viņu pārtrauca.

- Bet mēs taču patiesībā aizlidojām, - Vaļa teica.

- Un tomēr man nebija pamata tā domāt, kamēr cienījamā fotogrāfā Šmita suns nesameklēja jūsu biksītes un nemetās virsū palodzei... Tikai tad atcerējos, ka, man ieejot kabinetā,

uz palodzes tupēja spāre. Un es varēju derēt, ka izdzirdu it kā odu balsis, kas sauca: «Šurp! Nāciet pie mums!»

- Jā, jā... Tie bijām mēs, kas sauca.

- Sākumā man likās, ka esmu pārklausījies, bet tad, izdarot dažus secinājumus, sapratu: nerātņus aizstiepusi spāre, un, ja gribu viņus glābt, man jādodas uz Dubkiem, uz dīķi, ko sauc par Trūdu purvu.

- Bet kāpēc jūs devāties turp? - Kariks jautāja. - Spāre taču varēja mūs aiztraukt mežā, laukā...

- Nē, tas nevarēja notikt, - profesors iecietīgi pasmīnēja. - Spāres dzīvo pie ūdens. Tās dēj olas ūdenī, ūdenī arī rodas, ūdenī dzīvo un aug spāres kāpuri. Pie ūdens spāres arī parasti mēdz medīt. Bet gadās, ka, dzenoties pakaļ medījumam, spāre aizlido no pastāvīgās medību vietas.

- Un cik tālu vēl, - Vaļa sacīja. - Jo no mums līdz Dubkiem ir vairāk par piecpadsmit kilometriem.

- Spārei tas ir tīrais nieks. Tā lido septiņdesmit, deviņdesmit kilometru stundā, tāpēc piecpadsmit kilometru tai ir tikai neliela pastaiga.

- Tātad jūs devāties uz Trūdu purvu...

- Jā, - profesors noglauda bārdu. - Zinādams, ka agri vai vēlu spāre atgriezīsies pastāvīgajā medību vietā, es nolēmu doties uz Trūdu purvu. Par laimi mums visiem, tas ir vienīgais dīķis līdzās mūsu pilsētai. Tiesa, ir vēl viens, bet tas atrodas trīssimt kilometru no šejienes, tāpēc es skaidri zināju, kur jūs meklēt... Tas arī ir viss. Bet tagad, - profesors nokāsējās, - mīļie draugi, uzdziedāsim.

- Pagaidiet! - Vaļa iesaucās.

- Kas ir? - profesors izbijies pavērās Vaļā.

- Bet vai jums nemaz negribas paklausīties, kas notika ar mums? - Vaļa vaicāja.

- Ak jā... Protams... Es ļoti priecāšos dzirdēt jūsu stāstus, - profesors nomurmināja. - Nu, nu, stāstiet. Tam vajag būt ļoti interesanti.

Viņš apskāva bērnus ap pleciem un izstiepa papēžus pret uguni. Kariks un Vaļa, viens otru pārtraukdami, sāka viņam stāstīt, kā tiem klājies pēc tam, kad iedzēruši brīnumšķidrumu.

Klausīdamies bērnos, profesors māja ar galvu un pastāvīgi piebilda:

- Pilnīgi pareizi... Viss saprotams...

- Arī man viss saprotams, - Kariks beidzot teica. - Es nesaprotu tikai vienu...

- Jā? Ko tad?

- Kāpēc zemūdens zirnekļa ligzdā mums sākumā bija viegli elpot, bet pēc tam tikko nenoslāpām?

- Ļoti vienkārši, - profesors atbildēja. - Spriežot pēc tava stāsta, draugs, man šķiet, ka jūs bijāt nokļuvuši ūdens zirnekļa argironeta ķetnās... Argironets - tas nozīmē «sudrabdzija». Viņu sauc arī par sudrabzirnekli... Viņš taisa savu ligzdu zem ūdens. Šī ligzda atgādina ūdenslīdēja zvanu. Tādos zvanos ūdenslīdēji kādreiz nolaidās zem ūdens. Bet šis zvans nav lielāks par valriekstu... Tas turas zem ūdens tikai tāpēc, ka sānos piestiprināts ar zirnekļa tīklu pie zemūdens augiem...

- Jā, jā! - Kariks iesaucās. - Mēs ar mokām tikām šim tīklam cauri.

- Gaisu savā zvanā zirneklis atnes no ūdens virsmas. Viņš paceļas augšup un izslien uz augšu vēderiņu, ko sedz ļoti plāna matiņu kārta. Šie matiņi arī uztver gaisu. Kad atstatumu starp matiņiem piepildījis gaiss, zirneklis uzvelk vēderiņam tīklu un nes savu gaisa balonu it kā padusē uz savu mājiņu. Starp citu, ar savu gaisu čemodānos ceļo zem ūdens arī daudzas ūdens-vaboles.

- Vai viņam ilgi pietiek ar šo gaisu?

- Nē, - profesors atbildēja, - ar šo krājumu viņam ilgi nepietiek. Mājiņā sāk trūkt gaisa... Atcerieties, - kā jūs sākāt noslāpt?

- Jā, jā.

- Parasti argironets, Šis zemūdens plēsoņa, vairākkārt paceļas virs dīķa līmeņa pēc svaiga gaisa... Ja klusi un pacietīgi sēdēsiet dīķa malā, tad redzēsiet, kā argironets - «sudrabdzija» - papildina gaisa krājumu.

- Un kā viņu var pazīt? - Vaļa jautāja.

- Šie sudrabzirnekļi, - profesors atbildēja, - atgādina dzīvsudraba bumbiņas ar melniem punktiņiem... Argironeti visbiežāk uzpeld ap ūdensaugiem... Tie paceļas ar vēderiņu augšup un galvu uz leju. Dažus mirkļus tie paliek virs līmeņa, bet tad lēni noslīgst zem ūdens... No pirmā acu uzmetiena liekas, ka šie zirneklīši ir visnevainīgākie radījumi. Bet patiesībā argironets ir nikns plēsoņa... Tas nelaiž garām nevienu ne dibenā, ne virs ūdens.

- Bet kāpēc viņš neaprija mūs un pakāra pie griestiem? -Vaļa jautāja.

- Jā, jā. Arī mani tas interesē, - Kariks iesaucās.

- Jums par laimi, argironets bijis paēdis, - profesors atbildēja. - Tāpēc viņš pakāris jūs nebaltai dienai... Tā, starp citu, rīkojas arī lapsas, vāveres, cilvēks, daudzi putni, un par to nav ko brīnīties... Viņš aprītu jūs tai dienā, kad aukstums vai stiprs karstums būtu aizbiedējis visu viņa laupījumu.

- Ahā! Saprotu, - Vaļa ieteicās. - Mūsu zirneklis bija paēdis, bet tas, kas dzīvoja viņam līdzās, tam nebija pārtikas, tāpēc tas lauzās iekšā, lai mūs aprītu.

- Ai nē! - profesors pretojās. - Pie jūsu zirnekļa bija ieradies... Vai zināt, kas?

- Zinu! - Kariks iesaucās. - Viņa ienaidnieks.

- Nē! - profesors pasmīnēja. - Tur bija ieradies... līgavainis.

- Līgavainis? Kā jūs to zināt? - bērni brīnījās.

- Šie zirnekļi, - profesors teica, - vienmēr ceļ savas zemūdens mājiņas līdzās: zirneklienes mājai zirneklis pielāgo savu māju. Pēc tam šis zirneklis pārgrauž sienu un ierodas ar vizīti...

- Kuru sauc par kautiņu, - Kariks uztvēra.

- Jā, dažreiz par kaut ko saniknotā līgava metas līgavainim virsū un aprij viņu, bet dažreiz uzvar līgavainis un aprij līgavu, taču visbiežāk līgava saņem savu līgavaini labvēlīgi un viņi sāk dzīvot ļoti draudzīgi.

Profesors piecēlās.

- Liekas, - viņš sacīja, - mums laiks doties ceļā. Savāksim visas savas mantiņas.

Viņš pataustīja ar roku krūmājos un izvilka no turienes lielisku ādas mugursomu.

- Ai! - Vaļa plati ieplēta acis. - Kur jūs to nopirkāt?

- Neesmu pircis, - profesors pasmaidīja, - bet to man uzdāvāja pazīstama lēngaitīte... Kamēr jūs gulējāt, es kaut ko nogriezu no šā maisa, un, kā redzat, iznāca lieliska mugursoma.

- Ak tā, - Kariks pamāja ar galvu, - jums uzbruka kāda lēngaitīte. Jūs viņu nogalinājāt un novilkāt tai ādu.

- Nebūt ne, - profesors sacīja. - Lēngaitīte nevarēja man uzbrukt. Tā ir ļoti niecīga būtne, ne lielāka par milimetru. Arī es neuzbruku lēngaitītei.

- Bet ādas maiss?

- Maiss... Redziet, mani draugi, lēngaitīte vairojas ar olu palīdzību un, lai šīs olas kāds neaprītu, viņa novelk sev ādu un saliek tajā olas kā čemodānā.

- Un pati mirst? - Vaļa jautāja.

- Nē.

- Kā čūskas! - Kariks iesaucas. - Tās arī maina ādu.

- Jā, - profesors pamāja ar galvu. - Tikai čūskas nomet savu veco ādu, bet lēngaitīte pielāgojusi savu ādu, lai pasargātu pēcnācējus no aukstuma, karstuma un lietus.

- Olas jūs, protams, izmētāt ārā?

- Nu, protams: tās, diemžēl, nav ēdamas.

Profesors atvēra lēngaitītes maisu un ielika tajā čaumalas traukus un olu kulteņa paliekas, rūpīgi ietinis tās ziedlapiņā.

Sāka pūst dzestrs vējš.

Migla kļuva retāka.

Vējš trauca to kā dūmus pār laukiem un noslaucīja lejā, aizās un gravās.

Profesors aprausa ugunskuru ar zemi.

- Nu, - viņš teica, - liekas, varam iet. Taisieties ceļā, draugi.

- Mēs jau esam kārtībā, - Vaļa uzlēca kājās.

- Hm, - profesors noņurdēja. Uzmetis acis vispirms Vaļai, pēc tam Karikam un mazliet padomājis, viņš sacīja:

- Jums gan vajadzēs pārģērbties.

- Kā tad lai pārģērbjamies? - jautāja Vaļa, apskatīdama savu neaizmirstuļu tērpu, kas pa nakti bija saburzījies, saplīsis un noskrandis.

- Nu tādā pašā tērpā kā es, - profesors sacīja. Viņš nometa no pleciem savu saburzīto gaišzilo apmetni un palika sidrabotajā zirnekļtīkla ģērbā.

Tikai tagad bērni atcerējās, ka profesors ieradies pie viņiem vakar dīvainā, sidrabotā tērpā, bet viņi toreiz nebija pievērsuši tam uzmanību. Tagad viņi tā apskatīja profesora ģērbu, it kā redzētu to pirmoreiz.

- Ai, cik skaists! No kā tas pagatavots? - Vaļa jautāja.

- No zirnekļtīkla.

- Es arī gribu tādu, - Kariks sacīja.

- Es arī! - Vaļa sauca.

- Iesim, - Kariks teica. - Es vēl vakar redzēju netālu zirnekļa tīklu.

- Nu nē, - profesors iesmējās. - Es neņemšu zirneklim nost tīklu un arī jums neiesaku to darīt... Jūsu tērpus mēs atradīsim citā veikalā... Nāciet man līdzi.

Un profesors devās uz maksteņa māju.

Vāja rīta gaisma tikko apgaismoja maksteņa mājiņu, bet jau varēja saskatīt, ka sienas, grīdu un griestus klāja biezs un stingrs zirnekļtīkls.

- Te, lūk, ir jūsu tērpi, - profesors sacīja.

Viņš piegāja pie sienas un ieķērās tanī ar rokām.

- Nu, viens, divi! - profesors iesaucās un rāva tīklu uz savu pusi. Siena nokrakšķēja.

- Nu, sarauj! - profesors iesaucās vēl skaļāk.

Zirnekļtīkls nāca nost gabaliem kā atmiekšķētas tapetes.

Profesors pasvieda dažus gabalus Karikam un Vaļai.

- Atšķetiniet, draugi, šos tīkla saišķus, notīriet no līmes.

Bērni sāka berzēt tīklu ar rokām. Izkaltusi līme drupa un

birža nost gabaliem. Kariks atrada pavediena galu un sāka to atšķetināt.

Zīdainie tīkla pavedieni krājās vienādos rituļos, un drīz vien Karikam un Vaļai radās pie kājām sidrabota atšķetinātu tīklu kaudze.

- Tad ta gari! - teica Kariks, attīdams bezgalīgos pavedienus.

- Gadās vēl garāki, - profesors pasmīnēja. - Zīda tārpiņa audu, piemēram, var izstiept veselu trīs kilometru garumā.

Profesors pieliecās, paņēma sidrabotā pavediena galu un pasniedza to Vaļai.

- Ģērbies!

- Pavedienā... Kā lai tajā apģērbjos?

- Lūk, tā...

Profesors iztaisīja no pavediena cilpu, uzmeta to Vaļai kā arkānu un tad, satvēris meiteni aiz pleciem, sāka to griezt uz vienu pusi.

Pavediens kaudzē ietrīsējās un sāka ātri risināties, uztīdamies Vaļai kā spolei.

- Vareni!... Lieliski! - sacīja profesors, apskatīdams Vaļu. - Izturīgi, silti un ērti. Nu, un tagad tu, Karik.

Bet Kariks jau pats bija apsējis pavediena galu ap jostas vietu un sāka ātri jo ātri griezties kā vilciņš.

Nebija pagājušas ne piecas minūtes, kad bērni jau bija tērpušies garos, sidrabotos kamzoļos.

- Nu, tas ir viss, - profesors teica. - Tagad pastaigājiet gar mājiņu, un pa to laiku arī es pārģērbšos.

Bērni izgāja laukā.

Migla jau bija pavisam izklīdusi.

Visapkārt atradās slapjš mežs. Uz zāles kokiem kā kristālā bumbas gulēja milzīgas ūdens lāses.

Tiklīdz Vaļa un Kariks pārkāpa pār mājiņas slieksni, koku galotnēs iemirdzējās pirmie rīta saules stari.

Un pēkšņi viss uzliesmoja, iezaigojās, iedegās tūkstoš dažādu krāsu ugunīs.

Tas bija tik negaidīti, ka bērni piemiedza acis un neviļus atkāpās.

Kādu brīdi viņi stāvēja klusēdami un piemiegtām acīm vēroja dīvaino mežu, kas bija apkārts zaigojošām bumbām.

- To vajadzētu parādīt mūsu māmiņai! - Vaļa beidzot teica.

Kariks nopūtās.

- Māmiņa pašlaik vāra kafiju, - viņš sacīja.

- Piena sieva droši vien Jau bijusi, - Vaļa skumji ieteicās.

- Nē, - Kariks pakratīja galvu. - Vēl par agru. Piena sieva nāk septiņos.

- Un cik tagad?

- Nezinu.

- Nu, vienalga... Zini ko, Karik, uzrāpsimies šai kokā,, paraudzīsimies, vai uz tā nav zaļo govju.

- Kāpsim.

Bērni pieskrēja pie koka, kas bija līdzīgs baobabam, un gribēja jau rāpties augšā, bet tai brīdī profesors izbāza no alas galvu un iesaucās:

- Veltas pūles, draugi!

- Kāpēc?

- Šodien jūs ar uguni neatradīsiet zaļās govis.

- Bet kur tad tās ir? - Kariks brīnījās. - Jūs taču vakar sacījāt, ka lapu utis ganoties katrā kokā.

- Tas bija vakar, - profesors atbildēja. - Vakar dienā; bet vakarā sāka līt lietus un, protams, noskaloja visas utis līdz pēdējai... Nu, es esmu kārtībā. Ejam!

Bērni pievērsās profesoram un pēkšņi, viņu uzlūkodami, sāka skaļi smieties.

- Kas tad ir? - profesors mulsi apskatīja sevi.

- Vai!... Kā jūs...

- Kā jūs esat apģērbies... - bērni smējās.

Profesors stāvēja, apvīts zīda auklām no kakla līdz papēžiem. Visu zirnekļtīklu, kas bija maksteņa namiņā, viņš bija ap-tinis ap vēderu, pleciem, kaklu.

- Jūs esat kā kūniņa! - teica Vaļa, plīsdama aiz smiekliem.

Profesors pasmaidīja.

- Un tu pati domā, ka esi līdzīga tauriņam? Kā tu, tā Kariks pašlaik esat līdzīgi maziem kāpuriem... Ejam, mani draugi!

- Bet kurp lai ejam? - jautāja Kariks, skatīdamies visapkārt.

Nakti visu bija pārplūdinājis ūdens.

Varēja iet tikai uz vienu pusi. No maksteņa mājiņas stiepās Šaura zemes strēle, kas bija apaugusi ar bieziem, zaļiem krūmājiem.

Profesors uzmeta maisu plecā un teica:

- Acīm redzot vispirms būs jāizkļūst no šā purva, gan tad redzēsim, ko darīt. Uz priekšu!

Un, roku novēcinājis, profesors sāka dziedāt:

Marš uz priekšu, - taures sauc, -

Steidziet, bērni ašie!

Galvu augstu turēt būs,

Pionieri brašie!

Biezie zāles brikšņi bija gluži bez dzīvības. Smagas ūdens bumbas zemu slīga pār ceļinieku galvām, - vajadzēja iet ļoti uzmanīgi, lai krītošās lāses nenotriektu gar zemi.

Tukšajā un skanīgajā mežā ūdens pilienu kritieni izklausījās kā bumbu sprādzieni. Viena lāse uzkrita ceļiniekiem tieši virsū.

- Ai! - iespiedzās Vaļa, pakrizdama gar zemi.

- Ak vai! - iekliedzās Kariks, pilnīgi aizsviests projām.

- Nekas, nekas! Rīta duša ir veselīga! - smējās profesors, pieceldamies no zemes.

Bet tad augstu pār mežu pacēlās saule. Tās kvēlie stari it kā aizdedzināja zemi. Tā sāka kūpēt. Zāles džungļus apņēma garaiņi. Kļuva karsts kā pirtī.

Pret pusdienu ceļinieki iznāca meža malā.

Priekšā caur kokiem pamirdzēja dzelteni pakalni.

Viens pakalns pacēlās pār zemi ar smailu virsotni, kas bija kā krietni apzeltīta cukurgalva.

- Nu, lūk, - profesors teica, - no šās virsotnes arī palūkosim, kur atrodas mūsu bāka.

- Skriesim! - Vaļa iesaucās un drāzās uz priekšu. - Es nosaukšu šo kalnu par «Zelta Vezuvu».

Profesors un Kariks metās skriet Vaļai pakaļ.

Līdz Zelta Vezuva kalnam gan nebija tik tuvu, kā likās. Ceļinieki pieskrēja pie tā, stipri aizkusuši, slaucīdami ar plaukstām nosvīdušās sejas.

- Tas nu gan ir Vezuvs! - Kariks iespurdzās.

Tas bija parastais dzelteno akmeņu kalns. Un dīvainie akmeņi, kas mirdzēja kā zelts, bija visparastākie smilšu graudiņi.

Ķerdamies ar rokām aiz šiem akmeņiem - smilšu graudiņiem, ceļinieki sāka kāpt Zelta Vezuva smailē.

Saule bija jau augstu. Karstie tveices viļņi virmoja pār zemi kā dzidras gaisa upes. Sakarsētie dzeltenie akmeņi dedzināja kājas. Profesors klupa gandrīz ik uz soļa. Kalns zem viņa kājām slīdēja lejup, pārvērtās dunošā sakarsētu akmeņu straumē. Rāpties profesoram pakaļ bija bīstami. Kariks un Vaļa panāca profesoru un kāpa viņam līdzās.

Bet kalns kļuva aizvien stāvāks un stāvāks.

Mazajiem alpīnistiem vajadzēja virzīties uz priekšu četrrāpus, turoties ar rokām pie akmens izciļņiem.

- Jārāpjas tieši kā Everestā! - profesors pūzdams teica.

Ne Kariks, ne Vaļa nebija nekā dzirdējuši par Everestu, bet abi tūdaļ neprata, ka Everests droši vien ir tāds pats kalns kā šis, kurā viņi pašlaik kāpj.

Bet te jau arī virsotne klāt.

Sviedriem plūstot, profesors un bērni beidzot nokļuva kalna smailē.

Profesors saslējās, pielika plaukstu pie acīm un, galvu grozīdams, sāka lūkoties apkārt.

- Nu, nu, - profesors teica, - palūkosim, palūkosim, kur ir mūsu bāka, palū...

Viņš palika pusvārdā. Zeme iegruva viņam zem kājām. Profesors iestiga līdz jostas vietai. Bērni metās viņam palīgā. Bet pēkšņi pakalns zem kājām nodrebēja un atvērās kā liela mute.

Profesors un aiz viņa bērni gāzās lejup pa šauru, slīpu cauruli. Viņiem pakaļ dārdēdami bira akmeņi un smagas zemes pikas.

Vaļa iespiedzās. Kariks uzkrita profesoram virsū, un viņi ar drausmīgu spēku iedrāzās mitrā, staignā dibenā.

Pirmais atģidās profesors. Krekšķēdams un vaidēdams viņš izkļuva no biezajiem, lipīgajiem dubļiem un, jostas vietu berzēdams, skumji pajokoja:

- Palēnināts lēciens bez izpletņa. Atļaujiet jūs apsveikt ar labvēlīgu nosēšanos zemē. Piecelieties, mani draugi!

Viņš noslaucīja rokas pie ģērba, rūpīgi apskatīja bērnus, kas kūņojās pa dubļiem, un jautāja:

- Viss kārtībā, es ceru? Kā klājas Vaļai? Vai nav sadauzījusies?

- Nekas, - Vaļa pieceldamās sacīja, - tikai, liekas, esmu nobrāzusi elkoni.

- Un tu, Karik?

- Esmu sasitis ceļgalu.

Berzēdami sadauzītos locekļus, bērni, baiļu pilni, aplūkoja šaurās akas tumšās sienas.

- Nu, tas nav nekas, - profesors teica. - Bet es esmu pazaudējis maisu ar pārtiku un traukiem. Tas jau ir ļaunāk.

- Kur mēs esam? - Vaļa jautāja.

- Tūlīt dabūsim zināt, - profesors nomurmināja, sasliedams bārdu uz augšu.

Augstu virs galvas mirdzēja tāla debess. Bālā dienas gaisma slīga uz augstajām, slīpajām sienām, bet šās dziļās, drūmās akas staignajā dibenā bija gandrīz pavisam tumšs.

- Šķiet, - Kariks teica, - ka esam nokļuvuši zirnekļa zemesracēja alā. Tie ir ļoti šausmīgi zirnekļi. Esmu par tiem lasījis.

- Kā? - Vaļa sarāvās. - Atkal zirnekļi? Kā gaisā, tā zemes virsū, kā zem ūdens, tā pazemē - it visur zirnekļi?

- Apmierinies, - profesors teica, - zirnekļi zemes racēji, par kuriem runā Kariks, dzīvo Itālijā un Francijas dienvidos. Pie mums tādu nav.

- Bet kas tad tā par alu?

Profesors neatbildēja. Bārdu plūkādams, viņš apgāja apkārt alai, padauzīja ar dūri sienas un domīgi sacīja:

- Jā, jā... Tā ir viņa... Andrena!

- Kas tā vēl par Andrejevnu? - Vaļa iedeldzās.

- Jā, jā... Tā jau domāju... Viss kārtībā, draugi. Nav nekā bīstama. Šoreiz esam ļoti izdevīgi nogāzušies lejā. Nokļuvuši tieši konditorejā.

Vaļas acis kļuva apaļas aiz brīnumiem.

- Vai tad šeit, - viņa jautāja, - var atrast tortes un kūkas?

- Jā! - profesors pasmaidīja.

- Bet kur tās ir? Es redzu tikai dubļus.

- Mazliet pacietības!

Profesors iesita ar dūri pa sienu.

- Galdiņ, klājies!

Siena iedunējās, it kā viņš būtu iesitis pa tukšas mucas dibenu.

- Neklājas vis! - sacīja Vaļa, aplaizīdama ar mēli lūpas.

- Nav nekāds brīnums! - profesors pasmaidīja. - Tikai pasakās galdiņš klājas. Mums vajadzēs mazliet pastrādāt. Rociet zemi! Lūk, šai vietā.

Profesors piegāja pie sienas un sāka rakt zemi kā zemesvēzis, mezdams ar rokām prom smagas, lipīgas pikas.

Kariks un Vaļa devās profesoram palīgā.

Sevišķi centīgs bija Kariks. No viņa rokām tā vien lidoja zemes pikas un akmeņi.

- Rāmāk, rāmāk! - profesors iesaucās. - Tā tu mūs visus apbērsi ar zemi. Uzmanīgāk! Lūdzu, nesteidzies.

Kariks gribēja kaut ko atbildēt, bet šai brīdī siena nodrebēja, ceļiniekiem pie kājām nobira akmeņi, un viņi ieraudzīja sienā dziļu dobumu.

Gaisā bija jūtama svaigu medus cepumu smarža.

- Kas tad tas? - Vaļa nolaizīja lūpas. - Smaržo kā pie jaungada eglītes.

- Tā jau ir konditoreja! - profesors pieliekdamies atbildēja. - Bet tagad atejiet nost... Tā! Lieliski!

Viņš iebāza dobumā abas rokas un, plati ieplētis kājas, sāka kaut ko vilkt no turienes ārā.

- Ir! Ir! - profesors smējās.

Viņš saņēma spēkus un izvilka no dobuma lielu, pelēku bumbu, kuru kā dzeltens pūderis klāja smalkas smiltis.

- Nu, tas ir viss! - profesors sacīja, uzmanīgi nolaizdams bumbu zemē.

Ar asu akmeni viņš notīrīja no tās sīkos akmentiņus un ar pūlēm atrāva no bumbas augšas kaut ko baltu.

Tā bija ola, līdzīga zoss olai, tikai ļoti liela.

- Oho! - Kariks iesaucās. - Atkal olu kultenis!

- No šās olas kulteni nevar pagatavot, - profesors iesmējās. - Labāk nodarbosimies ar šo. - Un viņš uzsita ar roku pa bumbu, kas bija līdzīga lielam sviesta mīklas kunkulim.

- Ziedu torte! - profesors teica.

Viņš noslaucīja rokas pie sava tērpa, nolauza mīklas gabaliņu un iebāza mutē. Profesora uzacis pacēlās uz augšu. Sejā parādījās apmierināts smaids.

- Garda! - viņš gremodams teica. - Ļoti garda! Nogaršojiet, mani draugi!

Aromātiskā, lipīgā mīkla smaržoja kā medus un ziedi. Tā tieši kusa mutē.

- Ai, cik garda! - Vaļa iesaucās. - Gardāka par krējuma torti.

- Tu vienkārši esi izsalkusi, - profesors smīnēdams atbildēja. - Nav jau arī nekāds brīnums... Mēs brokastojām gandrīz vai naktī, bet tagad jau drīz pusdiena klāt.

- Nē, nē, tā tiešām ļoti garda! - Vaļa apgalvoja.

- Bet kas tas īsti ir? - jautāja Kariks, kam bija pilna mute ar gardo mīklu.

- Ziedu putekšņi ar medu! - profesors atbildēja.

- Kāpēc tad tie ir akā?

Profesors pacēla no zemes balto olu, kam apkārt bija elastīga virskārta, un pasvieda to saujā uz augšu.

- Lūk, kāpēc, - profesors paskaidroja. - Torte bija sagatavota kāpuram, kas izkūņosies no šās olas, un torti līdz ar olām šeit novietojusi zemes bite andrena.

- Ja tā dzīvo zemē, - Vaļa iesaucās, - tad mums drīzāk jātaisās no šejienes projām.

Profesors pasmaidīja.

- Andrenu sauc par zemes biti tikai tāpēc, - viņš teica, - ka tā ierīko savus perēkļus pazemē, bet pati andrena dzīvo tur augšā, kur mīt spāres, mušas, odi. Tiesa, reizēm viņas perēkli var atrast arī virs zemes: satrūdējušos celmos, kritušu koku stumbros, bet visbiežāk zemē. Tāpēc arī zinātnieki andrenu sauc par zemes biti.

Un profesors pastāstīja Karikam un Vaļai, kā no olas izkūņojas kāpuri, kā pārtiek no tiem sagatavotā gardā rauša un kā pēc tam pārvēršas spārnotajā bitē andrenā.

- Katrā andrenas perēklī ir vairāki tādi rauši, - profesors stāstīja. - Ja gribat, tūdaļ dabūšu vēl kādu.

Bērni sāka smieties.

- Vai tad mēs esam ziloņi? - Kariks jautāja. - Mēs to pašu nenotiesāsim... Labāk šmauksim drīzāk prom no šejienes, kamēr šī bite Andrejevna nav pārnākusi mājās.

- Pirmkārt, andrena un nevis Andrejevna, - profesors pārlaboja Kariku. - Un, otrkārt, es jau teicu, ka pēc tam, kad andrena ierīkojusi perēkli, sadējusi tur olas un sagatavojusi saviem pēcnācējiem pārtiku, tā vairs perēklī neieskatās. Tai nav vairs šeit ko darīt... Arī mums, protams, šeit nav ko palikt. Esam stiprinājušies - un ardievu.

Profesors piegāja pie slīpās sienas un, pieturēdamies ar rokām pie augu saknēm, sāka rāpties uz augšu. Bērni veikli kā pērtiķi līda viņam pakaļ.

Lēni, soli pa solim viņi virzījās pa akas sienu uz lielo, apaļo caurumu, virs kura zaigoja zilā debess. Laiku pa laikam viņi apstājās, atpūtās un tad atkal rāpās augšā.

Akmeņi, izraudamies no kāju apakšas, dārdēdami krita lejā, pašā andrenas perēkļa dibenā.

Profesors pirmais nokļuva pie akas malas. Šeit bija gaišs un karsts.

- Uf! - viņš smagi atvilka elpu. - Tas tik bija kāpiens!... Ko tad jūs, bērni, netiekat man līdzi?... Esmu vecs vīrs, bet tiku galā ātrāk par jums.

Viņš noliecās pār tumšo aku un pastiepa roku lejup.

- Es jums palīdzēšu!

Bet Kariks nepaguva satvert viņa roku. Profesors piepeši palēcās gaisā kā gumijas bumba. Augstu virs akas pazibēja viņa papēži, un viņš pazuda.

Kariks šausmās pieplaka pie sienas.

- Sšš!

- Kas noticis? - Vaļa jautāja.

- Viņu noknāba putns! - Kariks čukstēja. - Varen liels. Ar spārniem.

Vaļa nodrebēja.

- Vai tu redzēji?

- Jā, redzēju spārnus... Milzīgus spārnus... Kā buras!

Bērni pavērās viens otrā. Vaļai acīs parādījās asaras.

Kariks iesaucās:

- Gan viņš izrausies!

Vaļa sāka klusi raudāt.

- Nu, neraudi, lūdzu! Viņš taču izrausies! - Kariks mierināja māsu un, piesardzīgi paskatījies ārā no akas, skaļi iesaucās:

- Profesor!

Atbildes nebija.

Vaļa izslaucīja ar dūrīti acis un noteikti sacīja:

- Jārāpjas ārā!

- Jārāpjas! - Kariks piekrita.

Un bērni, palīdzēdami viens otram, izrāpās no akas.

Viņi stāvēja Zelta Vezuva smailes virsotnē. Netālu no viņiem zemē gulēja profesora maiss ar olu kulteņa paliekām un čaumalu traukiem. Priekšā izplētās kalnains, dzeltens tuksnesis. Aiz muguras kā zaļa jūra šalca zāles džungļi, kuriem ceļinieki visu rītu bija briduši cauri. Pa labi un pa kreisi zilgmoja ezeri, kuru krasti bija apauguši ar augstu niedru mežu.

Bet profesora nebija nekur.

- Profesor, kur jūs esat?! - Vaļa sauca.

Viņa klausījās.

Ne skaņas.

- Profesor!

Tikai vējš sēri nošalca pāri kalna virsotnei un, aiz pakalniem izgaisdama, aizskanēja daudzkārtīga atbalss.

- Sauksim abi reizē! - Kariks ieteica.

Bērni saķērās rokās.

- Pro-fe-so-or! - viņi sauca reizē.

- O-o-or! - noskanēja atbalss un apklusa.

Vaļai no acīm straumēm plūda asaras. Viņa aizsedza seju ar rokām un sāka skaļi raudāt. Tai pašā brīdī viņai gaudodams pārbrāzās pāri viesulis. Viņu aizsvieda prom un vēla pa lieliem akmeņiem.

Kad viņa beidzot piecēlās kājās un palūkojās apkārt, Ka-rika vairs nebija kalna virsotnē. Bet viņš taču tikko bija šeit stāvējis, pie šā apaļā akmens...

- Karik! - Vaļa izbailēs iesaucās. - Karik, kur tu esi? Kāpēc tu mani biedē?

Augstu jo augstu - it kā zem pašiem mākoņiem kāds atsaucās vārgā balsī:

- Va-aļa!

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Spārnotā briesmoņa ķetnās. Ceļinieki sastopas krūzē. Koka Monblans. Dzīvie konservi. Kariks un Vaļa izšķiras ar profesoru

Vaļa uztraukta šaudījās pa kalna nogāzēm. Viņa skrēja lejā, atkal atgriezās augšā, ielūkojās tumšajā akā.

- Karik! - viņa sauca. - Profesor!

Atbildes nebija.

- Ak, kur gan viņi ir? - Vaļa murmināja.

Nabaga meitenei galīgi izsīka spēki. Viņa apsēdās uz karsta akmens, saņēma galvu rokās un sāka raudāt.

Caur asarām kā lietū norasojušām rūtīm viņa redzēja, kā šad un tad garām aizjoņoja milzīgi, spārnoti dzīvnieki. Tie drāzās garām tuvu, gluži blakus Vaļai. Viņu spārni sacēla veselu auku. Vaļa ierāva galvu plecos, pieliecās pie zemes, izbailēs vērodama spārnoto briesmoņu lidojumu.

Drīz tie šāvās augšup, drīz atkal ar troksni krita lejā. Sakļāvuši caurspīdīgos, spožos spārnus un izliekuši svītrainos stāvus, tie neveikli lodāja pa smiltīm un tad, paķēruši kaut ko no zemes, atkal trauca augšup.

Viens no šiem dzīvniekiem aizrāpoja pavisam līdzās Vaļai. Tas pat aizķēra viņu ar spārnu. No stiprā grūdiena Vaļa novēlās no akmens. Svītrainais dzīvnieks ātri pievērsās viņai un sāka vērot viņu spožām, izbolītām acīm.

Vaļa sastinga.

Dzīvnieks nesteigdamies līda tālāk. Bet, tiklīdz meitene pakustējās, briesmonis tūdaļ pielēca viņai klāt un apstājās, kustinādams ūsas viņai virs pašas galvas.

Vaļa pamira aiz bailēm. Elpu aizturējusi, viņa šausmās plati atvērtām acīm raudzījās garajās ūsās. Viņa neredzēja briesmoni, bet juta, ka tas ir tepat līdzās.

Iestājās klusums, kurā varēja dzirdēt tikai viņas pašas elpu. Tad Vaļa izdzirda, kā briesmonis sāka līst uz priekšu, smagi vilkdams pa zemi savu ķermeni, ar katru mirkli attālinādamies.

Vaļa uzlēca kājās. Viņa visa drebēja un bija nosvīdusi. Rokas novēcinājusi, Vaļa spiegdama metās lejā, kalna piekājē. Bet tūdaļ ap viņas augumu sakļāvās nadzīgas, pūkainas ķetnas. Asa adata izdūrās cauri zirnekļtīkla kamzolim, nobrāžot uz muguras ādu. Tas ļoti sāpēja, bet Vaļa nepaguva pat iekliegties. Viņai virs galvas iedūcās, iešvīkstējās spārni, un meitene bija jau gaisā.

Stipras ķetnas spieda viņu pie pūkaina vēdera, kas gan sarāvās, gan piepūtās kā kalēja plēšas. Vaļa mēģināja pagriezt galvu un paskatīties, kas par briesmoni viņu tur savās ķetnās, bet, tiklīdz viņa pakustējās, ķetnas saspieda viņu kā dzelzs knaibles.

Viņa ievaidējās sāpēs.

- Palīgā! - Vaļa iekliedzās.

Vēja šalka apslāpēja viņas balsi. Viņa kliedza līdz aizsmakumam, bet pati nedzirdēja sava kliedziena.

Lejā trauca garām zaļas pļavas un meži, zibēja upes un zili ezeri, stiepās bezgalīgi, dzelteni smiltāji.

Vaļa laidās aizvien tālāk un tālāk no akas, kur viņu varētu atrast profesors un Kariks.

Kurp gan Vaļu aizraus šis briesmīgais, spārnotais zvērs?

Ko gan viņa darīs viena pati biezajos zāles džungļos? Kā atradīs ceļu uz mājām un vai vispār kādreiz atgriezīsies lielajā, ērtajā pasaulē?

Vaļai izdevās pagriezt galvu, un viņa nikni iekodās ar zobiem elastīgajā, stiprajā ķetnā.

Ķetna bija cieta un gluda kā pulēts koks. Vaļas zobi tikai noslīdēja gar to.

Tai pašā brīdī nadzīgās knaibles vēl ciešāk sažņaudza nabaga meiteni. Cīnīties ar briesmoni bija veltīgi. Tas varēja viņu nospiest kā mušu.

- Es nomiršu, - Vaļa iešņukstējās, - es nomiršu, un neviens pat nedabūs zināt, ka esmu mirusi.

Viņai kļuva tik žēl sevis, ka viņa sāka skaļi raudāt.

Pēc tam asaras nožuva. Acis bija sausas, it kā no tām būtu izspiesta pēdējā asariņa. Tad Vaļa sāka atkal raustīties un kliegt:

- Laid vaļā! Ko tu no manis gribi? Vai es tev mācos virsū, ko? Laid vaļā! Vācies projām! Liec mani mierā!

Bet spārnotais briesmonis tikai lidoja un lidoja uz priekšu, šalkdams ar saviem cietajiem, dārdošajiem spārniem, kas dūca kā kokzāģētava.

Bet tad tas slīdošā lidojumā laidās lejā, noplandīja gaisā ar spārniem un, izstiepis uz priekšu ķetnas, kurās bija sažņaugta Vaļa, iestūma viņu kādā tumšā caurumā kā krāsnī.

Vaļa nodauzīja galvu gar kaut ko cietu un strauji noripoja lejā it kā pa ledus kalnu.

«Es esmu pagalam!» Vaļai iešāvās galvā.

Aiz bailēm viņa aizvēra acis un pēkšņi sajuta, ka viņu atkal uztver kādas ķetnas.

- Vai! - Vaļa iekliedzās, atkaudamās rokām un kājām.

Viņa šausmās atvēra acis un ieraudzīja, ka ķetnas, kas viņu tur, nemaz nav ķetnas, bet vecā profesora rokas.

- Profesor, vai tas esat jūs? - Vaļa iesaucās.

- Jā, Vaļuk, jā! - mīļi atbildēja profesors, nolaizdams viņu uz slīpās grīdas.

- Es arī esmu šeit! - Vaļa izdzirda Karika balsi.

- Bet kur tad mēs visi esam? - Vaļa šņukstēdama jautāja.

- Labi, labi, vēlāk redzēsim, - profesors teica, - mēs esam visi kopā, un tas pagaidām ir pats galvenais.

Vaļa mulsi pavērās visapkārt.

Viņa ieraudzīja pakrēslā gludas sienas; tās stāvā slīpumā slējās uz augšu.

Griestu nebija. Augšā pa platu, apaļu caurumu ieplūda bāli saules stari. Gaismas svītrās dejoja putekļi.

Cietums, kurā atradās Vaļa, Kariks un profesors, atgādināja garu krūzi. Tikai šī krūze stāvēja nevis taisni, bet greizi, it kā krizdama būtu aiz kaut kā aizķērusies un palikusi karājoties gaisā.

Vaļa vērās tumšajās sienās, Karikā, profesorā.

Kā gan profesors un Kariks nokļuvuši šeit? Kas viņus ietupinājis šai milzīgajā krūzē? Vai tiešām tas pats briesmonis, kas atnesa šurp arī viņu, Vaļu?

Viņa sāka tos izprašņāt, bet profesors viņu pārtrauca.

- Vēlāk, vēlāk, - viņš sacīja, uzacis sarāvis, - tagad nav laika tērzēt. Ja tūlīt nenokļūsim augšā, tad esam pagalam. Nu, bērni... Pamēģināsim.

Profesors notupās četrrāpus un sāka lēni rāpties pa slīpo, gludo sienu augšup. Bērni rāpās aiz viņa.

Tikt augšā bija grūti.

Rokas un kājas slīdēja kā pa ledu. Profesors bija nokļuvis jau gandrīz līdz krūzes malai, bet pēkšņi viņam notrīcēja ceļi, noslīdēja plaukstas, un viņš ar lielu troksni novēlās atpakaļ dibenā, aizraudams sev līdzi bērnus.

- Neveicās, - viņš teica, pieceldamies kājās. - Pamēģināsim vēlreiz.

Un ceļinieki sāka atkal rāpties pa gludo sienu. Un atkal noripoja lejā.

- Pamēģināsim vēl.

Viņi vairākkārt tiecās uzrāpties, bet visas viņu pūles bija veltīgas.

- Mēs netiksim no šejienes ārā, - Vaļa skumji sacīja.

- Ciet klusu, - profesors saskaitās.

Viņš apsvēra ar acīm atstatumu no krūzes augšmalas līdz grīdai, apskatīja no galvas līdz kājām Kariku un stingri noteica:

- Rāpies man uz pleciem!

Kariks palēcās kā bumba, saķēra profesoru aiz kakla un veikli uzrāpās viņam uz pleciem.

- Pamēģini uzstiepties līdz augšai, - profesors teica.

Kariks sāka pamazām slieties uz augšu. Turēdamies ar rokām pie sienas, viņš izlieca saliektos ceļgalus un beidzot piecēlās visā garumā.

- Tagad liec kājas uz manām plaukstām! - teica profesors, sniegdams viņam abas rokas.

Kariks uzlika sākumā vienu kāju un pēc tam arī otru profesoram uz plaukstas.

- Vai nenokritīsi? - profesors vaicāja.

- Nē!

Profesors saņēma visus spēkus un sāka stenēdams celt Kariku it kā smagu stieni uz augšu.

- Darīts! - iesaucās Kariks, ķerdamies pie nevienādajām krūzes malām.

- Lieliski! Stiepies augstāk, vēl augstāk!

Kariks, izliekdams visu augumu, sāka stiepties ar rokām, stipri atsperdamies ar papēžiem profesora plaukstās.

- Nu, nu, nu! - profesors mudināja.

Beidzot Kariks palēcās un veikli apsēdās jāšus uz krūzes malas.

- Lieliski, - profesors teica. - Saņem tagad Vaļu.

Viņš paķēra no grīdas Vaļu un nodeva Karikam. Pēc tam sāka ātri atšķetināt zirnekļa tīklu, kurā bija ietinies. Atšķetinājis savu tērpu līdz pusei, viņš uzmeta tīmekļa virves galā cilpu.

- Ķeriet! - iesaucās profesors, mezdams cilpu bērniem.

Kariks uztvēra virvi un uzmeta cilpu uz krūzes izciļņa.

- Kārtībā! - viņš jautri iesaucās.

Profesors, parāvis virvi, pamēģināja, vai tā stingri turas, pēc tam pieķērās ar abām rokām pie tās un sāka lēni rāpties uz augšu, virzīdamies īsiem grūdieniem. Smagi elsdams un pūzdams, viņš beidzot uzrāpās uz krūzes malas.

Ceļinieki pavērās lejup.

Krūze, no kuras viņi bija izkļuvuši, izrādījās piestiprināta pie milzīga, rūsganām kumpām apklāta baļķa. No šā baļķa uz visām pusēm stiepās tievāki baļķi, un uz tiem zaļos pušķos rēgojās milzīgi šķēpi.

Starp šiem baļķiem kaut kur tāltālu vīdēja zeme.

- Kur gan mēs esam nokļuvuši? - jautāja Vaļa, bailēs raudzīdamās apkārt.

Profesors pasmaidīja.

- Mēs atrodamies uz visparastākā priedes zara.

- Uz zara? - atkārtoja Vaļa, neticīgi grozīdama galvu.

- Jā, uz priedes zara, kuru tu, cerams, esi redzējusi savā mūžā tūkstošiem reižu. Zars palicis tāds pats, kāds vienmēr bijis, tikai tu esi kļuvusi daudz mazāka. Lūk, tāpēc tev viss liekas tik brīnišķīgs.

- Nu, labi. Zars paliek zars, bet kā mēs tiksim no tā zemē? - Kariks jautāja. - Bez izpletņa nekas neiznāks.

- Iztiksim arī bez izpletņa, - profesors teica.

Viņš uzsita ar roku pa savu ģērbu un jautri pamirkšķināja bērniem.

- Un jūs vēl smējāties par manu tērpu... Nē, dārgie draugi, tādiem nabaga ceļiniekiem kā mums katrs diedziņš ir vesela bagātība.

Un profesors atkal sāka atšķetināt sidraboto tīklu, kurā bija ietinies.

- Vai mums arī jāizģērbjas? - Vaļa jautāja.

- Nu, protams! Ar manu tērpu vien nepietiks.

Kariks un Vaļa līksmi ķērās pie darba.

Viņi tina no sevis nost zirnekļtīkla pavedienus un uzmanīgi sarotītus lika sev blakus.

- Jāsteidzas! Jāsteidzas, mani draugi! - profesors skubināja bērnus. - Nezvērs, kas mūs atstiepa šurp, drīz vien atgriezīsies, un tad mēs būsim pagalam.

- Mums jau viss kārtībā! - Vaļa iesaucās.

- Lieliski! Pamēģiniet tagad novīt resnas virves.

- Kā to dara?

- Ļoti vienkārši! Lūk, tā! - Un profesors parādīja, ka jāvij virves.

Cits citam palīdzēdami, ceļinieki steidzīgi vija no zirnekļtīkla pavedieniem virves un no virvēm resnu tauvu.

Beidzot viss bija sagatavots, lai varētu laisties lejā.

Profesors salika visu tauvu kaudzē, aptina tās vienu galu ap aso krūzes izcilni un visu pārējo grēdu nogrūda ar kājas spērienu lejā.

Smagais sarotījums sāka slīdēt starp zariem un krita lejā, attīdamies garā, mezglainā tauvā.

Tauvas gals nokārās pāri zemākajam priedes zaram.

- Lai pirmā laižas lejā Vaļa! - profesors izrīkoja.

- Kāpēc es?

- Tagad nav laika strīdēties! - profesors sapīka.

- Nu labi, labi, - Vaļa ātri iesaucās, - es laidīšos pirmā, tikai, lūdzu, nedusmojiet!

Viņa drosmīgi saķēra tauvu un sāka ātri slīdēt lejā.

- Laimīgu ceļu, - profesors pamāja ar roku. - Kad būsi lejā, tad saturi galu.

- Sa-tu-rē-šu! - sauca Vaļa, slīdēdama pa tauvu.

Profesors un Kariks pieliecās un klusēdami vēroja, kā viņu mazā biedrene laižas lejā.

- Ne-bai-dies! - Kariks sauca.

- Pat nedomāju baidīties! - no lejas atskanēja vārgā Vaļas balstiņa.

Viņa mierīgi slīdēja pa tauvu no mezgla uz mezglu un bija jau nokļuvusi līdz pusei. Te pēkšņi sacēlās vējš.

Vaļu sāka šūpot kā svārstekli. Viņa drudžaini ieķērās tauvas mezglā un, pacēlusi galvu uz augšu, mulsi meklēja ar acīm profesoru.

- Laidies lejā! - profesors un Kariks reizē iesaucās.

Vējš arvien stiprāk un stiprāk šūpoja tauvu. Vaļa lidoja platos lokos pār bezdibeni.

- Laidies lejā!

Vaļa aizmiedza acis un sāka atkal slīdēt pa tauvu no mezgla uz mezglu. Beidzot viņas kājas pieskārās pie kaut kā cieta.

Tas bija priedes apakšējais zars, kas izrādījās vēl platāks un resnāks par augšējiem zariem. Vaļa varēja pastaigāties pa to tikpat brīvi, kā cilvēki staigā pa platu prospektu.

- Esmu galā! - sauca Vaļa, pavērdamās augšup.

Augstu virs viņas galvas karājās milzīgā krūze. Uz krūzes malas sēdēja profesors un Kariks un kaut ko kliedza.

Vaļa klausījās.

- Saturi virvi! - Kariks sauca no augšas.

Vaļa saķēra virvi aiz gala. Virve noraustījās un izstiepās. Kariks un aiz viņa profesors ātri nolaidās lejā un nostājās Vaļai līdzās.

- No šejienes līdz zemei nav vairs tik tālu, - sacīja profesors, raudzīdamies lejup. - Palūkosimies, kurā pusē ir mūsu bāka.

Viņš paraudzījās pa labi, pa kreisi un pēkšņi iesaucās:

- Tur tā ir!

- Kur? Kur? - jautāja Kariks un Vaļa, staipīdami kaklus.

Caur priežu skuju biezokni ceļinieki ieraudzīja pie tālā apvāršņa kārti ar sarkano karogu.

Bet cik tas tagad tālu! Tas likās pavisam maziņš, - tādi mēdz būt karodziņi uz rotaļu kuģīšiem.

Vaļa, acis piemiegusi, pavērās bākā, Karikā, profesorā un smagi nopūtās.

- Mēs vairs tik tālu neaiziesim, - viņa teica, - gada laikā neaiziesim. Mēs esam tik maziņi, bet bāka tik tālu.

- J-jā, - profesors novilka caur zobiem, - būs laikam jāsoļo mēneši divi vai pat trīs.

- Trīs mēneši? Bet tad jau pienāks ziema... Būs jāceļ māja, - Vaļa sacīja.

- Hm... Var jau būt... Bet ko mēs te stāvam? Iesim pa zaru uz priedes stumbru.

Profesors paskatījās vēlreiz visapkārt un droši devās uz priekšu.

Bērni soļoja aiz viņa.

Viņi rāpās pa tumšsarkanajām priežu mizas kumpām, lēca pāri šaurajām, bet dziļajām spraugām.

Beidzot ceļinieki nonāca pie stāvas sienas.

Tas bija stumbrs.

Sarkanbrūnie mizas ciļņi blīva cits aiz cita; starp šiem ciļņiem bija dziļas aizas. Dažās vietās šīs aizas bija biezi aizaugušas ar pelēkiem, sirmiem krūmiem.

- Atpūtīsimies, draugi, - profesors teica piesēzdamies. - Un tad kāpsim pa stumbru lejā, kā to mēdz darīt skudras.

Bērni palūkojās lejup un neviļus atkāpās.

- Drausmīgi! - Vaļa iesaucās.

- Un tomēr vajadzēs kāpt lejā! - profesors sacīja.

Vaļa piespiedās pie sarkanā ciļņa un kratīja galvu.

- Nekas, nekas, - profesors viņu mierināja, - Kaukāzā un Pamirā mūsu alpīnisti kāpj vēl stāvākos kalnos. Un, protams, tiek no tiem lejā. Un vai tur var tā uzkāpt un nokāpt? Ik uz soļa ledāji, glečeri. Vējā asaro acis. Aiz aukstuma asaras sasalst uz vaigiem. Brrr... Šausmīgi iedomāties. Nu, bet no mūsu koka Monblana nav nemaz tik bīstami kāpt lejā.

- Labi, kaut kā jau nokāpsim! - Vaļa skumji nopūtās.

- Protams, nokāpsim, - Kariks atsaucās. - Cita ceļa uz zemi taču nav? Tātad jākāpj zemē pa stumbru.

Profesors atšķetināja sava tērpa atliekas, novija pamatīgu virvi un pastiepa tās vienu galu Vaļai.

- Tu atkal dosies pirmā, - viņš sacīja. - Aptin virvi ap vidu un labi stingri turies pie tās. Nākamais būs Kariks. Es kāpšu lejā pēdējais.

Profesors uztaisīja no virves cilpu un uzmeta to Karikam uz pleciem.

- Pacel rokas. Tā-ā.

Kariks pacēla rokas, nolaida cilpu līdz vidum un labi cieši to savilka.

- Nu, tas ir viss, - profesors teica.

Ceļinieki sāka virzīties lejup.

Sākumā laida pa virvi lejā Vaļu. Viņa meklējās apakšā ar kājām, sataustīja mizas izcilni un sauca:

- Es stāvu! Atlaidiet mazliet virvi!

Virvi palaida vaļīgāk. Aiz Vaļas devās ceļā Kariks. Profesors gaidīja augšā, plati izplētis kājas, turēdams ar abām rokām virvi. Viņš sekoja katrai bērnu kustībai.

Tiklīdz Vaļa un Kariks bija nostiprinājušies jaunajā platformā, profesors pasvieda viņiem virvi un, stingri turēdamies pie katra izciļņa, uzmanīgi kāpa lejā pats.

Tā viņi veica gandrīz pusi bīstamā ceļa.

Ar katru soli tuvojās zeme. Varēja jau izšķirt mezglainos zāles meža stumbrus.

- Vēl tomēr tālu! - profesors sacīja. - Līdz zemei nokļūsim ne agrāk kā pēc divām stundām.

Visi trīs bija stipri noguruši.

Ceļinieku pleci un ceļgali bija nobrāzti, vienos zilumos, skrambās. Rokas un kājas drebēja.

Bija laiks atpūsties.

Uz vienas no platajām platformām profesors un bērni apstājās.

- Jāatpūšas! - komandēja profesors, nespēkā nokrizdams uz nelīdzenās platformas.

Bērni noslīga viņam līdzās.

Profesors gulēja, smagi dvesdams, slaucīdams ar plaukstu nosvīdušo seju. Kariks un Vaļa sēdēja, nokāruši kājas pār bezdibeni.

Visi trīs klusēja.

Pēkšņi Vaļa uzlēca kājās, sāka vēcināt rokas.

- Ai, skatieties! Kas tas tāds?

- Ko? Kas tur ir?'- paceldamies jautāja profesors.

Un profesors ieraudzīja milzīgu galvu, ko sedza vesels biezu saru mežs. īsās, bet nadzīgās ķepas ķērās pie platformas malām. Beidzot dzīvnieks uzrāpās uz platformas un, izliekdams pinkaino, garo augumu, kustinādams daudzās kājas, sāka rausties pa kalnu augšā. Aiz viņa parādījās otrs tāds pats pinkains un garš, tad vēl un vēl.

- Nebaidieties, - teica profesors, apsēzdamies uz mizas izciļņa. - Tie ir tikai priežu vērpēja kāpuri. Tie mūs neaiztiks.

- Vai, man tomēr bail no tiem! - Vaļa čukstēja.

- Ko tu bīsties? - Kariks jautāja. - Tev taču saka, ka tie mūs neaiztiks, tātad neaiztiks... No kā tie pārtiek? - viņš vaicāja profesoram.

- No zaļām skujām un mīkstiem, jauniem priežu dzinumiem, - profesors atbildēja.

- Nu redzi. Šie kāpuri ir veģetārieši. Tos tu vari pat noglaudīt ar roku.

Bet Vaļa drošības pēc virzījās tālāk nost. Profesors smaidīdams piegāja Vaļai klāt, uzsita viņai uz pleca un sacīja:

- Nebaidies, nebaidies, mīļā. Tie tūliņ aizlīdīs tālāk. Mēs tiem nemaz neesam vajadzīgi. Tie dodas uz skujām, jaunajiem priedes dzinumiem. Lūk, šie zaļumi gan dabūs ciest no spalvainajiem veģetāriešiem. Ai, es tos labi pazīstu! Esmu pat kādreiz uzrakstījis par tiem grāmatu.

- Grāmatu par kāpuriem? - Vaļa brīnījās.

- Kas tur par brīnumu? - profesors paraustīja plecus. - Šie kāpuri taču ir īsti meža siseņi. Tie pulcējas neskaitāmos baros un aprij skuju mežus, kā siseņi aprij labību. Reiz redzēju mežu, kuram bija gājuši pāri priežu vērpēji. Šie negauši bija to līdz pēdējam apgrauzuši. Es braucu desmitiem kilometru, bet nekur neredzēju neviena zaļa plankumiņa, visās malās rēgojās tikai kaili zari.

Pēkšņi profesors pavērās augšup un pasmaidīja, it kā būtu ieraudzījis savu vislabāko draugu.

- Lūk, arī Microgaster nemorum! - profesors teica. - Esi sveicināts! Esi sveicināts!

- Ko? Ko jūs tur ieraudzījāt?

- Vai tad jūs neredzat?

Gaisa viļņos tieši virs priežu vērpējiem bez trokšņa lidoja milzīgi dzīvnieki ar šauriem augumiem un gariem, caurspīdīgiem spārniem.

- Odi! - Vaļa iesaucās.

- Microgaster nemorum! - profesors atkārtoja. - Jātnieciņi! Mežu un lauku draugi. Skatiet, bērni, kas būs tālāk! Daudzi zinātnieki jūs tagad apskaustu. Viens! - profesors skaitīja. - Viens jau ir! Otrs! Lieliski! Trešais! Braši! Vareni! Skatiet! Skatiet!

Spārnotie jātnieciņi kā vanagi metās no augšas virsū kāpuriem un nosēdās tiem uz muguras.

- Jāj! Jāj! - Vaļa smējās. - īsti jātnieciņi!

Tā bija it kā jocīga izrāde cirkā, kur suņi jāj uz zirgiem un uz kaķiem auļo pārbiedētas peles.

Bērni sāka plaukšķināt. Bet piepeši Vaļa nolaida rokas, paskatījās profesorā un mulsi jautāja:

- Šie... mikri... ko tad tie dara?

Viņa ieraudzīja, ka jātnieciņi ātri paceļ uz augšu vēderu ar asu pīķi un no visa spēka iedur šo pīķi kāpuram mugurā.

Iedūruši kāpuram, tie tūliņ uzlidoja augšā.

- Kaujas! - Vaļa teica. - Kaujas, nevis vizinās!

- Ne kaujas, ne vizinās! - profesors atbildēja. - Jātnieciņi pārdur ar savu aso oludējekli kāpuram ādu un iedēj zem ādas oliņas. Pēc kāda laika no šīm oliņām iznāks jātnieciņa kāpuri un sāks iznīcināt priežu vērpēja kāpurus... Viņi, man šķiet, aprīs kāpurus ātrāk, nekā no tiem iznāks priežu vērpēja tauriņi... Ja nebūtu jātnieciņu, mani draugi, tad priežu vērpēji aprītu visus mežus, bet mikrogasters neļauj tiem savairoties. Tāpēc mēs varam nosaukt mikrogasteru par mūsu mežu vislabāko sargu.

- Bet vai tos nevar audzēt mākslīgi? - Kariks vaicāja.

- Mikrogasterus?... Var gan! - profesors atbildēja.

- Kāpēc tad tos neaudzē?

- Mēģina, bet ne vienmēr šie mēģinājumi izdodas, - profesors atbildēja. - Diemžēl, šo jātnieciņu kāpuros dēj savas oliņas citi jātnieciņi. Tiesa, pavisam maziņi, bet šīs oliņas nonāvē mikrogasteru, un tas aiziet bojā.

- Ak tu parazīti! Bet vai nav iespējams šos knišļus iznīcināt?

- Var gan! Šiem mazajiem jātnieciņiem tāpat ir savi ienaidnieki, arī jātnieciņi. Tie jau pavisam sīciņi.

- Vai re, - Kariks sacīja, - tātad tos arī vajag audzēt!

- Tas, protams, ir prātīgi, - profesors piekrita, - tikai viena nelaime: pasaulē ir vēl citi jātnieciņi, kas savas oliņas dēj šo mazītiņo derīgo jātnieciņu kāpuros.

Kariks mulsi noplātīja rokas.

- Tas jau gluži... kā pasakā par balto vistiņu. Sākums ir, bet beigu nav.

- Kā tad, kā tad! - profesors apstiprināja. - Dažreiz liekas, ka esi jau atradis beigas un dabūjis visu, it visu zināt par vienu vai otru dzīvnieku, bet vajag tikai dziļāk un nopietnāk iegremdēties lietas būtībā, un tu pārliecinies, ka tev rokās ir nevis beigas, bet tikai jauna, aizrautīga pētījuma sākums.

Profesors bija piemirsis, ka sēž uz mizas gabaliņa.

Viņš uzlēca kājās un sāka dedzīgi runāt par to, kā zinātnieki, gluži kā Kolumbi, ceļo ik dienas pa nepazīstamām zemēm un kā viņi atklāj aizvien jaunus un jaunus kontinentus.

Pa mizu kā pa platu lielceļu rāpās augšup priežu vērpēji.

Tiem pretim līda milzu vaboles. Virs priežu ceļa lidoja spārnoti dzīvnieki.

Profesoru nevērīgi grūstīja priežu vērpēja kāpuri, kas darbīgi rāpās uz augšu. Viņu tikko neapgāza milzīga, melna vabole, bet viņš tikai runāja, runāja, runāja...

Nav zināms, cik ilgi profesors būtu nostāvējis uz mizas gabaliņa kā uz katedras. Iespējams, ka lekcija būtu ievilkusies līdz vakaram. Bet negaidot tajā iejaucās kāds spārnots zvērs.

Tas nokrita kā akmens profesoram līdzās un ar spārna vēzienu aizsvieda viņu sāņus. Tad, pacēlis uz augšu vēderu ar garu, asu pīķi, zvērs ar īsu, spēcīgu triecienu pārcirta mizu pie pašas profesora galvas.

Pīķis dziļi ieurbās mizā.

Bērni nepaguva ne iekliegties, kad dzīvnieks jau bija izrāvis pīķi un nozudis tādā pašā zibens ātrumā, kā ieradies.

Kariks un Vaļa piespiedās pie sarkanās klints. Aiz bailēm nobāluši, viņi smagi dvesa.

- Nu, redziet, - profesors piecēlās no mizas, - es laikam aizrunājos mazliet par ilgu! Mums taču līdz naktij jātiek zemē.

Viņš uzlūkoja Kariku un Vaļu un teica:

- Nav nekā bīstama! Tas bija parastais talesa vai, vienkārši runājot, arī viens no jātnieciņiem.

- Vai viņš dēj oliņas mizā?

- Kāpēc gan mizā? - profesors atjautāja. - Viņš iedēja oliņas priedes kaitēkļa kāpurā.

- Kāpurā? - Kariks atskatījās. - Kur tad tas ir?

- Zem mizas.

- Kā jūs to redzat?

- Es gan neredzu, bet tagad varu derēt vienalga uz ko, ka zem mums, zem mizas virskārtas kustas kādas ūsainas vabolītes kāpurs.

- Tātad jātnieciņi redz cauri mizai?

- Nē. Arī viņi neredz kāpurus, bet sajūt tos... Mēs gan nespējam to saprast. Mēs vispār vāji pazīstam kukaiņu dzīvi un tikumus. Daudz kas šo apbrīnojamo radījumu dzīvē mums pilnīgi nezināms. Mēs pat labi nezinām, kādēļ, piemēram, kukaiņiem vajadzīgas ūsiņas, - profesors teica.

Viņš piecēlās un bez steigas aptina virves galu ap roku.

- Nu, - profesors noteica, - celieties, mani draugi! Dosimies tālāk.

Un atkal sākās bīstamais un grūtais nokāpiens pa mizas ciļņiem.

Laiku pa laikam profesors un bērni, izraudzījušies laukumiņu atpūtai, klusēdami atlaidās uz sarkanajām klintīm.

Berzdami notirpušās rokas un kājas, viņi pārbaudīja, vai virves veselas, vai mezgli nav pārtrūkuši, pēc tam cēlās kājās un no jauna devās ceļā, lēkdami kā kazas no klints uz klinti.

Vienā atpūtas vietā ceļiniekiem nācās nosēdēt diezgan ilgi,

Tas jau bija pavisam netālu no zemes.

Profesors un bērni pēc īsas atpūtas jau taisījās kāpt lejā, kad pēkšņi viņiem virs galvas nošvīkstēja spārni.

Profesors pavērās augšup un nobālēja. Ātri satvēris bērnus aiz rokām, viņš līdz ar tiem iespruka šaurā aizā.

- Sēdiet mierīgi! - profesors pačukstēja.

Garām palaidās svītrains dzīvnieks ar šauru, garu vidukli. Viņa gareno augumu kā tīģera ādu klāja dzeltenas un melnas svītras.

Šķeldams caurspīdīgiem spārniem gaisu, dzīvnieks joņoja, spiezdams pie vēdera kaut ko, kas locījās un atgādināja čūsku.

- Eimena, - profesors čukstēja, - lapsene eimena.

Lapsene pielidoja pie krūzes, no kuras tikko bija izkļuvis profesors ar bērniem, iemeta tur savu laupījumu un ielīda krūzē.

- Vai šī pati atnesa mūs? - Vaļa jautāja.

- Tā pati, - profesors pamāja. - Man šķiet, draugi, ka eimena mūs noturēja par kāpuriem. Bet redziet, - ko viņa dara?

Lapsene eimena izlīda no krūzes, strauji metās lejā un tūdaļ atkal uzlidoja augšā.

Apvēsmodama ceļiniekus ar vēju, viņa kā viesulis aiztrauca tiem garām un, aplidojusi loku, nolaidās uz krūzes. Nemierīgi rāpodama ap caurumu, eimena mundri kustināja kājiņas un darbīgi dauzīja galvu pret krūzes malām.

Tad viņa aizlaidās.

Ceļinieki ieraudzīja, ka ieejas caurums cieši aizziests ar kaut ko pelēku. Vidū kā aizbāznis rēgojās liels, ass akmens.

- Redziet, - profesors iesaucās, - kā lapsene aizmūrējusi savu krūzi. Nu, draugi, ja mēs nebūtu laikā no turienes izkļuvuši, tad aizietu bojā, nomirtu badā.

- Vai tad sienu nevar saārdīt?

- Nē! Eimena taisa no putekšņiem un savām siekalām tik stipru cementu, ka pat lieliem cilvēkiem nav viegli to saārdīt.

- Es tomēr nesaprotu, - Kariks ieteicās. - Nu, labi, viņa stiepa mūs, nu, labi, iegrūda mūs krūzē... Bet kādēļ? Kādēļ viņa neapēda mūs uzreiz?

- Viņa nemaz netaisījās mūs ēst, - profesors atbildēja. - Eimena pārtiek no ziedu sulas, bet kāpurus stiepj pāviem pēcnācējiem, saviem nākamajiem bērniem... Turklāt ievērojiet, tā nenogalina savu laupījumu. Ar dzeloņa dūrienu tā kāpurus tikai iemidzina... Konservē tos... Sagatavo no kāpuriem dzīvus konservus...

- Kāpēc tad viņa mūs neiemidzināja? - Vaļa jautāja.

- Nezinu! - profesors paraustīja plecus. - Nekā nesaprotu... Varbūt dzelonis nespēja tikt cauri mūsu zirnekļtīkla kamzoļiem, varbūt ari tās inde neiedarbojās uz mums. Nezinu! Un vispār tas viss ir ļoti dīvaini... Tiešām nesaprotu, kā viņa varēja mūs sajaukt ar kāpuriem... Parasti lapsenes šādos gadījumos nekļūdās... Zinātnei tas ir pilnīgi mīklains gadījums.

- Bet kas viņai uztaisījis tādu krūzi? - Vaļa jautāja.

- Viņa pati to uztaisījusi, - profesors atbildēja. - No sava cementa. Aiz šīm drošajām sienām eimenas cirmenis var augt nebaidīdamies, ka to kāds noris vai samīs. Barība tam sagatavota tieši tik, cik vajadzīgs... Kad cirmenis izlobīsies no olas, tas nolaidīsies pa pavedienu lejā, uzbruks kāpuriem un sāks tos ēst. Un kā ēst! Tas grauž savu upuri nedēļām, bet līdz pašai pēdējai dienai kāpurs paliek dzīvs un tā gaļa svaiga... Pēc tam cirmenis iekūņojas, un pēc kāda laika no kūniņas izlaižas lapsenes eimenas tēviņš vai mātīte... No mūsu krūzes vajadzēja izlaisties tēviņam, bet tagad...

- Kā jūs zināt, ka tieši tēviņam?

- Zinu! - profesors atbildēja. - Lapsene iemeta šai krūzē mūs trīs un pēc tam atnesa vēl vienu kāpuru. Četri kāpuri - tas ir pārtikas aizgāds nākamajam tēviņam. Olai, no kuras vajag iznākt mātītei, lapsene atstāj tieši desmit kāpuru. Un tas pilnīgi saprotams. Nākamā lapsenes eimenas mātīte ir lielāka par tēviņu, tāpēc arī tai jāatstāj vairāk barības.

- Tad jau lapsenes prot skaitīt līdz desmit? - Vaļa jautāja.

- Nedomāju, ka tās mācētu skaitīt pat līdz divi, - profesors smaidīdams atbildēja. - Atcerieties, lapsene taču ielīda krūzē pēc tam, kad mēs bijām tikuši no turienes ārā? Vai ne?

- Nu jā, ielīda!

- Un ielīda, lai izdētu olu. Tātad viņa redzēja, ka krūzē ir nevis četri kāpuri, bet tikai viens. Un tomēr tai neienāca prātā atnest vēl trīs kāpurus, bet tā ņēma un aizmūrēja krūzi. Cirmenis, protams, tagad ies bojā.

Profesors izgāja no aizas, pavērās pa labi, pa kreisi un sacīja:

- Viņa ir aizdrāzusies, tagad mēs varam iet mierīgi.

Līdz zemei vairs nebija tālu, un drīz vien ceļinieki laimīgi nokāpa lejā.

Viņu priekšā bija akmeņains tuksnesis.

Pa kreisi zilgmoja tāls zāles mežs. Virs meža kā salmiņš rēgojās kārts ar mazo, sarkano karodziņu.

Ceļinieki devās uz priekšu.

Visu dienu viņi gāja pa smiltīm, mežiem un kalniem. Rāpās cauri gravām, brida pāri strautiem.

Pret vakaru viņi noguruši un izsalkuši apstājās straujas upes malā. Tikt pāri upei bērniem vairs nebija pa spēkam.

Vaļa izstiepās krastmalā un sacīja:

- Es vairs nevaru!

Pār zemi slīga krēsla. Debesis satumsa. Tumšsarkani mākoņi virmoja pāri mežam. Augšā virs galvas klaigādami laidās putnu bari.

- Nu, neko darīt, - profesors teica, - vajadzēs te pārlaist nakti.

- Krastmalā?

- Pamēģināsim atrast kādu alu vai midzeni.

Pēc neilgas meklēšanas Kariks uzgāja milzīgu, brūnu tvertni, tik lielu kā siena gubu. Blīvās sienas sānos rēgojās apaļš caurums.

Kariks paskatījās iekšā un iesaucās:

- Nāciet pie manis! Liekas, esmu atradis kādu māju.

Profesors pienāca tuvāk, apskatīja tvertni no visām pusēm un padomājis teica:

- Tukšs rieksts. Riekstu smecernieka kāpura pamestais mājoklis. Lieniet iekšā, bērni. Gluži ciešama viesnīca.

Sāka jau tumst. Bērniem aiz noguruma vērās acis ciet. Sāpēja kājas. Ātri iešmaukuši pa rieksta caurumiņu, Kariks un Vaļa nokrita uz grumbuļainās grīdas un tūdaļ aizmiga kā nosisti.

Bet profesors nopūzdamies klaiņoja apkārt riekstam. Ieejas caurumiņš bija tik šaurs, ka profesors varēja iebāzt tikai galvu. Pleci negāja iekšā.

- Tavu nelaimi! - profesors murmināja.

Īgni ņurdēdams, viņš vēlreiz ielūkojās riekstā, paklausījās, cik mierīgi miegā elpo bērni, un devās meklēt sev pajumti.

Netālu no rieksta viņš atrada kādā bedrītē gliemežnīcu. Tā bija tukša. Profesors pūzdams un elsdams ierāpās tajā.

Gliemežnīcas slīpā grīda bija cieta un salta, bet ceļā nogurušais profesors to pat nepamanīja.

Palicis zem galvas dūri, viņš izstiepās visā augumā un tūdaļ iemiga.

Ap pusnakti gaisā kaut kas iedūcās. Profesors neskaidri dzirdēja to miegā. Laikam cēlās vējš.

Aiz aukstuma pamodies, viņš atvēra acis.

Debesis bija apklātas mākoņiem, mākoņos īrās mēness. Profesors sarāvās, savilka zem sevis kājas un iesnaudās, nemierīgi grozīdamies miegā.

Aiz gliemežnīcas sienām kā neprātīgs plosījās auksts, ass vējš. Pa zemi griezdamies virpuļoja putekļi, zālītes, ziedlapiņas.

Rieksts līgojās vējā un beidzot, stipri notrīcējis, sašūpojās un, vēja traukts, sāka lēni velties uz upi.

Jauns vēja brāziens iegrūda riekstu ūdenī. Tas sāka dejot viļņos un aizpeldēja pa straumi uz leju.

Bērni miegā juta, ka viņi šūpojas kā šūpulī.

Piespiedušies viens otram klāt, viņi gulēja, miegā smaidīdami. Bet upe trauca riekstu uz priekšu, nesa bērnus aizvien tālāk un tālāk no profesora.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Kariks un Vaļa izkāpj nezināmā ostā. Atkal gūstā. Profesors dodas pa pēdām. Dzīvnieks, kas elpo ar asti. Negaidīts atklājums

Pirms ausmas sacēlās stiprs vējš. Rieksts, irdamies pa viļņiem, gan uzlidoja augstās grīstēs, gan pagaisa baltās, mutuļojošās putās. Viļņi ar troksni vēlās tam pāri, svaidīja, mētāja to uz visām pusēm. Aukstas šļakatas brāzās no augšas platajā lūkā, krita virsū Karikam un Vaļai, bet bērni tikai nemierīgi grozījās miegā, aizsedza seju un kaklu ar rokām un virzījās tālāk no lūkas. Abi bija tā nomocījušies un noguruši, ka viņus nespētu uzmodināt pat ledaina duša.

Bet tad stipra straume sāka griezt, virpuļot riekstu vērpetē. Rieksts krasi pasviedās, sazvēlās uz sāniem. Kariks pārvēlās pāri māsai un sāpīgi atsitās ar galvu pret sienu.

- Ko? Kas ir? - Kariks iesaucās.

Viņš mēģināja piecelties, bet riekstu atkal stipri pasvieda, un Kariks no jauna novēlās uz grīdas. Turēdamies pie grumbuļainajām rieksta sienām, viņš kaut kā pacēlās un iesaucās:

- Vaļuk, kaut kas noticis! Celies augšā! Kāds velk projām mūsu riekstu!

Berzēdama ar rokām miegainās acis, Vaļa mulsi pavērās Karikā.

- Varbūt mums uzbrucis kāds zvērs? Drīzāk jāmodina profesors... Profesor! - Vaļa iesaucās, uzlēkdama kājās.

Bet tiklīdz viņa saslējās, grīda zem kājām salīgojās, un Vaļu atsvieda pret sienu. Viņa apgāza Kariku un līdz ar to vēlās pa grumbuļaino grīdu.

Bija pavisam tumšs, un tikai no augšas pa apaļo lūku ieplūda zilgana nakts gaisma.

Turēdamies pie rieksta sienām, Kariks aizlīda līdz lūkai un izbāza galvu ārā. Sejā iešļāca vilnis. Vējš svilpodams brāzās pār ūdeni, traukdams augstas, putojošas bangas.

Visapkārt brāzmoja viļņi. Viss mutuļoja kā katlā.

Kariks iesaucās:

- Vaļa! Drīzāk!... Skaties, - ko tas nozīmē? Skaties, mēs peldam!

Vaļa ar pūlēm nokļuva līdz lūkai un ieķērās ar rokām tās malā.

- Mēs peldam! - Vaļa izbijusies teica. - Mēs peldam nezin kurp.

Viņus šūpoja tā, it kā tie irtos pa īstu okeānu.

Vaļa pavērās visapkārt, tad paraudzījās Karikā, pēc tam vēlreiz pārlaida acis visapkārt un nobālēja:

- Bet kur tad profesors?

- Nezinu... Varbūt kaut kur līdzās! - Kariks nedroši atbildēja.

- Kur līdzās? Ko tu runā? - Vaļa izbijusies iesaucās. - Mēs taču esam riekstā. Riekstā, - saproti? Un ap mums ir ūdens.

Stiprs trieciens atsvieda bērnus no lūkas. Grīda zem kājām sāka grīļoties, lēkāt.

Kariks un Vaļa pakrita.

Vējš, nikni aurodams, brāzās pāri upei. Viss ap viņiem sāka rūkt un dūkt. Lūkā iešļācās vilnis, bērnus no galvas līdz kājām aplēja salts ūdens. Slapji un trīcēdami, cieši apskāvušies, viņi sēdēja uz grīdas un izbailēs raudzījās uz apaļo lūku.

Virs lūkas blāvajās debesīs trauca melni mākoņi.

Rieksts svērās uz sāniem, un tad pašā lūkas priekšā brāzmoja putojoši viļņi. Bet, lūk, tas svērās atpakaļ, un atkal lūkai garām joņoja mākoņi, un mākoņos īrās bālais mēness.

Katrs jauns grūdiens atsvieda bērnus vienu no otra, bet Vaļa tūdaļ steidzīgi rāpās klāt brālim un cieši pieķērās viņam. Nabaga bērni nevarēja nekā saprast, kur palicis profesors, kā rieksts nokļuvis ūdenī, kurp viņus nes upe...

Bet rieksts joņoja arvien uz priekšu, gan lēkādams pa viļņu grīstēm, gan nirdams ūdenī. Bet tad vētra sāka it kā norimt. Riekstu vairs nemētāja un nesvaidīja, tikai šūpoja kā šūpolēs.

Bērni piecēlās kājās.

- Liekas, ka lēkāšana beigusies! - Kariks teica.

Viņš piegāja pie lūkas, pavērās pa to ārā.

Pavisam tuvu īrās garām ar mežu apauguši krasti. Viļņi klusi šļakstēja lejā. Un pēkšņi rieksts apstājās. Pašā lūkas priekšā kā siena pacēlās melni zemes ciļņi. Krasts bija tik tuvu, ka to varēja aizsniegt ar roku. Rieksts bija piestājis nezināmā ostā.

- Kaut kur tomēr esam atbraukuši, - Vaļa klusi sacīja.

- Kāp drīzāk ārā! - pavēlēja Kariks, ieķerdamies ar rokām lūkas malās.

Viens otram palīdzēdami, Kariks un Vaļa izrāpās no rieksta un nolēca zemē. Bija agrs rīts.

Pelēkajā pirmsausmas krēslā rēgojās klusi, sēri pakalni. Pie tālā apvāršņa tikko jaušami mirdzēja sārta svītra.

Klusajā līcī pie pašas malas, lēni līgodamies, peldēja melnais un slapjais rieksts.

Garām šalca upe. Straume trauca pa viļņiem kārtis, sausus zarus un ziedlapiņas. Tos ienesa līcī, pieskaloja pie krasta. Tie

griezās ūdenī un, irdamies garām riekstam, viegli grūstīja to, it kā mēģinādami izkustināt no vietas.

Viss līcis bija piedzīts ar sausām sanešļām kā ar čaumalām. Bērni uzkāpa piekalnē un neziņā apstājās. Viņi stāvēja, no aukstuma sarāvušies, un mulsi vērās viens otrā. Kur lai iet? Ko lai dara?

Ak, kaut viņiem šeit līdzās būtu profesors!

- Vai viņš tiešām pazudis? - Vaļa nopūtās.

- Atradīsim, - Kariks noteikti teica. - Viņš ir tepat. Katrā ziņā kaut kur tepat...

Viņš salika kopā plaukstas, pacēlās uz pirkstgaliem un kliedza no visa spēka:

- Pro-fe-so-o-or!

Kaut kur aiz muguras, aiz tumšajiem pakalniem, iešalcās lapas.

Bērni klausījās.

Vai tie nav soļi?

Nē. Tas ir vējš. Tur šalc koki.

Vaļa atkal grūti nopūtās.

- Nekas, nekas. Gan mēs viņu atradīsim. Tu redzēsi. Viņš mūs nepametīs.

Kariks paņēma māsu aiz rokas un veda sev līdzi gar piekrasti. Pēc katriem pieciem sešiem soļiem viņi apstājās un skaļi sauca:

- Pro-fe-so-o-or!

Bet profesors neatsaucās.

- Zini ko, - Kariks sacīja, - es iešu gar krastu, bet tu ej drusciņ tālāk. Redzi, tur aiz pakalniem ir kāda birztala. Nu tā. Ej uz šo birztalu un sauc. Tikai labi skaļi. Sākumā saukšu es, tad tu, tad atkal es, tad atkal tu! Labi?

- Labi.

- Tikai neaizej tālu un skaties apkārt. Uzmanies. Tagad ej. Kariks gāja pa krastu, un Vaļa devās uz tumšo birztalu.

Laiku pa laikam bērni apstājās, sauca un gāja atkal tālāk. Vaļa aizgāja līdz birztalai.

Birztala bija ļoti tumša un ļoti drūma. Melnie, mezglainie  koku stumbri slēja augšup izliektus, līkumotus zarus; platas

lapas nokarājās līdz pašai zemei.

- Klau, Va-aļa-a! - noskanēja kaut kur krastmalā.

- U-ū-ū! - Vaļa atsaucās. - Esmu te!

Vaļa piegāja pie tumša, kupla koka. No koka dvesa garda, patīkama smarža.

Un cik savādi: smaržoja tieši kā mandeļu cepumi, kā mājās pirms svētkiem, kad māmiņa izņem no cepeškrāsns plātis ar cepumiem.

Vaļa uzreiz atcerējās, ka kopš vakardienas nav nekā ēdusi.

«Jāapskatās, kas tur tik gardi smaržo,» viņa nodomāja un noteiktiem soļiem tuvojās kokam. «Kāpšu augšā. Paskatīšos.»

- Klau, Karik! - Vaļa sauca. - Es uzkāpšu kokā. Saukšu no koka. Vai dzirdi?

- Kāp augšā un sauc. Tikai labi skaļi. Es tūlīt aiziešu pie tevis! - Kariks atsaucās.

Vaļa ieķērās ar rokām slapjajos, glumajos zaros un kā pērtiķis rāpās augšā.

Atvairīdama platās lapas, kas, aizsprostodamas ceļu, nokarājās no stumbra, Vaļa kāpa aizvien augstāk un augstāk. Retumis viņa pavērās augšup.

Pavisam tuvu virs galvas rēgojās it kā milzīgs kauss. Vaļa nokļuva līdz tam, ieķērās valgajās, elastīgajās, it kā no gumijas veidotajās malās un paraudzījās kausa iekšpusē.

Pavisam tuvu no viņas līgojās pūkainas bumbas. Tās karājās pie resnām, garām kārtīm, kas pacēlās no kausa dibena.

Droši vien no šīm bumbām ari dvesa šī stiprā un tik gardā smarža.

Vaļa sajuta, ka, ja tūlīt, šo pašu brīdi, neapēdīs, lūk, šo bumbu, kas šūpojas deguna priekšā, viņa vienkārši nomirs badā.

Vaļa pastiepās ar rokām uz augšu un atsēdās uz ziedlapiņas malas kā uz sētas.

Gardā bumba bija tepat līdzās. Vaļa ieķērās tajā ar rokām un stipri rāva uz savu pusi. Bet viņai neizdevās to noraut. Bumba turējās stingri.

Vaļa rāva vēl stiprāk.

Ziedlapiņa, uz kuras Vaļa sēdēja, salīgojās, un viņa tikko nezaudēja līdzsvaru. Lai nenokristu, meitene palaida bumbu vaļā un cieši pieķērās pie ziedlapiņas malas.

Bumba aizlidoja prom, atsitās pret otru kausa malu un sāka atkal diet Vaļas acu priekšā.

Tad Vaļa ar tādu sparu parāva bumbu, ka viss kauss nodrebēja. Bumba norāvās no kāta, un tai pašā mirklī Vaļa līdz ar savu ieguvumu nogāzās lejā, kausa dibenā.

Neizlaizdama bumbu no rokām, Vaļa uzlēca kājās un pavērās augšup un visapkārt. Viņa atradās milzīga zieda pašā vidū. Visapkārt pacēlās valgas ziedlapiņas kā apaļa torņa gludas sienas. Pa tumšo ziedlapiņu spraugām ieplūda sārta rīta gaisma.

Kaut kur tāltālu sasaucās putni. Lejā, čabinādams lapas, skrēja kāds, ātri cilādams vieglās kājas.

«Jākāpj zemē!» Vaļai ienāca prātā.

Cieši spiezdama pie krūtīm gardo bumbu, viņa apgāja apkārt zieda kausam un nostājās pie šauras spraugas ziedlapiņu starpā. Viņa mēģināja izspiesties cauri spraugai, bet sprauga izrādījās pārāk šaura.

Tad Vaļa pūlējās uzrāpties augšā pa kārti, bet, tiklīdz ieķērās tajā ar rokām, kausa malas sāka kustēties kā dzīvas un lēni kļauties kopā.

Milzīgais zieds, kurā bija ielīdusi Vaļa, sakļāva ziedlapiņas viņai virs galvas. Ziedā uzreiz viss satumsa.

Veltīgi Vaļa mēģināja pašķirt ziedlapiņas ar rokām un izkļūt no zieda. Ziedlapiņas bija cieši sakļāvušās un nelaida viņu laukā no smaržīgā cietuma.

- Karik! Ka-arik! - meitene izbijusies sauca. - Drīzāk! Nāc šurp! Nāc pie manis!

Viņa kliedza, cik spēka, bet viņas balss nespēja izspiesties cauri mīkstajām, biezajām sienām. Likās, it kā viņa kliegtu, iespiedusi seju dūnu spilvenā.

Šis apslāpētais, tikko sadzirdamais kliedziens kā tālas atbalss skaņa sasniedza Kariku. Viņš apstājās, sāka klausīties. Viņam šķita, ka kaut kur tāltālu aiz kalniem sauc profesors.

- Ahā! - Kariks priecājās. - Nāk šurp. Tomēr atradis mūs.

Viņš ātri uzskrēja augstajā piekalnē un atkal, plaukstas salicis, sāka saukt:

- Še-eit! Šu-urp! Mēs esam šeit!

Par atbildi tikai ieķērcās naktsputns.

Pakalna piekājē krākdama plūda upe. Viļņi šļāca pret krastu. Mīksti čabēja smiltis, kas bira no kraujas.

«No kurienes tad viņš kliedza?» Kariks domāja. «No labās vai kreisās puses?»

Viņš pastāvēja mazliet un atkal iekliedzās.

Bet neviens neatsaucās. Viņš kliedza vēl un vēl, griezdamies uz dažādām pusēm.

Velti. Neviens viņam neatbildēja.

Kariks sadrūma.

- Nē. Man laikam tikai izlicies.

Viņš palūkojās uz tumšo birztalu, kur bija palikusi Vaļa, un skaļi sacīja:

- Vaļa, vai dzirdēji? Likās, it kā būtu saucis profesors. Dzirdēji, vai ne?

Bet šoreiz arī Vaļa Karikam neatbildēja.

«Tā tikai vēl trūka, lai arī viņa pazustu!» Karikam ienāca prātā, un viņš uzsauca skaļāk:

- Va-a-aļa!

No kraujas iekrita ūdenī akmens. Kariks sarāvās, atskatījās, brītiņu pastāvēja un atkal sauca:

- Va-aļu-u-uk!

Vaļa neatbildēja.

«Nu re, es viņai teicu, lai sēž kokā un gaida, bet viņa nez kur aizgājusi... Kā sapinas ar skuķiem, tā tīrais negals.»

Un viņš bez steigas devās pāri laukam uz birztalu.

Rau, birztala arī klāt!

Kariks piegāja pie kokiem. Atgāzis galvu atpakaļ, viņš pavērās kuplajās galotnēs.

Rīta vējiņš lēni šūpoja platās lapas, starp kurām rēgojās milzīgas, dzeltenas bumbas.

Vaļas kokos nebija.

- Kur gan viņa ir? - Kariks pavisam samulsa.

Viņš sauca vēl un vēl, bet viņam šalca pretim tikai vējš.

Vaļa neatsaucās.

Kariks iekoda lūpā, apstājās un nogrima domās:

«Vaļa nevarēja tālu aizskriet. Tātad?... Tātad viņu kāds saķēris, aizvilcis kaut kur un varbūt... aprijis.»

Kariks pat nodrebēja.

«Ak, ja te būtu profesors! Viņš katrā ziņā kaut ko izgudrotu, katrā ziņā atrastu Vaļu.»

Kariks nevarīgi palūkojās apkārt.

Ap viņu pacēlās mēmi pakalni. Salta debess slīga pāri nedzīvam smiltājam. Tuvajā uzkalnā sēri šalca kails, nokaltis mežs.

Virs galvas svilpdamas kaut kurp joņoja milzīgas vaboles, skardamas spārniem kroplos kokus.

Ap viņu viss bija svešs, neparasts, baigs. Kariks nodrebēja un, griezīgi iekliegdamies, metās skriet uz priekšu, vienalga, pa kādu ceļu.

Pirms ausmas profesors pamodās briesmīgi nosalis. Viņš pievirzījās pie sienas, bet tūlīt kā dzelts atsprāga no tās. Gliemežnīcas ragvielas siena bija auksta kā ledus. Gulēt tādā ledus pagrabā nebija nemaz iespējams. Profesors izrāpās no gliemežnīcas un sāka skraidīt ap to, cenzdamies kaut mazliet sasildīties.

Vēl spīdēja mēness.

Salts vējš pūta sejā, mugurā, dzina sīku akmentiņu mākoņus, un akmentiņi sāpīgi šauta rokas un kājas.

- Ir gan naksniņa! - profesors rūca. - Labi vēl, ka bērni iekārtojušies siltā vietā.

Viņš nolēma palūkoties, kā viņi guļ riekstā. Vai viņiem ērti? Vai mierīgi? Un, aiz sala trīcēdams, devās uz upi.

Bāls mēness apspīdēja kailo uzkalniņu ar vientuļu, sausu koku virsotnē. Profesors uzskrēja uzkalniņā un mulsi pavērās visapkārt.

Uzkalniņš bija tukšs.

Sausais, līkais koks čīkstēja vējā, sakaltušās lapas sēri čabēja. Melnas lapu ēnas skumji lodāja pa auksto zemi.

- Savādi... Ļoti savādi... - profesors murmināja.

Viņš ļoti labi atcerējās, ka šeit, šai pašā vietā, bija stāvējis milzīgs rieksts. Lūk, arī nelielā ieplaka, ko iespieduši tā apaļie sāni. Nu, protams, šī ir tā pati vieta. Nav nekādu šaubu.

Profesors noliecās un sāka vērīgi apskatīt zemi.

No ieplakas uz upi stiepās melna, plata svītra, it kā te gluži nesen būtu vilkta smaga nasta.

Profesors izstiepa kaklu un, ik brīdi pieliekdamies, gāja pa pēdām.

Pēdas viņu aizveda līdz upei.

Profesors apstājās pašā kraujas malā un domīgi raudzījās lejup melnajā upē, kas krākdama vēla savus viļņus.

Tālāk nebija kurp iet.

Plūkādams bārdu un raukdams uzacis, viņš stāvēja virs kraujas, sarunādamies pats ar sevi:

- Ja kāds būtu viņiem uzbrucis, viņi kliegtu, sauktu mani. Man vienmēr tik jautrs miegs, un es katrā ziņā būtu to dzirdējis. Bet kas tad noticis? Vai kāds pievācis riekstu? Nē jel. Kam gan vajadzīgs vecs, satrunējis rieksts? Blēņas. Viss ir daudz vienkāršāk: rieksts iepūsts ūdenī.

Profesors ātri nokāpa pie upes.

- Uz kuru pusi gan aiznests rieksts? Pa labi? Pa kreisi?

Profesors pacēla sausas lapas drīksniņu un iemeta ūdenī.

Straume uztvēra lapiņu, ierāva mutulī un aiztrauca, svaidīdama putojošos viļņos.

Profesors skrēja pa krastmalu uz to pusi, kur bija aiztraukta lapiņa.

Mežs aizstiepās līdz pašai upei. Profesors gan spraucās cauri biezoknim, gan brida pa ūdeni, kas bija silts kā tikko slaukts piens.

Nakts bija gaiša, spīdēja mēness. Tikai pie krastiem, kur biezi auga augsti zāles koki, melnām svītrām slīga platas ēnas.

Upes vidū pa mēness celiņu, dzīdamies garām profesoram, trauca ziedlapiņas, milzīgas lapas un baļķi.

Tas viss nira ūdenī, gan nozuzdams, gan atkal parādīdamies, - notālēm likās, it kā kāds peldētu, cīnīdamies ar viļņiem.

Ikreiz, kad pa upes vidu, ūdenī nirdams, aizpeldēja baļķis, profesors apstājās un uztraukts pavadīja to ar acīm: «Vai tur neiras bērni?»

Viņš kāpa iekšā upē, iegāja ūdenī līdz vidum, lai dotos palīgā. Bet, re, baļķis piepeld tuvāk. Jau pavisam skaidri saskatāmi kailie zari.

- Pū! - atviegloti nopūšas profesors un ātri dodas tālāk.

Upe ilgi līkumoja pa tumšajiem mežiem un kalniem un beidzot izplētās profesora priekšā kā plata, mirdzoša lenta.

Pašķīris ar rokām slapjos zarus, profesors iznāca no meža un piepeši neviļus apstājās.

- Bērni!

Pa mēnesnīcas apmirdzēto upi peldēja Kariks un Vaļa.

- Jā, jā, tie ir viņi! - profesors čukstēja.

Lūk, upes vidū peld Kariks, bet mazliet pa labi, tuvāk malai, - Vaļa. Viņu galvas brīžiem pazūd zem ūdens, brīžiem atkal parādās kā makšķeres pludiņi. Acīm redzot bērni jau sen zaudējuši spēkus. Nupat, nupat grims dibenā.

- Ak, ja tikai paspētu!

Profesors metās ūdenī. Straume uztvēra viņu un nesa gar malu.

- Turieties! - profesors sauca.

Šķeldams ar rokām ūdeni, viņš ātri devās bērniem palīgā.

Ar katru rokas vēzienu atstatums starp viņu un bērniem samazinājās.

Nu jau profesors piepeldējis klāt, stiepj roku... Bet kas tad tas?

Zem ūdens viņš ierauga kaut ko skrimšļainu, kas saliekts S burta veidā.

- Ak tavu negalu! - īgnumā izspruka profesoram, un viņš steidzīgi griezās atpakaļ uz krastu.

Tie, ko viņš viltīgajā mēnesnīcā bija noturējis par bērniem, izrādījās visparastākie bruņu mušas kāpuri.

Tie turējās upes virsū, ķerdamies pie ūdens plēvītes ar savām brīnumainajām astēm, kas līdzīgas izspūrušām parūkām.

Kāpuri peldēja ar galvu uz leju, laiku pa laikam gūstīdami neuzmanīgus upes iemītniekus. Viņi elpoja ar savām spalvainajām astēm.

Kādreiz jaunībā profesors bija ķēris šos kāpurus akvārijam. No kāpuriem vēlāk iznāca bitītēm līdzīgas mušas ar melnām un dzeltenām svītrām, un tās pat dēja oliņas uz ziedošajiem akvārija ūdensaugiem.

Par sienāžiem, kas dzird ar kājām, un bruņu mušām, kas elpo ar asti, profesors bija pat sarakstījis grāmatu.

Citā laikā profesoru nevarētu ne ar kādu varu atraut no šiem brīnišķīgajiem kukaiņiem, bet pašlaik tas viņam nenāca ne prātā.

Sataustījis ar kājām dibenu, profesors izkāpa malā un, drebēdams aiz aukstuma, sāka skriet, lai sasildītos.

Laiku pa laikam viņš apstājās, klausījās. Bet dzirdēja tikai, kā pašam pukst sirds un kā virs galvas gaudo vējš.

Ieraudzījis iesāņus pakalnu, viņš skrēja pie tā, uzrāpās augšā un, salicis rokas kā tauri, skaļi sauca:

- Ka-a-ari-ik! Va-a-aļa!

Un atkal skrēja uz upi.

«Kā būtu, ja ielaistu ūdenī plostu?» profesoram ienāca prātā. «Iegrūst upē trīs četrus baļķus, sasiet tos kopā - un plosts gatavs. Ar plostu varbūt drīzāk panākšu bērnus.»

Bet profesoram nevajadzēja taisīt plostu.

Plosts kā pasakā uz burvju mājienu pats pieīrās pie krasta. Tas apstājās pie tumša, smilšaina sēkļa un grozījās uz vietas.

- Tas ir ko vērts! - profesors iesaucās. Skriešus viņš uzlēca uz plosta un sāka to šūpot, lai palīdzētu tam atbrīvoties no smilšainā sēkļa.

Plosts sakustējās, sāka līgoties viļņos un lēni slīdēt pa straumi. Šai brīdī profesoram aizīrās garām vēl viens tāds pats plosts, pēc tam vēl un vēl.

«Dīvaini. Kur gan radies tik daudz plostu?» profesors domāja.

Uz mēness celiņa profesors vērīgi apskatīja savu brīnišķīgo kuģi. Viņš ieraudzīja, ka stāv uz resniem baļķiem, kuriem abi gali smaili. Baļķi atgādināja milzu cigārus un turējās kopā tik cieši, it kā tos kāds būtu salipinājis. Profesors noliecās, aptaustīja tos ar rokām un mulsi nomurmināja:

- Nu paskat... kas tas par plostu...

Pat mēness gaismā viņš pazina šos drausmīgos cigārus.

Kuģim, ar kuru brauca profesors, bija visneparastākā krava - tas bija piebāzts ar drudzi: katrs cigārs, katrs baļķis glabāja sevī malārijas oda anofela kāpuru.

- To nu gan nebūtu domājis, ka man vajadzēs būt malārijas kuģa kapteinim! - profesors pasmīnēja.

Pa labi un kreisi no plosta, steidzoties profesoram garām, īrās tādi paši malārijas kuģi. Acīm redzot kaut kur upes augšgalā odi anofeli sadējuši oliņas.

Laiku pa laikam pa upi peldēja arī vienkāršā, visparastākā oda oliņas. Tās peldēja salipinātas stabiņā, stāvus kā makšķeres pludiņi un izskatā stipri vien atgādināja laiviņas.

Katrā pagriezienā, katrā upes līkumā profesors izstiepa kaklu un vērīgi raudzījās tumsā, vai rieksts nav piedzīts pie malas, vai tas nešūpojas kādā klusā līcītī.

Mežiem apaugušie krasti bija jau tālu aiz muguras.

Upe strauji pagriezās sāņus. Paslīdēja garām bezgalīga kailu pakalnu virkne.

Sāka svīst gaisma.

Mēness nobālēja. Zvaigznes dzisa cita pēc citas, it kā tās kāds izdzēstu, un tikai zemu pāri pakalniem vēl mirdzēja vientuļa, zaļa zvaigznīte.

Stiprā straume nesa plostu uz krastu. Profesors stāvēja uz pašas plosta malas, berzēdams aukstās rokas, krūtis un sānus.

Upe pagriezās uz labo pusi. Un pēkšņi profesors izdzirda tālumā aiz pakalniem kādu vārgu baisi.

Profesors nodrebēja. Viņam sāka dauzīties sirds.

- A-a-a! - kāds sauca krastā.

Profesors sāka skraidīt pa līgano plostu un visā balsī iesaucās:

- Karik! Vaļa!

- Profe-so-or! - atskanēja aiz pakalniem.

- Te! Te! Šurp! - profesors vēl vairāk uztraucās.

Pakalna galā parādījās Karika galva, tad pleci, beidzot Kariks uzlēca pakalnā, mulsi raudzīdamies visapkārt.

- Šurp! Karik! Šurp! - profesors sauca.

Ieraudzījis profesoru, Kariks kaut kā savādi ieelsojās un pa galvu pa kaklu skrēja uz upi.

- Brauciet malā! Brauciet drīzāk! - viņš sauca, stulbi mētādams rokas.

Profesors nogulās uz plosta un sāka steidzīgi raust ar rokām ūdeni, bet plostu, kā par spīti, straume nesa pa upi lejup, virpuļoja vērpetēs, dzina virsū akmeņiem.

Plosts aizdrāzās Karikam garām un sāka ātri attālināties.

- Apstājieties! Lūdzu, apstājieties! - kliedza Kariks, skriedams līdzi plostam.

- Tūlīt, tūlīt, mīļais! - Un profesors sāka vēl straujāk raust ar rokām ūdeni.

Bet plosts nemaz viņam nepadevās. Tad profesors pieskrēja pie pašas plosta malas un metās ūdenī.

Kariks iešņukstējās un arī ielēca upē.

- Kurp tad tu, kurp tu? - sauca profesors, paceldams galvu virs ūdens.

Bet Kariks, nekā neapjēgdams, brida pa ūdeni profesoram pretim un apstājās tikai tad, kad bija līdz jostas vietai ūdenī.

Profesors piepeldēja pie zēna.

- Tu esi viens pats? Kur tad Vaļa? Vai kas noticis? - viņš jautāja, satraukti vērdamies Karika saraudātajā sejā.

- Noticis! - Kariks šņukstēja. - Vaļa pazudusi!

- Ko tu saki?! - profesors saķēra Karika roku. - Kā tas notika? Kad? Kur tu viņu pazaudēji? Ko tu klusē?

- Nu, mēs papriekš braucām riekstā, tad pieīrāmies malā un gājām jūs meklēt, bet pēc tam...

Kariks atmeta ar roku un vairs neteica ne vārda.

- Nu, un tālāk, kas notika tālāk? - profesors steidzināja.

- Saki, kur tu viņu pameti?

- Tur, - Kariks nenoteikti pamāja ar roku, - aiz tiem pakalniem.

- Vai tu atceries to vietu?

- Jā, bet no šejienes neatradīšu, no rieksta gan atradīšu!

- Un kur rieksts?

- Tur, līcī.

- Lūk, ko, - profesors enerģiski teica, - iesim vispirms uz līci, kur palicis rieksts, un tur redzēsim, kas darāms. Ejam!

Profesors un Kariks izkāpa malā un klusēdami soļoja pa vēso, mitro zemi.

- Rādi ceļu! - profesors teica.

- Es jau rādu, - Kariks nopūtās un sāka atkal šņukstēt,

- Tagad jāiet tur.

- Un, lūdzams, neraudi! Mēs viņu atradīsim. Nav jau adatiņa, bet dzīvs cilvēks... Var jau arī pati pasaukt... Dzirdēt mūs... Atradīsim. Katrā ziņā atradīsim.

Tālumā parādījās līcis.

Zilajā, rāmajā ūdenī kā liela laiva līgojās milzīgais, melnais rieksts.

- Tur tas ir, - Kariks klusi teica.

- Redzu.

Profesors apstājās.

- Vai atceries, uz kuru pusi jūs gājāt no šejienes? - profesors jautāja.

- Atceros, - Kariks teica. - Es gāju gar krastu, bet Vaļa nogriezās pa labi. Uz to pusi.

- Labi! - profesors sacīja. - Ved mani pa to ceļu, kur gāja Vaļa.

Ceļinieki devās uz priekšu. Pienākot pie birztalas, Kariks sacīja:

- No šās vietas viņa man pēdējo reizi sauca. Un pēc tam pazuda.

- Un ko viņa tev sauca, vai neatceries?

- Liekas, «ū-ū!», - Kariks nedroši teica.

Profesors nogrima domās.

- Vai no rīta tu viņu te meklēji?

- Meklēju. Izstaigāju visu birztalu.

- Zini ko... Ej tu pa labi, un es iešu uz kreiso pusi, - profesors sacīja. - Tikai neizlaid no acīm šo birztalu. Šeit, birztalā, mēs arī satiksimies. Ejam!

Profesors un Kariks gāja katrs uz savu pusi. Viņi soļoja, vērīgi apskatīdami katru bedrīti, meklēja zem akmeņiem, cēla no zemes biezās lapas un pētīja, vai Vaļa nav tur palīdusi, vai nav tur apgulusies.

Kariks kliedza līdz aizsmakumam. Bet viss velti.

Vaļas nebija nekur.

Ilgi izmeklējušies, viņi atgriezās birztalā. Profesors un Kariks bija tā noguruši, ka tikko spēja cilāt kājas. Runāt negribējās.

Viņi apsēdās zem koka un sēdēja, galvu nokāruši, vairīdamies paskatīties viens uz otru.

Profesoram virs pašas galvas karājās zars ar dzeltenām bumbām.

Bumbas šūpojās, vilkdamas pa zemi apaļas ēnas. Viena bumba bija gluži kā dzīva. Tās maliņas drebēja. Tā tik savādi kustējās zarā, it kā gribētu atraisīties un krist zemē.

Citas bumbas karājās nekustēdamās.

- Nu, ko, - profesors nopūtās, - iesim meklēsim vēl. Ej uz to pusi, un es iešu uz upi. Pēc tam nāc atkal atpakaļ uz birztalu. Saproti?

- Saprotu, - Kariks skumji atbildēja.

Profesors piecēlās un ātriem soļiem devās uz upi.

Kariks gāja uz otru pusi. Aizejot viņš šķita dzirdam vārgu, apslāpētu saucienu.

Viņš ātri pagriezās atpakaļ.

- Ej, ej, - profesors uzsauca, - nekavē velti laiku!

Viņi sāka atkal meklēt, skraidīdami pa pakalniem, paretam sasaukdamies viens ar otru.

Profesors pēkšņi palika stāvot.

Viņš bija ieraudzījis līdzās birztalai ļoti dīvainas pēdas. Zeme bija izrakņāta, izsvaidīta. Irdenajos gruvešos bija skaidri redzams, ka kāds gājis. Acīm redzot te nesen norisusi karsta cīņa.

Profesors pieliecās pie pašas zemes.

Tikko iemīta, plata sliede stiepās no šejienes uz smilšu pakalniem.

- Tā ir viņa, - profesors saslējās, - jāpasteidzas. Karik, ātri šurp! - viņš māja ar roku.

- Vai atradāt? - Kariks sauca tālumā.

- Nāc šurp!

Kad Kariks aizelsies pieskrēja klāt, profesors klusēdams rādīja viņam zemē cīņas pēdas.

- Ko tas nozīmē? - Kariks nobālēja.

- Liekas, - profesors klusi teica, - viņa te saķerta. Kā redzams, turējusies pretī, bet...

Profesors apklusa.

- Vai viņa saplosīta? - Kariks iekliedzās.

- Nedomāju vis, - profesors nedroši sacīja, - bet ievilkta alā.

- Kālab ievilkta?

- Par to runāsim vēlāk, bet tagad ātri iesim pa pēdām. Liekas, es jau zinu, kas viņu sagūstījis. Skriesim. Mēs nonāksim vēl laikā.

Profesors un Kariks aizbrāzās uz priekšu pa pēdām.

Viņi skrēja arvien tālāk no birztalas, kur dzeltenajā ziedā bija palikusi Vaļa.

Vējš sacēla pakalnos augstus putekļu stabus, griezās, grandās ap profesoru un Kariku, aizputinādams viņu vieglās pēdas.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Satikšanas ar amofilu. Plēsīgais stāds. Interesantas sarunas enoteru birztalā. Brīnišķīgie grozi. Miroņu lietus

Birztala jau sen bija aiz pakalniem.

Ceļinieki tagad skrēja pa platu, kailu ieleju. Viņiem pa labi un pa kreisi kā dzeltenas sienas pacēlās stāvi smilšu kalni.

Paretam ceļā gadījās vārgi zāles koki. Tiem bija aplauzīti zari. Lapas apbērtas ar smiltīm.

- Viņa ir dzīva! - profesors skriedams iesaucās. - Redzi, viņa ķērusies aiz krūmiem. Viņa turējusies pretī. Jāskrien, cik iespējams, ātrāk. Mēs nonāksim vēl laikā. Uz priekšu, Karik! Uz priekšu, manu zēn!

Un viņi steidzās vēl ātrāk.

- Redzu! Redzu! - Kariks pēkšņi iesaucās. - Skatieties! Lūk, tur pie krūmiem. Tur viņi ir. Cīnās.

Vārgie zāles koki līgojās, it kā tos kāds stipri kratītu.

- Tā ir Vaļa! Turas pretī! - aizsmakušā balsī sauca Kariks. - Ātrāk, mīļo profesor, ātrāk!

Profesors un Kariks skrēja, cik jaudas. Bet, kad viņi pieskrēja pie retajiem kokiem, tur vairs nebija neviena.

Koki bija piespiesti pie zemes, zari aplauzīti. Plata sliede vilkās kaut kur tālāk zāles džungļu biezoknī.

Profesors apstājās. Kariks gandrīz uzskrēja viņam virsū.

- Stāvi! - profesors drūmi noteica.

- Kas ir? - Kariks klusi vaicāja.

Profesors pastūma Kariku mazliet uz priekšu un izstiepa roku.

Tālumā, dzeltenajās smiltīs, puisēns ieraudzīja spārnotu, garkājainu dzīvnieku, kas stipri atgādināja lapseni. Tas vilka pa zemi milzīgu kāpuru. Kāpurs bija liels, resns, daudzkārt lielāks par lapseni. Tas cīnījās izmisis, bet, kā redzams, nevarēja tikt vaļā no nadzīgajām lapsenes ķetnām. Lapsene vilka kāpuru, atstājot zemē platu sliedi.

Pa šo sliedi bija skrējuši ceļinieki.

- Smilšu lapsene amofila, - profesors īgni nomurmināja, - velk uz savu alu ziemāju pūcītes kāpuru. Labības un cukurbiešu lauku visbriesmīgāko kaitēkli... Nu labi. Tā stiepj laupījumu saviem bērniem, bet kāda mums tur daļa? Kāpēc mēs skrējām viņai pakaļ?

Kariks mulsi pavērās profesorā.

- Bet kas tad ar Vaļu? - viņš jautāja.

- Jāgriežas atpakaļ, - profesors teica. - Viņa nevar būt tālu aizgājusi. Jāmeklē līča malā. Bet, ja līdz tumsai nebūsim atraduši, aizdedzināsim purva gāzi. Vaļa ieraudzīs uguni un, protams, atskārtīs, ka mēs esam te. Un, ja arī neatskārtīs, tomēr nāks uz uguns pusi.

Bet Kariks vairs negribēja lāgā ticēt, ka viņi atradīs Vaļu.

«Tā ir pagalam! Neatradīsim! Neparko neatradīsim!» viņš domāja, iedams profesoram aiz muguras. Un viss viņam kļuva it kā vienaldzīgs. Gribējās raudāt, bet acis bija sausas. Kariks smagi nopūtās. Un tikai tagad sajuta, cik stipri noguris.

Viņam drebēja kājas. Viņš klupa uz katra soļa. Mute bija pavisam sausa. Mēle uztūkuši un kaisa kā ugunī. Tagad Kariks uzreiz izdzertu veselu spaini ūdens, tik auksta kā ledus, bet ap viņu bija tikai nedzīvs, sauss smiltājs.

«Kaut gadījies kāds strautiņš, kāda peļķīte!» domāja Kariks, skatīdamies apkārt.

Un pēkšņi kāda dzeltena pakalna piekājē viņš ieraudzīja augstu, kailu stumbru.

Stumbrs liegi šūpojās vējā.

Kariks piegāja tuvāk.

Zem stumbra gulēja sulīgas, pelēkzaļas lapas.

No lapām kā milzīgas acs skropstas stiepās uz augšu pus-saliekti, lokani stiebri.

Katras skropstas galā karājās smagas, sudrabainas lāses.

- Rasa! - Kariks iesaucās un metās pie šīm dīvainajām lapām. - Ejiet vien. Es jūs panākšu. Tikai padzeršos rasu.

Kariks pārlēca pāri grāvim.

- Mierā! - profesors uzsauca. - Vai dzirdi? Mierā, Karik! Tūliņ atpakaļ!

- Bet ja man gribas dzert, - Kariks tiepās.

Profesors pārlēca pāri grāvim un stingri nostājās viņam ceļā.

- Tā nav rasa. To nevar dzert!

Viņš paņēma Kariku aiz pleca un pieveda pie dīvainā auga.

- Skaties! - profesors teica.

Pacēlis no zemes akmeni, viņš atvēzējās un iesvieda starp mirdzošajām lāsēm.

Tikko akmens pieskārās lapai, stiebri sakļāvās un cieši ieskāva to.

Akmens pazuda.

- Kas tad tas? - Kariks brīnījās.

- Rasene, - profesors mierīgi atbildēja, - plēsīgs stāds, kas ēd kukaiņus.

- Kā? - Kariks vēl vairāk brīnījās. - Vai tad mums ir tādi stādi? Tie jau aug tikai karstās zemēs. Esmu par tiem pat lasījis kādā grāmatā.

- Tiesa, - profesors atbildēja, - karstās zemēs tādu stādu ir daudz vairāk nekā pie mums, bet arī te tos var sastapt diezgan bieži, it sevišķi tur, kur zemē maz sulu. Tādā zemē vienkāršie, parastie stādi nevar dzīvot. Bet plēsīgie stādi jūtas it

labi arī nabadzīgā zemē. Zeme barību nedod, tāpēc tie nododas medībām. Gūsta kukaiņus un izsūc no tiem barības sulas. Tā tie dzīvo, tā arī aug. Ne dzīvnieks, ne stāds, bet abi kopā. Iegaumē labi: ne tikai rasene medī kukaiņus, bet arī dažas prīmulu un kreimuļu sugas, un dīķos bieži var sastapt plēsīgo pusleni, kas ķer pat mazas zivtiņas. Vispār, draudziņ, viņu ir ļoti daudz, šo plēsoņu. Es tev varētu nosaukt vairāk par pieci simti pasugu, bet...

- Pag! - Kariks iesaucās. - Tagad es visu saprotu: Vaļa iekļuvusi tādā stādā...

- Ko-o? - profesors apstājās un satrūcies raudzījās Karikā.

- Jā, jā, tagad atceros. Viņa man sauca: «Es kāpju kokā.» Tātad viņa uzkāpusi un nav vairs tikusi zemē. Un tāpēc es viņu vairs neatradu birztalā.

Viņi drāzās uz priekšu, lēkdami pāri dzeltenajiem ciņiem.

- Bet kā tāds stāds ēd? - Kariks skriedams iesaucās. - Aprij uzreiz vai pamazām?

- Šie stādi, - profesors aizelsies atbildēja, - vispirms aplej savu laupījumu ar sulu un nogaida, kamēr tas izmirkst, pēc tam izsūc no tā asinis un visas barības vielas.

- Vai Vaļa vēl nebūs izmirkuši? - Kariks jautāja.

- Nerunā niekus!

Profesors vēl ciešāk sažņaudza Karika roku un rāva viņu sev līdzi.

Viņi strauji paskrēja garām krūmājiem un beidzot bija sasnieguši līci, kur aizvien vēl peldēja melnais, slapjais rieksts.

- Te! - Kariks sauca. - Apstājieties, te tas ir!

Smagi dvesdami, viņi apstājās augstā pakalnā.

Lejā bija dzeltens tuksnesis. Pa labi no ceļiniekiem zaļoja neliela birztala.

- Bet kur tad ir tie koki? - profesors vaicāja. - Pagaidām neredzu te neviena stāda, kas ēstu kukaiņus.

- Un tomēr tas bija te, - Kariks aši teica, - es labi atceros: Vaļa pazuda šai pašā birztalā.

Kariks rādīja uz to pusi, kur stāvēja kuplie koki ar dzeltenajām bumbām.

- Tai birztalā? - profesors vaicāja. - Tur, kur jau bijām? Vai esi pārliecināts, ka viņa kāpusi taisni šais kokos?

- Nu zināms. Citu jau te nav.

Profesors vērīgi apskatīja dzeltenās bumbas un sāka smieties.

- Kur gan man agrāk bija galva? Un kā man tas tūliņ neienāca prātā? Tas taču ir... Ai!...

Viņš pievērsās Karikam un aši iejautājās:

- Kad tas bija? No rīta? Nakti?

- No rīta. Saules vēl nebija. Profesors uztraukumā berzēja rokas.

- Tad viss saprotams, - viņš teica. - Jā, jā, tagad man viss skaidrs... Ļoti labi. Taisni brīnišķīgi.

Viņš skaļi atvilka elpu, pasmaidīja un, saķēris Karika rokas, stipri saspieda tās.

- Vaļa ir dzīva. Viņa ir tur. Sēž ziedā.

- Ziedā?

- Nu jā. Tā jau ir enotera. Vaļa sēž enoteras ziedā.

- Vai tur viņai nedraud briesmas? - Kariks vaicāja.

- Nē, nē, - profesors atbildēja. - Mēs drīz vien redzēsim viņu sveiku un veselu.

- Tad skriesim! - Kariks sauca un saķēra profesora roku.

- Kāpsim drīzāk enoterā un palīdzēsim Vaļai tikt ārā. Profesors kratīja galvu.

- Redzi, - viņš teica, kaut kā savādi krekšķinādams.

- Pašlaik tas būtu veltīgi: mēs jau pat nezinām, kurā enoterā Vaļa uzkāpusi. Tas pirmkārt. Bet pieņemsim, ka mums izdosies atrast šo enoteru. Pieņemsim, ka atradīsim pat to ziedu, kurā sēž Vaļa. Bet kā lai viņu atbrīvojam? Diemžēl, mēs tik un tā nespēsim Vaļu atbrīvot. Mums vienkārši nebūs tik daudz spēka, lai atplēstu enoteras ziedlapiņas. Tas otrkārt.

- Bet, treškārt, vai Vaļa tur nenosmaks? - Kariks jautāja.

- Nenosmaks vis. Zieds ir liels, plašs. Nogaidīsim vakaru, un tas pats atvērsies.

- Dīvains zieds, - Kariks sapīcis teica. - Citi ziedi atveras rītos, bet šis nez kāpēc vakarā.

- Svešzemes viesis. Ārzemnieks. Ieradies pie mums no Amerikas un dzīvo pa vecam Amerikas paradumam.

Kariks neticīgi smīnēja.

- Es nejokoju, - profesors nopietni sacīja, - enoterā atvesta no Virdžīnijas. Apmēram pirms trīssimt gadiem tās sēklas atsūtītas uz Eiropu botāniķim Kasparam Bogenam. Un pa šiem trīssimt gadiem enoterā izstaigājusi visu Itāliju, Franciju, Vāciju, Poliju un beidzot ieradusies pie mums... Mūsu dienās daudzu upju smilšainajos krastos tagad var biežāk atrast svešzemnieci enoteru nekā mūsu pašu stādus.

- Bet vai tā vakarā katrā ziņā atvērsies?

- Bez šaubām. Katru vakaru enoteras ziedi katrā ziņā atveras, stāv atvērušies visu nakti un tikai rītā agri atkal aizveras. Ne velti tā nosaukta par «naktssveci». Bet, draudziņ, ko lai iesākam? Mūsu rīcībā ir vairākas brīvas stundas.

- Es ierosinu kaut ko iekost un likties gulēt, - Kariks teica.

- Prātīgs priekšlikums, - profesors pamāja ar galvu.

- Tāpēc tas vienprātīgi pieņemts.

Staipīdamies un žāvādamies viņš piecēlās un sāka iet gar krastu.

- Iesim, draudziņ, tieši uz puķēm. Tur droši vien dabūsim kaut ko ēdamu.

- Bet kur tad jūs redzējāt puķes?

- Puķu gan vēl pagaidām neredzu, - profesors teica.

- Tomēr labi dzirdu, ka, lūk, tur pie zemes raga dūc bites. Tātad tur vajag būt arī puķēm.

Profesors nebija alojies.

Tikuši pāri pakalniem, viņi tūdaļ ieraudzīja lejā milzīgus kokus, kas vietvietām rēgojās ielejā. Koku galotnes liecās no mēļu ziedu smaguma.

Profesors piegāja pie vientuļa koka, kas bija pilns ziediem, uzrāpās tajā un sauca no augšas:

- Stāvi uz vietas!

Viņš ielīda ziedā un sāka kādu sarežģītu darbu. Kariks stāvēja lejā.

Viņš redzēja zaļajās lapās zibam profesora muguru, kas saulē bija nokaitusi gluži sarkana. Profesors strādāja, plati izplētis elkoņus; viņa elkoņi cēlās un slīga kā mašīnas virzuļi.

Karikam ienāca prātā māte. Gluži tāpat viņa virtuvē mīca mīklu.

- Ehē! - sauca profesors, pagriezdams seju pret Kariku. - Ķer svaigus raušus!

Lapās nograbēja apaļi kukulīši. Tie palēkdamies ripoja pa zemi.

Kariks paņēma vienu kukulīti un nokoda no tā kumosu.

- Nu, kāds ir? - profesors jautāja no augšas. Kukulītis bija smaržīgs un tikpat gards kā bites andrenas mīkla.

- Vai tas ir no putekšņiem un medus? - Kariks jautāja.

- Jā, no putekšņiem un nektāra. Vai patīk?

- Ļoti gards. Kā jūs tur tos pagatavojāt?

- Gluži vienkārši iebēru nektārā putekšņus un sāku mīcīt kā mīklu.

Kukulīši bira zemē kā rudens āboli no ābeles. Kariks uzlasīja tos un krāva kaudzē. Beidzot profesors nokāpa no koka, apsēdās zemē un, paņēmis palielāku kukulīti, uzreiz nokoda no tā pusi.

- Īsti ņemot, mums nemaz nav tik nelāga dzīve, - profesors draudzīgi pamirkšķināja Karikam.

- Jā, - Kariks piebalsoja, - te var dzīvot - un tomēr... - Viņš nopūtās un apklusa.

- Nu, nu, - profesors sacīja, - nekas. Atgriezīsimies mājās, un viss būs labi. Viņš piecēlās.

- Lai gan līdz vakaram vēl tālu, mēs nedrīkstam atstāt enoteru birztalu. iesim turp, atsēdīsimies un gaidīsim Vaļu. Ņem līdzi kukulīšus. Man šķiet, tie viņai garšos.

- Man arī tā šķiet, - Kariks pamāja ar galvu. - Viņa, nabadzīte, visu dienu nav nekā ēdusi. Tagad viņai viss garšos.

- Tas ir labi, - profesors domīgi teica, - bet kā mēs šos kukulīšus aiznesīsim? Bez groza gan necik nevarēsim paņemt līdzi... Zini ko, draudziņ, pasēdi brītiņu te, bet es iešu meklēt groziņu.

Viņš pavērās pa labi, pa kreisi un devās tieši uz lielajām, brūnajām kaudzēm, kas rēgojās upes krastā. Noliecies, pie kaudzes, profesors sāka to bakstīt ar skaidiņu.

- Jauki, - viņš teica. - Liekas, te būs tieši tas, kas mums vajadzīgs.

Un profesors sāka izrakņāt kaudzi.

- Nu, draudziņ, noskalo man šo te, - viņš pasniedza Karikam lielu dubļu piku.

Kariks paņēma to un, cenzdamies turēt labi tālu no sevis, lai nenotrieptos ar dubļiem, skrēja uz upi.

Viņš iebrida līdz ceļiem ūdenī un iemērca profesora atradumu upē.

Ūdens saduļķojās. Dubļi šķīda kā sviesta pika sakarsētā pannā. Un tad zem dubļu kārtas pazibēja kaut kas balts. Kariks sāka to nokašāt un pēkšņi sataustīja biezajos, lipīgajos dubļos stingru, kaut arī ļoti tievu rokturīti.

- Liekas, tik tiešām grozs, - viņš brīnījās.

Un, kad stiprās ūdens strūklas noskaloja visus dubļus, Karikam atradās rokās ārkārtīgi skaists groziņš.

Viņš pacēla to aiz rokturīša, pielika pie pašām acīm un brīdi stāvēja, aplūkodams raibos režģus, kas likās kā no ziloņkaula izdrāzti.

- Nu kā? Vai glīts groziņš? - Kariks izdzirda sev aiz muguras profesora balsi.

- Tīri kā no mežģīnēm pīts, - atbildēja Kariks tīksminādamies.

- Kas to tādu darinājis?

- Par to runāsim vēlāk, - profesors teica, - bet tagad noskalo vēl šos te.

Profesors nometa zemē divus smagus dubļu pikuļus un aizgāja atpakaļ pie izrakņātajām kaudzēm. Kariks sāka strādāt.

Viņš rūpīgi nomazgāja no neparastajiem groziņiem dubļus un salika groziņus rindā krastmalā, bet profesors vēl arvien nesa jaunus un atkal jaunus.

Groziņi bija cits par citu brīnišķīgāki.

Smalki sudraba pavedieni savijās raibos režģos. Uz režģiem bija zvaigznēm, lapām, vainagiem rotāti vairogi. Varēja iedomāties, ka šos mazos groziņus veidojušas smalka meistara rokas.

Viens groziņš pat atgādināja mazu pili ar sīksīkiem tornīšiem un spraišļotiem logiem. Ap pili kā sienas stiepās sudraba režģi. Uz šīm sienām zaigoja puķes, briežu ragi un zvaigznes. Bet citi nemaz nelīdzinājās groziņiem. Kariks tomēr nesvieda tos prom, bet lika līdzās groziņiem.

Tur bija no sudrabaina kaula izgrieztas bļodas, vāzes, bruņu cepures, zvaigznes, kausi, vainagi.

- Un katrs citāds, - Kariks brīnījās.

- Jā, - profesors teica, - tie ir ļoti dažādi. Tos var pētīt visu mūžu, un tomēr tu katru dienu atradīsi arvien jaunus un jaunus šo augu veidus.

- Ko? - Kariks ātri pievērsās profesoram. - Jūs teicāt, ka tie ir augi?

- Jā, tās ir vienšūnas aļģes. Diatomejas! Pareizāk - auga čaula. Šais skaistajos groziņos, šais čaulās dzīvo vienkārša aļģe - diatomeja. Lūk, šajā, - profesors pacēla apaļu groziņu, - mīt diatomeja heliopelta, šais trīsstūrainajos - tricerateja, šai rombveidīgajā - navikula. Tie, ko tu tagad turi rokā, ir tikai diatomejas skeleti. Pašas aļģes nobeigušās. Bet viņu cietās čaulas palikušas. Paies vēl gadu desmiti un simti, bet šie brīnišķīgie groziņi gulēs, laika zoba nesagrauzti.

- Oho, - Kariks teica, - tie ir tiešām ļoti stipri. Redziet, neparko nevar salauzt.

Profesors pasmaidīja.

- Tāpēc nevar, ka diatomejas čaula veidota no krama. Tas ir ļoti stiprs materiāls.

- Jūs teicāt, ka tā ir aļģe. Tātad tās dzīvo ūdenī. Bet kā tad tās?...

- Tu gribi jautāt, kā tās tikušas uz sauszemes? Acīm redzot tās izmestas malā plūdu vai vētras laikā. Bet varbūt ļoti sen te bijis ezers, ko diatomejas aizbērušas no augšas līdz dibenam.

- Tik maziņas? Kā tad tās var aizbērt ezeru?

- Jā, tās gan ir mazas, bet to ir ļoti daudz. Kā putekļi platā saules starā tās mudž ūdens masā. Miljardu miljardiem. Viņu mūžs ir īss. Tās dzimst un, nodzīvojušas dažas stundas, jau mirst. Un dienu un nakti jūru, ezeru un upju dibenā bez pārtraukuma līst miroņu lietus. Viņu līķi grimst dibenā. Uz līķiem krīt jauni līķi. Slāni pēc slāņa, arvien augstāk un augstāk paceļas diatomeju līķu miljardi. Un tā paiet tūkstošiem gadu. Diatomejas paceļas no upes dibena salu, sēkļu veidā. Upe sadalās attekās, deltās. Mainās arī upes gultne. Pārgrozās upes ģeogrāfijā. Milzīgi ezeri pārvēršas purvos. Pazūd no ģeografijas kartēm.

Uz salas netālu no Ļeņingradas atrodas Kronštates pilsēta. Līdz tai jābrauc trīsdesmit kilometru pa Marķīzes Peļķi. Bet pēc divarpus tūkstošiem gadu no Ļeņingradas līdz Kronštatei varēs aiziet, nesamērcējot kājas. Diatomeju ķermeņi apklās Marķīzes Peļķi ar blīvu un stingru pamatu.

Kā redzi, šie mazulīši, cilvēkam nemanot, maina arī pašu zemes izskatu.

Profesors noglauda bārdu.

- Nu, bet tagad, - viņš teica, - diatomeju čaulām būs cits uzdevums. Izraugies grozus saviem kukulīšiem.

Kariks domīgi piepildīja divus groziņus ar kukulīšiem un gāja pakaļ profesoram.

Ceļotāji atgriezās enoteru birztalā. Viņi nolika groziņus zem koka un atlaidās vēsā ēnā. Tā, salikuši rokas zem galvas, viņi gulēja, paklusi sarunādamies, bet drīz vien abi sāka žāvāties.

- Pagulēsim, - profesors ieteica.

- Guliet vien, - atsaucās Kariks, - es jūs sargāšu.

Profesors aizmiga.

Kariks gulēja viņam līdzās un, klausīdamies profesora mierīgajā elpošanā, domāja par to, cik priecīga būs māmiņa, kad viņš ar Vaļu pārnāks mājās, un kā viņa šausmināsies, kad viņš, Kariks, sāks stāstīt par šo brīnišķīgo ceļojumu.

Karikam acis lipa ciet.

Viņš pagriezās uz sāniem un iemiga tikpat cieši kā profesors.

Pa miegam viņš dzirdēja neskaidru troksni un it kā klusus soļus, kā kad viņiem lavītos klāt plēsīgs zvērs. Tad viss apklusa. Un pēkšņi visīstākā cilvēka balss stipri iesaucās:

- Tātad te jūs esat! Bet kas tad tas?

Profesors un Kariks atvēra acis.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Kariks iepazīstas ar skudru lauvu. Viņi pārlaiž nakti alā. Kamenes noliktava. Noslēpumainās ugunis. Neparastais zirgs. Mušu uzbrukums

Sārtajā vakara blāzmas gaismā profesora un Karika priekšā stāvēja Vaļa. Īsta, dzīva Vaļa.

Viņa turēja rokās diatomejas groziņu, vērīgi apskatīdama tā sudrabotos izrotājumus. Viņa gan pielika groziņu pie pašām acīm, gan pacēla augstu pāri galvai un aplūkoja, vienu aci piemiegusi.

- Redziet, pilsoņi! - Kariks iesmējās.

- Mūsu priekšā notiek filmas «Kamčatkas meitene» turpinājums. Pazudusī meitene noslēpumainā kārtā parādās rietumu piekrastē.

Profesors neteica nekā. Viņš tikai piekļāva Vaļu sev cieši klāt un klusēdams glāstīja viņai galvu.

Vaļa izraisījās profesoram no rokām un, stiepdama viņam pretī diatomejas groziņu, jautāja:

- Vai tiešām jūs pats to iztaisījāt? No kā tad? Un kāpēc tik gardi smaržo? Vai to var ēst?

- Groziņu nevar, bet tos raušus, kas groziņā iekšā, gan var, - profesors teica.

- Cik tev vajadzēs? Divus? Trīs? - jautāja Kariks, ņemdams no groziņa kukulīšus.

- Piecus! Man piecus! - Vaļa ātri atbildēja.

Profesors un Kariks smējās.

- Tad ta izsalkusi! - Kariks iesaucās.

- Nekas, nekas! Lai paēd, kā nākas. Un mēs abi arī iekodīsim pie reizes. Vai gribi?

- Var jau, - Kariks pievienojās.

Ceļinieki apsēdās kupla koka ēnā.

Profesors nolika Karikam un Vaļai priekšā pa groziņam raušu un ar plašu, viesmīlīgu žestu aicināja bērnus vakariņās.

Vaļa nokoda gabaliņu kukulīša, pagrauza, noteica:

- Ļoti gards, - un sāka pilnu muti notiesāt kukulīšus.

Profesors un Kariks smīnēdami noskatījās viņā.

Kariks pamirkšķināja profesoram un pavisam nevainīgi jautāja:

- Vai tiesa, ka Maskavā dzīvojis cilvēks ar ziloņa ēstgribu?

- Neesmu dzirdējis, - profesors atbildēja.

- Bet es esmu. Stāsta, ka viņš izēdis desmit šķīvju zupas.

- Es arī izēstu, - teica Vaļa, bāzdama mutē lielu kukulīša gabalu.

Kariks piegrūda profesoram ar elkoni.

- Un otrajā ēdienā - piecpadsmit karbonādes.

- Es arī varu piecpadsmit! - Vaļa atsaucās.

- Un beidzot pēc pusdienām viņš apēdis divdesmit porciju kompota, - Kariks turpināja.

- Es kaut trīsdesmit!

Kariks atbīdīja savu groziņu un noslaucīja ziedlapiņā pirkstus.

- Bet pēc tam šis cilvēks apsējis ap kaklu servjeti un teicis: «Nu, liekas, esmu mazliet uzkodis, tagad varbūt varēšu ķerties pie īstajām pusdienām!»

- Es arī...

Vaļa izstiepa roku pēc astotā kukulīša, bet, tam pieskārusies, mazliet padomāja un, smagi nopūzdamās, sacīja:

- Nē, man vairāk negribas.

- Nu, bet tagad, - profesors uzsita Vaļai uz pleca, - stāsti, kā tev gadījās iekļūt enoteras ziedā.

- Mēs taču ar Kariku meklējām jūs... Vai ne, Karik?

Kariks pamāja ar galvu.

- Es gāju un gāju, un uzreiz man iegribējās ēst, bet mežā smaržo kā konditorejā. «Uzkāpšu,» domāju, «kokā.» Uzkāpu ari. Bet tur uzreiz kaut kas aizkrīt ciet un nelaiž mani vairs laukā. Kliedzu, kliedzu, - pašai pat sāka sāpēt ausis.

- Un droši vien raudāji?

- Mazdrusciņ... Bet pēc tam aizmigu un tik cieši, ka pat sapnī nekā neredzēju. Pēc tam dzirdu, kāds sauc: «Vaļa, Vaļa!» Gribu atmosties, bet nekādi nevaru.

- Nu, viss ir labs, kas labi beidzas, - profesors noteica. - Bet lai mēs atkal cits citam nenozustu, dodiet man solījumu, ka tagad vairs neiesiet ne soli no manis projām.

- Pioniera goda vārds! - Kariks sacīja.

- Pioniera salūts! - Vaļa pacēla roku.

- Tādā gadījumā - uz priekšu! - profesors jautri iesaucās. - Uz priekšu, draugi, uz priekšu!

Ceļinieki paņēma groziņus ar kukulīšiem un sāka iet gar upes krastu.

Naktij sākoties, viņi bija nonākuši līdz lieliem pakalniem. Te viņi pārgulēja kādā aliņā un no rīta, iekoduši smaržīgos kukulīšus, devās atkal ceļā.

Tā viņi gāja vairākas dienas, pārgulēdami ziedos, gliemežnīcās, tukšos lapseņu perēkļos un pat zem akmeņiem, drūmās un mitrās migās.

Viņi pārtika no nektāra, bišu medus, tauriņu olām, zaļā piena.

Triju Upju ielejā profesoram laimējās nosist sarkanrīklīti. Ceļinieki trīs dienas ēda ceptu un žāvētu putna gaļu, un droši vien viņiem pietiktu gaļas vēl divām nedēļām, ja pa ceļam neuzbruktu vaboles ātrgrauzes, kas atņēma visu pārtikas aizgādu un tikko nesakropļoja profesoru un Kariku.

Ar katru dienu ceļinieki tika tuvāk ezeram, kuram otrā pusē atradās kārts, viņu bāka.

Pēc profesora domām, viņiem vajadzēja nokļūt līdz ezeram nākamajā dienā pret vakaru, nakti pārirties tam pāri, un tad jau bāka būs pavisam tuvu.

- Apmēram pēc divām trim dienām būsim mājās! - profesors iegalvoja bērniem.

Bet profesora apsvērumi nepiepildījās.

Kad ceļinieki jau bija pavisam tuvu ezeram, notika bēdīgs gadījums.

Tas bija agrā rītā.

Profesors un bērni tikko iznāca no alas, kur bija pavadījuši nakti, un devās ceļā, soļojot pa dzestro rīta rasu.

- Kas par salu! - profesors drebinājās.

Trīcēdami aiz aukstuma un klabinādami zobus, ceļinieki gāja pa kalniem un lejām. Likās, ka viņu basās kājas iet pa ledu, kam uzkaisīta plāna smilšu kārtiņa. Gribējās apstāties, pavilkt kājas zem sevis, kā zosis ievelk uz ledus savas pleznas.

Beidzot bērni vairs nevarēja izturēt un, lai kaut cik sasildītos, sāka ātri skriet uz priekšu.

- Neaizskrejiet tālu! - profesors nosauca viņiem pakaļ.

Bet bērni jau trauca uz augsto pakalnu virkni, skriedami viens otram garām un lēkdami pāri platiem grāvjiem un nelieliem strautiem.

- Atpakaļ! - profesors sauca. - Atpakaļ, Karik! Nāc šurp, Vaļa!

Bet Kariks tikai pameta ar roku, ātri uzskrēja smilšaina pakalna galā un nozuda aiz tā.

Vaļa apstājās, it kā pārdomādama: griezties atpakaļ vai skriet pakaļ Karikam, bet, brītiņu padomājusi, devās pakaļ brālim un arī nozuda aiz pakalna.

Uztrauktais profesors sāka iet ātrāk. Un pēkšņi aiz pakalna atskanēja izmisuma pilns kliedziens. Tūdaļ pakalna galā parādījās Vaļa. Viņa māja ar rokām, sauca profesoru palīgā.

- Drīzāk, drīzāk!... Brūk virsū! - viņa kliedza.

Profesors skrēja tik ātri, cik vien jaudāja.

Viņš vienā paņēmienā uzskrēja pakalnā.

- Kur viņš ir? Kur? - profesors aizelsies jautāja.

- Tur! Viņš ir tur! - Vaļa ar pirkstu rādīja uz dziļu bedri.

Bedres dibenā, līdz kaklam ieracies smiltīs, grozījās briesmīgs nezvērs. Liela, melna galva ar gariem, līkiem kāšiem aši jo aši svieda uz augšu sīkus akmeņus un smiltis. Bedres malā pārbijies stāvēja Kariks. Viņš nevarīgi aizsedza ar rokām galvu, kliegdams kaut ko nesaprotamu. Smiltis un akmeņi lidoja viņam virsū ar tādu sparu, ka viņš gan krita, gan cēlās kājās un atkal krita. Bet nezvērs nemitīgi mācās viņam virsū, cenzdamies viņu apstulbināt ar smiltīm un nogāzt gar zemi ar akmeņiem.

Bedres smilšu sienas sāka brukt un iegrimt zem Karika kājām, un viņš slīdēja arvien zemāk un zemāk, tieši nezvēra migā, ar katru brīdi tam tuvodamies.

- Griez muguru! Griez pret viņu muguru! - profesors sauca.

Bet Kariks vairs nekā nesaprata un, likās, vairs nekā nedzirdēja. Tad profesors veikli noskrēja lejā, saķēra Kariku rokās un rāpās pa iebrūkošo sienu no bedres ārā, cieši spiezdams Kariku pie krūtīm.

Profesoram un Karikam pakaļ šņākdama drāzās akmeņu krusa. Bet profesors stipri sakoda zobus un, neizlaizdams no rokām Kariku, ātri rāpās uz augšu, ierāvis galvu plecos un pieliecies pie pašas zemes.

Beidzot viņš izkļuva no bedres. Uzmanīgi nolicis Kariku zemē, profesors mulsi nomurmināja:

- Nu re, kāds tu esi... Nu, vai tad var mani tā biedēt?

Kariks gulēja zemē bāls, aizvērtām acīm. Pa viņa vaigu tievā strūkliņā ritēja asinis. Karika galva un viņš viss no galvas līdz kājām bija apbērts ar biezu, pelēku putekļu un smilšu kārtu.

Vaļa raudzījās Karikā plati ieplestām acīm.

- Vai viņš ir dzīvs? - viņa beidzot čukstēja, nomezdamās pie Karika uz ceļiem.

- Dzīvs, - drūmi atbildēja profesors, palikdams Karikam zem galvas salocītu neaizmirstules ziedlapiņu.

- Ai, man bail! - Vaļa čukstēja, lūkodamās uz baigās bedres pusi. - Bet ja nu viņš izrāpjas, tas briesmonis, un sāk atkal brukt virsū!

- Neizrāpsies vis, ja paši nelīdīsiet pie viņa, - profesors izgrūda, pikti paskatīdamies Vaļā.

- Nevajag bāzt savu degunu katrā rīklē, ja negribat zaudēt galvu.

Viņš noliecās pie Karika, pielika ausi viņam pie krūtīm, pataustīja pulsu un klusi pakustināja lūpas.

Kariks nopūtās.

- Vai tu mani dzirdi? - profesors skaļi jautāja.

Kariks pacēlās, pavērās nespodrām acīm profesorā. Viņa lūpas tikko kustējās.

- Vai viņš... ir prom? - vārgā balsī jautāja Kariks.

- Prom, prom! - profesors atbildēja. - Bet kā tad tu? Vai vari piecelties?

- Liekas, ka varēšu! - Kariks sacīja.

Viņš grīļodamies piecēlās kājās un, sakodis zobus, teica:

- Iesim!

Kādu brīdi ceļinieki gāja nesarunādamies, bet profesors nespēja ilgi dusmoties. Kad viņi apsēdās atpūsties, profesors uzlūkoja Kariku un smīnēdams sacīja:

- Kas par varoni... Ko? Paskat tikai! Lien lauvas midzenī!

- Es jau netīšām, - Kariks atbildēja. - Skrēju, skrēju - un uzreiz šī bedre. Nu, tā arī nošļūcu lejā...

- Tev gan labāk vajadzētu skatīties uz kājām, nevis skaitīt vārnas gaisā. Cik tur trūka - un tu būtu nokļuvis pusdienās pie skudru lauvas.

- Kā, jūs teicāt, viņu sauc? Skudru lauva? - Vaļa vaicāja.

- Tā arī sauc, - profesors pamāja ar galvu, - bet tas nebija pats skudru lauva, tikai viņa kāpurs. Pats viņš nesēž bedrē, bet lido un vēl biežāk rāpo pa kokiem. Man šķiet, jūs to kādreiz būsiet pat sastapuši...

- Kāds tad viņš izskatās? Kam līdzīgs?

- Mazliet līdzīgs spārei. Bet briesmīgs lempis un sliņķis! Uzmetas kokā, nolaiž četrus garus spārnus un tā karājas visu dienu, it kā būtu ar adatu piesprausts. Bet tas kauslis, kas sēž bedrē un svaida akmeņus, - tas ir viņa kāpurs. Tas tur medī. Vai redzējāt, cik viltīgas lamatas viņš ietaisījis tiem, kam nav acu pierē?

- Skudrām?

- Ne tikai skudrām. Viņš nelaiž garām arī citus kukaiņus. Un kas visnejēdzīgākais, - profesors nosmīnēja, - tevi grasījās apēst dzīvnieks, kam pat nav mutes.

- Nu jā... Ar ko tad viņš mani ēstu? Ar kājām?

- Gandrīz tā! - profesors teica. - Redzi, draudziņ, skudru lauvam nav mutes dobuma, toties viņam pie galvas ir divi milzīgi kāši, ar kuriem viņš piezīžas pie laupījuma un izsūc no tā asinis. Vēl divas trīs minūtes - un tu būtu dabūjis iepazīties ar šiem kāšiem.

Profesors piecēlās no zemes un sacīja:

- Nu labi, ejam! -

Vaļa tecēja pakaļ profesoram, bet Kariks vilkās aiz viņas, pūlēdamies tikt līdzi Vaļai.

Brīžam skaudras sāpes lika viņam palēkties un apstāties. Viņam šķita, ka kāja uzmin garām, asām adatām.

Un tomēr viņš gāja. Viebās, šķobījās, koda lūpās, bet gāja, nepalikdams ne soli iepakaļ.

Profesors allaž skatījās atpakaļ, slepeni vērodams Kariku. Bet, kad Kariks paklupa, profesors apstājās un rūpju pilnā balsī jautāja:

- Nu, kas tev ir?... Varbūt atbalstīsies pret mani? Ko-o?

- Nē, nē, nekas, - Kariks steigšus atbildēja, - tas tāpat vien... Uzminu uz asa akmens.

Beidzot Kariks vairs nevarēja tikt līdzi. Viņš jau vairs negāja, bet lēkāja uz vienas kājas, vilkdams otru pa zemi.

Profesors apstājās.

- Nu, kā redzu, tev klājas pavisam plāni.

- Nē, nē! - Kariks pretojās. - Noiešu vēl vai simt kilometru.

Viņš izslējās un ātri devās uz priekšu, bet... paspēris dažus soļus, pakrita un, saķēris slimo kāju, sāka vaidēt. Tad profesors, neteikdams ne vārda, uzcēla Kariku sev plecos.

- Es iešu pats. Laidiet! Es pats! - Kariks pretojās.

- Sēdi vien! - profesors uzsauca. - Iešu pats!... Padomā, kas par ātrsoļotāju...

Piespiedis Kariku sev klāt, profesors devās tālāk, īgni skatīdamies uz kājām. Viņam līdzās gāja Vaļa ar vainas apziņu sejā.

Kariks uzlika galvu profesoram uz pleca un sāka snaust. Drīz viņam arī aizvērās acis, un viņš ieslīga dziļā miegā.

Acis atvēris, Kariks redzēja, ka guļ liela ezera malā. Profesors stāvēja uz akmens un, pielicis plaukstu pie acīm, skatījās uz pretējo krastu, kur vientuļi rēgojās tālā kārts, viņu bāka.

Kariks dzirdēja, ka Vaļa kaut ko jautā, bet, ko īsti, nevarēja sadzirdēt.

Kariks pacēla galvu no zemes un klausījās. Tagad jau runāja profesors.

- Uzbūvēsim kuģi un aizbrauksim. Bet papriekš sameklēsim ērtu mītni. Mums taču vajadzēs nodzīvot kādu nedēļu, varbūt pat divas nedēļas šai krastā.

- Kāpēc?

- Kāpēc? Vai tad tu neredzi, cik slims mūsu Kariks?

- Nevajag!... - teica Kariks, pacēlies uz elkoņiem.

- Ko nevajag?

- Nevajag dzīvot šai krastā. Es varēšu aizrāpties līdz kuģim un pat airēšu.

- Blēņas! - profesors atmeta ar roku. - Bet ja nu pēkšņi saceļas vētra? Tu kā akmens noiesi dibenā.

Profesors noliecās pie Karika, uzmanīgi aptaustīja ar roku viņa satūkušo celi.

- Skat, cik zils! Un droši vien sāp?

- Sāp, - Kariks sarauca pieri, - un dedzina, it ka celi gludinātu ar karstu gludekli.

Profesors nogrima domās un pēkšņi, iesitis sev pa pieri, aizskrēja uz ezeru.

- Vai, kā satūkusi! - Vaļa pielika pirksta galiņu pie Karika slimās kājas.

- Nu, ja tevi tā apšaudītu, tu visa satūktu! - Kariks teica, glaudīdams slimo ceļgalu.

- Nemin uz šās kājas, tad drīzāk sadzīs! Vai gribi, es tev sameklēšu kruķi?

Šai brīdī atgriezās profesors. Viņš turēja izstieptās rokās nelielu lapiņu, no kuras smiltīs pilēja ūdens.

- Un tagad pagriezies, - profesors teica Karikam, - dod šurp savu kāju.

Un, uzlicis uz karstā, satūkušā ceļgala slapjo, vēso lapiņu, viņš ar to veikli aptina Karika slimo kāju.

- Nu, kā ir?

- Labi, - Kariks teica, - it kā komprese. Uzreiz kļuva vieglāk!

- Jauki! Guli mierīgi, bet mēs ar Vaļu iesim pameklēsim naktsmītni.

Ceļiniekiem, par laimi, šoreiz patvērumu nevajadzēja ilgi meklēt. Visa ezermala bija pilna dziļu alu. Profesors un Vaļa ieskatījās dažās un beidzot izvēlējās sausu, smilšainu alu ar zemām velvēm un šauru ieeju.

- Ziniet, paliksim te! - Vaļa teica.

Profesors bija ar mieru.

Viņš gāja atpakaļ uz krastu, paņēma Kariku klēpī un aiznesa uz alu.

- Guli! - profesors teica, noguldīdams Kariku pie sienas. - Vai tev ērti?

Kariks neatbildēja nekā. Viņš jau gulēja smagā slimnieka miegā.

Profesors un Vaļa apsēdās pie ieejas un krēslainajā vakara gaismā apēda vakariņās medus mīklas atliekas.

- Un tagad gulēt! - profesors sacīja.

Aizvēluši alas ieejai priekšā akmeņus, ceļinieki izstiepās sausajā smiltī un drīz vien aizmiga.

Uz rīta pusi profesors redzēja sapnī skudru lauvu. Lauva cieši turēja savos līkajos kāšos Kariku un vērās savām lielajām, izvalbītajām acīm tieši viņā.

Kariks ar rokām un kājām sita briesmonim pa galvu un klusi vaidēja.

Profesors atvēra acis.

«Pat sapņos rādās!» viņš nodomāja.

Bet vaidi nebija apklusuši. «Tātad tas nav sapnis vien?»

- Karik, kas tev kaiš? - profesors viņu uzrunāja.

Kariks neatbildēja.

Alā bija tumšs.

Profesors piecēlās un, turēdamies ar roku pie sienas, gāja uz izeju.

Sataustījis tumsā akmeņu barikādi, kas aizsprostoja ieeju alā, viņš noņēma no augšas divus lielus akmeņus un uzmanīgi, lai troksnis nesabaidītu bērnus, nolika tos zemē.

Alā tūdaļ tapa gaišāks.

Pelēkā pirmsausmas gaisma apspīdēja smilšu klonu un guļošos bērnus.

Alas vidū, sarāvusies čokurā, gulēja Vaļa. Pie sienas plaši izplestām rokām bija aizmidzis Kariks. Viņš bija gluži sarkans. Uz pieres rasoja sviedri. Kariks raustījās un vaidēja pa miegam.

Profesors piegāja pie viņa, noliecās un uzmanīgi pieskārās uztūkušajam ceļgalam, kas bija ietīts lapiņā.

Kariks neatmozdamies pievilka kāju un stipri ievaidējās.

- Karik, vai tev negribas dzert? - profesors vaicāja.

Kariks pavēra acis. Nekā neapjauzdams, viņš ilgi skatījās profesorā, tad klusēdams aizgriezās no viņa pret sienu.

- Vai atnest tev ūdeni?

- N-nē! - caur zobiem izgrūda Kariks.

- Vai negribi, lai pārmainu kompresi? - profesors jautāja.

- Jā... kompresi, lūdzu!

Profesors atnesa jaunu, mitru ziedlapiņu un uzlika to uz satūkušā ceļgala.

- Nu kā ir, vai labāk?

- Labāk gan! - Kariks nopūtās.

- Nu, tad ir labi! Guli vien! Bet es iešu pameklēt kaut ko ēdamu. Ja Vaļa atmostas, nelaid viņu ārā no alas. Es drīz būšu atpakaļ.

Kariks klusēdams pamāja ar galvu.

Profesors aizvēla alas ieeju ar akmeņiem un, ik brīdi atskatīdamies, lai labi iegaumētu vietu, kur paliek bērni, devās sameklēt kaut ko brokastīm.

Netālu no alas bija bieziem krūmiem apaudzis kalns.

Profesors piegāja pie kalna piekājes, vērīgi apskatīja to un pataustīja zaļo krūmu mīkstos, pūkainos zarus.

- Liekas, tā ir sūna! Nu jā, visparastākā sūna. Nu ko citu, paraudzīsim, vai te nav kaut kā ēdama.

Profesors droši rāpās biezajā sūneklī. Paspēris dažus soļus, viņš negaidot iegāzās līdz jostas vietai, tomēr krizdams paguva pieķerties pie zariem.

Mētādams kājas virs melnās bedres, viņš skatījās uz leju un pustumsā redzēja zemes velves un gludi nomīdītu klonu. No augšas cauri, biezajiem krūmiem spiedās vāja gaisma, rēni apspīdēdama tumšo pazemi.

Dziļāk pazemē gar sienām vienādās rindās stāvēja baltas mucas.

- Liekas, kameņu noliktava! - profesors nomurmināja.

Viņš ar acīm apsvēra atstatumu līdz pazemes klonam un, palaidis vaļā zarus, lēca lejā.

Zeme apakšā bija sausa un silta.

Ziņkāri apskatījis pazemi, profesors piegāja pie mucām. Tās visas bija cieši nosegtas ar baltiem, apaļiem vākiem. Viņš pacēla vienas mucas vāku, pieliecās un paostīja:

- Nu, tā jau ir!

Muca bija līdz malām pilna ar smaržīgu medu. Līdzās tai stāvēja tādas pašas mucas un visas tāpat līdz augšai pilnas ar medu.

Tas viss atgādināja noliktavu, kur uzglabā krājumus nebaltām dienām.

Īstenībā tā arī bija kameņu noliktava.

Kameņu māte dēj perā oliņu un līdzās tai atstāj piciņu medus ar ziedu putekšņiem. No oliņas izlien kāpurs, apēd medus piciņu līdz ar putekšņiem un iekūņojas kūniņā, kas atgādina muciņu. Pēc kāda laika jaunā kamene atver vāku muciņas augšā un aizspurdz. Bet kūniņa nepaliek tukša. Vasaru kamenes piepilda kūniņas ar medu un dzestrā, lietainā laikā, kad nevar lidot ārā no perēkļa, pārtiek no tām.

Profesors nesteigdamies paēda, tad izmeklējās stiprāku mucu un sāka stiept ārā no noliktavas.

Tas nebija viegls darbs.

Muca it kā dzīva rāvās ārā no rokām, grūstīja profesoru, gāza viņu zemē, tomēr profesors uzstiepa to augšā.

Viņam trīcēja ceļi. Rokas bija pavisam stīvas. Sirds pukstēja tik stipri, ka pat deniņos dunēja.

«Bet kā tagad aizvelt mucu līdz alai?» profesors prātoja.

Noguldīt to uz sāniem un velt pa zemi, kā palaikam mēdz velt vienkāršas mucas, profesors neiedrošinājās. Virsējais vāks varēja atsprāgt vaļā, un tad viss medus izlītu zemē.

- Nu ko... pamēģināsim kaut kā citādi.

Profesors sagrāba rokās mucas malu un stipri parāva to.

Muca pašķiebās.

- Ahā! Sāk jau iet! - profesors priecājās.

Viņš mazliet pagāza mucu un, turēdams to aiz sāniem, sāka ritināt, grozīdams to, it kā gribēdams ar mucu ieurbt zemē caurumu.

Pamazām, soli pa solim, bīdīdams to ar rokām un zveldamies tai ar visu augumu virsū, profesors beidzot pieritināja mucu pie alas.

Profesoru sagaidīja samiegojusies Vaļa. Viņa staipījās un žāvājās, bet, ieraudzījusi mucu, priecīgi sasita rokas un iesaucās:

- Tā ir liela torte? Jā?

- Nu, kaut arī ne torte, tomēr, man šķiet, arī tā tev garšos.

- Ai, kas tad tur iekšā?

- Medus!

- Vesela muca?

- Un nevis viena vien, Vaļuk! Es atradu veselu noliktavu ar tādām mucām! Mēs laikam gada laikā nevarēsim apēst pat pusi no šās saldās kravas.

- Tas nu gan ir labi! - Vaļa nopriecājās.

Viņa ieķērās ar rokām mucas malās un tik sparīgi sāka palīdzēt profesoram, ka nepagāja ne minūte, kad muca kopīgiem spēkiem bija ievelta alā un novietota kaktā.

- Nu, jauki, - sacīja profesors, slaucīdams ar plaukstām nosvīdušo kaklu. - Tagad tu vari ieturēt brokastīs medu, Vaļuk. Bet es iešu uzmeklēt Karikam gultu. Tikai nedomā iet ārā no alas. Te klaiņo apkārt tik drausmīgi briesmoņi, ka ne-pagūsi ne iekliegties, kad jau būsi aprīta.

Profesors aizgāja, un Vaļa, pavadījusi viņu līdz alas izejai, tūdaļ griezās atpakaļ, piegāja pie mucas un sāka rīkoties. Viņa bez sevišķām pūlēm attaisīja mucas vāku, paoda medu un, nolaizījusi lūpas, ķērās tieši ar rokām mucā iekšā.

- Ai, cik daudz! - Vaļa nočukstēja.

Viņas pirksti stiga lipīgajā, smaržīgajā medū.

Viņa ēda tik cītīgi, ka drīz vien visa seja, kakls, krūtis un rokas līdz pašiem elkoņiem bija noziestas ar dzintardzelteno medu kā līmi. Viņa visa bija tik lipīga, ka lipa klāt mucai un alas sienām, un arī pie viņas pašas lipa smilšu graudiņi, lapu un sausu ziedlapiņu drīksniņas.

Lipīgos pirkstus izplētuši, Vaļa staigāja pa alu, aplipdama kā sniega pika ar visādām sausām drazām: veciem zirnekļa audiem, sausām augu šķiedrām, ziedu putekšņiem un vēl kaut kādu nejēdzīgu masu, kas līdzinājās putekļu pikām.

- Iešu nomazgāšos! - Vaļa nopūtās.

Viņa piesardzīgi izbāza galvu no alas, pavērās visapkārt: vai tuvumā nav kāds briesmīgs zvērs, - un tad, pieplakdama pie zemes, drāzās tieši uz ezeru un sāka tur plunčoties ūdeni vismaz kādu stundu. Paretam, kad pāri galvai, cietajiem spārniem dārdot un šņācot, pārlaidās seškājainie, acīgie briesmoņi, Vaļa steidzīgi nira zem ūdens, bet tad, pēkšņi atcerējusies zirnekli argironetu, bailēs iespiedzās un, izlēkusi no ūdens, drāzās atpakaļ uz alu.

Pie pašas alas ieejas viņa uzbrāzās virsū profesoram, tik tikko nenogāzdama to zemē.

- Kur tad tu tā skraidīji? - bargi noprasīja profesors.

- Vai gribi nokļūt eimenas ķetnās?

- Es... Es gāju mazgāties!

Profesors nogrozīja galvu.

- Kā redzu, tu ne visai gribi atgriezties mājās... Ja tu un Kariks iesiet prom no manis un sāksiet paši uz savu roku iepazīties ar šās pasaules briesmoņiem, es bīstos, ka jūsu māmuļa nekad vairs jūs neredzēs.

- Es biju noķēpājusies ar medu! - sacīja Vaļa, zemu nokārdama galvu.

- Vēl ļaunāk, - profesors teica. - Tevi varēja aizstiept muša, bite, lapsene, - jo vai te mazums tādu, kam patīk ar medu noziestas meitenes... Nu lai tas vairs neatkārtotos! Vai dzirdi, ko saku?

- Jā, - Vaļa, nokārusi galvu, atbildēja.

- Bet tagad palīdzi man uztaisīt Karikam gultu.

Un nu Vaļa ieraudzīja pie alas sienas milzīgu klēpi pūkainu matiņu.

- Kā īsts matracis, - Vaļa aptaustīja matiņus. - Vai jūs tos atnesāt? Kur jūs tos ņēmāt?

- Tauriņa «nevienādās mūķenes» dāvana! - profesors pasmaidīja.

- Dāvana? - Vaļa neticīgi pārjautāja.

- Nu jā! Jo rīt man būs tieši sešdesmit gadu. Un kāpēc lai nevienādā mūķene man kaut ko neuzdāvātu dzimšanas dienā?

- Un... un viņa uzdāvāja?

- Ak, viņa ir tik neapķērīga, - profesors pasmaidīja,

- un tik nepateicīga! Esmu studējis šo mūķeni divus gadus, uzrakstījis par viņu trīs rakstus, un domāju, ka man ir pilnīgas tiesības iegūt šo matraci.

- Vai mūķene guļ uz matrača?

- Pati? Ai nē! Pati tā vispār neguļ, bet nemitīgi lido, taču savus pēcnācējus gan nevienādā mūķene rūpīgi apsedz ar matiņiem. Zem šādas blīvas, pūkainas segas oliņām, no kurām izkūņosies jaunās mūķenes, nav bīstams ne lietus, ne sals... Nu, bet tagad uztaisīsim dūnu gultu Karikam!

- Es pati uzklāšu, - Vaļa sacīja.

Viņa salika mīksto matiņu klēpi vissausākajā alas kaktā, uzčubināja ar rokām, kā čubina pēļus, tad nometa galvgalī lielu kaudzi matiņu un pati atgāja nost.

- Liekas, būs labi, - sacīja Vaļa, tīksminādamās par savu darbu.

- Lieliski! Brīnišķi! - profesors uzslavēja.

Viņš pacēla guļošo Kariku uz rokām un aiznesa uz pūkaino, mīksto gultu. Vaļa kā ar segu apsedza Kariku ar savītušu dzeltenā zieda lapiņu.

- Nu, tagad viņam, šķiet, būs ērti. Pieraugi viņu, bet es aiziešu uz kādu pusstundiņu, - profesors sacīja, - man tur vēl šis tas darāms... Ja Kariks atmostas, dod viņam ēst!

- Labi, - Vaļa teica, - ejiet vien, man arī te vēl šis tas darāms.

Kad profesors bija aizgājis, Vaļa uztaisīja vēl divas guļvietas, atstiepa divas jaunas, zilas pulkstenīšu ziedlapiņu segas, izslaucīja klonu ar ziedlapiņas gabaliņu, pēc tam ievēla alā četrus lielus akmeņus un uzlika uz tiem plakanu akmeni, bet tam par galdautu uzklāja baltu kumelītes ziedlapiņu.

Iznāca brīnišķīgs galds.

Ap galdu Vaļa salika mazākus akmeņus, uzklāja tiem virsū matiņu paliekas un apsedza ar dzeltenām ziedlapiņām.

- Tie būs atzveltnes krēsli, - Vaļa sacīja.

Darbu pabeigusi, viņa apstaigāja alu un bija ar visu ļoti apmierināta: alā jau varēja justies pavisam mājīgi.

- Tagad te var gaidīt vai veselu mēnesi, kamēr Kariks izveseļojas.

Viņa uz pirkstgaliem piegāja pie brāļa gultas, noliecās pār viņu, rūpīgi sakārtoja segu.

- Guli, guli, - viņa čukstēja.

Drīz vien atgriezās profesors. Smagi pūzdams, viņš ievēla alā otru medus mucu un nolika pie sienas.

- Redziet, ko es te izdarīju! - Vaļa lielījās.

- Ko tad? - satrūcies jautāja profesors, bet tad apskatīja alu un atzinīgi pamāja ar galvu. - Bravo, bravo! Tas ir ko vērts! Tu jau esi īsta saimniece! - viņš uzslavēja Vaļu. - Bet es jau arī varu ar kaut ko izgreznot mūsu mājokli. Nupat šeit pie pašas alas atradu kaut ko ļoti interesantu.

Pielicis pirkstu pie lūpām, profesors steidzīgi izgāja un pēc desmit minūtēm bija atpakaļ ar lapiņu rokā.

Uz lapiņas kā uz paplātes gulēja kaudzītē iegarenas olas.

- Kas tās tādas? - Vaļa vaicāja. - Vai ēdamas?

- Nē, - profesors atbildēja, - tās nav ēdamas, bet mums noderēs un kā vēl noderēs!

- Kā tad tās noderēs?

- Pagaidi - gan redzēsi!

Profesors uzlika paplāti ar olām uz mucas un sacīja:

- Nu tad tā: mūsu slimnieks, kā redzams, nogulēs vairākas dienas. Lai velti nezaudētu laiku, mēs abi atvelsim visas medus mucas uz savu alu un tad... Nu, un tad laikam gan mums būs jābūvē bruņu kuģis!

- Kāds bruņu kuģis?

- Kāds nu iznāks, tādu būvēsim! Un, tiklīdz Kariks būs vesels, dosimies tālbraucienā. Mūsu bāka taču atrodas otrā krastā, - tātad mums vajadzēs braukt turp ar kuģi.

Paēduši medu, profesors un Vaļa sāka velt medus mucas no kameņu noliktavas uz alu. Ikreiz, kad viņi atgriezās, profesors piegāja pie Karika, ieklausījās viņa nevienādajā elpošanā, pataustīja pulsu.

Kariks gulēja kā nosists.

Kad viss alas kakts bija pilns ar medus mucām, profesors sacīja:

- Nu, bet tagad, Vaļuk, iesim būvēt kuģi.

- Tas tik būs interesanti! - Vaļa līksmoja.

- Nezinu, vai interesanti, - profesors teica, - bet varu tev apgalvot, ka mums būs krietni ko rauties.

Aizsprostojuši alas ieeju ar akmeņiem, lai Karikam nevarētu piekļūt plēsīgi kukaiņi, profesors un Vaļa devās uz ezeru.

- No kā tad mēs būvēsim kuģi? - jautāja Vaļa, iedama profesoram blakus.

- Gan jau kaut ko sameklēsim! Vai tad krastmalā nemētājas pietiekami sausu lapu? No lapām tad arī to būvēsim. Šorīt aiz pakalniem redzēju īstu mežu. Nevis zāles džungļus, bet zaļu ozolu birztalu. Domāju, ka vējš atnes sausās ozola lapas arī šurp.

Profesors un Vaļa gāja gar krastu, uzmanīgi aplūkodami visu, kas viņiem gadījās ceļā; un pēkšņi Vaļa iesaucās:

- Atradu! Atradu! Jau atradu!

- Kur? Ko atradi?

- Te ir! - Un Vaļa gandrīz pie paša ezera ar abām rokām pacēla milzīgas, dzeltenas lapas malu. Tā bija krietna, stingra lapa ar dziļi izrobotām malām. Resnas cīpslas stiepās kā vēdeklis uz visām pusēm.

Profesors apgāja lapai apkārt, apskatīja to no visām pusēm, pacēla uz augšu vienu malu un, paskatījies apakšā, sacīja:

- Jā, tā ir ozola lapa, bet, diemžēl, no tās kuģi nevarēsim uzbūvēt.

- Kāpēc?

- Uz lapas ir pangas! Redzi? Visa lapa kā apbērta ar pangām!

- Pangas? Kas tās tādas?

Profesors pacēla lapas malu augstāk.

Vaļa notupās un paraudzījās zem lapas. Visa tās apakšpuse bija apklāta ar tumšām bumbām. Šīs bumbas bija it kā lapai piekausētas. Vaļa aptaustīja tās ar rokām. Pangas bija cietas kā akmens.

- Šādu lapu mēs pat nevarēsim nodabūt no vietas, - profesors sacīja.

- Kas tās par pangām? - Vaļa jautāja.

- Kukaiņu perēkļi, - profesors atbildēja. - Redzi, mīļā, daudzi kukaiņi dēj savas olas tieši uz lapām. Bet lapām tas

nemaz nepatīk, un tās visiem spēkiem aizsargājas no nelūgtajiem viesiem. Lapas šūniņas sablīvējas ap oliņu, cenzdamās to izstumt ārā, tāpat kā baltie asins ķermenīši stumj ārā skabargu, kas iedūrusies pirkstā. Pie tam uz pirksta rodas augonis, bet uz lapām parādās uzpampumi - pangas. Visbiežāk tās sauc par tintes riekstiņiem, kaut gan ne visi šādi riekstiņi ir tintes krāsā.

- Bet kuri kukaiņi tad dēj olas uz lapām? - Vaļa jautāja.

Profesors paraustīja plecus.

- Dažādi, - viņš teica. - Uz lapām savas oliņas dēj sešdesmit tauriņu pasugu, simt trīspadsmit vaboļu, četri simti astoņdesmit seši mušu un divi simti deviņdesmit citu kukaiņu pasugu.

- Tātad jāmeklē cita lapa?

- Tātad jāmeklē cita, - profesors teica.

Jau metās krēsla, kad profesors un Vaļa beidzot atrada sausu ozola lapu, kas bija derīga braucienam pa ūdeni. Bet tā atradās tik tālu no krasta, ka profesoram un Vaļai nebija pa spēkam to iestumt ūdenī.

- Neaizstiepsim! - Vaļa nogrozīja galvu.

Profesors nogrima domās.

Bārdu braucīdams, viņš stāvēja uz lapas un klusēdams apskatīja to.

- Bet ja nu tomēr?... Nu jā, protams, - profesors nomurmināja un uzreiz sāka smieties.

- Ko tad jūs? - Vaļa brīnījās.

- Re ko, - profesors teica. - Tagad iesim mājās. Rīt šai darbā iejūgsim zirgus.

- Zirgus?! - vēl vairāk brīnījās Vaļa.

Profesors neatbildēja ne vārda. Murminādams kaut ko bārdā, viņš sāka aši soļot uz alas pusi. Vaļa palēkdamās skrēja viņam pakaļ.

- Bet, mīļo profesor, labiņais, sakiet, - kas tie par zirgiem? Kur jūs tos ņemsiet?

- Nesacīšu!

- Pasakiet! - Vaļa neatlaidās.

- Neesi ziņkārīga, rīt pati redzēsi.

- Bet mīļo profesor, - no jauna čukstēja Vaļa un pēkšņi apklusa.

Priekšā iemirgojās uguns.

Vaļa saķēra profesoru aiz rokas un apstājās.

- Deg! Redziet! Mūsu ala deg!

Uguns gaisma spiedās cauri akmeņiem, ar kuriem bija aizsprostota ieeja alā.

- Ugunsgrēks! Mūsu alā ugunsgrēks! - Vaļa izbailēs iesaucās. - Skriesim ātrāk, - Kariks sadegs!

- Nekas. Nav nekā bīstama. Tavs brālītis nesadegs.

Bet Vaļa, neklausīdamās profesorā, pa galvu pa kaklu drāzās uz alu.

- Karik! - viņa skriedama sauca. - Tu dedz? Vai tu dedz, Karik?

- Nē, es nedegu vis! - Vaļa izdzirda mierīgo Karika balsi.

Vaļa steigšus novēla akmeni. Ielēkusi alā, viņa apstājās kā sastingusi.

- Kas tad tas?

Kakts, kur uz paplātes stāvēja kaudzīte olu, kuras profesors bija dienā atnesis, mirdzēja zilā gaismā, it kā tur degtu jaungada eglītes svecītes. Tikai šīs olas dega vēl gaišāk. Šādā apgaismojumā bez pūlēm varētu lasīt, rakstīt un zīmēt.

- Nu, kā ir? - vaicāja profesors, uzlikdams roku Vaļai uz pleca.

- Tas tik ir skaisti! - Vaļa sajūsmināta iesaucās. - Tās taču ir... olas, kas tā mirdz.

- Jā, - profesors pasmaidīja, - jāņtārpiņa olas.

- Ahā, zinu! - Vaļa pamāja ar galvu. - Tas ir tāds tārps.

- Jā! Tā viņu sauc, taču īstenībā tas ir nevis tārps, bet vabole. Par to viegli pārliecināties, ja paskatās, no kā tas pārtiek un kā dzīvo. Parastie tārpi dzīvo zem zemes un ēd zemi, bet šī vabole mājo mitrā zālē un pārtiek no gliemežiem.

- Jā, jā! Atcerējos. Šīs vaboles spīd zālē.

- Pilnīgi pareizi. Spīd viņas pašas, spīd viņu kāpuri, spīd viņu oliņas... Skaisti, vai ne?

- Ļoti skaisti, - teica Kariks no sava kakta. - Labi, ka jūs tās atradāt.

- Nu, un kā tad mēs jūtamies? Labāk? Ļaunāk? - profesors piegāja pie slimnieka. - Vai tev negribas ēst?

- Es jau paēdu, - Kariks teica. - Jau paēdu! Kamēr jūs nebijāt mājās, es te visu apskatīju, atradu medu un iekodu, kā nākas.

- Velti tu celies augšā, - profesors sarauca pieri, - tev vēl par agru celties! Par agru, mīļais! Pieraugi, ka vēl ļaunāk nesasirgsti.

- Vai zināt, - Kariks teica, - kad es pamodos, redzu, - stāv galds, sēdekļi, deg uguns. Nu, tad man likās, ka esmu jau mājās, ka pienācis rīts un man jāceļas.

- Vai tev patīk mūsu jaunā mītne? - Vaļa jautāja.

- Ļoti! - Kariks atbildēja. - Jo sevišķi patīk jāņtārpiņa spuldzītes. Cik tām spilgta gaisma!

- Nu, tas vēl nav nekas, - profesors teica. - Bet, ja mēs varētu atnest šurp pāris nakts piroforu, - tad tikai būtu gaisma!

- Kas tad tās tādas... šīs jūsu pi... piroforas?

- Ir tādas vaboles. Dzīvo Gvajānā, Brazīlijā un Meksikā. Un, ja kādam brazīlietim vai meksikānim jāiet naktī pa mežu, tad viņš saķer nakts piroforas un piesien sev pie cepures. No šīm vabolēm, šīm laternām izstaro tik spilgta gaisma, ka var iet pa vistumšākajiem tropu džungļiem, nenomaldoties no ceļa. Bet meksikāņu dāmas paslēpj šīs piroforas matos līdzās briljantiem un dažreiz saver no tām mirdzošas kaklarotas vai apvij sev ap vidu kā liesmu jostu. Pēc balles turienes modes dāmas peldina nogurušo kukaini vannā un liek stikla vāzē, un tad nakts pirofora visu nakti maigi un patīkami apgaismo meksikānietes guļamistabu.

- Bet pie mums mirdz tikai jāņtārpiņš? - Vaļa vaicāja.

- Ne tikai viņš, - profesors atbildēja. - Es varētu ierīkot tādu pašu apgaismošanu ar mirdzošām baktērijām...

Students būdams, reiz pagatavoju no šādām baktērijām īstu lampu. Tādas lampas gaismā varēja lasīt un rakstīt.

- Baktērijas? Tās ir tādas sīkas, vienkāršām acīm neredzamas būtnes... Kā tās var spīdēt? Tās taču nav redzamas.

- Kad to ļoti daudz, - profesors atbildēja, - tad šo gaismu var redzēt, lai gan pašas baktērijas, protams, nav saskatāmas. Dažreiz mežā zilā vai zaļā gaismā zaigo satrunējuši celmi. Liekas, ka spīdētu pats celms, bet gaisma izplūst no baktērijām. Spīd arī krastmalā izsviestas pūstošas zivis. Bieži vien tādu zaļganu gaismu var redzēt arī dzīvnieku trūdos.

Bet tad profesors apķērās, pieskrēja pie mucas un, ar troksni atvāzis vāku, līksmi uzsauca:

- Vakariņās, vakariņās, draugi! Paēst un gulēt!

- No rīta profesors aizgāja izlūkos.

Viņš pārnāca tikai vakarā un atnesa līdz veselu kaudzi zirnekļtīkla virvju.

Profesors nosēdēja līdz vēlai naktij uz alas sliekšņa, vīdams no zirnekļtīkla resnas tauvas un, kad visi taisījās iet gulēt, sacīja Vaļai:

- Rīt mēs abi iesim uz savu kuģi. Laiks to ielaist ūdenī...

Kariks kļūst veselāks, un drīz mēs varēsim doties ceļā.

Otrā dienā profesors modināja Vaļu pirms ausmas. Viņi paēda brokastīs medu un, uzvēluši plecos tauvas, devās pie darba.

Ozola lapa atradās vecajā vietā.

- Un tagad, - profesors teica, nosviedis tauvu pie lapas.

- Iesim uz zirgu kūti pēc sava rumaka.

Un viņš gāja gar krastu, noliekdamies līdz zemei un lūkodamies zem akmeņiem.

Beidzot pie liela, pelēka akmens profesors apstājās. Viņš nometās četrrāpus un vērīgi aplūkoja melno caurumu zem akmens. Tad parakņājās ap to un iesvieda tajā sauju smilts.

Zem akmens kaut kas sāka kustēties.

- Varens ērzelis, - profesors teica, celdamies kājās. - Ja tikai viņš nesāks sperties, tad drīz vien ielaidīsim kuģi ūdenī.

- Kas tur sēž? Zem akmens? - Vaļa čukstēdama jautāja.

- Meža zirgs, - profesors atjokoja. - Zirgs ar sešām kājām. Nu, palīdzi, Vaļuk!

Profesors pievilka zirnekļtīkla tauvu pie lapas kātiņa, aptina to ap kātiņu un, stipri parāvis uz savu pusi, cieši savilka cilpu.

- Lieliski, - viņš nomurmināja.

Vilkdams otru tauvas galu pa zemi, profesors atgāja ar to no lapas un, kad tauva bija izstiepusies, iesēja tās galā otru cilpu. Pēc tam viņš atstiepa četrus īsus klucīšus un nostādīja tos stāvus uz zemes, kā uzstāda «vēstuli» gorodku spēlē.

Viegli uzsizdams ar akmeni pa klucīšiem, profesors iedzina tos pasekli zemē, pēc tam, ar kāju viegli pastumdams klucīšus, nostādīja tos tā, lai tie kristu, ja tiem pavisam viegli pieskartos.

- Lieliski! - profesors noteica.

Vaļa ziņkāri vēroja, ko viņš dara, bet nevarēja nekā saprast.

- Vai lai jums palīdzu? - viņa beidzot jautāja.

- Nevajag, nevajag. Gan es pats.

Profesors paņēma tauvas cilpu, aizvilka pie klucīšiem un uzmanīgi uzlika tiem virsū.

Cilpa karājās virs zemes, balstīdamās uz kustīgajiem klucīšiem.

- Nu, sakas ir kārtībā, - profesors teica, - tagad iesim pēc zirga. Vai kādreiz esi jūgusi zirgu? - profesors jokodams jautāja.

- Nē, - Vaļa vaļsirdīgi atzinās, - zirgus nekad neesmu jūgusi.

- Jauki! Ari man nav gadījies. Bet ta nav nekāda nelaime.

Profesors paņēma garu kārti un sniedza to Vaļai.

- Še, turi!

Pēc tam viņš sameklēja vēl garāku kārti un, uzlicis uz pleca, komandēja:

- Man pakaļ!

Sperdams platus soļus, profesors aizveda Vaļu pie lielā, pelēkā akmens.

Pie akmens profesors apstājās, uzsita ar kārts galu pa zemi un, paspēris kāju uz priekšu, teica:

- Tagad klausies uzmanīgi. Te zem šā akmens no dienas gaismas slēpjas skrejvaboles kāpurs. Skrejvabole ir plēsīga vabole, kas ēd kukaiņus. Šis kāpurs, tāpat kā viņa vecāki, pārtiek no kukaiņiem. Dienu tas mierīgi sēž zem akmeņiem, bet. nakti dodas medībās. Viņš ir ārkārtīgi spēcīgs. Var teikt - taisni tīģeris!

- Man bail, - Vaļa čukstēja, raudzīdamās profesorā baiļu pilnām, platām acīm.

- Gluži veltīgi, - profesors atbildēja. - Mums nav arī laika baiļoties... Tātad mums vajadzēs izdzīt skrejvaboles kāpuru no akmens apakšas un iedzīt sakās. Tad viņš pats aizvilks kuģi uz ezera krastu. Man liekas, ka viegli tiksim ar viņu galā. Nevajag tikai baiļoties.

- Un ja nu viņš pēkšņi iekož?

- Protams, ka iekodīs, ja neturēsim acis vaļā.

- Kā tad mēs viņu dzīsim?

- Re kā: papriekš izdzīsim viņu no akmens apakšas, tad tu nostāsies tai pusē, bet es šajā. Tiklīdz viņš sāks rāpties, nelaid viņu uz labo pusi, un es neļaušu rāpties uz kreiso pusi. Dzīsim viņu tieši uz sakām. Nu, vai vari sākt? Atej mazliet tālāk!

Vaļa paskrēja sāņus. Profesors iebāza savu kārti zem akmens un sāka ar to vandīties kā ar urķi krāsnī.

- Ahā! Nāk! Nāk!

Profesors atlēca sāņus.

Izslējis no akmens apakšas savu garo augumu, tieši uz Vaļu līda milzīgs nezvērs. Vaļa iesita tam ar kārti pa muguru. Nezvērs nodrebēja un pagrieza galvu uz profesora pusi. Profesors tik stipri deva tam ar kārti pa galvu, ka tas jau gribēja griezties atpakaļ, bet tūdaļ, steidzīgi cilādams savas sešas kājās, sāka līst tieši uz ozola lapu. Tomēr pusceļā tas atkal apstājās.

Profesors pieskrēja pie skrejvaboles kāpura un tā iesita tam no muguras puses, ka tas nodrebēja un sāka griezties uz vienas vietas.

- Vaļa, padzen, padzen viņu!

Vaļa iebikstīja kāpuram ar kārti sānos.

- Nū, nū! Ej! Ej!

Tā viņi soli pa solim virzījās uz ozola lapas pusi, dzīdami kāpuru ar kārtīm.

Beidzot kāpura galva pienāca pie cilpas. Profesors ar kārti apgāza klucīšus. Cilpa uzkrita kāpuram uz galvas. Profesors nometa kārti, satvēra ar rokām tauvu un visiem spēkiem rāva to. Cilpa savilkās. Tad profesors pacēla kārti un pieskrēja skrejvaboles kāpuram pie galvas.

- Uz priekšu! - profesors iesaucās.

Lapa sakustējās. Saceldama putekļu mākoņus, tā lēni vilkās uz krastu.

Kāpurs svaidījās uz visām pusēm, bet ikreiz atdūrās uz asajām kārtīm. Ceļinieki neļāva tam griezties ne uz labo, ne kreiso pusi.

Beidzot tas padevās un vilka smago lapu uz ezeru.

Kāpurs līda, izbrīnā raudzīdamies lielām acīm uz profesoru un Vaļu un nesaprazdams, ko no viņa grib šie dīvainie divkājainie kukaiņi ar tik garām kārtīm ķetnās.

- Tas ir gan sirmītis! Varens zirgs! - Vaļa sajūsmā gavilēja...

- Nav vis sirmītis, bet Carabus cancelatus, - stingri noteica profesors. - Karabuss ir uzvārds, kancelatuss - vārds.

Skrejvaboles kāpurs pievilka ozola lapu pie paša ūdens, bet tur sāka trakot. Viņš auļoja papriekš gar krastmalu, pēc tam strauji pagriezās un skrēja atpakaļ uz alu.

Profesors un Vaļa kliegdami devās tam pakaļ, sita tam ar kārtīm pa galvu? pa sāniem, pa muguru.

Cik ilgi vilktos šis karš, - grūti sacīt. Bet tas beidzās pavisam negaidot. Skriedams garām milzīgai klintij, kāpurs apstājās un padrāzās zem klints.

- Pū-ū, - smagi nopūtās profesors, - tas ir gan karabuss! Nomocīja gan mūs.

- Bet kā tagad tiksim vaļā no viņa, no šā karabusa? - Vaļa jautāja.

- Pavisam vienkārši, - teica profesors, atraisīdams tauvu no lapas kātiņa. - Lai gan žēl pamest tādu labu tauvu -, bet ko lai dara! Iesim! Šai dienai nu gan pietiks. Arī mums vajag mazliet atpūsties.

Ceļinieki atstāja lapu krastmalā un devās uz māju.

Pusdienas ēdot, Vaļa izstāstīja Karikam, cik veikli viņi aizveduši ozola lapu uz krastmalu ar skrejvaboles kāpura palīdzību. Kariks noklausījās viņas stāstu ar neslēptu skaudību.

- Cik žēl, ka manis tur nebija, - viņš nopūtās. - Es viņu būtu iedzinis tieši ūdenī. Vajadzēja raut aiz cilpas.

- Padomu dot ir viegli, - profesors teica, - bet ja tu būtu tā nostrādājies kā mēs ar Vaļu. Katrā ziņā mēs nopūlējāmies ne mazāk kā karabuss.

Viņš noglaudīja ar delnu ūsas, izslaucīja no bārdas medu un piecēlās.

- Rīt sāksim pamazām rīkoties ekspedīcijai. Šodien līdz. vakaram mēģināsim aizstiept uz krastmalu medus mucas, sameklēt sev apģērbu, iztaisīt mastus, buras, tauvas. Vārdu sakot, vajadzēs kā šodien, tā rit krietni pastrādāt.

Profesors uzmeta plecā klēpi tauriņa matiņu.

- Iesim, Vaļuk! - viņš teica, dodamies uz alas izeju.

Profesors un Vaļa visu dienu nodzīvoja ezera krastā.

Vaļa vija virves no tauriņa matiņiem, profesors sākumā viņai palīdzēja, bet tad devās meklēt kuģim mastu.

Kad viņš atgriezās, tam bija uz pleciem garš masts - sausas zāles stiebrs.

Uz vakara pusi kuģis bija ielaists ūdenī.

Profesors ar asu akmeni iesita lapai vidū caurumu, iedzina šai caurumā mastu, pēc tam aplika ap mastu uz grīdas biezu mālu kārtu un sacīja:

- Rīt saule sakaltēs mālus, un tad mūsu masts būs stipri jo stipri piestiprināts pie kuģa.

Profesors apskatīja kuģi, mazliet padomāja, tad paņēma no Vaļas rokām garu virvi un aizgāja uz lapas šauro galu. Tur viņš pieliecās, uzmeta cilpu lapas kātiņam un stipri savilka virvi.

Lapa sakustējās; tās gals nošļakstēja ūdenī un mazliet paslējās uz augšu.

Tagad ozola lapa jau bija pavisam līdzīga kuģim.

Tā līgojās, augstu pacēlusi priekšgalu virs ūdens.

- Kā zoss izstiepusi kaklu, - Vaļa smējās. - Ak, ja vēl pieliktu buras!

- Būs arī buras, - profesors droši noteica, - iztaisīsim no kādas ziedlapiņas!... Tagad gan vēl nav vērts tās uzvilkt. To izdarīsim vēlāk. Aizceļojuma dienā. Citādi tās vēl izžūs saulē, sačunkurosies, noskrandīs.

Profesors stingri iedzina krastā resnu mietu un tikpat stingri piesēja pie tā kuģi ar matiņu virvi.

- Nu, - profesors teica, priecīgi berzēdams rokas, - ar tik brīnišķīgu kuģi var doties pat lielā pasaules ceļojumā.

Pa to laiku Vaļa bija uzkāpusi pa virvi kuģa priekšgalā un ar gliemežvāciņa šķembu tur kaut ko iedrīksnājusi.

- Ko tu tur dari? - profesors jautāja, piemiedzis aci.

-- Mēs bijām piemirsuši dot savam kuģim vārdu, - Vaļa atbildēja, - bet tagad tam ir labs nosaukums.

- Jā? Kā tad tu viņu nosauci?

- Nu paskatiet!

Vaļa nolēca lejā. Profesors piegāja tuvāk un pielika plaukstu pie acīm.

- Hm... Nekas... Tas ir labi, - profesors uzslavēja.

Kuģa priekšgalā lieliem burtiem bija iedrīksnāts viens vienīgs vārds: «K A R A B U S S».

Nākamajā dienā ceļinieki sāka šūt no ziedlapiņām ceļa drēbes, un, kad drēbes bija pašūtas, profesors un Vaļa ņēmās velt uz «Karabusu» mucas ar medu. Visa diena pagāja saimnieciskās rūpēs.

Karika kājas uztūkums bija gandrīz zudis, viņš jau dzīrās staigāt un pat mēģināja dažas reizes palīdzēt profesoram un Vaļai, kad tie vēla mucas ar medu. Bet profesors neļāva viņam atstāt gultu un ikreiz, kad Kariks cēlās, nikni sauca:

- Tu jau atkal esi kājās? Ai, es laikam piesiešu tevi pie gultas ar virvēm, ja tu katru mirkli lēksi augšā!

Tā bija arī tai dienā, kas sagādāja ceļiniekiem tik daudz raižu. No rīta, kad profesors un Vaļa sāka velt laukā mucas, Kariks uzlēca no gultas un metās viņiem palīgā, bet profesors uzbrēca viņam un piespieda viņu likties gultā.

Tas, protams, bija ļoti nepatīkami, tomēr Kariks nesāka strīdēties. Viņš mierīgi atlaidās gultā, pagrieza seju uz sienas pusi un izlikās aizmidzis, tomēr paslepus vēroja profesoru un Vaļu.

«Labi, labi,» Kariks domāja, «Jūs vēl redzēsiet, kā es varu strādāt. Tikko jūs aiziesiet, es bez jums viens pats padarīšu ne mazāk kā jūs abi kopā. Es jau esmu ļoti stiprs. Jūs vēl šodien varēsiet par to pārliecināties.»

Tikko profesors un Vaļa bija aizgājuši no alas un vēla uz krastu pirmo mucu, Kariks uzlēca kājās, sagrāba tuvāko mucu, kas gadījās pa rokai, un sāka to grūst uz izeju.

Viņš bija to jau gandrīz izvēlis no alas, bet tad notika kļūme: Karikam zem kājām gadījās apaļš akmens, Kariks no-vēcināja rokas un uzkrita uz mucas. No stiprā grūdiena muca pagāzās uz sāniem. Viņš ātri saķēra mucas malas, bet, zaudējis līdzsvaru, nokrita zemē; muca pārvēlās pāri alas slieksnim un, kaut kā dīvaini palēkusies, apstājās. Vāks atsprāga vaļā. Bieza medus masa izplūda pa zemi.

Kariks piecēlās. Nopurinājis putekļus, viņš mulsi raudzījās uz apgāzto mucu.

«Tad nu gan palīdzēju!»

Medus peļķe stiepās pa zemi kā šķidra mīkla. Kariks atvilkās sāņus, paskatījās visapkārt un tad, bezcerīgi atmetis ar roku, lēca uz vienas kājas uz alu.

... Bija jau pavisam tumšs, kad pārnāca profesors un Vaļa. Kariks jau no tālienes dzirdēja viņu balsis. Viņš steidzīgi ieslīga dūnu matracī un izlikās aizmidzis.

- Ai, kas tad tas? - izbailēs iesaucās Vaļa, apstādamās pie pašas ieejas alā.

Kariks aizbāza ar pirkstiem ausis un cieši jo cieši aizmiedza acis.

- Ai, es nevaru paiet! - Vaļa iesaucās. - Man kājas pielipušas pie zemes!

Profesors steidzās viņai palīgā, bet, tikko bija pieskrējis pie Vaļas, arī viņa kājas iestiga lipīgajā medus putrā.

- Kas tad te? - profesors brīnījās.

Līdz potītēm iestrēgdams, viņš ar pūlēm nokļuva pie Vaļas un pastiepa viņai roku.

- Dod šurp!

Vaļa pasniedza roku. Profesors spēra soli atpakaļ un vilka Vaļu sev līdzi. Vaļa sagrīļojās, un viņas kājas vēl vairāk iestiga biezajā medus putrā.

- Pagaidiet! - viņa sauca. - Esmu pavisam ielipusi! Kā muša ievārījumā.

- Nekas, nekas! - profesors sēkdams murmināja.

Kaut kā izvilcis Vaļu no medus putras, viņš devās uz alu.

Medus zem kājām šļakstēja, šmakstēja, elsoja, it kā būtu dzīvs.

Beidzot profesors izkļuva no peļķes. Nolaidis Vaļu pie pašas alas ieejas zemē, viņš ar resnu nūju nokašāja no kājām medu un palīdzēja notīrīties Vaļai.

- Ei, Karik! - profesors sauca, ieskatīdamies alā. - Kas tad te noticis?

Kariks vēl dziļāk ierausās savā matracī.

Profesors un Vaļa klusēdami saskatījās.

- Nu, skaidrs, - profesors teica, ienākdams alā, - protams, mūsu Kariks krietni papūlējies... Un viņš jau nav aizmidzis. Dzird visu. Tikai viņam kauns skatīties uz mums. Ei, Karik!

Kariks uzmanīgi pagrieza galvu un pavēra vienu aci. Viņš ieraudzīja, ka Vaļa skatās taisni viņā. Kariks steigšus aizmiedza aci un ļoti stipri iekrācās.

- Guļ, - Vaļa smējās.

Profesors nogrozīja galvu, bet nekā neteica.

Ceļinieki likās gulēt.

Neilgi pirms ausmas Kariks pa miegam izdzirda ļoti savādu troksni.

Viņš piecēlās no sagulētā matrača un piegāja pie ieejas.

Pa akmeņu starpām viņš agrā vasaras rīta rēnajā gaismā ieraudzīja laukumiņu alas priekšā. Pa laukumiņu rāpoja milzīgi, spārnoti dzīvnieki.

Kariks pazina šos dzīvniekus. Tās bija mušas. Tās rīkojās ap medus peļķi, grūstījās, sīkdamas uzlidoja gaisā un atkal nolaidās uz medus.

Katru brīdi mušu saradās arvien vairāk.

Stiprais troksnis uzmodināja profesoru un Vaļu. Profesors kaut ko teica, bet bērni nesadzirdēja ne vārda. Mušas sīca un dūca tā, it kā tuvumā dārdētu vareni motori. Tagad, protams, nevarēja vilkt uz kuģi pārējās mucas ar medu. Mušas varēja ceļiniekus pagāzt zemē un pat nonāvēt. Tās drūzmējās pie pašas ieejas, nekautrīgi skatījās alā, cenzdamās iebāzt pa spraugām savus garos snuķus. Tās rāpoja pa akmeņiem, ar kuriem bija aizsprostota ieeja, un akmeņi ļodzījās no mušu smaguma.

Ceļinieki ar bažām vēroja savu barikādi. Nupat, nupat tā sagrūs, alā iebrāzīsies mušu bari - un tad... viņiem būs beigas. Bet pret vakaru mušas pazuda.

- Tās ir prom! - Vaļa priecājās.

- Nemaz nav prom, - Kariks skumji teica. - Rīt būs klāt un atkal līdīs alā iekšā. Es tās pazīstu. Saož, ka mucās medus... Bet tagad tās aizlaidās gulēt.

- Aizsprostosim vēl labāk ieeju! - Vaļa ieteica.

- Blēņas, - profesors sacīja. - Vēl vienu dienu sēdēt un drebēt? Sirsnīgi pateicos!

- Ko tad mums darīt?

- Uzbrukt, - profesors teica. - Uzbrukt, nevis atgaiņāties.

Viņš paķēra no klona diatomejas groziņu, paņēma jāņtārpiņa olu un, pacēlis to kā lāpu augstu pāri galvai, izsteidzās no alas.

- Kurp tad jūs, profesor? - bērni sauca.

- Tūliņ, tūliņ! Es tās nekrietneles pamielošu.

Zilā uguntiņa pamirdzēja tumsā un izzuda.

- Kurp viņš aizsteidzās?

- Nezinu. Būs laikam kaut ko izdomājis.

Profesors atnāca atpakaļ vēlu naktī ļoti apmierināts un jautrs. Viņš nolika groziņu zemē un atelsdamies sacīja:

- Re! Atnesu bumbas! Rīt atklāsim pret mušām artilērijas uguni.

Bērni metās pie groziņa.

- Bumbas?

- Tas ir ko vērts!

Kariks uzmanīgi iebāza roku groziņā un izņēma no turienes pelēku piciņu.

Karikam izstiepās seja.

- Tad ta bumbas! Kaut kādas nieka piciņas. Sakaltuši dubļi, vairāk nekas. Vai tad bumbas ir tādas?

Profesors sāka smieties.

- Nepatīk? - viņš jautāja. - Gluži veltīgi. Gan redzēsi, kā tās rīt darbosies. Ne vājāk par piroksilīna kapselēm.

Profesors izbēra no groziņa piciņas, sadalīja tās divās kaudzītēs un, piestūmis mazāko kaudzīti Vaļai, teica:

- Ņem, Vaļa, tās un iesim!

Profesors un Vaļa izgāja ar bumbām no alas.

- Izmētā savas bumbas ap alu! - Kariks dzirdēja profesora balsi.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Kauja ar mušām. Neparastās buras. Acis pie kājām. Blakts spēlē vijoli. Jālido ar kameni

- Paukš! Paukš! Bērni izlēca no sagulētajām, izvandītajām gultām. Acis berzēdami, viņi izbailēs vērās visapkārt.

- Karik, ko tas nozīmē? - Nezinu.

- Varbūt mūsu baterijas šauj?

Alā mirdzēja vēl tā pati zilā gaisma. Tumšās velves slīga zemu virs galvas. Kaktā gar sienām rindā stāvēja resnās, baltās mucas.

Paukš! Paukš! Paukš! - aiz sienas rībēja sprādzieni. Profesors piecēlās no sava matiņu matrača, plati nožāvājās un, berzēdams ar dūrēm miegainās acis, nomurmināja:

- Ahā!... Darbojas... Mana artilērija strādā... Profesors un līdz ar viņu bērni piegāja pie barikādes, kas aizsprostoja ieeju alā.

Pa akmeņu starpām spiedās iekšā rīta gaisma. Laukumiņā pie alas ieejas žilbi mirdzēja saulē dzeltena smilts. Izlietā medus peļķes spīdēja kā šķidrs zelts. Apgāztā baltā muca gulēja turpat malā.

Ceļinieki pat piemiedza acis spilgtajā gaismā.

- Būs jauka dieniņa, - teica profesors, apskatīdams skaidrās, spodrās, zilās debesis.

- Bet cik būs mušu! - Vaļa nopūtās. - Pat vēl vairāk nekā vakar.

- Tas nekas, - profesors nomierināja Vaļu un, līksmi berzēdams rokas, sacīja: - Drīz to kļūs mazāk! Krietni vien mazāk... Un vispār tagad tās mums vairs nav bīstamas.

- Kāpēc?

- Vai tad tu nedzirdi, kā paukšķ manas bumbas? - izbrīnā jautāja profesors.

- Dzirdu, - Vaļa teica, - bet, kā liekas, mušas nemaz nebaidās mūsu bumbu. Es redzu, kā bumbas sprāgst mušu vidū, bet mušas neceļ ne ausis uz augšu.

- Pagaidi mazliet! - profesors mierīgi nobraucīja bārdu. - Nesteidzies! No manām bumbām mušas nekrīt tūliņ uz vietas. Pēc tam kad mušu ķērusi kāda skrambiņa, tā vēl rāpo stundas piecas vai sešas un tikai tad sāk ļoti interesanti mirt... Ai, to vērts redzēt!

- Vai šīs mušas jau ievainotas?

- Katrā ziņā, - profesors droši atbildēja. - Jo šāvieni dzirdami, ja nemaldos, kopš agra rīta.

Vaļa izvilka no barikādes akmeni un, pieplakusi pie jaunradušās ambrazūras, sāka apskatīt laukumiņu.

Pa akmeņiem klaiņoja milzīgas, pūkainas mušas. Tās gāja pie medus peļķes, bāza snuķīti medū, grūstījās savā starpā. Viena no tām, resna, ar baltu vēderu, uzmetās uz apgāztās mucas. Muca sakustējās. Muša izbijusies pacēlās gaisā un sāka tur lidināties, apskatīdama ar savām milzīgajām izvalbītajām acīm mucu no augšienes. Tad viņa uzmanīgi nolaidās un apmetās mucai līdzās.

Bet pēkšņi muša saslējās un sāka grīļoties kā noreibuši. Viņai saliecās kājas. Viņa nokrita zemē, pavāļājās ar apskurbušo galvu pa smiltīm un nobeidzās. Vēl liegi kustējās tikai viņas izplestie spārni.

- Viena pagalam! - Kariks iesaucās.

- Tas vēl nav viss! - profesors teica. - Pagaidiet, kas vēl ar viņu notiks.

Pēc kāda laiciņa profesors ar bērniem atkal piegāja pie barikādes.

Uz laukumiņa alas priekšā jau gulēja vairākas mušas. Dažas no tām bija vēl dzīvas un kustējās, bet citas gulēja, izstiepušas spārnus, iegrūdušas galvu smiltīs.

Tās bija apklātas ar kaut ko baltu, it kā ar sarmu, bet tai mušai, kas gulēja pie mucas, bija izaugusi no vēdera gara tieva kārts ar apaļu cepuri galā.

- Kas viņai tur ir? - Vaļa jautāja. - Skatiet, it kā sēne!

- Tā arī ir sēnīte empusa.

Te uzreiz sēnītei atvēlās galva un nokrita zemē.

- Nobriedusi jauna empusa, - profesors sacīja.

- Kāds smieklīgs vārds - «empusa»! - Vaļa vīpsnāja.

- Vai tiešām smieklīgs? Man gan tas nekad nav licies smieklīgs... Es jau sen nodarbojos ar empusu. Tā man veca paziņa. Parazītsēnīte... Viena no cilvēkiem visderīgākajām sēnītēm... Tā iznīcina mušas... Lūk, šī jaunā empusa, kas nupat nokrita zemē, eksplodēs, tiklīdz muša pieies tai tuvāk, un apbērs to ar šķembām, savām sēklām; sēklas uzdīgs, nogalinās mušu un izmetīs jaunu bumbu, jaunu sēnīti, lai nogalinātu citas mušas.

- Bet ja mušas neies tai klāt?

- Tad empusa neeksplodēs.

- Nu, un, ja pieies klāt nevis muša, bet bite, - vai tad sēnīte eksplodēs vai ne?

- Nē, neeksplodēs.

- Tātad uz bitēm tās nešauj, šīs empusas?

- Šīs ne. Bet bitēm ir sava parazītsēnīte, kas iekļūst šūnās un bojā tās. Protams, tādas sēnītes nav derīgas, bet pat ļoti ļoti kaitīgas.

Paukš! - uz laukumiņa kaut kas sprāga.

Profesors izbāza galvu un sacīja:

- Vēl piecas mušas pagalam! Drīz arī tās notirinās kājas.

Un tiešām drīz vien viss laukumiņš apklājās ar beigtām mušām.

Ceļš uz ezeru bija brīvs.

Pēc pusdienām profesors nolēma aiziet uz krastmalu apskatīt savu slaveno «Karabusu». Vai tas vēl tur? Vai to nav aizrāvis vējš? Vai tas nav apvēlies uz sāniem?

Profesors paņēma zirnekļtīkla virvju rituli, uzmeta to plecos un, aizbāzis aiz jostas asu akmeni, devās uz izeju.

- Nu, Vaļa, ejam! Es ceru, tu man palīdzēsi?

- Zināms, palīdzēšu, ja vien...

- Ja vien - kas?...

- Ja uz laukumiņa nebūs nevienas mušas...

- Nav un nebūs, - profesors atbildēja.

- Bet citas? Vai neatlidos šurp?

- Nekādā gadījumā. Un, ja arī atlidos, tad tūliņ uz vietas nobeigsies. Jo viss mūsu laukumiņš tagad mīnēts ar empusu.

Apmierinātā Vaļa devās uz izeju.

- Un es? - Kariks uzlēca no matrača.

- Tu vēl guli! Veseļojies! Mēs šodien iztiksim bez tevis.

- Bez manis? - Kariks sašuta. - Vai tad jūs zināt, kas ir grotmasts? Un kas ir bizaņa? Un klīveris? Un šotes? Un bramseļi?

- Nu, nu, - profesors nosmējās, - skat, kāds jūras vilks!

- Neesmu vilks, nedz jūras vilks, bet no kuģiem šo to sajēdzu! - ar lepnumu atbildēja Kariks, kas no pazīstama jūrnieka bija dzirdējis visus šos jūrlietu nosaukumus.

Profesors atmeta ar roku.

- Nu, ja tā, tad iesim! Neko darīt. Tikai prātīgi, nepiepūlē slimo kāju.

Ceļinieki izgāja no alas.

- Īsta Mamaja kauja, - teica profesors, iedams caur beigtajām mušām.

Vaļa rūpīgi vairījās no nelaiķēm, greizi skatīdamās uz tām. Lai gan mušas beigtas... tomēr labāk turēties no tām tālāk.

- Pagaidiet! - pēkšņi iesaucās Kariks.

Profesors un Vaļa ātri atskatījās.

Kariks stāvēja pie lielas mušas, kas gulēja, plati izplētuši spārnus.

- Kas ir, Karik? - profesors jautāja.

- Redziet, - atbildēja Kariks, celdams ar abām rokām uz augšu mušas caurspīdīgo spārnu. - Bura! Vai saprotat?

- Saprotu! Zināms, saprotu! - profesors kļuva līksms.

Viņš piegāja pie mušas un, pakustinājis tās čaukstošo spārnu, sacīja:

- Iznāks lieliska bura. Liksim lietā.

Izvilcis no jostas aso akmeni, profesors uzrāpās uz mušas un ar stipru cirtienu nocirta spārnu.

Spārns nokrita Karikam pie kājām.

- Viena par maz, - teica Kariks, paceldams un aplūkodams spārnu, - ar šo pietiks tikai klīverim. Mums taču vajadzīgas buras arī grotmastam.

- Lai iet, pagādāsim arī grotmastam, - profesors sacīja.

Un viņš sāka ar aso akmeni veicīgi cirst nost čaukstošos spārnus un mest zemē. Bērni tos krāva kaudzē. Beidzot Kariks sacīja:

- Liekas, ka pietiks.

Viņi bija sakrāvuši spārnus citu uz cita, kā liek lokšņu dzelzi.

Pie apakšējā spārna profesors piesēja virvi un, pārlicis to sev pār plecu, vilka smago kravu uz krastmalu.

- Nu redziet, - līksmi teica Kariks, pieturēdams spārnus ar rokām, - es taču zinu, kādas buras vajadzīgas. Tiklīdz ieraudzīju šos spārnus, tūliņ nopratu, kas ar tiem darāms.

- Labi, labi, - profesors smējās. - Nu tik lielās! Pieturi labāk spārnus, citādi ceļā pusi pazaudēsim.

Ar lielām pūlēm ceļinieki aizvilka smago vezumu līdz krastam.

Slavenais «Karabuss», stipri piesiets, viegli šūpojās mierīgajā ostā. Uzliektais priekšgals atspoguļojās rāmajā, lēnajā, zilajā ūdenī. Lēzenās malas atradās gandrīz vienā līmenī ar ezera virsu. Ap augsto mastu bija sakrautas baltās medus mucas.

- Īsts kuģis, - Kariks teica, - tikai buru nav.

- Tūliņ būs arī buras! - profesors atsaucās.

Uzstiepuši uz kuģa mušu spārnus, ceļinieki sāka kuģi apgādāt ar nepieciešamajām ierīcēm.

Kariks uzrāpās mastā.

- Nu, dodiet šurp spārnus un virves! - viņš sauca no augšas.

Sākās rosīgs darbs. Profesors sniedza Karikam spārnus, Kariks tos citu pēc cita sēja pie masta, un drīz vien viss grotmasts bija apklāts ar caurspīdīgām spārnu burām.

Spārnos iešalcās vējš. «Karabusa» buras sāka trīsēt. Un pēkšņi miets, ap kuru bija apsieta virve, nokrakšķēja un pārlūza.

- Ai! - Vaļa iekliedzās.

Profesors, neteikdams ne vārda, ielēca ūdenī.

- Kas noticis? - no augšas sauca Kariks.

Bet viņam neviens neatbildēja. Izbāzis galvu caur spārniem, Kariks redzēja, ka profesors stāv līdz jostas vietai ūdenī un, sasarcis aiz piepūles, velk kuģi uz krastu.

- Atraisījies? - Kariks jautāja.

- Nē jel! Lapsene pārgrauzusi mietu.

Aiz brīnumiem Kariks pat norāpās no masta uz klāja.

- Lapsene? - viņš jautāja. - Vai tad tā ir tāda muļķe, ka ēd kokus?

- Nebūt ne, - teica profesors, tīdams satverto virvi ap resnu celmu. - Kokus lapsene neēd, bet taisa no tiem papīru, un papīrs vajadzīgs lapsenēm, lai celtu savu perēkli.

Vaļa plati ieplēta acis.

- Vai tad lapsenes māk taisīt papīru?

- Jā... Viņas arī cilvēku iemācījušas taisīt papīru no koksnes, - profesors atbildēja; un viņš nolasīja bērniem veselu lekciju par lapsenēm, par koksni, par veciem, sen aizmirstiem izgudrojumiem.

- Reiz bija laiki, - profesors stāstīja, - kad papīru taisīja tikai no lupatām. Bet zviedru zinātnieks Jēkabs Kristiāns Šēfers, kas dzīvoja astoņpadsmitā gadsimtā, pētīdams kukaiņu dzīvi, iemācījās no viņiem taisīt papīru no koksnes. Reiz, aplūkodams lapseņu perēkli, viņš pamanīja, ka tas darināts no vielas, kas līdzīga Bristoles kartonam. Viņš sāka novērot lapseņu darbu. Tad Kristjāns Šēfers redzēja, ka lapsenes gremo koksnes gabaliņus un izgatavo no tiem lielisku papīru.

Bet tai laikā Šēfera atradumam neviens nepievērsa uzmanību.

Pagāja vēl piecdesmit gadu. Cits mācīts vīrs Kellers atgādināja cilvēkiem Šēfera atradumu un atgādināja tieši īstajā laikā. Toreiz papīrs bija ļoti vajadzīgs, bet lupatu trūka... Tad arī sāka mēģināt taisīt papīru no koksnes, kā dara lapsenes... Sākumā nekas neiznāca, bet vēlāk darbs sāka veikties. Kopš tā laika gandrīz visu papīru taisa tikai no koksnes.

- Ak vai, - iesaucās Vaļa, noklausījusies lekciju. - Tad jau te tuvumā vajag būt lapsenēm. Iesim drīzāk mājās.

- Jā, tiešām laiks iet mājās, - profesors bija ar mieru.

Ceļinieki atgriezās savā alā.

No rīta mazā gaismiņā viņi aizvēla uz kuģi pēdējās medus mucas, aiznesa savus matračus, paņēma līdzi arī jāņtārpiņa olas.

Kariks piestiprināja vienu olu masta galā par signāllaternu.

Viņš tagad rosījās par visiem vairāk.

Skraidīdams pa kuģi, Kariks sauca īstā kapteiņa balsī:

- Ei, jūs uz juta! Novākt šotes!

- Ko nozīmē «uz juta»? - Vaļa bikli jautāja.

- Nu, tas, kur tu stāvi, - tas jau ir juts... Tātad kuģa pakaļgals. Klau, novāc šotes, junga!

- Un kas tās šotes tādas?

- Šotes ir virves.

- Bet vai nevar pakaļgalu saukt par pakaļgalu un šotes par virvēm? - profesors bikli jautāja.

Kariks tikai pasmīnēja.

- Nu sauciet arī. Bet tad es skudru kūniņas saukšu par skudru olām.

Profesors saķēra galvu.

- Nē, nē, tikai ne olas, bet kūniņas! Gan jau kaut kā iemācīšos tavu jūrnieka šurumburumu, tikai, lūdzu, nesauc kūniņas par olām.

Kariks atkal sāka šaudīties pa kuģi.

- Atlaist tauvas! - viņš kliedza pērkonīgā balsī. - Masta vīri, vietās! Uzvilkt signālus!

Profesors atraisīja piesienamo virvi, kārtīgi salika to pakaļgalā. Vaļa savāca šotes.

Tagad «Karabuss» bija gatavs tālbraucienam.

«Labi būtu,» Kariks domāja, «izšaut ar lielgabalu, iekām izbraucam no ostas...»

Diemžēl, lielgabala nebija.

Kariks apstaigāja kuģi, kā rūdīts jūrnieks gāzelēdamies, apskatīja savu komandu un nospļāvās pāri kuģa malai.

Brīdis bija svinīgs.

Kariks pacēla roku uz augšu.

- Uzmanību!

Komanda, acu nenovērsdama, vēroja savu kapteini.

- Dienvidrietumi! Pilnā gaitā uz priekšu, tūkstoš jodu un viena ragana!

- Tieši tā, kapteini! - norēcās profesors, jautri pamirkšķinādams Vaļai.

Vaļa palaida vaļā šotes. Vējš sāka plivināt buras.

«Karabuss» notrīcēja, sāka līgoties, it kā pārdomādams, irties prom vai vēl palikt ostā, un lēni atstāja krastu.

- Pilnā gaitā uz priekšu! - brašais kapteinis kliedza.

... Vējš pūta. Pa ūdeni skraidīja baltas putu grīstītes. Kuģi šūpoja, mētāja viļņos. Siltas šļakatas brāzās jūras braucējiem sejā. Slavenais kuģis trauca uz priekšu, smalstīdams ar malām ūdeni. Ap «Karabusu» ņudzēja dīvainas dzīvas būtnes. Tās skrēja kuģim garām, lēca ārā no ūdens, rotaļājās kā delfīni. Kāds dzīvnieks, kas izskatījās kā trusītis ar brieža ragiem, bet bija gluži caurspīdīgs, ilgi peldēja līdzās, nepalikdams iepakaļ ceļinieku kuģim.

Šim ērmīgajam «Karabusa» pavadonim varēja aiz caurspīdīgās čaulas saskatīt visas iekšas.

- Kas tas tāds? - Vaļa vaicāja.

- Visparastākā sida, - profesors atbildēja, - viena no ūdensblusām, kam ir simtiem pasugu.

Vaļa iesita sidai ar nūju pa galvu. Sida nozuda.

Garām kuģim aizbrāzās kaut kas ļoti līdzīgs zemūdenei. Dzīvnieks peldēja zem ūdens, bet augšā bija redzama sliede. Šis dzīvnieks tik tikko neuzdrāzās «Karabusam» virsū, bet pašā pēdējā brīdī strauji nogriezās pa labi un aši nozuda zem ūdens.

- Kas tas tāds? - izbiedētā Vaļa čukstēja.

- Visparastākais dīķgliemezis, - profesors mierīgi atbildēja.

- Ūdens gliemezis?

- Nu jā!

- Kā tad viņš tiek uz priekšu?

- Šis jautājums, - profesors smaidīdams teica, - gan bijis visgrūtākais visiem zinātniekiem, tomēr arī tas lieliski atrisināts. Dīķgliemezis ceļo, lai cik tas savādi, ar galvu uz leju. Izstiepis savu vienīgo kāju, viņš izdala virs ūdens līmeņa gļotas, piestiprinās ar šīm gļotām pie ūdens virsmas un slīd pa to kā pa plostu.

- Bet tādā gadījumā viņš taču nevar redzēt.

- Lieliski redz. Viņam acis taču pie kājas.

- Tas nu gan ir vareni! - Kariks brīnījās.

- J-jā, - profesors norūca. - Kas tur ko brīnīties? Esam jau sastapuši plēsoņas, kam nav mutes, dzīvniekus, kas klausās ar kājām, un tagad jūs paši redzējāt radījumu, kas redz ar kājām. Bet viss tas ir gatavie nieki, salīdzinot ar to, ko es varētu pastāstīt par citiem, vēl dīvainākiem dzīvniekiem... Visi šie dzīvnieki mīt mums līdzās. Tie nav Andersena un Grimma pasaku briesmoņi. Šie dzīvnieki mīt vislabākajā, visbrīnišķīgākajā pasakā, ko sauc par «dzīvi»... Es gan tik bieži lasu jums lekcijas, ka baidos: jūs varat iedomāties, it kā esmu ieradies pie jums, nevis lai aizvestu jūs mājās, bet lasītu lekcijas. Labāk uzdziedāsim kaut ko, draugi.

Bet šis priekšlikums bērnus vienkārši nobiedēja. Kaut arī profesora stāsti dažkārt bija mazliet garlaicīgi, tomēr tajos varēja klausīties, bet profesora dziedāšana... tajā varēja klausīties tikai kurlmēmais. Tāpēc Kariks un Vaļa, bīdamies, kaut profesors nesāktu dziedāt (un viņš visu laiku traucās dziedāt), sāka viņu izprašņāt par visu, kas vien gadījās acu priekšā.

- Nu, - viņš teica nokrekšķinādamies, - spersim vaļā... kha... kha... kaut ko līdzīgu «Marš - uz priekšu»... Nu tad...

- Ai, redziet, redziet! - Vaļa steidzīgi sauca. - Kas tur zem ūdens? Tādi lielum lieli...

«Karabuss» īrās virs svītrainiem ciļņiem, kas gulēja uz sāniem it kā nogrimuši kuģi.

Profesors pavērās lejup un labsirdīgi sacīja:

- Tā, mani draugi, ir cilvēka agrākā barība. Gliemežvāciņi. Kādreiz, ļoti sen, šie gliemežvāciņi bija cilvēkiem tas pats, kas pašlaik mums maize. Bet tagad mēs ar pretīgumu skatāmies uz šo agrāko maizi.

- Nedomāju vis, - Kariks teica, - ka gliemežvāciņi būtu gardāki par maizi.

- Tev taisnība, - profesors pievienojās, - tomēr žēl, ka tāds milzīgs daudzums barības aiziet veltīgi bojā. Šo gliemežvāciņu taču varētu savākt miljoniem centneru.

- Bet kāpēc tad vākt, ja tos neēd?

- Vācijā, piemēram, tos vāc, vāra lielos katlos un...

- Vai tiešām ēd?

- Nē!... Ar tiem baro cūkas... No tādas barības cūkas ātri pieņemas svarā un gaļa tām kļūst ļoti maiga un garda.

Uz kādu laiku saruna apklusa, bet, tiklīdz bērni izdzirda draudīgo iekāsēšanos, - tas nozīmēja, ka profesors grasās dziedāt, - viņi steidzīgi tam kaut ko jautāja.

Tā pagāja vairākas stundas.

«Karabuss» trauca uz priekšu pilnās burās. Bet tad saule pacēlās augstu un vējš norima.

Tagad kuģis vilkās gausi pa rāmiem vilnīšiem, tik tikko šūpodamies. Buras nokārās. Kapteinis saīga.

Ceļinieki apsēdās uz kuģa malas un ielaida kājas vēsajā ūdenī. Virmojošajā ūdenī līksmoja ūdens dzīvnieki. Viņi šaudījās šurp un turp pa zaļajiem zemūdens mežiem, kas slējās augšā no ezera tumšā dibena.

Vaļa izstiepās uz klāja. Pārkārusi galvu pāri malai, viņa vēroja augus, kas līgojās dibenā.

Galu galā zemūdens meži beidzās. Zem «Karabusa» tagad bija pelēks, paugurains dibens. Pa zemūdens pauguru nogāzēm locīdamās rāpoja milzīgas, sarkanas čūskas. To bija tik daudz, ka dažās vietās dibens izskatījās sarkans.

- Ai, cik to daudz! Un kas tās tādas? - Vaļa jautāja.

Profesors paraustīja plecus.

- Culicida hironomus... Mūsu valodā vienkārši raustekļu oda kāpuri... Branga ēsma zivīm. Gardums visām sīkām zivtiņām.

- Bet kāpēc tos sauc par raustekļiem?

- Nu tāpēc, ka tie nemitīgi raustās, spārdās ar kājām.

- Tad jau visus odus sauc par raustekļiem, jo viņi spārdās ar kājām? Es to nemaz nezināju.

- Nē, - profesors sacīja, - tā sauc tikai vienu odu pasugu. Citiem odiem ir citi nosaukumi.

- Kā? - Kariks brīnījās. - Vai tad odi ir dažādi? Es domāju, ka visi odi vienādi.

- Ai nē, ir simtiem dažādu pasugu. Tikai mūsu rajonā vien ir raustekļu odi, grūstekļu odi, bārdainie odiņi, garkāju odi, malārijas odi, plūksnūsu odi, abinieku odi, parastie odi. Mums pat ir sniega odiņš.

- Balts?

- Nē! Par sniega odiņu to sauc tāpēc, ka tas dzīvo sniegā.

- Vai tad arī ziemā ir odi?

- Dzīvība nebeidzas ne vasarā, ne ziemā, - profesors atbildēja. - Vasarā rāpo, lēkā un lido vieni kukaiņi, ziemā citi. Piemēram, pie mums sniegā var sastapt sniega blusas, sniega tārpus, sniega zirneklīšus, sniega mušiņas, bezspārnu odiņus un daudz citu dzīvu radību.

- Vai visi odi kož? - jautāja Vaļa, bailīgi noraudzīdamās uz raustekļa kāpuru.

- Kāpurs nekož, un arī pieaudzis rausteklis neaiztiek ne cilvēku, ne citus dzīvniekus. Bet ko patiesībā nozīmē mūsu odiņa kodiens? Tā! Tīrie nieki! Blēņas!

Profesors nobraucīja bārdu un smīnēdams turpināja:

- Bet Barbadosas salā gan odi kož tā, ka tik tiešām es jums teikšu, tas ir īsts kodiens!

- Kāds tad? Ļoti sāpīgs? - Vaļa nočukstēja.

- Stipri sajūtams... Starp citu, reiz bijis tāds gadījums. Verakrucas pilsētā kāda sieviete iemigusi letarģiskā miegā. Viņas radinieki nolēmuši, ka viņa mirusi, jo seja tai vaska bālumā un pati auksta kā ledus. Nu, protams, viņa ielikta šķirstā, un šķirsts iznests verandā.

- Nu, un tad?

- Tikko pienākusi nakts, verandā saplūduši veseli mākoņi Barbadosas odu. Tie cieši apsēduši sievieti, kas noturēta par mirušu, un tā sākuši dzelt, ka viņa atmodusies, izbailēs paķērusi šķirsta vāku un ar vāku rokās izskrējusi uz ielas.

- Un nav nomirusi? - Kariks jautāja.

- Nē, pēc tam dzīvojusi vēl ilgi līdz savai nāvei.

Pēkšņi Vaļa uztrūkās kājās un iesaucās:

- Ai, skatieties, kāda barbadosa tur peld! Ai-ai-ai!

Zem ūdens atstatu no kuģa drāzās garš, pelēks dzīvnieks ar milzīgu galvu. Tas bija it kā sadiegts no atsevišķiem gabaliem. Apbrīnojami ātri plandīja gara aste, kas atgādināja trīs gaiļa spalvas.

Dzīvnieks palaikam apstājās, izstiepās kā stīga un pēkšņi sāka aši jo aši piepūsties. Ārkārtīgi piepūties, tas laida atpakaļ spēcīgu ūdens strūklu. Ar šo strūklu tas atgrūdās, virzīdamies uz priekšu kā raķete.

- Spāres kāpurs, - profesors teica.

- Tas gan mums noderētu par motoru, - Kariks domīgi iebilda.

Profesors smējās.

- Nu, ar tādu motoru mēs laikam gan netiktu nekādā galā. Spāres kāpurs, draugi, ir ļoti bīstams zvērs. Tas uzbrūk pat mazām zivtiņām un aprij tās. Un jebkura zivtiņa taču, salīdzinot ar mums, ir īsta valzivs.

- Un tur jau ir spāre, viņa māte! - Vaļa iesaucās.

- Skatiet, - kur gan tā lien?

Piekļāvusi spārnus pie muguras, lielgalvaina, acīga spāre bija pieķērusies pie zemūdens koka stumbra un slīga ūdenī ar galvu uz leju.

- Kam viņa tā? - Kariks brīnījās. - Grib slīcināties, vai?

Vaļa noskatījās spārē, mazliet padomāja un nedroši teica:

- Laikam ieradusies apciemot savu kāpuru. Sākusi ilgoties un ieradusies. Pavisam vienkārši!

Profesors iesmējās.

- Vēl vienkāršāk un pareizāk būs kaut kas cits, - viņš sacīja. - Spāre lien zem ūdens, lai dētu oliņas.

- Ai, cik tā drausmīga! - Vaļa iesaucās.

- Ko tu runā, viņa ir ļoti skaista! - profesors pretojās.

- Ne velti vācieši tai piešķīruši poētisku vārdu Wasserjungfrau - ūdens jaunava, un franči sauc spāri par demoiselle, tas ir, par jaunkundzi.

Tai brīdī ezerā sacēlās viļņi. Buras iešalcās. Kuģa pakaļgalā sāka šļakstēt ūdens.

- Komanda, vietās! - Kariks uzsauca.

- Tieši tā, kapteini! - profesors atbildēja.

Un kuģis atkal trauca pa viļņiem. Kariks uzrāpās mastā. «Karabuss» īrās, vairīdamies no zaļām, lēzenām salām; tās bija sulīgas ūdensrožu lapas. Beidzot «Karabuss» nokļuva skaidrā ūdenī. Kariks pielika plaukstas pie acīm.

Tālumā aiz saulē mirgojošās ezera zilgmes viņš ieraudzīja miglā tītu krastu. Krasts gandrīz saplūda kopā ar ūdeni. Pār gaišzilo zemes strēli kā vates kalni blīva mākoņi.

Ciešāk ieskatīdamies, Kariks pamanīja pie apvāršņa sīku, tievu svītriņu kā adatiņu. Tās augšgalā plīvoja kaut kas līdzīgs sarkanai pūciņai.

- Tur tā ir, mūsu bāka. Turieties, profesor, pa labi! Tā, tā! Vēl vairāk pa labi. Pievelciet labās puses šotes, tūkstoš jodu! Vēl, vēl! Stop! Turiet tā!

- Tiks turēts tā! - profesors rēca.

«Karabuss» taisnā ceļā devās uz krastu. Un uzreiz viss apkārt sāka skanēt, dziedāt.

Dziedāja ūdens, dziedāja debess.

Kariks izbijies pavērās visapkārt un steigšus nokāpa no masta uz klāja.

Profesors, domīgi piemiedzis acis un noliecis galvu uz sāniem, klausījās brīnišķo mūziku.

Likās, ka tūkstošiem vijoļu un fleitu spēlētu kādu vienkāršu, bet ļoti patīkamu dziesmiņu.

Profesors nopūtās.

- Lūk, tā reiz pa jūru brauca leģendārais Odisejs un ap viņa kuģi dziedāja sirēnas.

- Vai tās ir sirēnas, kas dzied? - Kariks jautāja.

- Nē, - profesors atbildēja. - Sirēnas ir teiksmainas jūras vāravas, kas dziedādamas ievilina ceļotājus. Tās būtnes, kas pašlaik dzied, vienkārši ir Sigara minutissima. Bet vai nav maiga mūzika?

- Ļoti maiga, - Vaļa sacīja.

- Jā, viņas prot dziedāt, šīs niknās plēsoņas, - profesors noteica.

- Plēsoņas?

- Nu jā; tās jau ir ūdensblaktis koriksas. Negauses un laupītājas, bet apdāvinātas kā teiksmainās sirēnas.

- Bet kā tad tās dzied? Vai tad blaktīm ir balss?

- Dzied ar kājām, - profesors teica. - Blakts tēviņam uz vienas priekškājas pēdiņas ir tādi sariņi kā mūzikas kastes zobiņi... Blakts ar otras priekškājas pēdu velk pa šiem sariņiem kā ar vijoles lociņu, un tā rodas mūzika.

Karikam un Vaļai ļoti gribējās redzēt blakšu vijolniekus, bet, lai kā viņi staipīja kaklus, tomēr ieraudzīt ūdensblaktis viņiem neizdevās.

Koriksas slēpās kaut kur zemūdens mežā.

Pa to starpu «Karabuss» trauca pilnās burās uz lēzeno krastu, kas tagad tuvojās ar katru brīdi.

Lūk, tur jau no ūdens paceļas akmeņi, šur tur pavīd dzelteni sēkļi.

Arvien skaidrāk un skaidrāk saredzams piekrastes zāles mežs.

- Kur brauksim malā? - Kariks jautāja.

- Kur vien tev tīk, - atbildēja profesors, skatīdamies uz krastu, - mazliet tuvāk, mazliet tālāk - tam pašlaik nav lielas nozīmes, - mums tik un tā vajadzēs iet kājām.

Vaļa nopūtās.

- Vai tiešām atkal kājām? Ak, kā tas apnicis!

- Nekas, Vaļa, pacieties, - profesors iebilda, - es ceru, kādreiz mūsu ceļojums tomēr būs galā. Man pašam gribētos drīzāk tikt mājās. Universitātē mani taču gaida studenti. Drīz eksāmeni klāt!

Profesors pēkšņi sāka smieties.

- Ja studenti mani redzētu uz šā ozollapas kuģīša zem mušu spārnu burām, ko gan viņi teiktu?! Ikkatrs no viņiem taču varētu mani tagad iebāzt vestes kabatā, aizbāzt sev aiz jostas! Ha-ha-ha!

... Bija pusdienu laiks.

Skardams ar dibenu akmeņus, «Karabuss» lēni tuvojās krastam un apstājās, šūpodamies vieglajos vilnīšos.

Ceļinieki izkāpa malā.

Aiz tuvā meža rēgojās melnais masts, viņu bāka.

Likās, ka tas atrodas pavisam tuvu; jāiziet tikai cauri šim mežiņam - un tas būs klāt.

Kariks pavērās atpakaļ. Uzmetis skumju skatienu slavenajam «Karabusam», viņš atvadoties pamāja ar roku un smagi nopūtās.

- Sveiks, «Karabus»! Neaizmirsti savu kapteini!

- Bet es biju domājusi, ka mēs ar to aizbrauksim līdz pašai bākai! - Vaļa teica.

- Nevajadzēja tā domāt! - profesors paraustīja plecus.

- Kāpēc tad mēs sakrāvām kuģī tik daudz pārtikas?

- Kāpēc? - Kariks pukojās. - Un ja būtu sacēlusies vētra? Ja mēs būtu izsviesti uz kādas neapdzīvotas ūdens lapas? Ko tad tu ēstu?

- Pareizi, - profesors noteica, - vajag būt tālredzīgiem, kad dodas ceļā. Labāk vēlāk lieko aizsviest projām nekā mirt badā.

Pēc divām trim stundām profesors un bērni apmetās mežmalā un krietni pabrokastoja.

Profesors piecēlās, noslaucīja ziedlapiņā ūsas, bārdu, rokas un sacīja:

- Nu, un tagad mēs vi...

Viņš palika pusvārdā. Nometis ziedlapiņu, profesors veikli kā zēns uzskrēja tuvējā pakalnā.

- Tā, - viņš teica, skatīdamies gaisā, - ļoti labi! Lieliski! Taisni brīnišķīgi!

Arī bērni pacēla galvas.

Pāri mežam platiem, it kā stikla spārniem laidās kādi smagi, pūkaini dzīvnieki. Vai profesors skatījās tajos?

- Lapsenes! - Kariks teica.

- Nevis lapsenes, bet kamenes! - profesors pārlaboja.

Tumšas, zeltainiem plankumiem rotātas kamenes lidinājās pāri biezajiem zāles meža brikšņiem, lidinājās un nolaidās kādos dīvainos kokos, kam bija nevis zaru vainagi, bet milzīgas, mēļsarkanas cepures. Kamenes uzmetās uz šīm cepurēm, rakņājās pa tām un tad, pacēlušās gaisā, laidās uz bākas pusi un tur nozuda - laikam nometās zemē.

Profesors saķēra bērnus aiz rokām un, uzmetis tiem ciešu skatienu, teica:

- Zināt ko, draugi, man ienāca prātā pārdrošs plāns... Mēs lidosim tālāk ar kamenēm.

Bērni sabijušies kāpās atpakaļ.

- Ar kamenēm?... Es... es gan negribu ar kamenēm, - Vaļa iesaucās. - Man bail no tām.

Profesors apskāva Vaļu ap pleciem.

- Nebīsties, mīļā! Tas nemaz nav bīstami. Eļļas vaboļu kāpuri taču lido ar bitēm, un bites tos nemaz neaiztiek.

- Bet varbūt labāk lidot ar bitēm? - Kariks iejautājās.

Profesors kratīja galvu.

- Nē, ar bitēm nevar! Bites ievilks mūs savā stropā, un tur mums būs beigas. Bet kamenes aiznesīs mūs tieši uz bāku. Tur tām laikam ir perēklis. Redziet, kurp tās visas lido. Tātad mums labāk noder kamenes nekā bites.

- Nē, man tomēr bail! - Vaļa kratīja galvu. - Es...

- Nu, pagaidi, - profesors viņu pārtrauca, - es tev sīki izstāstīšu, kā ar bitēm ceļo eļļas vaboļu kāpuri, un ceru, ka tad tev pāries visas bailes.

Profesors apsēdās uz pauguriņa, nosēdināja bērnus sev līdzās un sāka stāstīt:

- Ļoti lūdzu jūs, draugi, nesajaukt eļļas vaboli ar maijvaboli. Tas nebūt nav viens un tas pats. Šai eļļas vabolei piemīt kāda dīvaina īpašība... Visiem kukaiņiem gandrīz vienmēr ir trīs pārvērtības: no olas izlien kāpurs, pēc tam kāpurs pārvēršas kūniņā, un beidzot no kūniņas izlobās pilnīgais kukainis. Bet, lūk, eļļas vabolei ir veselas četras pārvērtības: ola, triungulīnas kāpurs, tad parastais kāpurs, kūniņa un pieaugusī eļļas vabole. Iegaumējiet: triungulīna. Un, lūk, šī triungulīna pārtiek tikai no bišu medus... Bet kur tai ņemt šūnas?... Kas tai parādīs ceļu uz bitēm? Kas aiznesīs uz stropu?

- Tās māte! - Vaļa teica.

- Nu, no savas mātes tai nav ko gaidīt, - profesors pasmīnēja. - Kad kāpurs izlien no olas, viņa mātes bieži vien vairs nav pasaulē... Lai tiktu bišu saimē pilnā uzturā, triungulīnai jāielien ziedā un slepeni jāgaida bite. Tiklīdz bite ielaižas ziedā, triungulīna ieķeras ar savām ķepiņām tās pinkainajā kažokā un turas tik ilgi, kamēr bite viņu aiznes uz stropu... Vai saproti, Vaļa? Bet nu apdomā: kaut kāda muļķa triungulīna nebaidās lidot pa gaisu; vai tad tiešām tev būs bail?

- Nu jā, triungulīna, - Vaļa nopūtās, - tā jau ir muļķe.

- Atmet bailes, Vaļa, - Kariks sacīja. - Ja nelidosim ar kamenēm, mums būs jāiet kājām varbūt veselas trīs nedēļas, bet varbūt arī mēnesi. Un turklāt nevar zināt, kas ar mums var notikt. Mēs varam sastapt ceļā tūkstoš jaunu briesmu. Kāda vabole mūs aprīs, kāds kāpurs samīs vai kāds tauriņš iesviedīs bezdibenī. Labāk gan ar kamenēm! Un... un vispār pionieri nedrīkst būt gļēvuļi.

- Nu labi, brauksim ar kamenēm, - Vaļa sacīja drebošā balsī. - Kurā ziedā tad jākāpj?

- Šai pašā! Milzīgajā, sarkanajā bumbā, kas šūpojas tur augšā. Tas ir sarkanais āboliņš. Kamenes mīļākais zieds.

Profesors un abi bērni uzrāpās pa augsto stumbru uz āboliņa mēļsarkanās cepures un paslēpās tur starp caurulītēm, kas glabāja sevī tīra, gaiša medus pilītes.

- Bet vai šī kamene drīz atlidos? - Vaļa čukstēdama jautāja.

- Ka lai es to zinu! - tāpat čukstēdams atbildēja Kariks.

- Klusāk! - profesors iešņācās.

Tā viņi nosēdēja vairāk par stundu.

Beidzot viņiem virs galvas iedūcās spārni. Plata ēna aizsedza debesis, it kā saulei aizietu priekšā mākonis.

Vaļa piespiedās pie brāļa. Sirds viņai stipri pukstēja, rokas un kājas drebēja. Viņa gribēja kaut ko sacīt, bet lūpas neklausīja.

- Gatavoties! - profesors tikko dzirdami teica.

Vaļa slepus paspieda Karikam roku.

Arvien stiprāk un stiprāk dūca varenie spārni. Izspūrusi, pinkaina kamene, līkumus mezdama, laidās lejā uz ziedu. Tā jau izstiepj kājas un taisās nosēsties.

Bet, kas notika tālāk, to Kariks un Vaļa nesaprata. Kā smags lāčādas kažoks viņiem uzgulās spalvains augums.

Bērni izdzirda dobjo profesora balsi:

- Ieķerieties jo cieši!

Viņi ieķērās ar rokām vilnā un tai pašā mirklī kā viesuļa traukti uzlidoja gaisā.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Dīvaina zeme. Profesors cīnās ar tauriņu. Karika un Vaļas piedzīvojumi finiera kārbā. Dārgā ekofora. Profesors iesaiņots. Ceļā uz veco pasauli

Ceļiniekiem aizrāvās vējā elpa, zeme salīgojās un nozuda.

- Turieties stingrāk! - profesors uzsauca.

Bērni tikko sadzirdēja viņa balsi. Visu apslāpēja vienmērīgā, dobjā kamenes spārnu dūkoņa un griezīgās vēja šalkas.

Sākumā kamene laidās augstu virs zemes. Bet tad tai, kā redzams, kļuva grūti, varbūt arī sāpīgi. Trīs pāri roku bija ieķērusies tās pinkainajā vilnā, trīs pāri kāju ik straujā pagriezienā dauzīja tai pa vēderu un krūtīm. Kamene sāka mētāties no vienas puses uz otru, laikam gan, lai nosviestu nelūgtos pasažierus.

Tā lidoja, nolaizdamās arvien zemāk un zemāk, purinājās gaisā, bet nespēja atbrīvoties no smagās nastas.

Vaļai reiba galva, sirds stipri dauzījās.

Profesors izbailēs noraudzījās viņā.

«Kaut tikai noturētos, nabadzīte, kaut neatlaistu vaļā rokas!»

Un piepeši kamenes spārni sāka švīkstēt vēl stiprāk.

Ceļiniekiem ausīs iesvilpās vējš.

Kamene kā bulta metās lejā.

«Ak, būs žēl, ja nolaidīsimies pārāk agri,» Karikam iešāvās prātā. «Kaut jel tā aizstieptu mūs vismaz līdz pusceļam!»

Zeme tuvojās ar katru brīdi.

Profesors un bērni pierāva kājas, lai nolaižoties neatsistos pret kaut ko cietu.

Aizvien tuvāk un tuvāk nāca zāles džungļu galotnes.

Un tad - stipri grūdieni, viens, otrs, trešais...

Vēl viens grūdiens, un ceļiniekus izmeta no ādas kabīnēm, nosvieda tieši zemē.

Kūleņus mezdami, bērni un profesors aizvēlās pa kādu zilu, mīkstu lauku, kas bija apklāts ar tādiem pašiem mīkstiem pakalniņiem un pauguriem.

Beidzot, pārmetis pēdējo kūleni, profesors pieķērās ar rokām pie milzīga, apaļa akmens malas.

Profesors piecēlās kājās. Turēdamies pie akmens malām ar roku, viņš, pūzdams un mazliet klibodams, gāja tam apkārt.

- Savādi! - profesors murmināja, aptaustīdams plakano un gludo akmeni, kas līdzinājās dzirnakmenim, - kas tas tāds?... Bet tur, lūk, vēl viens gluži tāds pats apaļš akmens... Un tur vēl trešais un ceturtais...

Profesors ar mokām uzrāpās uz kāda akmens un pavērās visapkārt. Viņa priekšā atradās dīvaina zeme. Tā atgādināja šaha dēli. Vienādas zilas šosejas šķērsoja to no malas uz malu. Viņš noliecās pār dīvaino, apaļo akmeni, vērīgi aplūkoja tā gludo, melno, spīdīgo virsmu, un piepeši viņam iešāvās prātā pārdroša nojauta.

- Poga! - profesors iesita ar plaukstu pa pieri. - Es stāvu uz pogas... Bet šaha zeme un zilie ceļi - tie... tie jau ir... Bērni! - viņš uzsauca Karikam un Vaļai, kas sēdēja uz rūtaina pauguriņa, berzējot sadauzītos sānus un ceļgalus. - Bērni, mēs taču esam gandrīz mājās. Tie ir mani svārki.

Iepriecinātie bērni uzlēca kājās.

- Un kārba?... Kur kārba ar palielināmo pulveri? - Vaļa nepacietīgi iesaucās.

Profesors stāvēdams uz pogas, uzmanīgi raudzījās svārku apkaimē. Viņš meklēja kārti ar sarkano lakatiņu. Bet kārts nekur nebija.

- Savādi... Ļoti savādi, - profesors paraustīja plecus.

Viņš skatījās apkārt vēlreiz un pamanīja milzīgu stabu, kas gulēja zemē. Otrs staba gals stiepās tālu uz rietumiem. Meža džungļi bija pašķīrušies, un taisna stiga izgaisa kaut kur zilgajā tālē, saplūzdama ar tālo apvārsni.

- Nokritis! Nokritis, pagāns tāds! Un ne agrāk kā pirms desmit minūtēm.

- Kas nokritis? - bērni reizē iesaucās.

- Mūsu stabs, mūsu bāka!... Bet tā nav nekāda nelaime. Mēs esam tur, kur vajadzīgs. Kārbai jābūt šeit... Tai pusē, kur guļ bāka. Man pakaļ, draugi!

Un profesors braši metās skriet pa svārku atlokiem, lēkdams pāri pogcaurumiem un klupdams pret diegiem. Aiz viņa lēkšoja Kariks un Vaļa.

Uz svārku malas visi apstājās. Priekšā šalca zāles džungļi.

- Tur tā ir! - profesors iesaucās, izstiepdams roku pret biezajiem krūmājiem.

Cauri džungļiem viņi ieraudzīja augstu, dzeltenu ēku.

- Urā! - bērni līksmi kliedza un, saķērušies rokās, metās uz kārbu.

Pūzdams elsdams pie kārbas pieskrēja arī profesors.

- Nu re, nu re, - profesors satraukts berzēja rokas, - beidzot mūsu mocības galā! Un cik labi, ka nenobaidījāmies no kamenes! Tiešām lieliski! Jo kājām mēs nepaspētu tik drīz nokļūt līdz kārbai. Bāka, kā paši redzat, nokritusi tikai dažas minūtes pirms mūsu nolaišanās... Jā! Būt drosmīgam - tas ir tas pats, kas būt laimīgam!

Profesors pārvilka roku pār savu pliko pakausi un uzbudināts teica:

- Un tā, mani draugi, pēc brītiņa mēs atkal kļūsim lieli, īsti cilvēki. Šeit pie šās kārbas sienām beidzas mūsu grūtais, bīstamais ceļojums. Mēs stāvam uz lielās pasaules sliekšņa. Bet, pirms aizejam no šās mazās pasaules, gribu jums sacīt dažus vārdus... Jūs esat daudz redzējuši šais dienās, bet, ja man jāsaka patiesība, esat pavērušies tikai vienā niecīgā mazās pasaules stūrītī. Jūs esat izlasījuši tikai dažas rindiņas tai biezajā grāmatā, kas saucas «Daba». Un šīs rindiņas, man jāsaka, nebūt nav pašas interesantākās. Dabas grāmatā ir ari citas lappuses, no kurām nemaz nav iespējams atrauties.

Pagaidām jūs esat redzējuši tikai niecīgu stūrīti tai pasaulē, kas atrodas mums līdzās... Tā ir maza, tā ir neievērojama, šī pasaule. Mēs bieži vien nepievēršam tai uzmanību. Mēs vāji pazīstam to. Tomēr tā ir ļoti svarīga mūsu lielās pasaules daļa. Tās dzīve cieši saistīta ar mūsu dzīvi... Katrā ziņā daudz ciešāk, nekā daudzi domā.

Šai mazajā pasaulē mums ir draugi un arī ienaidnieki.

Kā vienus, tā otrus mums vajag pazīt.

Kādreiz mēs vēl atgriezīsimies šeit. Mēs ieradīsimies ar lielu ekspedīciju, no galvas līdz kājām bruņoti, un iekarosim šo vēl maz izpētīto pasauli.

Šādam karagājienam mums nebūs vajadzīgs pamazināmais šķidrums. Mēs nāksim ar mikroskopiem, ar lielām zināšanām, ar daudzu zinātnieku pieredzi.

Mūsu ierocis būs pacietība.

Bet par to mēs parunāsim pamatīgāk mājās, kad atgriezīsimies pie savējiem. Pašlaik ķersimies pie visneatliekamākā darba.

Sāksim palielināties.

Profesors piegāja pie finiera kārbas sienas. Paraudzījies pa vienīgo apaļo lodziņu iekšā, viņš, līksmi berzēdams rokas, teica:

- Viss ir savā vietā. Kāpiet, mani draugi, pa vienam iekšā. Pa labi kaktā ir turziņa ar palielināmo pulveri. Rīkojieties!

Kariks un pēc viņa Vaļa iekāpa pa lodziņu.

Profesors piepalīdzēja viņiem un grasījās jau kāpt tiem pakaļ, kad piepeši uz kārbas sienas nosēdās tauriņš ar spožiem spārniem, kas vizēja kā metāls.

Tas bija ļoti mazs tauriņš, tikai dažas reizes lielāks par profesoru.

Profesors uzmeta tam acis un sastinga.

- Olīvkoka ekofora! - viņš čukstēja, aiz uzbudinājuma aizelsies.

Profesors piespiedās pie finiera sienas un saspringa kā mednieks, kas ieraudzījis tuvumā retu zvēru.

Ekofora, nelikdamās zinis par profesoru, līda pa sienu tam garām.

Profesoram sirds stipri iepukstējās, sāka dauzīties.

- Pagaidi! - viņš uzsauca un, augstu palēcies, satvēra ekoforu aiz spārniem.

Tauriņš rāvās uz priekšu, un viņi abi kopā nogāzās zemē.

Ekofora sāka raustīties, vicināt brīvo spārnu, atspērās ar kājām pret profesora krūtīm, bet profesors nelaida to vaļā.

Gulēdams zem tauriņa, viņš saņēma visus spēkus, cenzdamies noturēt savu dārgo ieguvumu. Viņš bija aizmirsis it visu pasaulē. Un nav arī nekāds brīnums. Viņa rokās raustījās olīvkoka ekofora - mūsu zemē reta kodes pasuga, vismazākā zvīņspārnu pārstāve.

Kā tā bija gadījusies uz finiera kārbas sienas - šī ekofora, kas dzīvo siltajās zemēs, par to profesors tagad nedomāja. Viņš atskārta tikai vienu: viņa bagātajā kolekcijā, tauriņu nodalījumā, kožu saimē, tur, kur zem stikla, uz tievajām adatiņām uzdurtas, spārniņus izplētušas, stāv paklāju kode, kažoku kode, spalvu kode, graudu, ķiršu, paērkšķu, dadžu un lauku kode, - šai saimē vēl līdz šim nav olīvkoka ekoforas.

Un tagad tā būs.

- Nu pagaidi jel. Ai, kāda tu esi! - profesors labināja stūrgalvīgo ekoforu, kas vilka viņu pa zemi, visvisādi cenzdamās atbrīvoties.

- Nu, mierā... nu... Pietiek... Nu, rimsties!

Kamēr profesors cīnījās ar olīvkoka ekoforu, Kariks un Vaļa bija nokļuvuši kārbas labajā kaktā, kur atradās turziņa ar palielināmo pulveri.

Pamazām viņu acis aprada ar puskrēslu.

Viņi saskatīja tukšu istabu ar kailām sienām.

Pa apaļo lodziņu uz grīdas krita slīps saules stars. Zelta putekļi virpuļoja saules gaismā, un stars izskatījās kā dzīvs ceļš.

- Šeit ir ļoti jauki. Vai ne, Karik? - Vaļa, lūkodamās visapkārt, sacīja.

Kariks neatbildēdams devās uz kaktu, kur tik liela kā lāde stāvēja balta, ar biezu pergamenta lapu apklāta turza.

- Lūk, kur tā ir! - Kariks teica.

Viņš uzrāpās uz turzas malas, padauzīja ar basajiem papēžiem pa sienām un stiepa Vaļai pretim roku.

- Rāpies šurp! Nu!

Vaļa uzrāpās augšā un atsēdās Karikam blakus.

Kariks piepūta vaigus un pabīdīja no turzas nost pergamenta vāku.

- Ēd! Palielinies! - viņš teica, noliekdamies pār turzu.

- Vai tad mēs nepagaidīsim profesoru? - Vaļa jautāja.

- Nē... Un zini ko? Palielināsimies ātrāk par viņu. Apdomā, cik tas būs interesanti! Mēs jau lieli, bet viņš vēl maziņš.

- Labi! Esmu ar mieru, - Vaļa sacīja.

Veikli pabāzusi roku zem pergamenta, viņa izņēma pilnu sauju pulvera, kas vizēja kā Bertolē sāls.

Viņa pielika plaukstu pie mutes, atvēra muti un pēkšņi, nolaidusi rokas, pagriezās pret Kariku.

- Bet cik tā jāapēd, lai palielinātos?

- Ēd labi daudz!

- Bet ja nu mēs izaugam ļoti lieli... Nav taču visai patīkami, ja meitene liela kā ugunsdzēsēju tornis.

- Nekas, ēd vien! - Kariks mierīgi atbildēja. - Ja pāraugsi mēru, - iedzersi pamazināmo šķidrumu un izlīdzināsies. Tas ir viss. Skaties, kā es ēdu. Lūk, tā!

Un Kariks iebēra mutē veselu sauju pulvera.

- Darīts!

Vaļa norija pulveri un viebdamās teica: - Pamazināmais šķidrums gardāks...

- Nē, pulverim arī nekas nekait... Skābens.

Kariks nolēca zemē un parāva Vaļu aiz kājas.

- Tagad bēgsim ātrāk prom no šejienes.

- Kāpēc? - Vaļa jautāja.

- Tāpēc, ka tūlīt mums kļūs šeit par šauru.

- Kāpēc par šauru?

- Kāpēc, kāpēc? - Kariks saskaitās. - Nu tāpēc, ka mēs pārvērtīsimies par lieliem cilvēkiem... Sapr... Vai! - Kariks pēkšņi iekliedzās.

Viņa galva atsitās pret griestiem.

Atskanēja skaļš rībiens, kārba saira.

Spilgta dienas gaisma apžilbināja Kariku.

Viņš piemiedza acis, izberza tās un atkal atvēra.

Viņa priekšā stāvēja Vaļa.

Viņa nemaz nebija pārvērtusies. Toties viss ap viņiem bija kļuvis citāds: zaļie džungļi pārvērtušies visparastākajā zālē. Zālē gulēja tieva kārts ar sarkanu, saulē izbalējušu lupatu galā; odi bija atkal kā odi.

- Cik labi! - Vaļa iesaucās. - Padomā tikai - nav vairs jābaidās oda... Es tūlīt uzšaušu ar plaukstu - un viņa vairs nav.

- Pagaidi, - Kariks norūpējies viņu pārtrauca, - bet kur tad turziņa ar pulveri?

Viņi palūkojās sev zem kājām.

Zālē bija izkaisīti finiera kārbas gabali. Šo gruvešu vidū gulēja apgāzta turziņa, bet tai līdzās maza pergamenta lapiņa. Vējš trauca pa zāli vieglus, baltus putekļus.

- Tas taču palielināmais pulveris! - izbijies iesaucās Kariks, mezdamies ķert putekļus.

Bet bija jau par vēlu.

- Kas gan tagad būs? - Vaļa satraukta jautāja. - Tātad profesors tagad uz visiem laikiem paliks maziņš? Bet varbūt mēs esam viņu jau saminuši?

- Nešaudies apkārt! - Kariks viņai uzsauca. - Var gadīties, ka tu patiešām viņu samin.

Vaļa sastinga uz vietas, un Kariks, notupies zemē, sāka izplestiem pirkstiem kā grābekļa zariem grābstīt vēso zāli.

Bet viss bija veltīgi.

- Karik, - Vaļa teica, - viņš taču ir kaut kur tepat un droši vien dzird mūs. Lai viņš pats nāk šurp!

- Jā, jā, - Kariks bija ar mieru.

Starp kārbas drupām viņš atrada mazu, gludu dēlīti, noslaucīja no tā gružus un, nolicis līdzenā vietā, sacīja ne visai skaļi, bet skaidri:

- Mīļo profesor! Vai dzirdat mūs? Iznāciet uz šā laukumiņa. Redziet, uz tā, - Kariks uzsita ar pirkstu pa dēlīti. - Nebaidieties. Mēs nekustēsimies.

Pagāja dažas minūtes.

Bērni nekustēdamies tupēja un, noliekuši galvas, raudzījās uz dēlīti.

Un pēkšņi uz dzeltenā finiera parādījās kāds knislis.

- Viņš, - Vaļa izdvesa.

- Pagaidi, - Kariks čukstēja. - Nešņāc kā lokomotīve. Tu jau viņu nopūtīsi no dēlīša.

Elpu aizturējis, Kariks noliecās vēl zemāk pār dēlīti.

Piemiedzis vienu aci, viņš sāka vērīgi aplūkot niecīgo radījumu, kas skraidīja pa dēlīša malu no vienas puses uz otru.

- Tas ir viņš! Mūsu profesors! - Kariks teica, aizsegdams ar plaukstu muti.

- Redzi, redzi, - Vaļa čukstēja. - Skaties - kustina rociņas... tāds mazītiņš... Vai tiešām arī mēs bijām tādi?

- Pat vēl mazāki, - Kariks atbildēja. - Nerunā. Sēdi un ciet klusu.

Vaļa pat mitējās elpot.

Un piepeši viņi izdzirda apkārtējā klusumā smalku jo smalku pīkstienu - vēl vājāku nekā oda sīcienu.

- Kaut ko runā! - Kariks čukstēja, pieliekdams ausi pie dēlīša.

- Ko runā?

- Nevar saprast!

Pa to laiku profesors bija nolēcis no dēlīša zemē un nozudis zālē.

- Aizgāja!

- Bet kurp?

- Tātad vajag. Sēdi un gaidi.

Pēc dažām minūtēm viņš atkal parādījās. Šoreiz viņš nebija viens.

- Skaties, skaties, - Vaļa sacīja, - viņam kāds uzbrucis.

Bērni noliecās virs dēlīša, bet, lai kā viņi skatījās, nevarēja saprast: vai nu profesors stiepj sev līdzi tumšu tauriņu, vai arī tauriņš ieķēries profesorā un nelaiž viņu uz dēlīša.

Tauriņš raustījās, vicināja spārnus, gāza profesoru apkārt.

- Palīdzēsim viņam, - Vaļa sacīja, - citādi šis riebeklis apēdīs mūsu profesoru.

Profesors, ķepurodamies uz finiera malas, kaut ko pīkstēja.

- Vai dzirdi, Karik?... Viņš kliedza: «Palīgā, palīgā!»

Vaļa izstiepa roku pēc tauriņa.

- Pagaidi! - Kariks atturēja māsu. - Viņš atkal kaut ko runā.

Bet Vaļa jau bija saķērusi tauriņu un ar vienu vēzienu aizsviedusi prom, pēc tam pacēla dēlīti ar profesoru pie pašām acīm.

- Viņš, liekas, ar kaut ko nemierā, - Vaļa teica. - Droši vien tauriņš viņu pamatīgi saspaidījis.

Profesors cēla rokas pret debesīm, skraidīdams pa dēlīti un pīkstēdams. Viņš saķēra galvu rokās, tipināja mazām kājiņām.

- Nebaidieties, - Vaļa sacīja, - viņš jūs neaiztiks. Es viņu nositu.

Bet arī tas profesoru neapmierināja. Viņš vēl stiprāk vicināja rokas un pat, šķiet, vairākkārt nospļāvās. No visa bija redzams, ka profesors stipri noskaities.

- Nu, labi, labi, - Vaļa mierināja profesoru, - es tūlīt atradīšu viņu un nospiedīšu. Es tam parādīšu, kā darīt pāri maziņiem.

Izdzirdis šos vārdus, profesors saķēra galvu, sagrīļojās un piepeši sāka tik strauji lēkāt pa dēlīti, tā pīkstēt, ka Kariks tūdaļ saprata: zinātņu vīrs grib sacīt kaut ko ļoti svarīgu.

- Tūlīt nospiedīšu! - Vaļa sauca.

- Nekliedz jel! - Kariks čukstēja. - Viņam aizkritīs ausis. Viņš taču maziņš. Dod man viņu šurp!

Kariks saudzīgi nokratīja profesoru no dēlīša uz savas plaukstas un pielika pie auss.

- Ekofora, - viņš izdzirda profesora vārgo balstiņu.

- Vienīgā ekofora... Tāds eksemplārs!... Tāds eksemplārs!...

- Runā par kaut kādu ekoforu! - Kariks čukstēja.

- Tā droši vien sauc pulveri, - Vaļa klusi atbildēja. - Bet pulvera jau nav...

Kariks pavērās plaukstā un pateica lēni un skaidri:

- Mīļo profesor, ko lai dara? Vējš aizpūta visu pulveri... Mēs neesam vainīgi...

Un viņš atkal pacēla plaukstu pie auss.

- Tas nekas, - profesors tikko sadzirdamā balstiņā nopīkstēja, - man laboratorijā vēl ir vairāki grami šāda pulvera... Nesiet mani mājās... Tikai papriekš uzmeklējiet ekoforu... Viņa ir tepat... Zālē...

- Bet kas tad ir ekofora? - Kariks jautāja.

- Ekofora ir kožu sugas tauriņš, - profesors nopīkstēja.

- Mīt tikai dienvidos... Mūsu apvidū šādi tauriņi ārkārtīgi reti, bet Vaļa man to atņēma... Lai katrā ziņā atrod!

- Nu, Vaļuk, - Kariks teica, - meklē ekoforu! Pati esi aizmetuši šo retumu, pati arī atrod.

Vaļa noliecās, pagrābstījās pa zemi un pacēla aiz spārniņa mazu, pusdzīvu tauriņu.

- Vai šis? - jautāja Kariks, rādīdams tauriņu profesoram.

- Šis! Šis! - profesors kļuva līksms. - Ņemiet to līdzi uz mājām, tikai, lūdzu, uzmanīgāk! Nesaspiediet spārniņus.

- Bet uz kuru pusi mums jāiet mājās? - Kariks vaicāja. - Ejiet tieši uz dīķi, negriezieties nekur sāņus un aiz dīķa paši redzēsiet ceļu uz pilsētu. Uz pilsētu te ir tikai viens ceļš!

Kariks norāva platu ceļmalītes lapu, veikli satina to turziņā un saudzīgi ielika šās turziņas dibenā lielo zinātnieku Ivanu Hermogenoviču Jenotovu.

- Nu, bet tagad steigsimies mājās! - viņš uzsauca Vaļai. - Tikai pielūko, nepazaudē dārgo ekoforu.

- Pagaidi... Kā gan lai ejam uz pilsētu kaili!

- Kas vēl nebūs! - Kariks nicīgi saviebās.

- Nē, nē! - Vaļa pretojās. - Es neiešu. Tā nevar.

- Kāpēc nevar? - Kariks brīnījās.

- Man jau visi kauli lien uz āru. Redzi, cik es esmu vāja. Par mani smiesies.

- Nekas, aizskriesim.

- Nē, nē, - Vaļa kratīja galvu. - Jāapģērbjas.

Viņa pacēla no zemes saburzīto profesora kreklu un apvilka to.

- Tīrais putnu biedēklis! Paskaties, pēc kā tu tagad izskaties!

Profesora krekls sniedzās Vaļai līdz pašiem papēžiem. Piedurknes nokarājās līdz ceļgaliem. Bet tas tomēr bija apģērbs. Vaļa uzrotīja piedurknes un pacēla kreklu uz augšu.

- Bet kā tad tu? - viņa jautāja Karikam, kaut arī viņš skaļi smējās. - Apvelc arī tu kaut ko no profesora drēbēm.

Karikam bija jālien iekšā profesora biksēs. Viņš tās uzstiepa līdz pašam kaklam.

- Ļoti pieklājīgi! - Vaļa atzina par labu.

Pīdamies biksēs, Kariks spēra dažus soļus, klupa un pakrita. Labi vēl, ka viņš paguva laikā pacelt roku, kurā turēja profesoru, citādi droši vien būtu viņu pazaudējis vai saspiedis.

- Uzloci bikses! - ieteica Vaļa, palīdzēdama brālim piecelties un tikt galā ar biksēm.

Kariks tā arī izdarīja. Beidzot visi priekšdarbi bija galā.

Kariks paņēma māsu aiz rokas, un abi it kā norunājuši sāka saskanīgi dziedāt:

Marš uz priekšu, taures sauc,

Steidziet, bērni ašie!

Galvu augstu turēt būs,

Pionieri brašie!

Aiz dīķa bija asfaltēts ceļš, taisns kā bulta. Tas veda tieši uz pilsētu.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Negaidīts uzbrukums. Kā noder bioloģija. Atkal mājās. Profesora Jenotova uztraukumi un prieki. Nejēdzīgās baumas par ziloņiem un mušām

Bija jau vakars, kad Kariks un Vaļa ieradās tumšajās pilsētas ielās.

Māju logos mirdzēja dzeltenas uguntiņas. Ielas bija tukšas. Kaut kur tālu priekšā kliedza bērni. Droši vien spēlēja kazakus un laupītājus. Pār Komjaunatnes dārza tumšo zaļotni kā zila blāzma mirgoja elektriskās gaismas atspulgi. Tur dārdēja mūzika, čīkstēja šūpotnes; cilvēki dārzā runāja, smējās; jautri skanēja zvārguļi, un aicinoši rēca taure.

- Dārzā svētki, - Kariks ieklausīdamies teica, - tātad šodien brīvdiena.

- Un kad mēs pazudām? - Vaļa jautāja.

- Jau sen.

- Pāris nedēļu bijām prom! - Vaļa nopūtās. - Bet nezin kāpēc liekas, ka vairākus gadus.

Dārzs bija netālu no mājām.

- Skriesim mājās! - Vaļa teica.

- Lai iet!

Bet, tiklīdz viņi bija dažus soļus paskrējuši, no kāda liela nama vārtiem izlēca pinkains, līkkajains šunelis ar noplēstu ausi.

Aizelsdamies no riešanas, tas metās virsū Karikam un Vaļai, grasīdamies saķert viņus aiz papēžiem.

Kariks laida tam ar akmeni. Šunelis iekaucās un, asti pierāvis, iespruka vārtos.

- Ei! - kāds iesaucās aiz vārtiem. - Kas tur sit mūsu Tuziku?!

Vārti nočīkstēja.

Uz ielas izskrēja puiku bars.

Kariks un Vaļa apstājās.

Saturēdams ar vienu roku bikses, kas bruka nost, un pacēlis augstu virs galvas otru roku, kurā bija ceļmalītes lapa ar profesoru, Kariks noteica:

- Lai jūsu Tuziks nekrīt virsū cilvēkiem.

Zēni pienāca tuvāk un cieši sastājās ap Kariku un Vaļu. Kāds puika, kam bija mugurā veste, iebāza rokas kabatās līdz pašiem elkoņiem, braši nospļāvās un apskatīja Vaļu un Kariku no galvas līdz kājām.

- Kas tie par ļaudīm? - viņš zobgalīgi jautāja. - No kurienes tādi radušies mūsu ielā?

- Mēs esam ceļinieki, - Vaļa bikli atbildēja.

Puikas sāka smieties.

- Viņa ar mammuci ceļo uz tirgu! - viens iesaucās.

- Ko tu runā, ko tu runā! Tā jau ir tā paša roņa meita, kas dreifēja uz ledus gabala kopā ar pārziemotājiem.

- Nebūt ne! Viņa ceļo kājām zem galda.

Kariks sarauca pieri.

- Nu tad dzirdiet, - viņš teica, sperdams vienu kāju uz priekšu, - laidiet mūs garām, citādi...

- Kas tad būs?

- Tad tu redzēsi!

Puikas sāka raustīt Vaļu aiz garā krekla un Kariku aiz platajām profesora biksēm.

- Lūdzu, esiet mierā! - Vaļa iečīkstējās. - Mums jātiek drīzāk mājās. Mēs sen neesam mājās bijuši.

- No kurienes tad jūs nākat? - vaicāja puika ar vesti.

- Vai jums nav vienalga? - Kariks atbildēja.

- Skaidrs, ka nav vienalga. Mums te sakņu dārzā pazuduši divi putnu biedēkļi: viens kreklā, otrs biksēs.

Puikas ņirdza.

- Klau, zēni, - iesaucās viens no viņiem, - stiepjam viņus uz sakņu dārzu, lai biedē vārnas!

- Nu, panāciet tikai! - Kariks droši uzsauca.

Viņš pacēla roku ar profesoru augstu virs galvas, izbolīja acis un drausmīgā balsī iebrēcās:

- Mikroga-a-a-ster nemo-o-o-ru-um!

Puikas saskatījās.

- Triungu-ulī-ī-īna-a! - iespiedzās Vaļa.

- Kar-r-rabuss! - Kariks nočirkstināja zobus.

- Ai, jukuši prātā! - kāds zēns izbailēs iesaucās, un puikas metās uz visām pusēm.

Tumsā nozibēja balti krekli, pa labi un kreisi aizcirtās vārtiņi.

Vienā mirklī iela bija tukša.

- Nu redzi, - sacīja Kariks, smagi pūzdams, - tomēr bioloģija mums noderēja... Bet tagad skriesim ātrāk, lai vairs nevienu nesastaptu... Mēs laikam tiešām esam līdzīgi putnu biedēkļiem.

Kariks un Vaļa aizbrāzās tā, ka viņiem vējš nosvilpa gar ausīm. Nami, šķērsieliņas, ielas, ielu stūri, dārzi - viss zibēja garām kā kinolentā.

Klāt jau arī pazīstamie zaļie vārti.

Bērni iedrāzās pagalmā.

- Vai neesi pazaudējis profesoru? - Vaļa aizelsusies jautāja.

Kariks uzmanīgi atlieca lapiņas malu.

- Te ir! Sēž!

Pagalms bija tukšs.

Bērni pacēla galvu un ilgi raudzījās apgaismotajos otrā stāva logos.

Caur aizkariem bija redzams, ka kāds - vecmāmuļa vai māte - iet no galda pie bufetes.

- Liek galdā vakariņas, - Vaļa čukstēja.

- Nu, vakariņas gan mēs nenovēlosim! - Kariks teica.

- Ejam!

- Ai Karik, man bail!... Māmiņa bārsies!...

- Kas vēl nebūs! Vai tad māte drausmīgāka par lapseni eimenu?

Bērni metās skriet; grūstīdamies un steigdamies viens otram garām, viņi uzskrēja pa kāpnēm un apstājās pie trīsdesmit devītā dzīvokļa durvīm.

Kariks steidzīgi nospieda balto podziņu. Aiz durvīm nodžinkstēja zvans.

Pēc pusminūtes klusuma, kas bērniem izlikās vesela mūžība, atskanēja steidzīgi soļi. Nograbēja durvju važiņa. Durvis plati atvērās.

Uz sliekšņa stāvēja māte.

- Jūs!? - viņa iesaucās un iešņukstējās. - Jūs, mani putniņi! Nu, nāciet, nāciet, lai jūs apskauju!

Viņa sāka murcīt bērnus un spiest sev klāt.

- Māmiņ, neaiztiec! Pagaidi! - Vaļa izraudamās sauca.

- Tu saspiedīsi profesoru.

- Vaļucīt, kas tev kait? - jautāja māte un sāka vēl gaužāk raudāt.

- Pagaidi, māmiņ, neraudi! - Kariks nopietni sacīja.

- Iedod mums labāk mazu, tīru glāzīti.

- Glāzīti?

- Nu jā! - Kariks pamāja ar galvu. - Mēs iesēdināsim profesoru glāzītē, citādi man bail, ka viņu nenozaudējam.

Māte noplātīja rokas.

- Abi! Abi jukuši prātā! Kā tad tā?

Uzgrūzdamās krēsliem un nogāzdama tos, māte pieskrēja pie tālruņa, norāva klausuli un raudošā balsī sauca:

- Ātro palīdzību! Nekavējoties! Ātrāk! Ko? Kāda adrese? Ak mūsu adrese?

- Pagaidi, māmiņ, - teica Kariks, atņemdams mātei telefona klausuli, - viņam vajadzīga tikai glāzīte, bet tu izsauc veselu ātrās palīdzības mašīnu... Kam gan tā? Viņš taču mašīnā apmaldīsies un klaiņos pa to veselu gadu... Dod labāk glāzīti.

Māte izbijusies kāpās atpakaļ. Viņa atcerējās, ka ārprātīgiem labāk jāpiebalso un viņus nedrīkst uztraukt. Tāpēc, nesakot vairs ne vārda, viņa izņēma no bufetes tīru glāzīti un, asaras liedama, pasniedza to Karikam.

Aizturējusi elpu, viņa gaidīja, ko Kariks darīs.

Bet viņš, attinis vaļā saburzīto ceļmalītes lapiņu, nolika glāzīti uz sāniem un teica:

- Pārejiet kristālā pilī, mīļo profesor!

Un piepeši māte ieraudzīja, kā pa zaļo lapiņu sāka kājiņām tipināt kāda vabolīte un ņipri jo ņipri ieskrēja glāzītē.

Kariks uzmanīgi apgrieza glāzīti, uzlika to ar kājiņu uz galda.

- Vai jums te ērti? - viņš jautāja un pielieca ausi pie pašām glāzītes malām.

Glāzītē kaut kas iepīkstējās.

- Labi! - Kariks sacīja. - Es apklāšu pili ar tīru mutautiņu un par matraci iemetīšu jums vates gabaliņu. Varat pagaidām atpūsties.

- Tagad es saprotu, - māte, asarām birstot, smaidīja, - tā ir kāda jauna spēle. Bet kas tā par vabolīti, ko iesēdinājāt glāzītē?

- Vabolīte? - Kariks apvainojās. - Jauki gan!... Vai tad tā var saukt mācītu cilvēku?

- Saprotu! - māte iesmējās. - Pie jums viņa tiek saukta par mācītu.

- Nevis pie mums, bet visā pasaules zinātnē... Un nevis viņa, bet viņš.

- Nu tad parādiet! Ļaujiet paskatīties, kas jums tur ir!

Māte noliecās pie glāzītes. Viņa sagaidīja, ka ieraudzīs kādu dresētu kukaini.

- Cii... cii... cilvēciņš! - viņa pēkšņi iekliedzās pārvērstā balsī.

- Nu nē, tas nepavisam nav cilvēciņš, - Kariks teica. - Tas ir mūsu profesors. Viņš izgudroja šķidrumu, kas viņu pārvērta maziņu. Mēs arī bijām tādi; pat vēl mazāki. Tad mēs apēdām palielināmo pulveri un kļuvām lieli. Tikai mums aptrūka pulvera profesoram. Bet tas ir viņa kabinetā. Mēs viņu tūdaļ aiznesīsim un palielināsim.

Māte izbrīnā klausījās bērnos un beidzot saprata, ka viņas bērni nav zaudējuši prātu.

- Bērni, - viņa sacīja, - bet profesora dzīvokli aizzīmogojusi milicija. Mums būs jāpagaida līdz rītam. Pasakiet to profesoram.

Kariks skaidri un lēni atkārtoja visu profesoram.

- Nekas, Karik, - profesors līksmi iepīkstējās, - esmu šeit lieliski iekārtojies... Pagaidīsim līdz rītam!

Kariks pacēla galvu un pateica mātei:

- Pagaidīsim līdz rītam.

Glāzītē atkal kaut kas iepīkstējās.

Kariks paklausījās un sacīja:

- Sēdies, māmiņ. Profesors lūdz, lai mēs tev izstāstām visu, it visu...

Māte paklausīgi apsēdās.

Kariks nokāsējās un sāka nesteigdamies stāstīt par triju drosmīgu ceļinieku neparastajiem piedzīvojumiem virs zemes un pazemē, uz ūdens un zem ūdens, starp debesīm un zemi, gaisā, mežos, kalnos, alās un aizās. Un no jauna visi trīs šai stāstā veica savus varoņdarbus: viņi atkal drosmīgi cīnījās, brauca ar kuģiem, lidoja pa gaisu, nokāpa dziļās, tumšās alās.

Klausīdamās Karikā, māte grozīja galvu, reizēm iešņukstējās, reizēm smējās, bet visbiežāk klausījās, plaši ieplētusi baiļu pilnās acis, neuzdrīkstēdamās ne elpot, ne kustēties.

- Ak jūs mani nabadziņi! - sacīja māte, slaucīdama mutautiņā asaras. - Cik daudz jums, nabadziņiem, vajadzējis pārdzīvot! Tad ta vecmāmuļa novaidēsies, kad atgriezīsies mājās un dabūs zināt jūsu piedzīvojumus.

- Vai zini, māmiņ, - Kariks teica, - man liekas, ka vecmāmuļai nevajadzētu stāstīt par mūsu piedzīvojumiem.

Māte mazliet padomāja un pasmaidīja.

- Tev taisnība, - viņa teica. - Vecmāmuļa ir vārga sieviete. Klausīties tādos stāstos viņai varbūt kaitīgi. Es viņai teikšu, ka jūs bijāt pie tēvoča, pie Pjotra Andrejeviča... Bet ar ko lai jūs tagad pamielo? Ko jūs ēdīsiet?

- Vai māmiņ! - Vaļa iesaucās. - Tagad mēs ēdam visu, it visu.

Māte sāka rosīties. Ēdamistabā iešķindējās trauki. Virtuvē iedūcās gāzes radziņi.

Kamēr bērni mazgājās un ģērbās, māte uzklāja galdu un galdā parādījās pannā čurkstošs šķiņķis ar olām, auksta vista, salāti, siers un veseli kalni mīkstas, smaržīgas maizes.

Pastāvējusi mazliet pie bufetes, it kā pārdomādama, māte atvēra stikla durtiņas un izvilka melnu pudeli ar zeltainu uzrakstu uz baltās etiķetes - «Portvīns».

- Labi, - māte sacīja, - šādam gadījumam par godu jums jāiedzer mazliet vīna ar karstu ūdeni.

Kad viss bija kārtībā, visi atsēdās pie galda.

- Lūdzu pie galda, mīļo profesor! - teica Kariks un svinīgi uzlika glāzīti ar profesoru starp savu un Vaļas šķīvi.

Kariks noknieba piciņu siera un iemeta to glāzītē.

- Mielojieties, mīļo profesor! - viņš teica.

Glāzītē kaut kas iepīkstējās.

- Lūdz maizi, - sacīja Vaļa, iesviezdama glāzītes dibenā maizes drupatiņu.

- Bet vīnu? - māte vaicāja. - Kā mēs varētu pacienāt profesoru ar vīnu.

- Es zinu! - Kariks uzlēca no galda. - Mēs ieliesim viņam portvīnu pistonā.

Viņš aizskrēja savā istabā un atnesa bises pistonu. Māte iepilināja tur lāsi portvīna, un Kariks uzmanīgi ielika pistonu ar vīnu glāzītes dibenā.

Drīz vien pie galda kļuva ļoti jautri.

- Uz jūsu veselību, mīļo profesor! - sauca Kariks, paceldams kausu karsta ūdens, kuru sārtoja portvīns.

- Par mūsu ceļojumu! - Vaļa sauca.

Visi saskandināja, dzēra un ēda.

Arī profesors nezaudēja veltīgi laiku. Viņš ēda sieru un uzdzēra portvīnu.

Drīz vien mājā. visi aizmiga.

Savās tīrajās gultiņās vienmērīgi elpoja Kariks un Vaļa. Saritinājies uz vates piciņas, glāzītē gulēja profesors.

Pirmoreiz pēdējo dienu laikā viņu miegs bija mierīgs un netraucēts.

Viņiem nekas vairs nedraudēja.

Nākamajā dienā profesors, it kā nekas nebūtu noticis, sēdēja savā kabinetā pie galda.

Desmit korespondentu fotografēja profesoru un atzīmēja bloknotos viņa apbrīnojamos piedzīvojumus. Drīz vien kādā žurnālā par to visu bija iespiests interesants raksts ar lielu profesora Jenotova attēlu.

Kāds bija palaidis baumu, it kā profesors Jenotovs iemācījies pārvērst ziloni par mušu, bet ļaudis visu sajauca un sāka runāt: «Viņš iztaisa no mušas ziloni.»

Var jau būt, ka ir arī tāds profesors, kas iztaisa no mušas ziloni, bet man par to nekas nav zināms, un tāpēc nerunāšu par to, jo man netīk rakstīt par kaut ko tādu, ko neesmu redzējis pats savām acīm.

Content

Larri Jānis Karika un Vaļas neparastie piedzīvojumi

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA