Lindgrēna Astrīda

Trīs stāsti par Brālīti un Karlsonu

ASTRĪDA LINDGRENA

TRĪS STĀSTI PAR BRĀLĪTI UN KARLSONU

BRĀLĪTIS UN KARLSONS, KAS DZĪVO UZ JUMTA

..

..

.

KARLSONS, KAS DZĪVO UZ JUMTA

Stokholmā kādā pavisam parastā ielā, pavisam parastā namā dzīvoja kāda pavisam parasta ģimene — Svantesoni. Šajā ģimenē bija pavisam parasts tēvs, pavisam parasta māte un trīs pavisam parasti bērni: Bose, Beta un Brālītis.

— Es neesmu nekāds parasts zēns, — Brālītis mēdza sacīt.

Bet viņš runā aplamības. Protams, viņš ir parasts zēns. Pasaulē taču ir tik daudzi septiņus gadus veci zēni ar zilām acīm, strupu degunteli un netīrām ausīm; šo zēnu bikšeles ceļgalos allaž saplīsušas, un skaidrs, ka Brālītis arī ir tāds pavisam parasts zēns.

Bosem ir piecpadsmit gadu, viņš vairāk jūsmo par futbolu nekā par mācīšanos, tāpēc arī viņš ir parasts zēns. Betai ir četrpadsmit gadu, un viņa staigā ar zirgastē uzsietiem matiem, tāpat kā visas citas parastās meitenes.

Visā mājā ir tikai viena neparasta persona — Karlsons, kas dzīvo uz jumta. Jā, Karlsons dzīvo uz jumta, un tas vien jau ir neparasti. Var jau būt, ka citās pilsētās tā notiek, taču Stokholmā gan neviens nedzīvo mazā atsevišķā namiņā uz jumta. Bet re, Karlsons dzīvo. Viņš ir ļoti mazs, apaļš un pašapzinīgs cilvēciņš un turklāt prot

lidot. Ar lidmašīnu un helikopteru jau visi cilvēki prot lidot, bet vienīgi Karlsons prot lidot pats. Viņš tikai pagriež podziņu, kas atrodas uz viņa vēdera, netālu no nabas, un tūliņ uz viņa muguras ierūcas smalki izgudrots motoriņš. Karlsons brītiņu nogaida, kamēr motors taisa pirmos apgriezienus. Kad motors sāk strādāt ar pilnu jaudu, Karlsons paceļas gaisā un slīd cēli un cienīgi gluži kā kantora šefs, ja vispār var iedomāties kantora šefu ar motoru uz muguras.

Karlsons jūtas lieliski savā namiņā uz jumta. Vakaros viņš sēž uz lieveņa kāpnītēm, sūc pīpīti un raugās zvaigznēs. Uz jumta zvaigznes var saskatīt, protams, daudz labāk nekā no mājas, tāpēc jābrīnās, kādēļ uz jumta nedzīvo vairāk cilvēku. Mājas iemītnieki acīmredzot nezina, ka var dzīvot uz jumta, viņi pat nezina, ka tur augšā • atrodas Karlsona namiņš, jo tas labi paslēpts aiz lielā dūmeņa. Un vispār — vai tad lielie cilvēki pamanīs tādu mazu namiņu, kaut arī pret to pa- kluptu. Reiz Karlsona namiņu pamanīja kāds skursteņslauķis, kas grasījās tīrīt dūmeni. Viņš ļoti izbrīnījās un sevī noteica:

«Savādi, mazs namiņš. Gandrīz vai neticami. Bet te, nudien, ir mazs namiņš, lai nu kā tas šeit nokļuvis!»

Tad viņš sāka tīrīt dūmeni, namiņu aizmirsa un nekad par to vairs nedomāja.

Brālītis bija ļoti priecīgs, ka iepazinās ar Karlsonu, jo, tiklīdz atlidoja Karlsons, tā sākās uztraucoši notikumi. Varbūt Karlsons arī priecājās par šo iepazīšanos, jo, lai nu tas būtu kā būdams, bet dzīvot vientuļi namiņā, par kuru nevienam nav ne mazākās jausmas, nevar būt visai omulīgi. Protams, ir jauki, ja, lidojot garām, kāds tev uzsauc: «Cau, čau, Karlson!»

Karlsons un Brālītis iepazinās vienā no tām nelāgajām dienām, kad nav ne mazākā prieka būt par Brālīti. Parasti Brālītis jūtas lieliski, jo viņš taču ir visas ģimenes mīlulis, ko visi lolo un lutina. Tomēr dažreiz viņam nemaz neveicas. Māmiņa viņu rāj, ka atkal saplēstas bikses, Beta sauc: «Noslauki degunu!» — bet tētis pukojas, ka viņš laikus nav pārnācis mājā no skolas.

—    Kas tā par slaistīšanos pa ielām, — tētis sacīja.

«Slaistīšanās pa ielām» — tētis taču nezināja, ka Brālītis saticis uz ielas sunīti. Mazu, skaistu sunīti, kas bija apošņājis Brālīti, luncinājis astīti un labprāt gribēja kļūt par Brālīša sunīti.

Bijis tas atkarīgs no Brālīša, tad sunītis tūliņ būtu viņa. Bet tētis un māmiņa, par nelaimi, negrib, ka mājās ir sunītis. Turklāt ielas stūrī parādījās kāda sieviete un sauca: «Riki! Riki!» Brālītis tad saprata, ka sunītis nebūs viņa.

—    Tā vien liekas, ka man visu mūžu būs jānodzīvo bez sunīša, — Brālītis sarūgtināts noteica šajā nelāgajā dienā. — Tev, māmiņ, ir tētis; Bose un Beta vienmēr turas kopā, tikai man… man nav neviena!

—   Mīlulīt, tev taču esam mēs visi! — māmiņa izsaucās.

—    Neesat vis… — Brālītis atteica vēl skumjāk, jo pēkšņi viņam likās, ka tiešām visā pasaulē viņam nav neviena.

Kaut kas viņam tomēr bija — sava paša istaba, un tajā viņš iegāja.

Bija gaišs, jauks pavasara vakars un logi atvērti. Baltie aizkari viegli plīvoja, it kā mādami blāvajām zvaigznītēm pie pavasara debesīm.

Brālītis piegāja pie loga un lūkojās ārā. Viņš domāja par jauko sunīti un prātoja, diezin ko tas tagad dara. Varbūt guļ grozā kaut kur virtuves kaktā, un blakus grozam varbūt sēž cits puisēns, nevis Brālītis, glauda sunīša pinkaino galviņu un saka: «Riki, tu esi brīnišķīgs suns!»

Brālītis smagi nopūtās. Tad viņš izdzirda vieglu dūkoņu. Tā kļuva stiprāka, un gar logu rāmi aizlidoja mazs, apaļš vīriņš. Tas bija Karlsons, kas dzīvo uz jumta, bet toreiz Brālītis to vēl nezināja.

Karlsons tikai uzmeta Brālītim ilgu un vērīgu. skatienu un aizlidoja tālāk. Viņš uzlidoja uz pretējās mājas jumta, apmeta loku ap dūmeni un tad griezās atpakaļ pie Brālīša loga. Nu jau viņš lidoja ašāk un gluži kā īsta lidmašīna aiztraucās garām Brālītim. Tā viņš laidelējās vairākas reizes, un Brālītis tikai klusi stāvēja pie loga un juta saltas tirpas, jo ne jau katru dienu gar logu lidinās mazi, apaļi cilvēciņi. Tad Karlsons samazināja ātrumu un, pielaidies pie pašas loga palodzes, teica:

—   Cau, čau! Vai drīkstu uz brītiņu še nolaisties?

—   Jā, lūdzu, — Brālītis atbildēja un piebilda: — Vai nav grūti tā lidot?

—   Itin nemaz. Man tas nav grūti, jo esmu pasaules labākais lidotājs. Taču kuram katram ķēpausim to gan neieteiktu darīt, — Karlsons svarīgi skaidroja.

Brālītis sevī nodomāja, ka tas «ķēpausis» laikam ir viņš, un tūliņ izlēma nekad nemēģināt lidot.

—    Ka tevi sauc? — Karlsons vaicaja.

—   Par Brālīti. īstenībā gan esmu Svante Svantesons, — Brālītis atbildēja.

—    Vai, kur savādi, bet mani sauc par Kari- sonu. Tikai par Karlsonu. Čau, čau, Brālīt, — Karlsons sacīja.

—   Cau, čau, — Brālītis atbildēja.

—   Cik tev gadu? — Karlsons tincināja.

—    Septiņi, — Brālītis atteica.

—    Jauki. Parunāsimies, — Karlsons ierosināja,

Aši viņš pārsvieda resnās kājeles pār palodzi un atradās istabā.

—     Bet cik tev gadu? — Brālītis painteresējās, jo viņam šķita, ka Karlsons izturas pārlieku bērnišķīgi, lai būtu pieaudzis.

—     Cik man gadu? Varu tev tikai teikt, ka esmu vīrs pašos spēka gados, — Karlsons atbildēja.

Brālītim nebija īsti skaidrs, ko nozīmē vīrs pašos spēka gados. Varbūt viņš arī ir pašos spēka gados, tikai pats to nezina, tāpēc piesardzīgi vaicāja:

—    Kuri tad ir tic spēka gadi?

—     Itin visi, — Karlsons pašapmierināts atteica. — Vismaz tā tas ir ar mani. Esmu skaists, gudrs un diezgan tukls, kā jau vīrs spēka gados, — viņš piebilda.

Tad viņš piegāja pie grāmatu plaukta un paņēma tvaika mašīnu, kas stāvēja uz plaukta.

—    Iedarbināsim to, — Karlsons izlēma.

—     Nevar. Mašīnu drīkst iedarbināt tikai tad, ja klāt ir tētis vai Bose, — Brālītis aizrādīja.

—     Tētis, Bose vai Karlsons, kas dzīvo uz jumta. Pasaules labākais tvaika mašīnu meistars. Pasaki to savam tētim! — Karlsons izsaucās.

Aši viņš paķēra pudelīti ar denaturēto spirtu, piepildīja mazo spirta lampiņu un aizdedzināja. Lai gan Karlsons bija pasaules labākais tvaika mašīnu meistars, viņš tomēr ar šķidrumu rīkojās neveikli, izlēja to, un uz plaukta viļņojās vesels spirta ezeriņš. Spirts aizdegās, un ap tvaika mašīnu jautri sāka dejot mazas, zilas liesmiņas. Brālītis iekliedzās un metās pie plaukta.

—   Mieru, tikai mieru! — Karlsons brīdināja, pacēlis apaļo roķeli.

Bet Brālītis nevarēja palikt mierīgs, redzot, ka deg. Viņš paķēra mitru lupatu un apdzēsa jautrās liesmiņas. Tās pameta uz plaukta lielus, netīrus traipus.

—    Redzi nu, kāds izskatās grāmatu plaukts. Ko teiks māmiņa!— Brālītis raizējās.

—    Ak, parasts notikums! Pāris nenozīmīgu traipu uz grāmatu plaukta — tas ir nieks. Tā arī pasaki savai mātei, — Karlsons pamācīja.

iViņš nometās ceļos pie tvaika mašīnas, un viņa acis spulgoja.

—   Tā tūliņ sāks darboties, — viņš apgalvoja,

Un tā notika. Pēc maza brītiņa mašīna sāka rūkt: puf, puf, puf. Tā, nudien, bija lieliska tvaika mašīna, un Karlsons izskatījās tik lepns un laimīgs, it kā pats to būtu darinājis.

—    Jāpārbauda drošības ventilis. Vienmēr notiek nelaime, ja nepārbauda drošības ventili, — Karlsons sacīja un sāka griezt kādu mazu sviru.

Puf, puf, puf — mašīna elsa aizvien ātrāk un ātrāk. Beidzot tā pat aizelsās, kā auļot auļoja, un Karlsona acis staroja. Brālītis vairs nedomāja par traipiem uz grāmatu plaukta, viņš jutās briesmīgi lepns par pasaules labāko mašīn- meistaru Karlsonu, kas tik lieliski bija pārbaudījis drošības ventili.

—        Āre, Brālīt, kāds varens puf, puf, puf! Pasaules labākais tvaika mašīnu meistars… — tālāk Karlsons netika, jo atskanēja briesmīgs blīkšķis, un mašīna pēkšņi bija beigta un pagalam, istabā mētājās tikai mašīnas lauskas.

—        Tā eksplodēja, — Karlsons jūsmoja, it kā mašīna būtu izdarījusi kādu brīnumainu triku. — Nudien, tā eksplodēja! Tas tik bija blīkšķis!

Taču Brālītis nespēja priecāties, acīs viņam sariesās asaras.

—        Mana tvaika mašīna. Nu tā ir pagalam, — viņš bēdājās.

—         Parasts notikums, — Karlsons mierināja uti māja ar mazo, apaļo roķeli. — Drīz tu dabūsi jaunu.

—   No kurienes? — Brālītis brīnījās.

—   Man augšā ir vairāki tūkstoši mašīnu.

—    Kur augšā? — Brālītis nesaprata.

—        Nu, manā jumta namiņā, — Karlsons paskaidroja.

—         Vai tad tev uz jumta ir namiņš? Un tajā atrodas vairāki tūkstoši tvaika mašīnu? — Brālītis taujāja.

—        Nu jā, vismaz kādi pāris simti, — Karlsons atbildēja.

—        Ak, es labprāt gribētu redzēt tavu namiņu, — Brālītis lūdzās. Tavu brīnumu, mazs namiņš uz jumta, un tajā dzīvo Karlsons.

—        Un namiņš pilns ar tvaika mašīnām. Vairāki simti mašīnu, — Brālītis izsaucās.

—        Jā, tieši skaitījis jau nu neesmu, cik daudz lur vēl palikušas, bet vairāki duči būs noteikti,— Karlsons stāstīja. — Laiku pa laikam viena otra mašīna eksplodē, bet savi pāris duči gan vēl būs.

—        Tad jau es vienu varētu dabūt, — Brālītis bilda.

—   Nu protams, — Karlsons atbildēja.

—• Vai tūliņ? — Brālītis vaicāja.

—    Njā, iepriekš man mazliet jāapskatās. Jāpārbauda drošības ventilis un citas daļas, — Karlsons skaidroja. — Bet mieru, tikai mieru! Mašīnu tu dabūsi citudien.

Brālītis sāka lasīt kopā to, kas bija palicis pāri no viņa mašīnas.

—    Diezin ko teiks tētis, — viņš noraizējies čukstēja.

Karlsons pārsteigts sarauca uzacis.

—    Nieka tvaika mašīnas dēļ! Tās taču pavisam parastas, par to nu gan nav ko uztraukties. Es jau pats pateiktu, ja tikai man būtu laiks viņu sagaidīt. Tagad man jādodas uz mājām un jāredz, kas tur notiek.

—   Jauki, ka tu atnāci, kaut arī tvaika mašīna … Vai tu vēl kādreiz atnāksi? — Brālītis vaicāja.

—   Mieru, tikai mieru, — Karlsons sacīja un pagrieza podziņu. Motors sāka dūkt, un Karlsons stāvēja un gaidīja, kamēr varēs pacelties gaisā. Tad viņš atrāvās no grīdas un apmeta pāris apļu.

—   Motors niķojas. Vajadzēs iegriezties darbnīcā, lai motoru ieeļļo. Varētu jau arī pats to izdarīt, esmu taču pasaules labākais mašīnmeis- tars, bet man nav laika… nē, labāk gan iegriezīšos darbnīcā.

Brālītim arī likās, ka tā būs labāk.

Karlsons izlidoja ārā pa logu, viņa mazais, apaļais augumiņš skaisti iezīmējās pret zvaigžņotajām pavasara debesīm.

—   Cau, čau, Brālīt! — viņš teica un pamāja ar apaļo roķeli.

Tad Karlsons aizlidoja.

KARLSONS CEĻ TORNI

—    Es jau teicu, ka viņu sauc par Karlsonu un viņš dzīvo uz jumta. Kas tur tik savāds? Cilvēks taču var dzīvot, kur viņam tīk, — Brālītis sacīja.

—    Nemels niekus, bērniņ! — māmiņa viņu apsauca. — Tu mūs visus tā pārbiedēji. Tvaika mašīna eksplodējot varēja tevi ievainot, vai tu to saproti?

—    Nu jā. Bet Karlsons tomēr ir pasaules labākais tvaika mašīnu meistars, — Brālītis atbildēja un nopietni lūkojās uz māti. Viņai taču vajadzētu saprast, ka nevar sacīt — nē, ja pasaules labākais tvaika mašīnu meistars piedāvājas iedarbināt mašīnu.

—    Cilvēkam jāatbild pašam par saviem darbiem, Brālīt. Nevar vainot nez kādu Karlsonu, kas dzīvo uz jumta, jo tāda Karlsona vispār nemaz nav, — tēvs aizrādīja.

—    Ir gan! — Brālītis tiepās.

—   Arī lidot viņš prot! — Bose zobgalīgi piebilda.

—    Nu jā, ka prot! Gan viņš atkal atlidos, un tad tu redzēsi pats, — Brālītis nerimās.

—    Būtu labi, ja viņš atlidotu rīt. Ja es viņu redzēšu, tu dabūsi no manis vienu kronu, — Beta apsolīja.

—    Rīt viņš gan nevar ierasties. Viņam darbnīcā jāiesmērē motors, — Brālītis skaidroja

—   Zini, tev pašam vajadzētu kārtīgi iesmērēt. Paraugies, kāds izskatās tavs grāmatu plaukts! — māte izsaucās.

—    Karlsons saka, tas esot pavisam parasts. — Brālītis pavirši atmeta ar roku, tieši tā, kā to bija darījis Karlsons, lai māmiņa saprastu, ka par grāmatu plauktu, nudien, nav vērts runāt. Tomēr māmiņa viņu nemaz neievēroja.

—    Ak tā saka Karlsons! Nu tad pateic viņam, ja viņš vēl kādreiz bāzīs še savu degunu, es viņam tā iesmērēšu, ka viņš nemūžam to neaizmirsīs.

Brālītis klusēja. Viņš domāja, cik tas briesmīgi, ka māmiņa var tā sacīt par pasaules labāko tvaika mašīnmeistaru. Bet ko labu var gaidīt tādā nejaukā dienā, kad viss acīmredzot sagriezies ačgārni.

Pēkšņi Brālītis sāka ilgoties pēc Karlsona. Karlsons bija tik jautrs un možs, vicināja rokas un teica, ka nepatikšanas esot nieks, tāpēc lieki uztraukties. Brālītis ļoti ilgojās pēc Karlsona.

Tai pašā laikā viņš juta nemieru. Ja nu Karlsons vispār vairs nenāk?

—   Mieru, tikai mieru, — Brālītis klusi teica, (ieši tā, kā to mēdza sacīt Karlsons. — Viņš taču bija solījies ierasties, un Karlsons ir cilvēks, uz kuru var paļauties, tas ir skaidrs kā diena.

Nebija aizritējušas pat pāris dienas, pēkšņi parādījās Karlsons. Brālītis gulēja uz grīdas un lasīja, kad izdzirda dūkoņu, un pa logu kā milzu kamene ielidoja Karlsons. Dungodams jautru dziesmiņu, viņš laidelējās gar sienām. Lāgu lāgiem apstājās un aplūkoja gleznas. Galvu pašķiebis, viņš piemiedza acis.

—   Skaistas gleznas! Varen skaistas gleznas! Lai gan gluži tik skaistas kā manējās tās nav,— viņš sacīja.

Brālītis bija pietraucies kājās, aiz sajūsmas galīgi apmulsis. Viņš tik ļoti priecājās, ka ieradies Karlsons.

—    Vai tev tur augšā ir daudz gleznu? — viņš

vaicāja.

—    Vairāki tūkstoši, — Karlsons atbildēja. — Gleznoju tās brīvajā laikā. Gleznoju gailīšus, putniņus un citas skaistas lietas. Esmu pasaules

labākais gleznotājs, — viņš piebilda, ar elegantu pagriezienu nolaizdamies blakus Brālītim.

—     Vai dieniņ! — Brālītis brīnījās. — Bet saki, vai es nevarētu aiziet tev līdz uz tavu namiņu un apskatīties tavas tvaika mašīnas un gleznas?

—     Nu protams! Skaidrs. Tu būsi mīļš viesis… kādu citu dienu, — Karlsons atteica.

—   Bet drīzāk, — Brālītis lūdzās.

—   Mieru, tikai mieru, — Karlsons atbildēja.

—    Es iepriekš mazliet uzposīšu, tas neaizņem daudz laika. Pasaules labākā kalpone, kas tā varētu būt? — Karlsons šķelmīgi vaicāja.

—   Laikam gan tu, — Brālītis atbildēja.

—    Laikam… laikam… — Karlsons izsaucās.

—   Vai tu vēl šaubies? Pasaules labākā un čaklākā kalpone ir Karlsons, kas dzīvo uz jumta, to zina visi.

Un brālītis labprāt ticēja, ka Karlsons ir «pasaules labākais» itin visos gadījumos. Droši vien viņš ir arī pasaules vislabākais rotaļbiedrs, to jau Brālītis bija pieredzējis. Kristers un Gunila arī bija labi, bet ne jau tik lieliski kā Karlsons, kas dzīvo uz jumta. Brālītis nolēma, ka nākamo reizi, kad kopā ar Kristeru un Gunilu nāks mājas no skolas, viņš pastāstīs biedriem par Karlsonu. Kristers nebeidza vien stāstīt par savu suni, ko sauca par Riksi. Sā suņa dēļ Brālītis sen apskauda Kristeru.

«Nu, ja viņš rīt atkal sāks lielīties ar savu veco Riksi, tad es viņam pastāstīšu par Karlsonu,» Brālītis sevī nodomāja. «Riksi nemaz nevar salīdzināt ar Karlsonu, kas dzīvo uz jumta,» es viņam teikšu.

Tomēr Brālītis neko tik dedzīgi nekāroja kā sunīti.

Karlsons pārtrauca viņa pārdomas.

—    Es briesmīgi vēlos padauzīties, — viņš sacīja un ziņkāri lūkojās apkārt. — Vai tvaika mašīnu tev vairs nav?

Brālītis purināja galvu. Tvaika mašīna! Bet lagad te ir Karlsons, nu varētu ienākt tētis un māmiņa, tad viņi redzētu, ka Karlsons tiešām ir. Arī Bose un Beta varētu ienākt, ja ir mājās.

—   Vai tu nenāksi man līdzi un nepadosi labu- dienu manam tētim un māmiņai? — Brālītis jautāja.

—   Ar lielāko prieku! — Karlsons atbildēja. — Viņiem būs patīkami iepazīties ar mani, tādu gudrinieku un skaistuli.

Karlsons pastaigājās šurpu turpu pa istabu un izskatījās ļoti apmierināts.

—    Esmu arī diezgan apaļš, — viņš piebilda.

— Vīrs pašos spēka gados. Tavs tētis un māmiņa priecāsies iepazīties ar mani.

Tieši tajā brīdī Brālītis sajuta vieglu ceptas gaļas smaržu, kas vēdīja no virtuves. Viņš saprata, ka pienācis pusdienu laiks. Brālītis nolēma, ka Karlsons iepazīsies ar viņa vecākiem pēc pusdienām. Var iziet plāni, ja traucē māmiņu, kad tā cep kotletes. Turklāt varbūt tētim vai māmiņai ienāk prātā izprašņāt Karlsonu par tvaika mašīnu un traipiem uz grāmatu plaukta. Tas nedrīkst notikt. Nekādā gadījumā. Sēžot pie pusdienu galda, Brālītis pūlēsies ieskaidrot tētim un māmiņai, kā jāizturas pret pasaules labāko tvaika mašīnmeistaru. Vajadzīgs tikai mazliet laika. Pēc pusdienām, jā, tā būs pareizi, viņš uzaicinās visu ģimeni savā istabā.

«Nāciet, lūdzu, iekšā, tas ir Karlsons, kas dzīvo uz jumta.» Vai dieniņ, kā viņi brīnīsies! Tas tikai būs joks!

Karlsons pēkšņi apstājās. Stāvēja pavisam mierīgi un kā putnu suns ošņāja gaisu.

—   Gaļas kotletes, kā man.garšo labas gaļas kotletes! — viņš izsaucās.

Brālītis samulsa. Pēc šādiem vārdiem varēja teikt tikai vienu: «Lūdzu, paliec un paēd kopā ar mums pusdienas.» Tomēr viņš lāgā neiedrošinājās aicināt Karlsonu līdzi, iepriekš nepajautājis māmiņai. Pavisam citādi tas bija ar Kristeru un Gunilu. Tos viņš droši pašā pēdējā brīdī, kad visi jau sēdēja pie galda, varēja ievest līdzi un sacīt:

—   Lūdzu, mamiņ, Kristers un Gunila taču. arī dabūs zirņu zupu un pankūkas?

Bet aicināt sev līdzi mazu, apaļu, nepazīstamu tēvoci, kas sabojājis tvaika mašīnu un notriepis grāmatu plauktu, nē, to nevar! Lai gan šis mazais, apaļais tēvocis nupat bija teicis, ka viņam

ļoti garšojot gaļas kotletltes, Brālītim tagad jāpapūlas tās atnest Karlsonam, citādi viņš ar Brālīti varbūt vairs nerotaļāsies. Ak, māmiņas kotletes nozīmēja tik daudz!

—   Pagaidi brītiņu, es aiziešu uz virtuvi un tev dažas atnesīšu, — Brālītis sacīja.

Karlsons apmierināts pamāja.

—   Jauki, jauki! Tikai pasteidzies. Skatoties uz gleznām, kurās redzami gaiļi, paēdis netiksi!

Brālītis aizjoza uz virtuvi. Tur, apsējusi rū- I ainu priekšautu, ceptu kotlešu smaržas apņemta, pie pavarda stāvēja māmiņa. Viņa virs gāzes kratīja lielo cepamo pannu, un tajā palēcās uz augšu un apsviedās apkārt mazītiņas, brūnas kotletītes.

—   Skat, Brālītis! Tūliņ būs pusdienas, — māmiņa teica.

—    Mīļo māmucīt, vai es drīkstu paņemt uz tasītes dažas kotletītes un aiznest savā istabā,— Brālītis pieglaimīgā balsī lūdzās.

—        Mīlulīt, mēs taču tūliņ sēdīsimies pie galda, — māmiņa atbildēja.

—         Zinu, bet tomēr lūdzu, lūdzu. Pēc pusdienām es tev paskaidrošu, — Brālītis neatlaidās.

—   Nu labi, labi, iedošu tev dgžas.

Viņa uzlika uz šķīvīša sešas mazītiņas kotletītes. Vai, cik tās jauki smaržoja un bija tik maziņas un brūnas, tieši tādas, kādām jābūt kotletī- tēm. Brālītis ar abām rociņām paņēma šķīvīti un žigli šāvās savā istabā.

—         Še, ņem, Karlson! — viņš izsaucās, ienācis iekšā.

Bet Karlsons bija pazudis. Tur nu Brālītis stāvēja ar kotletītēm, taču Karlsona nebija. Brālītis jutās briesmīgi vīlies un apbēdināts.

—         Viņš aizgājis, — puisēns skaļi izsaucās, — tad jau…

—   Pīp, — pēkšņi nez kur iepīkstējās.

Brālītis palūkojās apkārt. Tad savas gultas

kājgalī zem segas viņš ieraudzīja kustīgu gubiņu. No turienes skanēja pīkstoņa. Pēc mirkļa no segas paspraucās ārā Karlsona sarkanā seja.

—         Hihihi! — Karlsons smējās. — «Viņš aizgājis,» tu teici, «viņš aizgājis!» Hihihi, neaizgāju vis, tikai izlikos!

Tad viņš pamanīja kotletītes. 2ips, Karlsons pagrieza podziņu, kas atradās uz.vēdera, motors sāka dūkt, un Karlsons aizlidoja no gultas tieši pie šķīvīša.

—         Smalka, brīnišķīga kotletīte! Gandrīz varētu domāt, ka to gatavojis pasaules labākais kotlešu cepējs… bet tā jau tas nav! — Karlsons izsaucās.

Tad viņš žigli nolaidās lejup un paķēra vēl vienu kotletīti.

Tieši tai brīdī māmiņa sauca:

—        Brālīt, mēs iesim pie galda, aši nomazgā rokas un nāc!

—         Man mazliet jāaiziet. Bet es drīz atgriezīšos. Apsoli, ka mani pagaidīsi, — Brālītis lūdzās.

—         Ko lai es pa to laiku daru? — Karlsons atteica un kā pārmezdams nosēdās uz grīdas blakus Brālītim.

—          Man taču kaut kas jādara. Vai tev tiešām vairs nav tvaika mašīnu?

—         Nē, bet ņem manus klucīšus, — Brālītis atbildēja.

—   Dod šurp! — Karlsons sauca.

Brālītis izņēma no skapja, kur glabājās viņa mantiņas, kastīti ar klucīšiem. Tie tiešām bija dažnedažādi smalki klucīši, no tiem varēja daudz ko uzcelt.

—         Te būs. Tu vari būvēt celtņus un automobiļus, un visu ko, — Brālītis pamācīja.

—         Vai ta tu domā, ka pasaules labākais celtnieks nezinās, ko no tiem taisīt, — Karlsons at-, trauca. Tad viņš iebāza mutē vēl vienu kotletīti un metās pie klucīšiem.

—         Tūliņ tu redzēsi, tūliņ, tūliņ, — viņš sauca un izbēra klucīšus uz grīdas.

Brālītim bija jāiet pusdienās, lai gan viņš labāk būtu palicis un lūkojies, kā pasaules labākais celtnieks ķeras pie darba.

Piegājis pie durvīm un pagriezies atpakaļ, viņš redzēja, ka Karlsons sēdēja uz grīdas un apmierināts dungoja:

—         Urā, urā, cik jauka spēle tā… es celtnieks apaļš, gudrs… un allažiņ tik mundrs… Urā, urā, jau spēle iesākta!

Pēdējos vārdus viņš nodziedāja, kad bija apēdis ceturto kotletīti.

Māmiņa, tētis, Bose un Beta jau sēdēja pie galda. Brālītis ieņēma savu vietu un apsēja servjeti.

—         Apsoli man kaut ko, māmiņ, un tu arī, tēt, — viņš teica.

—         Ko lai mēs tev apsolām? — māmiņa jautāja.

—    Vispirms apsoli, — Brālītis tiepās.

Tētis gan negribēja tā akli apsolīt.

—         Ej nu sazini, varbūt tu atkal gribēsi suni, — viņš teica.

—         Nē, suni ne, bet, ja vēlies, vari apsolīt arī suni. Taču šoreiz tas ir pavisam kas cits, tas nav bīstams. Lūdzu, apsoliet!

—         Nu, labi, labi, apsolām, — māmiņa piekrita.

—        Tā, tagad jūs esat apsolījuši, ka nepārme- tīsiet Karlsonam par tvaika mašīnu! — Brālītis apmierināts izsaucās.

—         Nu, vai zini, ko tad viņi var sacīt Karlsonam, kuru nekad nesastop, — Beta zobojās.

—        Viņi to sastaps. Pēc pusdienām. Viņš ir manā istabā, — Brālītis aizrādīja.

—        Ai, es gandrīz vai aizrijos! Vai tiešām Karlsons ir tavā istabā? — Bose brīnījās.

—   Jā, ir gan!

Brālītim tas patiesi bija svarīgs brīdis. Kaut nu viņi ātrāk paēstu, tad redzēs .. <

Māmiņa smaidīja.

—        Nudien, būs jauki satikt tavu Karlsonu, — viņa bilda.

—        To pašu teica arī Karlsons, — Brālītis apgalvoja.

Beidzot viņi bija apēduši kompotu. Beidzot māmiņa piecēlās no galda. Lielais mirklis bija klāt.

—   Nāciet visi, — Brālītis aicinaja.

—         Tev nemaz nav jāsauc, es nevaru rimties, pirms nebūšu redzējusi tavu Karlsonu, — Beta čaloja.

Brālītis gāja pirmais.

—         Atcerieties, ko apsolījāt, — ne vārda par tvaika mašīnu, — viņš brīdināja, piegājis pie durvīm.

Tad viņš nospieda rokturi un atvēra durvis.

Karlsons bija aizgājis. Tiešām aizgājis. Brālīša gultiņā zem segas nebija neviena.

Toties uz grīdas stāvēja no klucīšiem uzcelts tornis. Ļoti augsts un smails tornis. Lai gan Karlsons, protams, prata būvēt celtņus un auto-

mobilus, taču šoreiz viņš tikai bija krāvis klucīšus citu uz cita un izveidojis ļoti augstu un smailu torni. Pašā torņa augšā laikam gan bija domāts kupols. Uz pēdējā klucīša vīdēja uzbāzta kotlete.

KARLSONS IZGUDRO TELTI

Brālītis pārdzīvoja nejauku brīdi. Māmiņai nepatika, ja ar viņas kotletēm grezno torni, un viņa, protams, domāja, ka to izdarījis Brālītis.

—   Karlsons, kas dzīvo uz jumta… — Brālītis nobēra, bet tētis viņu stingri pārtrauca:

—   Met mieru šīm savām fantāzijām par Karlsonu!

Bose un Beta smējās.

—    Ir gan palaidnis šis Karlsons. Aizmūk tieši tad, kad mēs ienākam istabā, — Bose zobojās.

Apbēdinātais Brālītis ēda kotleti un vāca kopā klucīšus. Pašlaik nav vērts pieminēt Karlsonu. Tomēr bez Karlsona viņš sajuta tukšumu,"briesmīgu tukšumu.

—    Iesim dzert kafiju un nedomāsim par Karlsonu, — tētis aicināja un papliķēja Brālītim pa vaidziņu.

Kafiju viņi parasti dzēra dzīvojamā istabā pie kamīna. To viņi darīja arī šovakar, lai gan bija iestājies silts un gaišs pavasaris, un liepām, kas auga gar ielas malām, raisījās mazas, zaļas lapiņas. Kafija Brālītim negaršoja, bet viņam patika sēdēt pie kamīna kopā ar māmiņu, tēti, Bosi un Betu.

—   Aizver acis, māmiņ, — Brālītis ierunājās, kad māmiņa bija nolikusi paplāti uz mazā kafijas galdiņa pie kamīna.

—   Kādēļ, mīlulīt? — māmiņa vaicāja.

—   Tu taču saki, ka negribi redzēt, ja ēdu cukuru, bet es vēlos paņemt vienu graudiņu, — Brālītis skaidroja.

Viņam bija nepieciešams kāds mierinājums. Kādēļ Karlsons bija aizbēdzis? Tā rīkoties ir neglīti — aizbēgt un pamest tikai vienu kotletīti.

Brālītis sēdēja savā iemīļotajā vietā pavisam luvu pie kamīna. Šī kafijas stunda bija visjaukākais brīdis dienā. Tad varēja tērzēt ar māmiņu 1111 tēti, viņi atbildēja un klausījās; parasti jau viņiem nebija laika. Bija tik jauki vērot, ka Bose ķīvējās ar Betu, zobodami viens otru par «zubrīšanu»? «Zubrīšana» laikam bija kaut kas smal- kāks nekā mācīšanās pirmskolā, kurā gāja Brā-

Utis. Viņš labprāt gribēja pastāstīt par notikumiem savā skolā, bet tas interesēja vienīgi tēti un māmiņu. Bose un Beta par tiem tikai smējās, un Brālītis sargājās darīt kaut ko tādu, lai neizraisītu viņu zobgalīgos smieklus. Starp citu, Bose un Beta ne visai mēdza ķircināt Brālīti, jo viņš veikli prata atcirst pretī. Ko citu lai iesāk, ja cilvēkam ir tāds brālis kā Bose un tāda māsa kā Beta.

—    Saki, Brālīt, — vai tu jau izmācījies savus uzdevumus? — māmiņa painteresējās.

Šādas sarunas Brālītim nebija pa prātam. Bet, tā kā māmiņa neko nebija iebildusi par cukura graudiņu, tad viņš varonīgi izturēja šo sarunu.

—    Nu skaidrs, ka izmācījos, — viņš drūmi atteica.

Brālītis visu laiku domāja par Karlsonu. Vai tad viņi tiešām nesaprot, ka viņam mācīšanās nav prātā, kamēr viņš neizdibinās, kur palicis Karlsons!

—    Kas tev bija uzdots? — ievaicājās tētis.

Brālītis aplam sapīka. Vai šiem jautājumiem

tiešām nebūs gala? Vai tad tāpēc sēž tik jauki pie kamīna, lai noņemtos ar sarunām par mācīšanos?

—   Mums jāizmācās alfabēts. Viss garais alfabēts, un to es zinu — pirmais burts ir A, tam seko visi citi burti, — Brālītis sacīja.

Viņš paņēma vēl vienu graudiņu cukura un atkal domāja par Karlsonu. Lai viņi pļāpā, cik uziet. Brālītis domāja par Karlsonu un prātoja, vai viņu vispār vairs satiks.

Brālīti no viņa> sapņiem iztraucēja Beta.

—   Dzirdi, Brālīt! Vai gribi nopelnīt divdesmit piecas ēras?.

Brālītis viņas vārdus uzreiz neapjēdza. Protams, viņš ar prieku nopelnītu, divdesmit piecas ēras, taču jāzina, ko Beta īsti no viņa grib.

—     Divdesmit piecas ēras ir par maz, — viņš noteikti atbildēja. — Tagad viss tik dārgs. Kā tu domā, cik maksā piecdesmit ēru saldējumu porcija?,

—    Nu taču laikam piecdesmit ēras, — Beta, viltīgi smaidīdama, atteica.

—     Nu, redzi nu, — Brālītis sacīja. — Vai tagad tu saproti, ka divdesmit piecas ēras ir par inaz?

—     Tu jau vēl nemaz nezini, par ko ir runa. Tev itin nekā nevajadzēs darīt, drīzāk kaut ko nedarīt, — Beta bilda.

—   Un ko ta man nevajadzēs darīt?

—   Nebāzt šovakar degunu dzīvojamā istabā.

—, Šovakar atnāks Pelle. Betas jaunais pielūdzējs, — Bose paskaidroja.

Brālītis pamāja ar galvu. Lieliski viņi izdomājuši! Māmiņa un tētis ies uz kino, Bose uz ILitbola sacīksti, un Beta dzīvojamā istabā pļāpas ar savu Džonīti, bet Brālītim par divdesmit piecām ērām vajadzēs kvernēt savā istabā. Tāda ir tā viņa ģimene.

—      Bet kādas viņam ausis? Vai viņš tāds pats lutausis kā tavs bijušais Džonītis? — Brālītis vaicāja.

To viņš teica ar nolūku, lai ķircinātu Betu.

—     Nu tu pati dzirdi, māmiņ! Vai tagad tu saproti, ka man viņš jādabū prom? Viņš aizbaida visus manus ciemiņus, — Beta pukojās.

—     Nerunā niekus, — māmiņa apsauca māsu. Viņai nepatika, ka bērni ķildojās.

—     Nē, es runāju patiesību, — Beta tiepās. — Vai ta viņš neaizbiedēja Klašu? Brālītis stāvēja, ilgu laiku blenza uz Klašu un tad teica: «Betai tādas ausis nepatīk!» Skaidrs, ka pēc tādiem vārdiem Klass vairs nevarēja še rādīties.

—    Mieru, tikai mieru, — Brālītis runāja tādā pašā balsī kā Karlsons. — Mieru, tikai mieru! Es sēdēšu savā istabā un darīšu to par velti. Neņemšu maksu tāpēc, ka jūs negribat mani redzēt!

—   Jauki! Nu tad zvēri! Zvēri, ka nerādīsies visu vakaru! — Beta uzstāja.

—    Zvēru! Kāda man daļa gar taviem Džonī- šiem. Esmu ar mieru pats samaksāt divdesmit piecas ēras, lai viņus neredzētu, — Brālītis attrauca.

Pēc neilga laiciņa Brālītis tiešām sēdēja savā istabā, turklāt gluži par velti. Māmiņa un tētis bija aizgājuši uz kino, Bose aizskrējis uz stadionu, bet Brālītis, ja mazliet pavēra durvis, dzirdēja dzīvojamā istabā klusas čalas. Tur sēdēja Beta un pļāpāja ar savu Pelli. Brālītis pāris reižu attaisīja vaļā durvis un pūlējās sadzirdēt, ko viņi tur murmina, tomēr tas neizdevās. Tad viņš apstājās pie loga un raudzījās ārā mijkrēslī. Centās saskatīt, vai uz ielas nav Kristera un Gunilas. Bet tur tikai kāvās paris prāvāku zēnu. Tas bija briesmīgi interesanti. Kamēr viņi kāvās, Brālītis skatījās, bet kautiņš drīz beidzās, un Brālīti atkal pārņēma garlaicība. .

Tad viņš izdzirda debešķīgas skaņas. Viņš dzirdēja motora dūkoņu, un pēc īsa brīža pa logu ielidoja Karlsons.

•— Cau, čau, Brālīt! — viņš bezrūpīgi sauca.

—    Čau, čau, Karlson! —- Brālītis atbildēja. — Kur tu biji pazudis?

—    Kā tā? Ko tu ar to gribi sacīt? — Karlsons vaicāja.

—   Nu jā, tu taču pazudi. Tieši tai brīdī, kad vajadzēja iepazīties ar tēti un māmiņu. Kādēļ tu aizmuki? — Brālītis laujāja.

Karlsons iespieda rokas sānos un izskatījās sapīcis.

—   Kaut kas nedzirdēts! Vai tad cilvēkam nav tiesības pieskatīt savu māju? Saimniekam taču jā- mpējas par savu māju, kā tad citādi? Vai es esmu vainīgs, ja tavs tētis un māmiņa nāk tieši tad, kad es aizeju uz mājam?

Viņš pameta apkārt skatienu.

—   Starp citu … kur palicis mans tornis? Kas i/jaucis manu jauko torni, un kur palikusi mana kotlete? — viņš prašņāja.

Brālītis samulsa.

—   Nedomāju, ka tu atgriezīsies, — viņš izbijies čukstēja.

—   Nu saki viens cilvēks! — Karlsons iekliedzās. — Pasaules labākais celtnieks izveido lorni, un kas notiek? Vai kāds uzceļ tam apkārt sētiņu un pieskata, lai tornis paliktu uz laiku laikiem? Lika pagaidīt! Torni sagrauj un kotleti apēdi

Karlsons apsēdās uz kāda zema ķeblīša un sabozās.

—    Nieki! Tā pavisam parasta lieta. Par to nu gan nav vērts uztraukties, — Brālītis aizrādīja un pavicināja roku tieši tā, kā darīja Karlsons.

—    Tev viegli runāt, —Karlsons atcirta. —Sagraut jau ir nieks, pēc tam teikt, ka tā pavisam parasta lieta — un viss kārtībā. Bet ko lai saku es, kas torni uzcēla ar šīm mazajām rociņām?

Viņš pabāza savas apaļās roķeles Brālītim pie deguna. Tad no jauna apsēdās uz ķeblīša un izskatījās vēl vairāk sabozies.

—   Man pietiek, man pietiek, ja izturas šitā! — viņš sauca.

Brālītis jutās gauži izmisis. Viņš nezināja, ko iesākt. Krietnu brītiņu valdīja klusums. Beidzot Karlsons teica:

—    Ja es saņemtu kādu nelielu dāvanu, tad varbūt atkal kļūtu priecīgs. Nevaru apgalvot, bet varbūt tomēr kļūtu priecīgs, ja saņemtu kādu dāvaniņu.

Brālītis žigli pietecēja pie galda un sāka rakņāties pa atvilktni, jo tur tiešām bija daudzas smalkas mantiņas: marku kolekcija, akmentiņi, krāsainie zīmuļi un alvas zaldātiņi. Tur atradās arī maza kabatas laternīte, kas Brālītim ļoti patika.

—   Varbūt tu gribētu šito? — viņš vaicāja un rādīja Karlsonam laternīti.

Karlsons uzmeta tai ašu skatienu.

—   Jā, tieši tāda mantiņa mani iepriecinātu,— viņš atbildēja. — Tik smalka tā gan nav, kāds bija mans tornis, bet, ja to dabūtu, tad mēģinātu kļūt maķenīt priecīgāks.

—    Se, tā ir tava, — Brālītis sacīja.

—     Vai tā deg? — Karlsons aizdomīgi ierunā

jās un nospieda podziņu. Jā, laternlte aizdegās, un Karlsona acis sāka spulgot.

—         Iedomājies, kad es rudens vakaros staigāju pa jumtu un ārā ir tumšs, tad varēšu iededzināt laternīti un apgaismot ceļu uz mājām, un man nebūs jāmaldās ap dūmeņiem, — viņš teica un noglaudīja laternīti.

Šie vārdi Brālīti tiešām iepriecināja. Viņš tikai Ilgojās vienu: kaut Karlsons viņu kādreiz paņemtu līdzi uz jumta un viņi varētu pastaigāties lumsā un apgaismot ceļu ar laternīti.

—        Cau, čau, Brālīt, nu es atkal esmu priecīgs. Pasauc šurp savu māmiņu un tēti, gribu ar viņiem iepazīties. — Karlsons sauca.

—   Viņi aizgāja uz kino, — Brālītis atbildēja.

—        Uz kino! Lai gan varēja satikt mani! — Karlsons pārsteigts izsaucās.

—        Mājās ir tikai Beta… un viņas jaunais Džonītis. Viņi sēž dzīvojamā istabā, un es tur nedrīkstu iet.

—         Nu saki viens cilvēks, — Karlsons iekliedzās. — Tu nedrīksti iet uz turieni, kur gribi? To nu gan mēs necietīsim. Nāc…

—   Bet es apsolīju, — Brālītis skaidroja.

—         Un es atkal apsolīju,- tiklīdz pamanīšu Lidu netaisnību, tūliņ kā vanags metīšos tai virsū, — Karlsons iebilda.

Viņš piegāja pie Brālīša un papliķēja tam pa plecu.

—    Ko ta tu īsti apsolīji?

—        Apsolīju, ka visu vakaru nerādīšos dzīvojamā istabā.

—        Nu tad nerādies ar. Bet es gan gribu redzēt Uetas jauno Džonīti, — Karlsons prātoja.

—        Zini, es jau ari to briesmīgi gribētu. Viņas agrākais Džonītis bija nāvīgs lutausis. Gribētu redzēt, kādas ausis ir tagadējam, — Brālītis sacīja.

—         Nu, tad es jau ar to gribētu redzēt! — Karlsons teica. — Pagaidi, gan es ko izdomāšu. Esmu taču Karlsons, pasaules labākais delveris!

Viņš paskatījās apkārt.

—         Te būs. Sega… tieši tā mums nepieciešama. Es jau zināju, ka tomēr ko izdomāšu, — Karlsons bilda.

—   Nu ko ta tu izdomāji? — Brālītis brīnījās.

—         Tu apsolīji, ka visu vakaru nerādīsies dzīvojamā istabā, vai ne? Bet, ja ieiesi tajā, uzklājis sev virsū segu, tad tevi neredzēs.

—   Bet… bet… — Brālītis stostījās.

•— Ja iesi zem segas, tad jau tu nerādīsies, lūdzu bez visiem «bet», — Karlsons noteikti pamācīja. — Ari mani zem segas neredzēs. Betai tas būs taisnīgs sods. Ja viņa tāda muļķe… Nabaga Beta, viņa mani neredzēs …

Viņš norāva segu no Brālīša gultas un uzmeta to sev uz galvas.

—   Nāc, nāc! Ienāc manā telti! — viņš aicināja.

Brālītis palīda zem segas, un Karlsons stāvēja zem tās un smējās.

—    Beta taču neteica, ka negrib redzēt telti dzīvojamā istabā? Katrs cilvēks priecāsies, ieraudzījis telti. Sevišķi tādu telti, kurā deg uguntiņa, — Karlsons sacīja un aizdedzināja laternīti.

Brālītis nebija tik pārliecināts, ka Beta priecāsies par telti, bet viņam pašam gan likās satraucoši un noslēpumaini atrasties zem segas kopā ar Karlsonu, kura rokā spīdēja laternite. 1 tralltis pat atzina, ka viņi varētu palikt tepat un rotaļāties tālāk, bet Karlsons tam nepiekrita.

35

—    Netaisnību es neciešu. Man jātiek dzīvojamā istabā, lai tas maksā ko maksādams, — viņš tiepās.

Un tad telts sāka virzīties uz durvju pusi. Brā- - lītim atlika tikai sekot. No segas izspraucās maza, apaļa roķele, saķēra durvju rokturi, nospieda to un ļoti klusi un piesardzīgi atvēra durvis. Tā telts iegāja priekštelpā, kuru no dzīvojamās istabas atdalīja biezs aizklājs.

—   Mieru, tikai mieru, — Karlsons čukstēja. Telts klusītiņām šķērsoja priekštelpu un apstājās pie aizklāja. Čalas tagad bija dzirdamas skaidrāk, taču ne tik skaidri, lai varētu saprast vārdus. Lampa dzīvojamā istabā bija izdzēsta. Betai un Pellem acīmredzot pietika vājās gaismas, kas ieplūda pa logu.

—   Tas ir jauki, tad viņi labāk ieraudzīs manu kabatas laternīti, — Karlsons prātoja.

Nupat viņš laternīti bija izdzēsis.

—   Mēs parādīsimies pēkšņi un viņus patīkami pārsteigsim, — Karlsons čukstēja un klusi smējās.

Lēnītiņām, lēnītiņām sega, pašķīrusi aizklāju, iesoļoja dzīvojamā istabā. Uz dīvāna pie pretējās sienas sēdēja Beta un Pelle. Telts lēnām virzījās turp.

—     Tu esi jauka meitene, Beta, — Brālītis izdzirda aizsmakušu zēna balsi. Ir gan šis Pelle jocīgs!

—     Nerunā niekus, — Beta atteica, un istabā atkal iestājās klusums.

Lēnām un neatlaidīgi telts kā tumša masa slīdēja pa grīdu uz dīvāna pusi tuvāk un tuvāk, atlika tikai vēl daži soļi, bet abi sēdētāji nekā ne dzirdēja, ne redzēja.

—     Un es … vai es … — Pelle bikli ierunājās.

Atbildi viņš nesaņēma, jo tieši tajā brīdī later- ni(es gaisma pāršķēla tumsu un iekrita zēnam pašā sejā. Pelle pietrūkās kājās, Beta iekliedzās, atskanēja apspiesti smiekli un bēgošu kāju di- poņa.

Gaismas apžilbināts cilvēks neko nevar saska- tit, bet sadzirdēt gan. Beta un Pelle izdzirda smieklus, nevaldāmus, jūsmīgus smieklus, kas skanēja aiz durvju aizklāja.

—    Tas ir mans nejaukais brāļuks, — Beta izsaucās. — Bet nu es viņam rādīšu ..

Brālītis vai plīsa aiz smiekliem.

—     Protams, ka tu viņai patīc. Kādēļ gan ne? lietai patīk visi puikas! — viņš kliedza.

Pēc tam atskanēja viegla dipoņa un jauni apspiesti smiekli.

—    Mieru, tikai mieru, — Karlsons čukstēja, kad viņi, strauji skriedami uz durvju pusi, novēlās uz grīdas.

Brālītis pūlējās izturēties mierīgi, lai gan smiekli viņu vai smacēja nost un lai gan Karlsons bija uzkritis viņam virsū, un viņš lāgā nezināja, kuras ir Karlsona kājas, kuras viņa paša.

Beta jebkuru mirkli varēja viņus notvert, tādēļ viņi četrrāpus traucās uz priekšu.

—         Mieru, tikai mieru, — čukstēja Karlsons, un viņa mazās, apaļās kājelcs dipināja zem segas kā bungu vālītes. — Pasaules labākais skrējējs, tas ir Karlsons, kas dzīvo uz jumta! — viņš aizelsies dvesa.

Brālītis brāzās žigli žigli, un tas- tiešām bija nepieciešams. Pēdējā mirklī viņi iespruka Brālīša istabā. Karlsons aši aizslēdza durvis, stāvēja pie tām un klusi smējās, kamēr Beta ar dūrēm dauzīja durvis.

—        Pagaidi, Brāļuk, gan es tevi pārmācīšu,— viņa nikni brēca.

—        Bet es taču nerādījos, — Brālītis aiz durvīm attrauca, un tad no jauna atskanēja smiekli.

Ja Beta nebūtu bijusi tā pārskaitusies, tad gan dzirdētu, ka aiz durvīm smejas divi.

KARLSONS SLĒDZ DERĪBAS

Kādu dienu Brālītis pārnāca no skolas dusmīgs, uz pieres viņam bija liels puns. Māmiņa rosījās virtuvē. Ieraudzījusi punu, viņa uztraucās tieši tā, kā Brālītis to bija gaidījis.

—         Dārgumiņ, kas tev noticis? — viņa izsaucās un apskāva Brālīti.

—         Kristers man iesvieda ar akmeni, — Brālītis pikti atteica.

—         Ko, ar akmeni? Tavu negantu zēnu! Kādēļ tu nenāci iekšā un nepateici to man? — māmiņa sacīja.

Brālītis paraustīja plecus.

—         Ko tas līdzētu? Tu taču neproti sviest ar akmeni. Tu jau neproti trāpīt pat šķūņa sienai.

—    Ej nu, mazais niekkalbi. Tu taču nedomā, ka es sviedīšu Kristeram ar akmeni! — māmiņa izsaucās.

—   Ar ko tad lai sviež? Cita nekā te nav, vismaz tik parocīga kā akmens, — Brālītis aizrādīja.

Māmiņa nopūtās. Skaidrs, ka ne jau tikai Kristers vajadzības gadījumā sviež ar akmeņiem. Viņas mīlulis nebija labāks. Kā gan zēns ar tik labsirdīgām zilām acīm var būt tāds kauslis?

—    Paklausies, vai tad vispār nevarētu iztikt bez kaušanās. Var izrunāties prātīgi un vienoties. Zini, Brālīt, nav tāda jautājuma, kuru nevarētu nokārtot, ja tikai labi pārdomā, — mā- iniņ^apgalvoja.

•— Nē, ir gan, •— Brālītis palika pie sava. — Piemēram, vakar es arī kāvos ar Kristeru …

—    Un tas nepavisam nebija vajadzīgs. Jus visu varējāt noskaidrot, prātīgi aprunājušies, — māmiņa bilda.

Brālītis apsēdās pie virtuves galda, atspiedis rokās savu ievainoto galvu.

—    Ak tā? Tev tā liekas? — viņš izsaucās un uzmeta mātei īgnu skatienu, — Kristers man teica: «Es tevi iemizošu,» — un es atbildēju:

Neiemizosi vis!» Nu saki, kā lai šādu strīdu nokārto ar vārdiem?

Māmiņa to nevarēja pateikt un bija spiesta pārtraukt savu samierināšanas sprediķi. Viņas ka'uslīgais dēls izskatījās pagalam drūms, un viņa pasteidzās celt galdā siltu šokolādi un svaigas maizītes. Brālītim tās ļoti garšoja. Jau uz kāpnēm viņš bija saodis brīnišķīgo jaunceptās baltmaizes smaržu — māmiņas gardās kanēļ- maizītes vērta dzīvi mazliet vieglāku.

Brālītis domīgi koda maizīti, un, kamēr viņš ēda, māmiņa uzlika uz puna plāksteri. Tad viņa vaicāja:

—         Par ko tad jūs šodien sastrīdējāties ar Kristeru?

•— Kristers un Gunila saka, ka tāda Karlsona uz jumta nemaz neesot. Ka es visu esot izdomājis, — Brālītis stāstīja.

—         Vai tad viņiem nav taisnība? — māmiņa piesardzīgi vaicāja.

Brālītis sapīcis pacēla acīs uz māmiņu.

—         Vai vismaz tu nevarētu man ticēt? Es jau vaicāju Karl- sonam pašam, vai viņš īr Izdoma …

—   Un ko teica Karlsons? —• māmiņa taujāja.

—    Viņš teica, ja tā esot izdoma, tad pasaules labākā izdoma. Bet, redzi, viņš nav vis izdoma,— Brālītis apgalvoja un paņēma vēl vienu maizīti.

—    Karlsons atzīst, ka tieši Kristers un Gunila esot izdoma. Neparasti muļķīga izdoma, viņš saka. Un es viņam piekrītu.

Māmiņa neatbildēja. Viņa saprata, ka nespēs izdzīt Brālītim no galvas viņa fantāzijas, tāpēc sacīja:

—     Ieteicu tev labāk biežāk rotaļāties ar Kristeru un Gunilu un tik daudz nedomāt par Karlsonu.

—    Karlsons vismaz nesvaidās ar akmeņiem,— Brālītis noteica un aptaustīja savu punu. Tad vi

ņam kaut kas iešāvās prātā, un viņš priecīgi uzsmaidīja māmiņai.

—         Šodien es, starp citu, redzēšu Karlsona namiņu, biju to gandrīz aizmirsis! — viņš izsaucās.

Bet tūliņ savus vārdus nožēloja. Kā gan viņš varēja būt tāds muļķis un pastāstīt to māmiņai!

Taču māmiņai šie vārdi nelikās bīstamāki un satraucošāki nekā visi citi nostāsti par Karlsonu, un viņa bezrūpīgi teica:

—   Ak tā, jauki, jauki!

Ja viņa par Brālīša vārdiem vairāk padomātu, tad gan nebūtu tik bezrūpīga. Vai tad var aizmirst, kur Karlsons dzīvo!

Brālītis piecēlās no galda paēdis, apmierināts ar visu pasauli. Puns uz pieres vairs nesāpēja, bet mutē vēl joprojām bija jūtama gardo kanēļ* maizīšu garša. Pa virtuves logu iespīdēja saule, un māmiņa ar savām apaļajām rokām un rūtaino

priekšautu izskatījās tik jauka. Brālītis piegāja viņai k,lāt un cieši apskāva. Tad teica:

—   Es tevi ļoti, ļoti mīlu, māmiņ!

—   Tas mani iepriecina, — māmiņa atbildēja.

■— Jā … mīlu tevi tāpēc, ka tu esi tik jauka.

Pēc tam Brālītis iegāja savā istabā, apsēdās un

gaidīja Karlsonu. Šodien viņš dosies tam līdzi uz jumta. Vai tas varētu notikt, ja Karlsons būtu tikai izdoma, kā Kristers apgalvo?

Brālītis gaidīja ilgi.

—    Es atnākšu aptuveni pulksten trijos, četros vai piecos, bet nekādā ziņā pirms pulksten sešiem, — Karlsons bija teicis.

Brālītis tomēr lāgā nevarēja saprast, kad īsti Karlsons domā ierasties, un noprasīja viņam vēlreiz.

—    Katrā gadījumā ne vēlāk par septiņiem, bet diez vai pirms astoņiem. Gaidi mani, kad pulkstenis nositīs deviņi.

Brālītis gaidīja vai veselu mūžību. Beidzot viņam gandrīz likās, ka Karlsons tiešām ir tikai

izdoma un nekas vairāk. Bet tad viņš izdzirda parasto dūkoņu, un istabā ielaidās Karlsons, jautrs un možs.

—        Kā es tevi gaidīju! Cikos tad tu solījies atnākt? — Brālītis prašņāja.

—        Es teicu aptuveni. Un tā aptuveni arī at- uācu, — Karlsons attrauca.

Viņš piegāja pie Brālīša akvārija, iebāza ūdenī seju un dzēra lieliem malkiem.

—         Ai, manas zivtiņas! Uzmanīgi! — Brālītis izbijies iesaucās. Viņš baiļojās, ka Karlsons nejauši iedzers dažas zivtiņas, kas tik žirgti peldēja akvārijā.

—        Ja cilvēkam karstumi, tad daudz jādzer,— Karlsons paskaidroja. — Ja arī norij pāris zivteļu, tas ir nieks.

—   Vai tev ir drudzis? — Brālītis painteresējās.

—        Un kāds vēl! Paraugies! — Karlsons paņēma Brālīša rociņu un uzlika sev uz pieres.

Brālītim viņa piere nelikās sevišķi karsta.

—   Kāda tev ir temperatūra? —viņš vaicāja,

—        Trīsdesmit četrdesmit grādu. Vismaz! — Karlsons atteica.

Brālītis nupat bija pārcietis masalas un zināja, ko nozīmē augsta temperatūra. Viņš papurināja galvu.

—    Es gan nedomāju, ka tu esi slims.

—   Kā tev nav kauna! — Karlsons izsaucās un cirta kājas pret grīdu. — Vai tad es nevaru saslimt tāpat kā visi citt cilvēki?

—   Tu gribi slimot? — Brālītis brīnījās.

—   Visi cilvēki grib slimot! Es gribu gulēt gultā ar augstu, augstu temperatūru, un tu man vaicāsi, kā es jūtos, un es atbildēšu, ka esmu slimākais cilvēks pasaulē, un tad tu vaicāsi, vai es kaut ko nevēlos, un es atbildēšu, ka esmu briesmīgi slims un nevēlos itin nekā … tikai labi lielu torti un daudz cepumu, šokolādes kasti un lielu turzu ar konfektēm, — Karlsons stāstīja.

Cerību pilns viņš raudzījās uz Brālīti, kas jutās gluži samulsis un nezināja, kur lai uzreiz visu to ņem, ko Karlsons vēlējās.

— Gribu, lai tu man esi kā māte, — Karlsons atsāka, — lai saki, ka man jādzer šīs riebīgās zāles … un tad es dabūšu piecas ēras. Pēc tam (u man aptīsi ap kaklu siltu vilnas lakatu, bet es teikšu, ka tas man kož… ja nedabūju vēl piecas ēras.

Brālītis labprāt gribēja būt Karlsonam par māti. Tas nozīmēja, ka viņam jāiztukšo krājka- sīte sivēniņš. Tā stāvēja uz grāmatu plaukta, ^līta un smaga. Brālītis atnesa no virtuves nazi un sāka zvejot no krājkasītes piecēru gabalus. Karlsons viņam dedzīgi palīdzēja un gavilēja par katru naudas gabalu, kas izkrita uz galda. Tur ripoja desmit un pat divdesmit piecu ēru monētas, bet Karlsonam visvairāk patika piecēru nauda.

Tad Brālītis aizjoza uz veikalu un gandrīz par visu naudu nopirka konfektes un šokolādi. Kad viņš atdeva pārdevējam savu kapitālu, tad atcerējās, ka šo naudu bija krājis, lai nopirktu sev. sunīti. To atceroties, viņš smagi nopūtās. Taču saprata, ka cilvēks, kas grib būt Karlsonam par māti, nevar atļauties sev sunīti.

Pārnācis mājās ar pilnām kabatām, Brālītis pamanīja, ka dzīvojamā istabā sēdēja māmiņa, ietis, Bose un Beta un dzēra kafiju. Taču Brālītim pašreiz nebija laika. Vienu mirkli viņam ienāca prātā palūgt visus savā istabā, lai iepazīstinātu ar Karlsonu, bet tad viņš šo domu atmeta. Tādā gadījumā viņi izjauktu gājienu uz jumtu. Gan jau viņš iepazīstinās viņus citudien.

Viņš paķēra no trauciņa dažus gliemežveida mandeļu cepumus, jo Karlsons bija teicis, ka gribot ari cepumus, un tad iesteidzās savā istabā.

—     Tu nu gan man liec ilgi gaidīt, tik slimam un nelaimīgam cilvēkam. Temperatūra kāpj un kāpj, es degu kā ugunīs, — Karlsons pārmetoši sacīja.

—     Steidzos, cik aši vien varēju… un tik daudz sapirkos! — Brālītis viņu mierināja.

—     Bet piecu ēru monēta tev taču palika, ko iedot, kad man kodīs vilnas lakats? — Karlsons bailīgi vaicāja.

Brālītis viņu nomierināja. Viņš esot paglabājis dažas piecēru monētas.

Karlsona acis spulgoja, un viņš sāka lēkāt aiz prieka.

—     Ai, esmu slimākais cilvēks pasaulē. Jālūko, lai žigli tieku gultā!

Tikai tagad Brālītis iedomājās, kā lai nokļūst uz jumta. Viņš taču neprata lidot.

—     Mieru, tikai mieru, — Karlsons viņu uzmundrināja. — Es tevi paņemšu uz muguras, un — viens, divi, trīs — mēs jau būsim augšā uz jumta! Tikai pielūko, lai pirksti neiekļūst propellerī.

—     Vai tiešām tu domā, ka varēsi mani aiznest? — Brālītis šaubījās.

—     Gan jau redzēsim, — Karlsons viņu mierināja.— Kazi, vai es tik slims un vārgs varēšu ar tevi nolidot pusceļu? Taču izeja vienmēr atradīsies. Ja jutīšu, ka vairāk nevaru, nometīšu tevi…

Brālītim gan likās, ka tā nav nekāda labā izeja, un viņš izskatījās diezgan noraizējies.

—     Gan jau būs labi, ja tikai neapstājas motors, — Karlsons piebilda.

—     Bet, ja nu tā notiek, tad mēs nokritīsim zemē, — Brālītis bažījās.

— Skaidrs, ka nokritīsim, — Karlsons līksmi atteica. — Taču tas ir nieks, — un viņš pamāja ar roķeli.

Tad Brālītis arī izlēma uzskatīt to par nieku. Viņš uzrakstīja māmiņai un tētim zīmīti un atstāja to uz galda.

Būtu jau labi, ja viņš pagūtu atgriezties, pirms viņi pamana zīmīti. Taču, ja viņi sāks Brālīti meklēt, tad nepieciešams, lai viņi zina, kur viņš atrodas. Citādi var notikt tāpat kā toreiz, kad viņi viesojās ārpilsētā pie vecmāmiņas un Brālītim iegribējās braukt vienam pašam ar vilcienu mājās. Māmiņa toreiz raudāja un teica:

—   Ja tu gribēji braukt ar vilcienu, kādēļ tad uepasacīji man?

—   Tādēļ, ka gribēju braukt viens pats, — Brālītis skaidroja.

Tagad ir gluži tas pats. Viņš gribēja doties kopā ar Karlsonu uz jumtu, tāpēc labāk par to nerunāt. Ja viņi pamanīs, ka Bralīša nav mājās, viņš vēlāk taisnosies, ka atstājis uz galda zīmīti.

Karlsons bija gatavs lidošanai. Viņš pagrieza podziņu uz vēdera, un motors ierūcās.

—   Aši lec man uz muguras! Mēs tūliņ lidosim! — Karlsons sauca.

Un to viņi darīja. Izlaidās ārā pa logu un pacēlās gaisā. Karlsons taisīja nelielu apli pār tu- ļ vākajiem jumtiem, lai redzētu, vai motors strādā ļ labi. Motors pukšķēja smalki un vienmērīgi, un ; Brālītim itin nemaz nebija bail. Viss šķita tik jauki.

Beidzot viņi nolaidās uz Karlsona jumta.

—   Un tagad redzēsim, vai tu pamanīsi manu namiņu. Es neteikšu, aiz kura dūmeņa tas atrodas. Meklē pats.

Brālītis vēl nekad nebija bijis uz jumta, bet gan redzējis, ka tur staigā vīrs, apsējis ap viduci pie dūmeņa piestiprinātu virvi, un grūž nost no

jumta sniegu. Brālītim vienmēr šķita, ka tā ir liela laime, un tagad viņš pats izjuta to laimi, lai gan, protams, nebija piesiets pie virves un pakrūtē tā dīvaini kutēja, kad viņš gāja uz dūmeņa pusi. Aiz dūmeņa tiešām atradās Karlsona namiņš. Tas bija ļoti skaists, ar zaļiem aizvērtņiem un jauku lievenīti, uz kura varēja sēdēt. Brālītis briesmīgi gribēja iekļūt namiņā, lai redzētu visas tvaika mašīnas un gleznas ar gaiļiem — visu, kas piederēja Karlsonam.

Pie durvīm bija plāksnīte, lai zinātu, kas namiņā dzīvo.

Karlsons, kas dzīvo uz jumta, pasaules labākais Karlsons

tā bija rakstīts uz plāksnītes.

Tad Karlsons plaši atrāva vaļa durvis un sauca:

— Esi sveicināts, Karlson… un arī tu, Brālīt!

.Un viņš pats pirmais iespruka istabā.

—         Man tūliņ jāliekas gultā, jo esmu pasaules slimākais Karlsons, — viņš kliedza un metās uz sarkani krāsota dīvāniņa, kas stāvēja pie sienas.

Brālītis arī šāvās iekšā. Aiz ziņkārības viņš vai plīsa.

Karlsona istaba bija briesmīgi jauka, Brālītis to tūliņ ievēroja. Tur atradās dīvāns un ēvelsols, kas acīmredzot noderēja par galdu, bez tam vēl skapis, pāris krēslu un vaļējs pavards ar dzelzs režģiem priekšā. Uz šā pavarda Karlsons laikam gan vārīja ēdienu.

Taču tvaika mašīnas neredzēja. Brālītis palūkojās visapkārt, bet neieraudzīja itin nevienu un beidzot vaicāja:

—    Kur tad tavas tvaika mašīnas?

—         Hm — hm, — Karlsons murmināja.—Manas tvaika mašīnas … tās visas eksplodēja. Vainīgi drošības ventiļi, tikai tie! Bet tas taču ir nieks, tur nav ko raizēties.

Brālītis vēlreiz palūkojās apkārt.

—         Nu, bet tavas gleznas ar gaiļiem, vai tās arī eksplodēja? — viņš īsti dzēlīgi vaicāja.

—         Nē, taču! Bet kas tas? — Karlsons norādīja uz kartona gabalu, kas bija piesprausts pie sienas blakus skapim. Vienā kartona stūrītī tiešām bija uzzīmēts mazītiņš, sarkans gailītis. Citādi kartons bija gluži tukšs.

—         «Ļoti vientuļš gailis», tā saucas glezna, — Karlsons paskaidroja.

Brālītis skatījās uz gailēnu. Tūkstoš gaiļu gleznas, par kurām Karlsons bija stāstījis, galu galā izrādījās tikai šis nieka gailēns!

—         «Ļoti vientuļš gailis», to zīmējis pasaules labākais gaiļu gleznotājs, — Karlsons drebošā balsī stāstīja. — Ai, cik šī glezna ir skaista un skumīga! Nē, nē, es neraudāšu, tad tūliņ ceļas temperatūra.

Viņš atmetās pret spilveniem un saķēra ar rokām galvu.

—         Tu taču gribēji būt man par māti, nu tad rīkojies! — viņš mudināja.

Brālītis lāgā nezināja, ko iesākt.

—         Vai zāles tev ir? — viņš vilcinādamies jautāja.

—        Ja, bet es tas negribu dzert. Vai tev ir kāda piecēru monēta? — Karlsons taujāja.

Brālītis izzvejoja no kabatas piecēru monētu.

—         Dod šurp! — Karlsons pavēlēja. Brālītis iedeva viņam piecēru monētu. Karlsons to paņēma un sažņaudza dūrē; viņš izskatījās ļoti viltīgs un apmierināts.

—         Es zinu, kādas zāles varu dzert, — viņš teica.

—    Kādas tad? — Brālītis jautāja,

—    Karlsons, kas dzīvo uz jumta, savas zāles sauc par ņemņem zālēm. Paņem mazliet šokolādi, mazliet konfektes, sajauc visu krietni kopā, pieliec vēl mazliet cepumus. Izdari tā, tad es tūliņ ieņemšu šīs zāles. Tās ir labas pret drudzi, — Karlsons skaidroja.

—   Es tam neticu, — Brālītis attrauca.

—   Nu tad derēsim! Esmu ar mieru derēt uz šokolādes tāfelīti, ka man ir taisnība, — Karlsons apgalvoja.

Brālītim ienāca prātā, ka varbūt tieši tā bija domājusi māmiņa, teikdama, ka visas ķildas varot nokārtot, ja prātīgi aprunājoties.

—   Nu, vai derēsim? — Karlsons nerimās.

—    Lai iet! — Brālītis atbildēja.

Viņš paņēma vienu no abām nopirktajām šokolādes tāfelītēm un nolika to uz ēvelsola, lai varētu redzēt, uz ko viņi saderējuši. Pēc tam sāka gatavot zāles pēc Karlsona receptes. Viņš paņēma tasīti, ielika tajā dažas konfektes, stikleni-

tes un iecukurotus riekstus, vēl pielika tikpat daudz šokolādes gabaliņu, visu sajauca un masu pārkaisīja ar saberztām mandeļu čaulām. Tādas zāles Brālītis savā mūžā nebija redzējis, un tās izskatījās tik gardas, ka viņš gandrīz vai pats gribēja tās nogaršot.

Bet Karlsons sēdēja uz dīvāna kā putnēns, plati atplētis muti, un Brālītis aši paķēra karotīti.

—   Iedod man kārtīgu devu, — Karlsons lūdzās. Un Brālītis tā darīja.

Tad viņi abi sēdēja pavisam klusi, gaidīdami, kad nokritīs temperatūra.

Pēc maza brītiņa Karlsons sacīja:

—   Tev bija taisnība. Sīs zāles pret drudzi nelīdz. Dod labāk šokolādi.

—   Šokolādi! — Brālītis brīnījās. — Bet laimēju taču es.

—   Nu jā, tu laimēji, bet šokolādi par mierinājumu dabūšu es. Kaut kādai taisnībai taču pasaulē jābūt. Vai zini, tu esi nejauks puišelis, sēdi un kāro šokolādi tikai tāpēc, ka slims esmu es! — Karlsons pukojās.

Brālītis negribīgi sniedza Karlsonam šokolādi. Karlsons tūliņ tajā iecirta zobus un, košļādams šokolādi, teica:

—   Lūdzu, netaisi tik skābu seju. Nākamo reizi laimēšu es, tad šokolādi dabūsi tu.

Viņš tikai ēda un ēda un, apēdis visu šokolādes tāfelīti, apgūlās un smagi nopūtās.

—    Cik nelaimīgi ir visi slimie! Cik nelaimīgs esmu es! Skaidrs, ka vajadzētu divkāršu ņemņem zāļu devu, tomēr itin nemaz neticu, ka tā līdzētu.

—   Es gan ticu, ka divkārša deva līdzētu, — Brālītis apgalvoja. — Vai derēsim?.

Ari Brālītis prata būt viltīgs. Viņš neticēja, ka Karlsona drudzis beigsies pat pēc trešās zāļu devas, bet viņš tik labprāt vēlējās pazaudēt. Kabatā viņam bija palikusi vēl viena šokolādes tāfellte, un, ja Karlsons derības laimētu, tad šokolādi dabūtu Brālītis.

—    Nu labi, derēsim! Sajauc divkāršu devu! Ja runa ir par drudzi, tad jāmēģina visi līdzekļi. Mums atliek tikai mēģināt un nogaidīt, — Karlsons prātoja.

Brālītis sajauca divkāršu devu un iebēra to Karlsona plati atplestajā mutē.

Tad viņi atkal sēdēja klusi un gaidīja. Pēc neilga laiciņa Karlsons gavilēdams nolēca zemē no dīvāna.

—    Nudien, brīnums! Drudža vairs nav! Tu atkal esi laimējis. Dod šurp šokolādi! — Karlsons sauca.

Brālītis nopūtās un atdeva viņam pēdējo šokolādes tāfelīti. Karlsons nosodoši viņā pavērās.

—   Tādi krampgalvji, kāds esi tu, nemaz nedrīkst derēt. Kāpēc tu neesi tāds kā es, kas staigā apkārt kā saulīte, vienalga, vai laimē vai zaudē! — viņš pamācīja.

Brītiņu nebija dzirdama nekāda skaņa, izņemot kraukšķus, kad Karlsons koda šokolādes gabaliņu. Tad Karlsons atsāka:

—    Bet, ja nu tu esi tik kārs puišelis, tad arī brālīgi izdalīsim atlikumu, — vai tev ir vēl kāda konfekte?

Brālītis meklēja pa kabatu.

—   Trīs, — un viņš izvilka divus cukurotus riekstiņus un vienu stiklenīti.

— Trīs taču nedalās, to zina pat zīdainis, — Karlsons skaidroja. Viņš strauji paķēra stiklenīti, ko Brālītis turēja rokā, un konfekti aprija.

—   Tagad mēs varam dalīt, — viņš sacīja.

Tad Karlsons kārām acīm raudzījas uz

riekstiņiem. Viens no tiem bija mazliet lielāks.

—        Tā kā esmu ļoti pieticīgs un labsirdīgs, tad ļauju tev izvēlēties pirmajam. Bet tu jau zini, ka tam, kas izvēlas pirmais, vienmēr jāņem mazākais gabaliņš, — viņš pamācīja un stingri raudzījās uz Brālīti.

Brālītis kādu brītiņu pārdomāja.

—        Nē, izvēlies tu pirmais! — viņš viltīgi skubināja.

—        Nu, ja tu tā vēlies, — Karlsons attrauca un žigli iemeta mutē lielāko riekstu.

Brālītis raudzījas uz mazo riekstiņu savā saujā.

—        Paklau, tu taču teici, ka tam, kurš ņems pirmais, jāņem mazākais riekstiņš …

—        Tā jau ir, kārumniek, bet, ja tu būtu ņēmis pirmais, kuru tad izvēlētos? — Karlsons tincināja.

—        Es butu ņēmis mazāko, nudien, mazāko! — Brālītis nopietni atbildēja.

—         Nu, ko tad tu uztraucies. To tu arī dabūji, — Karlsons sacīja.

Brālītis atkal sevī prātoja, vai tā nav domājusi māmiņa, kad runāja par strīdu izšķiršanu mierīgā garā.

Bet Brālītis nemēdza ilgi dusmoties. Lai nu tas būtu kā būdams, viņš priecājās, ka Karlsonu vairs nemocīja drudzis. Arī Kartons jutās apmierināts.

—         Es rakstīšu visiem dakteriem un pastāstīšu, kādas zāles palīdz pret drudzi, — viņš'sacīja. — Izmēģiniet zāles, ko izgudrojis Karlsons, kas dzīvo uz jumta. Pasaules labākās zāles pret drudzi,

Brālītis vēl nebija apēdis savu riekstiņu. Tas izskatījās tik kārdinošs un brīnišķīgs, ka viņš, vispirms gribēja uz to palūkoties.'Tiklīdz sāks riekstiņu grauzt, tas būs beigts un pagalam.

Karlsons arī skatījās uz cukuroto riekstiņu. Skatījās ilgi, ilgi. Tad viņš pašķieba galvu un teica:

—    Saderēsim, ka es aizburšu tavu riekstiņu un tu to pat nepamanīsi!

—   To nu gan tu nevari. Nevari, ja es to turu rokā un visu laiku uz to skatos, — Brālītis atteica.

—   Nu, derēsim! — Karlsons nerimās.

—   Nē, — Brālītis attrauca. — Es zinu, ka tu laimēsi un tad atkal dabūsi riekstiņu ..

Brālītis nojauta, ka ar šīm derībām kaut kas nebija kārtībā, jo tā nekad nenotika, ja viņš saderēja ar Bosi vai Betu.

—    Derēsim pēc vecās, pareizās parašas, ka tas, kas laimē, dabū riekstiņu, — viņš sacīja.

—    Kā vēlies, tu kārais puišeli. Derēsim, ka es aizburšu riekstiņu un tu to pat nepamanīsi, — Karlsons nerimās.

—    Lai iet, — Brālītis piekrita.

—    Kokuss, pokuss, filikokuss, — Karlsons murmināja un paķēra riekstiņu. — Hokuss, pokuss, filikokuss, — viņš atkārtoja un iemeta riekstiņu mutē.

—   Pag! — Brālītis protestēja. — Es taču redzēju, ka tu to paķēri…

—    Ak tā, — Karlsons aši norija riekstiņu. — Tad jau tu atkal esi laimējis. Pirmo reizi redzu zēnu, kas pastāvīgi laimē.

—   Jā … bet… riekstiņš, — Brālītis pagalam samulsis čukstēja. — Tas taču pienākas tam, kurš laimējis …

—     Tiesa, tiesa, — Karlsons atteica. — Bet es riekstiņu aizbūru un varu derēt, ka nespēšu to atburt atpakaļ.

Brālītis klusēja, bet sevī nodomāja, ka, tiklīdz satiks māmiņu, viņai pateiks, ka šī prātīgā strīda nokārtošana ari nekur neder.

Viņš iebāza rokas tukšajās bikšu kabatās. Un, Uvu brīnumu, vienā kabatā atradās rieksts, ko viņš nebija pamanījis! Liels, skaists rieksts. Brālītis sāka smieties.

—     Varu derēt, ka man ir vēl viens rieksts, — viņš izsaucās. — Un varu derēt, ka es to tūliņ apēdīšu. — Un viņš žigli iebāza riekstu mutē.

Karlsons apsēdās uz dīvāna un izskatījās aplam pūcīgs.

—     Tev taču vajadzēja būt man par māti. Bet Iii izturies tik nejauki un visu bāz tikai savā mutē. Nekad vēl neesmu redzējis tik rijīgu puišeli.

Viņš palika sēžot un vēl vairāk sadrūma.

—      Starp citu, es neesmu saņēmis piecēru monētu par to, ka man kož kaklauts, — viņš purpināja.

—     Jā, bet tev taču kaklauta nemaz nebija, — Brālītis aizrādīja.

—      Visā mājā nav neviena kaklauta, — Karlsons pikti atcirta. — Bet, ja nu tāds te būtu, tad es aptītu to ap kaklu, tas man kostu un es dabūtu piecēru monētu.

Lūdzoši viņš raudzījās uz Brālīti, un viņa acīs sariesās asaras.

—      Vai tad man jācieš tāpēc, ka mājās nav neviena kaklauta, kā tu domā? — viņš žēlojās.

Brālītis atzina, ka tas nav pareizi. Un viņš iedeva Karlsonam savu pēdējo piecēru monētu.

KARLSONA PALAIDNĪBAS

—   Tagad man gribas mazliet padauzīties, — Karlsons pēc brītiņa izsaucās. — Iesim pastaigāties pa jumtiem, tur mēs daudz ko redzēsim.

Brālītis labprāt bija ar mieru. Viņi sadevās rokās un izgāja pa durvīm ārā uz jumta. Bija iestājusies krēsla, un viss izskatījās tik skaists. Debesis bija zilas, zilas, kā jau pavasarī, visas mājas likās noslēpumainas, kā jau mijkrēslī, lejā zaļgani vizmoja parks, kurā Brālītis mēdza rotaļāties, un augstās papeles pagalmā vēdīja brīnišķīgu smaržu, kas pacēlās līdz pašam jumtam.

Šis vakars bija tieši kā radīts pastaigai pa jumtu. Pa vaļējiem logiem varēja dzirdēt dažnedažādas skaņas un čalas. Lielu cilvēku sarunas, bērnu smieklus un raudas; vieglu porcelāna šķindoņu no tuvējās virtuves, kur mazgāja traukus; suņa ņurdēšanu un klavieru plinkšķināšanu. Kaut kur lejā ierūcās motociklets, kad tā skaņas izgaisa, bija dzirdama zirga pakavu dipoņa un ratu rīboņa, kas pacēlās līdz jumtam.

—   Ja cilvēki zinātu, cik patīkami pastaigāties pa jumtu, tad neviens vairs nestaigātu pa ielu. Ai, cik šeit jauki! — Brālītis jūsmoja.

—   Jā, un arī ļoti bīstami, — Karlsons piebilda. — Viegli var nokrist lejā. Es tev parādīšu dažas vietas, kur tik tikko var noturēties.

Mājas bija celtas tik blīvi, ka viegli varēja pāriet no viena jumta uz otru. Tur bija daudzi dīvaini izciļņi un dzegas, dūmeņi un stūri, gājiens nekad nekļuva vienmuļš. Karlsonam bija taisnība, te tiešām vai elpa aizrāvās, jo dažās vietās tik tikko varēja noturēties, lai nenoveltos lejā. Vienā vietā starp divām mājām pavērās

diezgan liela sprauga, un tieši tur Brālītis gandrīz vai nokrita lejā. Viena viņa kāja jau atradās pāri mājas dzegai, un tikai pēdējā mirklī Karlsons satvēra Brālīti un atrāva atpakaļ.

—    Baigi, vai ne? — Karlsons izsaucās. — Tieši šādas vietas es domāju. Nu, vai atkārtosi?

Bet Brālītis negribēja atkārtot. Vienai reizei las jau bija par daudz. Bija vairākas tādas vie- l;is, kur vajadzēja turēties ar rokām un kājām, lai nenoveltos zemē, un Karlsons, gribēdams uzjautrināt Brālīti, tīšām uzmeklēja bīstamākās vietas.

—    Nu gan vajadzētu maķenīt pajārēties, — Karlsons ieteicās. — Vakaros es mēdzu staigāt pa jumtiem un āzēt cilvēkus, kas dzīvo šajās jumta istabās.

—   Kā tu to dari? — Brālītis vaicāja.

—   Es rīkojos dažādi ar dažādiem cilvēkiem, — Karlsons atbildēja. — Nekad neatkārtoju vienus un tos pašus trikus. Uzmini, kas ir pasaules labākais delveris?

Tieši tajā brīdī kaut kur tuvumā sāka raudāt bērns. Brālītis šīs raudas bija dzirdējis jau agrāk, bet tad tās apklusa. Bērniņš laikam mazliet bija atvilcis elpu. Nu viņš sāka atkal raudāt, un raudas skanēja no tuvākās istabas loga. Tās skanēja tik žēli un vāri.

—  Nabaga mazulītis. Varbūt viņam sāp vēderiņš, — Brālītis sacīja.

—   To- mēs tūliņ noskaidrosim. Nāc! — Karlsons aicināja.

Viņi līda gar dzegu, kamēr nonāca pie istabas loga. Karlsons piesardzīgi pacēla galvu un ielūkojās iekšā.

—        Briesmīgi vientuļš bērniņš. Tēvs un māte droši vien skraida apkārt pa pilsētu, — viņš pukojās.

Bērna raudas skanēja žēli, žēli.

—         Mieru, tikai mieru! — Karlsons izsaucās un uzkāpa uz palodzes. — Pie tevis nāk Karlsons, kas dzīvo uz jumta, pasaules labākā aukle.

Brālītis negribēja palikt viens pats uz jumta. Viņš ierāpās pa logu pakaļ Karlsonam, lai gan baiļojās, kas notiks, ja pārnāks bērniņa tētis un māmiņa.

Karlsons gan nebaiļojās. Viņš piegāja pie gultiņas, kurā gulēja mazulītis, un ar savu apaļo pirkstu pakutināja bērniņa zodu.

—   Kili, kili, kili! — viņš šķelmīgi sacīja.

Tad viņš pievērsās Brālītim.

—   Tā uzrunā mazulīšus, kad viņi raud.

Bērniņš aiz pārsteiguma mitējās raudāt, bet

pēc mirkļa brēca pilnā kaklā.

—         Kili, kili, kili… un tagad darīsim tā, — Karlsons teica, izcēla mazulīti no gultiņas un vairākas reizes paucināja augstu gaisā. Varbūt bērniņam tas patika, jo viņš savu bezzobu mutīti savilka it kā smaidā.

Karlsons izskatījās lepns.

—        Nav liela māksla iepriecināt bērnu, — viņš sacīja, — pasaules labākā aukle . ..

Tālāk viņš netika, jo bērniņš no jauna sāka raudāt.

—         Kili, kili, kili, — Karlsons jau niknā balsī brēca un ucināja mazulīti gandrīz vai līdz griestiem. — Kili, kili, kili, — es teicu un tā arī domāju!

Bērniņš kliedza, ko jaudāja, un Brālītis pastiepa pēc viņa rokas.

—    Dod man, — viņš lūdzās. Brālītim ļoti patika mazi bērniņi, un viņš jau vairākas reizes bija tincinājis māmiņu un tēti, lai uzdāvina viņam mazu māsiņu, ja viņi negrib pirkt sunīti!

Tagad viņš paņēma vīstokli no Karlsona un liegi to piespieda sev klāt.

—    Neraudi, mazulīt, — viņš teica. Bērniņš apklusa un raudzījās uz viņu ar ļoti spožām, nopietnām actiņām, savilka savu bezzobu mutīti smaidā un nez ko klusi vāvuļoja.

—    Viņu apmierināja mans kili kili. Tas vienmēr iedarbojas, esmu to tūkstošiem reižu izmēģinājis, — Karlsons apgalvoja.

—    Diezin kā maziņo sauc, — Brālītis prātoja un ar rādāmo pirkstu noglaudīja mazās maigo vaidziņu.

—         Gullafija, mazas meitenes parasti tā sauc, — Karlsons skaidroja.

Brālītis gan nekad nebija dzirdējis tādu vārdu, bet pasaules labākā aukle jau droši vien zina, kā meitenītes mēdz saukt, viņš sevī nodomāja.

—        Mīļā Gullafija, man liekas, tu esi izsalkusi, — Brālītis sacīja.

Gullafija bija saķērusi ar mutīti viņa pirkstu un sāka to sūkāt.

—        Ja Gullafija ir izsalkusi, še ir desa un kartupeļi, — Karlsons, iemetis acis virtuvē, sauca. — Neviens bērniņš nenomirs badā, kamēr Karlsons būs spējīgs atnest viņam desu un kartupeļus.

Brālītis gan neticēja, ka tik mazs bērniņš var esf desu un kartupeļus.

—   Šādiem zīdainīšiem drīzāk gan nepieciešams piens, — viņš pamācīja.

—   Vai tiešām tu domā, ka pasaules labākā aukle nezinās, kas bērniem vajadzīgs, kas ne, — Karlsons attrauca. — Lūdzu, varu aizlidot pēc govs.

Nikni viņš pavērās uz loga pusi.

—   Grūti gan būs šo govslopu iedabūt iekšā.

Gullafija izmisusi meklēja ar mutīti Brālīša

pirkstu un žēli elsoja. Nudien, likās, ka viņa ir izsalkusi.

Brālītis palūkojās virtuvē, taču pienu nekur neredzēja. Uz kāda šķīvja bija tikai trīs aukstas desas šķēlītes.

—    Mieru, tikai mieru, — Karlsons sacīja. — Nupat es atceros, kur var dabūt pienu. Es pats reižu reizēm tur ieķeru kādu malciņu. Cau, čau, es tūliņ būšu atpakaļ.

Karlsons pagrieza savu podziņu uz vēdera, un Brālītis pat nepaguva atjēgties, kad draugs jau bija izlidojis ārā pa logu.

Brālītis šausmīgi izbijās. Ja nu Karlsons paliek projām stundām ilgi, kā viņš to dara! Un ja nu pārnāk mazulītes māmiņa un tētis un atrod, ka Brālītis auklē Gullafiju!

Bet Brālītim ilgi nevajadzēja baiļoties. Šoreiz Karlsons atgriezās ātri.

Lepni kā gailis viņš ielidoja pa logu, turēdams rokā pudelīti ar zīdeklīti, no šādām pudelītēm parasti dzirda zīdaiņus.

—    Kur tu to atradi? — Brālītis brīnījās.

—    Savā parastajā vietā. Uz kāda Estermal- mes balkona, kur vienmēr ņemu pienu.

—   Vai tu to nočiepi? — Brālītis gauži izbijies vaicāja.

—    Es to aizņēmos, — Karlsons atteica.

—   Aizņēmies … kad tad tu domā to atdot? — Brālītis taujāja.

—    Nekad, — Karlsons atcirta.

Brālītis bargi uz viņu paraudzījās, bet Karlsons izpleta pirkstus un teica:

—    Blēņas — tas nav nekas. Tāda maza, niecīga piena pudelīte. Es to aizņemos no trīnīšiem. Uz viņu balkona stāv spainis ar ledu, un tajā šādas pudelītes atliku likām. Viņi tieši priecāsies, ka esmu paņēmis mazliet pienu arī Gulla- fijai.

Gullafija izstiepa rociņas pēc pudelītes un kāri čamstināja ar lūpiņām.

—    Es to sasildīšu! — Brālītis izsaucās un iedeva meitenīti Karlsonam, bet pats metās virtuvē, aizdedzināja gāzi un sildīja pudelīti, kamēr Karlsons sauca: «Kili, kili, kili!» — un ucināja zīdainīti gaisā.

Pēc īsa brītiņa Gullafija saldi dusēja savā gultiņā. Viņa bija paēdusi un jutās apmierināta. Brālītis rūpīgi viņu apsedza, kamēr Karlsons meitenīti viegli kutināja, teikdams savu «kili, kili, kili», tomēr Gullafija aizmiga, jo bija paēdusi un nogurusi.

—   Bet nu gan mēs paniekosimies, pirms aizejam, — Karlsons sacīja.

Viņš iegāja virtuvē un paņēma aukstās desas šķēlīti. Brālītis uz viņu raudzījās platām acīm.

—    Nu tu redzēsi, kā es protu niekoties, — Karlsons teica un uzkāra uz virtuves roktura desas šķēlīti.

—    Tas ir pirmais numurs, — viņš skaidroja un apmierināts pamāja. Pēc tam viņš piegāja pie kumodes. Uz tās atradās skaista, balta porcelāna dūjiņa, un Brālītis nepaguva pat muti atplest, kad dūjiņas knābītī jau karājās desas šķēlīte.

—   Otrais numurs, — trešo dabūs Gullafija,— Karlsons bilda.

Viņš uzbāza desas šķēlīti uz puļķīša un ielika to guļošās meiteņītes rociņā. Tas izskatījās ļoti jocīgi, gandrīz varēja domāt, ka Gullafija pati paņēmusi desu un, turot to rociņā, aizmigusi. Tomēr Brālītis izsaucās.

—    Liecies mierā, nedari tā!

—    Mieru, tikai mieru, — Karlsons atteica. — Tā mēs atradināsim viņas māmiņu un tēti

bizot pa vakariem apkārt. Jo nākamajā reizē mazulītis diezin ko var izdarīt… varbūt izdzert tētuka svētdienas alu. — Un viņš rūpīgāk ielika desas šķēlīti Gullafijas rociņā. — Mieru, tikai mieru. Es taču zinu, ko daru, jo esmu pasaules labākā aukle, — viņš apgalvoja.

Tieši tajā brīdī Brālītis izdzirda soļus uz kāpnēm un aiz bailēm pat salēcās.

—   Ai, viņi nāk! — viņš sauca.

—   Mieru, tikai mieru, — sacīja Karlsons, un viņi abi joza pie loga. Brālītis dzirdēja, ka durvīs pagriež atslēgu, un domāja, nu viss pagalam. Tomēr kaut kā viņam laimējās izsprukt ārā pa logu. Pēc mirkļa viņš dzirdēja, ka atveras durvis un kāda balss dūdo:

—   Re, cik saldi dus mūsu mīļā Suzanna!

—   Jā, viņa allaž saldi dus, — otra balss piekrita. Tad pēkšņi atskanēja kliedziens. Brālītis saprata, ka Gullafijas māmiņa un tētis ieraudzījuši desas šķēlīti.

Viņš negaidīja, kas notiks tālāk, bet traucās pakaļ pasaules labākajai auklei, kas pašlaik centās paslēpties aiz dūmeņa.

—         Vai gribi redzēt divus blēžus, — Karlsons vaicāja, kad viņi brītiņu bija atvilkuši elpu.

—   Tur jumta istabā dzīvo divi lieliski blēži, — Karlsons to teica tā, it kā šie abi blēži piederētu viņam: Tā gan nebija, tomēr Brālītis tos labprāt gribēja redzēt.

Blēžu istabā bija dzirdami smiekli un skaļas valodas.

—         Prieks un līksmība! Iesim paskatīties, par ko viņi tā priecājas, — Karlsons skubināja.

Viņi aizlavījās gar jumta noteku, Karlsons pacēla galvu un paraudzījās iekšā pa logu.

—   Blēžiem sanākuši ciemiņi, — viņš čukstēja.

Tagad arī Brālītis palūkojās istabā. Tur sēdēja

divi vīri, kas tiešām izskatījās pēc blēžiem, un vēl viens sīks, labsirdīgs vīrelis, kurš izskatījās pēc laucinieka, kādus Brālītis bija redzējis, apciemojot vecmāmiņu.

—         Zini, man liekas — šie blēži grib apkrāpt savu ciemiņu. Bet mēs to nepieļausim, — Karlsons sacīja.

Viņš vēlreiz pavērās istabā.

—         Esmu gatavs saderēt, ka viņi grib apkrāpt to nabaga vīreli ar sarkano kaklasaiti.

Blēži un vīrelis ar sarkano kaklasaiti sēdēja ap nelielu galdu tuvu pie loga. Viņi ēda un dzēra, un blēži sirsnīgi pliķēja mazajam vīriņam pa plecu un tērgāja:

—    Lieliski, ka mēs atkal satikāmies, Oskar!

—   Arī es priecājos, — Oskars atbildēja.

—   Kad tu, cilvēks, iebrauc pilsētā, tad patiesi vēlies satikt labus, uzticamus draugus. Jo citādi bieži vien var nokļūt blēžu nagos.

Blēži piekrizdami māja ar galvu.

—   Tiesa kas tiesa, pilsētā viegli var nokļūt blēžu nagos. Tev laimējies, ka satiki Filli un mani, — sacīja viens no blēžiem.

—   Jā, nesaticis tu Rulli un mani, tev, nudien, varēja noiet greizi, — bilda otrs blēdis.

—    Bet tagad iekod, iedzer un jūties kā mājās, — skubināja tas, kurš saucās par Filli, atkal papliķēdams Oskaram plecu. Bet tad viņa rīcība ārkārtīgi pārsteidza Brālīti. Blēdis piesardzīgi un tomēr it kā neviļus iebāza roku Oskara kabatā, izvilka no tās naudas maku un iebāza to savā bikšu kabatā. Oskars nemanīja nenieka. Varbūt tāpēc, ka Rullē viņu tieši tobrīd sirsnīgi apskāva. Pēc šīm skavām Rullēs rokā atradās arī Oskara pulkstenis. Rullē to iebāza savu bikšu kabatā, bet Oskars arī šoreiz nekā nemanīja.

Karlsons pēc tam zem loga aizkariem uzmanīgi pabāza savu apaļo roķeli un izvilka no Pilies kabatas Oskara naudas maku. Tad viņš vēlreiz pastiepa roku un izvilka no Rullēs bikšu kabatas pulksteni, un neviens nekā nepamanīja.

Pēc kāda brītiņa, kad Rullē, Fille un Oskars bija ēduši un dzēruši, Fille iebāza roku savā kabatā un manīja, ka naudas maks pazudis. Tad viņš nikni paskatījās uz Rulli un teica:

—   Paklau, Rullē, iznāc maķenīt priekšnamā, man tev kas sakāms.

Tieši tajā brīdī Rullē pataustīja savu bikšu kabatu un atklāja, ka trūkst pulksteņa. Uzmetis biedram niknu skatienu, viņš sacīja:

—    Lieliski, arī man ar tevi kas runājams!

Tad Fille un Rullē izgāja priekšnamā, bet nabaga Oskare palika viens pats. Viņam kļuva garlaicīgi, un viņš arī devās priekšnamā paskatīties, ko draugi tur dara.

Karlsons nu žigli uzkāpa uz palodzes un ielika Oskara naudas maku zupas bļodā. Zupa bija izstrēbta, un naudas maks nekļuva slapjš. Oskara pulksteni Karlsons pakāra pie griestu lampas, tur nu tas karājās un šūpojās, un visi trīs vīri, ienākuši istabā, to tūliņ pamanīja. Karlsons gan to neredzēja, viņš bija paslēpies zem galda, kas apsegts ar galdautu līdz pašai grīdai. Turpat sēdēja arī Brālītis, jo viņš gribēja būt kopā ar Karlsonu, lai cik bīstami tas likās.

—    Vai die', tur taču karājas mans pulkstenis! Diez kā tas tur nokļuvis! — Oskars izsaucās.

Viņš piegāja pie lampas, paņēma pulksteni un iebāza to kabatā.

—   Nē, saki viens cilvēks, tas taču mans naudas maks! Ērmīga padarīšana! — viņš brīnījās, skatīdamies zupas bļodā.

Rullē un Fille uzmeta Oskaram izbrīnās pilnus skatienus, un Fille teica:

—   Redzams, arī laucinieki nav ar pliku roku ņemami!

Tad Rullē, Fille un Oskars atkal apsēdās pie galda.

—    Dārgais Oskar, ēd un dzer pēc sirds patikas, — Fille skubināja.

Un Oskars, Rullē un Fille ēda un dzēra, un pliķēja cits citam pa plecu. Pēc kāda brītiņa Fil- les rokas paslīdēja zem galda un piesardzīgi nolika uz grīdas Oskara naudas maku. "Viņš, bez šaubām, domāja, ka tur maks būs drošāk paslēpts nekā viņa kabatā. Bet tā nu tas nebija. Karlsons tūliņ paķēra naudas maku un pagrūda to Rullem, Rullē to paņēma un teica:

—   Fille, esmu nodarījis tev netaisnību, tu esi goda vīrs.

Pēc kāda laiciņa zem galda pašāvās Rullēs roka un nolika uz grīdas Oskara pulksteni. Arī to Karlsons paķēra un iedeva Filiem, tad Fille sacīja:

—   Tu esi pats uzticamākais draugs, Rullē.

Pēkšņi pēc neilga brītiņa Oskars iekliedzās:

—        Kur palicis mans naudas maks? Kur palicis mans pulkstenis?

Tad zibensātrumā zem galdauta paslīdēja ir naudas maks, ir pulkstenis, jo ne Rullē, ne Fille neuzdrošinājās paturēt manta's, baiļodamies, ka Oskars sacels traci. Oskars tiešām sāka diezgan skaļi brēkt un lādēties un uzstājās, lai atdod viņa pulksteni un naudas maku, bet Fille atcirta:

—        Kā lai mēs zinām, kur tu pameti savu veco naudas maku!

.Un Rullē piebalsoja:

—        Mēs neesam redzējuši tavu veco pulksteni, pieskati pats savas mantas!

Bet tad Karlsons pasniedza Oskaram vispirms naudas maku, pēc tam pulksteni, un Oskars abas mantas iebāza kabatā un sacīja:

—        Paldies, dārgais Fille, un paldies, dārgais Rullē. Citureiz nevajag tā māžoties.

Bet Karlsons no visa spēka iespēra Filiem pa kājām, un Fille kliedza:

—   Es tev rādīšu velnu, Rullē!

Tad Karlsons arī Rullem, cik spēja, iespēra ar kāju, un Rullē brēca:

—   Vai tu esi jucis, Fille, ko tu spārdies?

Un Rullē un Fille metās viens otram virsū un sāka kauties. Viņi tā aizrāvās, ka no galda zemē lidoja visi šķīvji, saplīsdami lausku lauskās. Oskars izbijās un šāvās projām, iebāzis kabatā ir naudas maku, ir pulksteni. Viņš vairs neatgriezās.

Fille bija spēcīgāks par Rulli, viņš izdzina Rulli priekšnamā un drāzās tam pakaļ, lai krietni piekautu. Tad no pagaldes izspruka Karlsons un Brālītis, ieraudzīja visus saplēstos šķīvjus, un Karlsons sacīja:

—   Kāpēc lai zupas bļoda paliek vesela, ja visi šķīvji beigti? Tu jūties vientuļa, nabaga zupas bļoda!

Ar lielu blīkšķi viņš nosvieda bļodu uz grīdas, un abi ar Brālīti pa kaklu pa galvu klupa pie loga. Viņi vēl dzirdēja, ka istabā ienāca Rullē un Fille, un Fille vaicāja:

—   Kādēļ tu viņam atdevi pulksteni un naudas maku, stulbais āzi?

—   Prātiņ, nāc mājās! To taču izdarīji tu, —^ Rullē atcirta.

Karlsons smējās tā, ka vēders raustījās, un teica:

—   Šodien es vairs neniekošos!

Arī Brālītim pietika draiskulību.

Bija jau krietni satumsis. Roku rokā viņi soļoja pa jumtu atpakaļ uz Karlsona namiņu, kas atradās tieši virs Brālīša dzīvokļa. Pienākuši pie namiņa, viņi izdzirda skaļu ugunsdzēsēju sirēnas svilpi.

—   Gan tu redzēsi, kaut kur deg. Ieradušies ugunsdzēsēji, — Brālītis sacīja.

—    Iedomājies, ja nu deg šī māja, — Karlsons cerību pilnā balsī izsaucās. — Viņiem tikai vajag paaicināt mani. Esmu pasaules labākais ugunsdzēsējs.

Viņi redzēja, ka ugunsdzēsēju automobilis bija apstājies tieši lejā pie mājas un ap mašīnu pulcējās vesels bars cilvēku. Taču uguni viņi nekur nevarēja ieraudzīt. Toties saskatīja pie jumta pieslietas garas, garas ugunsdzēsēju kāpnes.

Brālītis kļuva domīgs.

—    Ja nu viņi… ja viņi atnākuši meklēt mani, — viņš ierunājās.

Jo pēkšņi atcerējās zīmīti, ko bija pametis uz galda savā istabā. Turklāt arī laiks bija vēls.

—     Kas tev nāk prātā! Neviens cilvēks nedomās, ka tu atrodies uz jumta, — Karlsons viņu mierināja.

—    Māmiņa gan var iedomāties, viņa ir tik nervoza, — Brālītis paskaidroja.

Atceroties māmiņu, Brālītim kļuva bēdīgi ap sirdi, un viņš ilgojās būt mājās.

—    Varētu mazlietiņ paniekoties ar ugunsdzēsējiem, — Karlsons ierosināja.

Bet Brālītis vairs negribēja niekoties. Viņš apstājās un klusi gaidīja ugunsdzēsējus, kas jau kāpa augšā.

—     Labs ir, arī man laiks doties pie miera, — Karlsons piekrita. — Mēs gan uzvedāmies aplam pieklājīgi, nemaz nedauzījāmies, turklāt nedrīkst aizmirst, ka temperatūra man šorīt bija vismaz trīsdesmit četrdesmit grādu.

Un Karlsons aizcilpoja projām pa jumtu.

—   Čau, čau, Brālīt! — viņš vēl uzsauca.

—     Cau, čau, Karlson! — Brālītis atbildēja un visu laiku nenovērsa acis no ugunsdzēsēja, kas viņam tuvojās.

—    Vadzi, Brālīt, tu nestāsti ugunsdzēsējiem, ka es dzīvoju šeit aiz dūmeņa. Esmu taču pasaules labākais ugunsdzēsējs, un tad, tikko kaut kur izcelsies ugunsgrēks, viņi vienmēr izsauks mani, — Karlsons brīdināja.

Tagad ugunsdzēsējs jau bija pavisam tuvu.

—    Paliec uz vietas un nekusties! Es tūliņ aiziešu tev pakaļ! — viņš pavēlēja.

«Tas jau ir ļoti laipni no viņa,» Brālītis nodomāja. «Taču gluži lieki. Es visu pēcpusdienu staigāju pa jumtu, varētu noiet ari šos pāris soļus.»

—      Vai tevi sūtīja mana māmiņa? — viņš vaicāja, kad ugunsdzēsējs, paņēmis viņu uz rokām, kāpa lejā.

—      Nu skaidrs. Bet, paklau, man gandrīz likās, ka jūs tur bijāt divi zēni… — ugunsdzēsējs tincināja.

Brālītis atcerējās Karlsona vārdus un nopietni atbildēja:

—    Nē, tur bija tikai viens zēns.

Māmiņa tiešām bija briesmīgi sanervozējusies. Viņa un tētis, un Bose, un Beta, un vēl daudzi cilvēki lejā uz ielas sagaidīja Brālīti. Māmiņa metās viņam klāt, apskāva un reizē smējās un raudāja. Un tētis Brālīti ienesa dzīvoklī, cieši piespiedis sev klāt. Bose teica:

—   Tu mūs briesmīgi izbiedēji, Brālīt!

Un Beta raudādama sacīja:

—   Tā tu vairs nekad nedari, to iegaumē!

Kad Brālītis pēc kāda laiciņa gulēja savā girl-

tiņā, viņi visi sapulcējās apkārt tāpat, kā to mēdza darīt viņa dzimšanas dienā. Tētis bija gauži nopietns.

—     Vai tad tu nesaprati, ka mēs uztrauksimies, ka māmiņa raudās un bēdāsies?

Brālītis, gulēdams gultiņā, sarāvās.

—    Kādēļ tāda brēka? — viņš murmināja.

Māmiņa viņu cieši, cieši apskāva un teica:'

—      Padomā tikai, ja nu tu būtu nokritis zemē. Ja mēs tevi pazaudētu!

—   Vai tad jūs bēdātos? — Brālītis vaicāja.

—         Nu, protams, — māmiņa atbildēja. — Mēs ne par kādu naudu pasaulē negribam tevi zaudēt, to taču tu pats zini.

—         Vai pat par simttūkstoš miljoniem kronu ne? — Brālītis taujāja.

—    Nē, pat par simttūkstoš miljoniem kronu ne.

—         Ak, vai tiešām esmu tik daudz vērts! — Brālītis brīnījās.

—         Bez šaubām, — māmiņa atbildēja un vēlreiz viņu noskūpstīja.

Brālītis sāka prātot. Simttūkstoš miljonu kronu, milzum liela nauda! Vai tiešām viņš būtu tik daudz vērts? Bet kucēnu — īstu, jauku kucēnu var nopirkt par piecdesmit kronām.

—         Zini, tētuk. Ja nu es esmu simttūkstoš miljonu kronu vērts, vai tad es nevarētu dabūt tikai piecdesmit kronas skaidrā naudā, lai nopirktu sev kucēnu? — Brālītis, brīdi padomājis, vaicāja.

KARLSONS TĒLO SPOKU

Tikai nākamajā dienā pie pusdienu galda mājinieki sāka izprašņāt Brālīti, kā viņš varējis nokļūt uz jumta,

—         Vai tu izlīdi pa jumta lūciņu? — māmiņa jautāja.

—         Nē, es aizlaidos kopa ar Karlsonu, kas dzīvo uz jumta, — Brālītis atbildēja.

Māmiņa un tētis saskatījās.

—         Nē, tam jādara gals. Šis Karlsons, kas dzīvo uz jumta, sajauks man prātu! — māmiņa izsaucās.

—         Brālīt, tāda Karlsona, kas dzīvo uz jumta, nemaz nav, — tētis apgalvoja.

—        Ak nav! Bet vakar gan vēl bija! — Brālītis attrauca.

Māmiņa pašūpoja galvu.

—         Labi, ka drīz beigsies skola, tad tu brauksi pie vecmāmiņas. Ceru, ka uz turieni Karlsons iev nesekos, — māmiņa prātoja.

Šāda bēdīga varbūtība Brālītim nebija ienākusi prātā. Vasaru viņš pavadīs pie vecmāmiņas un veselus divus mēnešus neredzēs Karlsonu. Nevarētu teikt, ka viņam nepatiktu pie vecmāmiņas, tur bija ļoti jautri, bet Karlsona viņam tomēr trūks! Un ja nu Karlsons vairs nedzīvos uz jumta, kad Brālītis pārbrauks mājās?

Atspiedis elkoņus uz galda un apņēmis galvu ar rokām, Brālītis sēdēja un gudroja, kā gan iztiks bez Karlsona.

—         Tu taču zini, ka elkoņus nevar likt uz galda, — Beta pamācīja.

—    Labāk uzmani pati sevi, — Brālītis atcirta.

—         Noņem elkoņus no galda, — māmiņa pavēlēja. — Saki — vai gribi vēl puķu kāpostus?

—   Nē-ē, tad labāk mirt, — Brālītis atbildēja.

—         Kas tā par valodu! Jāsaka — nē, pateicos, — tētis aizrādīja.

«Vai tad tā var apieties ar zēnu, kas vērts simttūkstoš miljonu kronu?» Brālītis nodomāja, bet skaļi to neteica.

—         Jūs taču saprotat, ja es saku «labāk mirt», tad domāju: «Nē, pateicos,» — viņš paskaidroja.

—         Bet tā nerunā džentlmenis. Un tu taču gribi tāds būt? — tētis tiepās.

—         Nē, es labāk gribu būt tāds kā tu, tētiņ, — Brālītis atteica. *

Māmiņa un Bose, un Beta sāka smieties. jBrā- lītis nesaprata, kāpēc, bet viņam likās — viņi smejas par tēti, un tas Brālītim nepatika.

—     Es gribu būt tāds kā tu, tētuk, tikpat labs, — viņš atkārtoja un palūkojās uz tēti.

—    Paldies, mīļo puisīt, — tētis atbildēja.

—  Bet kā tad nu bija, vai tiešām tu nevēlies puķu kāpostus?

—   Nē-ē, tad labāk mirt, — Brālītis atteica.

—     Bet puķu kāposti ļoti veselīgi, — māmiņa aizrādīja.

—     Laikam gan, es jau sen esmu ievērojis, ka veselīgi ēdieni nav gardi. Sakiet — kāpēc vitamīnu vienmēr daudz tajos ēdienos, kas nemaz negaršo?

—     Pēc tavām domām vitamīniem vajadzētu būt šokolādē un košļājamā gumijā, — Bose zobojās.

—     Nu tu reiz pateici prātīgu vārdu, — Brālītis attrauca.

Pēc pusdienām Brālītis iegāja savā istabā. Viņš no visas sirds cerēja, ka atnāks Karlsons. Pri/. viņš aizbrauks, tāpēc vēlējās pēc iespējas biežāk būt kopā ar Karlsonu.

Karlsons to laikam bija nojautis, jo tūliņ atlaidās, tikko Brālītis bija pabāzis degunu ārā pa logu.

—     Vai šodien tev nav drudža? — Brālītis vaicāja.

—    Drudža … man! … — Karlsons brīnījās.

—   Man nekāda drudža nav bijis. Tā tikai fantāzija.

—    Ak, tad tu biji iedomājies, ka tev ir drudzis? — Brālītis pārsteigts vaicāja.

—     Nē, es iestāstīju tev, ka man ir drudzis,— Karlsons apmierināts smējās. — Uzmini — kas ir pasaules labākais fantazētājs?.

Karlsons neprata būt mierā ne mirkli. Runādams viņš visu laiku skraidīja apkārt pa istabu un visu ziņkāri aplūkoja, atvēra gan skapi, gan atrāva atvilktnes un ar lielu interesi pētīja, kas tajās atrodas.

—   Nē, šodien man nav drudža. Šodien esmu briesmīgi vesels un man nāvīgi gribas padau- zīties. •

Brālītis arī gribēja padauzīties. Taču vispirms viņš vēlējās, lai māmiņa un tētis, un Bose, un Beta redzētu Karlsonu, tad viņam vairs nebūtu jāklausās šīs valodas, ka tāda Karlsona nemaz nav.

—   Pagaidi mazliet. Es tūliņ būšu atpakaļ, — viņš sacīja un kā bulta iešāvās dzīvojamā istabā. Bose un Beta jau bija aizgājuši, tas nu gan nepatīkami, bet māmiņa un tētis vēl sēdēja turpat, un Brālītis dedzīgi aicināja:

—   Nāciet tūliņ manā istabā!

Viņš izlēma neminet ne vārda par Karlsonu, lai viņi paši to ierauga.

—    Labāk nāc un pasēdi te kopā ar mums, — māmiņa atteica. Bet Brālītis satvēra viņu aiz rokas.

—    Nē, nāciet man līdz, jūs kaut ko redzēsiet!

Viņam izdevās vecākus pārliecināt, un viņš laimīgs un priecīgs vēra vaļā savas istabas durvis. Nu viņi beidzot redzēs Karlsonu!

Taču Brālītis gandrīz vai apraudājās, jo jutās gauži

vīlies. Istaba bija tukša — tieši tāpat kā toreiz, kad viņš gribēja parādīt Karlsonu.

—    Ko tad tu mums gribēji rādīt? — tētis vaicāja.

—  Neko sevišķu, — Brālītis murmināja.

Par laimi, tai brīdī ieskanējās tālrunis, un Brālītim nevajadzēja dot paskaidrojumu. Tētis aizsteidzās pie tālruņa, bet māmiņa traucās uz virtuvi, jo krāsnī cepās torte. Brālītis palika viens. Viņš apsēdās pie loga un tiešām dusmojās uz Karlsonu. Ja Karlsons atlaidīsies, Brālītis viņam pateiks vienu patiesu vārdu.

Taču neviens neatlaidās, toties pavērās skapja durvis, un Karlsons pabāza ārā savu viltīgo seju.

Brālītis jutās pārsteigts.

—    Ko tu darīji manā skapī? — viņš vaicāja.

—    Perēju olas … Nē! Sēdēju un pārdomāju savus nedarbus… nē, es gulēju uz plaukta un atpūtos … jā, tā bija! — Karlsons izsaucās.

Brālītis vairs nedusmojās, bet priecājās, ka Karlsons atradies.

—   Zini, tas skapis ir varena vieta paslēpēm, — Karlsons sauca. — Klau, ko mēs darīsim? Es atgulšos uz plaukta, un tu mani meklēsi!

Brālītis pat nepaguva atbildēt, kad Karlsons jau bija pazudis skapī. Brālītis dzirdēja, ka viņš rāpjas augšā uz plaukta.

—   Meklē nu! — Karlsons aicināja.

Brālītis plaši atrāva vaļā skapja durvis un bez grūtībām ieraudzīja Karlsonu uz plaukta.

—   Vai, kāds tu esi nejauks! — Karlsons brēca. — Tu taču varēji meklēt gan gultā, gan pagaldē, gan citur! Es negribu ar tevi rotaļāties, ja tu esi tik nejauks!

Tieši tobrīd zvanīja pie durvīm, un priekšnamā atskanēja māmiņas balss:

—   Brālīt, atnākusi Gunila un Kristers!

To dzirdot, Karlsons uzreiz kļuva līksms.

—   Nu gan mēs viņus izāzēsim! — viņš pačukstēja Brālītim. — Aizver skapja durvis!

Brālītis aizvēra durvis, un tai pašā brīdī istabā ienāca Gunila un Kristers. Viņi dzīvoja tajā pašā ielā un gāja tajā pašā skola un klasē, kurā mācījās Brālītis. Brālītim ļoti patika Gunila, un viņš bieži teica māmiņai, ka viņa esot «briesmīgi jauka». Arī Kristers viņam patika, un viņš jau bija draugam piedevis punu pierē. Viņi diezgan bieži kāvās, bet drīz atkal saderēja mieru. Starp citu, Brālītis kāvās ne jau tikai ar Kristeru, viņš bija izcīnījis pamatīgus kautiņus ar visiem šās ielas zēniem. Gunilu gan viņš neaiztika.

—   Kā tas notiek, ka tu nekad neiekausti Gunilu? — kādreiz ievaicājās māmiņa.

—   Viņa taču ir «briesmīgi jauka», kāpēc lai es viņu iekaustītu, — Brālītis atbildēja.

Tomēr dažreiz Gunila viņu ķircināja. Piemēram, vakar, kad viņi nāca mājās no skolas. Brā-

Utis pastāstīja par Karlsonu, kas dzīvo uz jumta, bet Gunila sāka smieties un teica, ka Karlsons esot tikai fantāzija un izdoma. Kristers viņai piekrita, un Brālītis Kristeram iebelza ar dūri, tad Kristers viņam svieda ar akmeni.

Bet tagad viņi bija atnākuši un Kristers paņēmis līdzi savu sunīti Riksi. Sunīša dēļ Brālītis varēja aizmirst pat Karlsonu, kas gulēja skapī. Pēc Brālīša domām, pasaulē nekas nebija jaukāks par suni. Riksis lēkāja un rēja, un Brālītis viņu apskāva un glāstīja. Kristers stāvēja un raudzījās uz viņiem. Viņš zināja, ka Riksis ir viņa suns un neviena cita, lai nu Brālītis apmīļo Riksi, cik vien tam tīk.

Tieši tajā brīdī, kad Brālītis sirsnīgi glāstīja Riksi, Gunila, nicīgi smīnēdama, vaicāja:

—    Kur tad ir tas tavs vecais Karlsons, kas dzīvo uz jumta? A'lēs cerējām viņu še satikt.

Tikai tagad Brālītis atcerējās, ka Karlsons guļ skapī. Taču viņš nezināja, kādas palaidnības Karlsons būs šoreiz izdomājis, tāpēc tikai noteica:

—   Tu Vienmēr apgalvo, ka Karlsons, kas dzīvo uz jumta, ir izdoma. To tu teici arī vakar.

—    Nu, protams, viņš ir izdoma, — Gunila atbildēja un smējās tā, ka bija redzamas viņas vaigu bedrītes.

—   Bet ja nu viņš nav izdoma? — Brālītis tiepās.

—   Skaidrs, ka Karlsons ir izdoma, — Kristers bilda.

—    Nē, nav vis! — Brālītis pastāvēja pie sava.

Viņš sevī apsvēra, vai ir vērts noņemties ar

šādu «prātīgu atrisinājumu». Varbūt labāk laist darbā dūres. Bet, iekams viņš paguva izlemt, no skapja atskanēja skaļš un jauks «ki-ki-ri-gū!».

—   Kas tas ? — Gunila vaicāja, un viņas ķiršu sārtā mutīte aiz izbrīna palika vaļā.

—   Ki-ki-ri-gū! — skanēja no jauna, tieši tā, kā dzied gaiļi.

—   Vai tavā skapī ielaidies gailis? — Kristers brīnījās. Riksis sāka ņurdēt. Bet. Brālītis smējās tā, ka nespēja izteikt ne vārda.

—   Ki-ki-ri-gū! — no jauna skanēja no skapja.

—   Es attaisīšu durvis un palūkošos, — Gunila izlēma.

Viņa atvēra skapja durvis un raudzījās iekšā. Arī Kristers pieskrēja pie skapja un palūkojās tajā. Sākumā viņi tur saskatīja tikai briesmīgi

daudz drēbju, bet tad no plaukta atskanēja spurkšķis, un, pavērusies augšup, bērni pamanīja tuklu tēvoci, kas gulēja uz plaukta. Viņš zvilnēja, atspiedies uz elkoņa, un viegli šūpoja apaļo kāju. Viņa zilās acis līksmi un priecīgi spulgoja.

Sākumā ir Gunila, ir Kristers bija kā bez valodas, tikai Riksis ņurdēja. Kad Gunila beidzot atjēdzās, viņa jautāja:

—    Kas tas tāds?

—   Tikai izdoma, — ērmīgais vīrelis atbildēja un vēl vairāk šūpoja savu kājeli. — Mazītiņa izdoma, kas guļ uz plaukta un atpūšas. Vārdu sakot, fantāzija.

—   Vai tas … vai tas … ir … — Kristers stostījās.

—  Mazītiņa izdoma, kas guļ un savā nodabā dzied, — mazais tēvocis skaidroja.

—   Vai tas ir Karlsons, kas dzīvo uz jumta? — Gunila čukstēja.

—   Protams, kas cits! — Karlsons atbildēja. — Vai ta tu domāji, ka deviņdesmit divus gadus vecā Gustavsona kundze būs ielavījusies un apgūlusies skapī? — Karlsons smējās.

Brālītis nespēja valdīt smieklus, jo Gunila un Kristers stāvēja, mutes ieplētuši, un izskatijas aplam muļķīgi.

—   Nu, beidzot es jums aizbāzu mutes, — Brālītis noteica.

Karlsons nolēca no plaukta. Viņš piegāja pie Gunilas un šķelmīgi ieknieba viņai vaigā.

—   Nu, kā tad bija ar šo mazītiņo izdomu? — viņš vaicāja.

—   Mēs … — Kristers iesāka.

—   Tevi droši vien sauc par Augustu? — Karlsons nerimās.

—    Mani nesauc vis par Augustu, — Kristers attrauca.

—   Labi. Un tālāk? — Karlsons tirdīja.

—    Viņus sauc par Gunilu un Kristeru,— Brālītis paskaidroja.

—    Ak tā, tiešām neticami, kā dažiem cilvēkiem neveicas. Bet neraizējieties … visus jau nevar saukt par Karlsoniem, — Karlsons mierināja.

Viņš pameta apkārt ziņkāru skatienu un tūliņ sacīja:

—     Tagad man gribas mazliet padauzīties. Vai mēs nevarētu sviest pa logu ārā krēslus vai darīt kaut ko tamlīdzīgu?

Brālītis teica, tas nebūšot labi un laikam gan arī māmiņai un tētim tas nepatikšot.

—    Ai, kādi jūs esat vecmodīgi cilvēki, bet ko lai ar jums iesāk! Jāizdomā kas cits, jo dauzīties man gribas. Citādi es ar jums nespēlēšos, — Karlsons teica un uzmeta lūpu.

—     Nu jā, mēs taču varam izgudrot kaut ko citu, — Brālītis lūdzoši bilda. Bet Karlsons bija nolēmis pukoties.

—    Pielūkojiet, ka es jūs nepametu, — viņš brīdināja.

Ir Brālītis, ir Gunila un Kristers saprata, kas tā būtu par nelaimi, un viņi lūdzās un tielējās, lai Karlsons paliek.

Karlsons brītiņu- klusēja, taču joprojām izskatījās saīdzis.

—    Tas nav nemaz tik droši, bet varbūt es palikšu, ja viņa mani noglaudīs un teiks: «Mīļais Karlson,» — Karlsons sacīja un rādīja ar tuklo pirkstu uz Gunilu. Gunila tad pasteidzās viņu noglaudīt.

—   Mīļais Karlson, paliec, lai mēs varam kaut ko izdomāt, — meitene lūdzās.

—    Labs ir, es palikšu, — Karlsons atbildēja, un bērni jau atviegloti nopūtās. Taču tas bija darīts pārsteidzīgi.

Brālīša māmiņa un tētis mēdza vakaros pastaigāties. Un pašlaik no priekšnama atskanēja māmiņas balss:

—    Uz redzēšanos, bērni! Kristers un Gunila var palikt līdz pulksten astoņiem, tad tev, Brālīt, laiks doties gultiņā. Vēlāk es ienākšu un pateikšu ar labu nakti.

Un bērni dzirdēja, ka noklaudzēja priekšnama durvis.

—   Viņa neteica, cik ilgi es varu palikt, — Karlsons pukojās un atšiepa apakšlūpu. — Es negribu rotaļāties, ja pret mani izturas tik netaisni.

—        Tu vari palikt, cik ilgi tev tīk, — Brālītis viņu mierināja.

Karlsons vēl vairāk atšiepa apakšlūpu.

—         Kāpēc mani, tāpat kā citus cilvēkus, nevar aizraidīt pulksten astoņos? Es negribu rotaļāties, — Karlsons tiepās.

—         Es palūgšu māmiņu, lai viņa tevi aizraida pulksten astoņos, — Brālītis aši apgalvoja. — Bet saki — ko labu mēs izgudrosim?

Karlsona sapīkums pēkšņi bija izgaisis.

—         Mēs tēlosim spokus un baidīsim cilvēkus! — viņš izsaucās. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, ko es protu izdarīt ar palagu. Ja es dabūtu par katru izbiedēto cilvēku vienu piecēru

monētu, tad varētu sapirkties briesmīgi daudz kola riekstu. Esmu pasaules labākais spoks,— Karlsons apgalvoja, un viņa acis spulgot spulgoja.

Brālītis, Kristers un Gunila labprat gribēja tēlot spokus, taču Brālītis piebilda:

—   Mēs nedrīkstam pārlieku baigi biedēt cilvēkus.

—   Mieru, tikai mieru, — Karlsons viņu apsauca. — Nedomā mācīt pasaules labāko spoku, kā jāspokojas. Es viņus tikai mazliet nobiedēšu līdz nāvei, viņi to pat nepamanīs.

Viņš piegāja pie Brālīša gultiņas un norāva no tās palagu.

—   No šitā te man iznāks pieklājīgas spoku drānas, — viņš prātoja.

Brālīša rakstāmgalda atvilktnē viņš atrada melnu krītu un ar to izkrāsoja šausmīgu spoka seju. Tad viņš paņēma šķērītes un, iekams

Brālītis paguva viņu aizkavēt, izgrieza divus caurumus acīm.

—    Palags… tas ir nieks, — viņš bilda. — Un spokam taču jāredz, citādi spoks maldīsies apkārt un var nokļūt pat Indijā vai nez kur.

Pēc tam viņš uzsvieda palagu pāri galvai, ka palika redzamas tikai viņa mazās, tuklās roķe- les.

Lai gan bērni zināja, ka tas ir Karlsons, viņi tomēr mazliet izbijās, un Riksis sāka neganti riet. Labāk nekļuva, kad spoks iedarbināja motoru un sāka lidināties ap griestu lampu, kamēr palags plīvot plīvoja. Tas izskatījās tiešām baigi.

—    Esmu tads maziņš motorizēts spoks. Ērmīgs, bet skaists, — Karlsons dižojās.

Bērni klusēja un izbijušies raudzījās Karlsonā. Riksis rēja.

—   Taisnību sakot, man patīk, ja motors lidojot dūc, bet, tā kā es tēloju spoku, tad motors būs jāizslēdz. Lūk, šitā!

Nu viņš sāka lidināties apkārt gandrīz gluži klusi, mi tas izskatījās vēl baigāk.

Vajadzēja atrast, ko lai biedē.

— Varu izlidot kāpņu telpā … Ja kāds ienāks mājā, tad šausmīgi pārbīsies, — Karlsons gudroja.

Zvanīja tālrunis, bet Brālītim nebija ne mazākās vēlēšanās pieiet un atbildēt. Lai zvana!

Karlsons sāka vingrināties un skaļi vaidēja un nopūtās. Viņš apgalvoja, ka spoks, kas neprot vaidēt un nopūsties, nekur nederot. Spoku skolā to iemācot vispirms.

Tas viss aizņēma diezgan daudz laika. Beidzot viņi izgāja priekšnamā, lai dotos uz kāpnēm, kad uzreiz izdzirda savādu troksni pie āra durvīm. Brālītis sākumā domāja, ka laikam būs pārnācis tētis un māmiņa. Tad viņš ieraudzīja, ka vēstuļu kastītes spraudziņā rēgojas gara tērauda stieple. Brālītim ienāca prātā, ka tētis šajās dienās kādā laikrakstā bija skaļi lasījis māmiņai, ka pašlaik pilsētā uzradušies daudzi dzīvokļu apzadzēji. Zagļi esot tik viltīgi, ka iepriekš piezvanot pa tālruni tajā mājā, kur nodomājuši ielauzties. Ja neviens neatbildot, viņi žigli pošoties ceļā, veikli uzlaužot atslēgu un aiznesot vērtīgas mantas.

Brālītis briesmīgi izbijās, jo saprata, ka pie durvīm rīkojas zagļi. Arī Kristers un Gunila izbijās. Kristers savu Riksi bija ieslēdzis Brālīša istabā, lai sunītis nemaisītos pa kājām. Tagad viņš to nožēloja.

Tikai viens no viņiem nebaidījās, un tas bija Karlsons.

—   Mieru, tikai mieru, — viņš čukstēja. — Šādos gadījumos spoks ir neaizstājams. Nāc, ielavīsimies dzīvojamā istabā, jo laikam gan tur tavs tētis glabā savus, zelta stienīšus un dimantus, — viņš teica Brālītim.

Karlsons, Brālītis, Gunila un Kristers, cik klusi un piesardzīgi, un žigli vien varēdami, iemetās dzīvojamā istabā. Viņi aizlīda aiz mēbelēm vai paslēpās zem tām. Karlsons ielīda skaistajā senlaicīgajā skapī, kurā māmiņa glabāja veļu, un, cik jau labi varēja, aiztaisīja aiz sevis skapja durvis. Aizvērt pavisam cieši viņš pat nepaguva, jo istabā ienāca zagļi. Brālītis, kas bija paslēpies aiz dīvāna, piesardzīgi pabāza galvu un raudzījās istabā. Istabas vidū stāvēja divi pretīgi puiši. Un, iedomājieties tikai, tie bija Fille un Rullē.

—   Tā, tagad tikai jāizdibina, kur viņi glabā savas zeltlietas, — Fille dobjā, aizsmakušā balsī ieteicās.

—   Skaidrs, ka tur, — Rullē atsaucās, norādīdams uz antīko sekretāru ar daudzām atvilktnēm.

Brālītis zināja, ka vienā no sekretāra atvilktnēm māmiņa glabāja saimniecības naudu, citā dārgo gredzenu, ko bija mantojusi no vecmāmiņas. Tur atradās arī tētuka zelta medaļas, ko viņš bija saņēmis par labu šaušanu. «Cik šausmīgi, ja zagļi visas šīs mantas paņems,» Brālītis domāja un, gulēdams aiz dīvāna, gandrīz vai sāka raudāt.

—   Izmeklē sīki visas atvilktnes, es pa to laiku ieiešu virtuvē paraudzīties, vai viņiem nav sudraba karotes, — Fille sacīja.

Viņš iegāja virtuvē, un Rullē sāka raut vaļā atvilktnes. Pēkšņi viņš sajūsmā iesvilpās. «Nu zaglis laikam gan būs atradis saimniecības naudu,» Brālītis domāja un jutās gauži nomākts.

Rullē parāva nākamo atvilktni un no jauna iesvilpās. Tagad viņš būs atradis saktu un gredzenus.

taču nu ar svilpošanu bija beigas, jo no skapja, brīdinoši nopūzdamies, iztraucās spoks. Kad Rullē apgriežas un ieraudzīja spoku, viņš aiz šausmām nosēcās un izsvieda no rokām saimniecības naudu, gredzenus un saktu.

Spoks vaidēdams un nopūzdamies laidelējās ap Rulli un piepeši izšāvās virtuvē. Pēc mirkļa istabā iedrāzās Fille gluži nobālis un kliedza:

—   Bulle, te poko!

Viņš gribēja teikt: «Rullē, te špoko!» — bet aiz izbīļa pārteicās. Un nav nekāds brīnums, jo spoks, briesmīgi vaidēdams un pūzdams, sekoja viņam uz papēžiem. Rullē un Fille vicoja uz durvīm, kamēr spoks plivinājās ap viņiem, tad viņi izauļoja priekšnamā un pa durvīm ārā. Bet spoks

skrēja viņiem nopakaļ pa kāpnēm un baigā, rē- gainā balsī kliedza:

—   Mieru, tikai mieru! Es tūliņ jūs panākšu, un tad tik būs joks!

Taču spoks nogura un atgriezās dzīvojamā istabā. Brālītis bija uzlasījis no grīdas saimniecības naudu, gredzenus un saktu un ielicis to visu atpakaļ sekretārā. Gunila un Kristers savukārt pievāca Filles izsvaidītās sudraba karotes.

—   Pasaules labākais spoks ir Karlsons, kas dzīvo uz jumta, — Karlsons teica, novilkdams savu spoka apģērbu.

Bērni līksmi smējās, un Karlsons apgalvoja:

—   Vislabākais līdzeklis izbiedēt zagļus ir spoks. Ja to zinātu cilvēki, tad visādā ziņā pie katra naudas skapja pieķēdētu nelielu spoku.

Brālītis aiz prieka lēkāja. Māmiņas saimniecības nauda, gredzeni un sakta, tāpat arī tētuka medaļas bija izglābtas. Viņš teica:

—   Cilvēki ir stulbeņi, ja tic spokiem! Tētuks saka — pasaulē nekā pārdabiska neesot.

Karlsons prātīgi pamāja ar galvu.

—   Muļķa zagļi iedomājās, ka no skapja izskrēja spoks! Bet tas bija tikai Karlsons, kas dzīvo uz jumta. Tātad nekas pārdabisks.

KARLSONS UZSTĀJAS AR MĀCĪTO SUNI ĀLBERGU

Nākamajā rītā kāds samiegojies, izspūris puišelis, ģērbies zilā pidžamā, basām kājiņām aiz- tipināja pie māmiņas uz virtuvi. Bose un Beta jau bija aizgājuši uz skolu, bet tētuks uz kantori. Brālītim skola sākās mazliet vēlāk, un tas bija labi, jo viņš labprāt gribēja no rītiem kādu brītiņu pabūt divatā ar māmiņu. Lai gan Brālītis

Iiija jau prāvs zēns un gāja skolā, tomēr viņam patika ieritināties māmiņas klēpī, ja neviens to neredzēja. Bija tik jauki parunāties. Viņi abi mēdza dziedāt, pēc tam gan māmiņa, gan Brālītis stāstīja viens otram pasakas.

Māmiņa pašlaik sēdēja pie virtuves galda, la- sija avīzes un dzēra rīta kafiju. Brālītis klusi Ierāpās viņas klēpī un tur saritinājās. Māmiņa viņu liegi apskāva un piespieda^ sev klāt, kamēr puisēns pavisam atmodās.

Vakarējā pastaiga bija ieilgusi, un, kad māmiņa un tētis pārnāca mājās un māmiņa iegāja IJrālīša istabā, viņš jau bija apgūlies un aizmidzis. Miegā Brālītis bija nospēries, un, kad māmiņa gribēja viņu apsegt, tad palagā pamanīja divus nejaukus caurumus; palags bija arī notriepts, it kā uz tā Initu zīmēts ar melnu Kritu. «Nav nekāds brīnums, ka Brālītis tik aši ni/.midzis,» māmiņa bija nodomājusi. Taču tagad palaidnis sēdēja viņas Klēpī, un māmiņa nolēma prasīt paskaidrojumus.

— Paklau, Brālīt, es labprāt gribētu zināt, kas palagā izgrieza caurumus, tikai nesaki, ka to darīja Karlsons, kas <l/.ivo uz jumta! — viņa tincināja.

Brālītis klusēja un spraigi domāja. Caurumus bija izgriezis Karlsons, bet māmiņa aizliedza viņu pieminēt. Labāk tad ari noklusēt par zagļiem, jo māmiņa tik un tā neticēs.

—    Kā tad bija? — māmiņa no jauna vaicāja.

—    Vai tu labāk nepaprasltu Gunilai? — Brālītis viltīgi atvaicāja. Gunila jau var pastāstīt patiesību, viņai māmiņa ticēs.

«Ak tā, tātad Gunila izgriezusi caurumus,» māmiņa sevī nodomāja. Viņai patika, ka Brālītis nevēlas nodot meiteni, bet grib, lai Gunila pati visu izstāsta. Māmiņa ciešāk piespieda Brālīti sev klāt. Viņa nolēma par palagu vairs nerunāt, bet pie izdevības izvaicāt Gunilu.

—    Tu Gunilu laikam ļoti mīli? — viņa jautāja.

—   Jā, ļoti… — Brālītis piekrita.

Māmiņa atkal sāka lasīt laikrakstu, bet Brālītis sēdēja viņai klēpī un prātoja. Diezin ko viņš visvairāk mīl? Vispirms māmiņu… un tēti. Dažreiz viņš juta lielu sirsnību pret Bosi un Betu. Jā, arī viņus Brālītis ļoti mīlēja … sevišķi Bosi… taču dažreiz uz brāli saskaitās, un visa mīlestība tad pagaisa … Viņš mīlēja arī Karl- sonu, kas dzīvo uz jumta. Protams, arī Gunilu. Varbūt viņš to apprecēs, kad izaugs liels, jo sieva ir nepieciešama, vai nu tu, cilvēks, gribi, vai ne. Lai gan Brālītis vismīļāk vēlētos precēt māmiņu … tomēr tas laikam neiet.

Aizdomājies tik tālu, Brālītis uzreiz kaut ko atcerējās, kas viņu satrauca.

—   Paklau, māmiņ, ja Bose nomirs, man vajadzēs precēt viņa sievu?

Māmiņa nolika kafijas tasīti un pārsteigta paraudzījās uz Brālīti.

—    Kāpēc tu tā domā? — viņa vaicāja.

Izklausījās tā, it kā māmiņa aizturētu smieklus; Brālītis baiļojās, ka būs izteicis kādu muļķību, un vairs nevēlējās neko stāstīt. Bet māmiņā viņu tincināja:

—    Kāpēc tu tā domā?

—        Es taču dabūju Boses veco divriteni. Viņa vecās slidas… slidzābakus, kas viņam piederēja, kad bija manā vecumā… viņa veco pidžamu un vingrošanas kurpes, itin visu …

—        Bet no viņa vecās sievas es tevi pasargāšu, to es tev apsolu, — un māmiņa, par laimi, nesmējās.

—        Vai es nevarētu precēt tevi? — Brālītis vaicāja.

—        Tas gan nebūs iespējams. Esmu jau apprecējusi tēti, — māmiņa aizrādīja.

—   Jā, tā jau ir…

—         Kāda nelaimīga sagadīšanās, ka es un tētis esam iemīlējuši tevi, — Brālītis sapīcis sacīja.

—   Nē, es gan domāju, ka tas tiešām labi.

—         To tu tikai tā saki, — Brālītis attrauca. — Tad jau man būs jāprec Gunila, sieva taču jāņem, — viņš prātoja.

Brālītis iegrima no jauna pārdomās un atzina, ka dzīvot kopā ar Gunilu būs brīnum jauki. Viņa dažreiz ir nāvīgi laba. Starp citu, viņš gribēja dzīvot kopā ar māmiņu un tēti, un Bosi, un Betu. Pēc sievas viņš sevišķi neilgojās.

—         Es labāk gribētu suni, nevis sievu. Māmiņ, vai es nevarētu dabūt suni? — Brālītis lūdzās.

Māmiņa nopūtās. Jau atkal sākas runas par suni! Tās bija gandrīz tikpat neciešamas kā runas par Karlsonu, kas dzīvo uz jumta.

—   Zini ko, Brālīt, nu tev laiks ģērbties. Citādi nokavēsi skolu, — māmiņa aizrādīja.

_ — Skaidrs, tiklīdz es ierunājos par suni, tā tu tūliņ atgādini skolu, — Brālītis neapmierināts noteica.

Taču šodien Brālītim patika doties uz skolu, jo bija tik daudz ko pārrunāt ar Kristeru un Gu- nilu. Mājās viņi nāca kopā, un Brālītim likās, ka tagad bija daudz vairāk ko runāt, kad arī draugi bija iepazinušies ar Karlsonu uz jumta.

—    Viņš ir varen jocīgs, — Gunila sacīja. — Kā tu domā, vai viņš ieradīsies arī šodien?

—    Nezinu vis, — Brālītis atbildēja. — Viņš tikai mēdz teikt, ka ieradīsies «aptuveni», un tas var notikt kuru katru brīdi.

—    Ceru, ka viņš ieradīsies aptuveni šodien. Vai mēs ar. Gunilu varam iet tev līdz? — Kristers taujāja.

—   Manis pēc, — Brālītis atbildēja.

Tad pēkšņi vēl kāds radījums gribēja sekot Brālītim. Tieši tai brīdī, kad bērni grasījās iet pāri ielai, pie Brālīša pieskrēja mazs, melns pū- delis. Sunītis apošņāja Brālīša ceļgalus un draudzīgi ierējās.

—   Vai, kāds jauks kucēniņš! — Brālītis līksmi izsaucās. — Re, viņš laikam izbijies no automobiļa un grib, lai mēs viņu pārvedam pāri ielai.

Brālītis būtu ar mieru pārvadāt sunīti pār nezin cik ielām. Sunītis to laikam noģida, jo skrēja palēkdamies un visu laiku centās piespiesties pie Brālīša kājām. T

—   Vai, cik viņš mīļš! Nāc pie manis, suņu- kiņ, — Gunila aicināja.

—    Nē, viņš grib iet kopā ar mani. Es viņam patīku, — Brālītis aizrādīja, saņemdams kucēnu aiz kakla saites.

—    Bet es arī! — Gunila tiepās.

Taču kucēns izskatījās tāds, it kā mīlētu visu pasauli, ja tikai mīl viņu pašu! Un Brālītis viņu mīlēja, ai, kā mīlēja! Viņš noliecās, glaudīja kucēnu un klusi svilpoja, nez ko murminādams. Visas šīs maigās skaņas nozīmēja, ka kucēniņš ir visjaukākais, vismīļākais suņuks pasaulē. Kucēns luncināja astīti un, liekas, arī domāja tāpat.

Lēkādams, līksmi riedams, viņš sekoja bērniem, kad tie iegriezās savā ielā.

Brālītī iedzirkstījās neprātīga cerība.

—     Varbūt viņam nav māju? Varbūt viņam nav sava saimnieka! — viņš izsaucās.

—   Tā droši vien būs, — Kristers piekrita.

—     Ciet klusu! Ko tu par to zini, — Brālītis viņu apsauca.

Vai gan Kristers, kam bija savs Riksis, saprot otru cilvēku, kam nav sava suņa — neviena paša!

—     Nāc, mīļais suņukiņ, — Brālītis aicināja, un viņam tiešām šķita, ka šim sunītim nav māju.

—     Pielūko, lai viņš tev neseko līdz mājām, — Kristers brīdināja.

—     Bet kāpēc tad ne! Es tieši gribu, lai viņš nāk man līdzi, — Brālītis atbildēja.

Un sunītis viņam sekoja. Līdz pašām namdurvīm. Tad Brālītis viņu paņēma uz rokām un nesa augšā pa kāpnēm.

—     Pavaicāšu māmiņai, vai drīkstu viņu paturēt, — viņš dedzīgi sacīja. Bet māmiņas nebija istabā. Uz virtuves galda atradās zīmīte, kurā bija rakstīts, ka māmiņa ir veļas mazgātavā un Brālītis viņu var atrast tur, ja būtu kas vajadzīgs.

Kucēns kā bulta metās Brālīša istabā, un Brālītis un Kristers, un Gunila joza viņam pakaļ. Brālītis aiz prieka bija kā apreibis.

—     Viņš grib palikt pie manis! «— Brālītis sauca.

Tai brīdī pa logu ielidoja Karlsons, kas dzīvo uz jumta.

—     Cau, čau, — viņš teica. — Jūs laikam sunīti esat izmazgājuši, ka viņš tā sarāvies.

—        Tas taču nav Riksis. Vai tad tu neredzi, ka tas ir mans suns! — Brālītis atteica.

—   Nav vis tavs, — Kristers strīdējās.

—   Tev suņa nemaz nav, — Gunila piebilda.

—        Bet man tur augšā ir tūkstošiem suņu, — Karlsons izsaucās. — Esmu pasaules labākais suņu audzētājs…

—        Es tur augšā neredzēju nevienu suni, — Brālītis brīnījās.

—         Viņi nebija mājās, bet laidelējās apkārt. Man pieder lidojošie suņi, — Karlsons skaidroja.

Brālītis viņā nemaz neklausījās. Pat tūkstoš lidojoši suņi bija tīrais nieks pret šo jauko kucēnu.

—        Nudien, es domāju, ka viņam nav saimnieka, — Brālītis atsāka.

Gunila noliecās pie kucēna.

—        Uz viņa kakla saites rakstīts Albergs, — meitene paskaidroja.

—        Tagad tev ir skaidrs, ka tas ir kucēna saimnieks, — Kristers piebilda.

—         Bet varbūt Albergs nomiris, — Brālītis prātoja.

Lai nu kas šis Albergs tāds būtu, Brālītim viņš nepatika. Bet tad viņam iešāvās kaut kas prātā.

—         Varbūt tas ir kucēna vārds, — viņš ierunājās, lūdzoši raudzīdamies uz Kristeru un Gunilu. Tie tikai nicinoši smējās.

—         Man ir vairāki simti suņu, ko sauc par Al- bergiem,. — Karlsons ieteicās. — Cau, čau, Al- berg!

Kucēns, jautri riedams, palēcās pret Karlsonu.

—_ Redziet nu, viņš taču zina, ka viņu sauc par Albergu. Nāc šurp, mīļais Alberg, — Brālītis aicināja.

Tad Gunila saķēra kucēnu.

—   Uz kakla saites rakstīts arī tālruņa numurs, — viņa cietsirdīgi sacīja.

—    Suņiem ir pašiem savs tālrunis, — sarunā iejaucās Karlsons. — Pasakiet, lai viņš piezvana savai saimniecības vadītājai un pateic, ka apmaldījies. To dara mani suņi, ja kaut kur aizķērušies.

Viņš ar savu tuklo roķeli glaudīja suni.

—    Šajās dienās viens no maniem suņiem, ko sauca par Albergu, bija aizmaldījies, tad viņš gribēja piezvanīt uz mājām, bet bija sajaucis tālruņa numuru un piezvanījis kādai vecai majora atraitnei, kas dzīvo Kungsholmā. Kad viņa izdzirda tālrunī suņa balsi, tad attrauca: «Jūs esat nepareizi savienots.» — «Nu ko ta jūs atbildat,» Albergs viņai aizrādīja, tik gudrs suns viņš ir,— Karlsons stāstīja.

Brālītis viņā nemaz neklausījās. Pašlaik viņu interesēja tikai kucēns, un viņš pat nedzirdēja, kad Karlsons teica, kg labprāt padauzītos. Tad Karlsons atšiepa lūpu un sacīja:

—      Ja tu visu laiku noņemies ar suni, es vairs nerotaļāšos. Es taču arī gribu kaut ko darīt!

Kristers un Gunila viņam piekrita.

—     Mēs varam sarīkot «Burvju izrādi», — Karlsons, beidzis pukoties, ierosināja. — Pasaules labākais burvju mākslinieks — uzminiet, kurš tas ir!

Brālītis, Kristers un Gunila tūliņ saprata, ka tas ir Karlsons.

—      Nu labi, rīkosim «Burvju izrādi», — Karlsons izlēma.

Bērni viņam piekrita.

—        Un noteiksim, ka ieejas maksa būs viena šokolādes konfekte, — Karlsons aizrādīja.

— Jā, — bērni atbildēja.

—        Visas konfektes tiks ziedotas labdarīgiem mērķiem, — Karlsons pamācīja.

—   Ar mieru, — bērni viņam pievienojās.

—         Ir tikai viens labdarīgs mērķis — rūpēties par Karlsonu, kas dzīvo uz jumta, — Karlsons skaidroja.

Bērni saskatījās.

—         Nudien, lāgā nezinu… — Kristers ierunājās.

—         Nē, mēs jau esam izlēmuši, — Karlsons viņu pārtrauca. — Citādi es ar jums nerotaļāšos.

Un tā viņi nolēma, ka visas konfektes tiks nodotas Karlsonam, kas dzīvo uz jumta.

Kristers un Gunila izgāja no istabas un pastāstīja bērniem, ka pie Brālīša tiks rīkota «Burvju izrāde». Un visi bērni, kam vēl bija palikušas kādas piecas ēras, aizskrēja uz veikalu un nopirka šokolādes konfektes ieejas maksai.

Šokolādi nodeva pie Brālīša istabas durvīm. Tur bija nostājusies Gunila ar kastīti; viņa paņēma no bērniem šokolādes konfektes un ielika tās kastītē, uz kuras bija rakstīts «Labdarīgiem mērķiem».

Kristers istabā bija sakārtojis rindā krēslus, tie bija domāti publikai. Viens istabas kakts bija .nodalīts ar segu, aiz kuras skanēja čuksti un apslāpētas suņa rejas.

—         Diez ko nu mums rādīs? Ja kaut kādas blēņas, es savu šokolādi prasīšu atpakaļ, — ieteicās kāds zēns, ko sauca par Kiri.

Brālītis, Kristers un Gunila šo zēnu nemīlēja, viņš vienmēr ar kaut ko bija nemierā.

Brālītis, kas bija paslēpies aiz segas, tagad iznāca istabā ar sunīti rokās.

—    Nu jūs redzēsiet pasaules labāko burvju mākslinieku un mācīto suni Ālbergu, — viņš sacīja.

—    Kā sacīt jāsaka … pasaules labāko burvju mākslinieku, — aiz segas atskanēja kāda balss, un istabā parādījās Karlsons. Galvā viņam bija tētuka cilindrs un uz pleciem māmiņas rūtainais priekšauts, sasiets ar mezglu pie kakla. Priekšauts izpildīja melnā apmetņa uzdevumus. Šādos apmetņos mēdza uzstāties burvju mākslinieki.

Visi bērni aplaudēja, izņemot Kiri. Karlsons palocījās un izskatījās ļoti apmierināts. Tad viņš nčņēma cilindru un parādīja, ka tas ir tukšs, tieši tā, kā to mēdz darīt burvju mākslinieki.

—    Lūdzu, manas dāmas un kungi, jūs redzat, ka tas ir tukšs, pavisam tukšs! — viņš sauca.

«Tagad viņš droši vien izburs no cepures trusīti,» Brālītis domāja, jo kādreiz bija redzējis tādu triku. «Jocīgi gan, kā Karlsons to izdarīs,» viņš sevī brīnījās.

, — Kā sacīt jāsaka… tas ir gluži tukšs, — Karlsons drūmi atkārtoja. — Un tukšs tas ari paliks, ja jūs tur kaut ko neieliksiet, — viņš runāja tālāk. — Redzu, še sēž vesels bariņš kāru bērnu un grauž šokolādi. Tagad laidīsim cepuri apkārt, un jūs tajā ieliksiet pa šokolādes konfektei. Tas viss būs labdarīgam mērķim.

Brālītis gāja apkārt, un drīz vien cepurē atradās vesela kaudzīte šokolādes konfekšu. Tad Karlsons paņēma cepuri.

—   Cepure aizdomīgi grab, — Karlsons teica un purināja cilindru, — ja tā būtu pilna, tad negrabētu.

Viņš ielika mutē vienu šokolādes konfekti un sāka to kost.

—   Nudien, tā ir labdarīga! — Karlsons apmierināts sauca.

Kire cepurē nebija ielicis nevienu šokolādes konfekti, lai gan rokās viņam bija vesela turza.

—   Jā, mani dārgie draugi… un Kire, — Karlsons atsāka. — še jūs redzat mācīto suni Āl- bergu, kas prot itin visu. Runāt pa tālruni, lidot, cept smalkmaizītes, pacelt kājiņu… itin visu!

Tieši tai brīdī kucēns pacēla kājiņu pret Kires krēslu… un pameta uz grīdas mazu, mazu peļķīti.

—   Tagad jūs redzat, ka es nepārspīlēju, šis suns var tiešām izdarīt visu, — Karlsons aizrādīja.

—   Blēņas, — Kire attrauca un pavirzīja mazliet nostāk savu krēslu no peļķītes, — to prot katrs kucēns. Bet liec, lai viņš runā, tas jau bus daudz grūtāk!

Karlsons pievērsās kucēnam:

—        Vai tu domā, ka tev būs grūti runāt, Al- berg? — viņš vaicāja.

—         Protams, ne, — kucēns atteica, — runāt inan tikai tad grūti, ja smēķēju cigāru.

Brālītis, Gunila un Kristers gandrīz vai palēcās, jo izklausījās, it kā tiešām runātu kucēns. Taču Brālītis bija pārliecināts, ka tas ir paša Karlsona triks. Un labi vien bija, jo Brālītis vēlējās sev parastu suni, nevis tādu, kas prot runāt.

—        Mīļo Ālberg, vai tu visiem mūsu draugiem un arī Kirem nepastāstīsi kaut ko no suņu dzīves? — Karlsons ierosināja.

—    Labprāt, — Ālbergs atbildēja.

Un tad viņš sāka stāstīt:

—        Šajās dičnās es biju kino, — viņš iesāka un lēkāja ap Karlsonu.

—   Ak ta tu biji kino? — Karlsons vaicāja.

—        Jā, un tur uz sola man blakus sēdēja divas suņu blusas, — Albergs stāstīja.

—   Vai tiešām? — Karlsons brīnījās.

—     Jā, un, kad mēs izgājām uz ielas, es dzirdēju, ka viena blusa jautāja otrai: «Vai iesim mājās kājām jeb vai brauksim uz suņa?»

Izrāde bērniem patika, lai gan, pēc viņu domām, nekādas lielas burvestības* te nebija. Tikai Kire sēdēja pavisam sapīcis.

—     Saki, lai viņš izcep arī kādu' kūciņu, — zēns nicinoši aizrādīja.

—     Vai gribi izcept kūciņu, Alberg? — Karlsons vaicāja.

Albergs nožāvājās un apgūlās uz grīdas.

—   Nē, negribu, — viņš nomurmināja.

—   Hahaha, nu, ko es teicu? — Kire ņirgājās.

—     Negribu tāpēc, ka mājās nav rauga, — Albergs piebilda.

Visiem bērniem Albergs ļoti patika, tikai Kire izturējās muļķīgi.

—     Nu, lai ta viņš palido, tam rauga neva- jag, — puika ierosināja.

—     Vai gribi lidot, Alberg? — Karlsons vaicāja.

Gandrīz tā vien likās, ka Albergs guļ, tomēr uz Karlsona jautājumu atbildēja.

—      Protams, varu lidot, lūdzu. Bet tad tev arī jālido, jo esmu apsolījis savai māmiņai, ka viens pats nelidošu.

—     Labi, mīļais Alberg, — Karlsons piekrita un paņēma kucēnu rokās.

Pēc mirkļa viņi jau lidoja, Karlsons un Albergs. Vispirms viņi pacēlās līdz griestiem, tad aplidoja apkārt lampai un pēc tam izlaidās ārā pa logu. Tagad pat Kire jutās pārsteigts.

Visi bērni pieskrēja pie loga un noskatījās, kā Karlsons un Albergs slīdēja pāri māju jumtiem. Bet Brālītis izmisis kliedza:

—         Karlson, Karlson, nāc atpakaļ ar manu sunīti!

To Karlsons ari darīja. Viņš drīz atgriezās un nolika kucēnu uz grīdas. Albergs noskurinājās un izskatījās tik pārsteigts, ka varētu domāt — tas viņa mūžā ir pirmais lidojums.

—         Jā, šodienai pietiks, šodien mums vairs nav ko parādīt, — Karlsons sacīja. — Bet varbūt tu ko parādīsi, — viņš pievērsās Kirem un tam piebikstīja.

Kire nesaprata, ko Karlsons domāja.

—         Šokolādes konfektes, — Karlsons paskaidroja.

Tad Kire paņēma savu turzu un atdeva to Karlsonam, bet iepriekš izņēma no turzas vienu konfekti.

—    Ir gan kārumnieks, — Karlsons bilda. Pēc

tam viņš aši palūkojās apkārt.

—         Kur palikusi kastīte «labdarīgiem mērķiem»? — viņš jautāja.

Gunila atnesa kastīti. Viņa cerēja, ka Karlsons visiem piedāvās pa konfektei, jo kastīte bija gandrīz pilna, bet Karlsons to nedarīja. Viņš paķēra kastīti un aši izskaitīja visas konfektes.

—         Piecpadsmit! — viņš izsaucās. — Vakariņām pietiks! Čau, čau, nu man jāsteidzas uz mājām ieturēt vakariņas.

Un tad Karlsons pazuda ārā pa logu.

Visiem bērniem bija laiks doties uz mājām, arī Kristeram un Gunilai. Brālītis ar Albergu palika vieni, un Brālītim tas ļoti patika. Viņš paņēma kucēnu klēpī un to apmīļoja. Kucēns nolaizīja Brālīša seju un tad aizmiga. Guļot viņš viegli, viegli sēca.

Pēc tam pārnāca māmiņa no mazgātavas, un nu sākās bēdas. Māmiņa neticēja, kā Albergamnav māju. Viņa piezvanīja pa to numuru, kas bija iegravēts sunīša kakla saitē, un pastāstīja, ka viņas puisēns atradis mazu, melnu pūdelīti.

Brālītis stāvēja māmiņai bļakus un turēja rokās Albergu. Visu laiku viņš čukstēja:

—    Mīļais dieviņ, dari tā, lai šis nebūtu viņu ku- cēniņš!

Bet Albergs bija viņu kucēns.

—         Mīlulīt, tur ir puisēns, ko sauc par Stafanu Albergu, un viņam pieder

Bobītis, — māmiņa stāstīja, kad bija nolikusi klausuli.

—   Bobītis? — Brālītis vaicāja.

—    Jā, kucēnu sauc par Bobīti, un Stafans raudājis visu pēcpusdienu. Tagad viņš pulksten septiņos atnāks pēc Bobīša.

Brālītis neteica ne vārda, tikai viņa sejiņa nobālēja un acis sāka spīdēt. Viņš apskāva kucēnu un, māmiņai nedzirdot, iečukstēja tam ausī:

—    Mīļais Alberg, es gribu, lai tu būtu mans sunītis!

Bet pulksten septiņos atnāca Stafans un aiznesa savu kucēnu. Brālītis apgūlās gultiņā un tā raudāja, ka šķita, viņa sirsniņa pārplīsīs..

KARLSONS IERODAS DZIMŠANAS DIENAS SVINĪBĀS

Bija pienākusi vasara. Skolā bija beigušās mācības, un Brālītis posās braukt pie vecmāmiņas. Bet iepriekš bija jānogaida kāds svarīgs notikums. Brālītim paliks astoņi gadi. Ai, šo dzimšanas dienu viņš bija gaidījis jau sen … gandrīz kopš tās dienas, kad kļuva septiņus gadus vecs! Brīnums gan, cik ilgs laiks aizrit starp dzimšanas dienām,'gandrīz tikpat ilgs kā no vieniem ziemsvētkiem līdz otriem.

To vakaru pirms dzimšanas dienas Brālītis sarunājās ar Karlsonu.

—   Man būs dzimšanas dienas svinības, — Brālītis stāstīja. — Atnāks Gunila un Kristers, un manā istabā būs klāts galds …

Brālītis apklusa un izskatījās visai drūms.

—   Es labprāt ielūgtu arī tevi, bet…

Māmiņa tik ļoti dusmojās uz Karlsonu, kas

dzīvo uz jumta. Būtu veltīgi pierunāt māmiņu, lai viņa atļauj ielūgt Karlsonu …

Karlsons atšiepa apakšlūpu vairāk nekā jebkad.

—   Es tevi vairs nevēlos satikt, ja tu mani neielūgsi! Es taču arī gribu papriecāties! — viņš pūcīgi izsaucās.

—   Nu labi, labi, tad nāc vien! — Brālītis aši atbildēja. Viņš nolēma izrunāties ar māmiņu, lai tur vai kas.

— .Ar ko tu mani pacienāsi? — Karlsons vaicāja, beidzis dusmoties.

—    Protams, ar torti. Es dabūšu dzimšanas dienas torti ar astoņām svecītēm, — Brālītis teica.

—         Ak tā! Zini, man ari ir kāds priekšlikums! — Karlsons piebilda.

—   Un kāds? — Brālītis vaicāja. .

—         Vai tu nevari palūgt māmiņai astoņas tortes un tikai vienu svecīti?

Brālītis domāja, ka māmiņa tam nepiekritīs.

—         Vai tu 'dabūsi skaistas dāvanas? — Karlsons interesējās.

—   Nezinu, — Brālītis atteica.

Viņš nopūtās. Vienu viņš vēlējās vairāk par visu pasaulē. Bet to jau viņš nedabūs.

—         Sunīti es nedabūšu, kamēr vien dzīvošu, — viņš bēdājās. — Protams, dabūšu daudzas citas dāvanas, tāpēc priecāšos un visu dienu par suni nemaz nedomāšu.

—         Nūjā, un turklāt tev taču esmu es. Pēc manām domām, es esmu daudz vērtīgāks par suni, — Karlsons aizrādīja.

Galvu pašķiebis, viņš raudzījās uz Brālīti,

—    Gribētu zināt, kādas dāvanas tu_ dabūsi. Diezin vai šokolādi arī? Tādā gadījumā tev to vajadzētu nodot labdarīgiem mērķiem.

—   Labi, ja es dabūšu šokolādi, tad atdošu to tev, — Brālītis apsolīja.

Karlsona labā viņš bija gatavs uz visu, un turklāt tagad viņiem būs jāšķiras.

—    Zini, Karlson, parīt es braukšu pie vecmāmiņas un palikšu tur visu vasaru, — Brālītis stāstīja.

Sākumā Karlsons izskatījās mazliet saīdzis, bet tad svarīgi noteica:

—    Es arī braukšu pie" vecmāmiņas, un mana vecmāmiņa ir daudz īstāka vecmāmiņa par tavējo.

—    Kur tad tava vecmāmiņā dzīvo? — Brālītis vaicāja.

—    Kādā mājā. Vai tad tu domā, ka viņa caurām naktīm blandās apkārt? — Karlsons attrauca.

Pēc tam viņi neko daudz vairs nerunāja par Karlsona vecmāmiņu un Brālīša dzimšanas dienas dāvanām, jo bija jau vēls un Brālītim jāiet gulēt, lai rītu savā dzimšanas dienā laikus pamostos.

Nākamajā rītā'gu]ot un gaidot, kad atvērsies durvis un visi ienāks ar dzimšanas dienas dāvanām un viņu apsveiks, Brālītim likās, ka laiks nemaz neiet uz priekšu. Pakrūtē viņam sāka pat smelgt.

Beidzot viņi bija aiz durvīm un dziedāja: «Sveiks lai dzīvo!» — un tad atvērās durvis, un tur nu viņi stāvēja — māmiņa, tētis, Bose un Beta.

Brālītis pietrūkās gulta sēdus, un viņa acis staroja.

Visi apsveica Brālīti un nolika gultā torti ar astoņām svecītēm un paplāti, uz kuras bija sakārtotas dāvanas.

Daudz dāvanu. Lai gan patiesībā ne tik daudz, kā viņš parasti mēdza saņemt savā dzimšanas dienā. Tur bija tikai četri sainīši, lai kā Brālītis skaitīja. Tētis sacīja:

— Vēlāk tu varbūt saņemsi vēl, nav jau teikts, ka visas dāvanas jāpasniedz no paša rīta.

Un Brālītis ļoti priecājās par Šīm četrām dāvanām. Viņš dabūja, kasti ar krāsainiem zīmuļiem un rotaļu revolveri, un grāmatu, un jaunas, zilas bikses, un viņam visas dāvanas patika. Cik viņi labi — māmiņa, tētis, Bose un Beta. Nevienam bērnam nav tik labas māmiņas, tētuka, brālīša un māsiņas.

Viņš pāris reižu izšāva, un šāviens skanēja lieliski.Visi apsēdās uz gultas malas un klausījas, kā Brālītis stāstīja, cik ļoti viņš visus viņus mīlot.

—         Iedomājies tikai, aizritējuši jau astoņi gadi, kopš šis ķipariņš ieradās pasaulē! — tētis izsaucās.

—        Jā, kā laiks aizrit! Atceries, ka Stokholmā toreiz lija, — māmiņa piebilda.

—        Māmiņ, vai es esmu dzimis Stokholmā? — Brālītis vaicāja.

—   Protams, bērniņ,.— māmiņa atbildēja.

—   Vai Bose un Beta arī dzimuši Stokholmā?

—   Jā, viņi arī.

—         Bet tu, tētuk, esi dzimis Gēteborgā, tā tu teici, — Brālītis čaloja.

—   Jā, esmu Gēteborgas zēns, — tētis piekrita.

—    Un kur esi dzimusi tu, māmiņ?

—    Eskilstūnā, — māmiņa atbildēja.

Brālītis strauji apskāva māmiņu.

—         Kāda briesmīga laime, ka mēs visi tomēr satikāmies!

Visi viņam piekrita. Un tad viņi vēlreiz nodziedāja «Sveiks lai dzīvo!» — un Brālītis izšāva ar revolveri, un šāviens skanēja kolosāli.

Dienas ritumā, gaidīdams, kamēr sāksies dzimšanas dienas svinības, Brālītis paguva izšaut daudzas reizes. Un paguva arī pārdomāt par tētuka vārdiem… ka vēlāk varbūt dabūs vēl kādu dāvanu. Vienā laimīgā mirklī viņš iedomājās, ka varbūt notiks brīnums un viņš dabūs sunīti, bet tad saprata, ka tas nav iespējams. Un puisēns pats sevi sarāja, ka var ņemt prātā tādas muļķības, viņš taču bija nolēmis visu dzimšanas dienu nedomāt par suni, bet tikai priecāties.

Un Brālītis bija priecīgs. Pēcpusdienā māmiņa sāka viņa istabā klāt galdu — brīnum glīti. Viņa uzlika uz galda daudz puķu un skaistās, sārtās tasītes — visas trīs.

—   Māmiņ, uzliec četras tasītes, — Brālītis lūdzas.

—   Kādēļ? — māmiņa brīnījās.

Brālītis noraizējies saprata, ka ir spiests atzīties — viņš esot ielūdzis arī Karlsonu, kas dzīvo uz jumta, lai gan zinot, ka māmiņai tas nepatikšot.

—    Es ielūdzu arī Karlsonu, kas dzīvo uz jumta, — Brālītis sacīja un nenolaida acu no māmiņas.

—   Ai-ai, — māmiņa nopūtās, — ai-ai-ai! Labi, lai notiek, jo šodien taču tava dzimšanas diena.

Viņa noglaudīja Brālīša gaišo galviņu.

—   Cik tev vēl ir bērnišķīgas iedomas, Brālīt. Nemaz nevar ticēt, ka šodien tev paliek… cik vecs tad tu īsti esi?

—   Esmu vīrs spēka gados, — Brālītis lepni atteica. — Un tāds ir arī Karlsons.

Dzimšanas diena lēnītiņām vilkās uz priekšu. Nu jau sen bija iestājusies īsta diena, bet vairāk dāvanu Brālītis nesaņēma.

Beidžot viņš tomēr saņēma vēl vienu. Bose un Beta, kuriem brīvdienas vēl nebija sākušās, pārnāca no skolas'. Viņi ieslēdzās Boses istabā. Brālītis nedrīkstēja tur ieiet. Viņš dzirdēja, ka viņi tur iekšā smējās un čaukstināja papīru. Brālītis aiz ziņkāres vai plīsa.

Tad viņi iznāca ārā, un Beta pasniedza Brālītim kādu sainīti. Brālītis priecīgs to saņēma un tūlīt gribēja attaisīt, bet Bose sacīja:

—   Vispirms izlasi dzejoli.

Dzejoli viņi bija uzrakstījuši

ar lieliem burtiem, lai Brālītis pats to varētu izlasīt, un viņš lasīja:

Allaž, katru miju dienu, Lūdzies suni tu arvienu. Lielais brālis, māsa arī, Kam tu bieži pāri dari, Grib tev iepriecināt sirdi, Sniedz tev balvu šo, jel dzirdi — Samta suni — mīkstu, maigu; Nelēkā viņš, nerej, nekož, Peļķes nepamet, un paklājs neož

Izlasījis dzejoli, Brālītis stā' vēja un klusēja.

—         Nu, un tagad attaisi sai nīti, — Bose skubināja. Bet Brā Utis nosvieda sainīti zemē, un pār viņa vaidziņiem aumaļām sāka ritēt asaras.

—   Mīļo Brālīt, kas tev notika? — Beta sauca.

—   Vai tev sāp sirsniņa?— Boses balss skanēja pavisam bēdīgi.

Beta apskāva Brālīti.

—    Piedod, mēs jau tikai pajokojām!

Brālītis raisījās vaļā no viņas skavām, un asaras ritēja un ritēja.

—   Jūs taču zinājāt, ka es vēlējos dzīvu sunīti, un jums nevajadzēja mani ķircināt, — viņš šņukstēja.

Brālītis izrāvās, ieskrēja savā istabā un metās gultiņā. Tad istabā iesteidzās ari māmiņa un Bose, un Beta, bet Brālītis nelikās viņus ne zinis. Viņš raustījās elsās. Tagad visa dzimšanas

diena sabojāta. Viņš taču bija izlēmis būt priecīgs, kaut arī nedabūs sunīti, bet viņi dāvā samta suni… Raudas kļuva vēl skaļākas, kad Brālītis to iedomājās, un viņš iespieda sejiņu dziļi, dziļi spilvena. Pie gultiņas ļoti noskumuši stāvēja mamiņa, Bose un Beta.

—- Es piezvanīšu tētim, lai viņš šodien nāk mājās no kantora mazliet ātrāk, — māmiņa ierunājās.

_ Brālītis tikai raudāja … kāda tam nozīme, ja tētuks pārnāks ātrāk? Dzimšanas diena tik un tā sabojāta, un nekas vairs nevar līdzēt.

Brālītis dzirdēja, ka māmiņa aizgāja un zvanīja tētim… bet raudas nerima. Viņš dzirdēja, ka pēc neilga laiciņa pārnāca tētis … tomēr pats joprojām raudāja. Brālītis nekad vairs nespēs būt priecīgs. Labāk būtu, ja viņš nomirtu, tad Bose un Beta varētu paturēt paši savu samta suni un mūžam atcerētos, cik ļauni izturējušies pret savu mazo brālīti viņa dzimšanas dienā toreiz, kad viņš vēl dzīvoja.

Pēkšņi viņi visi stāvēja pie Brālīša gultas — tētis, māmiņa, Bose un Beta. Brālītis iespieda sejiņu vēl dziļāk spilvenā.

—     Zini, Brālīt, tur ārā, priekšnamā, tevi kads gaida, — tētis sacīja.

Brālītis neatbildēja, un tētis viņu sapurinaja aiz pleca.

—      Dzirdi, priekšnamā tevi gaida kāds labs draudziņš!

—      Laikam Gunila un Kristers, — Brālītis īgni nomurmināja.

—   Nē, viņu sauc par Bimbo.

—     Tādu es nepazīstu, — Brālītis vēl īgnāk attrauca.

—      Iespējams, bet viņš vēlas iepazīties ar tevi, — māmiņa bilda.

Tieši tajā brīdī priekšnamā atskanēja paklusas suņa rejas.

Brālītis sasprindzināja savu augumiņu un cieši aptvēra spilvenu. .. nē, viņam tiešām laiks atradināties no visādām iedomām!

Taču priekšnamā no jauna atskanēja klusas rejas. Brālītis pēkšņi pietrūkās gultā stāvus.

—     Vai tur ir suns? Dzīvs suns? — viņš strauji vaicāja.

—   Jā, tas ir tavs suns, — tētis atbildēja.

Tad Bose izšāvās priekšnamā un tūliņ atgriezās, un viņa rokās — nudien, neticami! — rokās viņš nesa mazu taksīti ar īsu spalvu.

—      Vai tas ir mans dzīvais sunītis? — Brālītis čukstēja.

Acīs viņam joprojām mirdzēja asaras, kad viņš izstiepa rociņas pēc Bimbo. Brālītis izskatījās tā, it kā viņš baidītos, ka sunītis kuru katru mirkli izgaisīs.

Bet Bimbo neizgaisa. Brālītis turēja Bimbo rokās, un sunītis laizīja viņa sejiņu un meklēja austiņu. Bimbo bija briesmīgi dzīvs.

—   Vai tagad tu esi priecīgs, Brālīt? — tētis vaicāja.

Brālītis nopūtās. Kā gan tētis var tā vaicāt? Viņš bija tik priecīgs, ka kaut kur, vai nu pakrūtē, vai sirsniņā, pat sāpēja. Varbūt tas tā ir vienmēr, ja cilvēks jūtas ļoti priecīgs?

—   Tas samta suns bija domāts Bimbo, lai viņam būtu ar ko rotaļāties, vai saproti, Brālīt? —

Beta skaidroja. — Mēs nemaz negribējām tevi ķircināt.,, ne tik ļoti, — viņa piebilda.

Brālītis tagad piedeva itin visu. Starp citu, viņš tikko dzirdēja, ko māsa stāstīja. Viņš visu uzmanību veltīja Bimbo.

—   Bimbo, mīļais Bimbo, tu esi mans sunītis.

Pēc tam viņš teica māmiņai:

—    Man liekas, ka Bimbo ir jaukāks par Ālbergu. Takši ar īsu spalvu ir visjaukākie.

Tad Brālītis iedomājās, ka kuru katru brīdi var ierasties Gunila un Kristers. Ak vai, viņš pat nespēja aptvert, ka vienā pašā dienā var piedzīvot tik daudz- laimes. Tagad viņi redzēs, ka arī Brālītim ir suns, pašam savs sunītis, visburvīgākais, vismīļākais sunītis pasaulē. Pēkšņi viņš kļuva nemierīgs.

—  Māmiņ, vai es varēšu Bimbo ņemt līdzi pie vecmāmiņas?

—   Protams, — māmiņa atbil-

dēja. — Ieliksi viņu tajā mazajā groziņā. — Un viņa norādīja uz groziņu, ko Bose bija ienesis no priekšnama.

—         Vai, vai! — Brālītis līksmoja. Tieši tai brīdī pie durvīm zvanīja. Bija atnākusi Gunila un Kristers. Brālītis metās viņiem pretī un sauca:

—   Esmu dabūjis sunīti! Savu paša sunīti!

—         Ko tu saki, cik viņš jauks! — Gunila jūsmoja. Bet tad atminējās kaut ko un teica:

—        Apsveicu tevi dzimšanas dienā, un te būs dāvana no Kristera un manis.

Viņa pasniedza Brālītim turzu ar konfektēm. Tad no jauna metās pie Bimbo un kliedza:

—   Ai, ai, cik viņš jauks!

Brālītim šadi vārdi patika.

—         Gandrīz tikpat jauks kā Riksītis, — Kristers piebilda.

—        Zini, gandrīz vēl jaukāks. Jaukāks par Albergu, — Gunila čaloja.

—        Jā, daudz jaukāks par Albergu, — Kristers piekrita.

Brālītim likās, ka arī Gunila un Kristers ir briesmīgi jauki, un viņš tos aicināja pie dzimšanas dienas galda.

Galdā māmiņa jau bija salikusi daudzas sviestmaizītes ar šķiņķi un sieru, bez tam daudz kūku. Pašā galda vidū stāvēja dzimšanas dienas torte ar astoņām svecītēm.

Māmiņa ienāca, nesdama lielu kannu šokolādes, un sāka to liet tasītēs.

—        Vai mēs nepagaidīsim Karlsonu? — Brālītis piesardzīgi ievaicājās.

Māmiņa pašūpoja galvu.

—         Es domāju — nav vērts viņu gaidīt. Esmu pārliecināta, ka viņš nemaz neatnāks. Sākot ar šodienu, mēs par viņu vairs nedomāsim. Tagad tev ir Bimbo.

Jā, tagad Brālītim bija Bimbo… bet tieši tāpēc viņš vēlējās, kaut Karlsons piedalītos viņa dzimšanas dienas svinībās.

Gunila un Kristers apsēdās pie galda, un māmiņa viņiem pasniedza sviestmaizītes. Brālītis ielika Bimbo groziņā un arī pats apsēdās pie galda. Tad māmiņa aizgāja un atstāja bērnus vienus pašus.

Bose pabāza iekšā galvu un sauca:

—        Tu taču visu torti neapēdīsi, atstāsi man un Betai arī kādu gabaliņu!

—         Būs jau jāatstāj. Lai gan tas nemaz nav taisnīgi, jo jūs veselus astoņus gadus dabūjāt torti, iekams es vēl nebiju piedzimis, — Brālītis atbildēja.

—        Iegaumē, atstāj mums prāvus gabalus, — Bose vēl noteica un aiztaisīja durvis.

Tikko viņš to bija izdarījis, atskanēja parastā dūkoņa, un istabā ielaidās Karlsons.

—        Vai jūs jau ēdat? Cik daudz apēduši! — viņš sauca.

Brālītis viņu nomierināja, ka neko daudz vis neesot vēl apēduši.

—    Labi, — Karlsons bilda.

—        Vai tad tu neapsveiksi Brālīti? — Gunila vaicāja.

—        Ak tā, jā, apsveicu tevi, — Karlsons sacīja. — Bet kur lai es sēžu?

Karlsonam nebija nolikta tasīte, un, to pamanījis, viņš atšiepa apakšlūpu un sapīka.

—     Es nepiedalos, ja pret mani izturas tik netaisni. Kāpēc man nav nolikta tasīte?

Brālītis pasteidzās viņam iedot savu tasīti. Tad viņš piesardzīgi iztipināja virtuvē un ienesa sev citu tasīti.

—     Karlson, man ir sunītis. Tur tas guļ, to sauc par Bimbo, — Brālītis atgriezies stāstīja un rādīja uz Bimbo, kas gulēja groziņā.

—     Lieliska dāvana, — Karlsons noteica. — Bet tagad padod man to sviestmaizīti… un vēl to… un to!

—     Ak tā, atnesu tev dzimšanas dienas dāvanu, esmu taču visjaukākais …

Viņš izvilka no kabatas svilpīti un pasniedza to Brālītim.

—     Vari to paturēt un uzsvilpt savam sunītim. Arī es mēdzu svilpt saviem suņiem, lai gan tos sauc par Albergiem un tie var laisties.

—     Vai tad viņus visus sauc par Albergiem? — Kristers vaicāja.

Jā, visu tūkstoti, — Karlsons atteica. — Bet kad jūs ķersieties pie tortes?

—     Paldies, mīļais Karlson, par svilpīti, — Brālītis tencināja. — Ai, cik jauki, es ar to varēšu uzsvilpt Bimbo!

—     Tikai reizēm es pats to no tevis aizņemšos. Aizņemšos diezgan bieži, — Karlsons teica un satraukts atsāka: — Vai tu dabūji šokolādes konfektes?

—     Nu, protams, tās man atnesa Gunila un Kristers, — Brālītis sacīja.

—     Tās noderēs labdarīgiem mērķiem! — Karlsons izsaucās un paķēra turzu. Viņš to iebāza kabatā un tad metās pie sviestmaizītēm.

Gunila, Kristers un Brālītis arī žigli, žigli ķērās pie sviestmaizēm, baiļodamies, ka viņiem nekas nepaliks pāri. Par laimi, māmiņa bija sagatavojusi daudzas sviestmaizes.

Dzīvojamā istabā sēdēja māmiņa, tētis, Bose un Beta.

—         .Vai dzirdat, cik viņiem tur ir jautri, — māmiņa ierunājās. — Ak, es tā priecājos, ka Brālītis dabūja suni, protams, būs jau diezgan liela noņemšanās, bet ko lai dara.

—         Jā, tagad viņš aizmirsīs savas muļķīgas iedomas par to Karlsonu, kas dzīvo uz jumta, — tētis piebilda.

Brālīša istabā skanēja smiekli un čalas, un māmiņa teica:

—         Iesim paraudzīties, viņi ir jauki, šie bērneļi!

—   Jā, iesim, — Beta piekrita.

Un tad viņi visi — māmiņa, tētis, Bose un Beta devās palūkoties, kā priecājas bērni.

Durvis atvēra tētis, taču pirmā iekliedzās māmiņa. Jo tieši viņa ieraudzīja mazo, tuklo vīreli, kas sēdēja pie galda blakus Brālītim.

Mazs, tukls vīrelis, noziedies līdz ausīm ar tortes putu krējumu.

—   Nē, es paģībšu! — māmiņa izsaucās.

Tētis, Bose un Beta stāvēja pavisam klusi un

tikai skatījās.

—         Karlsons tomēr atnāca, redzi nu, māmiņ,— Brālītis līksmi teica. — Ai, kas tā ir par brīnišķīgu dzimšanas dienu!

Mazais, tuklais vīrelis notrauca ar roķeli krējumu no mutes un tad ar mazo, apaļo roķeli tā

pamāja māmiņai, tētim, Bosem un Betai, ka krējums vien pašķīda uz visām pusēm.

—    Čau, čau! — viņš kliedza. — Līdz šim jums nebija gods mani pazīt! Mani sauc par Karlsonu, kas dzīvo uz jumta … paklau, Gunil, neņem tik daudz, es taču arī gribu kādu gabaliņu tortes!

Viņš satvēra Gunilas rociņu, kad meitene bija paņēmusi tortes nazi, un piespieda nazi nolikt.

—    Tik ēdelīgu meiteni es vēl neesmu redzējis, — Karlsons teica.

Pēc tam viņš paņēma sev krietnu gabalu tortes.

—   Pasaules labākais tortu ēdājs — tas ir Karlsons, kas dzīvo uz jumta, — viņš, gaiši smaidīdams, sauca.

•— Iesim,— māmiņa čukstēja.

—   Jā, ejiet vien, es no jums kautrējos, — Karlsons bilda.

—   Apsoli man vienu, — tētis teica māmiņai, kad bija aizvēris aiz sevis durvis, — apsoliet jūs visi, arī tu, Bose, un Beta! Ka par to neteiksiet nevienam, itin nevienam!

—    Ķādēļ tad ne? — Bose jautāja. _

—   Neviens taču tam neticēs. Un, ja viņi tam noticētu, tad mums vairs visu mūžu nebūs miera, — tētis skaidroja.

Tētis, māmiņa, Bose un Beta nozvērējās, ka nestāstīs nevienam par Brālīša dīvaino rotaļ- biedru.

Viņi turēja doto vārdu. Neviens cilvēks nav dzirdējis, ka viņi kaut ar pušplēstu vārdiņu būtu ieminējušies par Karlsonu. Tāpēc Karlsons joprojām var dzīvot savā namiņā, par ko nevienam nekas nav zināms, lai gan tas atrodas uz parastas Stokholmas ielas parastas mājas parasta jumta. Karlsons var mierīgi pastaigāt un darīt palaidnības, un to viņš arī dara. Jo viņš ir pasaules lielākais palaidnis.

Kad visas sviestmaizītes- un kūkas, arī torte bija apēsta, Gunila un Kristers aizgājuši uz mājām, bet Bimbo apgulies, Brālītis atvadījās no Karlsona. Karlsons sēdēja uz palodzes un dzīrās doties ceļā. Aizkari viegli plīvoja, un gaiss bija tik maigs, jo ārā valdīja vasara.

— Mīļais, mīļais Karlson, vai tas ir droši, ka tu vēl dzīvosi uz jumta, kad es pārbraukšu no vecmāmiņas?— Brālītis taujāja.

—     Mieru, tikai mieru, — Karlsons atteica. — Ja vien mana vecmāmiņa mani laidīs projām. To nemaz nevar zināt, jo es,, pēc viņas domām, esmu pasaules labākais mazbērns.

—   Vai tāds tu tiešām esi? — Brālītis vaicāja.

—     Nu skaidrs, kas tad cits. Varbūt tu tādu zini? — Karlsons attrauca.

Tad viņš pagrieza pogu uz vēdera, un motors sāka dūkt.

—      Kad es pārbraukšu, tad gan ēdīsim torti, jo no šīs tortes jau nekā liela nebija. Cau, čau, Brālīt! — viņš sauca.

—   Cau, čau, Karlson! — Brālītis attrauca.

Un Karlsons aizlaidās.

Bet groziņā blakus Brālīša gultiņai gulēja Bimbo. Brālītis noliecās pār sunīti un ar mazo, vēja aprauto rociņu viegli noglaudīja šuneli.

—      Bimbo, rīt mēs brauksim pie vecmāmiņas. Ar labu nakti, Bimbo! Dusi saldi, Bimbo!

KARLSONS LIDO ATKAL

KARLSONS, KAS DZĪVO UZ JUMTA, LIDO ATKAL

Pasaule ir liela, un tajā atrodas daudz, daudz māju. Tajā ir lielas mājas un mazas mājas, skaistas mājas un neglītas mājas, vecas mājas un jaunas mājas. Ir arī mazs, mazs namiņš uz jumta. Sajā namiņā dzīvo Karlsons. Pēc viņa domām, tā ir pasaules labākā māja un tieši piemērota pasaules labākajam Karlsonam. Brālītis domā tāpat.

Brālītis dzīvo kopā ar māmiņu un tēti, un Bosi, un Betu pavisam parastā mājā, kas atrodas pavisam parastā Stokholmas ielā, bet uz jumta tieši blakus dūmenim ir mazais Karlsona namiņš ar plāksnīti:

KARLSONS, kas dzivo uz jumta, pasaules labākais Karlsons

Dažs labs varbūt domās, ka dzīvot uz jumta ir savādi, bet Brālītis saka:

— Kas tur tik savāds? Cilvēks taču var dzīvot, kur viņam tīk.

Māmiņa un tētis arī domā, ka cilvēks var dzīvot,

kur viņam tīk. Taču sākumā viņi neticēja, ka tāds Karlsons ir. Tam neticēja arī Bose un Beta. Viņi negribēja ticēt, ka augšā uz jumta dzīvo mazs, apaļš vīriņš, kam uz muguras ir propelleris un kas var lidot.

— Tu melo, Brālīt, Karlsons ir tikai izdoma, — Bose un Beta apgalvoja.

Tad Brālītis drošības labad vaicāja Karlso- nam, vai viņš tiešām ir izdoma, bet Karlsons atbildēja:

—    Viņi paši ir izdoma!

Māmiņa un tētis izlēma, ka Karlsons ir izdomāts draugs, kādu sev iztēlē rada bērni, juzdamies vientuļi.

—    Nabaga Brālītis, — māmiņa sacīja. — Bose un Beta ir krietni lielāki. Mazajam nav ar ko rotaļāties. Tāpēc viņš fantazē par Karlsonu.

—   Jā, mums tomēr būs jānopērk viņam sunītis. Pēc tāda viņš sen ilgojas. Tiklīdz zēnam būs sunītis, viņš Ķarlsonu aizmirsīs, 1 — tētis prātoja.

Tā Brālītis dabūja Bimbo. Viņš dabūja sev mazo sunīti. Tas notika tajā dienā, kad viņam palika astoņi gadi.

Tieši tajā dienā arī māmiņa un tētis, un Bose, un Beta beidzot ieraudzīja Karlsonu. Jā, patiesi viņi to ieraudzīja! Tas notika tā.

Brālīša istabā bija sarīkotas dzimšanas dienas svinības. Viņš bija ielūdzis Kristeru un Gunilu. Viņi mācījās vienā klasē ar Brālīti. Un, kad nu māmiņa un tētis, un Bose, un Beta dzirdēja smieklus un čalas brālīša istabā, māmiņa teica:

—   Iesim paraudzīties, viņi ir tik jauki, šie bērneļi! . . >

—   Jā, iesim, — tētis piekrita.

Un ko viņi redzēja, māmiņa un tētis, un Bose, un Beta, kad paraudzījās Brālīša istabā? Kas sēdēja pie dzimšanas dienas galda, noziedies līdz ausīm ar tortes putu krējumu, visu laiku kāri ēzdams? Tas bija mazs, tukls vīriņš, viņš čaloja un kliedza:

—   Čau, čau! Mani sauc par Karlsonu, kas dzīvo uz jumta. Līdz šim jums nebija gods mani

pazīt.

Māmiņa turpat vai paģība, un tētis kļuva gauži nervozs.

—   Apsoliet, ka nevienam to nestāstīsit. Itin nevienam, — viņš sacīja.

—   Kādēļ tad ne?— Bose vaicāja.

Un tētis skaidroja:

—    Iedomājieties, kāda kņada te sāktos, ja cilvēki uzzinātu par Karlsonu, to taču jūs sapro- tat. Kāpnes būtu pilnas ar televīzijas un filmu kamerām, un katru mīļu lirīdi te ierastos preses fotogrāfi un vēlētos uzņemt Karlsonu un Brālīti. Nabaga Brālītis, viņu iesauktu par «puisēnu, kas atradis Karlsonu uz jumta …», visu mūžu mums vairs nebūtu miera.

Māmiņa'un Bose, un Beta to saprata un nozvērējās, ka nemūžam nevienam nestāstīs par Karlsonu.

Nākamajā dienā Brālītim bija jābrauc pie vecmāmiņas uz laukiem. Viņš tur paliks visu vasaru. Brālītis par to ļoti priecājās, bet uztraucās par Karlsonu. Ko visu Karlsons šajā laikā nevar izdarīt! Ja nu viņš pazūd un vairs neatgriežas!

—   Mīļais, labais Karlson, tas taču droši, ka tu dzīvosi turpat uz jumta, kad es pārbraukšu no vecmāmiņas? — Brālītis bažījās.

—   To nekad nevar zināt, — Karlsons atteica. — Arī es braukšu pie savas vecmāmiņas. Mana vecmāmiņa daudz īstāka par tavējo, un, pēc viņas domām, es esmu pasaules labākais mazbērns. Tāpēc nekad nevar zināt… viņa būtu jukusi, ja ļautu braukt prom pasaules vislabākajam mazbērnam, vai nav tiesa?

—   Kur tad tava vecmāmiņa dzīvo? — Brālītis vaicāja.

—    Kādā mājā. Vai tu domā, ka viņa caurām naktīm blandās apkārt? — Karlsons attrauca.

Vairāk nekā Brālītis neizdibināja. Nākamajā dienā viņš aizbrauca pie savas vecmāmiņas. Līdzi bija Bimbo. Uz laukiem bija jauki. Brālītis augām dienām rotaļājās. Par Karlsonu viņš pārāk bieži nedomāja. Bet, tiklīdz vasaras brīvdienas beidzās un viņš atgriezās Stokholmā, tā, ienācis istabā, tūliņ vaicāja pēc Karlsona.

—   Māmucīt, vai tu kādreiz esi satikusi Karlsonu?

Māmiņa pašūpoja galvu.

—   Nē, neesmu. Viņš laikam būs pārvācies.

—   Nerunā tā. Es gribu, lai viņš dzīvo uz jumta, viņam jānāk atpakaļ, — Brālītis apgalvoja.

—   Bet tev taču ir Bimbo, — māmiņa mēģināja viņu mierināt. Viņai likās jauki, ka viņa tikusi vaļā no Karlsona.

Brālītis noglaudīja Bimbo.

—   Nu jā, sunītis ir ļoti mīļš. Bet viņam nav propellera, viņš neprot lidot, un ar Karlsonu rotaļāties jaukāk.

Brālītis iemetās savā istabā un atrāva vaļā logu.

—    Karlson, vai tu esi tur augšā? — viņš sauca, cik vien stipri spēja. Bet neviens neatbildēja. Nākamajā dienā sākās mācības skolā. Tagad Brālītis bija otrajā klasē. Katru pēcpusdienu viņš sēdēja savā istabā un mācījās. Brālītis atvēra logu, lai varētu sadzirdēt, ja atskanētu Karlsona motora dūkšana. Bet viņš dzirdēja tikai automašīnu motoru dūkšanu uz ielas, un dažreiz pāri jumtam pārlaidās kāda lidmašīna, taču 110 Karlsona nebija ne vēsts.

—   Jā, laikam gan viņš būs pārcēlies. Viņš vairs neatgriezīsies, — Brālītis skumji noteica.

Vakaros atgūlies Brālītis domāja par Karlsonu un dažreiz, palīdis zem segas, klusi apraudājās, tāpēc ka Karlsons pazudis. Tā aizritēja dienas skolā ar mācībām, bet bez Karlsona.

Kādā pēcpusdienā Brālītis sēdēja savā istabā un noņēmās ar pastmarkām. Viņa albumā to jau bija krietni daudz un dažas vajadzēja vēl ielīmēt. Brālītis ķērās pie darba un drīz to bija paveicis. Vēl bija palikusi tikai viena pastmarka, pati smalkākā, ko viņš bija paglabājis uz beigām. Tā bija vācu pastmarka ar Sarkangalvītes un vilka attēlu, briesmīgi skaista pastmarka, tā šķita Brālītim. Viņš to nolika sev priekšā uz galda.

Tai pašā brīdī viņš izdzirda aiz loga dūkoņu. Dūkoņa, kas izklausījās … jā, tieši pēc Karlsona motora dūkoņas! Un tas bija Karlsons. Viņš iešāvās tieši pa logu un sauca:

—   Cau, čau, Brālīt!

—   Cau, čau, Karlson! — Brālītis atsaucās. Viņš pietraucās kājās un laimīgs noskatījās, kā Karlsons pāris reižu apmeta loku ap griestu lampu un tad ar vieglu troksni nostājās pie Brālīša. Tiklīdz Karlsons bija izslēdzis motoru —to viņš izdarīja, pagriezdams mazu podziņu uz vēdera, — jā, tiklīdz viņš bija to izdarījis, tā Brālītis gribēja mesties viņam klāt un apskaut. Bet Karlsons Brālīti atgaiņāja ar mazo, tuklo roķeli un sacīja:

—   Mieru, tikai mieru! Vai tev ir kas ēdams? Dažas gaļas kotletes, vai? Varbūt neliela putu krējuma torte?

Brālītis papurināja galviņu.

—   Nē, māmiņa šodien nav cepusi kotletes. Krējuma torti mēs dabūjam tikai dzimšanas dienas svinībās.

Karlsons iespurcās.

—   Tā nu gan ir ģimenīte! «Tikai dzimšanas dienas svinībās» … Bet ja nu ierodas kāds sens, mīļš draugs, ar kuru neesi saticies mēnešiem ilgi? Varētu cerēt, ka tad tava māmuļa sāktu rosīties.

—   Jā, bet mēs nezinājām… — Brālītis ierunājās.

—    Nezinājām, — Karlsons atcirta. — Jums vajadzēja cerēt! Jūs varējāt cerēt, ka es atnākšu šodien, un tavai māmuļai tūliņ ar vienu roku būtu jācep gaļas kotletes un ar otru jāputo krējums.

—   Mums azaidā bija desa, — Brālītis nokaunējies čukstēja. — Varbūt tu vēlies …

—   Desa, kad ierodas mīļš draugs, kuru neesi saticis mēnešiem ilgi!

Karlsons atkal iespurcās.

—    Ko lai dara, ja cilvēks grib saieties šajā mājā, tad jāiemācās panest itin visu … dod šurp desul

Brālītis ar joni metās uz virtuvi. Māmiņas nebija mājās, viņa bija aizgājusi pie ārsta, tāpēc Brālītis nevarēja viņai palūgt desu. Bet viņš zināja, ka drīkst to piedāvāt Karlsonam. Uz šķīvja atradās piecas desas šķēlītes. Brālītis tās aiznesa Karlsonam. Karlsons kā vanags metās uz tām. Viņš piestūķēja pilnu muti ar desu un izskatījās visai apmierināts.

—   Nu jā, — viņš prātoja, — garšo diezgan labi. Protams, nav jau gaļas kotletes, bet no zināmiem cilvēkiem pārāk daudz nevar prasīt.

Brālītis saprata, ka tie «zināmie cilvēki» ir viņš pats, un tādēļ sāka čalot par kaut ko citu.

—   Vai tev bija jautri pie tavas vecmāmiņas? — viņš jautāja.

—   Tas nemaz nav izstāstāms, cik man bija jautri, — Karlsons atbildēja. — Tāpēc ari nekā nestāstīšu, — viņš atteica, kāri ēzdams desu.

—   Man arī bija jautri, — Brālītis sacīja. Viņš stāstīja Karlsonam par visu, ko darījis pie vecmāmiņas.

—   Viņa ir tik laba, mana vecmāmiņa, — Brālītis jūsmoja. — Tu nemaz nevari iedomāties, kā viņa priecājās par manu atbraukšanu. Viņa mani apskāva un spieda no visa spēka.

—   Kādēļ tā? — Karlsons vaicāja.

—  Tādēļ, ka viņa mani mīl, saproti taču, — Brālītis bilda.

Karlsons beidza ēst.

—   Un tu, protams, domā, ka mana vecmāmiņa mani ne visai mīl, ko? Tu, protams, domā, ka viņa nemetās man klāt un nespieda mani tik stipri, ka man seja kļuva zila, ko? Bet es tev teikšu, ka manas vecmāmiņas mazās rociņas ir cietas kā dzelzs, un, būtu viņa mani tikai maķenīt vēl vairāk spiedusi, tad nu gan es te nesēdētu, tad ar mani būtu beigas.

—    Ej nu, tad nu gan tava vecmāmiņa ir varena, — Brālītis brīnījās.

Tik cieši vecmāmiņa gan Brālīti nebija spiedusi, tomēr viņu mīlēja un vienmēr izturējās pret viņu labi, to viņš tagad Karlsonam paskaidroja.

—    Viņa ir arī pasaules kašķīgākā vecmāmiņa, — mazliet padomājis, Brālītis piebilda. — Viņa nedod mieru un mudina, ka jāpārmaina zeķes un ka nedrīkst kauties ar Lasi Jansonu un tā bez gala.

Karlsons pagrūda projām tukšo šķīvi.

—    Un tu laikam domā, ka mana vecmāmiņa itin nemaz nav kašķīga, ko? Tu, protams, neii- cesi, ka viņa ik rītu uzvilka modinātāju uz pieciem, lai pagūtu mani pietiekami tirdīt un skubināt pārmainīt zeķes un nekauties ar Lasi Jansonu.

—   Vai tad tu pazīsti Lasi Jansonu? — Brālītis brīnījās.

—    Nē, paldies dievam, — Karlsons attrauca.

—   Bet kādēļ tad tava vecmāmiņa… — Brālītis jautāja.

—    Tāpēc, ka viņa ir pasaules kašķīgākā vecmāmiņa, •— Karlsons atteica. — Varbūt tu beidzot to sapratīsi. Tu, kas pazīsti Lasi Jansonu, kā gan tu vari apgalvot, ka pasaules kašķīgākā vecmāmiņa ir tavējā? Nē, lika pagaidīt, mana vecmāmiņa var kašķēties pugu dienu un uzstāties, lai es nekaujos ar Lasi Jansonu, kaut gan es šo puisi nemaz neesmu redzējis un no visas sirds ceru, ka man nevajadzēs ar viņu satikties.

Brālītis prātoja. Ērmīgi, nudien … Viņam nepavisam nepatika, ka vecmāmiņā ar viņu ecējas, bet nu piepeši tā vien likās — Karlsona dēļ jāpataisa vecmāmiņa vēl kašķīgāka, nekā bija īstenībā.

—   Tiklīdz es mazliet saslapināju kājas, vecmāmiņa tūliņ ecējās, lai pārmainu zeķes, — Brālītis apgalvoja.

Karlsons piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Tu laikam netici, ka mana vecmāmiņa arī gribēja, lai es pārmainu zeķes, ko? Tu, protams, netici, ka viņa bizoja cauri visam ciemam, tiklīdz es iebridu kādā pančkā, un ecējās un ecējās: «Pārmaini zeķes, mīļais Karlson, pārmaini zeķes …» Tu tam netici, ko?

Brālītis atbildēja:

—   Kāpēc tad ne, var gadīties .. .

Karlsons piespieda Brālīti apsēsties un apstājās viņa priekšā, iespiedis rokas sānos.

—    Nēē, tu man netici. Bet tagad — paklausies, un es tev pastāstīšu, kā tas notika. Es biju laukā un bradāju pa peļķi… vai saproti? Tas bija tik jautri. Te uzreiz atjož vecmāmiņa un kliedz tā, ka visā ciemā noskan: «Pārmaini zeķes, mīļais Karlson, pārmaini zeķes!»

—   Un ko teici tu? — Brālītis vaicāja.

—   «To es nedarīšu,» — es atcirtu, jo esmu pasaules nepaklausīgākais mazbērns. Es aizskrēju projām un uzkāpu kokā, lai man būtu miers.

—   Tad nu gan viņa apstulba, — Brālītis bilda.

• — Redzams, ka tu manu vecmāmiņu nepazīsti. Viņa kāpa man pakaļ, — Karlsons stāstīja.

—   Un ko darīji tu?

_— Jā, ko man bija darīt? Cits nekas neatlika kā pārmainīt zeķes. Sēdēdams augstu uz neliela zariņa, es ar dzīvības briesmām pārāvu zeķes.

—         Hahaha, nu gan tu melo, — Brālītis sacīja. — Kur tad tu, kokā sēdēdams, dabūji zeķes?

—         Ak tu muļķīti, — Karlsons attrauca. — Domā, man nebija zeķu?

iViņš atlocīja bikses un parādīja savas mazās, resnās kājeles, kas bija ieautas svītrainās, rupjās zeķēs.

—         Kas tās tādas? Laikam tās nav zeķes, ko? Veselas divas, ja nealojos. Un vai es, sēdēdams kokā, nepārmainīju zeķes un vēl tā, ka labo uzāvu kreisajā un kreiso labajā kājā, varbūt es tā nedarīju? Tikai gribēdams iztapt savai sirmajai vecmāmiņai.

—         Jā, bet tavas kājas taču nekļuva sausākas, — Brālītis bilda.

—        Vai tad es to apgalvoju, ka to darīju? — Karlsons tincināja.

—        Jā, bet… tad jau tu gluži veltīgi mainīji zeķes, — Brālītis murmināja.

Karlsons pamāja.

—         Vai tagad tu saproti, kam ir pasaules viskašķīgākā vecmāmiņa? Tava vecmāmiņa ecējas, ja tas vajadzīgs, ja mazbērns ir tik stūrgalvīgs kā tu. Bet man ir pasaules viskašķīgākā vecmāmiņa, jo viņa kašķējas gluži par velti, vai beidzot tas ielīdis tavā muļķa paurī?

Pēc tam Karlsons skaļi iesmējās un iedunkāja Brālīti.

—         Cau, čau, Brālīt, — viņš teica. — Liksim mierā mūsu vecmāmiņas un tagad padraiskosimies, labi?

—        Cau, čau, Karlson, lai notiek, — Brālītis piekrita.

—        Vai tev ir jauna tvaika mašīna? — Karlsons taujāja. — Vai atceries, kā tas bija, kad mēs toreiz mašīnu uzspridzinājām? Ja esi dabūjis jaunu, varam uzspridzināt arī to!

Taču Brālītis jaunu mašīnu nebija dabūjis, un Karlsons tieši tāpēc sapīka. Pēkšņi viņš pamanīja putekļu sūcēju, ko māmiņa bija aizmirsusi

Brālīša istabā, kad pirms kāda laiciņa te bija tīrījusi. Priecīgi iekliegdamies, Karlsons pietrau- cās pie putekļu sūcēja un pagrieza slēdzi.

—    Pasaules labākais putekļu slaucītājs, uzmini, kurš tas ir?

JJn viņš sāka pamatīgi rīkoties ar putekļu sūcēju.

—   Ja es nedrīkstu visu tīrīt un spodrināt, tad nemaz te negribu palikt. Tīrība šajā mēslu midzenī nepieciešama. Laime gan, ka jūsu mājās ieradies pasaules labākais putekļu slaucītājs.

Brālītis zināja, ka māmiņa visu istabu bija kārtīgi iztīrījusi, un pateica to Karlsonam, bet tas sprauslāja.

—    Sievišķi nemaz neprot rīkoties ar Šitādiem aparātiem, to zina visi! Nē, re, jādara šitā, — Karlsons sacīja un sāka tīrīt vienu no plānajiem, baltajiem aizkariem tik dedzīgi, ka tas, viegli iešvirkstēdamies, pa pusei pazuda putekļu sūcējā.

—   Liecies mierā! — Brālītis sauca. — Aizkars par plānu, vai tu neredzi, ka tas ieķērās-aparātā … Liecies mierā!

Karlsons paraustīja plecus.

—   Ja tu gribi dzīvot netīrumos un mēslos, lūdzu, — viņš atcirta.

Neizslēdzis putekļu sūcēju, viņš sāka raut no tā ārā aizkaru. Bet tas bija iesprūdis aparātā, un putekļu sūcējs nelaida to vaļā.

—   Nemaz nepūlies! Te taču ir pasaules labākais vilcējs, Karlsons, kas dzīvo uz jumta, — viņš uzsauca putekju sūcējam.

Viņš rāva no visa spēka un aizkaru izrāva. Tas bija gandrīz melns un mazliet saplīsis.

—   Vai, kāds tas izskatās! Tas taču pavisam melns! — Brālītis apbēdināts sauca.

—        Nu ja, un tu, šmulīti, doma, ka šitāds aizkars nav jātīra ar putekļu sūcēju! — Karlsons bilda.

Viņš papliķēja Brālīša galviņu.

—        Bet nebēdājies, tu tomēr esi labs puišelis, kaut ari tāds netīrelis … Zini, es apstrādāšu tevi mazliet ar putekļu sūcēju… vai varbūt to jau darīja tava māmiņa?

—   Nē, to viņa nedarīja, — Brālītis atzinās.

Karlsons tagad sparīgi sāka rīkoties ar putekļu sūcēju.

—        Redzi nu, tādas ir šīs sievietes, — viņš sacīja. — Iztīra ar putekļu sūcēju visu istabu, liet aizmirst pašu smurgaināko! Nāc, sāksim ar ausīm!

Brālīti vēl nekad nebija apstrādājuši ar putekļu sūcēju, un tagad to darīja tik kārtīgi, ka kutināt kutināja, un viņš smējās un kliedza. Karlsons rīkojās pamatīgi. Viņš laida putekļu licēju par Brālīša ausīm un matiem, un vēderu līdz kāju pirkstiem.

—        To sauc par lielo rudens tīrīšanu, — viņš aizrādīja.

—        Ai, ja tu zinātu, kā tas kutina, — Brālītis bilda.

—        Jā, patiesībā par to tev vajadzētu man samaksāt īpaši, — Karlsons atbildēja.

Pēc tam Brālītis gribēja izdarīt lielo rudens tīrīšanu ar Karlsonu.

—        Tagad mana reize. Nāc, es tev iztīrīšu ausis!

—        Nav vajadzīgs. Es tās mazgāju pērngada septembrī. Te vēl daudz kas jātīra!

Viņš pameta apkārt skatienu un ieraudzīja Brālīša marku, kas bija nolikta uz galda.

—    Te visapkārt mētājas papīra strēmeles un visādi mēsli, — viņš izsaucās. Un, iekams Brālītis bija paguvis aizkavēt, Karlsons jau bija ierāvis aparātā Sarkangalvīti.

Brālītis briesmīgi uztraucās.

—    Mana pastmarka! Tu esi ierāvis putekļu sūcējā manu pastmarku, to es tev nemūžam nepiedošu! — viņš brēca.

Karlsons izslēdza aparātu un sakrustoja rokas uz krūtīm.

—    Piedod, piedod, ka esmu tik labs un izpalīdzīgs, un tīrīgs, ka esmu mazs cilvēciņš, kas vēlas darīt visu labu, piedod man! — viņš sacīja.

Izklausījās, ka viņš sāks raudāt.

—         Un ko tas viss līdz, — viņš drebošā balsī atsāka. — Nepateicība ir pasaules alga… tu, cilvēks, saņem tikai rājienus un bārienus.

—        Vai, lūdzu, nebēdājies, bet saproti, Sarkangalvīte … — Brālītis skaidroja.

—         Par kādu vecu Sarkangalvīti tu tā uztraucies? — Karlsons vaicāja, un viņa balss vairs nedrebēja.

—        Tā bija uz pastmarkas. Manas smalkākās pastmarkas, — Brālītis atbildēja.

Karlsons brītiņu klusēja un pārdomāja. Pēkšņi viņa acis sāka spulgot, un viņš viltīgi smaidīja.

—         Pasaules labākais izdomu meistars, uzmini, kurš tas ir? Un uzmini, kādu rotaļu mēs tagad spēlēsim … Sarkangalvīti un vilku! Mēs rotaļāsimies, ka putekļu sūcējs ir vilks un es esmu mednieks, kas atnāk un pārgriež vilkam vēderu, un, oho, no turienes iznāk Sarkangalvīte.

Viņa skatiens šaudījās apkārt.

—         Vai tev ir kāds cirvis? Šitādi putekļu sūcēji ir cieti kā dzelzs.

Brālītim cirvja nebija, un viņš par to bija priecīgs.

—        Var taču attaisīt putekļu sūcēju un izlikties, ka tam pārgriež vēderu, — viņš sacīja.

—         Ja grib, var jau arī izlikties… bet es tā nemēdzu darīt, kad uzšķēržu vilkiem vēderu, — Karlsons iebilda. — Bet, ja nu šajā nožēlojamā mājā nav nekādu instrumentu, tad jāizliekas vien būs!

Viņš metās guļus uz putekļu sūcēja un koda tā rokturī.

—        Ak tu dumiķi, kāpēc tu iesūci Sarkangalvīti? — viņš sauca.

Brālītim likās, ka Karlsons izturas bērnišķīgi, tomēr jautri bija viņā noskatīties.

—    Mieru, tikai mieru, Sarkangalvīti Uzliec cepurīti un uzaun galošas, tagad tu izlidosi ārā! — Karlsons kliedza. .

Tad viņš attaisīja putekļu sūcēju un visu tā saturu izbēra uz grīdsegas. Tur pacēlās augsta, nejauka, pelēka kaudze.

—    Vai, tev to vajadzēja izbērt kādā papīra turzā! — Brālītis aizrādīja.

—    Papīra turzā … vai tā ir rakstīts pasakā, ko? — Karlsons vaicāja. — Vai tur ir rakstīts, ka mednieks atārdīja vilka vēderu un Sarkangalvīti izbēra papīra turzā, vai tur tā rakstīts?

—   Nnē, protams, ta jau tur nav… — Brālītis piekrita.

—    Nu tad klusē. Nedomā sākt ar to, kas nav rakstīts, tad es nepiedalos! — Karlsons sacīja.

Vairāk viņš nepaguva izteikt, jo pa logu iešalca vējš un Karlsona degunā ielidoja vesels putekļu mākonis. Nu viņam bija jāšķaudās. Viņš nošķaudījās" putekļu kaudzē. No tās pacēlās mazs papīrītis un aizlidoja tieši pie Brālīša kājām.

—    Skaties, Sarkangalvīte! — Brālītis izsaucās un aši pacēla noputējušo pastmarku.

Karlsons izskatījās apmierināts.

—    Šitā rīkojos es, — viņš teica. — Ar vienu vienīgu šķaudienu es visu nolieku savā vietā. Nu taču tev pietiks čīkstēt par Sarkangalvīti!

Brālītis noslaucīja savu pastmarku un jutās ļoti līksms.

Tad Karlsons nošķaudījās vēlreiz, un no grīdas pacēlās vesels putekļu mākonis.

—    Pasaules labākais šķaudītājs, uzmini, kurš tas ir, — Karlsons teica. — Es varu iešķaudīt visus putekļus to īstajā vietā, pagaidi, tu tūlīt redzēsi!

Brālītis neklausījās. Viņš vēlējās ielīmēt savu pastmarku.

Bet Karlsons stāvēja putekļu mākonī un šķaudījās. Viņš šķaudījās un šķaudījās, un, kad bija izšķaudījies, visi putekļi gandrīz bija aizšķaudīti prom no grīdas.

—    Redzi nu, nekādas papīra turzas nav vajadzīgas, — Karlsons sacīja. — Tagad putekļi atrodas tur, kur tiem jābūt. Viss kārtībā, tieši to

es vēlējos. Ja ap mani nav spodrības, tad es nepiedalos!

Bet Brālītis raudzījās tikai uz savu pastmarku. Tagad tā bija ielīmēta, tā nu gan bija smalka!

—  Vai, tavas ausis vēlreiz jātīra! Tu taču nekā nedzirdi! — Karlsons bilda.

—   Ko tu teici? — Brālītis atvaicāja.

—   Es sacīju, vai tas ir pareizi, ka tikai man jāpūlas vaiga sviedros, kamēr plaukstās sametas tulznas. Esmu te tīrījis un spodrinājis, tagad pienācis laiks, lai tu nāktu man līdz un iztīrītu manu māju.

Brālītis nometa pastmarku albumu. Doties līdz uz jumta … nekā labāka viņš nevēlējās! Vienu vienīgu reizīti viņš bija bijis augšā Karlsona mazajā namiņā uz jumta. Toreiz māmiņa briesmīgi uztraucās un izsauca ugunsdzēsējus, lai viņu nonestu lejā.

Brālītis prātoja. Tas bija noticis senās dienās, tagad viņš jau ir tik liels puisis, ka var rāpties pa jebkuru jumtu. Bet viņš gribētu zināt, vai māmiņa to saprot. Viņas nebija mājās, tāpēc nevarēja pavaicāt. Gudrākais varbūt bija vispār klusēt.

—   Nu, vai nāksi līdz? — Karlsons vaicāja.

Brālītis vēl brītiņu padomāja.

—   Bet ja nu tu lidodams mani palaidīsi vaļā? — viņš jautāja.

Karlsons nemaz neizskatījās izbijies.

—   Kas par to, pasaulē ir daudz bērnu. Viens bērns vairāk vai mazāk, parasta lieta, — viņš atteica.

Brālītis sapīka.

—   Es neesmu nekāda parasta lieta un, ja es noveltos zemē…

—   Mieru, tikai mieru, — Karlsons atbildēja un papliķēja Brālītim pa galviņu. — Tu nenovel- sies zemē. Es tevi turēšu tikpat cieti kā vecmāmiņa. Tu gan esi mazs smurgains puišelis, tomēr man patīc, it īpaši tagad pēc lielās rudens tīrīšanas.

.Viņš vēlreiz papliķēja Brālīti.

—    Ērmīga būšana, bet tu man tomēr patīc. Šitāds mazs muļķa puišelis. Pagaidi, kad mēs nonāksim uz jumta, tad es tevi tā saspiedīšu, ka tu paliksi zils, gluži tāpat, kā to darīja mana vecmāmiņa.

Viņš pagrieza podziņu uz vēdera, motors ierūcās, un Karlsons paķēra Brālīti. Tad viņi pa logu izlidoja zilgmē. Skrandainais aizkars lēni plīvoja, itin kā sacīdams viņiem ardievas.

KARLSONA NAMIŅĀ

Mazi namiņi, kas atrodas uz jumta, mēdz būt īsti. mājīgi, sevišķi tādi kā Karlsona namiņš, ar zaļiem aizvērtņiem, jauku lievenīti, uz kura tik lieliski var sēdēt. Tur var sēdēt vakaros un lūkoties zvaigznēs, bet dienā dzert sulas un ēst kūkas, protams, ja tādas ir. Naktīs tajā var pat gulēt, ja istabā ir par karstu, un rītos pamosties un noraudzīties, kā pār Estermalmas jumtiem lec saule …

Jā, tas, nudien, ir omulīgs namiņš un atrodas, lieliski iesprūdis, starp dūmeni un brandmūri, tik tikko saredzams, protams, ja cilvēks neklaiņo apkārt pa jumtu un nenonāk tieši aiz dūmeņa. Bet to jau reti kāds dara.

—   Te augšā viss izskatās pavisam citādi, — Brālītis ierunājās, kad Karlsons viņu bija nolicis sava namiņa lievenītī.

—   Jā, paldies dievam, — Karlsons atteica.

Brālītis palūkojās apkārt.

—    Daudz vairāk jumtu un visa kā, — viņš sacīja.

—    Daudzi kilometri jumtu, pa kuriem var klaiņot un draiskoties pēc sirds patikšanas, — Karlsons skaidroja.

—    Vai mēs padauzīsimies, kā tu domā? — Brālītis strauji vaicāja. Viņš atcerējās, cik tas bija uztraucoši, kad viņi toreiz abi ar Karlsonu draiskojās uz jumta.

Taču Karlsons viņam uzmeta stingru skatienu.

—    Lai tu tiktu vaļā no tīrīšanas, ko? Man bija jāpūlas kā vergam, lai padarītu tavu māju mazliet spodrāku, bet tu pārējo dienas daļu gribi tikai dauzīties. Ak šitā tu esi izrēķinājis?

Brālītis nekā nebija rēķinājis.

—        Es tev labprāt palīdzēšu tīrīt, ja tas vajadzīgs,— viņš sacīja.

—   Tas pavisam kas cits, — Karlsons noteica.

Viņš atvēra sava namiņa durvis, un Brālītis

iegāja pasaules labākā Karlsona istabā.

—        Nu, skaidrs, ja tas vajadzīgs… — Brālītis atkārtoja.

Tad viņš brītiņu klusēja, un viņa acis kļuva platas, platas.

—   Vajadzīgs gan, — viņš beidzot sacīja.

Karlsona namiņā bija tikai viena istaba. Tajā

bija ēvelsols, uz kura Karlsons ēvelēja, ēda un salika visādus daiktus. Viens dīvāns, uz kura varēja gulēt, lēkāt un paslēpt mantas. Tad vēl divi krēsli, uz kuriem varēja sēdēt un uzkāpt, lai aizsniegtu skapja plauktu un sabāztu tur dažus daiktus. Bet to nevarēja izdarīt, jo skapis jau bija bāztin piebāzts ar mantām, kas nemētājās pa grīdu vai nebija sakārtas uz naglām pie sienas, tādēļ ka tur bija citas mantas… krietni daudz mantu. Karlsonam bija arī vaļējs pavards ar dzelzs režģiem, uz kuriem varēja vārīt ēdienu; gan pavardā, gan uz plaukta virs tā bija daudz mantu. Taču pie griestiem nekarājās gandrīz neviena mantiņa. Tikai kloķurbis un turza ar riekstiem, un pistongu pistole, un knaibles, un Karlsona naktskrekls, un trauku lupata, un plītķeksis, un mazs čemodāniņš, un žāvētu ķiršu turza, vairāk nekas.

Brālītis klusi stāvēja uz sliekšņa un raudzījās, apkārt.

—         Nu tev aiz brīnumiem ir mute vaļā. Te nu gan ir mantu, nevis tā kā tur lejā pie tevis, tur mantu tikpat kā-nav, — Karlsons sacīja.

—   Jā, mantu te ir daudz, tas tiesa. Tagad es

saprotu, ka tu gribi izdarīt tīrīšanu, — Brālītis atteica.

Karlsons metās uz dīvāna un ierīkojās tur ērti.

—         Tu esi mani pārpratis. Es negribu tīrīt. Tīrīt gribi tu … pēc tam kad es tavā mājā nopūlējos melnās miesās, vai nav tiesa? — Karlsons vaicāja.

—         Un tu nemaz nepalīdzēsi? — Brālītis satrūcies jautāja.

Karlsons ierakās spilvenos un tīksmi nokrek- stējās.

—         Nu, protams, es tev palīdzēšu, — viņš sacīja, nokrekstējies pēc sirds patikas. — Es visu laiku dziedāšu un tevi uzmundrināšu. Oho, oho, viss noritēs tikpat kā dejā.

Brālītis nebija par to īsti pārliecināts. Savā

mūžā viņš ne visai daudz bija nodarbojies ar tīrīšanu. Protams, viņš novāca savas mantiņas, lai gan tas viņam šķita apgrūtinoši un nevajadzīgi, tikai māmiņai bija trīs vai četras reizes tas jāaizrāda. Bet tīrīt Karlsona namiņā bija pavisam kas cits.

—   Ar ko lai es sāku? — viņš vaicāja.

—  Muļķīti, vispār sāc ar riekstu čaumalām,— Karlsons pamācīja. — Pārāk liela tīrīšana ir lieka, es taču visu laiku pieskatu istabu un to nepiemēsloju. Tev tikai maķenīt jāuzspodrina.

Riekstu čaumalas mētājās starp daudzām apelsīnu mizām un ķiršu kauliņiem, un desas ādiņām, un papīra strēmelēm, un apdegušiem sērkociņiem, un tamlīdzīgiem niekiem. Grīda pat nebija saredzama.

—   Vai tad putekļu sūcēja tev nav? — Brālītis, brītiņu prātojis, vaicāja.

Tāds jautājums Karlsonam nepatika, to varēja redzēt. īgni viņš pavērās Brālītī.

—   Jābrīnās, ka ir tādi sliņķi! Man ir pasaules labākā grīdas suka un pasaules labākā lāpstiņa, bet dažiem slīmestiem tas nepatīk, dod tik viņiem putekļu sūcēju, šitādi dīkdieņi paši nekā negrib darīt.

Karlsons iesprauslājās.

—   Man varētu būt tūkstošiem putekļu sūcēju, ja tikai es gribētu. Taču es neesmu tik izvēlīgs kā dažs labs. Man patīk kustība.

—   Man ari… bet… jā, tev taču nav elektrības, ar ko iedarbināt putekļu sūcēju, — Brālītis piebilda.

Tagad viņš atcerējās, ka Karlsona namiņš bija pavisam nemoderns. Tajā nebija ne elektrības, ne ūdensvada. Karlsonam bija petrolejas lampa, ko vakaros aizdedzināja, bet ūdeni viņš ņēma no lietus rpucas, kas bija nolikta namiņa stūrī.

—   Mēslu izbērtuves tev arī nav, lai gan tā nudien būtu vajadzīga, — Brālītis sacīja.

—    Ko, man nav mēslu izbērtuves? Nemels niekus! Slauki vien, gan es tev parādīšu pasaules labāko mēslu izbērtuvi.

Brālītis nopūtās. Tad viņš paņēma grīdas suku un sāka rīkoties. Karlsons gulēja, aizlicis rokas aiz pakauša, un ļoti apmierināts raudzījās, kā Brālītis strādā. Viņš sāka dziedāt, tieši kā bija solījis.

Dienas nemiers drīz būs beidzies, Saldu mieru baudīs tas, Kam ar darbiem labi veicies, Dienas gaitas izbeigtas.

—    Uz mata tā, — Karlsons noteica un vēl ērtāk ierakās spilvenos. Tad viņš no jauna dziedāja, un Brālītis tikai slaucīja un slaucīja. Pēkšņi Karlsons izsaucās:

—   Kamēr tu tur noņemies, pie viena varētu man uzvārīt kafiju.

—    Es, vai? — Brālītis atjautāja.

—   Jā, lai gan man negribas, ka tu manis dēļ sevišķi nopūlies. Tev tikai jāiekur uguns un jāatnes ūdens, lai uzlietu uz biezumiem. Kafiju es dzeršu pats, — Karlsons klāstīja.

Brālītis nomākts lūkojās uz grīdu, kas vēl nemaz nebija kārtībā.

—   Varbūt kafiju uzvārīsi tu pats, kamēr es te slauķu, — viņš ieteicas.

Karlsons smagi nopūtās.

—    Diezin kā tu, būdams tāds slīmests, izturētu ziemeļos? — viņš vaicāja. — «Kamēr es slauķu» … Vai tad patiešām tev ir tik grūti uzvārīt man kafiju?

—   Nnnē, tik grūti nemaz nav, lai gan man jāsaka — es domāju … — Brālītis murmināja.

—   Labāk nedomā, — Karlsons ieteica. — Nemoki savas smadzenes, bet izrādi lielāku uzmanību pret cilvēku, kas tevis dēļ pūlējies melnās miesās, iztīrījis ar putekļu sūcēju tavas ausis un nezin vēl ko, — Karlsons aizrādīja.

Brālītis nolika suku. Viņš paņēma spaini un aizjoņoja pēc ūdens. Tad izņēma no malkas kasies pagales un iebāza tās pavardā. Centās kā mācēdams iekurināt pavardu, bet nekādi nelaimējās.

—    Neesmu radis, — viņš atvainodamies sacīja. — Vai tu nevarētu… tikai iekurt, es gribēju sacīt.

—    Ir nedomā, — Karlsons atbildēja, — ja es negulētu, tas būtu pavisam kas cits, bet nu gadījuma pēc es guļu, un tu nevari prasīt, lai es visu padaru.

Brālītim tas bija skaidrs. Viņš mēģināja vēlreiz, un tad pavardā sāka sprakstēt un šņākt.

—   Nu jau deg, — viņš sacīja.

—   Redzi nu! Pietiek ar mazliet enerģijas, — Karlsons noteica. — Tagad uziiec kafiju un uzklāj mazu, jauku paplātīti., paņem arī maizītes, kamēr kafija vārīsies, tu beigsi slaucīt.

—    Bet kafiju… vai esi drošs, ka to varēsi dzert pats? — Brālītis ievaicājās. Dažreiz viņš prata būt dzēlīgs.

—   Skaidrs, kafiju es dzeršu pats. Tu arī dabūsi kādu malciņu, esmu trakoti viesmīlīgs.

Kad Brālītis bija izslaucījis istabu un iemetis visas riekstu čaumalas un ķiršu kauliņus, un papīra gabaliņus Karlsona lielajā mēslu spainī, viņš apsēdās uz Karlsona gultas malas un arī dzēra kafiju. Un piekoda daudz maizīšu. Tā nu

Brālītis tur sēdēja un saprata, cik jauki viņš jūtas pie Karlsona, kaut arī nebija viegli dabūt spodru viņa māju.

—     Kur tad ir mēslu izbērtuve? — viņš vaicāja, kad bija norijis pēdējo maizes kumosiņu.

—     To es tev parādīšu. Paņem mēslu spaini un nāc man līdz! — Karlsons pavēlēja.

.Viņš izgāja pirmais uz lievenīša.

—     Tur, — viņš sacīja un parādīja uz jumta noteku.

—     Kā tad tā… kā tu to domā? — Brālītis brīnījās.

—     Ber tur iekšā. Tā ir pasaules labākā mēslu izbērtuve, — Karlsons teica.

—     Vai lai beru mēslus uz ielas, to taču nevar, — Brālītis pretojās.

Karlsons izrāva viņam no rokām spaini.

—   Tagad tu redzēsi! Panāc šurp!

Turēdams spaini augstu gaisā, Karlsons cilpoja pa jumtu. Brālītis izbijās: ja nu Karlsons nespēj apstāties, kad nonāks pie jumta notekas!

—   Bremzē, — viņš kliedza, — bremzē!

Un Karlsons bremzēja. Bet tikai kad bija nonācis pie pašas jumta malas.

—    Ko tu gaidi? Nāc šurp! — viņš sauca.

Brālītis apsēdās un uzmanīgi š|ūca pie jumta

notekas.

—         Pasaules labākā mēslu izbērtuve … krišanas augstums divdesmit metru, — Karlsons sacīja un apgāza mēslu spaini. Pa pasaules labāko mēslu izbērtuvi kā varena straume lejup uz ielu ripoja ķiršu kauliņi, riekstu čaumalas un papīra strēmeles, tās. uzkrita tieši kādam smalkam kungam uz galvas. Kungs gāja pa ietvi un smēķēja cigāru.

—   Vai: vai, vai, skaties, tas viss uzkrita viņam virsū! — Brālītis sauca.

Karlsons paraustīja plecus.

—   Kas tad viņu lūdza iet tieši zem mēsliem? Iet, kad notiek lielā rudens tīrīšana!

Brālītis izskatījās noraizējies.

—   Jā, bet tagad viņam riekstu čaumalas būs aizkritušas aiz krekla un ķiršu kauliņi sabiruši matos, vai tas ir jauki?

—    Parasta lieta, — Karlsons atteica. — Ja pasaulē tik vien bēdu kā aiz krekla aizkritušas pāris riekstu čaumalas, tad cilvēks var būt priecīgs.

Tomēr nelikās vis, ka kungs ar cigāru būtu priecīgs. Varēja redzēt, ka viņš purinājās un sauca policistu.

—    Tad nu gan cilvēks var dīdīties tādu sīkumu dēļ. Patiesībā viņam vajadzētu būt pateicīgam. Ja ķiršu kauliņi viņa matos sadīgst, tad, kazi, tur izaugs mazs, jauks ķiršu kociņš un viņš staigās apkārt, plūkdams ķiršu ogas un spļaudams kauliņus, — Karlsons stāstīja.

Uz ielas neparādījās neviens policists. Kungs ar cigāru aizgāja uz mājām ar visiem ķiršu kauliņiem un riekstu čaumalām.

Karlsons un Brālītis tipināja atpakaļ pa jumtu uz Karlsona namiņu.

—    Zini, es arī gribu spļaudīt ķiršu kauliņus, — Karlsons izsaucās. — Tu te neķēpājies, bet ieej istabā un iznes ķiršu turzu, kas karājas pie griestiem.

—    Tu domā, es to varēšu aizsniegt? — Brālītis jautāja.

—    Uzkāp uz ēvelsola, — Karlsons viņu pamācīja.

Brālītis tā darīja, un tad viņi abi sēdēja lieveni! i un ēda žāvētos ķiršus, spļaudīdami kauliņus uz visām pusēm. Viegli ieknakšķcdamies, tie ripoja pa jumtu. Tas izklausījās tik jauki.

Iestājās vakars. Pār jumtiem un mājām slīga maiga, silta rudens krēsla. Brālītis piespiedās tuvāk pie Karlsona. Bija tik jauki sēdēt lievenītī un spļaut ķiršu kauliņus, kamēr apkārt viss satumsa. Mājas piepeši izskatījās pavisam citādas, tumšas un noslēpumainas un beidzot gluži melnas. Likās — kāds ar lielām grieznēm būtu izveidojis mājas no melna papīra un vietumis logu vietā ielicis četrstūrainu zelta papīru. Visā melnajā masā . iezīmējās aizvien vairāk gaišu četr- sturu, jo cilvēki apgaismoja savus dzīvokļus. Brālītis mēģināja izskaitīt. Sākumā bija tikai trīs gaiši četrstūri, tad desmit un pēc tam ļoti daudz. Aiz logiem varēja redzēt, ka cilvēki staigā pa istabu un nez ko kārto, un sevī varēja prātot, kas tie par cilvēkiem, kādēļ viņi dzīvo tieši te, nevis kaut kur citur.

Prātoja Brālītis, Karlsons neprātoja.

—    Kaut kur taču viņiem, nabadziņiem, jādzīvo, — viņš sacīja. — Visi nevar dzīvot uz jumta. Visi nevar būt pasaules labākie Karlsoni.

KARLSONA DRAISKULĪBAS

Kamēr Brālītis viesojās pie Karlsona, māmiņa bija pie ārsta. Tas aizņēma vairāk laika, nekā viņa bija aprēķinājusi, un, kad viņa beidzot pār- nāca mājās, Brālītis pavisam mierīgi sēdēja savā istabā un aplūkoja pastmarkas.

—    Sveiks, Brālīt, tu sēdi un, kā parasts, no- ņemies ar savām pastmarkām?.

—   Jā, to es daru, — Brālītis atbildēja, un tas bija tiesa. Ka viņš tikai pirms neilga laika bijis augšā uz jumta, to Brālītis noklusēja. Māmiņa, protams, bija gudra un saprata gandrīz visu, bet, vai viņa sapratīs šo staigāšanu pa jumtu, tas nebija tik droši. Brālītis izlēma par Karlsonu nekā neminēt. Vismaz pašlaik ne. To viņš pastāstīs, kad visa ģimene sanāks kopā. Kas tas būs par pārsteigumu pie pusdienu galda! Starp citu, māmiņa izskatījās noraizējusies. Pierē viņai bija iegulusies agrāk neredzēta grumba. Brālītis par to brīnījās.

Vēlāk pārnāca citi ģimenes locekļi, un tad viņi visi sēdēja pie pusdienu galda — māmiņa un tētis, un Bose, un Beta, un Brālītis. Pusdienās bija kāpostu rulāde, un Brālītis, kā parasti, kāpostus atgrūda sāņus. Viņam negaršoja kāposti. Garšoja tikai pildījums. Bet zem galda pie viņa kājām gulēja Bimbo, un tas ēda itin visu. Brālītis savīstīja kāpostus kopā un pabāza tos sunītim.

—   Māmiņ, saki, lai viņš tā nedara. Bimbo kļūst neciešams… tāpat kā Brālītis, — Beta sacīja.

—   Jā jau, jā, — māmiņa atbildēja.

Bet likās — viņa pat nedzird.

—   Man gan vajadzēja ēst itin visu, kad es biju maza, — Beta sūrojās.

Brālītis parādīja viņai mēli.

—   Ak tā! Bet nevar manīt, ka tas tev būtu nācis par labu! — viņš teica.

Pēkšņi māmiņas acīs sariesās asaras.

—   Esiet tik labi un beidziet ķīvēties. Es to nevaru izturēt, — viņa izsaucās.

Tad atklājās, kāpēc viņa ir tik noraizējusies.

—        Ārsts sacīja, ka es esmu mazasinīga. Pārpūlējusies. Man būs jāaizbrauc un jāatpūšas… Kā tas viss nokārtosies? — viņa prātoja.

Pie galda iestājās klusums. Ilgu laiku neviens neteica ne vārda. Cik skumjas jaunas ziņas! Māmiņa ir slima, tas tiešām bēdīgi, to atzina visi. Un viņa aizbrauks, pēc Brālīša domām, tas bija vēl ļaunāk.

—         Es gribu, lai tu katru mīļu dieniņu esi virtuvē, stāvi pie plīts, apsējusi priekšautu, un cep maizītes, kad es pārnāku no skolas, — viņš sacīja.

—        Tu domā tikai par sevi, — Bose stingri aizrādīja.

Brālītis piespiedās pie māmiņas,

—        Jā, citādi jau nedabū maizītes, — viņš atcirta. Taču māmiņa viņā neklausījās un runāja ar tēti.

—        Nekas cits neatliek. Vajadzēs pieņemt palīdzi.

Ir tētis, ir māmiņa izskatījās nobažījušies. Šoreiz pie pusdienu galda nebija tik jauki kā parasti. Brālītis saprata, ka kaut kas jādara, lai kļūtu jautrāk, un kas gan cits to varēs kā tikai

viņš.

—        Uzminiet, noticis kas jauks! Uzminiet, kas atgriezies! — viņš sauca.

—         Kas… ak, taču ne Karlsons, — ieteicās māmiņa. — Nesāc nu stāstīt, ka mums uzbrukušas arī vēl šīs raizes!

Brālītis uzmeta māmiņai pārmetošu skatienu,

—         Es domāju, ka Karlsons atnes prieku, nevis raizes.

Bose sāka smieties.

—     Tad nu gan būs dzīve. Māmiņa prom, te tikai Karlsons un izpalīdze, kas rīkosies pēc sirds patikas.

—     Tu mani galīgi sabiedēji. Iedomājies, kas notiks, ja izpalīdze ieraudzīs Karlsonu! — māmiņa bēdājās.

Tētis bargi paraudzījās uz Brālīti.

—     Tas neiet! Izpalīdze nedrīkst Karlsonu ne redzēt, ne kaut ko par viņu dzirdēt, apsoli man to, Brālīt!

—     Karlsons lido, kur viņam tīk. Bet es apsolu neko par viņu nestāstīt, — Brālītis atteica.

—     Nevienam pašam .cilvēkam. Neaizmirsti mūsu norunu, — tētis piekodināja.

—     Nnē, nevienam pašam cilvēkam. Tikai skolas jaunkundzei, — Brālītis apsolīja.

Bet tētis pašūpoja galvu.

—   Arī skolas jaunkundzei ne! Nekādā ziņā!

—     Zini, tad es, protams, nestāstīšu arī par izpalīdzi. Jo ar izpalīdzi būs vēl ļaunāk nekā ar Karlsonu, — Brālītis gudroja.

Māmiņa nopūtās.

—' Nemaz nevar zināt, vai mēs kādu izpalīdzi dabūsim, — viņa bažījās.

Jau nākamajā dienā viņa ielika laikrakstā sludinājumu. Pienāca tikai viena atbilde. Rakstītāju sauca par Bokas jaunkundzi. Un viņa ieradās* jau pēc pāris stundām. Tieši tobrīd Brālītim sāka sāpēt ausis un viņš vēlējās būt māmiņas tuvuma, vismīļāk sēdēt viņai klēpī, lai gan tam bija jau par lielu.

—     Bet, ja sāp ausis, tad drīkst, — .viņš pukstēja un ierāpās māmiņai klēpī,

Tajā brīdī piezvanīja pie durvīm. Atnāca Bokas jaunkundze. Brālītis vairs nedrīkstēja sēdēt klēpī. Tomēr visu laiku, kamēr Bokas jaunkundze bija te, Brālītis palika pie māmiņas krēsla un sāpīgo ausi spieda pie viņas rokas, bet, kad iesāpējās stiprāk, mazliet kunkstēja.

Brālītis bija cerējis, ka Bokas jaunkundze būs jauna un daiļa, un laipna, tāpat kā skolas jaunkundze. Bet viņa bija vecāka barga dāma un šķita aplam noteikta. Viņa bija liela un spēcīga, ar vairākām pakaklēm un tādām «ļaunām acīm», no kurām Brālītis baidījās. Viņš uzreiz zināja, ka šī sieviete viņam nepatīk. To zināja arī Bimbo, jo sunītis neganti rēja.

—   Ak tā, arī suns te ir, — Bokas jaunkundze sacīja.

Māmiņa izskatījās satraukta.

—   Vai Bokas jaunkundzei suņi nepatīk? — viņa vaicāja.

—   Patīk gan, tikai ja tie ir labi audzināti, — Bokas jaunkundze attrauca.

—   Baidos, ka Bimbo tāds nav, — māmiņa samulsusi atzinās.

Bokas jaunkundze enerģiski pamāja ar galvu.

—        Tāds viņš kļūs, ja es šo vietu pieņemšu. Man ar suņiem jau bijušas darīšanas.

Brālītis sirsnīgi vēlējās, kaut viņa šo vietu nepieņemtu. Tieši tad viņa ausī sāka durt un viņš ievaidējās.

—        Ak jā, suņi, kas rej, un puikas, . kas činkst, — Bokas jaunkundze sacīja un uzmeta lūpu. Viņa laikam gribēja pajokot, bet Brālītim šis joks nemaz nepatika, un viņš klusi it kā sevī noteica:

—   Un manas kurpes čīkst.

To izdzirda māmiņa. Viņa pietvīka un strauji bilda:

—         Ceru, ka jūs mīlat bērnus, Bokas jaun- kundz, tā taču ir?

—         Protams, ja viņi ir labi audzināti, — Bokas jaunkundze atbildēja un blenza uz Brālīti.

Māmiņa atkal izskatījās samulsusi.

—        Nudien nezinu, vai Brālītis ir tik labi audzināts, — viņa čukstēja.

—        Tāds viņš kļūs. Tikai pagaidiet, man jau agrāk bijušas darīšanas ar bērniem.

Brālīti pārņēma bailes. Viņam kļuva žēl to bērnu, ar kuriem Bokas jaunkundzei bijušas darīšanas. Tagad viņš būs tāds bērns, nav nekāds brīnums, ka viņš izskatījās izbijies.

Māmiņa arī izskatījās mazliet domīga. Viņa noglaudīja Brālīša matus un sacīja:

—        Ar šo bērnu vairāk var panākt tikai ar laipnību.

—         Esmu ievērojusi, ka vienmēr tas nelīdz. Dažreiz ir nepieciešama stingra roka, — Bokas jaunkundze skaidroja.

Tad Bokas jaunkundze pateica, kādu algu vēlas saņemt un lai viņu sauc par mājsaimnieci, nevis par izpalīdzi, un viss bija nokārtots.

Tieši tai brīdī no kantora pārnāca tētis, un māmiņa iepazīstināja:

—   Mūsu mājsaimniece Bokas jaunkundze!

—         Mūsu Mājāzis[1], — Brālītis sacīja. Tad metās pa durvīm ārā, ko kājas nesa. Aiz viņa, neganti riedams, joza Bimbo.

Nākamajā dienā māmiņa aizbrauca pie vecmāmiņas. Visi raudāja un visrūgtāk Brālītis.

—         Es negribu palikt viens ar Mājāzi, — viņš elsoja.

Tieši tā jau iznāks, to Brālītis saprata. Bose un Beta bija skolā līdz vēlai pēcpusdienai, bet tētis pārnāca tikai pulksten piecos. Daudz, daudz stundu Brālītim vienam būs jākaro ar Mājāzi. Tāpēc viņš raudāja.

Māmiņa viņu noskūpstīja.

—         Pamēģini būt brašs… manis labad! Un, lai nu kā būtu, tomēr nesauc viņu par Mājāzi!

Nelaime sākās jau citudien, kad Brālītis pārnāca no skolas. Virtuvē nebija ne māmiņas, ne šokolādes, ne maizīšu, tikai Bokas jaunkundze, un viņa nemaz neizskatījās priecīga, ieraugot Brālīti.

—         Ēšana pirms pusdienām tikai sabojā apetīti. Nekādas maizītes, — viņa sacīja.

Tomēr viņa bija cepusi maizītes. Uz vaļējā loga palodzes, lai atdzistu, bija nolikta vesela bļoda ar maizītēm.

—   Jā, bet… — Brālītis murmināja.

—         Nekādu bet, — Bokas jaunkundze atcirta. — Starp citu, negribu, ka virtuvē pa kājām pinas bērni. Ej savā istabā un mācies, uzkarini mēteli un nomazgā rokas, tā, marš!

Brālītis iegāja savā istabā nikns un izsalcis. Bimbo gulēja aizmidzis groziņā, bet, pamanījis Brālīti, izšāvās kā raķete no groza. Vismaz viens priecājās par viņa pārnākšanu. Brālītis apskāva Bimbo.

— Vai pret tevi viņa arī bija nejauka?» Ai, kā es viņu neciešu! «Uzkarini mēteli un nomazgā rokas …», varbūt man vajadzēs arī izvēdināt

drēbju skapi un nomazgāt kājas? Es pats bez pamudinājuma uzkarinu mēteli, jā gan!

Viņš iesvieda mēteli Bimbo groziņā, Bimbo tūlīt uzgūlās mētelim virsū un sāka košļāt vienu piedurkni.

Brālītis piegāja pie loga un raudzījās ārā. Viņš jutās ļoti bēdīgs un ļoti ilgojās pēc māmiņas. Pēkšņi viņš kaut ko ieraudzīja, kas viņu uzmundrināja. Viņpus ielas pār jumtiem lidošanā vingrinājās Karlsons. Viņš riņķoja šurpu turpu starp dūmeņiem un lāgiem apmeta gaisā kūleni.

Brālītis dedzīgi viņam māja ar roku, un Karlsons ar zuzoņu tik strauji laidās šurp, ka Brālītim vajadzēja pasviesties sāņus, lai Karlsons, iedrāzdamies pa logu, neatsistos pret viņa galvu.

—    Cau, čau, Brālīt! — Karlsons sauca. —Vai es tev esmu ko nodarījis, ka tu izskaties tik saskābis? Vai tu neesi vesels?

—    Nēē, ko nu par to! — Un Brālītis izstāstīja Karlsonam savu postu. Ka māmiņa aizbraukusi, ka viņas vietā esot Māj āzis, ķildīga, ļauna un skopa sieviete, ka viņš nedabūjis pat nevienu maizīti, pārnākot no skolas, lai gan uz palodzes stāvot vēsela bļoda ar tikko ceptām maizītēm.

Karlsona acis sāka spulgot.

—   Tev laimējies. Uzmini, kas ir pasaules labākais āžu dīdītājs, — viņš sacīja.

Brālītis tūlīt saprata, ka tas ir Karlsons. Bet, ko Karlsons var izdarīt Bokas jaunkundzei, to gan Brālītis neapjēdza.

—   Es viņu sākšu iranizēt, — Karlsons paskaidroja.

—   Tiranizēt, tu laikam domā? — Brālītis pārjautāja.

Šāda muļķīga piezīme Karlsonam nepatika.

—        Ja es teicu «iranizēt», tad tā ari teicu. «Ira- nizēt» ir viens un tas pats, pat vēl velnišķāks. To jau pats vārds izsaka.

Brālītis padomāja un atzina, ka Karlsonam ir taisnība. «Iranizēt» skan velnišķīgāk.

—         Laikam es sākšu ar mazu bulciņu iranizē- šanu. Un tu man palīdzēsi, — Karlsons sacīja

—    Kā? — Brālītis vaicāja.

—    Ieej virtuvē un pamēļo ar Mājāzi.

—   Bet… — Brālītis stostījās.

—         Nekādus bet, — Karlsons viņu apsauca. — Mēļo ar viņu tā, lai viņa kādu laiciņu neskatītos uz bļodu ar bulciņām.

Karlsons raustījās aiz smiekliem. Tad viņš pagrieza podziņu, un motors sāka dūkt. Jautri raustīdamies, Karlsons izlidoja ārā pa logu.

Brālītis drosmīgi devās virtuvē. Tagad, kad viņam par palīgu bija pasaules labākais āžu dīdītājs, viņš vairs nebaidījās.

Šoreiz Bokas jaunkundze vēl mazāk priecājās, viņu ieraudzījusi. Viņa tieši vārīja sev kafiju, un Brālītis saprata, ka viņa iecerējusi jauku brītiņu — iedzert kafiju un piekost svaigas maizītes. Acīmredzot tikai bērniem nav labi ēst pirms pusdienām.

Bokas jaunkundze īgni pavērās uz Brālīti.

—        Ko tu gribi? — viņa vaicāja, un balss bija tikpat īgna kā izskats.

Brālītis domāja, ka tagad bija svarīgi mēļot. Bet ko lai viņš saka?

—         Uzminiet, ko es darīšu, kad būšu tikpat liels kā jūs, — viņš beidzot ierunājās.

Tai pašā brīdī aiz loga atskanēja dūkoņa, un šo dūkoņu Brālītis pazina. Taču Karlsonu neredzēja. Redzēja tikai mazu, apaļu roķeli, kas pašāvās un paņēma vienu maizīti no bļodas. Brā-

Iitis iespurcās. Bokas jaunkundze nekā nebija manījusi.

—   Ko tad tu darīsi, kad izaugsi liels? — viņa nepacietīgi vaicāja. Patiesībā viņa to nemaz nevēlējās zināt. Gribēja tikai pēc .iespējas ātrāk tikt vajā no Brālīša.

—   Uzminiet! — Brālītis atbildēja.

Tad viņš atkal ieraudzīja mazo, apaļo roķeli, kas pašāvās gar logu un pakampa no bļodas maizīti. Brālītis no jauna iespurcās. Viņš gribēja savaldīties, bet nespēja. Smiekli lauztin lauzās ārā. Bokas jaunkundze pikti uz viņu paraudzījās. Pēc viņas domām, Brālītis bija pasaules neciešamākais zēns. Un tieši tagad, kad viņa bija iecerējusi jauko kafijas stundiņu.

—   Uzminiet, ko es darīšu, kad būšu tik liels kā jūs, — viņš atkārtoja un atkal iespurcās. Tagad viņš redzēja, ka divas mazas roķeles pievāca visas atlikušās maizītes.

—   Man nav laika klausīties tavās muļķībās, — Bokas jaunkundze atbildēja, — un mani neinteresē, ko tu darīsi, kad izaugsi liels. Pagaidām tu esi mazs, tev jābūt paklausīgam un pieklājīgam, jāsagatavo stundas un tāpēc pazūdi no virtuves.

—   Nu, kā tad, — Brālītis attrauca un tā raustījās smieklos, ka viņam bija jāatbalstās pret durvīm. — Kad es būšu tik liels kā jūs, es nodarbošos ar boksu, tas ir skaidrs.

Likās, ka Bokas jaunkundze metīsies Brālītim virsū, bet aiz loga piepeši atskanēja kā govs mā- vieni. Bokas jaunkundze strauji pagriezās un ieraudzīja, ka maizītes pazudušas. Viņa iekliedzās.

—   Ak tu pasaulīt, kur tad manas maizītes?

Viņa pieskrēja pie loga. Varbūt viņa domāja, ka redzēs, kā zaglis, paķēris bļodu ar maizītēm, jož projām. Bet Svantesonu ģimene taču 'dzīvoja ceturtajā stāvā, un zagļu ar tik garām kājām nemaz nav, tas viņai jāsaprot.

Bokas jaunkundze, briesmīgi izbijusies, noslīga krēslā.

—   Vainīgi varētu būt baloži, — viņa murmināja.

—    Izklausījās kā govs māviens, — Brālītis ieteicās. — Varbūt tur ārā lido kāda govs, kurai garšo maizītes.

Tad Brālītis atkal izdzirda aiz loga Karlsona motora dūkoņu un, lai to neievērotu Bokas jaunkundze, sāka dziedāt, cik skaļi vien spēja:

No debesīm lejup gotiņa slīd, Un saulē tās spārni spīd. Pret palodzi viņa traucas aši Un satver tur noliktās bulciņas knaši.

Brālītis dažreiz kopā ar māmiņu sacerēja vārsmas, un viņam pašam likās, ka šīs vārsmas par gotiņu ir jaukas. Bet Bokas jaunkundzei tā nelikās.

—    Beidz muļķoties! — viņa uzkliedza.

Pēkšņi pie loga kaut kas skaļi noklinkstēja,

un viņi abi bailēs sarāvās. Pēc tam viņi redzēja, kas tur bija klinkstējis. Uz tukšās bļodas gulēja piecu ēru monēta. Brālītis atkal iespurcās.

—   Varena govs. Viņa par maizītēm samaksā, — viņš teica.

Bokas jaunkundze aiz dusmām pietvīka.

—    Kas tie par muļķīgiem jokiem, — viņa brēca un metās pie loga. — Tur laikam kāds no augšējā dzīvokļa zog maizītes un sviež lejup piecēru monētas.

Augšā nekāda dzīvokļa nav. Mēs dzīvojam pēdējā stāvā, virs mums ir tikai jumts, — Brālītis skaidroja.

Bokas jaunkundze ārkārtīgi uztraucās.

—    Es nekā nesaprotu. Itin neniekal — viņa brēca.

—    Njā, to jau es esmu manījis. Bet neraizējieties, visi jau nevar būt apdāvināti, — Brālītis viņu mierināja.

Pēkšņi uz viņa vaidziņa noskanēja pliķis.

—    Es tevi mācīšu būt nekaunīgam! — Bokas jaunkundze kliedza.

—    Nedariet vis tā, tad māmiņa pārbraukusi mani vairs nepazīs, — Brālītis teica.

Viņa acis valgi spīdēja. Viņš tikko valdīja raudas. Brālītis nekad vēl nebija iepliķēts, un tas viņam nepatika. Nikni viņš paskatījās uz Bokas jaunkundzi. Tā viņu satvēra aiz rociņas un iestūma viņa istabā.

—    Sēdi te un kaunies! — viņa uzsauca. — Es aizslēgšu durvis un izņemšu ārā atslēgu, kazi tu kādu brītiņu paliksi mierā un vairs nebizosi virtuvē.

Tad viņa paskatījās rokas pulkstenī.

—    Varbūt ar stundu pietiks, lai tu kļūtu rātns. Es atslēgšu durvis pulksten trijos. Līdz tam laikam padomā, kas jāsaka, ja lūdz piedošanu.

Tad Bokas jaunkundze aizgāja. Brālītis dzirdēja, ka viņa pagrieza atslēgu. Tagad viņš bija ieslēgts un nevarēja tikt ārā. Tas bija baigi. Viņš aizsvilās dusmās pret Bokas jaunkundzi, bet tai pašā laikā mocījās ar ļaunu sirdsapziņu, jo pats jau arī nebija uzvedies sevišķi smalki. Māmiņa droši vien teiktu, ka viņš kaitinājis Mājāzi un bijis nekaunīgs.

Māmiņa, jā… Brālītis prātoja, vai viņam tomēr nevajadzētu izraudāties.

Bet tad viņš izdzirda dūkoņu, un pa logu ielidoja Karlsons.

KARLSONS IELŪDZ BULCIŅU DZĪRĒS

—         Kā būtu ar mazu azaidiņu… — Karlsons ierunājās. — Ar šokolādi un bulciņām manā lie- venītī… es tevi ielūdzu!

Brālītis uz viņu paskatījās. Ai, neviens nav tik brīnišķīgs kā Karlsons, Brālītis gribēja viņu apskaut. To viņš arī mēģināja darīt, bet Karlsons viņu sabuknīja.

—        Mieru, tikai mieru! Tagad tu neesi pie vecmāmiņas. Nu, vai nāksi līdz?

—         Vai es iešu? — Brālītis atteica. — Es taču esmu ieslēgts. Patiesībā es sēžu kā cietumā.

—        Laikam gan atkal vainīgs Mājāzis. Un tas var ilgt vēl labu laiciņu, — Karlsons izsaucās.

Piepeši viņam acis sāka spulgot, un viņš vairākas reizes apmierināts riņķoja ap Brālīti.

—         Zini ko? Spēlēsim, ka tu sēdi cietumā un tevi apsargā riebīgs un baigs Mājāzis, bet tad ierodas kāds briesmīgi drosmīgs un stiprs, un skaists, un diezgan tukls varonis un tevi izglābj.

—        Varonis? — Brālītis brīnījās. Karlsons pārmetoši uz viņu paskatījās.

—   Pamēģini uzminēt, ja vari!

—        Ak tā, protams, tu. Bet tu taču mani varētu tūliņ izglābt.

Karlsonam nebija iebildumu.

—         Šis varonis ir arī ļoti straujš, — viņš apgalvoja. — Straujš kā vanags, kā tad, un drosmīgs, un stiprs, un skaists, un diezgan tukls,

un viņš nāk kā vējš un tevi izglābj, un ir tik drosmīgs. Oho, oho, te jau viņš nāk!

Karlsons spēcīgi satvēra Brālīti un aši un droši pacēlās gaisā. Bimbo, redzēdams, ka Brālītis pazūd pa logu, sāka riet, bet Brālītis sauca:

—   Mieru, tikai mieru! Es drīz atgriezīšos.

Augšā uz Karlsona namiņa lievenīša rindā

bija noliktas desmit maizītes, un tās izskatījās joti gardas.

—      Par visām kārtīgi samaksāts. Dalīsimies taisnīgi, tu ņemsi septiņas un es arī septiņas,— Karlsons sacīja.

—      Tā nesanāks. Septiņi un septiņi ir četrpadsmit, bet te ir tikai desmit, — Brālītis atteica.

Karlsons pasteidzās saraust vienā kaudzītē septiņas maizītes.

—      Šīs te ir manas, — viņš teica, uzlicis apaļo roķeli uz maizītēm. — Tagad jūs skolā rēķināt tik sarežģīti. Bet tāpēc man nav jācieš. Mēs katrs ņemsim septiņas, es teicu, un šīs te ir manas.

Brālītis pamāja.

—      Es tik un tā vairāk par trim nevaru apēst. Bet kur tad ir šokolāde?

—     Tur lejā pie Mājāža, un to mēs tagad paņemsim, — Karlsons teica.

Brālītis izbijies uz viņu paskatījās. Viņam nebija ne mazākās patikas atkal sastapt Bokas jaunkundzi un, kazi, saņemt vēl vienu pļauku. Viņš. arī neapjēdza, kā lai tiek pie kakao burkas. Tā taču nestāv uz vaļējā loga palodzes kā maizītes, bet gan uz plaukta, blakus plītij, tieši Bokas jaunkundzes acu priekšā.

—    Kā to lai izdara? — Brālītis vaicāja.

Karlsons priecīgi raustījās.

—      Nu, skaidrs, ka tu to nevari 'apjēgt, tāds mazs muļķa puišelis! Bet tagad šo uzdevumu

līvās rokās ņēmis pasaules labākais šķelmis, tāpēc esi pavisam mierīgs.

—   Jā, bet kā … — Brālītis ieteicās.

—    Paklau, vai tu esi ievērojis šīs mājas balkonu, uz kura purina drēbes? — Karlsons vaira ja.

Protams, Brālītis to bija ievērojis. Mamiņa (acu tajā mēdza purināt un tīrīt virtuves paklājus. Balkons atradās pavisam ērti, tikai puskāp- ut'S augstāk no viņu virtuves.

—    No jūsu ārdurvīm būs tikai kādi desmit •.oļi. Bet tāds mazs resgalis, kāds esi tu, šo nelielo gabaliņu var noskriet knaši.

Brālītis joprojām nekā nesaprata.

•— Kādēļ man būtu jāskrien uz balkona?

Karlsons nopūtās.

—    Tev viss jāiebāž mutē, dumiķīti! Nu, tagad attaisi ausis un klausies, ko es esmu izdomājis.

—        Es klausos, — Brālītis atteica.

—     Nu tātad, — Karlsons skaidroja. — Šitais dumiķītis nolaižas ar Karlsonu uz balkona, aizskrien pus- kāpnes lejup un ilgi un spēcīgi zvana pie durvīm, vai tagad tu saproti? Niknais Mājāzis virtuvē izdzird zvanu un stingriem soļiem dodas pie durvīm, lai tās atvērtu.,, bet virtuve paliek tukša! Drosmīgais un diezgan tuklais varonis ielaižas pa logu

un ātri izšaujas atpakaļ, bet nu jau ar kakao burku rokā. Mazais dumiķis vēlreiz piezvana, lai paķircinātos, un jož atpakaļ uz balkonu. Niknais Mājāzis atver durvis un kļūst vēl niknāks, jo aiz  durvīm nav neviena ar sarkanu rožu buķeti rokā. Viņa nošņāc un aizcērt durvis. Mazais dumiķis sprauslā balkonā, kamēr atlaižas diezgan tuklais varonis un paņem viņu sev līdz uz bulciņu dzīrēm. Cau, čau, Brālīt, uzmini, kas ir pasaules labākais šķelmis! Un tagad pie darba!

Brālītis pat nedabūja ne iepīkstēties, kad viņi jau lidoja uz balkona pusi. Karlsons traucās tik spēji lejup, ka Brālītim ausīs šalca, pakrūtē kutināja spēcīgāk, nekā tas notika Zaļās birzs funikulerā. Pēc tam viss noritēja uz mata tā, kā Karlsons bija sacījis. Karlsons aizlaidās uz virtuves loga pusi, bet Brālītis traucās lejā un ilgi un spēcīgi zvanīja pie durvīm. Drīz viņš izdzirda gaitenī soļus, kas tuvojās durvīm. Tad viņš tiešām smiedamies metās uz balkona. Pēc mirkļa durvis atvērās, un Bokas jaunkundze pabāza ārā galvu. Brālitis viņu varēja redzēt, ja uzmanīgi raudzījās pa balkona durvju stikla rūti. Un tālāk Karlsonam arī bija taisnība… Niknais Mājāzis kļuva vēl  niknāks, kad nevienu pie durvīm neieraudzīja. Viņa kaut ko skaļi purpināja un laiciņu stāvēja atvērtajās durvīs, it kā gaidīdama, ka zvanītājs pēkšņi parādīsies. Bet tas stāvēja uz balkona un klusi spurdza, un to viņš darīja, līdz atnāca diezgan tuklais varonis un aiznesa viņu uz bulciņu dzīrēm savā lievenītī.

Tās bija visjaukākās bulciņu dzīres, kādās Brālītis jebkad piedalījies.

— Nu gan man ir labi, — viņš sacīja, sēdēdams uz kāpnītēm blakus Karlsonam, kozdams  bulciņu un dzerdams šokolādi, un raudzīdamies

uz Stokholmas jumtiem un torņiem, kas mirdzēja saulē. Bulciņas bija gardas, un arī šokolāde bija lieliska. Brālītis pats to bija vārījis uz Karlsona pavarda. Visu nepieciešamo — pienu, kakao un cukuru Karlsons bija paņēmis līdzi no virtuves tur lejā.

—    Es visu kārtīgi samaksāju ar piecēru monētu, ko noliku uz virtuves galda. Godīgs cilvēks vienmēr paliek godīgs, tur nekas nav darāms, — Karlsons prātoja.

—   No kurienes tu dabūji piecēru monētu? — Brālītis brīnījās.

—    No kāda maka, kuru es šajās dienās atradu uz ielas, pilnu ar piecēru monētām un citu naudu, — Karlsons atbildēja.

—   Nabadziņš, kas šo maku pazaudēja. Tas nu gan bēdājās, — Brālītis bilda.

—   Protams, ja esi taksometra šoferis, tad turi savas mantas kārtībā, — Karlsons atteica.

—   Kā tu zini, ka tas bija taksometra šoferis? — Brālītis pārsteigts vaicāja.

—    Tad es taču redzēju, ka viņš pazaudēja maku, — Karlsons atcirta. — Un, ka viņš ir taksometra šoferis, to sapratu pēc nozīmes pie cepures. Neesmu jau nekāds dumiķis!

Brālītis pārmetoši palūkojās uz Karlsonu. Tā nu tiešām nevar rīkoties ar atrastām mantām, par to viņarn jāpastāsta Karlsonam. Bet ne nu tieši tagad… kādu citu reizi! Tagad viņš vēlējās sēdēt uz kāpnītēm, priecāties par saulīti un bulciņām, un šokolādi, un Karlsonu.

Karlsons jau bija apēdis visas septiņas bulciņas. Brālītis tik aši neprata ēst. Viņš pašlaik ēda tikai otro. Trešā gulēja blakus uz kāpnītēm.

—   Vai, cik man ir labi, — viņš sacīja.

Karlsons paliecās uz priekšu un lūkojās diezgan pikti viņa acīs.

—   Nē, tev nemaz nav labi. Tas nav tiesa!

Viņš uzlika roku uz Brālīša pieres.

—   Tieši tā es domāju! Tipisks bulciņu drudzis!

Brālītis izskatījās pārsteigts.

—    Kas tas tāds … bulciņu drudzis?

—   To dabū, ja ēd pārāk daudz bulciņu.

—        Tad jau tev būs vēl lielāks bulciņu drudzis, — Brālītis bilda.

—         Ak tev tā liekas? Bet redzi, es saslimu ar bulciņu drudzi, kad man bija trīs gadi, un ar šo slimību slimo tikai vienreiz, tāpat kā ar masalām un garo klepu.

Brālītis nemaz nejutās slims un mēģināja to iegalvot Karlsonam. Bet Karlsons viņu piespieda apgulties uz kāpnītēm un šļakstīja sejā šokolādi.

—        Tad tu nenoģībsi, — viņš paskaidroja un pakampa Brālīša pēdējo bulciņu.

—         Nevienu pašu bulciņu vairs, tā būtu gatavā nāve! Bet, padomā, kāda laime šai bulciņai, ka pasaulē esmu es, citādi tā vientuļa gulētu uz kāpnītēm, — Karlsons sacīja un žigli apēda bulciņu.

—         Nu tā vairs nav vientuļa, — Brālītis piebilda.

Karlsons apmierināts papliķēja sev pa vēderu.

—         Nē, tagad tā ir kopā ar saviem septiņiem biedriem un jūtas lieliski!

Brālītis arī jutās lieliski. Viņš gulēja uz kāpnītēm, un, par spīti bulciņu drudzim, viņam bija labi. Viņš bija" paēdis un labprāt novēlēja Karlsonam šo bulciņu.

Tad Brālītis paskatījās uz savu rokas pulksteni. Trūka dažas minūtes no trim, un viņš iesmējās.

—    Nu manā istabā ieies Bokas jaunkundze. Ai, es gan gribētu redzēt viņas seju, kad viņa ieies mana istabā un manis tur nebūs.

Karlsons draudzīgi papliķēja viņam pa plecu.

—   Pasaki tikai Karlsonam, ko vien vēlies, un viņš visu nokārtos. Bet tagad iešaujies istabā un iznes manu tālskati. Tas karājas uz četrpadsmitās naglas, rēķinot no dīvāna puses, karājas diezgan augstu, tu uzkāp uz ēvelsola.

Brālītis iesmējās.

—   Jā, bet man taču ir bulciņu drudzis, vai tad man nav jāguļ?

Karlsons pašūpoja galvu.

—    Gulēt rāmi un sprauslāt… tu domā, tas palīdz pret bulciņu drudzi! Tieši otrādi, jo vairāk tu rikšosi gar sienām un pa jumtiem, jo ātrāk atspirgsi, to taču var izlasīt jebkurā ārsta grāmatā.

Un, tā kā Brālītis ātrāk gribēja izveseļoties, tad viņš paklausīgi ieskrēja istabā, uzkāpa uz ēvelsola un paņēma tālskati, kas karājās uz četrpadsmitās naglas, rēķinot no dīvāna. Uz tās pašas naglas karājās arī kāda glezna ar mazu, sarkanu gailīti vienā stūrī. Gaili bija zīmējis pats Karlsons. Brālītis tagad atcerējās, ka Karlsons bija pasaules labākais gaiļu gleznotājs. «Ļoti vientuļa gaiļa portrets» — tā bija rakstīts uz gleznas. Un tiešām, šis gailis bija vientuļāks, mazāks un sarkanāks par visiem gaiļiem, kādus Brālītis savā mūžā redzējis. Taču viņam nebija laika ilgāk vērot gaili, pulkstenis tūlīt būs trīs, un viņam jāsteidzas.

Karlsons bija gatavs lidot, un, kad Brālītis atnāca ar tālskati, viņš pat nedabūja iepīkstēties, Karlsons ar viņu jau bija aizlaidies pāri ielai un nometies uz pretējās mājas jumta.

Tagad Brālītis saprata.

—   Vai, kāda lieliska vieta, ja ir tālskatis un var redzēt manu istabu!

—    To var, ja vēlies! — Karlsons atteica un pielika pie acīm tālskati. Tad viņš to iedeva arī Brālītim. Un Brālītis redzēja savu istabu tik skaidri, it kā pats tur atrastos. Tur grozā gulēja Bimbo, tur bija Brālīša gultiņa, tur bija galds ar mācību grāmatām un pie sienas pulkstenis. Tas nosita trīs. Bet Bokas jaunkundze vēl nerādījās.

—   Mieru, tikai mieru, — Karlsons pamācīja. — Viņa jau ir ceļā, man pa muguru skrien šermuli un āda sāk niezēt.

Viņš izrāva no Brālīša rokām tālskati un pielika to pie acīm.

—    Nu, ko es teicu? Tagad atveras durvis, viņa ieiet istabā, ērmīga un dzeltena kā kanibālu virsaitis.

Karlsons raustījās smieklos.

—     Jā, jā, tagad viņa atpletīs acis! Kur tad Brālītis palicis? Ja nu viņš izkritis pa logu ārā!

Tieši tā arī domāja Bokas jaunkundze, jo viņa, ārkārtīgi izbijusies, lieliem soļiem pieskrēja pie loga. Brālītim viņas kļuva žēl. Viņa izliecās pa logu ārā un raudzījās uz ielu, it kā domādama tur ieraudzīt Brālīti.

—    Nē, tur viņa nav. Apjuki gan, ko? — Karlsons smējās.

Bokas jaunkundze šķita nomierinājusies. Viņa pagriezās atpakaļ.

—    Tagad viņa meklē, — Karlsons aizrādīja. — Meklē gultā … aiz galda … pagultē, haha- ha… un, pag, nu viņa lūkojas skapī, laikam domā, ka tu guli tur, sarāvies kamoliņā, un raudi.

Karlsons atkal sāka raustīties.

—    Tagad pienācis laiks viņu izāzēt, — viņš sacīja.

—    Kā tad? — Brālītis nesaprata.

—    Sitā, — Karlsons atteica. Un Brālītis nepaguva ne iepīkstēties, kad Karlsons pāršāvās pāri ielai un iegrūda viņu pa logu istabā.

—    Cau, čau, Brālīt, esi labs pret Mājāzi, — viņš noteica un aizlidoja.

Brālītim tādi joki lāgā nepatika. Bet ko lai viņš iesāk? Viņš klusi pielavījās pie galda, apsēdās un atvēra aritmētikas grāmatu. Viņš dzirdēja, ka Bokas jaunkundze meklēja pa skapi. Satraukts viņš gaidīja, kad viņa beigs.

Viņa pagriezās un uzreiz ieraudzīja Brālīti. Tad viņa kāpās pret skapja dutvīm. Tur nu viņa stāvēja klusa kā pelīte un blenza uz Brālīti. Tad pāris reižu pamirkšķināja, it kā gribēdama pārbaudīt, vai redz pareizi.

—   Kur tad tu biji paslēpies? — viņa vaicāja.

Brālītis nevainīgi pacēla galviņu no grāmatas.

—        Es nemaz nebiju paslēpies. Sēžu pie galda un rēķinu. Es taču nevarēju zināt, ka jūs spēlējat paslēpes. Bet, lūdzu… lieniet vien skapi iekšā, es jūs labprāt pameklēšu.

Bokas jaunkundze neteica ne vārda. Viņa tikai stāvēja un prātoja.

—         Ka tik es nesaslimstu. Šajā mājā notiek ērmīgas lietas, — viņa murmināja.

Tieši tad Brālītis izdzirda, ka no ārpuses kāds aizslēdz durvis. Brālītis iespurcās. Acīmredzot pa virtuves logu bija ielaidies pasaules labākais Mājāža dīdītājs, lai parādītu Bokas jaunkundzei, kā cilvēks jūtas, kad ir ieslēgts.

Bokas jaunkundze nekā nemanīja. Viņa tikai rātni stāvēja un kaut ko gudroja. Beidzot viņa teica: _

—         Ērmīga padarīšana. Labi, tagad tu vari iet ārā parotaļāties, bet es vārīšu pusdienas.

—        Paldies, tas ir jauki, ka es vairs nebūšu ieslēgts, — Brālītis sacīja.

—         Jā, tu vari iet ārā, — Bokas jaunkundze atteica un gāja pie durvīm. Viņa satvēra rokturi un to nospieda, vienreiz, tad vēlreiz. Bet durvis neatvērās. Tad viņa ar visu spēku metās pret tām, taču durvis palika aizslēgtas.

Bokas jaunkundze iekliedzās:

—   Kas aizslēdzis durvis?

—    Laikam gan jūs pati, — Brālītis atbildēja.

Bokas jaunkundze nošņāca.

—        Nemuldi! Kā tad es, būdama iekšā, tās varēju aizslēgt no ārpuses?

—   To es nezinu, — Brālītis bilda.

—         Kazi, vai tas nav Bose vai Beta? — Bokas jaunkundze prātoja.

—         Nē-ē, viņi vēl ir skolā, — Brālītis apgalvoja.

Tad Bokas jaunkundze smagi noslīga krēslā,

—   Zini, ko es domāju. Man liekas, šajā mājā spokojas, — viņa teica.

Brālītis piekrizdams pamāja. Labi gan, ja Bokas jaunkundze domā, ka Karlsons ir spoks, varbūt tad viņa aizies no viņu mājas. Viņa taču negribēs dzīvot mājā, kurā spokojas.

—   Vai jūs baidāties no spokiem? — viņš vaicāja.

—    Tieši otrādi! —Bokas jaunkundze atbildēja. — Es par tiem priecājos! Iedomājies, ja nu es arī nokļūstu televīzijā! Zini, viņi rāda veselu sēriju cilvēku, kuri stāsta par spokiem, un, ja kāds tikai vienreiz iekļūst televīzijā, tad viņu rāda desmitiem reižu!

Bokas jaunkundze izskatījās ļoti apmierināta.

—   Mana māsa Frīda aplam dusmosies, vari man ticēt. Frīda jau bija televīzijā un stāstīja par spokiem, kurus viņa redzējusi un dzirdējusi, un diezin ko vēl. Bet tagad es viņu pamatīgi satriekšu.

—  Vai tad jūs esat dzirdējusi spoka balsi? — Brālītis taujāja.

—   Jā, vai tu neatceries, kā nesen aiz loga māva govs, kad pazuda bulciņas. Es pamēģināšu to atkārtot televīzijā, lai ļaudis dzird, kā tas skan.

Un Bokas jaunkundze tā iemavās, ka Brālītis palēcās krēslā.

—   Palūk, šitā, — Bokas jaunkundze apmierināta teica. Tad aiz loga atskanēja vēl trakāks mā- viens, un Bokas jaunkundze nobālēja.

—   Viņš man atbild. Spoks man atbild. Par to es pastāstīšu televīzijā. Ak tu pasaulīt, kā Frīda dusmosies! — Bokas jaunkundze priecājās.

Tad viņa izklāstīja Brālītim, kā Frīda lielījusies televīzijā ar saviem spoku stāstiem.

—        Ja ticētu viņai, tad visa Vasas pilsēta pilna ;ir spokiem, un lielākā daļa no tiem uzturas pie mūsu mājas, gan tikai Frīdas istabā, ne jau manējā. Iedomājies, reiz vakarā kāda spoka roka uz- i ākstīja uz sienas Frīdai brīdinājumu! Protams, lāds viņai bija vajadzīgs, — Bokas jaunkundze stāstīja.

—        Kas tas bija par brīdinājumu? — Brālītis vaicāja.

Bokas jaunkundze padomāja.

—        Jā, kā taču tas skanēja… jā, tur bija rakstīts tā: «Piesargies! Tavās gauži īsajās dienās vajadzētu būt vairāk nopietnības!»

Brālītis izlikās, ka nekā nesaprot, un tiešām nesaprata. Bokas jaunkundze viņam paskaidroja.

—        Tas bija brīdinājums Frīdai, lai vii,ia mainās un sāk labāku dzīvi, nenododas visādām ēver- ģelībām:

—   Vai tad viņa to darīja? — Brālītis vaicāja.

Bokas jaunkundze iesprauslājās.

—        Nē, ne jau gluži. Taču lielīties viņa gan lielās un iedomājas, ka ir televīzijas zvaigzne, lai gan uzstājusies vienu vienīgu reizīti. Bet ta- tļad es zinu, kas viņu satrieks.

Bokas jaunkundze berzēja rokas. Viņa tā priecājās, ka satrieks Frīdu, un nemaz neraizējās, ka ieslēgta kopā ar Brālīti. Viņa sēdēja te pilnīgi apmierināta un salīdzināja Frīdas spokus ar savējiem, kamēr no skolas pārnāca Bose.

Tad Brālītis sauca:

—        Attaisi durvis, es esmu ieslēgts ar Mājāz … ar Bokas jaunkundzi!

Bose atvēra durvis un izskatījās ļoti pārsteigts.

—         Tavu brīnumu, kas tad jus ieslēdza? — viņš vaicāja.

Bokas jaunkundze izskatījās noslēpumaina.

—   To tu kādreiz dzirdēsi televizorā.

Tagad viņai vajadzēja pasteigties, lai pagatavotu pusdienas. Lieliem soļiem viņa devās uz virtuvi.

Pēkšņi no virtuves atskanēja skaļš kliedziens. Brālītis metās uz turieni.

Bokas jaunkundze sēdēja uz krēsla un izska- lij.īs vēl bālāka, klusi viņa rādija ar pirkstu uz Klonu.

Spoka roka rakstīja brīdinājumu ne tikai Frī- ilni. Tādu dabūja arī Bokas jaunkundze. Uz sienas bija rakstīts ar lieliem nevienādiem burtiem:

«Piesargies! Tavās neganti dārgajās bulciņās Ir par maz kanēļa!»

KARLSONS UN TV KASTE

Tētis pārnāca pusdienās ar jaunām rūpēm.

—        Nabaga bērni, tā vien liekas, ka jums pāris dienu būs jātiek galā vieniem pašiem. Man veikala darīšanās pēkšņi jāizlido uz Londonu. Kā jus domājat, vai tas būs labi?

—        Viss būs labi, ja tikai tu neuzskrien virsū propellerim, — Brālītis sacīja.

Tad tētis sāka smieties.

—        Es gan domāju par to, kā jums klāsies te inājās, bez māmiņas un manis.

Bose un Beta domāja, ka viņiem klāsies lieliski.

—        Tas taču gandrīz vai jauki, vienu reizīti izlikt bez vecākiem, — Beta apgalvoja.

—   Bet neaizmirstiet Brālīti, — tētis aizrādīja.

Beta maigi noglaudīja Brālīša gaišo galviņu.

—         Es viņam būšu gluži kā māte, — viņa apgalvoja. Tomēr tētis tam neticēja, un Brālītis arī ne.

—        Tu taču mūžīgi skraidi apkārt ar saviem Džonīšiem tieši tad, kad esi vajadzīga, — Brālītis purpināja.

Bose pūlējās viņu nomierināt.

—   Tev esmu es.

—    Estermalmas sporta laukumā, jā gan, —] Brālītis atcirta.

Bose smējās.

—   Paliek tikai Mājāzis. Viņa neskraida ar! Džonīšiem un nesit bumbu.

—    Nē, diemžēl, — Brālītis atteica.

Brālītis sēdēja un domāja, kāpēc viņam nepa- ļ tīk Bokas jaunkundze. Bet tad izjuta kaut ko sa- j vādu — viņš vairs uz viņu nedusmojās. Itin nemaz ar ne. Brālītis brīnījās, kā tas bija noticis? Vai tad nepieciešams pabūt divas stundas kopā j ieslēgtam ar cilvēku vienā istabā, lai mācītos" viņu paciest? Nevarētu sacīt, ka viņš Bokas jaunkundzi uzreiz bija iemīļojis — nepavisam, bet viņa bija kļuvusi it kā cilvēcīgāka. Nabadzīte, viņai jādzīvo kopā ar to Frīdu! Brālītis ļoti labi zināja, ko nozīmē uzmācīga māsa. Beta gan ! nelielījās ar televīzijas spoku, kā to darīja FrīdaJ

—    Negribu, ka jūs naktīs paliekat vieni paši. 1 Pavaicāšu Bokas jaunkundzei, vai viņa nedzīvos] te, kamēr es būšu projām, — tētis sacīja.

—   Vai tad man ar viņu būs jānoņemas cau- | rām dienām un naktīm? — Brālītis iebilda. Bet .1 sevī viņš nodomāja, ka tomēr labi, ja kāds par ļ viņu ir nomodā, kaut vai tas ir Mājāzis.

Bokas jaunkundze labprāt bija ar mieru dzīvot 1 pie bērniem. Palikusi vienatnē ar Brālīti, viņa . paskaidroja, kādēļ tā priecājas.

—   Tieši naktīs visvairāk spokojas, vai saproti. Un es sastādīšu tādu televīzijas progammu, ka Frīda novelsies no krēsla, ieraudzījusi mani apa- ! rātā.

Brālītis uztraucās. Ja nu Bokas jaunkundze; tēva prombūtnē saaicina mājās televīzijas darbi-1 niekus un kāds no viņiem ierauga Karlsonu, ai, tad Karlsons nokļūs televizorā, tas ir skaidrs kā ;

illcua, kaut gan viņš nav nekāds spoks, bet ir tikai Karlsons. Un tad beigas ar mājas mieru, Bēši par to māmiņa un tētis tā baiļojās. Brālītis nnprata, ka viņam Karlsons jābrīdina un jālūdz, liii tas piesargās.

To viņš varēja izdarīt tikai vakarā, jo tad bija mājās viens pats. Tētis jau bija aizlidojis uz Londonu, Bose un Beta aizskrējuši savās gaitās Un Bokas jaunkundze aizgājusi uz savām mālam, lai pavaicātu Frīdai, vai tā atkal redzējusi kndu spoku.

—   Es drīz būšu atpakaļ, — viņa sacīja Brālītim. — Bet, ja atnāk kāds spoks, palūdz, lai tas pasēž un pagaida, hahaha!

Bokas jaunkundze jokoja ļoti reti un gandrīz nekad nesmējās. Bet, ja viņa to darīja, tad bija jāpriecājas, ka tas notiek tik reti. Taču pašlaik viņa jutās visai mundra. Brālītis dzirdēja viņas smieklus vēl kāpnēs. Tie atbalsojās starp sienām.

Tūlīt pa logu ielaidās Karlsons.

—   Cau, čau, Brālīt, ko mēs tagad darīsim? — vii,iš prātoja. — Vai tev ir kāda tvaika mašīna, ko mēs varētu uzspridzināt, vai varbūt iranizēsim Mājāzi, vienalga, ko darīsim, bet jautrību mums vajag, citādi es nepiedalos.

—   Mēs varam paskatīties televīzijas pārraidi, — Brālītis ieteica.

Un tavu brīnumu, Karlsonam nebija ne jausmas par televīziju! Viņš pat nebija redzējis televizoru. Brālītis viņu ieveda dzīvojamā istabā un lepni parādīja jauno, smalko aparātu ar lielu ekrānu.

—    Paskaties!

—    Kas tā ir par kasti? — Karlsons vaicāja.

—   Tā nav nekāda kaste, tas ir televizors, — Brālītis paskaidroja..

—        Un kas kastē atrodas, varbūt bulciņas? — Karlsons prašņāja.

Brālītis smējās.

—    Lika pagaidīt! Paskatīsimies. Viņš iesledza aparātu, iun tajā tūlīt parādījās

kāds tēvocis, kas stāstīja, kāds laiks būs Augš- norlandē.

Karlsona acis aiz izbrīna kļuva apaļas.

—    Kā jūs viņu dabūjāt iekšā? Brālītis smējās pilnā kaklā.

—         Kā tev liekas? Viņš tur ierāpās, kad bija maziņš, vai saproti!

—         Un ko jūs ar viņu darāt? — Karlsons taujāja.

—         Ej nu, vai tad tu nesaproti, ka es jokoju, — Brālītis atteica. — Protams, viņš tur neierāpās, kad bija maziņš, un mēs nekā ar viņu nedarām.

Viņš tikai tur ir iekšā, vai saproti, un stāsta, knds rīt būs laiks. Zini, viņš taču ir laika vecis.

Karlsons iespurcās.

—     Un jūs iestūķējāt kastē šitādu večuku tikai ln|)ēc, lai viņš pastāstītu, kāds rīt būs laiks… Jus taču paši to redzēsit! Tad jau tikpat labi varat jautāt man … Rīt būs negaiss un lietus, mi krusa, un vētra, un zemestrīce, vai nu tu esi apmierināts?

—    Gar Norlandes piekrasti rīt būs vētra un lietus, — laika vecis TV kastē stāstīja.

Karlsons sajūsmā smējās.

—   Nu, ko es teicu … vētra un lietus!

Viņš piegāja pie aparāta cieši klāt un piespieda savu degunu pie laika veča deguna.

—     Un arī zemestrīce, neaizmirsti to! Nabaga uorlandieši, šitāds laiks viņus sagaida! Bet lai viņi priecājas, ka vispār dabū laika apstākļus. Kas notiktu, ja tādu nebūtu?

Karlsons viegli papliķēja laika veci aparātā.

—     Šitāds jauks vecītis. Mazāks par mani. Tas man patīk, — viņš jūsmoja.

Tad viņš nometās ceļos un lūkojās zem aparāta.

—   Diezin pa kurieni večuks ielīdis?

Brālītis mēģināja paskaidrot, ka aparātā ir nevis dzīvs cilvēks, bet tikai attēls, tad Karlsons gandrīz vai saskaitās.

—     Šitādas blēņas vari ieborēt citam, muļķīti! Viņš taču kustas. Un laika apstākļi Augšnor- landē, vai tad mēmi cilvēki par tiem mēdz runāt?

Brālītim nebija liela saprašana par televīziju, bet viņš pūlējās, cik mācēja, lai visu izskaidrotu Karlsonam. Beidzot viņš nolēma brīdināt Karlsonu.

—    Iedomājies, Bokas jaunkundze labprāt gribētu iekļūt televīzijā, — viņš iesāka, bet tad Karlsons pilnā kaklā iesmējās.

—    Mājāzis šitādā mazītiņā kastē! Tas lielais bluķis, tad jau viņai jāsaritinās četrkārtīgi.

Brālītis nopūtās. Karlsons acīmredzot nekā nebija sapratis. Brālītim jāsāk no gala. Tas izskatījās bezcerīgi, taču beidzot Karlsons apjauta, cik dīvaini darbojas šāds aparāts.

—    Bokas jaunkundzei nemaz nav tajā jāielien, bet viņa mierīgi var sēdēt pāris jūdžu attālu, un tomēr viņu aparāta ekrānā saskatīs kā dzīvu, — Brālītis skaidroja.

—    Kā dzīvu, Mājāzi… vai cik baigi! Svied šo kasti labāk ārā vai samaini ar kādu, kurā ir bulciņas, tad jūs kaut ko nopelnīsit, — viņš pamācīja.

Tieši tajā brīdī ekrānā parādījās skaista dāma. Viņa tik laipni smaidīja, un Karlsons acis vien iepleta.

—    Bet, tiesa gan, bulciņām tad jābūt īpaši gardām. Jo es redzu, ka šajā aparātā ir daudz kas vairāk, nekā sākumā var domāt, — viņš sacīja.

Dāma joprojām uzsmaidīja Karlsonam, un Karlsons smaidīja viņai pretī. Tai pašā laikā viņš buknīja Brālīti.

—    Palūkojies uz šo dūkulīti! Es viņai patīku… jāā, jo viņa taču redz, ka esmu skaists un ļoti gudrs, un diezgan tukls vīrs pašos spēka gados.

Pēkšņi dāma pazuda, viņas vietā parādījās divi neglīti kungi, kas tikai tērgāja un tērgāja. Karlsonam tas nepatika. Viņš sāka griezt visas podziņas un kloķīšus.

—    Dzi, nedari tā! — Brālītis izsaucās.

—        Darīšu gan, es gribu dabūt atpakaļ to du- kulīti.

Viņš grieza nevaldāmi, bet dāma nerādījās. Vienīgi abi neglītie kungi kļuva vēl neglītāki. Viņi dabūja mazītiņas, īsas kājeles un ļoti augstas pieres. Karlsons smējās. Ilgu laiku viņš uzjautrinājās, gan izslēgdams, gan ieslēgdams aparātu.

—        Večuki nāk un dara tieši to, ko es gribu,— viņš apmierināts teica.

Abi kungi runāja un runāja, tiklīdz Karlsons viņiem to atļāva.

—        Man tieši patīk… — viens no' viņiem sacīja.

—        Man viens pīpis, ej labāk mājās un izgu- lies, — Karlsons atteica.

Ar skaļu blīkšķi viņš izslēdza aparātu un jūsmīgi smējās.

—         Iedomājies, kā tas večuks saskaitās, ka nepaguva pastāstīt, kas viņam patīk!

—         Tomēr televizors Karlsonam bija apnicis, un viņš gribēja kā citādi papriecāties.

—        Kur tad ir Mājāzis? Pasauc viņu šurp, tad es viņu figurēšu.

—        Figurēsi… kā tad tu to darīsi? — Brālītis satraukts vaicāja.

—         Ir vēl trešais veids, kā savaldīt Mājāžus. Viņus var iranizēt, izāzēt vai figurēt, patiesībā tas ir viss viens, bet figurēt ir gandrīz vai kā tuvcīņa.

Brālītis vēl vairāk uztraucās. Ja nu Karlsons tiešām iedomājas uzsākt ar Bokas jaunkundzi tuvcīņu, tad viņa to. ieraudzīs, bet tas nedrīkst notikt. Brālītim viņš jāuzmana, kamēr tētuka un māmiņas nav mājās, lai cik grūti tas būtu. Viņam jāiebiedē Karlsons, lai viņš pats piesargās no Bokas jaunkundzes. Brālītis prātoja, tad viņš viltīgi ierunājās.

—         Paklau, Karlson, tu taču nevēlies iekļūt televizorā?

Karlsons strauji paskurināja galvu.

—        Tur tai kastē? Es? Nemūžam, kamēr vien man būs spēks aizstāvēties.

Bet tad viņš domīgi piebilda:

—         Lai gan… ja tai pašā laikā tur būtu tā dūkulīte!

Brālītis noteikti paskaidroja, ka par to nav ko domāt. Ja Karlsons iekļūtu televizorā, tad tikai kopā ar Māj āzi.

Karlsons palēcās gaisā.

—   Mājāzis un es vienā un tai pašā kastē… oho, oho, ja Norlandē vēl nav bijusi zemestrīce, lad tā būs, pieraksti to! Kā tev nāk prātā tādas dulburības?

Tad Brālītis viņam pastāstīja par spoku programmu un Bokas jaunkundzi, kas vēlas iekļūt televīzijā, lai Frīda noveltos no krēsla.

—   Vai tad Mājāzis redzējis kādu spoku? —< Karlsons brīnījās.

—   Nē, redzējusi nav. Bet viņa dzirdējusi aiz loga māvienus. Un domā — tas esot spoks, — Brālītis stāstīja.

Tad Brālītis pamatīgi izklāstīja sakaru starp Frīdu, Mājāzi, Karlsonu un televīziju, bet, ja viņš domāja ar to iebiedēt Karlsonu, tad bija alojies. Karlsons sita sev pa ceļgaliem un sēca aiz sajūsmas un, kad diezgan bija nosēcies, tad iebukņīja Brālītim mugurā.

—   Esi uzmanīgs ar Mājāzi. Tā ir pati labākā manta jūsu mājās. Katrā ziņā esi uzmanīgs! Jo nu mums tiešām sāksies jautrība!

—    Kā tā? — Brālītis izbijies vaicāja.

—    Oho, — Karlsons sauca, — no krēsla novelsies ne tikai Frīda, tagad jūs redzēsit, visi Mājāži un televīzijas večuki, nu jūs tikai redzēsit, kas atpeldēs.

Brālītis kļuva vēl satrauktāks.

—    Kas tad atpeldēs?

—   Vasas pilsētas spoks! Oho, oho! — Karlsons kliedza.

Tad Brālītis padevās. Viņš bija brīdinājis un mēģinājis izdabāt tētim un māmiņai. Tagad notiks Karlsona griba. Jo tā tas vienmēr notika. Lai jau Karlsons āzējas, spokojas un figurē, cik tik viņam tīk. Brālītis nedomā viņu vairs atrunāt. Un, kad viņš par to bija izšķīries, tad saprata, ka pieredzēs daudz joku. Viņš atcerējās to reizi, kad Karlsons bija spoks un izbiedēja zagļus, kuri gribēja nozagt māmiņas mājsaimniecības naudu un visas sudraba lietas. Karlsons arī to nebija aizmirsis.

—     Vai atceries, kas tas bija par traci? — viņš teica. — Starp citu… kur ir mans toreizējais spoku tērps?

Brālītis bija spiests atzīties, ka to paņēmusi māmiņa. Viņa bijusi diezgan pikta par Karlsona sagrieztajiem palagiem. Bet tad caurumus aizlāpījusi, un spoku tērps atkal pārvērties palagos.

Karlsons iespurcās, to dzirdēdams.

—     Šitik veikli pirksti man līdz kaklam. Sajā mājā neviena lieta nevar palikt mierā.

Sabozies viņš apsēdās krēslā.

—     Ja tā, tad es nepiedalos. Izvēlieties paši sev spoku, kādu vien gribat.

Piepeši viņš pietrūkās kājās, metās pie veļas skapja un atvēra tā durvis.

—   Par laimi te taču ir vairāki palagi.

Karlsons gribēja izraut vienu no māmiņas linu

palagiem, bet tad pie viņa piesteidzās Brālītis.

—     Nē, to gan ne! Liec nost… te ir veci, nederīgi palagi, tie tev būs labi diezgan.

Karlsons izskatījās sapīcis.

—     Veci, nederīgi palagi! Es biju cerējis, ka Vasas pilsētas spokam būs glītas svētdienas drānas. Lai gan… tā te nav nekāda smalkā māja … dod šurp tās lupatas!

Un Brālītis izmeklēja pāris saplīsušu palagu, kurus iedeva Karlsonam.

—     Sašuj tos kopā, tad iznāks pavisam labas spoka drānas.

Karlsons stāvēja sadrūmis, turēdams rokās palagus.

—   Es lai sašuju tos kopā! Tu taču gribēji sacīt, ka tu tos sašūsi. Nāc, aizlidosim uz manu namiņu, lai Mājāzis mūs nepārsteidz šajā darbā.

Pēc tam Brālītis sēdēja augšā pie Karlsona un šuva spoka tērpu. Skolā rokdarbu stundās viņš bija mācījies taisnos dūrienus, krusta dūrienus un eglīšu dūrienus, bet neviens viņu nebija mācījis no diviem saplīsušiem palagiem pašūt spoku tērpu. Tas nu viņam bija jāizdomā pašam. Viņš lūdza Karlsonu palīdzēt.

—   Tu varētu vismaz izgriezt, — viņš sacīja.

Karlsons paskurināja galvu.

—  Ja es kaut ko grieztu, tad tā būtu tava māmiņa. Kāpēc viņa paņēma manu spoku tērpu?

Tas ir tieši taisnīgi, ka tagad tas jāšuj tev. Ķeries pie darba un nečiksti!

Bez tam Karlsons apgalvoja, ka viņam nemaz neesot laika šūt, viņam tūlīt jāgleznojot.

—   Tas jādara, ja rodas iedvesma, vai saproti," un tāda man nupat radās. Plop, noskanēja, tā bija iedvesma, kas ieradās.

Brālītis nezināja, kas iedvesma tāda ir. Bet Karlsons paskaidroja, ka tā ir slimība, kas pārņem visus gleznotājus,, un tad viņiem tikai jāglezno, jāglezno un jāglezno, nevis jāšuj spoku tērpi.

Brālītis sēdēja uz ēvelsola, sakrustojis kājas kā visi drēbnieki, un, lūpas savilcis, šuva, kamēr Karlsons, iespiedies stūrītī pie pavarda, gleznoja. Aiz loga bija tumšs, bet Karlsona istabiņa bija gaiša un mājīga, to apgaismoja petrolejass lampa, un pavardā dega malka.

—    Ceru, ka tu rokdarbos esi bijis čakls un izveicīgs, jo es gribu, lai mans spoku tērps būtu jauks, — Karlsons sacīja. — Apkaklīti varētu izrotāt ar klaida vai krusta dūrieniem.

Brālītis klusēja un tikai šuva. Uguns sprak- stēja, un Karlsons gleznoja.

—    Ko tu tur glezno? — Brālītis ievaicājās.

—   To tu redzēsi, kad glezna būs gatava, — Karlsons atbildēja.

Beidzot Brālītis bija sašuvis tādu tērpu, kas, pēc viņa domām, derētu. Karlsons pielaikoja un jutās gauži apmierināts. Viņš palidoja pāris reižu pa istabu, lai sevi parādītu.

Brālītis nodrebēja. Pēc viņa domām, Karlsons izskatījās pavisam spocīgs un baismīgs. Nabaga Bokas jaunkundze, viņa taču bija vēlējusies spoku un tagad nudien dabūs tādu, kas jebkuru cilvēku izbiedēs.

—   Nu Mājāzis var sūtīt pēc televīzijas večiem, — Karlsons sacīja. — Jo tagad drīz ieradīsies Vasas pilsētas spoks — motorizēts, mežonīgs, skaists un briesmīgi šausmīgs.

Karlsons lidoja pa istabu un apmierināts sēca. Par savu gleznu viņš vairs nedomāja. Brālītis piegāja pie tās, lai redzētu, ko Karlsons uzgleznojis.

«Manu trusīšu portrets» — bija rakstīts pie paša ietvara. Taču tas, ko Karlsons bija uzgleznojis, drīzāk bija līdzīgs mazai, sarkanai lapsiņai.

—   Vai tā nav lapsa? — Brālītis vaicāja.

Karlsons nolaidās un apstājās blakus Brālītim. Viņš pašķieba galvu un raudzījās uz gleznu.

—        Nu, protams, tā ir lapsa. Bez šaubām, lapsa, ko gleznojis pasaules labākais lapsu gleznotājs.

—        Jā, bet, — Brālītis iebilda, — «Manu trusīšu portrets» … kur tad ir trusīši?

—   Lapsas vēderā, — Karlsons paskaidroja.

KARLSONA ZVANS

Kad Bose un Beta nākamajā rītā pamodās, uz viņu miesas bija savādi sārti izsitumi.

—        Šarlaks, — apskatījusi izsitumus, teica Bokas jaunkundze. To pašu sacīja ārsts, kas tika izsaukts.

—        Šarlaks! Nekavējoties uz infekcijas slimnīcu!

Tad viņš norādīja uz Brālīti.

—   Un to tur pagaidām vajag izolēt.

Tad Brālītis sāka raudāt. Viņš negribēja, ka viņu izolē. Viņš gan nezināja, ko šis vārds nozīmē, bet tas skanēja nejauki.

—         Ko niekus, tas nozīmē, ka tev nebūs jāiet uz skolu un tu nedrīksti satikt citus bērnus. Lai viņus neaplipinātu, saproti? — Bose paskaidroja pēc ārsta aiziešanas.

, Beta gulēja gultā, un acīs viņai sariesās asaras.

—        Nabaga Brālītis, cik tu būsi vientuļš. Varbūt piezvanīsim māmiņai? — viņa prātoja.

Bet Bokas jaunkundze par to negribēja ne dzirdēt.

—         Nekādā ziņā! Svantesona kundzei nepieciešams miers un atpūta. Neaizmirstiet, ka arī viņa ir slima. Gan jau es zēnu pieskatīšu.

Viņa pamāja Brālītim, kas stāvēja pie Betas gultiņas galīgi noraudājies.

Pēc tam neiznāca laika runāties, jo atbrauca ambulances mašīna un aizveda Bosi un Betu. Brālītis raudāja, protams, viņš dažreiz skaitās uz Bosi un Betu, tomēr viņus ļoti mīlēja, un bija tik skumji, ka viņus aizved uz slimnīcu.

—         Paliec sveiks, Brālīt! — Bose uzsauca, kad ambulances vīri viņu nesa lejā.

—        Ardievu, mīlulīt, nebēdājies! Gan mēs drīz atgriezīsimies, — Beta apgalvoja.

Brālītis raudāja pilnā balsī.

—   Vai tev tā liekas? Bet ja nu jūs nomirstat?

Vēlāk Bokas jaunkundze viņu sarāja. Kā viņš

varot būt tāds muļķis un domāt, ka no šarlaka kāds nomirst!

Tad Brālītis iegāja savā istabā. Tur bija Bimbo, un viņu Brālītis paņēma klēpī.

—         Tagad man esi tikai tu, — Brālītis teica un apkampa sunīti. — Un, protams, arī Karlsons.

Bimbo saprata, ka Brālītis nobēdājies, un nolaizīja viņam sejiņu. Šķita, it kā viņš gribētu sacīt:

«Jā, bet tev taču katrā gadījumā esmu es. Un Karlsons!»

Brālītis ilgi nosēdēja, prātodams, cik lieliski, ka viņam ir Bimbo. Tomēr viņš ļoti ilgojās pēc māmiņas. Tad viņš atcerējās, ka apsolījis māmiņai rakstīt, un darīja to tagad.

«Mīļo māmuclt,» viņš rakstīja, «Tā vien liegas, ka šitā ģimene pavisam isbeiksies Bosem un Be- tai piesities šarlaks un viņi atrodas slimnicā un es esu isolets. Man gan nisāp bet šarlaku dabušu ari es un tētis ir Londonā ja vien vēl ir dzivs es gan nesmu dzirdējis, ka viņš būtu slims bet droši vien ir slims ja visi ir slimi. Es ilgojos pec tevis kā tev klajas vai tu esi dikti slima? Es gribēju ar tevi parunat par Ķalsonu bet tas tevi us- traugs un tev esmot vajadzīgs miers un atpūta ka saka Mājazis viņa nav slima un Ķalsons ari tie bet viņi driz saslims. Atā, mīļo māmucit, dusi saldi.»

—   Es vairāk nekā nerakstīšu, jo negribu viņu uztraukt, — Brālītis stāstīja Bimbo.

Tad viņš piegāja pie loga un pazvanīja Karl- ; onam. Jā, viņš tiešām pazvanīja. Vakar vakarā Karlsons bija izgatavojis kaut ko asprātīgu. Viņš bija iekārtojis zvanu no sava jumta namiņa uz Brālīša istabu lejā.

—   Nevar jau spokoties tā uz labu laimi, — viņš paskaidroja. — Karlsons ierīkojis pasaules labāko zvana vadu, un tu vari piezvanīt un pasūtīt spoku tieši tad, kad Mājāzis sēž piemērotā vietā un raugās ārā pēc baiga spoka.

Karlsonam pie namiņa jumta dzegas bija piekārts govs zvārgulītis, no kura nokarājās aukla, kas stiepās uz Brālīša istabas logu.

—   Tu tikai pavilksi auklu, augšā ieskanēsies zvārgulītis, un mazais Vasas pilsētas spoks, bla- dāc, būs klāt un Mājāzis dabūs šermuļus, vai tas nav jauki? — Karlsons klāstīja.

Protams, tas bija jauki, arī Brālītis to atzina.- Un ne jau tikai spoku dēļ. Agrāk viņam vajadzēja sēdēt un gaidīt un gaidīt, kamēr Karlsonam labpatika atlidot. Tagad viņš tam varēja piezvanīt, tiklīdz vēlējās ar viņu parunāties.

Un tieši tagad Brālītis juta nepieciešamību runāties ar Karlsonu. Viņš raustīja un raustīja auklu un dzirdēja, ka uz jumta govs zvārgulītis

skanēja un skanēja. Drīz bija dzirdama arī Karl- sona motora dūkšana: pa logu ielaidās samiegojies un sapīcis Karlsons.

—     Vai tu domā, ka zvans ierīkots kā modinātājs? — viņš īgni vaicāja.

—   Piedošanu, vai tu biji aizmidzis?

—     To tev vajadzēja pavaicāt, iekams tu mani atmodināji. Tu, kas vienmēr guli kā sivēns, nemaz nezini, kā klājas mums, nabadziņiem, kas ne acu nevar aizvērt. Un, ja nu beidzot iestājas miegs, tad gan varētu gaidīt, lai draugi ir klusi un pat elpu aiztur, nevis zvana tā, it kā būtu izcēlies ugunsgrēks.

—     Vai tu mokies ar bezmiegu? — Brālītis vaicāja.

Karlsons īgni pamāja ar galvu.

—   Jā, iedomājies, mokos gan.

—     Tas nu gan esot bēdīgi, — Brālītis bilda. — Man tevis žēl. Vai tiešām tev ir tik caurs miegs?

—     Aplam caurs, — Karlsons atbildēja. — Nu jā, naktīs jau es guļu kā akmens un priekšpusdienās arī, bet visļaunāk pēcpusdienās, tad es tikai svaidos pa gultu.

Brītiņu viņš klusēja, kā raizēdamies par savu bezmiegu, bet tad ziņkāri raudzījās apkārt.

—     Ja tu man kaut ko iedāvātu, tad varbūt es nedusmotos, ka tu mani uzmodināji.

Brālītis negribēja, ka Karlsons dusmojas, un sāka pārcilāt savas mantiņas.

—   Varbūt tu vēlies manas mutes plēšiņas?

Karlsons saķēra plēšiņas.

—     Jā, es allaž esmu ilgojies pēc mūzikas instrumenta, jā, paldies, es tās ņemu… jo čella tev taču nav?.

Viņš pielika plēšiņas pie lūpām un izgrūda dažas spalgas skaņas. Tad ar spulgojošām acīm pavērās uz Brālīti.

—   Vai dzirdēji? Es uzreiz sacerēju melodiju. Tā saucas «Spoka žēlabas».

Tad Brālītis sacīja, ka tieši šajā mājā žēlabu dziesmas esot piemērotas, un pastāstīja Karlso- nam par šarlaku.

—   Padomā, cik žēl Boses un Betas, — viņš piebilda.

Bet Karlsons atteica, ka šarlaks ir> parasta lieta un par to nav ko raizēties. Starp citu, tieši jauki, ka Bose un Beta atrodas infekcijas slimnīcā tagad, kad sāksies lielā spokošanās.

Tikko viņš to bija izteicis, kad Brālītis iztrūcies sarāvās. Aiz durvīm viņš bija sadzirdējis Bokas jaunkundzes soļus un saprata, ka viņa kuru katru bridi var ienākt istabā. Arī Karlsons saprata, ka pēdējais brīdis ir klāt. Ar blīkšķi viņš nometās uz grīdas un gluži kā mazs kamoliņš palīda zem Brālīša gultas. Brālītis strauji apsēdās uz gultas malas un izklāja pār ceļgaliem peldu mēteli, lai pēc iespējas apslēptu Karlsonu.

Tai pašā brīdī atvērās durvis un istabā ienāca Bokas jaunkundze, turēdama rokā grīdas suku un lāpstiņu.

—   Gribu te uzpost, tu pagaidām izej virtuvē! — viņa sacīja.

Brālītis tā uztraucās, ka sāka svīst.

—   Nēē, es negribu, es sēdēšu te un būšu izolēts, — viņš tiepās.

Bokas jaunkundze pikti uz viņu palūkojās.

—   Vai tu zini, kas atrodas tavā pagultē? — viņa vaicāja.

Brālītis pietvīka … vai tiešām viņa jau ieraudzījusi Karlsonu?

—   Manā pagultē … pagultē… tur nav nekā, — viņš šļupstēja.

—   Ir gan. Tur ir pilns ar putekļiem, kurus es tagad izslauclšu. Paej prom! — Bokas jaunkundze aizrādīja.

Brālītis ārkārtīgi satrūkās.

—   Nnē, es sēdēšu te un būšu izolēts! — viņš brēca.

Tad Bokas jaunkundze, kaut ko purpinādama, sāka slaucīt istabas otrā pusē.

—   Sēdi vien, sēdi, kamēr es te tikšu galā! Bet tad tev gan būs jāizolējas kādā citā stūrī, tiepša!

Brālītis košļāja nagus un gudroja, kas gan tagad notiks. Piepeši viņš sāka raustīties un smieties. Karlsons viņam kutināja zem ceļiem, un Brālītim ļoti kutēja.

Bokas jaunkundze uzmeta viņam skatienu.

—   Re nu, tu smejies, kaut gan tava māmiņa, brālis un māsa guļ slimi! Tu nu gan esi ātri nomierinājies, kā liekas.

Brālītis atkal juta, ka Karlsons kutina zem ceļgaliem, un tagad viņš sāka smieties tik nevaldāmi, ka gandrīz vai novēlās no gultas.

—   Vai es drīkstētu zināt, par ko tu tā priecājies? — Bokas jaunkundze klīrīgi vaicāja.

—   Hihihi… es atcerējos kaut ko jocīgu, — Brālītis atteica. Viņš pūlējās izdomāt kādu nostāstu.

—   Tas bija stāsts par vērsi, kurš trencis zirgu, un zirgs tā izbijies, ka uzkāpis kokā, vai Bokas jaunkundze zina šo stāstu?

To mēdza stāstīt Bose, bet Brālītis nekad nebija smējies, jo viņam bija žēl nabaga zirdziņa, kam jārāpjas kokā.

Arī Bokas jaunkundze nesmējās.

—   Beidz niekoties ar seniem, muļķīgiem stāstiem. Tu taču zini gauži labi, ka zirgs nevar uzkāpt kokā.

—   Nu jā, protams, nevar. Bet viņu trenca saniknots vērsis, ko lai citu viņš, velns ar ārā, būtu darījis, — Brālītis klāstīja tieši tā, kā to mēdza darīt Bose.

Bose varēja teikt «velns ar ārā», stāstot šitādu joku. Bet Bokas jaunkundzei tas nepatika. Viņa ar pretīgumu noraudzījās uz Brālīti.

—   Tu te sēdi un smejies, un lādies, kamēr māmiņa, brālis un māsa guļ slimi un mokās. Jāsaka, es jūtos pārsteigta …

Tieši tajā vietā viņa pārtrauca. Jo pagultē pēkšņi atskanēja «Spoka žēlabas», tikai pāris spalgu toņu, bet Bokas jaunkundze nodrebēja.

—   Ak tu pasaulīt, kas tas?

—    Nezinu, — Brālītis atteica.

Taču Bokas jaunkundze to zināja.

—   Tās bija skaņas no viņpasaules, par to nav nekādu šaubu!

—   No viņpasaules… ko tas nozīmē? — Brālītis vaicāja.

—    No spoku pasaules, — Bokas jaunkundze attrauca. — Sajā istabā esam tik mēs abi, un neviens no mums nevar izdabūt tādas skaņas. Tās nebija cilvēciskas skaņas, tās bija spoku skaņas. Vai ta tu nedzirdēji… tās skanēja tieši tā kā dvēseles mokas!

Brālītis skatījās uz Bokas jaunkundzi ar platām acīm.

—   Ak tu pasaulīt, nu gan man jāraksta televīzijai!

Viņa nosvieda grīdas suku un lāpstiņu un apsēdās pie Brālīša rakstāmgalda. Ilgu laiku viņa kaut ko dedzīgi rakstīja. Pēc tam izlasīja uzrakstīto Brālītim.

Tagad paklausies!

Zviedrijas Radio un Televīzijas pārraidēm. Mana māsa Frida piedalījusies jūsu garu un spoku sērijā. Man ši programma diez kā nepatika, lai jau Frida domā, ko grib. Programma jāuzlabo, un tā būs interesantāka. Jo tagad es pati esmu nonākusi īstā spoku mājā, un te jums būs mans spokošanās saraksts:

1. Ermigi māvieni aiz loga, bet tur nebija nevienas govs, jo mēs dzīvojam ceturtajā stāvā, un tomēr tur māva.

2.            Lietas un priekšmetu noslēpumaina pazušana, piemēram, pazūd bulciņas un ieslēgti puisēni.

3.             Durvis tiek aizslēgtas no ārpuses, bet es at- f rodos iekšpusē. Izskaidrojiet to, ja varat!,

4.     Baismīgi spoku raksti uz virtuves sienas.

5.            Pēkšņi tīrīšanas laikā atskan sēru mūzika. Cilvēks turpat vai apraudas.

Nāciet tūlīt, jo jums būs tāda programma, par ko visi runās.

Augstcienibā HILDURA BOKA

P. S. Kā jums ienāca prātā uzaicināt televīzijā tieši Fridu?,

Tad Bokas jaunkundze aizsteidzās nosūtīt vēstuli. Brālītis palūkojās pagultē uz Karlsonu. Tur viņš gulēja mirdzošām acīm, bet tagad izlīda ārā līksms un možs.

—         Oho, — viņš sauca, — pagaidi līdz vakaram, kad iestāsies tumsa, tad gan Mājāzim būs par ko rakstīt televīzijai!

Brālītis atkal iespurcās un pameta maigu skatienu uz Karlsonu.

—        Dikti jauki būt izolētam kopā ar tevi! — viņš atzinās.

Vienu brītiņu Brālītis atcerējās Kristeru un Gunilu, ar kuriem viņš mēdza rotaļāties. Patiesībā viņam vajadzētu bēdāties, ka uz laiciņu viņus nesatika.

«Bet vienalga, ar Karlsonu rotaļāties tomēr ir jautrāk,» viņš nosprieda, lai gan pašlaik Karlso- nam nebija laika rotaļām. Viņam vajadzēja aizlidot uz mājām un salabot savu skaņu apslāpē- tāju, viņš paskaidroja.

—     Tas nekur neder, ja Vasas pilsētas spoks atlidos kā smaga muca, vai saproti? Nē, tam jānotiek klusi un spocīgi, un baigi, lai Mājāzi pārņem salti šermuļi.

Pēc tam Brālītis un Karlsons vienojās par zvana īpašu sistēmu.

—     Ja tu zvanīsi vienreiz, — Karlsons teica, — tas nozīmē «Nāc tūlīt», divas reizes — «Nekādā ziņā nenāc šurp» un trīs reizes — «Neaizmirsti, ka pasaulē ir kāds tik skaists un gudrs, un diezgan tukls, un drosmīgs, un visādi labs, tieši tāds kā Karlsons».

—     Kādēļ tad man jāzvana par to? — Brālītis brīnījās.

—     Tāpēc, ka saviem draugiem gandrīz vai pēc katrām piecām minūtēm jāteic laipni un uzmundrinoši vārdi, un es taču ik pēc piecām minūtēm nevaru drāzties šurp, vai saproti?

Brālītis domīgi raudzījās uz Karlsonu.

—     Es esmu tavs draugs, vai ne? Bet neesmu vis dzirdējis, ka tu man teiktu kaut ko tādu.

Tad Karlsons sāka smieties.

—     Ir taču liela starpība. Tu esi tikai parasts, mazs muļķa zēns!

Brālītis piekrizdams pamāja, viņš zināja, ka Karlsonam taisnība.

—    Bet vai tomēr es tev patīku?

—   Jā, tiešām. Es pats nesaprotu, kāpēc daudz par to prātoju, mocīdamies pēcpusdienas bezmiegā, — Karlsons atteica.

Viņš papliķēja Brālītim pa vaidziņu.

—    Protams, tu man patīc, un kāds pamats tam jau būs … varbūt tāpēc, ka tu esi pavisam citāds nekā es, nabaga bērniņi

Viņš uzlaidās uz palodzes un atsveicinādamies pamāja ar roku.

—   Un, ja tu zvanīsi tā, it kā būtu izcēlies ugunsgrēks, tas nozīmēs, ka vai nu tiešām izcēlies ugunsgrēks, vai arī «Nu es tevi atkal uzmodināju, mīļais Karlson, paņem sev līdz lielu somu un atlaidies, un pievāc visas manas mantiņas … tās tu dabūsi par traucējumu!»

To teicis, Karlsons pazuda.

Bet Bimbo nometās uz grīdas pie Brālīša kājām un luncināja asti, ka paklājs plakšķēja vien. Tā sunītis rādīja savu lielo pieķeršanos un gribēja, lai viņu pamana. Brālītis apgūlās uz grīdas blakus sunītim. Tad Bimbo pietraucās kājās un aiz prieka sāka riet. Pēc tam ieritinājās Brālītim padusē un aizvēra acis.

—    Tev gan patīk, ka esmu mājās, ka man nav jāiet skolā un esmu izolēts. Tev, Bimbo, liekas, ka es esmu pasaules labākais zēns, — Brālītis sacīja.

VASAS PILSĒTAS SPOKS

Diena Brālītim bija tik gara un vientuļa, un viņš sirsnīgi ilgojās pēc vakara. Bija gandrīz tāpat kā Ziemsvētku vakarā. Viņš rotaļājās ar Bimbo, aplūkoja savas pastmarkas un mazliet

parēķināja, lai neatpaliktu mācības. Kad viņam likās, ka Kristers būs pārnācis no skolas, viņš tam piezvanīja un pastāstīja par šarlaku.

—   Nevaru iet uz skolu, jo esmu izolēts, saproti!

Tas izklausījās diezgan smalki, un laikam arī Kristeram tā likās, jo viņš klusēja.

—   To tu mierīgi vari pastāstīt Gunilai, — Brālītis piebilda.

—   Vai tev nav garlaicīgi? — Kristers vaicāja, atdabūjis valodu.

—   Nnnēē, man taču ir… — Brālītis stāstīja.

Tad viņš apklusa. Viņš bija gribējis teikt

«Karlsons», bet tētuka dēļ to nedrīkstēja. Pavasarī Kristers un Gunila tiešām vairāk reižu bija satikuši Karlsonu, bet tas notika, pirms tētis bija brīdinājis, ka nevienam cilvēkam nedrīkst stāstīt par Karlsonu. Tagad Kristers un Gunila par Karlsonu, protams, būs aizmirsuši, un tas ir labi, Brālītis gudroja.

«Nu viņš ir kļuvis tikai mans slepenais Karlsons,» viņš domāja un aši atsveicinājās no Kris- tera.

—   Cau, čau, man vairs nav laika.

Bija drūmi ēst pusdienas divatā ar Bokas jaunkundzi, bet viņa bija izcepusi ļoti gardas gaļas kotletes. Brālītis apēda daudz. Saldajam ēdienam viņš dabūja ābolu kūku ar vaniļas mērci. Tad Brālītim sāka likties, ka Bokas jaunkundze varbūt nemaz tik slikta nav.

«Mājāzis ir labs, kad cep ābolu kūku, ābolu kūka ir laba ar vaniļas mērci, bet vaniļas mērce ir laba, ja es to ēdu,» Brālītis domāja.

Tomēr pusdienas nebija nekādas jaukās, ja pie galda tik daudz tukšu vietu. Brālītis ilgojās pēc māmiņas, tētuka un Boses, un Betas — parastā kārtībā. Nē, nudien nebija jauki, turklāt Bokas jaunkundze visu laiku tērgāja par Frīdu, un tas Brālītim jau bija apnicis.

Tad pienāca vakars. Bija rudens, un ātri satumsa. Brālītis gaidās stāvēja pie loga un redzēja, kā virs māju jumtiem iemirdzas zvaigznes. ,Viņš gaidīja. Tas bija ļaunāk nekā Ziemsvētku vakarā. Tad gaidīja tikai Ziemsvētku vecīti, un kas ir Ziemsvētku vecītis salīdzinājumā ar Vasas pilsētas spoku … Tīrais nieks! Brālītis nervozi košļāja nagus. Viņš zināja, ka kaut kur augšā gaida arī Karlsons. Bokas jaunkundze sēdēja virtuvē, mērcēdama vanniņā kājas. Viņa ņēma savu ikdienas kāju peldi, bet pēc tam ienāks un pateiks Brālītim ar labu nakti, to viņa bija solījusi. Un tad … ak tu pasaulīt, kā Bokas jaunkundze mēdza sacīt… ak tu pasaulīt, cik tas bija satraucoši!

—   Ja viņa drīz nenāks, es pārplīsīšu, — Brālītis čukstēja.

Tad viņa nāca. Bokas jaunkundze ar lielajām, tikko nomazgātajām kājām ienāca pa durvīm, un Brālītis palēcās kā zivtiņa un izbijās, kaut gan bija viņu gaidījis un zināja, ka viņa nāks.

Bokas jaunkundze neapmierināta palūkojās uz Brālīti.

—   Kādēļ tu stāvi pie vaļēja loga pidžamā? Ej gulēt!

—    Es … es tikai raugos zvaigznēs. Vai Bokas jaunkundze arī negrib paraudzīties? — Brālītis murmināja.

To viņš sacīja tik viltīgi, lai dabūtu Bokas jaunkundzi pie loga. Tai pašā laikā viņš piesardzīgi ar roku satvēra auklu un to parāva. t Viņš dzirdēja, ka augšā uz jumta notinkšķēja zvans. To dzirdēja ari Bokas jaunkundze.

; — Es dzirdu izplatījumā zvanu, — viņa sacīja. — Dīvaini!

—   Jā, tiešām, dīvaini, — Brālītis piekrita.

Tad viņš aizturēja elpu. Jo no jumta lēni slīdēja lejup balts un diezgan apaļš spociņš. Tas slīdēja ar mūziku. Mūzika bija ļoti klusa un skumja, rudens vakarā skanēja «Spoka žēlabas», tur nebija nekādu šaubu.

—   Tur … vai, paskaties tur … ak tu -pasaulīt! — Bokas jaunkundze izsaucās. Viņa bija nobālējusi kā krīts un jutās spiesta apsēsties krēslā. Tieši viņa bija teikusi, ka no spokiem nebaidās!

Brālītis mēģināja viņu mierināt.

—  Jā, tagad es arī sāku ticēt, ka te spokojas. Bet tas jau ir tāds mazs spociņš, tas nu gan nav bīstams, — viņš sacīja.

Bokas jaunkundze viņā neklausījās. Viņa briesmīgi satraukta raudzījās ārā pa logu, kur spoks izdarīja fantastiskus lidojuma vingrojumus.

—   Raidi to prom! Raidi to prom! — viņa šļupstēja.

Bet mazo Vasas pilsētas spoku nevarēja aizraidīt. Tas slīdēja šurpu turpu, cēlās augšup un krita lejup, mezdams gaisā kūleņus. Skumjā mūzika neapklusa, pat spokam kūleņus metot.

Pēc Brālīša domām šis baltais, mazais spoks, tumšās, zvaigžņotās debesis un žēlabainā mūzika bija īsti skaisti un noskaņas bagāti. Bet Bokas jaunkundze tā nedomāja. Viņa raustīja Brālīti.

—  Aizskriesim uz guļamistabu un paslēpsimies tur!

Svantesona ģimenei bija dzīvoklis ar piecām istabām un virtuvi, un priekšnamu, un vannas istabu. Bosem un Betai, un Brālītim bija katram sava istaba, māmiņai un tētim bija guļamistaba un bez tam vēl liela dzīvojamā istaba. Tagad mā-

miņas un tētuka prombūtnē Bokas jaunkundze dzīvoja guļamistabā. Tā atradās sētas pusē, Brā-, līša istaba bija ielas pusē.

—    Nāc, nāc žiglāk, paslēpsimies guļamistabā, — Bokas jaunkundze dvesa.

Brālītis turējās pretī. Viņi taču nebēgs projām no spoka tieši tagad, kad tas sācis parādīties! Bet Bokas jaunkundze bija iecirtīga.

—   Pasteidzies, pirms es noģībstu!

Un, kaut Brālītim tas nemaz nepatika, viņš tomēr ļāva sevi aizvilkt uz guļamistabu. Arī tur logs bija vaļā, un Bokas jaunkundze piedrāzās un ar brīkšķi logu aizcirta. Viņa nolaida žalūzijas un rūpīgi aizvilka aizkarus. Pēc tam viņa sāka durvju priekšā bīdīt mēbeles. Skaidrs, ka viņa ne par kādu naudu pasaulē vairs negribēja redzēt spoku. Brālītis to nevarēja saprast, jo ag-; rāk viņa uz spokiem bija kā uzburta. Brālītis sēdēja uz tētuka gultas malas un, galvu šūpo-.; dams, raudzījās, kā Bokas jaunkundze noņēmās.

—   Frīda nu gan nebūtu tik bailīga, — viņš sacīja.

Bet tieši tagad Bokas jaunkundze par Frīdu negribēja ne dzirdēt. Viņa tikai vilka mēbeles pie durvīm — sekretāru un galdu, un visus krēs- ' lus, un mazu grāmatu plauktiņu. Tur bija gatavās barikādes.

—    Nu šitā. Tagad man liekas — mēs varam justies droši, — viņa apmierināta teica.

Tad no pagultes atskanēja dobja balss, kas izklausījās vēl apmierinātāka:

—    Nu šitā. Tagad man liekas — mēs varam justies droši! Nu mēs esam iespundēti!

Un gaisā pacēlās spoks, ka nošalca vien.

—   Palīgā! Palīgā! — Bokas jaunkundze kliedza.

—    Kā tad lai jums palīdz? Stiept mēbeles, vai, neesmu jau nekāds ekspresis, — spoks atcirta.

Tad viņš ilgi un nevaldāmi smējās. Bet Bokas jaunkundze to nedarīja. Viņa metās uz durvīm un tā grūstīja mēbeles, ka krēsli lidoja uz visām pusēm. Drīz vien barikāde bija sagāzta, un Bokas jaunkundze, skaļi kliegdama, izskrēja priekšnamā.

Spoks viņai sekoja. To darīja ari Brālītis. Beidzot, skaļi riedams, sekoja Bimbo. Viņš spoku pazina pēc smakas, un sunītim šķita, ka tā ir jauka rotaļa. Spokam arī tā likās.

—    Oho, oho, — viņš brēca un lidinājās cieši ap Bokas jaunkundzi. Brīžiem viņš tai ļāva paskriet uz priekšu, lai rotaļa būtu satraucošāka. Viņi drāzās cauri visam dzīvoklim, pa priekšu Bokas jaunkundze, tad spociņš iešāvās virtuvē, no virtuves dzīvojamā istabā, no dzīvojamās istabas Brālīša istabā un tad ārā no tās, un atkal sākās riņķa deja.

Bokas jaunkundze visu laiku kliedza un vaimanāja, līdz beidzot pat spokam vajadzēja viņu mierināt.

—   Nu, nu, nu, ko tu gaudo! Mums taču ir tik jautri!

Bet ari tas nelīdzēja. Bokas jaunkundze lādēdamās iebrāzās virtuvē. Tur pēc viņas kāju peldes bija palikusi vanniņa ar ūdeni. Spoks viņai bija cieši uz papēžiem.

—   Oho, oho! — tas kliedza viņai ausīs. Un Bokas jaunkundze nosēkdamās pakrita pār vanniņu. Tad viņa izgrūda gluži kā taures skaņu, un spoks sacīja:

—   Sšš! Tu pārbiedēsi mani un kaimiņus! Drīz ieradīsies policija, ja tu neklusēsi!

Pa grīdu skalojās ūdens, un tajā gulēja Bokas jaunkundze. Taču viņa pietrausās kājās apbrīnojami žigli un metās ārā no virtuves, bet slapjie brunči plakšķēdami sitās ap kājām.

Spoks nevarēja nociesties un pāris reižu ielēca vanniņā, kur bija palicis mazliet ūdens.

—   Uzšļakstīsim sienām! — spoks sacīja Brālītim. — Cilvēkiem taču gadās paslīdēt pie vanniņas, kādēļ viņa tā uztraucas?

Spoks taisīja pēdējo lēcienu un tad gribēja dzīties pakaļ Bokas jaunkundzei, bet viņa nebija redzama. Tomēr priekšnamā uz parketa bija pametusi slapjas pēdas.

—        Rikšojošs Mājāzis, — spoks sacīja. — Te ir svaigas pēdas. Un, uz kurieni tās ved, to mēs drīz redzēsim. Uzmini, kurš ir pasaules labākais okšķeris!

Pēdas veda uz vannas istabu. Bokas jaunkundze bija tur ieslēgusies, un no turienes skanēja viņas uzvaras gaviļu smiekli.

Mazais spokš pieklauvēja pie durvīm.

—   Atveriet, es saku!

No vannas istabas atskanēja atkal pārgalvīgi smiekli.

—        Atveriet… citādi es nepiedalos, — spoks kliedza.

Bokas jaunkundze bija apklususi, bet durvis tomēr neatvēra. Tad spoks pievērsās Brālītim, kas stāvēja pavisam aizelsies.

—         Pasaki tu viņai! Tas jau nemaz vairs nav jauki, ja viņa rīkojas šitā.

Brālītis piesardzīgi pieklauvēja.

—        Tas esmu tikai es. Cik ilgi tad jūs domājat palikt vannas istabā? — viņš vaicāja.

—         Cauru nakti, vari man ticēt. Es te izmazgāšu visus dvieļus, — Bokas jaunkundze atbildēja.

Tad spoks kļuva enerģisks.

—         Lūdzu, lūdzu! Jums jau patīk visu izjaukt, tiklīdz mēs sadomājam kaut ko jautru! Bet uzminiet, kas tādā gadījumā aizlidos pie Frīdas.

Vannas istabā ilgu laiku valdīja klusums. Bokas jaunkundze laikam gan pārdomāja baismīgās ziņas, ko nupat bija dzirdējusi. Beidzot viņa pazemīgā, lūdzošā balsī sacīja:

—        Ak, to taču jūs nedarīsit, ko? Man… man tas pagalam nepatīk.

—         Nu, tad nāc ārā, — spoks atbildēja. — Citādi es tiešā ceļā došos uz Freju ielu. .Un tad TV

kastē atkal būs Frlda, tas ir skaidrs kā diena!

Bija dzirdams, ka Bokas jaunkundze vairākas reizes nopūtās. Beidzot viņa sauca:

—   Brālīt, pieliec pie atslēgas cauruma ausi, es tev kaut ko pačukstēšu.

Brālītis tā darīja. Viņš piespieda ausi pie atslēgas cauruma, un Bokas jaunkundze viņam čukstēja:

—    Zini, man likās — es no spokiem nebaidos, bet, redzi, baidos gan. Tu, kas esi tik drošs, vai tu nevari palūgt to spoku, lai viņš pazūd un atnāk citreiz, kad es būšu maķenīt pieradusi? Bet tikai pa to laiku lai neaizlido pie Frīdas, tas viņam katrā gadījumā jāapsola!

—    Es paraudzīšu, ko varu darīt, — Brālītis atteica. Tad viņš pagriezās, lai parunātos ar spoku, bet tas bija pazudis.

—    Spoka vairs nav, — Brālītis sauca. — Laikam viņš būs aizlidojis uz mājām. Nāciet droši ārā!

Bet Bokas jaunkundze neuzdrošinājās iznākt, iekams Brālītis nebija pārmeklējis visu dzīvokli un pārliecinājies, ka nekāda spoka vairs nav.

Pēc tam Bokas jaunkundze ilgu laiku sēdēja Brālīša istabā un trīsēja kā apses lapa. Pamazām viņa atžirga, turklāt pamatīgi.

—    Vai, tas nu gan bija baigi, — viņa ieteicās. — Bet padomā, padomā, kas tā būs par programmu televīzijai! Frīda kaut ko tādu gan nav pieredzējusi.

Viņa tur sēdēja un priecājās kā bērns. Tomēr, iedomādamās par spoka jārēšanos, nodrebēja.

—    Taisnību sakot, ar to spokošanos tagad pietiek. Es šo riebekli vairs negribu redzēt! — viņa teica.

Tikko viņa to bija izteikusi, no Brālīša skapja atskanēja dobjš māviens,un ar to pietika, lai Bokas jaunkundze atkal sāktu kliegt.

—         Vai dzirdēji! Kad es tev saku, spoks ir skapī.,. vī manu dieniņ, es mirstu!

Brālītim bija žēl Bokas jaunkundzes, bet viņš nezināja, kā lai viņu mierina.

—   Ta ne jau, ne. Tur nekāda spoka nav… varbūt tikai gotiņa… jā, cerēsim, ka tur ir gotiņa … — viņš sacīja.

Bet no skapja atskanēja:

—   Gotiņa! Un ja nu gotiņas te nav?

Skapja durvis atvērās, no turienes iznāca mazais spociņš, ģērbies Brālīša tikko pašūtajā baltajā tērpā. Ar dobju spoku nopūtu viņš pacēlās

gaisā un sāka taisīt sīkus apļus ap griestu lampu.

—   Oho, oho, pasaules bīstamākais spoks, nevis gotiņa!

Bokas jaunkundze kliedza. Spoks riņķoja un riņķoja ašāk un ašāk, un Bokas jaunkundze kliedza skaļāk un skaļāk, bet spoks kļuva trakulīgāks un trakulīgāks.

Tad kaut kas notika. Spoks bija taisījis apļus pārāk tuvu lampai, un nezin kā tas bija gadījies, bet viņa tērps aizķērās aiz kādas lampas izciļņa.

Cčirrks, nošvirkstēja vecais, izvalkātais palags, un tērps palika karājoties uz izciļņa, bet ap lampu riņķoja Karlsons savās parastajās zilajās biksēs, rūtainajā kreklā un sarkani svītrotajās zeķēs. Viņš tā bija aizrāvies, ka pats nemanīja, kas noticis. Tikai lidinājās un lidinājās, nopūtās un vaidēja spocīgāk nekā jebkad. Taisot ceturto apli, viņu aizķēra tērps, ko bija sakustinājusi vēja pūsma, un viņš pamanīja balto drānu.

—    Kas tā ir par lupatu, ko uzkāruši pie lampas? Mušu tīkliņš, vai? — viņš vaicāja.

. Brālītis tikai novaidējās.

—   Nē, Karlson, tas nav mušu tīkliņš.

Tad Karlsons paskatījās uz savu apaļo augumiņu un ieraudzīja nelaimi, redzēja savas zilās bikses, redzēja, ka vairs nav'nekāds Vasas pilsētas spoks, bet tikai Karlsons.

Viņš mazliet apjucis nolaidās pie Brālīša.

—   Nu jā, nelaime var atgadīties ar pašu labāko .. to mēs nupat redzējām… Ak jā, tā ir tomēr parasta lieta!

Bokas jaunkundze nobālusi skatījās uz viņu. Jaunkundze plātīja muti kā sausumā izmesta zivs. Beidzot viņai laimējās izspiest:

—   Kas… ak tu mīļā pasaulīt, kas tas tāds?

Brālītis gandrīz vai raudādams paskaidroja:

—   Tas ir Karlsons, kas dzīvo uz jumta.

—    Un kas tas Karlsons tāds ir?

Karlsons palocījās.

—   Skaists un varen gudrs, un diezgan tukls vīrs pašos spēka gados … iedomājieties, tas esmu es!

KARLSONS NAV NEKĀDS SPOKS, BET IR TIKAI KARLSONS

Šo vakaru Brālītis nekad neaizmirsīs. Bokas jaunkundze sēdēja uz krēsla un raudāja, un Brālītis stāvēja mazliet sāņus un izskatījās gandrīz vai nokaunējies. Neviens neteica ne vārda, viss bija tik nelādzīgs.

«Tā jau var dabūt sirmus matus,» Brālītis domāja, jo tā dažreiz mēdza sacīt māmiņa. Tas notika, ja Bose atnesa mājās uzreiz trīs sliktas atzīmes vai arī ja Beta činkstēja un gribēja dabūt īsu aitādas kažociņu tieši tad, kad tētim bija jāmaksā par televizoru, vai arī ja Brālītis bija skolas pagalmā svaidījies ar akmeņiem un izdauzījis logam rūti, tad māmiņa nopūtās un teica: «Tā jau var dabūt sirmus matus!»

Tieši tā. pašlaik jutās Brālītis. Pū, cik viss bija nejauki! Bokas jaunkundzē raudāja elsodama. Un kāpēc? Tikai tāpēc, ka Karlsons nebija nekāds spoks.

—    Te nu izkūpēja mana spoku programma,— viņa sacīja, nikni blenzdama uz Karlsonu. —Un es jau biju un pastāstīju Frīdai…

—    Bet es taču esmu skaists un varen gudrs, un diezgan tukls vīrs pašos spēka gados  —Karlsons mēģināja viņu mierināt. — Es ari varētu Ielīst tanī kastē … Varbūt kopā ar kādu dūkulīti!

Bokas jaunkundze atņēma rokas no sejas un palūkojās uz Karlsonu, tad viņa iespurcās.

—   Skaists un varen gudrs, un diezgan tukls vīrs, tas tik būtu numurs, televīzija jau ir pilna ar šitādiem!

Viņa pikti un neuzticīgi vērās Karlsonā, šajā mazajā resnītī. Protams, viņš bija zēns, kaut Ijan izskatījās pēc tēvaiņa. Viņa vaicāja Brālītim:

—    Kas tā īsteni ir par personu?;

Un Brālītis atbildēja patiesīgi:

—   Tas ir mans rotaļu biedrs.

—   To jau varēja domāt, — Bokas jaunkundze attrauca.

Tad viņa atkal raudāja. Brālītis jutās pārsteigts. Māmiņa un tētis bija iedomājušies, ka pietiek kādam ieraudzīt Karlsonu un sāksies īstais tracis, visi brāzīsies šurp un gribēs viņu parādīt televīzijā. Bet vienīgais cilvēks, kas Karlsonu kārtīgi bija redzējis, tagad sēž un raud, un atzīst, ka Karlsons nekur neder, tāpēc ka viņš nav spoks. Ka viņam bija propelleris un viņš varēja lidot, tas Bokas jaunkundzei neko nenozīmēja. Karlsons pašlaik pacēlās gaisā, lai noņemtu savu spoka tērpu, bet Bokas jaunkundze lūkojās uz viņu vēl nīgrāk un teica:

—   Propelleri un motori, un sazin kas vēl mūsdienu bērniem vajadzīgs! Drīz jau viņi lidos arī uz mēnesi, pat neuzsākuši skolas gaitas.

Viņa sēdēja un aizsvilās aizvien vairāk, jo nu viņa saprata, kas bija nočiepis bulciņas, māvis aiz loga un uzšņāpis uz virtuves sienas spoka rakstus. Saki viens cilvēks, dot bērniem aparātus, lai viņi var lidot apkārt un āzēt vecus cilvēkus! Visi šie spoku stāsti, par kuriem viņa bija rakstījusi Zviedrijas televīzijai, nebija nekas cits kā zēna delverības, un viņa vairs nespēja paciest šo tuklo riebekli.

—   Prom uz mājām, tu tur… kā tevi sauc?

—    Karlsons, — Karlsons sacīja.

—     To jau es zinu, bet tev taču ir arī priekšvārds? — Bokas jaunkundze pikti atcirta.

—     Mani sauc par Karlsonu vārdā un uzvārdā, — Karlsons skaidroja.

'— Nekaitini mani, es jau tā esmu nikna, — Bokas jaunkundze uzbrēca. — Vārds nozīmē, kā cilvēku sauc, vai tu to sajēdz? Kā tad saka tavs tēvs, kad viņš tevi sauc?

—   Vēja pistole, — Karlsons lepni atteica.

Bokas jaunkundze pamāja.

—   Tad tavs tētis teicis vienu patiesu vārdu!

Karlsons bija ar viņu vienis prātis.

—     Jā, jā, kad es biju mazs, tad, nudien, biju īsta vēja pistole! Tas gan bija tik sen, tagad esmu pasaules labākais puisis.

Taču Bokas jaunkundze viņā vairs neklausījās. Viņa sēdēja, klusi kaut ko prātoja un sāka nomierināties.

—     Nu jā, viens cilvēks vismaz par to priecāsies, — viņa beidzot sacīja.

—    Un kas tas būs? — Brālītis vaicāja.

—      Frīda, — Bokas jaunkundze sarūgtināta atteica. Tad viņa nopūzdamās aizgāja uz virtuvi, lai uzslaucītu grīdu un noliktu pie vietas vanniņu.

Karlsons un Brālītis domāja, cik jauki ir palikt vienatnē.

—      Cilvēki nu gan var uztraukties par sīkumiem. Es taču viņai nenodarīju nekā ļauna, — Karlsons sacīja un paraustīja plecus.

—   Nē, — Brālītis piekrita, — tikai varbūt mazliet iranizēji. Bet tagad būsim paijbērniņi.

Karlsons viņam piekrita.

—   Protams, būsim paijbērniņi. Esmu vienmēr pasaules labākais bērns. Taču jautrībai jābūt, citādi es nepiedalos!

Brālītis brītiņu gudroja, kā uzjautrināt Karlsonu, bet tas nemaz nebija vajadzīgs, jo Karlsons pats izdomāja. Viņš iešāvās Brālīša skapī.

—   Pag, būdams skapī, es te pamanīju kādu jauku mantiņu!

Viņš iznāca, turēdams rokā nelielu žurku slaz- diņu. To Brālītis bija atradis uz laukiem pie vecmāmiņas un paņēmis līdzi.

—    Es gribu noķert kādu žurku un to pieradināt, — Brālītis bija skaidrojis māmiņai. Māmiņa gan bija teikusi, ka pilsētas dzīvokļos žurku, paldies dievam, neesot, vismaz viņu dzīvoklī ne. Brālītis to pastāstīja Karlsonam, un tas atteica:

—    Kas zin, varbūt tomēr kāda žurka atnāks … Maza pārsteiguma žurciņa, kas atčāpos tikai, lai iepriecinātu tavu māmiņu.

Viņš izskaidroja Brālītim, cik jauki būtu, ja viņi varētu noķert šo pārsteiguma žurku, Karlsons to aiznestu uz savu jumta namiņu, un, ja žurkai atskrietu bērniņi, tad pamazām viņam būtu vesela žurku ferma.

—    Tad es ielikšu sludinājumu laikrakstā: «Ja jums vajadzīgas žurkas, piezvaniet tikai Karl- sona žurku fermai!»

—   Jā, un tad žurkas ieviestos arī pilsētas dzīvokļos, — Brālītis priecīgs sacīja. Viņš parādīja Karlsonam, kā jārīkojas ar slazdiem.

—   Bet tur jāieliek vai nu siera gabaliņš, vai speķa ādiņa, citādi žurkas nerādīsies.

Karlsons iebāza roku kabatā un izvilka mazu ādiņu.

—         Labi gan, ka to paglabāju pēc pusdienām, gribēju jau iemest mēslu izbērtuvē.

Viņš uzlika uz āķīša ādiņu un tad ielika slazdu Brālīša pagultē.

—    šitā! Lai nu tikai nāk žurkas!

Viņi gandrīz vai bija aizmirsuši Bokas jaunkundzi, bet pēkšņi izdzirda virtuvē troksni.

—         Liekas — viņa gatavo ēdienu. Grabinās ap pannām, — Karlsons sacīja.

Un patiesi. Drīz vien no virtuves vēsmoja patīkama ceptu gaļas kotlešu smarža.

—         Viņa atsilda no pusdienām atlikušās kotletes, — Brālītis skaidroja. — Vai, kā man gribas ēst!

Karlsons metās uz durvīm.

—    Prom uz virtuvi! — viņš sauca.

Brālītis atzina, ka Karlsons tiešām ir drosmīgs, ja dodas uz virtuvi, bet pats viņš negribēja būt gļēvāks. Piesardzīgi viņš sekoja Karlsonam.

Karlsons jau bija iegājis virtuvē.

—         Oho, oho, liekas, es esmu ieradies tieši uz vakariņām!

Bokas jaunkundze stāvēja pie plīts un kratīja pannu, bet nu viņa to nolika un devās pretī Karlsonam. Viņa izskatījās neganta un bīstama.

—    Pazūdi! Prom no šejienes! — viņa brēca.

Karlsons sažieba muti un purpināja:

—         Es nepiedalos, ja tu esi tik skāba. Es taču arī gribu dažas kotletes. Vai tad tu nesaproti, ka cilvēks kļūst izsalcis, ja visu vakaru lidinās un spokojas.

Viņš pietraucās pie plīts un pakampa no pannas kotleti. To gan viņam nevajadzēja darīt. Bo- kas jaunkundze iebrēcās un metās viņam virsū. Viņa Karlsonu saķēra aiz apkakles un izsvieda ārā pa virtuves durvīm.

—   Pazūdi! Ej uz mājām un nerādi te savu degunu! — viņa šķendējās.

Brālītis aizsvilās dusmās un kļuva gluži izmisis… kā drīkst tā izturēties ar viņa mīļoto Karlsonu?

—   Fui, cik Bokas jaunkundze ir nejauka, — viņš, tikko valdīdams raudas, sacīja. — Karlsons ir mans rotaļu biedrs, un, protams, viņš var palikt te.

Tālāk viņš netika, jo atveras virtuves durvis un pa tām ienāca Karlsons, nikns kā lapsene.

—   Es nepiedalos, — viņš kliedza. — Es nepiedalos, ja rīkojas šitā! Ja izsviež mani pa virtuves durvīm … tad es nepiedalos!

Viņš pieskrēja pie Bokas jaunkundzes un piecirta kāju uz grīdas.

—    Pa virtuves durvīm… Bet es gribu, lai mani izsviež pa parādes durvīm kā smalku cilvēku!

Bokas jaunkundze no jauna saķēra viņu aiz apkakles.

—    Ar lielāko prieku, — viņa atteica un, kaut gan Brālītis skrēja viņai nopakaļ un raudāja, un protestēja, viņa tomēr izstiepa Karlsonu cauri visam dzīvoklim un izsvieda ārā pa parādes durvīm, kā viņš to bija vēlējies.

—    Re nu, vai tagad būs smalki diezgan? — viņa smīkņāja.

—   Jā, nu ir smalki, — Karlsons atteica, bet Bokas jaunkundze tā aizcirta durvis, ka visa māja noskanēja.

—    Fui, cik Bokas jaunkundze ir nejauka un netaisna! Karlsons, protams, var palikt virtuvē.

Un te viņš ari bija. Kad virtuvē ienāca Brālītis un Bokas jaunkundze, Karlsons stāvēja pie plīts nu ēda kotletes.

—         Nu kā tad, es gribēju, lai mani izsviež pa parādes durvīm, pēc tam varēju ieiet atpakaļ pa virtuves durvīm un paēsties gardās kotletes.

Bokas jaunkundze viņu atkal saķēra aiz apkakles un izsvieda ārā trešo reizi, tagad pa virtuves durvīm.

—         Tieši jābrīnās, šitāda mēslu muša… bet, ja aizslēgšu durvis, tad varbūt laimēsies tikt no viņa vaļā, — Bokas jaunkundze sacīja.

—   To tu redzēsi, — Karlsons laipni atteica.

Tad viņa aizcirta durvis un paraudzījās, vai

tās ir kārtīgi aizslēgtas.

—         Fui, cik jūs esat nejauka, — Brālītis atkārtoja. Bet Bokas jaunkundze viņā neklausījās. Viņa devās tieši pie plīts, kur pannā tik lieliski čurkstēja gaļas kotletes,

—         Varbūt tagad beidzot cilvēks pats varēs apēst kādu kotletīti pēc visas šās briesmīgās jezgas, — viņa sacīja.

Bet pie vaļējā loga atskanējas

—         Labvakar, labvakar! Vai kāds ir mājās? Vai kotletes vēl būs?

Uz palodzes, līksmi smaidīdams, sēdēja Karlsons.

Brālīijs sāka skaļi smieties.

—   Vai tu uzlaidies no balkona?

Karlsons pamāja.

—         Tieši tā. Te nu es atkal esmu, vai jūs priecājaties … it īpaši tu tur pie plīts?

Bokas jaunkundze stāvēja, un rokā viņai bija kotlete. Viņa bija domājusi to iebāzt mutē, bet, ieraudzījusi Karlsonu, sastinga.

— Tik ēdelīgu meitieti nekad vēl neesmu redzējis, — ieteicās Karlsons un pacēlās gaisā. Lidodams garām Bokas jaunkundzei, viņš izrāva tai no rokām kotleti un uzšāvās pie griestiem.

Bet tad Bokas jaunkundze iekliedzās, paķēra putekļu dauzāmo un metās Karlsonam pakaļ.

—   Ak tu nešpetni, tad nu gan būtu savādi, ja es tevi uz pēdām nedabūtu ārā!

Karlsons gavilēdams riņķoja ap griestu lampu.

—   Vai ta mēs atkal jārēsimies? Tādu jandāliņu neesmu pieredzējis kopš bērnu dienām, kad mans tētuks mani trenkāja ar mušu pletni. Oho, toreiz gan bija jautri!

Karlsons izlaidās priekšnamā, un tad sākās negantas medības pa visu dzīvokli. Pa priekšu lidinājās Karlsons sēkdams, priecīgi klaigādams, viņam pakal Bokas jaunkundze ar putekļu dau- zāmo rokās, aiz viņas Brālītis un Bimbo, mežonīgi riedams.

—   Oho, ohol — Karlsons kliedza.

Bokas jaunkundze bija viņam cieši uz papēžiem, bet, tikko viņa piekļuva pavisam tuvu, Karlsons strauji pacēlās pie griestiem. Un, lai kā Bokas jaunkundze pūlējās, viņai laimējās aizsniegt tikai Karlsona kāju pēdas.

—   Ai, vai, nekutini man kāju pēdas, tā nav norunāts, tad es nepiedalos!

Bokas jaunkundze elsa un joņoja, un viņas lielās, platās kājas plakšķēja pret parketa grīdu. Nabadzīte, visas šās spokošanās un rikšošanas dēļ viņai pat nebija laika apaut kājas. Tagad viņa sāka pagurt, tomēr nedomāja beigt.

—    Pagaidi tikai, — viņa sauca un rikšoja no jauna pakaļ Karlsonam. Laiku pa laikam viņa mazliet palēcās, lai aizsniegtu Karlsonu ar putekļu dauzāmo, bet viņš tikai smējās un aizlaidās prom. Brālītis arī smējās, viņš nespēja valdīties. Viņš smējās tik sirsnīgi, ka iesāpējās vēders, un, kad medības trešo reizi traucās cauri viņa istabai, Brālītis iemetās gultā, lai mazliet atpūstos. Tur viņš gulēja aplam pārguris un tomēr nespēja valdīt smieklus, skatīdamies, kā Bokas jaunkundze dzenāja Karlsonu.

—   Oho, oho! — Karlsons kliedza.

—    Gan tu redzēsi, oho, oho, — Bokas jaunkundze šļupstēja. Viņa briesmīgi vicināja putekļu dauzāmo, un beidzot viņai tiešām laimējās iedzīt Karlsonu istabas stūrī blakām Brālīša gultai.

—         Sitā gan, tagad tu man esi rokā! — viņa izsaucās.

Piepeši viņa tā iekliedzās, ka Brālītim gandrīz vai ausis aizkrita. Viņš rima smieties.

Ai, tagad Karlsons notverts!

Bet tas nebija vis Karlsons. Notverta bija Bokas jaunkundze. Viņas kājas lielais pirksts bija iesprūdis žurku slazdā.

—         Vī, vī, manu dieniņ! — Bokas jaunkundze brēca.

Viņa izstiepa kāju un kā sastingusi lūkojās uz dīvaino daiktu, kas karājās pie viņas kājas pirksta.

—         Vai, vai, vai! Pagaidiet, es to attaisīšu, piedodiet, mēs tā negribējām, — Brālītis lūdzās.

—         Vī, manu dieniņ! — Bokas jaunkundze izsaucās, kad Brālītis viņai bija palīdzējis atbrīvot kāju un viņa varēja atvilkt elpu. — Kādēļ tu savā pagultē noliki žurku slazdu?

Brālītim no sirds bija viņas žēl, un viņš izmisis stostījās:

—        Mēs… mēs … gribējām noķert tajā pārsteiguma žurku.

—        Taču ne tik lielu, bet mazītiņu, ar garu asti, — bilda Karlsons.

Bokas jaunkundze palūkojās uz Karlsonu un novaidējās.

—         Tu… tu… bet tagad uz pēdām ārā! — un viņa no jauna metās uz Karlsonu ar putekļu dauzāmo.

—         Oho, oho! — Karlsons kliedza. Viņš izlidoja priekšnamā, un medības sākās no jauna — dzīvojamā istabā, tad virtuvē, no virtuves guļamistabā …

—   Oho, oho, — Karlsons tikai brēca.

—    Gan tu redzēsi oho, oho, — Bokas jaunkundze atkārtoja un mēģināja palēkties augstāk, lai aizsniegtu viņu ar putekļu dauzāmo. Bet viņa bija aizmirsusi mēbeles, kuras pati bija sablīvējusi pie guļamistabas durvīm, un tagad palēkda- mās atsitās ar galvu pret grāmatu plauktu un ;ir lielu blīkšķi nogāzās uz grīdas.

—   Oho, tagad Augšnorlandē notiek zemestrīce, — Karlsons sacīja.

Bet Brālītis izbijies piesteidzās pie Bokas jaunkundzes.

—   Vai, kā tad tas notika, nabaga Bokas jaunkundze, — viņš sacīja.

—    Palīdzi man ietikt gultā, esi tik labiņš, — Bokas jaunkundze lūdzās.

To Brālītis darīja, vismaz mēģināja darīt. Bet Bokas jaunkundze taču bija liela un smaga, un Brālītis tik maziņš. Viņš nespēja. Tad lejā nolaidās Karlsons.

—         Nemaz nemēģini viens pats. Es gribu palīdzēt, jo esmu pasaules labākais zēns, kāds tu vis neesi, — viņš vāvuļoja.

Viņi abi pielika visus spēkus, un beidzot viņiem tiešām laimējās iecelt Bokas jaunkundzi gultā.

—         Nabaga Bokas jaunkundze. Kā jūtaties, vai sāp? — Brālītis vaicāja.

Bokas jaunkundze brītiņu gulēja un itin kā kaut ko pārdomāja.

—         Man laikam salauzti visi kauliņi, — viņa beidzot atbildēja. — Taču sāpēt nesāp, vienīgi, ja smejos.

Un tad viņa sāka tā smieties, ka visa gulta drebēja.

Brālītis Izbijies raudzījās uz viņu, kas viņai noticis.

—         Lai saka, ko grib, bet šovakar es pamatīgi esmu izskraidījusies, ak tu pasaulīt, kā tas uzmundrina! — Bokas jaunkundze sauca.

Tad viņa enerģiski pamāja.

—         Pagaidiet tikai! Mēs ar Frīdu piedalāmies mājsaimnieču vingrošanā, un nākamo reizi tad nu gan Frīda redzēs, kā es protu rikšot!

—         Oho, tikai paņem līdz putekļu dauzāmo, tad varēsi trenkāt Frīdu pa vingrošanas zāli un arī viņu uzmundrināt! — Karlsons ieteica.

Bokas jaunkundze uz viņu pablenza.

—         Ja tu runā ar mani, tad esi rāms. Tagad ciet klusu, aizej un atnes man kotletes!

Brālītis jūsmīgi iesmējās.

—   Jā, skrienot rodas ēstgriba, — viņš bilda.

—         Un uzmini, kas ir pasaules labākais kotlešu pienesējs, — piebilda Karlsons un metās uz virtuvi.

Vēlāk Karlsons un Brālītis, un Bokas jaunkundze uz gultas malas ieturēja jaukas vakariņas. Karlsons atgriezās no virtuves ar pilnu paplāti.

—         Es ieraudzīju ābolu kūku un vaniļas mērci, paņēmu arī to. Un tad vēl mazliet šķiņķi un sieru, un desu, un marinētos gurķīšus, un pāris sardīņu, un mazliet aknu pastētes, bet kur tu paslēpi krējuma torti?

—         Nekādas krējuma tortes nav, — Bokas jaunkundze attrauca.

Karlsons savaikstījās.

—        Ak ta tu domā, ka cilvēkam jāapmierinās ar dažām kotletēm un ābolu kūku ar vaniļas mērci, un vārītu šķiņķi, un sieru, un desu, un marinētiem gurķīšiem, un pāris nožēlojamām sardīnēm?

Bokas jaunkundze nīgri uz viņu palūkojās.

—     Nē, te taču ir arī aknu pastēte, — viņa uzsvēra.

Brālītis pat nespēja atcerēties, kad vakariņas tā bija garšojušas. Un viņiem bija tik jauki, viņam pašam un Karlsonam, un Bokas jaunkundzei, sēžot tā trijatā un ieturot vakariņas. Piepeši Bokas jaunkundze iekliedzās:

—    Ak tu pasaulīt, Brālītis taču ir izolēts, un mēs ielaidām to tur!

Viņa rādīja uz Karlsonu.

—     Nnē, ne jau mēs ielaidām. Viņš pats ienāca, — Brālītis paskaidroja, tomēr uztraucās. — Ja nu tu, Karlson, dabū šarlaku!

—     Mm … Mm, — Karlsons atteica, jo mute viņam bija pilna ar ābolu kūku, un pagāja brītiņš, iekams viņš varēja parunāt.

—     Šarlaks … oho! Cilvēkam, kas pārcietis pasaules smagāko bulciņu drudzi, — tam nekas vairs neķeras klāt!

—     Ak, tad ar to arī nekas neiznāk, — Bokas jaunkundze nopūtās.

Karlsons iebāza mutē pēdējo kotleti, tad viņš nolaizīja pirkstus un teica:

—     Šajā mājā, protams, ar ēšanu tā paknapi, bet es tomēr jūtos labi. Es arī te izolēšos!

—     Ak tu pasaulīt! — Bokas jaunkundze izsaucās.

Viņa blenza uz Karlsonu un uz pilnīgi tukšo paplāti.

—     Pēc tevis nu gan nekas nepaliek pāri, — viņa bilda.

Karlsons piecēlās no gultas un papliķeja pa vēderu.

—         Kad esmu paēdis, tad pametu galdu, — viņš sacīja. — Tas arī vienīgais, ko es pametu.

Tad viņš pagrieza podziņu, motors iedūcās, un Karlsons pasmagi lidoja pret vaļējo logu.

—         Cau, čau! — viņš sauca. — Tagad jums kādu laiciņu būs jāiztiek bez manis, es steidzos!

—         Cau, čau, Karlson! Vai tev tiešām jādodas projām? — Brālītis vaicāja.

—   Tik agri? — Bokas jaunkundze iedzēla.

—        Jā, nu man jāsteidzas. Citādi nokavēšu vakariņas! Cau, čau! — Un projām viņš bija.

CĒLĀ JAUNAVA LIDO UN TRAUC

Nākamajā dienā Brālītis ilgi gulēja. Viņu atmodināja tālruņa zvans, un viņš metās priekšnamā pie aparāta. Runāja māmiņa.

—   Mīļo bērniņ… ak, cik šausmīgi!

—    Kas tad? — Brālītis samiegojies vaicāja.

—         Nu viss, par ko tu man rakstīji. Es tā uztraucos.

—    Kāpēc? — Brālītis vaicāja.

—         To taču tu pats saproti, nabaga bērniņ… bet rīt es braukšu uz mājām, — māmiņa stāstīja.

Brālītim aiz prieka uzreiz pārgāja miegs. Viņš gan nesaprata, kāpēc māmiņa viņu sauc par «nabaga bērniņu».

Brālītis pat nebija lāgā paguvis nolikt klausuli, kad atskanēja jauns signāls. Zvanīja tētis no Londonas.

—         Nu, kā tev klājas? Vai Bose un Beta izturas labi? — viņš jautāja.

—         Nedomāju vis. Bet es jau nezinu, viņi taču guļ infekcijas slimnīcā, — Brālītis sacīja.

Bija dzirdams, ka tētis uztraucas.

—    Ko tu saki, infekcijas? Kā tad tā?

Un, kad Brālītis visu bija paskaidrojis, tētis teica gluži to pašu, ko māmiņa.

—         Nabaga bērniņš… rīt es braukšu uz mājām.

Ar to saruna beidzās. Bet pēc brītiņa zvanīja atkal.

Šoreiz bija Bose.

—         Vari pasveicināt Mājāzi un viņas veco ārstu un pateikt, ka no šarlaka viņi nenieka nesaprot. Beta un es rīt brauksim uz mājām.

—         Vai tad jums nav šarlaks? — Brālītis brīnījās.

—          Iedomājies, ka nav. Mēs bijām dzēruši pārāk daudz šokolādes un saēdušies bulciņas. Jūtīgi bērni no tā dabū izsitumus, tā teica slimnīcas ārsts.

— Tad jau jums bija tipisks bulciņu drudzis, — Brālītis bilda.

Bet Bose jau bija nolicis klausuli.

Kad Brālītis bija apģērbies, viņš devās uz virtuvi, lai pastāstītu Bokas jaunkundzei, ka ar izolāciju tagad ir beigas.

Viņa jau bija pagatavojusi azaidu. Visa virtuve smaržoja pēc garšvielām.

—         Man nav iebildumu, — Bokas jaunkundze noteica, uzzinājusi, ka rīt pārbrauks visa ģimene. — Labāk jau drīzāk izbeigt darbu te, pirms mani nervi nav galīgi čupā!

Viņa mežonīgi maisīja kaut ko katlā, kas stāvēja uz plīts. Katlā bija nez kāds biezenis, un viņa tur bēra iekšā sāli un piparus, un virces.

—     Šitā. Jāpieber krietni daudz sāls un pipari, n virces, tad garšos labi.

Viņa uzmeta satrauktu skatienu Brālītim.

—       Tu taču nedomā, ka tas šausmīgais Karl- ons ari šodien atnāks? Būtu tik jauki, ja manas Jēdējās stundas šajā mājā aizritētu mierīgi.

Bet, iekams Brālītis paguva atbildēt, aiz loga kāds iedziedājās pilnā balsī:

Jaukais saulstariņ, mirdzēt sāc, Pa manu logu iekšā nāc…

Pie palodzes stāvēja Karlsons.

—        Cau, čau, te nāk saulstariņš, tagad tik mums būs jautri!

Bet Bokas jaunkundze lūdzoši pastiepa viņam pretī rokas.

—        Nē, nē, nē… lai notiek kas notikdams, fikai neuzjautrināsimies!

—         Nu jā, vispirms, protams, iekodīsim, — Karlsons attrauca un pieskrēja pie virtuves galda. Tur Bokas jaunkundze bija uzklājusi sev un Brālītim. Karlsons apsēdās un paķēra nazi un dakšiņu.

—   Tā, tagad dod šurp ēdienu!

Viņš laipni pamāja Bokas jaunkundzei.

—        Tu jau arī vari sēdēt ar mums kopā. Pa- i,iem tikai šķīvi!

Pēc tam viņš ošņāja gaisu.

—    Ko tu mums dosi?

—         Pamatīgu pērienu, — Bokas jaunkundze atbildēja un maisīja vēl negantāk kaut ko katlā. — Vismaz tu to esi pelnījis. Taču es šodien jūtos kā salauzta un nespēju rikšot.

Viņa ielika biezeni bļodā un uzlika bļodu uz galda.

—        Ēdiet! Es mazliet nogaidīšu. Ārsts sacīja, l.;i ēdot man nepieciešams miers, — vipa piebilda.

Karlsons pamaja ar galvu.

—         Nu jā, gan jau kādā burkā atradīsies sausiņi, kurus tu varēsi pagrauzt, kad mēs būsim izoduši biezeni… ņem vien mierīgi kādu mazu garoziņu.

Viņš uzlika uz sava šķīvja krietnu porciju. Brālītis gan paņēma tikai kādu nieciņu. Viņš vienmēr baidījās no nezināma ēdiena. Un tādu biezeni viņš nekad vēl nebija redzējis.

Karlsons no sava biezeņa izveidoja torni ar valni apkārt. Kamēr viņš ar to noņēmās, Brālītis piesardzīgi izēda pirmo karoti… ai! Viņš nosēcās, un viņam acīs saskrēja asaras. Mute dega kā ugunīs. Bet Bokas jaunkundze raudzījās viņā gaidu pilna, tāpēc Brālītis norija pirmo kumosu un klusēja.

Tad Karlsons pacēla acis.

—    Kas tev noticis? Kāpēc tu raudi?

—         Es… es atcerējos kaut ko ļoti bēdīgu, — Brālītis stostījās.

—         Ak tā, — Karlsons attrauca un kāri paķēra biezeni no sava torņa. Bet, tikko viņš norija pirmo kumosu, tā skaļi iebrēcās un arī viņa acīs sariesās asaras.

—    Kas tad tas? — Bokas jaunkundze taujāja.

—         Laikam lapsu inde… bet tu taču zināsi labāk, tu taču visu to jauci, — Karlsons atcirta. — Aši paņem lielo ugunsdzēsēju šļūteni, man kaklā izcēlies ugunsgrēks!

Viņš notrauca asaras.

—    Kāpēc tu raudi? — Brālītis vaicāja.

—         Es arī atcerējos kaut ko bēdīgu, — Karlsons atteica.

—   Un kas tas bija? — Brālītis prašņāja.

—   Šitais biezenis, — Karlsons paskaidroja.

Bet Bokas jaunkundzei tagad pietika.

—    Kaunieties! Pasaulē ir tūkstošiem bērnu, kas nezin ko atdotu par šito biezeni.

Karlsons iebāza roku kabatā un izvilka piezīmju grāmatiņu un zīmuli. J

—    Vai drīkstu lūgt kaut vai divu šo bērnu adreses? — viņš vaicāja.

Bet Bokas jaunkundze nez ko purpināja un pat nedomāja dot adresi.

—    Cik es saprotu, tad tie būs ugunsrijēju bērni, kas nekad neko citu neēd kā tikai uguni un sēru, — Karlsons prātoja.

Tieši tai brīdī zvanīja pie ārdurvīm, un Bokas jaunkundze gāja atvērt.

—    Iesim mēs ar un paraudzīsimies, kas tur atnācis, — Karlsons skubināja. — Varbūt ieradies kāds no tiem tūkstoš ugunsrijēju bērniem, kas nez ko atdotu par šo viņas biezeni, un tad mums jālūko, lai viņa to nepārdod aplam lēti… tā taču ir tik dārga lapsu inde! — Karlsons sacīja.

Viņš sekoja Bokas jaunkundzei, un to darīja arī Brālītis. Viņi stāvēja jaunkundzei cieši blakām, kad viņa vēra durvis, un dzirdēja kādu sakām:

—   Mans vārds ir Peks. Nāku no Zviedrijas Radio un Televīzijas.

Brālītis sastinga. Piesardzīgi viņš palūkojās gar Bokas jaunkundzes brunčiem. Durvīs stāvēja kāds kungs, acīmredzot skaists un varens, gudrs un diezgan tukls vīrs pašos spēka gados, kā par šiem cilvēkiem Bokas jaunkundze bija teikusi, ka TV tādu esot daudz.

—   Vai es varu satikt Hilduru Bokas jaunkundzi? — Peka kungs vaicāja.

—   Tā esmu es. Taču esmu samaksājusi ir par radio, ir par televīziju, tāpēc nemaz nedomājiet…

Peka kungs laipni pasmaidīja.

—    Nenāku maksas pēc. Nē, nāku spokošanās dēļ, par kuru jūs rakstījāt… mēs labprāt vēlētos ielikt programmā.

Bokas jaunkundze tumši pietvīka. Viņa neteica ne vārda.

—   Kas noticis, vai jums nelabi? >— Peka kungs beidzot vaicāja.

—   Jā, es nejūtos labi. Tas ir manas dzīves visļaunākais brīdis, — Bokas jaunkundze atbildēja.

Brālītis stāvēja viņai blakus un jutās aptuveni tāpat. Ak tu pasaulīt, tagad visam ir beigas! Peka kungs kuru katru mirkli ieraudzīs Karl- sonu, un, kad rīt pārbrauks māmiņa un tētis, visā mājā būs liela kņada, māja pilna ar TV kamerām un diezgan tukliem vīriem, un mājas miers pagalam, ak tu pasaulīt, kā lai viņš dabū Karlsonu projām!

Tad Brālītis ieraudzīja veco koka lādi, kura stāvēja priekšnamā un kurā Beta glabāja savas teātra lupatas. Māsai un viņas klases biedrenēm bija kaut kāds jocīgs klubs, un reizēm meitenes salasījās pie Betas, visādi izģērbās un staigāja apkārt, izlikdamās par citām, nekā bija īstenībā, <— to viņas sauca par «spēlēt teātri», bet Brālītim tas šķita aplam muļķīgi. Kāda laime, ka lāde tieši tagad atrodas te. Brālītis pacēla lādes vāku un nervozi čukstēja Karlsonam:

—   Aši paslēpies lādē!

Un, kaut gan Karlsons nesaprata, kāpēc viņam jāslēpjas lādē, viņš jau nebija tas cilvēks, kas atteiktos draiskoties, ja tas bija vajadzīgs. Viltīgi viņš pamirkšķināja Brālītim un iespruka

I.idē. Brālītis žigli aizcirta vāku. Pēc tam pameta bailīgu skatienu uz tiem abiem, kas stāvēja pie durvīm… vai tik viņi nav kaut ko manījuši?

Viņi nebija nekā manījuši. Peka kungs un Bokas jaunkundze apsprieda jautājumu, kāpēc jaunkundze jūtas tik nelabi.

—         Nekādas spokošanās nebija. Tikai palaidņu zēnu delverības, — Bokas jaunkundze tikko valdīja raudas.

—        Ak tad nekādas spokošanās? — Peka kungs pārvaicāja.

Tagad Bokas jaunkundze tiešām sāka raudāt.

—        Nē, itin nekādas… un es nekad neiekļūšu televīzijā … tikai Frīda.

Peka kungs mierinādams papliķēja viņai roku.

—         Neņemiet to tik ļoti pie sirds, mīļā Bokas jaunkundze. Varbūt mēs izdomāsim ko citu.

—         Ak nē, ko lai mēs izdomātu, — Bokas jaunkundze atbildēja. Viņa apsēdās uz lādes un aizsedza ar rokām seju. Tur nu viņa sēdēja un raudāja, raudāja. Brālītim viņas bija ļoti žēl, un viņam likās — pie visa vainīgs tikai viņš.

No lādes atskanēja viegla kurkstoņa.

—         Piedodiet, esmu ļoti izsalkusi, — Bokas jaunkundze atvainojās.

—         Jā, tad vēders mēdz kurkstēt, — Peka kungs laipni bilda. — Bet azaids laikam ir gatavs, jūtu tik jauku smaržu. Ko tad jūs esat pagatavojusi?

—         Tikai biezeni, — Bokas jaunkundze šņukstēja. — Manis pašas izdomātu. Es to nosaucu par «Hilduras Bokas kāpostmiksli».

—         Tas smaržo apbrīnojami labi. Nudien, cilvēks sāk just izsalkumu, — Peka kungs sacīja.

Bokas jaunkundze piecēlās no lādes.

—   Varbūt jūs nogaršotu, resgaļi puikas to neēd.

Peka kungs mazliet patielējās, apgalvodams, ka tas nebūšot labi, tomēr beidzot viņi abi ar Bokas jaunkundzi aizgāja uz virtuvi.

Brālītis pacēla lādes vāku un paraudzījās uz Karlsonu, kas gulēja lādē, viegli kurkstēdams.

—    Paliec lādē, kamēr viņš būs aizgājis, jo citādi tu nokļūsi TV, — Brālītis brīdināja.

—   Nu labi jau, labi, bet vai tev neliekas, ka te lādē ir mazliet pašauri, ko?

Tad Brālītis atstāja lādes vāku pusviru un pats aizšāvās uz virtuvi. Viņš gribēja pavērot Peka kunga seju, kad tas ēdīs Bokas jaunkundzes miksli.

Un vai jūs varat saprast? Peka kungs sēdēja un tikai ēda, apgalvodams, ka kaut ko tik gardu viņš savu mūžu neesot ēdis. Acīs viņam nemaz nebija asaru. Bet Bokas jaunkundzei gan. Nejau biezeņa dēļ, nē, viņa vēl joprojām raudāja par savu pajukušo spoku programmu. Nelīdzēja pat tas, ka Peka kungam garšoja viņas uguns biezputra, viņa tomēr bija noskumusi.

Tad notika kaut kas neticams. Peka kungs piepeši sacīja:

—   Tagad es zinu! Jūs uzstāsieties jau rītvakar!

Bokas jaunkundze pievērsa viņam asaram slacīto vaigu.

—    Kur tad? — viņa drūmi vaicāja.

—   Televīzijā, protams, — Peka kungs atbildēja. — Mūsu sērijā «Mana labākā recepte». Jūs parādīsiet zviedru tautai, kā gatavo «Hilduras Bokas labāko miksli».

Tad atskanēja blīkšķis. Bokas jaunkundze noģība.

Taču viņa aši atžirga un piecēlās no grīdas. ii,ias acis staroja.

—   Rītvakar … televīzijā? Mans mikslis … v.ii es to gatavošu visas zviedru tautas acu priekšā? Ak tu mīļā pasaulīt… un padomājiet, Frīda nenieka nesajēdz no virtuves mākslas, Viņa manu kāpostu miksli sauc par vistu barību!

Brālītis klausījās gaužām uzmanīgi, un bija jau arī ko dzirdēt. Viņš gandrīz vai bija aizmirsis Karlsonu, kas gulēja lādē. Piepeši sev par lielām izbailēm izdzirda — kāds staigā priekšnamā. Patiešām… tas bija Karlsons! Durvis starp priekšnamu un virtuvi bija atvērtas, un Hrālītis iztālēm ieraudzīja Karlsonu, pirms to liija pamanījusi Bokas jaunkundze vai Peka kungs.

Jā… tas bija Karlsons! Un tomēr ne, ak tu pasaulīt, viņš bija uzvilcis Betas veco teātra lērpu — garu samta kleitu, kas pinās pa kājām, un no visām pusēm ietinies plīvuros! Karlsons drīzāk izskatījās pēc mazas žirgtas un jautras vecītes. Un šī mazā žirgtā vecīte neatlaidīgi tuvojās. Brālītis izmisīgi māja, lai taču Karlsons saprastu, ka viņš nedrīkst nākt, bet Karlsons to nelikās redzam, viņš tikai pamāja pretī… un tuvojās.

—    Cēlā jaunava svinīgi zālē nāk, >— viņš sacīja.

Un stāvēja durvīs ar visiem plīvuriem. Peka kungs acis vien iepleta.

—    Saki viens cilvēks, kas tad tas… maza jocīga meitene, — viņš izsaucās.

Bet tad iejaucās Bokas jaunkundze.

—    Jocīga meitene! Nē, visnešpetnākais puikas resgalis, kādu esmu sastapusi savā mūžā. Pa- zūdi, neganteli!

Bet Karlsons viņa neklausījas.

— Cēlā jaunava līksmi dejot sāk, — viņš dungoja.

Un tad uzsaka tadu deju, kādu Brālītis sava mūžā nebija redzējis un droši vien arī Peka kungs ne.

Karlsons locīdamies slīdēja pa virtuvi. Lāgiem viņš taisīja mazus palēcienus un vēdināja ar plīvuriem.

«Tas nudien izskatās muļķīgi,» Brālītis domāja. «Bet lai viņš māžojas, ja tikai nesāk lidot, ai, kaut viņš to nedarītu!»

Karlsons tā bija satinies plīvuros, ka viņa propelleri nevarēja redzēt. Brālītis par to bija pateicīgs. Bet, ja Karlsons piepeši paceļas pie griestiem, tad Peka kungs noģībtu un atžirdzis hjiktu rīkoties ar savām televīzijas kamerām!

Peka kungs noraudzījās uz jocīgo deju un mīlējās. Viņš sāka smieties aizvien jautrāk. Tad ari Karlsons iesmējās, pamirkšķināja Peka kuņģim un, slīdēdams garām, pavēdīja uz viņa pusi iii plīvuriem.

—    Nudien jocīgs puika. Varbūt viņš varētu piedalīties kādā bērnu programmā, — Peka kungs ierunājās.

Šie vārdi ārkārtīgi satrauca Bokas jaunkundzi.

—     Ko, viņš piedalīsies televīzijas programmā?, Tad es lūdzu ar mani nerēķināties! Bet, ja jūs gribat uzaicināt tādu dulburi, kas apgāzīs visu televīzijas māju, tad labāku neatradīsiet!

Brālītis piekrizdams pamāja.

—     Tieši tā. Un, kad viņš būtu apgāzis televīzijas māju, tad tikai piebildīs, ka tā ir pavisam parasta lieta. Sargieties no viņa!

Peka kungs netiepās.

—     Ak… tas tikai bija priekšlikums. Puiku mums ir, cik tik uziet!

Starp citu, Peka kungam bija jāsteidzas. Viņu gaidīja mēģinājums. Viņam jāiet. Tad Brālītis pamanīja, ka Karlsons sāk meklēt savu podziņu, un ārkārtīgi izbijās, — pēdējā brīdī viss tiks sagandēts!

—     Nē, Karlson … nē, — Brālītis nervozi čukstēja.

Bet Karlsons joprojām taustīja pēc podziņas. Plīvuru dēļ viņam to grūti bija atrast.

Peka kungs jau stāvēja durvīs… tad Karl- sona motors sāka dūkt.

—     Nezināju, ka Arlandas trase iet pāri Vasas pilsētai, — Peka kungs sacīja. — Pēc manām domām, tur kaut kas nav kārtībā. Ardievu, Bokas jaunkundz, mēs redzēsimies rītu.

Un viņš aizgāja. Bet Karlsons pacēlās pie griestiem. Sajūsmināts viņš riņķoja ap lampu un vēdīja ar plīvuriem Bokas jaunkundzei.

—   Cēlā jaunava lido un trauc, oho, ohol — viņš sauca.

SKAISTS UN VAREN GUDRS, UN DIEZGAN TUKLS…

Visu to pēcpusdienu Brālītis pavadīja pie Karl- sona uz jumta. Viņš bija apskaidrojis Karlso- nam, kāpēc tam jāliek mierā Bokas jaunkundze.

—   Viņai jāgatavo krējuma torte, saproti, pirms pārbrauc māmiņa un tētis, Bose un Beta.

To Karlsons labi saprata.

—    Ja Mājāzim jāgatavo krējuma torte, skaidrs, ka viņai vajadzīgs miers. Ir bīstami iranizēt Mājāzi, kad tā gatavo krējuma torti, jo tad krējums saskābst… un, protams, arī Mājāzis.

Tā Bokas jaunkundzes pēdējie brīži Svante- sonu mājā iznāca diezgan mierīgi, tieši, kā viņa to bija vēlējusies.

Brālītis un Karlsons arī jutās mierīgi un labi, sēdēdami Karlsona namiņā pie pavarda, kurā liesmoja uguns. Karlsons bija aizdrāzies uz tirgu un nopircis ābolus.

—    Godīgi par tiem samaksāju ar piecām ērām. Negribu, ka tirgus sieviņa manis dēļ ciestu zaudējumus, jo esmu pasaules godīgākais vīrs, — viņš sacīja.

—   Vai tu domā, ka sieviņai ar piecām ērām pietika? — Brālītis šaubījās.

—    To es nevarēju pavaicāt, jo tajā brīdī viņa bija aizgājusi dzert kafiju, — Karlsons atteica.

Karlsons uzvēra ābolus uz tērauda stieplītes un pakāra virs pavarda.

—   Uzmini, kas ir pasaules labākais ābolu cepējs, — Karlsons sacīja.

—   Tu, Karlson, — Brālītis atbildēja.

Un viņi apkaisīja izceptos ābolus ar cukuru un

sēdēja pie pavarda, un ēda, kamēr ārā metās krēsla. «Jauki gan, ja pavardā deg uguns,» Brālītis nodomāja, jo laiks bija kļuvis dzestrāks. .Varēja manīt, ka iestājies rudens.

—    Man būs noteikti jābrauc uz laukiem un pie kāda zemnieka jāiepērk malka, — Karlsons prātoja. — Viņi gan ir aplam uzmanīgi, un ej nu sazini, kad viņi dzer kafiju.

Viņš iesvieda pavardā divas lielas bērza malkas pagales.

—    Bet es gribu, lai ziemā man būtu jauki un silti, citādi es nepiedalos, to tiem zemnieku večiem vajadzētu saprast.

Kad malka bija izdegusi, Karlsona istabiņā satumsa. Tad viņš aizdedzināja petrolejas lampu, kas karājās virs ēvelsola. Lampa izplatīja patīkamu gaismu pār istabu un visiem priekšmetiem, ko Karlsons bija sakāris uz ēvelsola.

Brālītis ierunājās, vai viņi nevarētu mazliet parotaļāties ar Karlsona mantām, un Karlsons bija vienis prātis.

—    Tikai tev jāpalūdz mani, vai es aizdošu. Dažreiz es saku «jā», bet dažreiz «nē»! Visbiežāk es saku «nē», jo tās taču ir manas mantas un es gribu, lai tās pieder man, citādi es nepiedalos!

Brālītim bija jālūdzas vairākas reizes, līdz beidzot viņam atļāva aizņemties vecu, saplīsušu modinātāja pulksteni, ko viņš izjauca, bet atkal samontēja kopā. Tas bija tik jauki, Brālītis labāku rotaļlietiņu nemaz nevēlējās.

Bet tad Karlsons ieņēma galvā, ka viņiem esot jāēvelē.

— Tas tomēr jautrāk, un var izgatavot daudz smalku mantiņu, — viņš skaidroja. — Vismaz es pats.

Viņš nometa visas mantas, kas atradās uz ēvelsola, un izvilka dažus dēļus un klučus, kas bija palikti zem sola. Un tad viņi ēvelēja un rīkojās ar naglām tik cītīgi, ka gaiss ap viņiem skanēt skanēja.

Brālītis sanagloja kopā divus nomalīšus un darināja kuģi. Dūmeņa vietā viņš ielika mazu klucīti. Tas, nudien, bija smalks kuģis.

Karlsons sacīja, viņš taisīšot putnu būrīti un pakāršot to pie mājas stūra, kur apmesties putniņiem. Bet no būrīša nekas neiznāca. Kad tas bija gatavs, nevarēja lāgā saprast, kas tas īsti ir.

—   Kas tas tāds? — Brālītis vaicāja.

Karlsons pašķieba galvu un raudzījās uz sanagloto mantiņu.

—   Tas ir… tas ir daikts, — viņš paskaidroja. — Mazs, briesmīgi smalks daikts, uzmini — kas ir pasaules labākais daiktu meistars?

—   Tu, Karlson, — Brālītis atteica.

Nu bija iestājies vakars. Brālītim bija jāiet mājās gulēt. Viņam vajadzēja pamest Karlsonu un tā istabiņu, kurā bija tik jauki, pamest ar visām mantiņām un ēvelsolu, un kūpošo petrolejas lampu, un malkas kasti, un vaļējo pavardu, kurā vēl gailēja un zaigoja ogles. Bija tik grūti no visa tā šķirties, bet Brālītis zināja, ka atnāks atkal. Ai, kā viņš priecājās, ka Karlsona, nevis kāda cita namiņš atradās tieši uz viņu jumta.

Viņi iznāca uz lievenīša, Karlsons un Brālītis. Pār viņiem pletās zvaigžņotās debesis. Brālītis nekad nebija redzējis tik daudzas un lielas, un tuvas zvaigznes. Nē, tuvu jau tās nebija, bet tūkstošiem jūdžu tālu, to Brālītis zināja, un tomēr … kāds Karlsonam bija brīnumains zvaigžņu jumts, tuvs un tai pašā laikā tāls.

—   Ko tu tā blenz? — Karlsons vaicāja. —Es salstu … vai tu lidosi vai ne?

—   Paldies, lidošu, — Brālītis atbildēja.

Un nākamā diena … Ai, kas tā bija par dienu! Vispirms pārnāca Bose, pēc tam Beta, tad tētuks un vispēdīgi māmiņa. Brālītis metās viņas skavās un cieši, cieši viņu saspieda. Nemūžam viņa

Vairs nedrīkst braukt prom. Visi ielenca māmiņu, lētuks un Bose, un Beta, un Brālītis, un Bimbo.

—        Vai tagad tu vairs neesi pārpūlējusies? Kā l,r an tu tik ātri atspirgi? — Brālītis čaloja.

—        Atspirgu, kad saņēmu tavu vēstuli, — māmiņa abildēja. — Kad dabūju zināt, cik jūs visi «slīmi» un izolēti, tad jutu, ka nopietni palikšu ;irī pati «slīma», ja nebraukšu uz mājām.

Bokas jaunkundze tikai šūpoja galvu.

—        Gluži prātīgi tas nebija darīts. Taču es jau varu dažreiz atnākt un Svantesona kundzei palīdzēt, ja tas vajadzīgs. Bet tagad, tagad man uz vietas jāsteidzas projām, jo šovakar es uzstāšos televīzijā.

Tad māmiņa un tētis, un Bose, un Beta brīnījās.

—        Vai tiešām? — tētis vaicāja. — Tas mums jāredz. Visādā ziņā.

Bokas jaunkundze lepni atmeta galvu.

—        Jā, es arī ceru. Ceru, ka mani redzēs visa zviedru tauta.

Bet tad viņa kļuva steidzīga.

—        Man taču jāiet safrizēties un jāuzsvaidzina seja, jāiztaisa manikīrs un jāizmēģina jaunie plakanās pēdas ieliekamie. Ja uzstājas televīzijā, cilvēkam jāizskatās smalki.

Beta smējās.

—        Plakanās pēdas ieliekamie'… tos taču televīzijā neredz!

Bokas jaunkundze uzmeta meitenei nosodošu skatienu.

—         Vai tad es to teicu? Bet jauni ieliekamie man tomēr vajadzīgi… un tad cilvēks jūtas arī drošāk, ja zina, ka viss ir labākajā kārtībā. Lai gan parastie cilvēki to varbūt nesaprot. Bet mēs, kas uzstājamies televīzijā, to zinām.

Tad viņa aši atvadījās un aiztraucās projām.

—        Tur aiziet Mājāzis, — Bose noteica, kad aiz viņas aizvērās durvis.

Brālītis domīgi pamāja ar galvu.

—        Zini, man viņa patika itin labi, — viņš bilda.

Turklāt Bokas jaunkundze bija pagatavojusi labu krējuma torti, lielu un čaganu, un virsu izrotājusi ar ananasa gabaliņiem.

—        To ēdīsim vakarā pie kafijas, skatīdamies Bokas jaunkundzi televīzijā, — māmiņa izlēma.

Tā arī notika. Kad tuvojās satraucošais brīdis, Brālītis piezvanīja Karlsonam. Viņš parāva aiz aizkara paslēpto auklu tikai vienu reizi. Tas nozīmēja: «Nāc tūlīt!»

Un Karlsons atnāca. Visa ģimene jau sēdēja pie televizora, kafijas tases bija noliktas uz paplātes, un uz mazā galdiņa stāvēja torte.

—        Te nāk Karlsons un es, — Brālītis sacīja, kad viņi abi ienāca dzīvojamā istabā.

—         Te nāku es, — bilda Karlsons un iemetās labākajā atzveltnī. — Ak tā, šoreiz šajā mājā redzama krējuma torte, bija jau arī pēdējais laiks. Vai es nevarētu dabūt kādu gabaliņu tūlīt… vai, pareizāk sakot, prāvu gabalu?

—         Bērni dabūs pēdējie, — māmiņa aizrādīja. — Starp citu, tā ir mana vieta. Jūs abi varat sēdēt uz grīdas pie aparāta, tad es jums iedošu arī torti.

Karlsons pievērsās Brālītim.

>— Vai dzirdēji? Šitā viņa ar mani apietas, ak, es nabaga bērns! >

Pēc tam viņš apmierināts nosmīknēja.

—         Tās ir labi, ka viņa ar mani tā apietas, jo taisnībai jābūt, citādi es nepiedalos!

Tad viņi abi, Karlsons un Brālītis, sēdēja uz grīdas pie aparāta un ēda torti, gaidīdami Bokas jaunkundzi.

—   Nu viņa nāks, — tētis sacīja.

Un tiešām, tur jau viņa bija! Arī Peka kungs. Viņš bija konferansjē.

—  Nudien, dzīvs Mājāzis, oho, oho, tagad nu gan būs jautri!

Bokas jaunkurfdze sarāvās. Likās gandrīz, ka viņa būtu dzirdējusi Karlsona vārdus. Vai varbūt viņa bija nervoza, stāvēdama visas zviedru tautas priekšā, lai parādītu, kā gatavo «Hildu- ras Bokas labo «kāpostu miksli»»?

—   Sakiet — kā jums ienāca prātā gatavot tieši šo «kāpostu miksli»? — Peka kungs vaicāja.

—     Zināt, — Bokas jaunkundze atbildēja,—ja cilvēkam ir māsa, kas nekā nesaprot no ēdiena gatavošanas…

Tālāk viņa netika. Karlsons pastiepa apaļo ro- ķeli un izslēdza aparātu.

—     Mājāzis nāk un iet pēc manas vēlēšanās,— viņš priecājās.

Bet māmiņa sacīja:

—     Tūlīt ieslēdz aparātu … un, ja tu blēņosies, es izsviedīšu tevi ārā!

Karlsons ieduknīja Brālītim sānos un čukstēja:

—     Vai tad šajā mājā vispār vairs nekā nevarēs darīt?

—     Ciet klusu, mēs gribam redzēt Bokas jaunkundzi, — Brālītis atcirta.

—     Jāpieliek krietni daudz sāls un pipari, un virces un pamatīgi jāizmaisa, — Bokas jaunkundze sacīja.

Un viņa meta sāli, piparus, virces un strauji maisīja. Kad vira bija gatava, viņa šķelmīgi paskatījās un teica:

—   Varbūt vēlaties mazliet nogaršot?

—     Pateicos, es nu gan ne, — Karlsons atcirta. — Bet, ja tu man iedosi vārdus un adresi, tad atnesīšu kādu pārīti no tiem tūkstošiem ugunsrijēju bērnu.

Pēc tam Peka kungs pateicās Bokas jaunkundzei, ka viņa bijusi ar mieru atnākt un parādīt, kā gatavo savu labāko «kāpostu miksli», un tagad laikam viss bija cauri, bet Bokas jaunkundze vaicāja:

—     Sakiet — vai es drīkstu nosūtīt sveicienu savai māsai Freja ielā?

Peka kungs mazliet vilcinājās.

—    Labi, dariet to… bet tikai ašil

Tad Bokas jaunkundze pamāja ekrānā ar roku un teica:

—        Sveika, Frīda, kā tu jūties? Ceru, ka nebūsi novēlusies no krēsla.

—        Es arī ceru. Jo nu jau pietiks ar zemestrīci Augšnorlandē, — Karlsons bilda.

—         Ko tu ar to gribi sacīt, tu jau nemaz nezini, vai Frīda arī ir tik liela kā Bokas jaunkundze? — Brālītis iebilda.

—         Iedomājies, ka es to zinu. Esmu bijis Freja Ielā un vienu otru reizi tur spokojies, — Karlsons atteica.

Tad Karlsons un Brālītis vēl ēda torti un skatījās, ka televīzijā kāds žonglieris met gaisā piecus šķīvjus uzreiz, nevienu nenosviežot zemē. Brālītim šis žonglieris šķita garlaicīgs, bet Karlsons viņā raudzījās ar mirdzošām acīm, un tas Brālīti darīja laimīgu. Viss tagad bija tik jauki un lieliski, ka viņi visi ir kopā — māmii,ia un tētis, un Bose, un Beta, un Bimbo… un arī Karlsons.

Kad torte bija apēsta, Karlsons paņēma smalko tortes trauku. Viņš to pamatīgi nolaizīja. Tad meta to gaisā, tāpat kā žonglieris bija darījis ar saviem traukiem.

—        Vai zini, tur tas vecītis kastē nemaz nebija slikts. Bet uzmini — kas ir pasaules labākais šķīvju sviedējs?

Viņš meta trauku tā, ka tas gandrīz aizlidoja līdz griestiem. Brālītis izbijās.

—   Vai dieniņ, Karlson, liecies mierā!

Māmiņa un citi raudzījās aparātā uz kādu

dejotāju un nepamanīja Karlsona izdarības. Brālīša «liecies mierā» neko nelīdzēja. Karlsons bezrūpīgi svaidīja trauku.

—        Jums ir skaista tortes bļoda, — Karlsons sacīja un svieda trauku pret griestiem. — Tais- nībti sakot, jāsaka «bija», — viņš piebilda un noliecās, lai uzlasītu lauskas. — Nu jā, tā taču pavisam parasta lieta.

Bet māmiņa bija dzirdējusi blīkšķi, kad bļoda saplīsa. Viņa iedeva Karlsonam krietnu pliķi pa sēžamo vietu un teica:

—     Tā bija mana smalkākā tortes bļoda un nekāda parasta lieta.

Brālītim gan nepatika, ka tā apgājās ar pasaules labāko šķīvju sviedēju, bet viņš saprata, ka māmiņa bēdājas par savu smalkāko tortes bļodu, un pūlējās viņu mierināt.

—      Es izņemšu no savas krājkasītes visu naudu un nopirkšu tev jaunu bļodu, — viņš sacīja.

Tad Karlsons lepni iebāza roku kabatā un izvilka piecēru monētu, to viņš iedeva māmiņai.

—      Es pats maksāju par traukiem, ko saplēšu. Nopērc bļodu un naudu, kas paliek pāri, paturi!

—      Paldies, mīļais Karlson, — māmiņa atteica.

Karlsons apmierināts pamāja ar galvu.

—      Varbūt par atlikumu nopērc dažas lētas vāzītes, ar kurām tu vari sviest man, ja gadītos, ka es atnāku un tu uz mani saskaitīsies.

Brālītis pieglaudās pie māmiņas.

—   Tu taču nedusmojies uz Karlsonu, māmiņ?

Māmiņa noglaudīja Brālīti un Karlsonu un

sacīja, ka viņa nedusmojoties.

Pēc tam Karlsons atvadījās.

—      Cau, čau, nu man jādodas uz mājām, citādi ieradīšos par vēlu vakariņās.

—     Un kas tev būs vakariņās? — Brālītis vaicāja.

—      Karlsona labākie kāpostu mikšļi, — Karlsons atbildēja. — Ne jau tāda lapsu inde, kādu

i/,gatavoja Mājāzis, vari man ticēt. Uzmini — kas ir labākais kāpostu mikšļu gatavotājs?

—   Tu, Karlson, — Brālītis sacīja.

Pēc neilga laiciņa Brālītis gulēja savā gultiņā un Bimbo viņam blakus grozā. Māmiņa un tētis, un Bose, un Beta — visi bija atnākuši pateikt labunakti. Brālītis kļuva miegains. Bet viņš gulēja un domāja par Karlsonu un prātoja, diezin ko draugs tagad dara. Varbūt viņš kaut ko taisa, varbūt putnu būrīti vai ko citu.

—    Rīt, kad pārnākšu no skolas, es piezvanīšu Karlsonam un pavaicāšu, vai varu ieiet pie viņa un mazliet paēvelēt.

«Labi gan, ka Karlsons iekārtojis zvanu,» Brālītis nodomāja.

«Varu piezvanīt viņam tūlīt, ja vēlos,» viņš gudroja, un pēkšņi viņam ienāca prātā jauka doma.

Viņš izlēca no gultiņas, kailām kājiņām pieskrēja pie loga un parāva auklu trīs reizes. Šis signāls nozīmēja: «Neaizmirsti, ka pasaulē ir kāds tik skaists un varen gudrs, un diezgan tukls, un drosmīgs, un vispār gaužām labs, un tas esi tu, Karlson!»

Brālītis palika brītiņu pie loga. Viņš jau nekādu atbildi negaidīja, nē, tikai stāvēja tur. Bet tad parādījās Karlsons.

—   Jā, to iegaumē, — viņš sacīja.

KARLSONS, KAS DZĪVO UZ JUMTA, LODĀ ATKAL

TIESĪBAS BŪT PAR KARLSONU IR JEBKURAM

Brālītis pamodās kādā rītā — viņš bija pats jaunākais un mazākais Svantesonu ģimenē — un dzirdēja, kā virtuvē sarunājas tētis un māmiņa. Gandrīz vai likās — viņi par kaut ko dusmojas vai raizējas.

—   Jā, tagad tam ir beigas. Paskaties, kas rakstīts avīzē. Izlasi pati! — tētis sacīja.

—   Vai dieniņ, tas taču ir šausmīgi, ai, cik šausmīgi! — māmiņa izsaucās.

Brālītis žigli traucās ārā no gultas. Viņš arī gribēja zināt, kas tad ir tik šausmīgs.

Un to viņš arī uzzināja. Laikraksta pirmajā lappusē trekniem burtiem bija iespiests:

LIDOJOŠA MUCA VAI KAS CITS?

Un zem šā virsraksta varēja lasīt:

Kas gan ir tas noslēpumainais un dīvainais, kas lido apkārt pa Stokholmu? Cilvēki apgalvo, ka tā esot mazītiņa muciņa vai kaut kas tamlīdzīgs, kas laiku pa laikam, spēcīgam motoram dūcot, laižoties pāri Vasas pilsētas jumtiem. Gaisa satiksmes pārvalde par šādu satiksmes līdzekli nekā nezinot, tāpēc modušās aizdomas, ka tas varētu būt kāds neliels, baigs spiegs, kas pētīdams lido apkārt. Šī parādība jāno-

skaidro, un lidotājs jānotver. Ja tas ir kāds neliels, baigs spiegs, to uz vietas vajag nogādāt policijā.

Kas atrisinās šo Vasas pilsētas lidojošo noslēpumu? Tam, kas notvers dūcošo priekšmetu, lai ari kas tas būtu, izmaksās desmittūkstoš kronu. Tiklīdz šis priekšmets tiks nodots redakcijā, tūliņ turpat varēs saņemt naudu.

— Nabaga Karlsons, kas dzīvo uz jumta. Tagad viņam vairs dzīves nebūs, — māmiņa bilda.

Brālīti uzreiz pārņēma bailes, dusmas un raizes.

—_ Kādēļ viņi neliek Karlsonu mierā! — viņš iekliedzās. — Viņš nekā nav izdarījis. Tikai dzīvo savā namiņā uz jumta un mazliet palido apkārt. Tur taču nav nekādas vainas?.

—   Nē, Karlsonam nav nekādas vainas. Viņš tikai mazliet… hm… neparasts, — tētis atteica.

Protams, Karlsons bija neparasts, pat Brālītim bija jāpiekrīt. Ir taču neparasti, ja mazi, tukli, motorizēti tēvoči dzīvo savrupnamiņā uz jumta, tēvoči ar saliekamu propelleri uz muguras un starta pogu uz vēdera.

Tāds mazs tēvocis bija Karlsons. Un Karlsons bija Brālīša labākais draugs. Pat labāks nekā Kristers un Gunila, kuri Brālītim patika un ar kuriem viņš rotaļājās, ja Karlsons piepeši bija pazudis vai arī viņam nebija laika rotaļāties ar Brālīti.

Pēc Karlsona domām, Kristers un Gunila bija tikai tādi ķēpauši. Ja Brālītis viņus pieminēja, Karlsons vienmēr smīkņāja.

—    Nerunā ar mani par šiem ķēmiem, — viņš aizrādīja. — Tik skaists, varen gudrs un diezgan tukls vīrs pašos spēka gados, — kā tu domā, vai daudziem zēniem ir tāds sirdsdraugs, ko?

—   Tikai man vienam, — Brālītis atbildēja, un viņš jutās laimīgs, un viņa sirds sasila. Kāda laime, ka Karlsons apmeties tieši uz viņu jumta! Visa Vasas pilsēta bija pārpilna ar tādām vecām, neglītām četrstāvu mājām, kādā dzīvoja Svantesonu ģimene. Nudien laime, ka Karlsons apmeties tieši uz viņu jumta un nekur citur.

Lai gan sākumā māmiņa un tētis ne visai priecājās par Karlsonu, un māsa Beta un brālis Bose sākumā pat neieredzēja Karlsonu. Visa ģimene — vienīgi, protams, Brālītis ne — atzina, ka Karlsons ir tik nejauks, izlepis, nekaunīgs, zaglīgs un izlaidīgs radījums, kādu vien var iedomāties. Bet pēdējā laikā visi jau bija pie viņa pieraduši. Viņi gandrīz vai atzina Karlsonu un,

galvenais, saprata, ka Brālītim viņš ir nepieciešams. Bose un Beta bija daudz vecāki par Brālīti, un viņam bija nepieciešams labs draugs, jo viņa vecumā nebija ne brāļa, ne māsas. Brālītim gan bija pašam savs suns, brīnišķīgs, mazs sunītis, ko sauca par Bimbo, bet ar to vien nepietika — Brālītim bija vajadzīgs Karlsons.

—   Un man šķiet, ka Karlsonam arī vajadzīgs Brālītis, — māmiņa sacīja.

Taču sākumā tētis un māmiņa gribēja turēt Karlsonu pēc iespējas slepenībā. Viņi saprata, kāda kņada sāktos, ja, piemēram, par viņu izdibinātu TV vai nedēļas laikraksta korespondenti un sāktu rakstīt «Karlsons savā namiņā».

—    Ha, ha, ha, tas tikai būtu joks, ja kāds ieraudzītu Karlsonu nedēļas žurnāla pirmajā lappusē stāvot savā salonā un ostot sārtas rozes vai kaut ko tamlīdzīgu, — kādreiz bija ieteicies Bose.

—   Tu esi muļķis. Karlsonam nekāda salona nav, viņam ir tikai maza, jocīga istabiņa, arī rožu viņam nav, — Brālītis bija aizrādījis.

To jau zināja arī Bose. Viņš un Beta, un tētis, un māmiņa reiz — bet tikai vienu pašu reizi — bija uzkāpuši jumtā un redzējuši Karlsona namiņu. Viņi bija izlīduši pa augšistabas lodziņu, pa to pašu, kuru lietoja skursteņslauķis, un Brālītis viņiem bija parādījis, cik atjautīgi Karlsons iekārtojis savu namiņu, kas paslēpts aiz dūmeņa, cieši blakus kaimiņu mājas mūrim.

Māmiņa mazliet izbijās, uzkāpusi uz jumta un ieraudzījusi dziļi lejā ielu. Viņa tik tikko ne- noģība, un viņai bija jāpieturas pie dūmeņa.

—   Brālīt, apsoli man, ka viens tu nekad nekāpsi te augšā, — viņa sacīja.

Brālītis vispirms apdomājās un tikai tad atbildēja.

—   Jā, — viņš beidzot teica, — viens pats es te nekad nekāpšu … bet varbūt dažreiz kopā ar Karlsonu atlaidīšos,.— viņš pavisam klusi piebilda. Ja māmiņa to nedzirdēja, tad var vainot pati sevi. Kā gan viņa, starp citu, varēja prasīt, lai viņš nekad neapciemotu Karlsonu? Viņai pat nojautas nebija, cik jauki ir Karlsona jocīgajā istabiņā un cik daudz tur mantu.

«Bet tagad tam visam ir beigas tikai šā muļķīgā avīzes raksta dēļ,» Brālītis nodomāja.

—    Pasaki Karlsonam, lai viņš piesargās. Lai kādu laiku nelaidelējas tik daudz apkārt. Jūs taču varat rotaļāties tavā istabā, kur neviens jūs neredz, — tētis sacīja.

—   Bet es viņu izglābšu, ja viņš iekritīs, — māmiņa piebilda.

Stāvēdama pie virtuves galda, viņa ielika Brālītim šķīvī biezputru, un Bimbo arī dabūja mazliet uz sava šķīvīša. Tētis atsveicinājās un aizgāja uz kantori. Izrādījās, ka māmiņai arī jāiet uz pilsētu.

— Es tikai aiziešu līdz ceļojumu birojam un izraudzlšos mums kādu jauku ceļojumu — tagad, kad tētim sāksies atvaļinājums, — viņa sacīja Brālītim, to noskūpstīdama. — Es būšu drīz atpakaļ.

Un tā Brālītis palika viens pats. Viens ar Bimbo, biezputru un savām domām. Un ar laikrakstu. To viņš paturēja sev blakām, lāgu lāgiem uz to pašķielēdams. Zem teksta par Karlsonu bija Stokholmā iebraukušā un Stremmenā noenkurotā skaistā, lielā, baltā kuģa attēls. Brālītis to aplūkoja, ai, cik tas bija skaists, Brālītis labprāt vēlētos šādu kuģi īstenībā un brauktu ar to pāri jūrai!

Viņš mēģināja raudzīties tikai uz kuģi, taču viņa skatienu visu laiku piesaistīja šis nejaukais raksts:

LIDOJOŠA MUCA VAI KAS CITS?

Brālītis nudien bija apbēdināts. Viņam pēc iespējas drīzāk jārunā ar Karlsonu, un tomēr viņš nedrīkst draugu pārlieku nobiedēt, citādi, ej nu sazini, Karlsons nobīsies, aizlaidīsies prom un nekad vairs neatgriezīsies!

Brālītis nopūtās. Tad viņš negribīgi iebaza mutē karoti ar biezputru. Biezputru viņš neno- rija, bet paturēja to, it kā izmēģinādams uz mēles. Brālītis bija mazs, sīciņš, kalsns puisēns, viņam bija slikta ēstgriba, kā jau daudziem šādiem puišeļiem. Vienmēr viņš sēdēja, knibinādams ēdienu, un aizritēja vai vesela mūžība, kamēr viņš tika galā.

«Biezputra nav visai garda,» Brālītis domāja, «varbūt tā kļūs gardāka, ja tai uzbērs virsū cukuru.» Viņš paņēma cukurtrauku, bet tai pašā mirklī izdzirda aiz virtuves loga motora dūkoņu, un — vips! — istabā ielidoja Karlsons.

—   Heisā, hopsā, Brālīt, uzmini, kas ir vislabākais sirdsdraugs pasaulē, un uzmini, kādēļ viņš ierodas tieši tagad! — Karlsons sauca.

Brālītis aši norija to, kas bija mutē.

—   Vislabākais sirdsdraugs pasaulē esi tu, Karlson! Bet kādēļ tu nāc tieši tagad?

—   Mini trīs reizes, — Karlsons atteica. — Vai nu tādēļ, ka es pēc tevis, mazais dumiķīt, esmu noilgojies, vai arī tāpēc, ka esmu savā lidojumā kļūdījies, jo gribēju lidot uz Karaļa parku, vai tāpēc, ka saodu biezputras smaržu, mini vien, mini!

Brālīša sejiņa aiz prieka pietvīka.

—   Tāpēc, ka tu esi noilgojies pēc manis, — viņš bikli sacīja.

-r- Tu kļūdījies. Arī uz Karaļa parku es nedomāju lidot, — tāpēc tev vairs nav ko minēt, — Karlsons aizrādīja.

«Uz Karaļa parku,» Brālītis klusībā nodomāja. «Ak, uz turieni Karlsons nekādā ziņā nedrīkst laisties, arī uz citurieni ne, kur ir vesels cilvēku jūklis, kas viņu var ieraudzīt, tagad man tas viņam jāpaskaidro.»

—    Paklau, Karlson, — Brālītis ieteicās, bet tad aprāvās, pamanījis, ka Karlsons izskatās sapīcis. īgni viņš raudzījās uz Brālīti un čamstināja ar lūpām.

—   Tu, cilvēks, ierodies te izsalcis, bet neviens tev nepasniedz ne krēslu, ne šķīvi, neapsien servjeti un neuzliek daudz biezputras, un nesaka — viena karote būs māmiņai, viena tētim un viena krustmātei Augustei…

—   Kas tā par krustmāti Augusti? — Brālītis ziņkāri vaicāja.

—   Ne mazākās nojausmas, — Karlsons atteica.

—   Jā, tad jau tev nav jāēd par viņu viena karote! — Brālītis smiedamies izsaucās.

Bet Karlsons nesmējās.

—    Ak ta šitā tu runā? Man laikam būs jānomirst badā tikai tāpēc, ka es nezinu, kur atrodas visas krustmātes pasaulē, vai tās sēž Tumbā vai Tutaridā, vai sazin jods kur!

Brālītis aši paķēra šķīvi un pasniedza to Karlsonam, teikdams, lai viņš pats uzliek sev biezputru. Un Karlsons mazliet sapīcis sāka sev likt biezputru. Viņš lika un lika, un beidzot pat ar mazo pirkstiņu notīrīja šķīvja malas.

—    Tava muļķa māmiņa ir debešķīga, — viņš teica. — Nelaime tikai tā, ka viņa ir tik skopa. Savā mūžā esmu redzējis daudz biezputru, bet nekad tik maz.

Viņš izbēra visu cukuru no trauciņa un sāka ēst. Kādu brīdi virtuvē bija dzirdama tikai šmak- šķināšana, kāda rodas, ja steigšus ēd biezputru.

—    Diemžēl krustmātei Augustei nepaliks neviena karote, — Karlsons noteica un noslaucīja lūpas. — Ko es redzu, te ir maizītes! Mieru, tikai mieru, mīļā krustmāt tur, tālajā Tumbā, es biezputras vietā varu sagrauzt pāris maizīšu. Varbūt pat trīs… vai četras … vai piecas!

Kamēr Karlsons noņēmās ar ēšanu, Brālītis sēdēja un gudroja, kā labāk brīdināt draugu. «Varbūt ļaut, lai viņš pats izlasa,» Brālītis nodomāja un, mazliet šaubīdamies, pastūma Karlsonam laikrakstu.

—   Apskaties pirmajā lappusē, — viņš drūmi sacīja, un Karlsons to darīja. Viņš raudzījās uz laikrakstu visai ieinteresēts un tad uzlika mazo, apaļo rādāmo pirkstu uz baltā kuģa attēla.

—   Vai, vai tur atkal apgāzies kuģis? Nelaime nelaimes galā! — viņš izsaucās.

—   Ej nu, tu taču turi laikrakstu ačgārni, — Brālītis aizrādīja.

Viņam jau sen bija aizdomas, ka Karlsons lāgā neprot lasīt.

Bet Brālītis bija tik laba dvēselīte, ka nevienu negribēja apbēdināt un vismazāk Karlsonu. Tāpēc viņš vis neteica:

«Ha, ha, ha, tu jau neproti lasīt,» — tikai apgrieza laikrakstu pareizi, un Karlsons varēja redzēt, ka nekāda nelaime ar kuģi nav notikusi.

—   Bet te rakstīts par citām nelaimēm, paklausies, — Brālītis teica.

Tad viņš skaļā balsī nolasīja rakstu par lidojošo mucu un mazo, baigo spiegu, kas jānotver, un arī par atalgojumu.

—    Tiklīdz šis priekšmets tiks nodots redakcijā, tūliņ turpat varēs saņemt naudu, — viņš nopūzdamies pabeidza.

Bet Karlsons nenopūtās, viņš gavilēja.

—    Oho, oho! — viņš izsaucās un pāris reižu priecīgi palēcās. — Oho, oho, mazais, baigais spiegs notverts. Piezvani tai redakcijai un pasaki, ka es jau šo pēcpusdienu nodošu to priekšmetu!

—   Ko tu ar to gribi teikt?. — Brālītis izbijies vaicāja.

—    Uzmini, kas ir vislabākais spiegu tvērējs pasaulē, — Karlsons sacīja, norādīdams pats uz sevi. — Tas ir Karlsons, tiklīdz ķeršos pie darba ar savu lidošanas aparātu un ja šis mazais, baigais spiegs laidelējas pa Vasas pilsētu, tad, iekams iestāsies vakars, viņš jau būs manā lidošanas tīklā… vari man ticēt. Bet, starp citu, vai tev ir kāda soma, kurā varētu ielikt desmit tūkstošus kronu?

Brālītis atkal nopūtās. Viss šis pasākums izrādījās daudz grūtāks, nekā viņš bija domājis. Karlsons taču nenieka nesaprata.

—   Mīļais Karlson, vai tad tu nesaproti, ka lidojošā muca esi tu pats, viņi grib tevi notvert, saproti taču!

Karlsona gaviles uzreiz pārtrūka. Viņš tā no- kremstējās, itin kā būtu kaut kas iesprūdis balsenē, un trakās dusmās raudzījās uz Brālīti.

—    Lidojoša muca! — viņš brēca. — Tu mani sauc par lidojošu mucu. Un to tu saki savam sirdsdraugam, fui!

Viņš pastiepās, lai izskatītos pēc iespējas garāks, un cik vien spēdams ierāva vēderu.

—    Tu varbūt neesi ievērojis, ka es esmu skaists, varen gudrs, diezgan tukls vīrs pašos spēka gados, varbūt to tu neesi ievērojis, ko?

—    Protams, protams, Karlson, — Brālītis murmināja. — Bet es taču neesmu vainīgs par to, ko viņi raksta. Tas attiecas uz tevi, vari man ticēt.

Karlsons saskaitās aizvien vairāk un vairāk.

—    Tiklīdz šis priekšmets tiks nodots redakcijā, — viņš sarūgtināts sauca. — Priekšmets, — viņš brēca, — tas, kas mani nosaucis par priekšmetu, dabūs tā, ka viņam zils vien noies gar acīm.

Viņš paspēra pāris draudīgu soju uz Brālīša pusi, bet to viņam nevajadzēja darīt, jo tagad sasparojās Bimbo. Viņš negribēja pieļaut, ka tā brēc uz viņa saimnieku.

—     Bimbo, liec mierā Karlsonu, — Brālītis apsauca suni, un tad Bimbo apklusa. Viņš tikai vēl ņurdēja, lai Karlsons saprot, kas viņam padomā.

Karlsons aizgāja un apsēdās uz ķeblīša, drūms un tik negants, ka dusmas ap viņu vēdīt vēdīja.

—    Es nepiedalos, — viņš teica, — es nepiedalos, ja tu esi tik nejauks un sauc mani par priekšmetu, un rīdi man virsū savu asinssuni.

Brālītis bija izmisis. Viņš vairs nezināja, ko teikt, ko darīt.

—    Es taču neesmu vainīgs par to, ko raksta avīzēs, — viņš murmināja. Tad viņš apklusa. Arī Karlsons klusēja. Pikts viņš sēdēja uz ķebļa. Virtuvē vēsmoja nomācošs klusums.

Tad Karlsons pēkšņi skaļi iesmējās. Viņš pietrūkās kājās, pieskrēja pie Brālīša un valšķīgi iebukņīja tam vēderā.

—    Ja nu es tomēr esmu priekšmets, tad pats labākais visā pasaulē, esmu vērts desmittūkstoš kronu, — vai tu par to esi padomājis?

Arī Brālītis iesmējās, bija tik brīnum jauki redzēt Karlsonu atkal priecīgu!

—   Jā, tiešām tā ir, tu esi desmittūkstoš kronu vērts, un tādu nav daudz, — Brālītis piekrita.

—   Tādu nav visā pasaulē, — Karlsons apgalvoja. — Varu saderēt, ka, piemēram, tu, šitāds mazs knauķis, esi vērts, augstākais, vienu kronu un divdesmit piecas ēras.

Viņš pagrieza starta podziņu un gavilēdams pacēlās gaisā, apmezdams pāris apļu ap griestu lampu.

—   Oho, oho, te nāk desmittūkstoš kronu Karlsons! — viņš sauca.

Brālītis nolēma par visu nospļauties. Karlsons tiešām nebija nekāds spiegs, un policija nedrīkstēja viņu tvert tikai tāpēc, ka viņš ir Karlsons. Arī tētis un māmiņa par to neraizējās, to Brālītis tagad saprata. Viņi tikai baiļojās, ka Karlsonu ilgāk nevarēs noturēt slepenībā un sāksies viņa medības. Taču nekas ļauns ar viņu nevar notikt, tā domāja Brālītis.

—   Nebaidies, Karlson, viņi tev nekā nevar padarīt tikai tāpēc, ka tu esi Karlsons, — viņš mierinādams sacīja.

—   Nē, Karlsons var būt jebkurš cilvēks, lai gan pagaidām ir tikai viens smalks un diezgan tukls eksemplārs, — Karlsons noteica.

Tagad viņi bija ienākuši Brālīša istabā, un Karlsons gaidu pilnām acīm raudzījās apkārt.

—   Vai tev ir kāda tvaika mašīna, ko mēs varētu uzspridzināt, vai varbūt kas cits, kas labi sprāgst? Sprādzieniem jābūt un arī jautrībai, citādi es nepiedalos, — viņš teica un tai pašā brīdī ieraudzīja turzu uz Brālīša galda. Kā vanags viņš metās pie tās. Turzu māmiņa tur bija nolikusi vakar vakarā, un tajā atradās liels, jauks persiks, tagad šis persiks vizēja Karlsona apaļajos pirkstos.

—         Mēs varam dalīties, — Brālītis strauji ieteicās. Viņam arī garšoja persiki, un viņš saprata, ka jāpasteidzas, ja grib dabūt kādu gabaliņu.

—         Labprāt. Dalīsimies, es ņemšu persiku, bet tev paliks turza, pati labākā daļa, ar to var iztaisīt varenu joku, — Karlsons izlēma.

—        Ai nē, pateicos, mēs dalīsim persiku, pēc tam tu vari ņemt turzu.

Karlsons neapmierināts šūpoja galvu.

—         Nekad vēl neesmu redzējis tik rijīgu zēnu, — viņš atbildēja. — Nu, labi, kā vēlies!

Lai persiku sadalītu, bija nepieciešams nazis, un Brālītis ieskrēja virtuvē tādu paņemt. Kad viņš atgriezās, Karlsonu nemanīja. Tad Brālītis ieraudzīja viņu paslēpušos pagaldē, un no turienes atskanēja tik dedzīga šmakšķināšana, kāda dzirdama, ja varen žigli ēd sulīgu persiku.

—   Paklau, ko tu tur dari? — Brālītis satraukts vaicāja.

—    Dalos, — Karlsons atcirta. Noskanēja pēdējais šmakstiens, un tad no pagaldes izlīda Karlsons, viņa zods bija notriepts ar persika sulu. Viņš pastiepa apaļo roķeli pret Brālīti, un roķelē bija brūns, grumbuļains persika kauliņš.

—    Es allaž gribu, lai tev tiktu labākā daļa, — viņš sacīja. — Ja tu iestādīsi šo kauliņu, dabūsi veselu persiku koku, pilnu ar persikiem. Atzīsti taču, ka esmu labākais draugs pasaulē, jo neceļu brēku, ja dabūju tikai vienu nožēlojamu persiku!

Pirms Brālītis paguva kaut ko atbildēt, Karlsons bija pieskrējis pie loga, kur uz palodzes podā auga sārta pelargonija.

—   Ta kā es esmu tik labsirdīgs, palīdzēšu tev persiku arī iestādīt, — viņš teica.

—    Liecies mierā! — Brālītis iesaucās. Bet bija jau par vēlu. Karlsons bija izrāvis pelargoniju no poda un, iekams Brālītis paspēja viņu aizkavēt, izsviedis puķi pa logu ārā.

—   Tu esi traks! — Brālītis sauca, bet Karlsons viņā nemaz neklausījās.

—    Vesels persika koks. Padomā tikai! Savā piecdesmitajā dzimšanas dienā tu varēsi ielūgt jebkuru ņergu un pacienāt ar persikiem, vai tas nebūs jauki, ko?

—   Jā, jā, bet vai jauki būs arī, kad māmiņa ieraudzīs, ka tu esi izrāvis viņas pelargoniju? Un padomā, ja puķe lejā kādam večukam uzkritusi uz galvas, kā tev liekas, ko viņš teiks? — Brālītis vaicāja.

—    Paldies, mīļais Karlson, viņš teiks, — Karlsons apgalvoja. — Paldies, mīļais Karlson, ka tu izrāvi pelargoniju un neizsviedi to ar visu podu … kas pēc Brālīša muļķa māmiņas domām būtu bijis pareizi.

—   Tā nu gan viņa nedomās, ko tu ar to gribi teikt? — Brālītis taujāja.

Karlsons iebāza kauliņu puķu podā un enerģiski uzkasīja tam virsū zemi.

—   Jā, tā viņa domās gan, — viņš apgalvoja. — Ja tikai pelargonija paliktu podā, tad tava māmiņa būtu apmierināta. Par to, ka tas var apdraudēt vecīšu dzīvību uz ielas, viņai nav nekādas daļas. Viens vecītis vairāk vai mazāk, parasta lieta, ja tikai mana pelargonija nav izrauta.

Platām acīm viņš raudzījās uz Brālīti.

—         Bet ja nu es būtu izsviedis ari podu, kur tad mēs iestādītu persiku, vai par to tu esi domājis?

Brālītis vispār nekā nebija domājis, un viņš nevarēja atbildēt. Ja Karlsons bija tādā noskaņā, tad velti ar viņu runāt. Par laimi, viņa noskaņa mainījās ik pēc piecpadsmit minūtēm, un piepeši viņš apmierināts ieklukstējās.

—        Turza mums taču palikusi. Ar to mēs varam iztaisīt jauku joku, — viņš sacīja.

Brālītis to nebija pamanījis.

—         Kādu tad? Ko mēs ar turzu varam iztaisīt? — viņš vaicāja.

Karlsona acis spulgoja.

—         Vislielāko blīkšķi pasaulē. Oho, oho, kādu blīkšķi! Tieši to es tagad darīšu! — viņš teica.

Viņš paķēra turzu un metās vannas istabā, Brālītis viņam ziņkārīgi sekoja.

Karlsons bija noliecies pār krānu un lēja turzā ūdeni.

—         Tu esi traks! Papīra turzā taču nevar turēt ūdeni, — Brālītis aizrādīja. — Vai tad tu to nesaproti?

—    Un kas ta ir? — Karlsons vaicāja, piebāzis pie Brālīša deguna turzu, kas jebkuru brīdi varēja pārplīst. Mirkli viņš paturēja turzu, lai Brālītis pārliecinātos, ka tajā var būt ūdens, bet tad joza atpakaļ uz Brālīša istabu.

Brālītis, ļaunu nojautu pārņemts, brāzās viņam pakaļ. Nu, protams … Karlsons bija izkāries ārā pa logu, tā ka bija redzama tikai viņa tuklā sēžamvieta un mazās, apaļās kājeles.

—    Ho, ho, paskatieties uz augšu, jūs tur, apakšā, tagad atskanēs lielākais blīkšķis pasaulē! — viņš kliedza.

—   Mierā! — iesaucās Brālītis un arī aši izliecās pa logu ārā.

—    Nē, Karlson, nē! — viņš bailēs sauca. Bet bija par vēlu. Turza jau lidoja lejup. Brālītis redzēja, ka tā gluži kā bumba nokrita pie kājām kādai nabaga krustmātei, kas gāja uz tuvējo piena veikalu. Viņai gan nepatika šis pasaules lielākais blīkšķis, to skaidri varēja manīt.

—   Viņa spiedz tā, it kā tur būtu nokritusi krūka, bet tā ir tikai maza turza ar ūdeni, — Karlsons sacīja.

Brālītis ar troksni aizcirta logu. Viņš negribēja, ka Karlsons sviež ārā vēl citas mantas.

—    Tā nu gan nevajadzēja darīt, — Brālītis nopietni iebilda. Bet tad Karlsons skaļi iesmējās. Viņš apmeta dažus apļus ap griestu lampu un smīkņādams raudzījās lejup uz Brālīti.

—    Tā nu gan nevajadzēja darīt, — viņš mēdījās. — Bet kā pēc tavām domām vajadzēja darīt? Varbūt izsviest pa logu turzu ar sapuvušām olām, ko? Varbūt tāda ir tavas māmiņas jocīgā iedoma?

Ar troksni viņš nolaidās lejā pie Brālīša.

—   Jūs esat pasaulē visjocīgākie cilvēki, tu un

tava māmiņa, — viņš teica un papliķēja Brālīti pa vaidziņu. — Bet jūs man tomēr patīkat, dīvaina padarīšana.

Brālītis aiz prieka pietvīka. Katrā ziņā ir lieliski, ka Karlsonam viņš patīk un arī viņa māmiņa patīk, lai gan diezgan reti.

—     Jā, es pats par to brīnos, — Karlsons piebilda. Viņš joprojām pliķēja Brālītim vaigu. Pli- ķēja ilgi, ilgi un aizvien stiprāk. Beidzot tas jau bija gluži kā pliķis, un Karlsons sacīja:

—     Ai, cik es gan esmu labs! Vislabākais cilvēks pasaulē. Un tāpēc es domāju, ka tagad mēs parotaļāsimies varen jauki, vai tu arī tā nedomā?

Brālītis viņam piekrita un tūdaļ prātoja: kā gan viņi jauki varētu rotaļāties ar Karlsonu?

—      Piemēram, — Karlsons iesāka. — Iedomāsimies, ka šis galds ir mūsu plosts, uz kura paglābsimies, kad notiks lielie plūdi… un tie notiks tūdaļ.

Viņš norādīja uz nelielu ūdens straumīti, kas lēnām plūda iekšā pār slieksni.

Brālītim vai elpa aizrāvās.

—     Vai tu aiztaisīji vannas istabā krānu? —• viņš vaicāja.

Karlsons pašķieba galvu un mīlīgi raudzījās uz Brālīti.

—   Mini trīs reizes — vai es to darīju vai ne?

Brālītis atvēra durvis uz priekšnamu, jā, Karlsons bija teicis patiesību. Lielie plūdi bija sākušies. Vannas istaba un priekšnams bija ūdens pārplūdināti, tur, ja vēlējās, varēja plunčāties.

Karlsons to vēlējās. Viņš ar abām kājām uzreiz ielēca ūdenī. .

—      Ho, ho! Dažas dienas notiek tikai joki un jf)ki! — viņš sauca.

Bet, kad Brālītis bija aizgriezis vannas istabā krānu un izlaidis ūdeni no pārpilnās vannas, viņš noslīga uz krēsla priekšnamā un izmisis raudzījās postījumā.

—     Ak vai, ko tagad teiks māmiņa? — viņš pukstēja.

Karlsons bija rimis šaudīties un nikni raudzījās uz Brālīti.

—      Nu, vai zini! Par ko tad tava māmiņa dusmosies? Par šo nieka ūdens lāsi, vai? — viņš vaicāja.

Viņš no jauna ielēca ūdenī, apšļakstīdams Brālīti.

—      Pavisam patīkams ūdentiņš! Tas var noderēt kāju peldēm. Vai tad tava māmuļa neatzīst kāju peldes?

Viņš atkal sāka lēkāt pa ūdeni, apšļakstīdams Brālīti.

—   Vai tad viņa nekad nemazgā kajas?

Vai tikai caurām dienām noņemas ar puķu podiem?

Brālītis neatbildēja. Viņam bija jādomā par ko citu. Beidzot viņš pietrūkās kājās. Ak, te taču viss, cik iespējams, jāsaslauka, iekams pārnāk māmiņa.

—   Karlson, mums jāpasteidzas… — viņš teica, pietrūcies no krēsla, tad izmetās virtuvē un ātri atgriezās ar pāris grīdas lupatām.

—   Karlson, palīdzi! — viņš sacīja. Bet Karlsona te vairs nebija. Karlsona nebija ne vannas istabā, ne Brālīša istabā, nef priekšnamā. Brālītis dzirdēja motora dūkoņu aiz loga. Viņš pieskrēja pie loga un redzēja, ka garām aizšāvās kaut kas līdzīgs apaļai desai.

—   Lidojoša muca vai kas cits, — Brālītis murmināja.

Nē, nekāda lidojoša muca, tur tikai Karlsons lidoja uz savu zaļo namiņu augšā uz jumta.

Tagad Karlsons bija pamanījis Brālīti. Viņš laidās lejup un aiztraucās gar logu, ka nošņāca vien. Brālītis viņam dedzīgi māja ar grīdas lupatu, un Karlsons māja pretī ar apaļo roķeli.

—   Ho, ho! Te nāk desmit tūkstošu Karlsons, ho, ho! — viņš sauca.

Un projām viņš bija. Brālītis devās priekšnamā, turēdams katrā rokā pa lupatai, lai uz- slaucītu priekšnamā grīdu.

KARLSONS ATCERAS, KA VIŅAM IR DZIMŠANAS DIENA

Karlsonam palaimējās, ka viņš bija pazudis, iekams pārnāca māmiņa, jo viņa nudien ļoti saskaitās gan par pelargoniju, gan par plūdiem, lai gan Brālītis bija paguvis lielāko slapjumu uzslaucīt.

Māmiņa tūliņ saprata, kas te bija rīkojies, un to visu pastāstīja tētim, kad viņš pārnāca pusdienās.

—    Zinu, ka tas nav labi, jo es pati vairāk vai mazāk sāku pierast pie Karlsona, bet dažreiz man liekas — es pati būtu ar mieru samaksāt desmittūkstoš kronu, lai tiktu no viņa vaļā, — māmiņa sūkstījās.

—    Fui, māmucīt! — Brālītis izsaucās.

—    Labi, tagad par to vairs nerunāsim, kad cilvēki ēd, viņiem jājūtas labi, — māmiņa nosprieda.

Māmiņa allaž mēdza sacīt: «Kad cilvēki ēd, viņiem jājūtas labi.» Tā domāja arī Brālītis. Un labi viņi tiešām jutās, tā sēdēdami visi kopā pie galda un ēzdami, un tērzēdami. Brālītis vairāk tērzēja nekā ēda, it īpaši, ja pasniedza vārītu mencu vai dārzeņu zupu, vai siļķu kotletes. Bet šodien viņi ēda teļa kotletes un dārza zemenes, un tas notika tāpēc, ka pašlaik bija sākušās vasaras brīvdienas un Bose un Beta brauks prom. Bose uz burinieku skolu, Beta uz kādu lauku māju, kur ir zirgi. Tad jau nu viņiem jāsarīko neliels atvadu mielasts. Māmiņai dažreiz patika rīkot mielastus.

—    Bet tu, Brālīt, nebēdājies, mēs arī brauksim prom, māmiņa, tu un es, — tētis sacīja.

Tad viņš pateica svarīgās, jaunās ziņas. Māmiņa bijusi ceļojumu birojā un pasūtījusi biļetes braucienam ar tieši tādu kuģi, kādu Brālītis bija redzējis laikrakstā. Pēc vienas nedēļas viņi dosies ceļā un ar balto kuģi braukās pa dažādām ostām un pilsētām.

—    Vai tas nebūs jauki? — māmiņa vaicāja. Viņa vaicāja tētim, vaicāja Bosem, vaicāja Be- tai… — Vai tas nebūs jauki, Brālīt?

—    Nu jā, — Brālītis atteica. Protams, tas būtu jauki. Tomēr kaut kas viņam nelikās jauki — tās bija domas par Karlsonu. Kā gan viņš var pamest Karlsonu vienu tieši tagad, kad viņš tam nepieciešams? Brālītis par to bija domājis visu laiku, slaucīdams lielo plūdu ūdeni. Kaut arī Karlsons nebija nekāds spiegs, bet tikai Karlsons, tomēr varēja notikt kaut kas nejauks, ja cilvēki sāks viņu medīt, lai nopelnītu desmittūkstoš kronu. Ej nu sazini, ko visu var izdomāt, varbūt ielikt Karlsonu sprostā un izstādīt Skan- senā vai izdomāt vēl kaut ko briesmīgāku. Visādā ziņā viņi tam nejaus dzīvot mazajā namiņā uz jumta, tas bija skaidrs.

Tāpēc Brālītis nolēma palikt mājās un sargāt Karlsonu. To viņš pamatīgi izskaidroja, sēdēdams pie galda un košļādams teļa kotleti.

Bose sāka smieties.

—    Karlsons izstādīts sprostā Skansenā … ai, ai! Padomā, Brālīt, ja tu ar savu klasi aizbrauksi uz turieni un apskatīsi dzīvniekus, tad ieraudzīsi izkārtni ar uzrakstu: ledus lāči, aļņi, vilki, ūdri un Karlsons.

—   Tss, — Brālītis čukstēja.

Bose tikai smējās.

—    «Karlsons. Šim dzīvniekam nedrīkst dot ēdamo» — iedomājies, kā par šādu uzrakstu dusmotos Karlsons!

—   Tu nudien esi muļķis! — Brālītis izsaucās.

—    Bet, Brālīt, ja tu negribi braukt mums līdzi, tad arī mēs nevaram braukt, — māmiņa aizrādīja. — To taču tu saproti.

—   Protams, jūs varat. Es saimniekošu ar Karlsonu.

289

—    Ho, ho, un applūdināsiet visu māju un izsviedīsiet pa logu visas mēbeles, — Beta iebilda.

10 — 1026

—   Tu esi muļķe! — Brālītis atcirta.

Šoreiz pie pusdienu galda nemaz nebija tik jauki kā parasti. Lai gan Brālītis bija mīļš un labsirdīgs puisītis, tomēr reizēm viņš kļuv^ iecirtīgs. Šoreiz viņš bija ciets kā krams un nevēlējās klausīties nekādos aizrādījumos.

—    Paklau, mīļo puisīt.. — tētis iesāka. Tālāk viņš netika, jo tieši tajā brīdī bija dzirdams, ka kaut kas iekrīt vēstuļu kastītē. Beta, pat ne- palūgusi atļauju, pietraucās no galda un metās ārā. Viņa gaidīja vēstules no dažiem garmatainiem zēniem. Tāpēc viņa gribēja pirmā izskriet priekšnamā. Un tiešām, uz paklāja gulēja vēstule, bet tā nebija no Betas garmatainā zēna … gluži otrādi. Vēstuli bija rakstījis tētim tēvocis Jūlijs, kuram vispār nebija matu.

«— Kad cilvēki ēd, viņiem jājūtas labi, — Bose konstatēja, — un nav jāsaņem vēstules no tēvoča Jūlija.

Tēvocis Jūlijs bija tēva attāls radinieks un vienreiz gadā brauca uz Stokholmu, lai apmeklētu ārstu un apciemotu Svantesonu ģimeni. Tēvocis Jūlijs negribēja dzīvot viesnīcā, pēc viņa domām, tas iznākot pārlieku dārgi. Lai gan naudas viņam bija kā spaļu, tomēr to izdot viņš baidījās.

Neviens Svantesonu ģimenē sevišķi nepriecājās par tēvoča Jūlija apciemojumu. Vismazāk tētis. Bet māmiņa vienmēr teica:

—   Tu taču esi viņa vienīgais radagabals, un man viņa tiešām žēl. Mums jāizturas laipni pret tēvoci Jūliju.

Bet, kad tēvocis Jūlijs bija nodzīvojis pie viņiem dažas dienas un visu laiku kritizējis bērnus, nopēlis ēdienu un par itin visu sūdzējies, tad māmiņas pierē ievilkās rieva un viņa kļuva tikpat klusa un dīvaina, kāds bija tētis, tiklīdz durvis parādījās tēvocis Jūlijs. Bose un Beta no viņa vairījās un, kamēr viesojās tēvocis Jūlijs, gandrīz nekad nebija mājās.

—   Vienīgi Brālītis izturas pret viņu laipni, — māmiņa vienmēr sacīja. Bet pat Brālīti tēvocis nogurdināja, un tēvoča pēdējā apciemojuma laikā Brālītis bija viņu uzzīmējis savā zīmējumu blokā un zem attēla parakstījis: «Viņš ir muļķis.»

Tēvocis Jūlijs, ieraudzījis attēlu, ifeica:

—   Sitas nav nekāds lāga zirgs!

Nē, tēvocim Jūlijam nekas nelikās labs diezgan. Viņš nebija nekāds patīkamais viesis, un, kad viņš beidzot sasaiņoja ceļasomu un aizbrauca uz Rietumjetlandi, likās — visa māja uzreiz atplauktu un tajā skanētu klusa, jautra melodija, — tā šķita Brālītim. Visi kļuva asprātīgi un līksmi, it kā būtu noticis kaut kas patīkams, lai gan tikai nabaga tēvocis Jūlijs bija aizbraucis uz mājām.

Bet tagad viņš atbrauks, tā bija rakstīts vēstulē, un paliks vismaz divas nedēļas, tas jau būšot pavisam jauki, viņš rakstīja, viņa ārsts teicis, ka viņam nepieciešama masāža un ārstēšana, jo rītos viņa kauli esot pavisam stīvi.

—   Ak jā, un tā nu mūsu brauciens izput, — māmiņa piebilda. — Brālītis negrib braukt mums līdzi, un ciemos atbrauks tēvocis Jūlijs!

Dot tad tētis uzsita ar dūri pa galdu un teica, ka viņš nū gan braukšot un paņemšot līdzi arī māmiņu, kaut vai viņām tā būtu jānozog. Brālītis varot braukt līdzi vai palikt mājās, kā viņam tīkot, un tēvocis Jūlijs varot atbraukt un dzīvot viņu dzīvoklī pēc sirds patikas vai arī palikt Rietumjetlandē, taču tētis došoties braucienā, kaut vai te ierastos desmit tēvoči Jūliji!

—   Nu jā, tad mums kas jāizdomā, — māmiņa ierunājās.

Un, kad viņa bija izdomājusi, tad sacīja, ka pajautāšot tai Bokas jaunkundzei, kura viņiem palīdzējusi, kad māmiņa rudenī bija saslimusi, varbūt viņa atnākšot un aprūpēšot… divus tiepīgus vecpuišus, proti, Brālīti un tēvoci Jūliju.

—    Un trešo tiepīgo vecpuisi, ko sauc par Karlsonu, — tētis piemetināja. — Neaizmirsti Karlsonu, kas te augām dienām šaudīsies iekšā un ārā.

Bose tā sāka smieties, ka gandrīz novēlās no krēsla.

—   Mājāzis un tēvocis Jūlijs, un Karlsons, kas dzīvo uz jumta, — tā nu gan būs jauka sabiedrība!

—         Un Brālītis arī, neaizmirsti viņu, — Beta brīdināja.

Viņa satvēra Brālīti un domīgi raudzījās viņa acīs.

—         Padomā tikai, ka pasaulē ir tādi kā Brālītis, — viņa sacīja. — Viņš labāk paliek mājās ar Alājāzi un tēvoci Jūliju, un Karlsonu nekā brauc briesmīgi jaukā ceļojumā kopā ar tēti un māmiņu.

Brālītis raisījās no viņas vaļā.

—        Ja cilvēkam ir sirdsdraugs, tad viņam tas jāpieskata, — viņš sapīcis atbildēja.

Nedomājiet, ka Brālītis nesaprata, kāda kņada sāksies! Pavisam traka kņada ar Karlsonu, kas laidelēsies tēvocim Jūlijam gar ausīm, un Bokas jaunkundzi, ak jā, tiešām nepieciešams, lai kāds paliktu mājās un daudzmaz visu pieskatītu.

—         Un tas būšu es, vai saproti, Bimbo? — Brālītis sacīja. Tas notika, kad viņš jau atradās savā istabā un bija iekāpis gultā, bet Bimbo šņā- kuļoja blakām gultai grozā.

Brālītis pastiepa roku un pakutināja Bimbo kaklu zem saites.

—         Labākais būs tagad gulēt, lai visu varētu paveikt, — viņš sacīja.

Bet tad uzreiz atskanēja motora dūkoņa un pa logu ielidoja Karlsons.

—        Jā, tas nu gan ir jauki, — viņš teica. — Par visu tev, cilvēkam, jādomā pašam! Neviens tev nekā nepalīdz atcerēties!

Brālītis piecēlās gultā sēdus.

—    Ko tad atcerēties?

—         Ka šodien ir mana dzimšanas diena! Augu dienu bija mana dzimšanas diena, bet es to neatcerējos, tāpēc ka neviens man to neatgādināja, mani apsveikdams.

— Ej nu, kā tad tava dzimšanas diena var būt astoņpadsmitajā jūnijā? Cik man zināms, tā bija tieši pirms lieldienām!

—        Jā, tas bija toreiz, — Karlsons atteica. — Bet visu laiku taču nav jānoņemas ar senajām dzimšanas dienām, ja var izvēlēties citu laiku. Astoņpadsmitais jūnijs ir laba dzimšanas diena, vai var būt kādi iebildumi?

Brālītis smējās.

—        Nu, labi, manis pēc svini savu dzimšanas dienu, kad vien tev patīk.

—        Un tad, tad man jāsaņem dāvana, — Karlsons mīlīgi pašķieba galvu.

Brālītis domīgs izkāpa no gultas. Nemaz nebija viegli sameklēt Karlsonam kādu dāvanu, taču viņš pamēģinās.

—   Es paraudzīšos atvilktnēs, — viņš teica.

—        Jā, dari to, — Karlsons atbildēja un stāvēja gaidīdams. Tad viņš pamanīja puķu podu, kurā bija iestādījis persika kauliņu, tūdaļ viņš pieskrēja pie poda, iegrūda pirkstu zemē un izvilka kauliņu.

Man jāparaugās, cik liels tas izaudzis. Ai, man liekas — tas varen pastiepies, — viņš teica.

Pēc tam atkal žigli iebāza kauliņu atpakaļ un noslaucīja netīros pirkstus gar Brālīša pidžamu.

—        Pēc divdesmit gadiem tev te būs lieliski, — viņš teica.

—    Kā tā? — Brālītis brīnījās.

—         Tad tu diendusā varēsi atgulties persika koka ēnā, lieliski, vai ne, bet gultu gan vajadzēs iznest ārā. Kopā ar persika koku nevar turēt daudz mēbeļu … nu, vai atradi kādu dāvanu?

Brālītis pastiepa vienu no savām automašī- nītēm, bet Karlsons skurināja galvu, tā nederēja. Brālītis izmēģināja gan loto spēli, gan turziņu,

pilnu ar akmeņoglēm, bet Karlsons tikai skurināja galvu. Tad Brālītis saprata, ka Karlsons vēlas viņa pistoli! Tā atradās pa labi dziļi rakstāmgalda atvilktnē sērkociņu kastītē. Tā bija pati mazākā un smalkākā pistole pasaulē. Tētis to bija pārvedis Brālītim no kāda ārzemju ceļojuma, un Kristers un Gunila vairākas dienas pukojās, jo tādas pistoles viņi vēl nebija redzējuši. Tā izskatījās gluži kā īsta pistole, lai gan bija tik maziņa, un, kad ar to šāva, tad bija tāds sprakšķis, it kā šautu ar īstu pistoli. Tētis teica, ka nudien nevarot saprast, kā tāds mazs daiciņš varot izdot tādu skaņu.

— Esi piesardzīgs, nestaigā apkārt un nebiedē cilvēkus, — tētis aizrādīja, ielikdams Brālīša rokā mazo pistoli.

Zināmu apsvērumu dēļ Brālītis nebija pistoli rādījis Karlsonam. Pēc viņa paša domām, tā ne-

bija laba rīcība un galu galā arī veltīga, jo Karlsons vakar, rakņādamies Brālīša atvilktnēs, pats bija atradis pistoli.

Arī Karlsons atzina, ka pistole ir ļoti smalka. «Varbūt tieši tāpēc viņam šodien ir dzimšanas diena,» Brālītis nodomāja un, klusi nopūzdamies, izvilka sērkociņu kastīti.

—   Man ir gods apsveikt tevi dzimšanas dienā, — viņš teica.

Karlsons vispirms iekliedzās, tad pietraucās pie Brālīša un viņu karsti nomutēja uz abiem vaigiem, pēc tam attaisīja sērkociņu kastīti un nošņākdamies izvilka ārā pistoli.

—   Tu, Brālīt, esi vislabākais sirdsdraugs pasaulē, — viņš teica, un tad Brālītis uzreiz jutās tik līksms, it kā viņam būtu simtiem pistoļu, un viņš no visas sirds novēlēja Karlsonam šo savu vienīgo, jo tā acīmredzot Karlsonam ļoti patika.

—   Vai saproti, man tā tiešām vajadzīga, man tā vajadzīga vakaros, — Karlsons sacīja.

—   Kāpēc? — Brālītis nemierīgi vaicāja.

—   Kad es guļu un skaitu aitas, — Karlsons atbildēja.

Karlsons dažreiz sūdzējās Brālītim par sliktu miegu.

—   Naktīs es guļu kā akmens un priekšpusdienās arī, — viņš stāstīja, — bet pēcpusdienās svaidos pa gultu bez miega un bieži vien arī vakaros.

Tāpēc Brālītis viņam bija iemācījis tādu stiķi. Ja cilvēks nevar aizmigt, tad tikai jāaizver acis un jāiedomājas, ka redz daudzas aitas lecam pāri žogam. Visas šīs aitas jāskaita, kad tās lec tieši pār žogu, tad cilvēks kļūst miegains un uzreiz aizmieg.

—   Saproti, šovakar es nevarēju aizmigt, —

Karlsons sacīja. — Tad es gulēju un skaitīju aitas. Bet viena nejauka aita negribēja lēkt pāri žogam, neparko negribēja, — Karlsons klāstīja.

Brālītis smējās.

—    Kāpēc tā negribēja lēkt?

—    Tikai lai niekotos un jārētos, — Karlsons atbildēja. — Tā stāvēja pie žoga sabozusies un negribēja lēkt. Un tad es iedomājos, bijusi man bistole, tad nu gan es viņu iemācītu lēkt, un atcerējos, ka Brālīša rakstāmgalda atvilktnē ir tāda bistole, un atcerējos arī, ka šodien ir mana dzimšanas diena, — Karlsons stāstīja, jūsmīgi glaudīdams pistoli.

Pēc tam Karlsons gribēja pamēģināt šaut ar savu dzimšanas dienas dāvanu.

—    Sprādzienam jāskan, un man jāpriecājas manā dzimšanas dienā, citādi es nepiedalos.

Bet šoreiz Brālītis noteikti pretojās.

—    Nekādā ziņā! Tad jau mēs sacelsim kājās visu māju.

Karlsons paraustīja plecus.

—    Nu, un tad? Tā pavisam parasta lieta. Viņi taču var iemigt no jauna, tā man liekas. Ja viņiem pašiem nav aitu, ko skaitīt, lai skaita manas aitas.

Tomēr Brālītis nepiekrita tādam izmēģinājuma šāvienam, un Karlsons izdomāja ko citu.

—     Labi, aizlaidīsimies pie manis. Man taču jāsagatavo dzimšanas dienas mielasts … starp citu, vai jums ir kāda torte?

Brālītim bija jāatzīstas, ka tortes mājās nav, un, kad Karlsons par to ieņerkstējās, Brālītis aizrādīja, ka tā ir parasta lieta.

—    Torte nav nekāda parasta lieta, •— Karlsons stingri noteica. — Nu, mēģināsim iztikt ar maizītēm. Ej un paņem visas, cik ir.

Un Brālītis ielavījās virtuvē un atgriezās, stiepdams veselu kaudzi maizīšu. Kādreiz māmiņa bija viņam atļāvusi dot Karlsonam maizītes, ja tas esot nepieciešams. Un šoreiz tas tiešām bija nepieciešams.

Toties māmiņa nebija atļāvusi viņam laisties augšā uz jumta pie Karlsona, taču Brālītis to nudien bija aizmirsis, un, ja kāds viņam to aizrādītu, viņš tikai brīnītos. Brālītis bija paradis lidot ar Karlsonu un jutās pavisam drošs, viņam pat nekutēja pakrūtē, kad viņš izlaidās ārā pa logu un uzšāvās augšā uz jumta pie Karlsona namiņa.

Visā pasaulē nav tādu jūnija vakaru kā Stokholmā. Itin nekur citur debesis nezaigo tik bil- numaini, itin nekur citur nav tik jauka mijkrēšļa, tik burvīga un zila. Un šajā zilajā mijkrēslī pilsēta paceļas pār blāvajiem ūdeņiem, it kā tā būtu iznirusi no kādas teiksmas un nemaz nebūtu īstenībā.

Šādi vakari ir tieši kā radīti mielastam uz Karlsona namiņa kāpnēm. Brālītis gan nekā daudz nemanīja no debesu zilgmes un vakara burvīgā mijkrēšļa, un Karlsons vispār par kaut ko tādu nelikās ne zinis. Bet, kad nu viņi tā sēdēja, ēzdami maizītes un piedzerdami sulu, tad vismaz Brālītis juta, ka šis vakars nav līdzīgs citiem vakariem. Un Karlsons atzina, ka Brālīša māmiņas maizītes nav līdzīgas citām maizītēm.

«Karlsona namiņš arī nav līdzīgs nevienam citam namiņam pasaulē,» Brālītis domāja. Nekur citur nav tik jaukas istabiņas tik brīnišķīgā vietā un ar tādu skatu, un nekur citur nav tik daudz dažādu priekšmetu un mantu vienā vietā!

Karlsons bija gluži kā vāvere, viņš pieblīvēja pilnu savu mājokli. Brālītis nezināja, kur viņš visas šīs mantas atrod, bet vienmēr te nāca klāt jaunas. Lielāko daļu mantu Karlsons sakāra uz vadžiem gar sienām, lai vieglāk varētu noņemt.

—   Daiktiem jābūt pa kreisi un priekšmetiem pa labi, — Karlsons bija paskaidrojis Brālītim. Starp daiktiem.un priekšmetiem Karlsonam bija arī divas smalkas gleznas, uz kurām Brālītim patika raudzīties. Karlsons pats tās bija uzgleznojis. Vienā gleznā bija attēlots gailis, un tā saucās — «Ļoti vientuļa sarkana gailīša portrets», otrā gleznā bija attēlota lapsa, un glezna saucās — «Manu trusīšu portrets». Trusīšus gan nevarēja redzēt, jo viņi bija lapsas vēderā, tā Karlsons paskaidroja.

— Ja man iznāks laiks, es uzzīmēšu arī nejauko aitiņu, kas negrib lēkt pār žogu, — Karlsons stāstīja, piestūķējis pilnu muti ar maizītēm.

Bet Brālītis gandrīz viņā neklausījās, pār viņu plūda visas vasaras vakara skaņas un smaržas, un viņš bija gandrīz vai apreibis. Viņš juta ziedošo liepu smaržu un dzirdēja kaut kur tālu di- poņu pret ielas akmeņiem, šajā jaukajā jūnija vakarā cilvēki pastaigājās pa ielām, un Brālītim dipoņa šķita tik vasarīga. No apkārtējām mājām šalca balsis, vakars bija tik rāms, un visu varēja sadzirdēt, cilvēki tērzēja un dziedāja, un strīdējās, un kliedza, un smējās, un pat raudāja, un nezināja, ka augšā uz jumta sēž kāds puisēns un klausās šajās skaņās gluži kā mūzikā.

«Nē, viņi nezina, ka es sēžu te augšā kopā ar ' Karlsonu un ēdu maizītes un man ir tik labi,» Brālītis apmierināts domāja.

—   Ieklausies manos varenajos zagļos, — Karlsons aizrādīja.

—    Kādos? … Vai tu domā Filli un Rulli? — Brālītis vaicāja.

—   Jā, citu zagļu man nav, cik es zinu, — Karlsons atbildēja.

Brālītis arī pazina Filli un Rulli. Tie bija paši nejaukākie blēži visā Vasas pilsētā un zaglīgi kā žagatas. Tāpēc arī Karlsons viņus sauca par varenajiem zagļiem. Pērngad kādā vakarā viņi bija ielauzušies Svantesonu ģimenes dzīvoklī, lai to apzagtu, bet tad Karlsons bija notēlojis spoku un zagļus tā izbiedējis, ka viņi to laikam garr atceras vēl tagad. Toreiz viņi nedabūja paņemt līdzi pat ne sudraba karotīti.

Bet, kad Karlsons tagad dzirdēja zagļus, viņš piecēlās un nopurināja maizes drupačas.

—    Domāju", ka labākais būs viņus laiku pa laikam pabiedēt. Citādi viņi vazājas apkārt un pievāc svešas mantas, — viņš sacīja.

Un tad viņš joza pa jumtu prom uz gaisa lūciņu. Brālītis nekad nebija redzējis, ka ar tādam īsām kājelēm var tik ātri paskriet. Jebkuram cilvēkam būtu grūti turēties Karlsonam līdzi, un Brālītis nebija radis skriet pa jumtu, tomēr joza aiz Karlsona, cik aši vien spēja.

—    Šie varenie zagļi ir briesmīgi, — Karlsons skriedams sacīja. — Ja es kaut ko nočiepju, tad par to samaksāju ar piecām ērām, jo esmu visgodīgākais cilvēks pasaulē. Bet tagad manas piecēru monētas drīz izbeigsies, un nezinu, kur lai izrauju citas.

Filles un Rullēs logs bija atvērts, bet tam priekšā aizvilkti aizkari, un aiz tiem bija dzirdams, ka abi vīri pilnā kaklā smejas.

—    Paraudzīsimies, par ko viņi tā priecājas, — Karlsons sacīja un pavilka mazliet aizkarus, lai

varētu redzēt iekšā. Brālītis arī drīkstēja paskatīties un netīrajā istabā ieraudzīja Filli un Rulli. Viņi gulēja garšļaukus uz grīdas, un viņu priekšā bija izplāts laikraksts, laikam tas viņus tā uzjautrināja.

—   Desmittūkstoš kronu, tas nu gan būs šņā- piens!

—   Un viņš te lidinoties apkārt Vasas pilsētā, piķis un zēvele, — Fille kliedza un aiz smiekliem vai aizrijās.

—   Paklau, Fille, man zināms kāds cilvēks, kas drīz vien nopelnīs desmittūkstoš kronu, ha, ha, ha, — Rullē lielījās.

—   Vadzi, Rullē, man arī zināms kāds, kas notvers mazu, baigu spiegu, ho, ho, ho! — Fille atbildēja.

Brālītis, dzirdot šos vārdus, aiz bailēm nobālēja, bet Karlsons smīkņādams teica:

—   Bet es zinu kādu, kas mazliet pajārēsies, — un, to teikdams, Karlsons izšāva no pistoles.

Sprādziens atbalsojās pār jumtiem, un Karlsons kliedza:

—   Atveriet, policija!

Istabelē Rullē un Fille pietrūkās kājās, it kā viņiem būtu aizdegušās bikses.

—    Bulle, lej! — Fille kliedza.

Viņš gribēja sacīt — «Rullē, skrej», bet izbijies nevarēja skaidri izrunāt vārdus.

—   Aši srapī! — viņš kliedza, tad viņi abi paslēpās skapī, aizcirta durvis un vairāk nebija redzami. Taču tur iekšā Fille bailīgi sauca:

—   Rullēs un Filles nav mājās, varu jums to pateikt, viņu nav mājās, viņi izgājuši!

Vēlāk, kad Karlsons un Brālītis pārnākuši atkal sēdēja lievenītī, Brālītis bija nodūris galviņu un nemaz nepriecājās. Viņš saprata, cik grūti viņam būs pieskatīt Karlsonu un tādus cilvēkus, kādi ir Rullē Un Fille. Turklāt Bokas jaunkundze un tēvocis Jūlijs … ai, par to Brālītis pavisam bija aizmirsis Karlsonam pastāstīt.

—    Paklau, Karlson, — viņš uzņēma valodu, bet Karlsons viņā neklausījās. Viņš atkal bija ķēries pie maizītēm un sūca sulu no mazas, zilas krūzītes, kura kādreiz bija piederējusi Brālītim un kuru viņš bija uzdāvinājis Karlsonam tā pirmajā dzimšanas dienā pirms trim mēnešiem. Karlsons turēja krūzīti ar abām rokām, kā to mēdz darīt bērni, un tūliņ arī krūzīti izsvieda no rokām — tieši tā, kā tas notiek ar bērniem.

—   Vai! — Brālītis izsaucās, jo krūzīte bija ļoti jauka un žēl būtu to saplēst. Krūzīte nesaplīsa. Tieši tai brīdī, kad tā ripoja garām Karlsona kājām, Karlsons to veikli uzķēra ar kājas lielajiem pirkstiem. Kājās viņam gan bija zeķes, bet no tām kā īsas, melnas desiņas līda arā lielie pirksti.

—         Uzmini, kam ir vislielākie kāju pirksti pasaulē, — Karlsons teica.

Mīlīgi viņš raudzījās uz īsajām, melnajām desiņām un uzjautrinājās, gan bāzdams ārā, gan vilkdams iekšā tās pa zeķu caurumiem.

—        Paklau, Karlson … —- Brālītis atkal ierunājās, bet Karlsons viņu pārtrauca.

_ — Tu proti rēķināt. Ja es esmu vērts desmittūkstoš kronu, kā tu domā, cik vērti ir mani kāju lielie pirksti?

Brālītis smējās.

—   To es nezinu. Vai tu domā tos pārdot?

—        Jā. Tev. Tu tos dabūsi diezgan lēti, jo tie ir lietoti. Un… — viņš mazliet domīgi piebilda, — … tā kā maķenīt netīri.

—        Tu esi jucis! Tu taču nevari iztikt bez kāju lielajiem pirkstiem, — Brālītis atbildēja.

—         To jau es nemaz neteicu. Tie joprojām būs pie manām kājām, bet piederēs tev. Es tos tikai tev aizdošu, — Karlsons atteica.

Viņš ielika kājas Brālīša klēpī, lai Brālītis saprastu, ka lielie pirksti it kā jau pieder viņam, un pārliecinoši sacīja:

—         Padomā tikai, ikreiz, kad tu tos ieraudzīsi, tu teiksi: «Šie mazie, jaukie pirkstiņi ir mani!» Vai tas nav lieliski?

Bet Brālītis nemaz negribēja pirkt kāju lielos pirkstus. Viņš apsolīja, ka tāpat atdos Karlsonam visas piecēru monētas, kas atrodas krājkasē «sivēntiņš». Un beidzot viņš gribēja pateikt to, kas sakāms.

—         Paklau, Karlson, — vai tu vari iedomāties, kas mani pieskatīs pa to laiku, kamēr tētis un māmiņa būs projām?

—    Es domāju, ka pats labakais bērnu pieskatītājs pasaulē, — Karlsons atbildēja.

—    Vai tu domā pats sevi? — Brālītis vaicāja, lai gan labi zināja, ka Karlsons domā tieši sevi. Un Karlsons piekrizdams pamāja.

—    Ja tu man vari parādīt vēl labāku bērnu pieskatītāju, tad dabūsi piecas ēras,

—     Bokas jaunkundze, — Brālītis paskaidroja. Viņš baiļojās, ka Karlsons saskaitīsies tāpēc, ka māmiņa bija aicinājusi Bokas jaunkundzi, lai gan tepat tuvumā dzīvoja pats labākais bērnu pieskatītājs pasaulē. Taču Karlsons, kā par brīnumu, likās sajūsmināts un sprigans.

—    Ho, ho, ho, ho! — viņš tikai izsaucās.

—    Ko tu ar to gribi teikt? — Brālītis jautāja.

—    Ja es saku — ho, ho, tad arī saku — ho, ho, — Karlsons atbildēja, spulgām acīm raudzīdamies Brālītī.

—    Un vēl atbrauks tēvocis Jūlijs. Viņš ies pie ārsta, jo rītos viņa kauli esot stīvi, — Brālītis sacīja.

Un tad viņš pastāstīja, cik nepatīkams esot tēvocis Jūlijs, ka viņš visu laiku dzīvošot pie viņiem, kamēr tētis un māmiņa braukāšot apkārt ar balto kuģi, un Bose un Beta arī būšot projām. •

—    Nemaz nezinu, kā tas būs, — Brālītis bailīgi noteica.

—    Ho, ho, viņi pieredzēs divas tādas nedēļas, kuras nekad neaizmirsīs.

—    Vai tu to saki par tēti un māmiņu, un Bosi, un Betu? — Brālītis vaicāja.

—    To es saku par Mājāzi un tēvoci Jūliju, — Karlsons atbildēja.

Tad Brālītis vēl vairāk izbijās, bet Karlsons mierinādams pliķēja Brālīša vaidziņu.

—   Mieru, tikai mieru! Mēs ar viņiem jauki rotaļāsimies, jo mēs esam visjaukākie rotaļbiedri pasaulē — vismaz es.

Tad viņš izšāva Brālītim pie pašas auss, un Brālītis aiz bailēm palēcās gaisā.

—   Un šim nabaga tēvocim Jūlijam nemaz nevajadzēs iet pie ārsta, to visu nokārtošu es, — Karlsons apgalvoja.

—    Kā tad tā? Tu taču nemaz nezini, kas jādara, ja cilvēkam ir stīvi kauli, — Brālītis aizrādīja.

—    Ak es nezinu? Galvoju, ka padarīšu tēvoci Jūliju veselu un kustīgu kā medību suni… ir trīs paņēmieni.

—   Kas tie ir par paņēmieniem? — Brālītis aizdomu pilns vaicāja.

—   Iranizēt, jandalēt un figurēt, citi paņēmieni nav vajadzīgi, — Karlsons noteica.

Brālītis bailīgi lūkojās apkārt, jo visās mājās cilvēki sāka bāzt galvas ārā pa logiem, lai pa- raudzītos, kas šāvis, turklāt Brālītis pamanīja, ka Karlsons no jauna pielādē pistoli.

—   Nē, nē, Karlson, vairāk nešauj! — Brālītis aizrādīja.

—   Mieru, tikai mieru, — Karlsons atteica. — Vadzi, — viņš tad piebilda, — es te sēdu un prātoju par kaut ko. Vai tev neliekas, ka arī Mājāža kauli ir mazliet pastīvi?

Pirms Brālītis paguva atbildēt, Karlsons gavilēdams pacēla pistoli un izšāva. Sprakšķis bija tik skaļš, ka atbalsojās pār jumtiem. No apkārtējām mājām skanēja gan baiļu pilnas, gan dus-

migas balsis, un kāds ieminējās par radiopoli- ciju. Tad Brālītis nobijās līdz nāvei, bet Karlsons mierīgi sēdēja, košļādams pēdējo maizīti.

— Par ko viņi tā uztraucas? Vai tad viņi nezina, ka šodien ir mana dzimšanas diena? — Karlsons sacīja.

Pēc tam viņš norija maizīti. Un tad sāka dziedāt. Dziedāja mazu, līksmu dziesmiņu, kas šajā vasaras vakarā skanēja tik jauki.

Sprādzienam ir jāskan, un priecīgs gribu būt,

Tralā bose, bise, base, bums fallerā!

Uz galda jābūt maizītēm, lai līksms varu kļūt,

Tralā bose, bise, base, bums!

Lai skan heisā, hopsā, bumpsl

Visiem jāmīl mani, bums!

Tralā, ho, ho, ho!

Tralā, ho, ho, ho!

Tralā bose, bise, base, bums!

KARLSONS IR VISLABĀKAIS SKOLNIEKS KLASĒ

Tētis un māmiņa aizbrauca ceļojumā kādā vakarā, kad gāzās šausmīgs lietus, plakšķēdams sitās pret logu rūtīm un dārdināja jumtu notekās. Desmit minūtes pirms viņu aizbraukšanas, bet ne minūti agrāk, pa durvīm iebrāzās Bokas jaunkundze, slapja kā žurka un neganta kā vecs jūras laupītājs.

—   Beidzot! — māmiņa izsaucās. — Beidzot!

Viņa visu dienu bija gaidījusi un tagad kļuvusi nervoza, bet Bokas jaunkundze to nesaprata. īgni viņa sacīja:

,— Agrāk es nevarēju atnākt. Vainīga Frīda.

Māmiņai par daudz ko būtu vajadzējis parunāt ar Bokas jaunkundzi. Bet tagad tam vairs nebija laika, jo uz ielas jau gaidīja taksometrs.

—    Pats galvenais ir mūsu puisītis, — māmiņa izsaucās, un acīs viņai sariesās asaras. — Ak, cerams, ka mūsu prombūtnes laikā ar viņu nekas nenotiks.

—   Tur, kur atrodos es, tur nekas nenotiek, — Bokas jaunkundze paskaidroja, un tētis apgalvoja, ka viņš to saprotot. Viņš esot pārliecināts, ka viss noritēšot labi, un tad viņš atsveicinādamies apskāva Brālīti, tāpat arī māmiņa, pēc tam viņi izbrāzās.ārā, iemetās liftā… Un tā Brālītis palika viens ar Bokas jaunkundzi.

Viņa sēdēja pie virtuves galda, liela un smagnēja, un pikta, un ar lielajām, raupjajām rokām glaudīja slapjos matus. Brālītis bikli lūkojās uz viņu un mazliet pasmaidīja, lai izrādītos laipns. Viņš atcerējās to reizi, kad Bokas jaunkundze bija viņa dzīvoklī, cik ļoti viņš bija baidījies no viņas un kā sākumā jaunkundze viņam nemaz nebija patikusi. Taču šoreiz tā nebija, šoreiz gandrīz vai bija patīkami, ka viņa tur sēž. Un, kaut arī varbūt iznāks jandāliņš ar viņu un Karlsonu, Brālītis tomēr juta pateicību pret Bokas jaunkundzi, ka viņa bija atnākusi. Citādi māmiņa nekādā ziņā nebūtu ļāvusi viņam palikt mājās un pieskatīt Karlsonu. Tāpēc Brālītis jau pašā sākumā gribēja būt laipns pret Bokas jaunkundzi un pieklājīgi vaicāja:

—    Kā klājas Frīdai?

Bokas jaunkundze neatbildēja, viņa tikai iē- spurcās. Frīda bija Bokas jaunkundzes māsa. Brālītis viņu nekad nebija saticis, tikai dzirdējis par viņu. Dzirdējis diezgan daudz. No Bokas jaunkundzes. Bokas jaunkundze dzīvoja kopā ar Frīdu kādā mājā Freja ielā, bet likās — tā nebija nekāda jaukā dzīve. Brālītis saprata, ka Bokas jaunkundze dusmojas uz Frīdu, kura, pēc viņas domām, bija aušīga un jocīga. Sācies ar to, ka Frīda bija uzstājusies televīzijā un runājusi par spokiem, tas Bokas jaunkundzi ļoti kaitinājis. Bokas jaunkundze gan arī pati bija uzstājusies kādā TV pārraidē un rādījusi zviedru tautai, kā gatavo Hilduras Bokas gardo miksli, bet tas acīmredzot Frīdu nebija satriecis. Varbūt viņa joprojām bija aušīga un jocīga, tāpēc arī Bokas jaunkundze tā iespurcās, kad Brālītis apvaicājās par viņas māsu. Brālītis atkārtoja:

—    Kā klājas Frīdai?

—    Pateicos, viņai klājas labi, — Bokas jaunkundze atteica, vispirms kārtīgi nosmīkņājusi. — Viņa, nabadzīte, iegādājusies sev līgavaini!

Brālītis nezināja, ko atbildēt, bet kaut ko viņam vajadzēja sacīt, jo gribēja būt pieklājīgs, un tāpēc teica:

—    Vai Bokas jaunkundzei nav līgavaiņa?

To nu gan viņam laikam nevajadzēja teikt, jo Bokas jaunkundze pietrūkās no krēsla un tik strauji mazgāja traukus, ka ūdens šļakstīt šļakstījās.

—    Nē, paldies dievam. Un es tādu arī negribu. Visi jau nevar būt tik aušīgi kā Frīda.

Brītiņu viņa klusi mazgāja traukus, ka ziepju putas vien šļakstījās. Bet tad laikam kaut ko bija iedomājusies un nemierīgi pievērsās Brālītim.

—    Paklau, tas mazais, nejaukais zēns, ar kuru tu agrāk rotaļājies, ceru, ka tagad viņš te nenāks!.

Bokas jaunkundze nekad nebija sapratusi, ka Karlsons, kas dzīvo uz jumta, ir skaists un varen gudrs, un diezgan tukls vīrs pašos spēka gados, viņa domāja, ka viņš ir kāds Brālīša skolas biedrs un pavisam parasts puika. Ka viņš ir puika, kas var lidot, par to viņa nebija domājusi. Viņa domāja, ka zēni motoru var nopirkt jebkurā rotaļlietu veikalā, ja tikai viņiem ir pietiekami daudz naudas, un viņa pukojās, ka mūsu dienās bērnus izlutina ar tik dārgām rotaļlietām. «Drīz viņi jau bērnu dienās lidos uz Mēnesi.» viņa sacīja. Un par Karlsonu viņa teica: «Šis mazais, nejaukais, tuklais puišelis,» — bet, pēc Brālīša domām, tas nemaz nebija jauki sacīts.

—    Karlsons nav nejauks… — viņš iesāka, bet tieši tobrīd kāds zvanīja pie durvīm.

—  Ai, tur nāk tēvocis Jūlijs! — Brālītis izsaucās un aizskrēja atvērt durvis.

Taču tas nebija tēvocis Jūlijs, tas bija Karlsons. Pilnīgi izmircis Karlsons, kas stāvēja nelielā lietus ūdens peļķē un pārmetoši skatījās.

—    Kā gan tu domā, cik ilgi man vajadzētu lidot apkārt lietū un lādēties tikai tāpēc, ka tu esi aiztaisījis savu logu? — Karlsons purpināja.

—   Jā, bet tu taču teici, ka iesi gulēt, — Brālītis atbildēja, jo Karlsons tiešām tā bija teicis. — Es nudien nedomāju, ka tu atnāksi vēl šovakar.

—    Bet tev tā vajadzēja domāt, — Karlsons iebilda. — Tev vajadzēja domāt, ka varbūt viņš tomēr atnāks, šis mazais, mīļais Karlsons, ai, cik tas būtu jauki!, Jā, varbūt viņš atnāks, jo gribēs satikt Bokas jaunkundzi, tā tev vajadzēja domāt.

—   Un tu gribēji viņu satikt? — Brālītis bailīgi vaicāja.

—    Ho, ho, ho, ko tad tu domāji? — Karlsons vaicāja, un viņa acis staroja.

Brālītis, protams, saprata, ka pārāk ilgi viņam nelaimēsies atvairīt Karlsona un Bokas jaunkundzes satikšanos, tomēr nebija domājis, ka tas notiks jau šovakar. Viņš juta, ka jāaprunājas ar Karlsonu, bet tas tikpat kā medību suns metās uz virtuvi. Brālītis traucās aiz Karlsona un satvēra to pie piedurknes.

—    Paklau, Karlson, viņa domā, ka tu esi mans skolas biedrs, un lai viņa tā domā, — Brālītis sacīja.

Karlsons uzreiz apstājās. Tad viņa kaklā no- guldzēja, kā allaž, ja viņš par kaut ko priecājās.

—    Vai tiešām viņa domā, ka es eju skolā? — viņš līksmi vaicāja. Pēc tam vēl straujāk metās uz virtuvi.

Bokas jaunkundze dzirdēja, ka tuvojas soļi. Viņa taču gaidīja tēvoci Jūliju un brīnījās, kā vecs cilvēks var tā aulekšot. Gaidu pilna viņa pievērsās durvīm, lai ieraudzītu šo ātrskrējēju, bet, kad pa atvērtajām durvīm iebrāzās Karlsons, viņa tā novaidējās, it kā būtu ieraudzījusi čūsku. Čūsku, ko nekādā ziņā negrib redzēt savā virtuvē. Bet Karlsons to nesaprata. Ar vienu lēcienu viņš bija Bokas jaunkundzei klāt un dedzīgi lūkojās viņas noraidošajā sejā.

—   Kā tu domā, kas ir labākais skolnieks klasē? — viņš vaicāja. — Uzmini, kas ir pats labākais rēķinos un lasīšanā, un rakstīšanā, un… itin visos priekšmetos?

—   Ienākot parasti mēdz padot labdienu, — Bokas jaunkundze norādīja. — Un mani neinteresē, kas ir labākais skolnieks klasē. Katrā ziņā tu jau tas neesi.

—  Jā, padomā tikai, tieši es tas esmu, — Karlsons atcirta, bet tad apklusa un šķita kaut ko pārdomājam. — Vismaz rēķinos es esmu labākais, — laiciņu domājis, viņš drūmi piemetināja. Pēc tam paraustīja plecus. — Nu jā, pavisam parasta lieta, — viņš noteica un līksmi sāka lēkāt pa virtuvi. Viņš lēkāja ap Bokas jaunkun-

dzi un tad uzreiz sāka dziedāt jau pazīstamo dziesmu:

Sprādzienam ir jāskan, un priecīgs gribu būt…

—    Nē, Karlson, — Brālītis strauji izsaucās. — Nē, nē!

Tralā bose, bise, base, bums, fallerā… — Karlsons dziedāja. Un, kad viņš nonāca pie «fallerā», piepeši atskanēja blīkšķis un pēc tam kliedziens. Blīkšķis skanēja no Karlsona pistoles un kliedziens no Bokas jaunkundzes mutes. Brālītis vispirms domāja, ka viņa zaudējusi samaņu, jo noslīga krēslā un, acis aizvērusi, klusi sēdēja, tikai kad Karlsons nonāca pie «bises, bases, bums», viņa atvēra acis un nikni teica:

—    Ja tu vēlreiz to atkārtosi, es tev sadošu tādu būsi, basi, nejaukais puišeli, ka tu to nemūžam neaizmirsīsi.

Karlsons neatbildēja, viņš tikai pabāza apaļo rādītāja pirkstu zem Bokas jaunkundzes zoda un norādīja uz viņas skaisto saktu.

—    Tā nu gan ir jauka. Kur tu to nočiepi? — viņš vaicāja.

—    Bet paklau, Karlson, — Brālītis sauca, jo redzēja, cik neganta ir Bokas jaunkundze.

—    Tā… tā… tā ir vislielākā nekaunība, — viņa vervelēja, gandrīz vai zaudējusi valodu, bet tad iekliedzās: — Ārā, kad es tev saku! Arā!

Karlsons raudzījās uz viņu izbrīnā.

—    Jā jau, jā, tikai mieru, — viņš teica. — Es tikai vaicāju. Un, ja cilvēks pieklājīgi vaicā, tad viņamarī pieklājīgi atbild.

—   Arā! — kliedza Bokas jaunkundze.

—     Starp citu, — Karlsons teica. — Es vēl kaut ko gribētu zināt. Vai tev arī rītos kauli nav mazliet stīvi, un cik agri tu vēlētos, lai es tevi figurēju?

Bokas jaunkundze neganti raudzījās pēc kāda priekšmeta, ar kuru varētu izdzīt ārā Karlsonu, un Karlsons pakalpīgi aizskrēja, paķēra no kakta paklāju dauzāmo un ielika to Bokas'jaunkundzei rokās.

—   Ho, ho, ho! — viņš sauca, riņķodams pa virtuvi. — Ho, ho, ho, nu jau atkal sākas.

Bet Bokas jaunkundze nosvieda paklāju dauzāmo zemē. Viņa atcerējās, kas notika pagājušajā reizē, kad viņa dzenāja Karlsonu ar šo paklāju dauzāmo, un negribēja vairs pieredzēt to pašu.

Brālītis atzina, ka viss nebija sācies īsti labi, un domāja, cik ilgi Bokas jaunkundze, nezaudējot prātu, varēs noskatīties Karlsona riņķošanā pa virtuvi. Karlsonu pēc iespējas ātrāk vajadzēja dabūt laukā no šejienes. Un, kad Karlsons meta vienpadsmito apli, Brālītis viņu saķēra aiz apkakles.

—   Karlson, iesim manā istabā, — viņš lūdzoši sācīja.

Karlsons viņam sekoja, kaut arī ne visai labprātīgi.

—   Tas taču bija muļķīgi beigt rotaļu, kad viņa sāka atžirgt, — viņš teica. — Būtu es vēl kādu laiciņu turpinājis, tad viņa kļūtu līksma un sprigana gluži kā jūras lauva, esmu pārliecināts.

Viņš piegāja pie palodzes un, kā parasti, izrāva no puķu poda persika kauliņu, lai redzētu, cik daudz tas paaudzies. Arī Brālītis pienāca, lai paskatītos, un tā, stāvēdams blakām Karlsonam, uzlicis roku uz viņa pleca, Brālītis juta, cik Karlsons ir slapjš, laikam gan ilgi būs lidojis apkārt lietū.

—   Vai tev nesalst, ja esi tik slapjš? — Brālītis vaicāja.

Likās — Karlsons līdz šim par to nebija domājis, bet tagad to sajuta.

—    Skaidrs, ka man salst, — viņš atteica. — Bet vai tad par mani rūpējas? Vai tad kāds par to bēdājas, ja viņa labākais draugs ir izmir- cis un aiz aukstuma dreb, vai kāds rūpējas, lai viņš izģērbtos un viņa slapjās drēbes pakarinātu izžāvēt, bet viņam iedotu jauku, mīkstu peldmē- teli un aizietu un uzvārītu siltu šokolādi, un atnestu daudz maizīšu, apguldītu viņu un padziedātu skaistu, skumju dziesmiņu, lai viņš varētu aizmigt. Vai tā nav?

Pārmetoši viņš lūkojās uz Brālīti.

—   Nē, tā tas nav, — viņš drebošā balsī noteica un gandrīz vai sāka raudāt.

Tad Brālītis pūlējās izdarīt visu tā, kā bija teicis Karlsons. Grūtākais bija pierunāt Bokas jaunkundzi, lai viņa uzvāra Karlsonam šokolādi un iedod maizītes, viņai tagad nebija laika spa- roties pretī, jo viņa patlaban cepa cāli tēvocim Jūlijam, kurš varēja ierasties kuru katru brīdi.

—   Tu pats visu to vari izdarīt, — viņa sacīja. Un Brālītis to arī darīja. Pēc tam Karlsons, apaļš un sārts, sēdēja Brālīša gultiņā, uzvilcis mugurā Brālīša balto peldmēteli, dzēra šokolādi un ēda maizītes, un vannas istabā karājās viņa svārki un bikses, un apakšveļa, un tur žāvējās viņa zeķes un kurpes.

—   Skumju dziesmiņu tev nevajag dziedāt, bet tikai lūdz mani, lai es palieku pie tevis pa nakti, — Karlsons sacīja.

—    Un tu gribi palikt? — Brālītis jautāja.

Karlsons patlaban bija iebāzis mutē maizīti,

tāpēc nevarēja atbildēt, tikai ļoti sparīgi palocīja

galvu. Bimbo rēja. Viņam nepatika, ka Karlsons guļ Brālīša gultiņā. Bet Brālītis paņēma Bimbo klēpī un čukstēja viņa ausī:

—    Es varu gulēt uz dīvāna, vai saproti, un tavu groziņu mēs noliksim pie tā.

Bokas jaunkundze nez ar ko klaudzināja virtuvē, un Karlsons, to dzirdēdams, pūcīgi sacīja:

—   Viņa neticēja, ka esmu labākais skolnieks klasē.

—    Par to nemaz nav ko brīnīties, — Brālītis atbildēja. Viņš nu gan zināja, ka Karlsons neprot ne rēķināt, ne lasīt, ne rakstīt. Visvājāk viņam veicās ar rēķināšanu, lai gan viņš Bokas jaunkundzei bija teicis, ka tieši rēķinos esot pats labākais.

—    Tev vajadzētu pavingrināties. Vai gribi, es tev pamācīšu mazliet saskaitīšanu? — Brālītis runāja.

Karlsons tā nospurcās, ka izšāvās liela šokolādes strūkla.

—    Un tu varbūt gribi, lai es tev iemācu kādu delverību. Domā, es neprotu saskaitīšanu — vai tā tu domā?

Viņiem tomēr neiznāca laika skaitīšanai, jo tieši tai brīdī pie ārdurvīm atskanēja spalgs zvans. Brālītis saprata, ka tur zvana tēvocis Jūlijs, un traucās atvērt durvis Viņš labprātāk būtu saticis tēvoci Jūliju viens pats un domāja, ka Karlsons paliks gultā. Bet Karlsons nu gan tā nedomāja. Viņš brāzās aiz Brālīša, ap viņa kājām plandēja peldmēteļa malas.

Brālītis plaši atvēra ārdurvis, un aiz tām tiešām stāvēja tēvocis Jūlijs ar somu rokās.

—    Esiet sveicināts, tēvoci Jūlij… — Brālītis iesāka, bet tālāk netika. Tieši tajā brīdī atskanēja

briesmīgs blīkšķis, un tēvocis Jūlijs, zaudējis samaņu, nokrita uz grīdas.

—    Vai dieniņ, Karlson! — Brālītis izmisis izsaucās. Ak, cik ļoti viņš nožēloja, ka atdevis Karl- sonam pistoli. — Ko mēs tagad iesāksim? Kādēļ tu tā darīji?

—    Es salutēju, — Karlsons aizstāvējās. — Ja ierodas smalki viesi vai augstāki ierēdņi, vienmēr jāskan salūtam.

Brālītis jutās tik nelaimīgs, ka gandrīz sāka raudāt, Bimbo neganti rēja, un Bokas jaunkundze, kas arī bija dzirdējusi blīkšķi, atskrēja aizelsusies un, rokas vēcinādama, vaimanāja par nabaga tēvoci Jūliju, kas gulēja uz paklāja kā mežā izgāzta priede. Vienīgi Karlsons visu uzņēma pavisam mierīgi.

—   Mieru, tikai mieru, — viņš teica.

Viņš paķēra ūdens kannu, ar kuru Brālīša māmiņa mēdza aplaistīt puķes, un uzšļāca veselu ūdens šalti pār tēvoci Jūliju. Tas tiešām līdzēja. Tēvocis Jūlijs gausi vēra vaļā acis.

—    Lietus līst un līst, — viņš murmināja. Taču, ieraudzījis ap sevi visas satrauktās sejas, pavisam atmodās.

—    Kas… kas… šeit notiek? — viņš nikni izsaucās.

—    Salūts, lai gan dažam labam tas izdarīts gluži veltīgi, ja no tāda paģībst.

Bet nu par tēvoci Jūliju ņēmās rūpēties Bokas jaunkundze. Viņa nosusināja tēvoci, ieveda guļamistabā, kur viņš turpmāk dzīvos, un varēja dzirdēt, ka viņa klāstīja — tas nekrietnais, mazais zēns esot Brālīša klases biedrs, kuru tūdaļ vajadzētu izsviest ārā, tiklīdz viņš te parādoties.

—    Vai dzirdi? — Brālītis jautāja Karlsonam. — Apsolies, ka nekad vairs nesalutēsi.

—    Labi jau, labi, — Karlsons īgni atteica. — Tu, cilvēks, nāc un mēģini viesus maķenīt iepriecināt, bet neviens nemetas tev klāt, nenoskūpsta uz abiem vaigiem un nesauc, ka tu esi visjaukākais zēns pasaulē, kur nu! Visa jūsu varza ir tikai īgņas un rūgumķērnes.

Brālītis viņā neklausījās. Viņš stāvēja un klausījās tēvoča Jūlija žēlabās guļamistabā. Matracis esot par cietu, tēvocis Jūlijs sacīja, un gulta par īsu, un segas par plānām, jā, tūlīt bija manāms, ka ieradies tēvocis Jūlijs.

—   Viņš nav apmierināts ar gultu, — Brālītis teica Karlsonam. — Viņš ir apmierināts vienīgi pats ar sevi, tā man liekas.

—   Šos niķus es no viņa aši vien izdzīšu, ja tu manī mīļi palūgsi, — Karlsons atbildēja.

Taču Brālītis mīļi lūdza, lai Karlsons vispār liekoties mierā.

KARLSONS PALIEK NAKTI PIE BRĀLĪŠA

Pēc kāda laiciņa tēvocis Jūlijs sēdēja pie galda un ēda cāli, bet Bokas jaunkundze, Brālītis, Karlsons un Pimbo stāvēja viņam blakām un skatījās. «Tieši kā karalis,» Brālītis nodomāja. Skolotāja bērniem bija stāstījusi, ka agrāk ap karali vienmēr stāvējuši cilvēki, kad viņš ēdis.

Tēvocis Jūlijs bija tukls un ļoti augstprātīgs, un pašapmierināts, bet tādi paši laikam gan bijuši arī senie karaļi, Brālītis nosprieda.

—   Ved suni ārā, Brālīt! Tu zini, ka es neciešu suņus, — tēvocis Jūlijs teica.

—   Bet Bimbo taču nekā nedara. Viņš ir pavisam kluss un mīļš, — Brālītis aizrādīja.

Tad tēvocis Jūlijs savilka seju tik jocīgi, kā to darīja parasti, ja teica kaut ko nepatīkamu.

—         Ak tad šitā. Mūsdienu bērni pretojas, ja viņiem kaut ko aizrāda, tā gan… nevaru sacīt, ka man tas patiktu, — viņš runāja.

Karlsons līdz šim bija tikai raudzījies uz cāli, bet tagad ar domīgu skatienu pievērsās tēvocim Jūlijam. Ilgi viņš tā stāvēja, raudzīdamies uz tēvoci Jūliju.

—         Tēvoci Jūlij, — viņš beidzot ierunājās. — Vai tev kāds ir teicis, ka tu esi skaists un varen gudrs, un diezgan tukls vīrs pašos spēka gados?

Tik smalkus glaimus tēvocis Jūlijs nu gan nebija gaidījis. Viņš tiešām jutās sajūsmināts, tas bija skaidri redzams, lai gan viņš to negribēja izrādīt. Viņš tikai viegli iesmējās un teica:

—    Nē, to man neviens nav teicis.

—         Ak tad ne. Bet kā tad tavā paurī iezagusies šitāda muļķīga doma? — Karlsons vaicāja.

—         Vai dieniņ, Karlson!… — Brālītis pārmetoši teica, jo tagad viņam likās — Karlsons nudien ir nekaunīgs. Bet tad Karlsons saskaitās.

—         Vai dieniņ, Karlson, vai dieniņ, Karlson! — viņš izsaucās. — Ko tu visu laiku tā činksti, es taču nekā neesmu padarījis.

Tēvocis Jūlijs bargi paraudzījās uz Karlsonu, bet tad nolēma nelikties par viņu ne zinis. Viņš no jauna ķērās pie cāļa, un Bokas jaunkundze lūdza un piedāvāja ņemt vēl.

—   Ceru, ka jums garšo, — viņa sacīja.

Tēvocis iecirta zobus cāļa kājiņā, ka nokrauk-

šķēja, un.tad savā jocīgajā balsī sacīja:

—         Pateicos, labi! Lai gan šis cālis droši vien ir savus četrus piecus gadus vecs, to es jūtu pēc zobiem.

Bokas jaunkundze saravās, un viņas pierē iegūla pāris niknu grumbu.

—   Cālim taču nekādu zobu nav, — viņa noraidoši atteica.

Tad tēvocis Jūlijs kļuva vēl jocīgāks.

—    Bet tādi ir man, — viņš bilda.

—   Tikai ne naktī, tā esmu dzirdējis, — Karlsons sacīja, un Brālītis pietvīka, jo viņš bija pateicis, ka tēvocis Jūlijs naktīs, kad guļ, ieliekot zobus glāzē ar ūdeni blakām gultai.

Par laimi, Bokas jaunkundze uzreiz skaļi ieraudājās, jo tēvocis Jūlijs teica, ka viņas ceptais cālis esot sīksts. Viņa jutās aizvainota, kad nopēla viņas gatavoto ēdienu. Un tagad viņa rūgti raudāja.

Tēvocis Jūlijs nebija domājis, ka viņa to tik ļoti ņems pie sirds. Viņš aši pateicās par ēdienu un gandrīz sakaunējies aizgāja un apsēdās šūpuļkrēslā, tur viņš varēja paslēpties aiz laikraksta.

Karlsons pikti blenza uz viņu.

—    Fui, cik daži cilvēki ir nejauki, — viņš teica un, aizsteidzies pie Bokas jaunkundzes, ņēmās viņu glaudīt un paijāt.

—    Būs jau labi, mana drostaliņa, — viņš mierināja. — Sīksti cāļi ir pavisam parasta lieta, un tu jau neesi vainīga, ka neproti vārīt ēdienu.

Bet tad Bokas jaunkundze skaļi iebrēcās un deva tādu belzienu Karlsonam, ka viņš atmuguriski aizlidoja pāri istabai un iekrita tēvocim Jūlijam klēpī.

—    Ho, ho! — Karlsons spalgi iekliedzās, un, iekams tēvocis Jūlijs bija paguvis viņu izsviest no klēpja, Karlsons jau bija tur iekārtojies pavisam ērti. Viņš ievilka kājas zem peldmēteļa, sarāvās maziņš un mīkstiņš un apmierināti ber- belēja:

—    Iedomāsimies, ka tu esi mans mātesbrālis un stāstīsi man pasaku, tikai ne pārāk baismīgu, jo tad es izbīšos.

Tēvocis Jūlijs nepavisam negribēja būt Karl- sona mātesbrālis. Turklāt viņš laikrakstā bija atradis kaut ko interesantu. Bez kādām atrunām viņš nogrūda Karlsonu uz grīdas un tad pievērsās Bokas jaunkundzei.

—    Ko tie laikraksti ziņo? Vai tad te Vasas pilsētā lido apkārt spiegi? — viņš vaicāja.

Brālītis, to dzirdēdams, aiz bailēm sastinga, jā, tas nu gan ir jauki! Kāpēc tēvocim Jūlijam vajadzēja paņemt tieši to laikrakstu, kas bija veselu nedēļu vecs un ko jau sen vajadzēja aizsviest projām?

Taču tēvocis Jūlijs, par laimi, tikai skaļi smējās par šādu rakstu.

—   Viņi iedomājas, ka var cilvēkiem iestāstīt nez kādas muļķības, — viņš teica. — Un viņi raksta, kas tikai ienāk prātā, lai cilvēki vairāk pirktu viņu laikrakstus. Spiegs… ārkārtīgi muļķīgi! Vai tad jūs, Bokas jaunkundz, te esat redzējusi kādu lidojošu mucu vai kaut ko tamlīdzīgu?

Brālītim aizrāvās elpa. Ja nu viņa sāk stāstīt, ka tur tas mazais, tuklais zēns dažreiz lido, tad nudien tas var kļūt bīstami, jo tēvocis Jūlijs tūlīt sāks prātot.

Taču Bokas jaunkundzei laikam gan pat prātā nevarēja ienākt, ka ar Karlsonu un viņa lidošanu kaut kas nav kārtībā, turklāt viņa vēl joprojām šņukstēja un gandrīz nespēja parunāt.

—   Spiegi, ak nē, — viņa raudādama atteica. — Pēc manas saprašanas, avīzes raksta visādas ēverģēlības.

Brālītis apmierināts nopūtās. Ja nu viņam laimējas pierunāt Karlsonu, lai viņš nekad, nekad, nekad vairs nelido, tad viss galu galā nokārtosies.

Brālītis paraudzījās pēc Karlsona, bet tas nebija redzams. Karlsons bija pazudis. Brālītis kļuva nemierīgs un gribēja to meklēt, bet tēvocis Jūlijs viņu aizturēja. Viņš visādā ziņā vēlējās noskaidrot, kā Brālītim klājies skolā, un pārbaudīt viņa galvas rēķināšanu, lai gan bija vasaras brīvdienas un tamlīdzīgi. Taču beidzot Brālītim laimējās atbrīvoties, un viņš ietraucās savā istabā, lai palūkotos, vai Karlsons nav tur.

—   Karlson, — viņš sauca, tikko ieskrējis iekšā. — Karlson, kur tu esi?

—   Tavas pidžamas biksēs, — Karlsons atteica. — Ja Šīs riebīgās desas var saukt par pidžamas biksēm.

Viņš sēdēja uz gultas malas un mēģināja uzvilkt bikses, taču, lai kā viņš pūlējās, tas tomēr neizdevās.

—    Es tev iedošu Boses pidžamu, — Brālītis teica un iebrāzās Boses istabā, paņēma brāļa pidžamu, kas daudzmaz derēja tādam diezgan tuklam zēnam, kāds bija Karlsons. Bikses un piedurknes, protams, bija par garām, bet Karlsons to žigli nokārtoja, nogriezdams bikšu un piedurkņu galus. Brālītis to pamanīja, kad bija jau par vēlu, bet tad viņš vairs neraizējās, jo pidžama ir visai parasta lieta un tāpēc nedrīkst izjaukt brīnum jauko noskaņu — ka Karlsons šonakt pārgulēs pie viņa.

Brālītis bija paņēmis Boses gultas veļu un uzklājis sev gultu uz dīvāna, un tam pavisam tuvu nolicis Bimbo groziņu. Bimbo tagad mēģināja aizmigt, tomēr laiku pa laikam pavēra acis, aizdomīgi aplūkodams Karlsonu.

Karlsons rosījās pa Brālīša gultiņu un pūlējās iekārtoties ērtāk.

—   Es gribu, lai man būtu maza, silta ligzdiņa, — viņš teica.

Karlsons izskatījās, tiešām jauks Boses zili svītrotajā pidžamā, un, ja Brālītis viņu tagad rūpīgi apsegs, tad Karlsons nudien gulēs it kā siltā ligzdiņā.

Bet Karlsons negribēja, ka viņu apsedz.

—   Vēl ne, — viņš teica. — Ir tik daudz ko darīt, ja paliek pie kāda pa nakti. Gultā jāēd dūmu desa un jāsapurina maiss un pēc tam jākaro ar spilveniem. Vispirms sāksim ar maizītēm un desu.

—         Bet tu jau nupat apēdi tik daudz maizīšu, — Brālītis iebilda.

—        Ja mēs nedarām visu, kas darāms, tad es nepiedalos. Nes šurp maizītes! — Karlsons uzsauca.

Un Brālītis izlavījās virtuvē un sagatavoja maizītes ar desu. Neviens viņu netraucēja. Bokas jaunkundze sēdēja dzīvojamā istabā un tērzēja ar tēvoci Jūliju. Viņa laikam gan bija piedevusi tēvocim, ka viņš nopēla cepto cāli.

Pēc tam Brālītis sēdēja uz gultas malas pie Karlsona un lūkojās, kā viņš ēd. sviestmaizes. Brālītis jutās laimīgs, tiešām brīnišķīgi, ka viņa labākais draugs pavada nakti pie viņa. Arī Karlsons šoreiz bija apmierināts un lādzīgs.

—         Sviestmaizes ir labas, un tu esi labs, un arī Boka ir laba, — viņš teica. — Lai gan viņa neticēja, ka esmu labākais skolnieks klasē. — Un viņa seja uzreiz aptumšojās. Varēja redzēt, ka tas viņam joprojām kremt.

—        Ai, neliecies par to ne zinis! Tēvocis Jūlijs grib, lai es būtu vislabākais skolnieks klasē, tomēr es tāds neesmu, — Brālītis sacīja.

—         Nē, pazemīgi pateicos! Bet es tev gribu iemācīt maķenīt skait… nu to, par ko tu runāji.

—        Saskaitīšanu. Tu man gribi to mācīt? — Brālītis jautāja.

—        Jā, esmu taču vislabākais skaitītājs pasaulē.

Brālītis smējās.

—   Nu tad pamēģināsim. Vai esi ar mieru?

Karlsons piekrizdams pamāja.

—    Labi, sāksim!

Un Brālītis teica:

—        Ja tu, piemēram, no māmiņas saņem trīs ābolus…

—         Paldies, dod tik šurp! — Karlsons iesaucās.

—          Lūdzu, nepārtrauc mani, — Brālītis aizrādīja. — Ja tu no māmiņas dabū trīs ābolus, no tētuka divus, divus no Boses un trīs no Betas, un vienu no manis …

Tālāk viņš netika, jo Karlsons apbēdināts pacēla pirkstu.

—        To jau es zināju. Zināju, ka tu esi visskopākais šajā ģimenē, un tas daudz ko nozīmē.

—         Css, par to tagad nav runa, — Brālītis teica, bet Karlsons tiepīgi turpināja:

—         Būtu bijis jaukāk, ja tu man iedotu veselu kulīti ar āboliem, vēl dažus bumbierus un dažas saldās dzeltenās plūmes, tu jau zini!

—         Nemuļķojies, Karlson! Tā jau ir tikai saskaitīšana … Tu dabū no māmiņas vienu ābolu, — Brālītis atsāka.

—         Pietiek! — Karlsons pikti izsaucās. — Es nepiedalos! Kur tu liki tos divus, par kuriem nupat runāji?

Brālītis nopūtās.

—         Mīļais Karlson, āboliem te nav nekādas nozīmes. Es tos minēju tikai kā piemēru, lai tu saprastu.

Karlsons iesmējās.

—        Saprotu, tu un tava māmiņa nočiepj manus ābolus, tiklīdz es no tiem .novēršu acis.

—         Liecies jel mierā, Karlson! — Brālītis atkal izsaucās. — Ja tu no māmiņas dabū trīs ābolus…

Karlsons apmierināts pamāja.

—         Redzi nu! Mans aizrādījums derēja. To jau es zināju. Un tagad ievēro: no tavas māmiņas es saņēmu trīs ābolus, no tētuka divus, divus no

Boses un trīs no Betas, bet no tevis vienu, jo tu esi visskopākais …

—   Cik ābolu sanāk kopā? — Brālītis vaicāja.

—    Kā tev liekas? — Karlsons atjautāja.

—      Saki vien pats, jo es zinu, — Brālītis nerimās.

—    Nē, saki tu, — Karlsons sacīja.

—      Nē, tas jāsaka tev, tik daudz tu taču saproti, — Brālītis attrauca.

—      Nekas neiznāks! Saki tu, un varu saderēt, ka tu kļūdīsies! — Karlsons tiepās.

—     Nekļūdīšos vis. Tad tev būs vienpadsmit ābolu! — Brālītis atteica.

—      Te tev nu bija! Kļūdījies gan! Jo vakar vakarā es Lidingsalā kādā dārzā nočiepu divdesmit sešus ābolus, no tiem man vēl palikuši trīs un viens, kurā es tikai mazliet iekodu, — nu, ko tu tagad teiksi?

Brālītis sākumā klusēja, jo nezināja, ko lai saka. Bet tad viņš atģidās.

—     Ha, ha, ha, nu gan tu sameloji. Jūnijā taču ābolu vēl nav! — viņš aizrādīja.

—      Ak šitā, — Karlsons atteica. — Bet kur tad jūs dabūjāt tos ābolus, zagļi tādi?

Tad Brālītis atmeta nodomu mācīt Karlsonam rēķināšanu.

—     Tagad tev vismaz ir kāda jēga par saskaitīšanu, — viņš teica.

—      Domā, es nezinu, tas ir tāpat kā nočiept ābolus. Un tas man nav jāmācās, jo es pats to zinu. Esmu labākais ābolu zaglis pasaulē, un, ja man atliks laika paņemt tevi līdz uz Lidingsalu, tad iemācīšu arī tevi, kā to dara.

Karlsons iestūķēja mutē pēdējo sviestmaizīti un tad sāka spilvenu karu. Bet nekas labs neiznāca, jo, tiklīdz Karlsons bija uzsviedis Brālītim uz galvas spilvenu, Bimbo neganti ierējās.

—   Vau! — viņš rēja un iecirta zobus spilvenā. Tad viņi abi ar Karlsonu stīvējās tik ilgi, kamēr spilvens saplīsa. Un Karlsons to pameta gaisā, un dūnas tik jauki lidoja uz Brālīti, kas gulēja uz dīvāna, ka Brālītis skaļi smējās.

—   Laikam snieg, — Karlsons murmināja. — Snieg arvien vairāk, — viņš teica un pasvieda spilvenu vēlreiz gaisā. Tad Brālītis teica, ka pFe- tiks jārēties, laiks gulēt. Bija jau vēls, un viņi dzirdēja, ka hallē tēvocis Jūlijs teica «ar labu nakti» Bokas jaunkundzei.

—  Tagad iešu un apgulšos savā īsajā gultā, — tēvocis Jūlijs sacīja.

Karlsons piepeši izskatījās tik līksms.

—   Ho, ho, ho! — viņš sauca. — Man prātā ienāca kaut kas jocīgs.

—    Kas tad? — Brālītis vaicāja.

—        Kaut kas tāds jocīgs, ko dara, ja pie kāda paliek pa nakti.

—         Sapurināt maisu — tu domā? Bet nu jau ir par vēlu, to taču tu vairs nedarīsi? — Brālītis jautāja.

—   Jā, nu jau ir par vēlu! — Karlsons piekrita.

—   Tā tas ir, — Brālītis atbildēja.

—         Un es to vairs nedomāju darīt, — Karlsons turpināja.

—   Jauki! — Brālītis izsaucās.

—        Es to jau esmu izdarījis, — Karlsons paskaidroja.

—    Kuru maisu — taču ne tēvoča Jūlija?

Karlsons tikai noklukstējās.

—   Ak, tu attapīgais zēn, kā tu to uzminēji?

Brālīti spilvenu kara laikā bija pārņēmuši smiekli, un viņš vēl tagad raustījās aiz smiekliem, lai gan zināja, ka to nevajag darīt.

—        Vai, nu gan tēvocis Jūlijs būs pārskaities, — viņš bilda.

—        Jā, to es gribu pārbaudīt. Esmu nodomājis mazliet palidot un paraudzīties pa guļamistabas logu, — Karlsons sacīja.

Tad Brālītis uzreiz aprāva smieklus.

—         Nedari to! Padomā, ja nu viņš tevi ierauga! Tad viņš iedomāsies, ka spiegs esi tu, un, kas tad notiks, — vari saprast.

Bet Karlsons bija iecirtīgs. Ja viņš bija «sapurinājis» maisu, tad taču viņam jāredz, cik nikns būs cilvēks, kam uz šā maisa jāguļ, citādi tam nebija nekādas jēgas.

—            Starp citu, es varu paslēpties aiz lietussarga!

Karlsons bija paņēmis māmiņas sarkano lietussargu no priekšnama, jo ārā joprojām stipri lija.

—    Es taču negribu saliedēt Boses pidžamu, — viņš teica.

Viņš stāvēja vaļējā logā ar atvērtu lietussargu, grasīdamies doties ceļā. Pēc Brālīša domām, tas bija briesmīgi, un viņš žēli lūdzās:

—   Vismaz piesargies, lai viņš tevi neierauga! Piesargies, citādi būs slikti!

—   Mieru, tikai mieru, — Karlsons atbildēja un izlidoja pa logu.

Brālītis palika viens, nomierinājies viņš nebija, bet tik nervozs, ka košļāja nagus.

Laiks ritēja, lietus gāza, un Brālītis gaidīja. Tad viņš izdzirdēja tēvoča Jūlija izbaiļu pilno saucienu pēc palīdzības. Un tūliņ pēc tam pa logu ielaidās Karlsons. Apmierināti smīkņādams, viņš apstādināja motoru un nolika lietussargu uz paklāja.

—   Vai viņš tevi redzēja? Vai jau bija apgūlies? — Brālītis nobijies vaicāja.

—   Viņš mēģināja, protams, apgulties, — Karlsons atteica.

Tad no jauna bija dzirdams tēvoča Jūlija skaļais kliedziens.

—    Man jāiet un jāpaskatās, kas ar viņu notiek, — Brālītis sacīja un aizšāvās uz guļamistabu.

Tēvocis Jūlijs tur sēdēja, ievīstījies palagā, viņa seja bija nobālusi, acis šausmās-ieplestas, un uz grīdas viņam blakus vienā mudžeklī gulēja spilveni un segas.

—   Ar tevi man nav ko runāt! Paaicini šurp Bokas jaunkundzi! — ieraudzījis Brālīti, tēvocis Jūlijs sauca.

Bet arī Bokas jaunkundze bija dzirdējusi kliedzienu, jo atauļoja no virtuves un tagad kā pār- akmeņojusies apstājās uz sliekšņa.

—   Ak tu debestiņ! Vai tad Jansona kungs no jauna taisa gultu? — viņa vaicāja.

—   Nē, to es nedaru, — tēvocis Jūlijs atcirta. — Lai gan man netīk šī jaunmodīgā gultas klāšana, kādu jūs te piekopjat… bet taisīt gultu par jaunu man nav spēka.

Viņš apklusa un klusi vaidēja. Tad Bokas jaunkundze pietraucās viņam klāt un uzlika roku uz viņa pieres.

—    Kas tad noticis? Vai jūs esat saslimis?

—    Jā, esmu saslimis, — tēvocis Jūlijs nomākti atbildēja. — Laikam gan esmu saslimis… Pazūdi, — viņš uzsauca Brālītim.

Un Brālītis izšāvās ārā, bet apstājās pie durvīm, jo labprāt gribēja dzirdēt, ko tēvocis teiks Bokas jaunkundzei.

—    Esmu gudrs un prātīgs cilvēks, — tēvocis Jūlijs atsāka. — Ne laikraksti, nekas tamlīdzīgs

man nevar iestāstīt šādas muļķības, un tāpēc es esmu saslimis.

—   Kā tad tā? — Bokas jaunkundze brīnījās.

—   Es redzu murgus.. drudža murgus, — tēvocis Jūlijs stāstīja. Un tad piebilda tik klusi, ka Brālītis tikko varēja sadzirdēt.

—   Nevēlos, ka Bokas jaunkundze to kādam pastāstītu, — tēvocis Jūlijs čukstēja. — Bet es nudien redzēju Jonu Blundu[2].

KARLSONS NOŅEMAS AR MAIZĪŠU UN PANKŪKU IRANIZĒŠANU

Kad Brālītis nākamajā rītā atmodās, Karlsons bija pazudis. Boses pidžama gulēja uz grīdas, uņ logs bija vaļā. Brālītis saprata, ka Karlsons aizlaidies uz savām mājām. Bija tā kā tukši, bet savā ziņā arī patīkami. Bokas jaunkundzei tagad nebūs iemesla rāties. Viņai pat nav jāzina, ka Karlsons pavadījis nakti pie Brālīša. Tomēr cik savādi, viss šķita tik kluss un garlaicīgs, un pelēks, kad te nebija Karlsona. Kaut gan viņš radīja tādu nemieru un nekārtību visapkārt, tomēr Brālītis vienmēr ilgojās pēc viņa, ja nebija abi kopā, un patlaban juta, ka jānosūta Karlsonatn sveiciens. Tādēļ viņš piegāja pie loga un trīs reizes paraustīja zvana aukliņu, kura tik atjautīgi bija paslēpta aiz aizkariem. Tas bija Karlsona iekārtotais zvans uz viņa namiņu, un Karlsons pats bija noteicis dažādu zvanu nozīmi. «Ja zvanīsi vienreiz, tas nozīmē — «Nāc tūlīt!»,» Karlsons bija paskaidrojis. «Ja zvanīsi divi reizes, nozīmē — «Nekādā ziņā nenāc šurp!» — bet, ja zvanīsi trīs reizes — «Neaizmirsti, ka pasaulē ir kāds tik skaists un varen gudrs, un diezgan tukls, un drosmīgs, un visādi labs, tieši tāds kā Karlsons».» Tieši šo pēdējo signālu Brālītis tagad gribēja dot. Viņš pavilka zvaniņa auklu trīs reizes un dzirdēja, ka uz jumta kaut kas klunkurēja. Un tiešām tūdaļ saņēma atbildi. Tur augšā skaļi noblīkšķēja šāviens, un Brālītis sadzirdēja, kaut arī no tālienes un diezgan klusu, kā Karlsons dzied savu «Bose bise base bum fallerāl».

—    Ak nē jel, Karlson, — Brālītis čukstēja. Ak, šis muļķis Karlsons, tagad viņš staigā tur augšā un šauj, un trokšņo! Cik viegli vai nu Fille un Rulle, vai kāds cits var viņu dzirdēt un redzēt, un notvert, un pārdot laikrakstam par desmittūkstoš kronām!

—    Lai tad viņš vaino pats sevi, — Brālītis teica Bimbo, kas gulēja grozā un izskatījās tā, it kā visu saprastu. Brālītis uzģērba kreklu un bikses un kādu laiciņu parotaļājās ar Bimbo, gaidīdams, kad mājās sāksies rosme.

Tēvocis Jūlijs laikam vēl nebija uzcēlies, vismaz guļamistabā nekas nebija dzirdams, toties no virtuves vēdīja tikko vārītas kafijas smarža, un Brālītis aizgāja uz virtuvi apskatīties, ko dara Bokas jaunkundze.

Bokas jaunkundze tur sēdēja visā savā godībā, dzēra rīta kafiju un, kā par brīnumu, necēla iebildumus, kad arī Brālītis apsēdās pie galda. Biezputru neredzēja, acīmredzot Bokas jaunkundze bija uzcēlusies agri un izcepusi baltmaizītes. Uz mazgājamā galda stāvēja divas pannas ar smaržīgām maizītēm, tās bija arī uz galda maizes groziņā. Brālītis paņēma vienu maizīti un glāzi piena, un tad viņi abi tur sēdēja, viņš un Bokas jaunkundze, un klusēdami ēda un dzēra. Beidzot Bokas jaunkundze sacīja:

—    Diezin kā klājas Frīdai!

Brālītis domīgi pacēla acis no piena glāzes. «Padomā tikai, arī Bokas jaunkundzei trūka Frīdas, tāpat kā viņam Karlsona, kad tā nebija te.»

—   Vai Bokas jaunkundze ilgojas pēc Frīdas? — viņš laipni vaicāja.

Tad Bokas jaunkundze drūmi iesmējās.

—   Tu šo Frīdu nepazīsti, Brālīt!

Frīda Brālīti patiesībā neinteresēja. Taču Bokas jaunkundze droši vien gribēja runāt par Frīdu, un tāpēc viņš vaicāja:

—   Ar ko tad Frīda saderinājusies?

—   Ar blēdi, — Bokas jaunkundze uzsvērti atbildēja. — Jā, es zinu, ka viņš ir blēdis, jo izmāna no Frīdas naudu, tik daudz es saprotu.

Bokas jaunkundze zobus vien grieza, par to domājot, un tagad gribēja atvieglot sirdi. «Nabadzīte, viņai laikam gan nav daudz cilvēku, ar kuriem varētu runāties,» Brālītis domāja, «ja pat šitāds mazs puišelis noder, lai pastāstītu par Frīdu.» Un pastāstīt viņa vēlējās. Brālītis nu varēja noklausīties visu par Frīdu un viņas Filipu, un par to, cik Frīda kļuvusi aušīga, kad Filips viņai iestāstījis, ka viņai esot skaistas acis un tik jauks, piemīlīgs deguntiņš, tāds, kuram allaž varot uzticēties, Filips bija teicis.

—    Piemīlīgs deguntiņš, — Bokas jaunkundze nospurcās, — nu, ja liekas, ka vidēji liels kartupelis sejā ir piemīlīgs …

—   Un kā izskatās pats Filips? — Brālītis vaicāja, gribēdams parādīt interesi.

—   Par to man, paldies dievam, nav ne jaus-

mas. Tu taču neiedomāsies, ka Frīda man rādīs savu Filipu! — Bokas jaunkundze atteica.

Ar ko Filips nodarbojas, to Bokas jaunkundze arī nezināja. Bet viņam esot darba biedrs, kuru saucot par Rūdolfu, tā stāstījusi Frīda.

—   Un tas derētu man, tā saka Frīda, bet viņš nu gan mani negribētu, jo es ne pēc kā neizskatoties, viņa saka… ne man esot piemīlīgs deguntiņš un vispār nekas, — Bokas jaunkundze noteica un atkal nospurcās.

Bet tad viņa pēkšņi piecēlās un izgāja priekšnamā, lai kaut ko atnestu. Tai pašā mirklī, kad viņa izgāja no virtuves, pa logu ielaidās Karlsons.

Brālītis nudien sadusmojās.

—   Bet, Karlson, es taču tev lūdzu, lai tu nelido tad, kad to redz Bokas jaunkundze vai tēvocis Jūlijs…

—   Un tāpēc es arī nelidoju, kad to redz Bokas jaunkundze vai tēvocis Jūlijs, — Karlsons atteica.

—   īstenībā es neparādos itin nemaz, — viņš sacīja un palīda zem virtuves galda. Tur viņš sēdēja, paslēpies aiz galdauta, kad Bokas jaunkundze atgriezās, nesdama vilnas jaku.

Tagad viņa ielēja sev vēl tasi kafijas un paņēma vēl vienu maizīti, pēc tam atsāka sarunu.

—   Nu jā, kā jau teicu, es ar piemīlīgu degun- tiņu nevaru lepoties.

Piepeši atskanēja balss, tāda dīvaina balss, it kā tā būtu vēderrunātāja un skanētu no paslēptuves, un šī balss sacīja:

—   Nē, tavs deguns ir kā pumpains gurķis!

Bokas jaunkundze tā satrūkās, ka kafija sa-

skalojās tasītē, un viņa aizdomu pilnām acīm paraudzījās uz Brālīti.

—   Ak tad tu esi tāds nekauņa!

Brālītis pietvīka un nezināja, ko atbildēt.

—    Nē, laikam gan pa radio kaut ko stāsta par dārzeņiem, tomātiem un gurķiem, — viņš murmināja.

To viņš bija izdomājis atjautīgi, jo Svante- sonu virtuvē tiešām varēja dzirdēt kaimiņu radio, un Bokas jaunkundze pati par to bija sūdzējusies.

Viņa kaut ko nopurpināja, bet nu jau viņai bija jādomā par ko citu, jo virtuvē ienāca tēvocis Jūlijs un vēlējās dzert kafiju. Grīļodamies viņš pāris reižu apgāja apkārt galdam un pie katra soļa nosēcās.

—    Tā tikai bija nakts, — viņš teica, — svētais Jeremij, kas par nakti! Mani kauli jau agrāk bija stīvi, bet pēc tādas gultas un pēc tādas gulēšanas .,.

Viņš apsēdās pie galda un blenza, it kā prātodams kaut ko sevišķu. «Viņš ir pārvērties,» Brālītis nodomāja.

—    Un tomēr es esmu priecīgs un pateicīgs par šo nakti, — tēvocis Jūlijs beidzot teica. — Tā mani padarījusi par jaunu cilvēku.

—   Tas nu gan ir labi, jo veco tiešām vajadzēja pārmainīt.

To sacīja atkal šī dīvainā balss, un Bokas jaunkundze atkal satrūkās un aizdomīgi pavērās uz Brālīti.

—    Tur skan Lindbergu radio… Tagad viņi laikam raida kaut ko par vecām automašīnām, — Brālītis murmināja.

Tēvocis Jūlijs nemanīja itin neko. Viņš tā bija iegrimis domās, ka neko ne dzirdēja, ne redzēja. Bokas jaunkundze viņam ielēja kafiju, un viņš izklaidīgi pastiepa roku pēc maizītes, bet, tikko to bija paņēmis, tā virs galda pašāvās kāda maza, apaļa roķele un izrāva maizīti. Tēvocis Jūlijs to nemanīja. Tēvocis Jūlijs tikai prātoja un prātoja, un vienīgi tad, kad bija iebāzis roku karstajā kafijā, atmodās un saprata, ka viņam trūkst maizītes, ko iemērkt kafijā. Viņš papūta roku un mazliet saskaitās, bet tad no jauna iegrima domās.

—    Šai pasaulē un debesīs ir daudz kas tāds, par ko mums nav ne nojausmas, to es sapratu šonakt, — viņš nopietni sacīja. Tad viņš pastiepa roku un paņēma jaunu maizīti. Bet m.r/.i, apaļā roķele to atkal izķēra. Arī to tēvocis Julij . nemanīja, tikai kad bija iebāzis mutē īkšķi un krietni iekodis tajā, viņš atžirga un saprata, ka roka ir tukša. Tad viņš no jauna saskaitās, bet acīmredzot šis jaunais tēvocis Jūlijs bija labsirdīgāks nekā vecais, jo viņš drīz vien nomierinājās. Viņš pat nepaņēma citu maizīti, bet, iegrimis dziļās domās, izdzēra kafiju.

Taču maizītes nozuda. Cita pēc citas tās nozuda no groziņa, un tikai Brālītis redzēja, kur tās paliek. Klusi viņš sprauslāja un piesardzīgi nolika pagaldē glāzi ar pienu, lai Karlsons varētu maizītes mazliet apslacināt.

Tā bija, pēc Karlsona izteiciena, «maizīšu ira- nizēšana»! Bokas jaunkundze ar to iepazinās, kad pirmo reizi bija atnākusi pie viņiem.

—    Cilvēkus var briesmīgi iranizēt, ja apēd viņu maizītes, — Karlsons apgalvoja. Jā, viņš gan zināja, ka jāsaka — «tiranizēt», bet apgalvoja, ka «iranizēt» skanot velnišķīgāk.

Un tagad Karlsons bija uzsācis jaunu briesmīgu «iranizēšanu», lai gan Bokas jaunkundze to nesaprata. Vēl mazāk to saprata tēvocis Jūlijs. Viņš nekādu «maizīšu iranizēšanu» nemanīja, lai cik velnišķa tā bija, viņš tikai domāja un do- domāja. Tad pēkšņi satvēra Bokas jaunkundzes roku un turēja to tik cieši, it kā lūgdamies palīdzību.

—    Man par to jārunā ar kādu cilvēku. Tagad es to zinu, Bokas jaunkundz, tie nebija drudža murgi, es nemurgoju, bet tiešām redzēju Jonu Blundu, — viņš sacīja.

Bokas jaunkundze iepleta acis.

—   Vai tas ir iespējams?

—   Jā, — tēvocis Jūlijs atbildēja. — Un tāpēc esmu kļuvis jauns cilvēks jaunā pasaulē. Pasaku pasaulē, saprotiet, Bokas jaunkundz, tieši tā man šonakt plaši atvērusies. Ja eksistē Jons Blunds, kāpēc tad nevarētu būt raganas un troļļi, un spoki, un nāras, un rūķīši, un tamlīdzīgi mistiski radījumi, par kuriem stāsta pasaku grāmatās?

—    Un varbūt lidojoši spiegi, — Bokas jaunkundze iebilda, pūlēdamās pieskaņoties tēvocim Jūlijam, bet tas viņam nepatika.

—   Muļķības, — viņš teica. — Esmu par labu, lai ticētu blēņām, ko raksta avīzes.

Viņš pieliecās tuvāk Bokas jaunkundzei un dziļi palūkojās viņas acīs.

—   Atcerieties vienu, — viņš teica. — Mūsu senči ticēja troļļiem un raganām, un tamlīdzīgiem radījumiem. Kādēļ tad mēs domājam, ka tādu nav? Vai tad mēs dzīvi un parādības izprotam labāk nekā mūsu senči, ko? Nē, tikai tukš- pauri var apgalvot, ka kaut kas tāds neeksistē.

Bokas jaunkundze nekādā ziņā negribēja būt tukšpaure un tāpēc teica, ka raganu esot tik daudz, ka pat nojaust nevarot, tāpat arī troļļi un citi mistiski radījumi, ja tikai citvēks uzmanīgi visu novērojot.

Taču tēvocim Jūlijam sarunu vajadzēja izbeigt, jo bija norunāts apmeklēt ārstu un laiks bija doties ceļā. Brālītis pieklājīgi viņu aizvadīja priekšnamā, to darīja arī Bokas jaunkundze. Brālītis iedeva tēvocim spieķi, un Bokas jaunkundze palīdzēja uzvilkt mēteli. Nabaga tēvocis tiešām izskatījās savārdzis, un labi būs, ja viņš uzmeklēs ārstu, Brālītis domāja un bikli noglaudīja tēvoča Jūlija roku. Arī Bokas jaunkundze jutās noraizējusies, jo satraukti vaicāja:

—   Kā jūs jūtaties, Jansona kungs? Kā ar jūsu veselību?

—   Nevaru to pateikt, iekams neesmu bijis pie ārsta, — tēvocis pūcīgi atbildēja. «Ak jā, vecais tēvocis Jūlijs nemaz nebija tik ļoti pārvērties, kaut arī viņam atvērusies plaša pasaku pasaule,» Brālītis domāja.

Kad tēvocis Jūlijs bija aizgājis, Brālītis un Bokas jaunkundze atgriezās virtuvē.

—   Tagad es gribu dzert vēl kafiju un baudīt mieru, — Bokas jaunkundze teica. Bet tad viņa iekliedzās. Uz pannām nebija vairs nevienas maizītes. Tur atradās tikai liela papīra turza, uz kuras šausmīgiem, greiziem burtiem bija rakstīts:

Bokas jaunkundze to izlasīja un drūmi savilka uzacis.

—   Neviens man nepiespiedīs ticēt, ka Jons Blunds nozadzis maizītes, ja tāds Blunds vispār ir. Viņš ir par smalku un labu, lai darītu kaut ko tādu, nēē, es gan zinu, kas to izdarījis!

—    Kas tad? — Brālītis vaicāja.

—   Protams, tas mazais, riebīgais, resnais puišelis Karlsons — vai kā nu viņu sauc. Paraugies, virtuves durvis ir vaļā! Viņš stāvējis ārpusē un klausījies un, kamēr mēs bijām priekšnamā, ielavījies iekšā. -

Pikti viņa šūpoja galvu.

Brālītis neko negribēja runāt par Karlsonu un tikai noteica:

—  Man liekas, tas būs bijis Jons Blunds. Nāc, Bimbo!

Katru rītu Brālītis ar Bimbo gāja uz Vasas parku, un Bimbo tas bija līksmākais brīdis visā dienā, jo parkā skraidīja tik daudz jauku suņu, kurus varēja apostīt un ar kuriem varēja patērzēt.

Brālītis parasti rotaļājās ar Kristeru un Gunilu, bet šodien viņu tur nebija. «Varbūt viņi jau aizbraukuši uz laukiem?» Brālītis domāja. Nu jā, tā nebija liela nelaime, ja tikai viņam ir Karlsons … un, protams, Bimbo.

Pie viņiem pieskrēja kāds liels suns un gribēja kauties ar Bimbo, Bimbo uz to bija nadzīgs. Viņš labprāt vēlējās parādīt tam lielajam lempim, ko par to domā. Bet Brālītis nepieļāva.

—   Nemaz nedomā sākt ar tik lielu suni!

Viņš paņēma Bimbo rokās un palūkojās pēc

kāda brīva sola, kur varētu atsēsties, kamēr Bimbo nomierināsies. Bet visur sēdēja cilvēki, baudīdami jauko, saulaino dienu, un, tikai nonācis labi tālu kādā parka nostūrī, Brālītis atrada

brīvu vietu un tur apsēdās. Lai gan už sola jau sēdēja divi vīri, un katrs turēja rokā pa alus pudelei. Divi vīri, kurus viņš labi paziņai Tur nudien sēdēja Fille un Rullē. Sākumā Brālītis izbijās un gribēja aizmukt. Tomēr kaut kas viņu it kā vilktin vilka pie šā sola. Viņš labprāt izdibinātu, vai Fille un Rullē joprojām meklē Karlsonu, un šeit tas varbūt noskaidrotos. Kādēļ lai viņš baiļotos? Fille un Rullē taču viņu nekad nebija redzējuši un tātad nepazina, lieliski, nudien lieliski! Viņš var sēdēt viņiem blakām, cik ilgi vien viņam tīk! Tā rīkojas cilvēki dēku grāmatās, ja grib ko izdibināt, sēd klusi un uzmanīgi klausās.

Brālītis apsēdās uz sola un sāka smailēt ausis, visu laiku klusi runādams ar Bimbo, lai Fille un Rullē nenojaustu, ka viņš noklausās.

Likās — nekā liela viņš neuzzinās. Fille un Rullē dzēra alu un klusēja. Ilgu laiku viņi klusēja. Taču beidzot Fille saslējās un teica:

—   Nu, skaidrs, ka mēs viņu dabūsim! Mēs taču zinām, kur viņš dzīvo. Esmu daudz reižu redzējis, kā viņš turp aizlido.

Brālītis briesmīgi izbijās un tikko spēja paelpot. Tagad ar Karlsonu ir beigas. Fille un Rullē bija atraduši Karlsona mazo namiņu uz jumta, jā, ar viņu ir beigas!

Brālītis košļāja nagus un pūlējās apvaldīt raudas, bet tieši visdrūmākajā brīdī Rullē teica:

—   Jā, arī es esmu redzējis vairāk reižu, kā viņš tur ielido… tai pašā dzīvoklī, kur mēs reiz bijām vasarā. Divpadsmitajā numurā ceturtajā stāvā, uz durvīm rakstīts Svantesons, varu likt galvu ķīlā.

Brālītis aiz brīnumiem acis vien noblisināja. Vai viņš dzirdējis pareizi? ,Vai Fille un Rullē

patiesi domā, ka Karlsons dzīvo pie Svanteso- niem? Kāda laime! Tas nozīmē, ka Karlsons tomēr var paslēpties un justies daudzmaz drošs savā namiņā, Fille un Rullē to nebija atklājuši, jauki! Starp citu, par to nav ko brīnīties. Ne Fille, ne Rullē, ne kāds cits cilvēks, izņemot skursteņslauķi, nestaigāja pa jumtiem.

Bet, kaut arī Fille un Rullē nekā nezināja par šo namiņu, tomēr bija šausmīgi. Nabaga Karlsons, ja viņu sāks nopietni vajāt — šis muļķītis taču neprot paslēpties!

Fille un Rullē atkal brīdi klusēja, tad Rullē ierunājās tik klusā balsī, ka Brālītis viņu tikko varēja sadzirdēt.

—   Varbūt šonakt!

Beidzot Fille bija pamanījis, ka uz sola sēž vēl kāds. Viņš pablenza uz Brālīti un skaļi iekāsējās.

—   Jā, šonakt vajadzēs salasīt sliekas, — viņš teica.

Taču tik viegli Brālīti nevarēja apmānīt. Viņš labi saprata, ko Fille un Rullē nodomājuši šonakt darīt. Viņi bija nolēmuši sagūstīt Karlsonu, kad tas guļ, un domāja, ka viņš guļ Svantesonu dzīvoklī.

«Man par to jāparunā ar Karlsonu,» Brālītis domāja. «Pēc iespējas drīzāk jārunā ar Karlsonu!»

Karlsons parādījās tikai ap pusdienas laiku. Šoreiz viņš nelidoja, bet kārtīgi piezvanīja pie ārdurvīm. Brālītis tās atvēra.

—   Ai, cik labi, ka tu atnāci, — Brālītis tūliņ sacīja, bet Karlsons viņā neklausījās. Viņš tiešā ceļā traucās pie Bokas jaunkundzes uz virtuvi.

—     Kādu miksli tu šodien gatavo? — viņš vaicāja. — Vai kaut ko tik sīkstu kā parasti, vai varbūt to var sakost ar normāliem zobiem?

Bokas jaunkundze stāvēja pie plīts un cepa pankūkas, lai tēvocim Jūlijam būtu kaut kas vieglāk sagremojams nekā cālis, un, izdzirdot Karlsona balsi, tā satrūkās, ka uzlēja uz plīts veselu karoti mīklas. Gaužām pikta viņa pavērsās pret Karlsonu.

—   Tu!… — viņa kliedza. — Vai tev nemaz nav kauna? Tu tiešām uzdrošinies nākt iekšā un raudzīties man sejā, tu nejaukais maizīšu zagli!

Karlsons aizklāja seju ar apaļajām roķelnn un šķelmīgi raudzījās pa pirkstu starpam.

—   Jā gan, uzdrīkstos, ja rīkojos maķenīt piesardzīgi, — viņš atbildēja. — Tu gan neesi skaistākā sieviete pasaulē, bet cilvēks pie visa pierod, protams, tā ir. Galvenais, tu esi labsirdīga … iedod man pankūku!

Bokas jaunkundze, kā valodu zaudējusi, blenza viņā, tad pievērsās Brālītim.

—    Paklausies — vai tava māmiņa teica, ka mums šis nejaucenis jāēdina? Vai viņš tiešām ieturēs maltītes pie mums?

Brālītis, kā parasti, sāka stomīties.

—   Atbildi «jā» vai «nē»! — Bokas jaunkundze brēca. — Vai tava māmiņa teica, ka mums jābaro Karlsons?

—   Viņa katrā ziņā gribēja, lai Karlsons… — Brālītis mēģināja izvairīties, bet Bokas jaunkundze cietā balsī viņu pārtrauca:

—    Saki «jā» vai «nē», vai dzirdi! Nav taču tik grūti uz vienkāršu jautājumu atbildēt ar «jā» vai «nē»!

—   Vai tu teiksi «jā», — Karlsons iejaucās sarunā, — tad es tev uzdošu vienkāršu jautājumu, un tu pati redzēsi, ka tas nav tik vienkārši. Paklausies! Vai tu priekšpusdienās esi beigusi dzert konjaku, «jā» vai «nē»?

Bokas jaunkundze nošņācās, un viņai aizrāvās elpa. Viņa gribēja kaut ko teikt, taču nespēja.

—     Nu, kā tad ir? Vai tu priekšpusdienās vairs' nedzer konjaku? — Karlsons vaicāja.

—     Ne, to viņa vairs nedara, — Brālītis dedzīgi ierunājās. Viņš nudien gribēja Bokas jaunkundzei palīdzēt, bet tā kļuva vai traka.

—     Nē, to es neesmu beigusi! — viņa kliedza ārkārtīgi nikni, un Brālītis briesmīgi izbijās.

—    Nē, nē, viņa nav beigusi to darīt, — viņš apstiprināja.

—     Bēdīgi, — Karlsons iebilda, — dzeršana sagādā lielu postu.

Tad Bokas jaunkundzei kaklā kaut kas nogul- dzēja, un viņa saļima uz krēsla. Taču Brālītis beidzot bijā atradis īsto atbildi.

—     Viņa nav beigusi, jo vispār nemaz nav sākusi, vai saproti? — viņš pārmetoši uzsauca Karlsonam.

—     Vai tad es to teicu, — Karlsons atbildēja un pievērsās Bokas jaunkundzei. — Tagad tu, muļķa zoss, redzi, ka ne vienmēr var atbildēt ar «jā» vai «nē»… Dod man pankūkas!

Bet, ja pasaulē bija kaut kas, ko Bokas jaunkundze nedomāja darīt, tad tas bija — nedot Karlsonam pankūkas. Elsdama viņa pieskrēja pie virtuves durvīm un atrāva tās vaļā.

—   Arā! — viņa kliedza. — Ārā!

Un Karlsons gāja. Viņš gāja ļoti augstprātīgi uz virtuves durvju pusi.

—     Es eju. Eju labprāt. Pasaulē ir vēl citi cilvēki, kas prot cept pankūkas, — viņš teica.

Kad Karlsons bija aizgājis, Bokas jaunkundze laiciņu klusi sēdēja atpūzdamās. Bet tad nemierīgi pavērās pulkstenī. •

—    Tavs tēvocis Jūlijs nenāk un nenāk. Kad tikai nav apmaldījies! Viņš taču Stokholmu nemaz tik labi nepazīst, — viņa bažījās.

Arī Brālītis kļuva nemierīgs.

—   Jā, iedomājies, ja nu viņš neatrod ceļu uz mājām!

Tieši tobrīd priekšnamā atskanēja tālruņa zvans.

—    Varbūt tur zvana tēvocis Jūlijs un grib pateikt, ka ir apmaldījies, — Brālītis bilda.

Bokas jaunkundze gāja pie tālruņa, un Brālītis viņai sekoja.

Bet tas nebija tēvocis Jūlijs, tik daudz Brālītis saprata, kad Bokas jaunkundze nikni atbildēja:

—   Ak tu tā esi, Frīda? Kā tev klājas? Vai deguns vēl ir savā vietā?

Brālītis negribēja noklausīties citu cilvēku sarunas, viņš iegāja savā istabā un apsēdās palasīt kaut ko, taču priekšnamā viņš dzirdēja murmināšanu, un tā ilga savas minūtes desmit. Brālītis bija izsalcis. Viņš vēlējās, kaut murmināšana beigtos un pārnāktu tēvocis Jūlijs, tad viņi varētu sēsties pie galda. Starp citu, viņš gribēja tūlīt ēst. Tiklīdz Bokas jaunkundze nolika klausuli, viņš iztraucās priekšnamā un teica, ka gribot ēst.

—    Nu labi, tu dabūsi, — Bokas jaunkundze žēlīgi atsaucās un devās viņam pa priekšu virtuvē. Taču durvīs viņa apstājās. Viņas kuplais augums aizsedza durvis, un Brālītis nekā neredzēja. Dzirdēja tikai dusmīgu izsaucienu un tāpēc pabāza galvu gar viņas brunčiem, lai redzētu, kādēļ viņa kliedz. Un tad viņš ieraudzīja Karlsonu.

Karlsons sēdēja pie galda un vienā mierā ēda pankūkas. Brālītis ar bailēm domāja, ka Bokas jaunkundze Karlsonu nositīs, tāda viņa nudien izskatījās. Bet viņa tikai šāvās uz priekšu un izrāva Karlsonam no rokām bļodu ar pankūkām.

—         Tu… tu… tu briesmīgais zēn, — viņa kliedza.

Tad Karlsons viņai viegli iesita pa pirkstiem.

—         Liec mierā manas pankūkas. Tās es par piecām ērām godīgi nopirku no Lindbergiem! — viņš teica.

Viņš attaisīja muti un iestūķēja tajā veselu blāķi pankūku.

—    Es jau teicu, ka pasaulē ari citi cilvēki prot cept pankūkas. Vajadzīgs tikai maķenīt pameklēt, tad atrod.

Brālītis gandrīz iežēlojās par Bokas jaunkundzi, jo viņa galīgi vairs nevaldījās.

—    Kur… kur… kur tad palikušas manas pankūkas? — viņa purpināja, raudzīdamās uz plīti. Tur tiešām stāvēja viņas pankūku trauks, taču gluži tukšs, un tas viņu galīgi satracināja.

—   Nejaucenis! Arī tās tu esi apēdis! — viņa kliedza.

—   Ko tu domājies, neesmu vis, — Karlsons sapīcis atteica. — Bet tu tikai vienmēr vaino mani!

Tad viņi izdzirda ārā uz kāpnēm soļus. Laikam taču beidzot būs pārnācis tēvocis Jūlijs. Brālītis priecājās gan par to, ka tagad izbeigsies ķīviņš, gan ka tēvocis Jūlijs lielpilsētas burzmā nav apmaldījies.

—   Jauki, ka viņš tomēr atradis ceļu uz mājām, — Brālītis sacīja.

—   Tāpēc, ka viņam bija izliktas ceļa zīmes, citādi viņš nekad nebūtu pārnācis, — ieminējās Karlsons.

—   Kādas zīmes? — Brālītis jautāja.

—   Tādas, kādas es pametu. Jo esmu vislabsirdīgākais zēns pasaulē, — Karlsons skaidroja.

Bet tad atskanēja ārdurvju zvans, Bokas jaunkundze strauji gāja atvērt durvis, un Brālītis viņai sekoja, lai saņemtu tēvoci Jūliju.

—   Esiet sveicināti, Jansona kungs, — Bokas jaunkundze sacīja.

—   Baidījāmies, ka būsi apmaldījies, — Brālītis piebilda.

Bet tēvocis Jūlijs neatbildēja ne vienam, ne otram.

—    Kā tas varēja gadīties, ka visā mājā uz katra durvju roktura karājas pankūkas?, — viņš stingri vaicāja.

Nosodīdams viņš raudzījās uz Brālīti, un Brālītis bailīgi čukstēja:

—   Varbūt Jons Blunds…

Bet tad viņš apklusa un aizdrāzās atpakaļ uz virtuvi, lai pateiktu Karlsonam dažus patiesus vārdus.

Karlsona virtuvē nebija. Tur bija tikai divas tukšas pankūku bļodas un mazs ievārījuma traipiņš uz vaska galdauta tai vietā, kur bija sēdējis Karlsons.

Tēvocis Jūlijs un Brālītis, un Bokas jaunkundze ēda asinspudiņu. Tas arī garšoja diezgan labi.

Brālītim steigšus vajadzēja aizjozt uz piena veikalu un nopirkt asinspudiņu. Viņš Bokas jaunkundzes pavēlei nepretojās, jo labprāt gribēja redzēt, kā izskatās durvju rokturi ar uzkarinātām pankūkām.

Taču nekādas pankūkas tur nekarājās. Viņš drāzās lejup pa kāpnēm, apstājās pie katrām durvīm, bet it nekur neredzēja nevienu pankūku, tāpēc nodomāja, ka tēvocis Jūlijs to visu izfantazējis.

Beidzot viņš nonāca lejā priekštelpā. Uz pēdējā pakāpiena sēdēja Karlsons un ēda pankūkas.

—    Pankūkas ir gardas. Un tagad viņš atradīs ceļu bez zīmēm, šis mīļais Pasaku jūlijs, nu viņš ceļu zinās, — Karlsons teica.

Un tad nosmīkņāja.

—    Mājāzis ir netaisns, viņa apgalvoja, ka es esot apēdis pankūkas, lai gan esmu nevainīgs jēriņš. Tad jau es varu tās apēst.

Brālītim bija jāsmejas.

—        Tu patiesi esi pats labākais pankūku ēdājs pasaulē, Karlson, — viņš teica.

Tad viņš kaut ko atcerējās un kļuva nopietns. Viņš atcerējās Filles un Rullēs briesmīgo nodomu. Beidzot viņš to varēja pateikt Karlsonam.

—         Man liekas — viņi šonakt mēģinās tevi sagūstīt. Vai tu saproti, ko tas nozīmē?

Karlsons nolaizīja taukainos pirkstus un apmierināts nosēcās.

—    Tas nozīmē, ka mēs pieredzēsim jautru vagaru. Ho, ho, ho! — viņš sauca.

KARLSONS IR LABĀKAIS KRĀCĒJU PĒTNIEKS PASAULĒ

Un tā pamazām metās vakars. Karlsons visu dienu nebija rādījies. Viņš laikarn gan vēlējās, lai Bokas jaunkundze pēc šīs pankūku iranizēša- nas mazliet atpūšas.

Brālītis un tēvocis Jūlijs bija aizgājuši uz dzelzceļa muzeju. Tas patika tēvocim Jūlijam un Brālītim arī. Tad viņi pārnāca mājās, paēda pusdienas- kopā ar Bokas jaunkundzi, un viss noritēja mierīgi. Karlsons nebija manāms. Bet, kad Brālītis pēc pusdienām ienāca savā istabā, tur priekšā bija Karlsons.

Vaļsirdīgi runājot, Brālītis nemaz nepriecājās, viņu ieraudzījis.

—    Vai, cik tu esi nepiesardzīgs! Kādēļ tu tagad atnāci? — viņš vaicāja.

—    Kā tu vari vaicāt tik muļķīgi! Atnācu tāpēc, lai paliktu pie tevis pa nakti, tik daudz tev taču jāsaprot! — Karlsons aizrādīja.

Brālītis nopūtās. Augu dienu viņš bija staigājis apkārt, prātodams un baiļodamies, kā lai nokārto ar Filli un Rulli, un Karlsonu. Ak vai, viņš bija prātojis un prātojis — vai lai piezvana policijai? Nē, jo tad taču jāpastāsta, kāpēc Fille un Rullē grib nozagt Karlsonu, un to taču nevar stāstīt. Palūgt tēvoci Jūliju palīgā? Nē, viņš tūlīt piezvanīs policijai, un tad visādā ziņā būs jāpastāsta, kādēļ Fille un Rullē grib nozagt Karlsonu. Cik garš, tik plats.

Karlsons nebija ne prātojis, ne baiļojies, arī tagad viņš nebaiļojās. Viņš stāvēja gluži mierīgs un pārbaudīja, par cik paaudzies persika kauliņš. Bet Brālītis nudien bija norūpējies.

—   Tiešām nezinu, ko lai mēs iesākam, — viņš teica.

—    Ak, tu domā ar Filli un Rulli? — Karlsons atvaicāja. — Es gan zinu. Es taču teicu, ka ir trīs veidi: iranizēt, jandalēt un figurēt, esmu nodomājis pielietot visus trīs veidus.

Pēc Brālīša domām, ceturtais veids būtu pats labākais — proti, ja Karlsons šonakt paliktu savā namiņā un tupētu tur tik klusi kā pelīte. Taču Karlsons atteica, ka no visiem muļķīgajiem veidiem tas ir pats muļķīgākais, kādu vien viņš zina.

Brālītis tomēr negribēja piekrist. No tēvoča Jūlija viņš bija dabūjis konfekšu turzu, un viņam ienāca prātā, ka varbūt ar konfektēm varēs piekukuļot Karlsonu. Viņš vicināja turzu Karlsonam pie deguna pēc iespejas kardinošāk un viltīgi sacīja:

—   Ja tu lidosi uz mājām un apgulsies, tad dabūsi visu turzu.

Bet Karlsons pagrūda Brālīša roku.

—    Ak tu pagāns, cik tu esi nejauks! Paturi pats savas riebīgās konfektes! Neiedomājies, ka es tās gribu!

Viņš ērcīgi čamstināja lūpas un apsēdās uz ķeblīša visattālākajā kaktā.

—   Es nepiedalos, ja tu esi tik nejauks! — viņš teica. — Man ne prātā nenāk piedalīties.

Brālītis jutās izmisis. Tas bija pats ļaunākais, ja Karlsons «nepiedalījās». Brālītis lūdza piedošanu un visādi mēģināja salabt ar Karlsonu, bet viņam nelaimējas. Karlsons joprojām pukojās.

—   Tad es patiesi nezinu, ko iesākt, — Brālītis beidzot sacīja.

—    Bet es gan zinu, — Karlsons ierunājās. — Tas vēl nav tik droši, varbūt es tomēr piedalīšos, ja tu man iedosi kādu nieciņu, varbūt es varētu paņemt to konfekšu turzu…

Brālītis viņam iedeva konfekšu turzu, un nu Karlsons «piedalījās». Viņš bija nodomājis to darīt visu nakti.

—   Ho, ho! Tu pat iedomāties nevari, kā es «piedalīšos», — viņš sauca.

«Ja nu Karlsons katrā ziņā grib palikt pie manis pa nakti, tad cits nekas neatliek kā pašam gulēt uz dīvāna,» Brālītis gudroja un jau gribēja taisīt guļvietu. Taču Karlsons sacīja, ka neesot vērts to darīt! Šonakt no gulēšanas nekas neiznākšot.

—   Mājāzis un tēvocis Jūlijs, pēc manām domām, kuru katru brīdi liksies uz auss, un tad mums jāsāk rīkoties, — Karlsons skaidroja.

Tēvocis Jūlijs tiešām agri devās pie miera. Viņš pēc pagājušās nemierīgās nakts un šāsdienas darīšanām droši vien jutās noguris. Arī Bokas jaunkundzei bija nepieciešams miegs pēc šāsdienas maizīšu un pankūku iranizēšanas. Viņa ātri iegāja savā istabā, jā, īstenībā tā bija Boses istaba. Sajā istabā māmiņa bija iekārtojusi Bokas jaunkundzi pa to laiku, kamēr viņa paliks te.

Vispirms viņi abi — Bokas jaunkundze un tēvocis Jūlijs — ienāca pie Brālīša pateikt viņam «ar labu nakti», bet tad Karlsons bija paslēpies skapī. Viņš atzina, ka tā būs gudrāk.

Tēvocis Jūlijs nožāvājās.

—    Ceru, ka drīz, ieradīsies Jons Blunds un ļaus mums mierīgi gulēt zem sava sarkanā lietussarga, — viņš teica.

«Jā, cerī vien, ceri,» Brālītis domāja, taču skaļi viņš sacīja:

—   Ar labu nakti, tēvoci Jūlij, dusi saldi, ar labu nakti, Bokas jaunkundz!

—   Un tu arī tūlīt liecies gultā! — Bokas jaunkundze pavēlēja.

Pēc tam viņi abi aizgāja.

Brālītis izģērbās un uzvilka pidžamu. «Tā būs labāk,» viņš domāja, «ja Bokas jaunkundze vai tēvocis Jūlijs nakti varbūt iedomājas ienākt.»

Brālītis un Karlsons spēlēja «cūkas», gaidīdami, kamēr Bokas jaunkundze un tēvocis Jūlijs aizmigs. Taču Karlsons briesmīgi blēdījās un visu laiku gribēja laimēt, jo citādi viņš «nepiedalīšoties». Brālītis viņam arī ļāva pēc iespējas

vairāk laimēt, bet, kad beidzot tomēr likās, kā Karlsons zaudēs, viņš aši sarausa kārtis kaudzītē un teica:

—   Mums vairs nav laika spēlēt kārtis, mums jāsāk rīkoties.

Tikmēr gan tēvocis Jūlijs, gan Bokas jaunkundze bija aizmiguši ari bez Jona Blunda un viņa sarkanā lietussarga. Karlsons uzjautrinājās, skraidīdams no vienām durvīm pie otrām un salīdzinādams krākšanu.

—    Labākais krākšanas pētnieks pasaulē, uzmini, kurš tas ir? — viņš jūsmīgi sacīja un atdarināja Brālītim, kā krāc tēvocis Jūlijs un Bokas jaunkundze.

—   Grrr-pi-pi-pi — tā krāc Pasaku Jūlijs. Bet Bokas jaunkundze krāc šitā: grrr-aš, grrr-aš!

Tad Karlsonam ienāca kas cits prātā. Viņam joprojām bija daudz konfekšu, lai gan Brālītim viņš bija piedāvājis vienu, bet pats apēdis desmit, un turzu tagad vajadzēja kaut kur paslēpt, lai būtu brīvas rokas. Turza bija jāpaslēpj absolūti drošā vietā.

—   Jo te taču ieradīsies zagļi, — viņš teica. — Vai šajā mājā ir naudas skapis? — Karlsons vaicāja.

Brālītis atteica — ja tāds būtu, tad viņš vispirms tur ieslēgtu Karlsonu, bet tāda skapja diemžēl te neesot.

Karlsons bridi pagudroja.

—   Es turzu ienesīšu pie Pasaku Jūļa, — viņš teica. — Ja zagļi izdzirdēs «grrr-pi-pi», tad domās, ka tur ir tīģeris, un neuzdrīkstēsies iet iekšā.

Klusi viņš atvēra guļamistabas durvis, tagad «grrr-pi-pi» varēja dzirdēt vēl stiprāk. Karlsons priecīgi iesmejas un pazuda guļamistabā ar turzu rokā. Brālītis palika ārpusē gaidot,

Karlsons iznāca atpakaļ bez turzas, bet rokā viņam bija tēvoča Jūlija liekie zobi.

—    Vai dieniņ, Karlson, kāpēc tu tos paņēmi? — Brālītis vaicāja.

—    Tu taču nedomāsi, ka es atstāšu konfektes cilvēkam, kam ir zobi, — Karlsons atteica. — Pieņemsim, ka Pasaku Jūlis nakti pamostas un ierauga turzu! Ja viņam pie rokas atrastos zobi, viņš bez apstājas krimstu konfektes. Bet zobu tagad viņam, par laimi, nav.

—    Tēvocis Jūlijs nemūžam to nedarītu. Viņš neņemtu nevienu pašu konfekti, kas viņam nepieder, — Brālītis skaidroja.

—    Ej nu, muļķīti, viņš taču iedomātos, ka pie viņa bijusi kāda laumiņa un atnesusi konfekšu turzu, — Karlsons apgalvoja.

—    To nu gan viņš nedomātu, jo pats taču konfektes nopirka, — Brālītis iebilda, bet Karlsons viņā neklausījās.

—    Man šie zobi ir nepieciešami, — Karlsons sacīja. Viņam esot nepieciešama arī stipra aukla, tā viņš paskaidroja, un Brālītis izlavījās virtuvē un atnesa no virtuves kakta veļas auklu.

—    Ko tu ar to darīsi? — Brālītis vaicāja.

>— Iztaisīšu zagļu cilpu, — Karlsons atteica.

Briesmīgu, nāvīgi baigu zagļu cilpu!

Un viņš prātoja, kur šo cilpu izlikt — varbūt šaurajā priekšnamā, kas ar spriesli izbeidzās hallē.

—   Tieši te, — Karlsons izlēma.

Hallē velvei katrā pusē atradās pamatīgs krēsls, un Karlsons izstiepa viltīgo zagļu cilpu

un piestiprināja auklu pie pamatīgo krēslu kājas, novilkdams auklu gluži zemu pie pašas grīdas. Ikviens, kas tumsā ienāks no priekšnama un dosies uz halli, visādā ziņā pa- klups uz auklas, tas bija skaidrs.

Brālītis atcerējās, kas notika pērngad, kad Fille un Rullē ieradās viņu dzīvoklī un gribēja to apzagt. Viņi bija iebāzuši garu tērauda stiepli pa vēstuļu kastīti un attaisījuši durvju atslēgas. Laikam gan viņi rīkosies tāpat ari šoreiz un tātad pelnījuši, ka sapinas cilpā.

Brālītis klusi sevī smējās un tad iedomājās kaut ko, kas viņu vēl vairāk uzjautrināja.

—   Esmu gluži veltīgi staigājis apkārt un baiļojies, — viņš teica. — Bimbo taču tā sāks riet, ka visu māju sacels kājās, un tad Fille un Rullē laidīs ļekas vaļā.

Karlsons raudzījās uz Brālīti tā, it kā neticētu savām ausīm.

—   Nu tad, tad es šo zagļu cilpu esmu taisījis gluži veltīgi. Vai tu domā, ka es to tā atstāšu, tā tu domā? Nē, es cilpu uz vietas noņemšu!

Brālītis šoreiz tiešām saskaitās.

—   Kas tev nāk prātā? Kā tu domā, ko lai es daru ar Bimbo?

Tad Karlsons teica, ka Bimbo varot gulēt augšā viņa namiņā. Viņš varot mierīgi gulēt uz Karlsona virtuves dīvāna, kamēr Karlsons rīkošot cilpas. Un no rīta, kad Bimbo atmodīšoties, viņš līdz pat ceļiem stāvēšot maltā gaļā, Karlsons solīja, lai tikai Brālītis viņam piekrītot.

Bet Brālītis negribēja piekrist. Pēc viņa domām, neesot pareizi sūtīt Bimbo projām. Turklāt nudien būšot labi, ja mājās riešot suns, kad atnākšot Fille un Rullē.

—    Ak, tu visu tikai sabojā! — Karlsons sarūgtināts atcirta. — Nekad tu man nenovēli nekādu prieku, nē, nē, tikai visu laiku mani traucē, ja es gribu iranizēt, jandalēt un figurēt, jā, to tu dari! Tev galvenais, lai tavs suns nakti rietu un taisītu traci.

—   Tik daudz tev jāsaprot… — Brālītis ieteicās, bet Karlsons viņu pārtrauca.

—   Es nepiedalos! Meklē pats jandalētāju, es nepiedalos!

Bimbo neapmierināts ieņurdējās, kad Brālītis atnācis izņēma to no groza, kur tas tikko bija iemidzis. Un pēdējais, ko Brālītis redzēja no sava sunīša, bija tā lielās, izbrīnās pilnās acis, kad Karlsons pacēlās ar to gaisā.

—    Nebaidies, Bimbo, es drīz aiziešu tev pakaļ! — Brālītis sauca pēc iespējas mierinošā balsī.

Karlsons atgriezās pēc brītiņa možs un līksms.

—    Varu tevi pasveicināt no Bimbo, uzmini, ko viņš sacīja! «Cik te jauki, Karlson!» viņš teica. «Vai es nevarētu būt tavs suns?»

—    Ha, ha, ha! To nu gan viņš neteica! — Brālītis labi zināja, kura suns ir Bimbo, un to zināja arī Bimbo.

—    Nu jā, tagad viss būs labi, — Karlsons mierināja. — Tu taču saproti, ja ir divi tik labi draugi, kādi esam mēs, tad viens dažreiz ir spiests pakļauties otram, un tam jādara viss, ko vēlas otrs.

—   Jā, bet tas vienmēr jādara man, — Brālītis atteica iesmiedamies un sevī prātoja, kā Karlsons to allaž panāk. Ikviens cilvēks saprastu, ka tādā naktī kā šī vislabākais būtu, ja Karlsons gulētu augšā uz virtuves dīvāna, pārvilcis segu pār galvu, bet Bimbo gulētu te un, riedams, ka visa māja skan, aizbaidītu Filli un Rulli. Bet Karlsons bija izdarījies gluži otrādi un gandrīz vai pārliecinājis Brālīti, ka tā būs vislabak. Starp citu, Brālītis tam labprāt gribētu ticēt, jo viņš jutās arī kā dēkainis un bija gaužām ziņkārīgs, kā Karlsons šoreiz domājis jandalēt.

Tagad Karlsons ļoti steidzās, jo domāja, ka kuru katru brīdi var ierasties Fille un Rullē.

—    Es kaut ko izgudrošu, kas viņus ja« pašā sākumā izbiedēs, — viņš teica. — Tici man, tam nemaz nav vajadzīgs mazs muļķa suns.

Viņš iešāvās virtuvē un sāka rakņāties pa tīrīšanas riku novietni. Brālītis mazliet bailīgi palūdza viņu rīkoties klusāk, jo Bokas jaunkundze guļ Boses istabā, kas atrodas blakus virtuvei. Karlsons to bija aizmirsis.

—   Tu klausies pie durvīm, — viņš pavēlēja Brālītim. — Tiklīdz tu vairs nedzirdēsi «grrr-pi- pi» un «grr-aš-aš», tā saki man, jo tad var kļūt bīstami.

Brītiņu viņš padomāja..

—   Zini, ko tad tu dari? Tad tu pats sāc krākt, cik vien stipri vari, šitā; grrr-aaah! Grrr-aaah!

—   Kādēļ tad man tas jādara?, — Brālītis brīnījās*

—   Ja Pasaku Jūlis atmodīsies, viņš domās, ka krāc Bokas jaunkundze, bet, ja viņa pamodīsies, tad domās, ka krāc Pasaku Jūlis. Bet es zināšu, ka tas esi tu un ka mums draud briesmas, es tad ielīdīšu tīrīšanas rīku novietnē un paslēpšos tur, hi, hi, hi, vislielākais figurētājs pasaulē, uzmini, kurš tas ir!

—    Bet, ja nāks Fille un Rullē, ko tad lai es daru? — Brālītis vaicāja diezgan izbijies, jo tiešām bija baismīgi stāvēt vienam pašam hallē, kad nāks kramplauži, bet Karlsons būs paslēpies virtuvē.

—   Tad tu tikai krāc šitā: grrr-hēhēhē, grrr- hēhēhē!

Atcerēties visus šos grrr-aš un grrr-aaah, un grrr-hēhēhē, pēc Brālīša domām, bija tikpat grūti kā atcerēties reizināšanas tabeli, tomēr viņš solījās darīt, ko spēs.

Karlsons piegāja pie dvieļu plaukta un izrāva no tā visus virtuves dvieļus.

—   Ar tiem nepietiek, bet vēl jau ir vannas istaba, — viņš sacīja.

—   Ko tu ar tiem domā darīt?, — Brālītis vaicāja.

—   Iztaisīšu mūmiju. Briesmīgu, nāvīgi baigu mūmiju, — Karlsons atteica.

Brālītis lāgā nezināja, kas tās mūmijas īsti ir, taču viņam šķita, ka tādas atrodas seno ēģiptiešu karaļu kapličās. Tās, bez šaubām, bija mirušie karaļi un karalienes, kas tur gulēja kā lieli saiņi ar stingām, zvērojošām acīm. Kādreiz par to bija stāstījis tētis. Karaļi un karalienes esot iebalzamēti, tā tētis teicis, lai saglabātos gluži kā dzīvi, un viņi kārtu kārtām esot ietīti vecos linu audeklos, tētis piebildis. «Taču Karlsons jau nav nekāds balzamētājs,» Brālītis nodomāja un izbrīnījies jautāja:

—    Kā tad tu iztaisīsi mūmiju?

—    Es ietīšu paklāju dauzāmo, bet tev par to nav ko raizēties. Ej un stāvi sardzē, un dari savu darbu, un es darīšu savu, — Karlsons aizrādīja.

Brālītis nostājās sardzē. Viņš klausījās pie durvīm un dzirdēja mierīgu krākšanu — grrr- pi-pi un grrr-aš, tieši tā, kā tam jābūt. Bet piepeši laikam tēvoci Jūliju sāka mocīt ļauni sapņi, viņš krāca, it kā vaidēdams — grr-mmm, grr- mmm, tas skanēja tik savādi un nemaz kā mierīgais «pi-pi». Brālītis jau prātoja, vai neiet un nepaziņot to pasaules vislabākajam krācēju pet- niekam, taču uzreiz sadzirdēja straujus soļus, tad briesmīgu blīkšķi un veselu lamu lavīnu. Lamas skanēja no zagļu cilpas, tagad tajā sapinušies Fille un Rullēt Un viņš vēl ar izbailēm pamanīja, ka krācieni grrr-aš pavisam apklu-

suši, ak vai, ko lai viņš iesāk? Izmisis viņš atkārtoja visas Karlsona dotās pavēles un tad sāka žēli krākt grrr-aaš un tikpat žēli grrr-hē- hē-hē, bet tas nemaz neskanēja kā krākšana.

Viņš atsāka no jauna.

—   Grrr…

—   Turi muti! — kāds viņam nošņāca no zagļu cilpas puses, un tumsā viņš saskatīja kādu mazu, apaļu kaudzīti, kas ķepurojās zagļu cilpā un veltīgi pūlējās piecelties. Tas bija Karlsons.

Brālītis aizbrāzās turp un pacēla krēslus, lai Karlsons varētu piecelties kājās. Bet Karlsons neizrādīja nekādu pateicību. Viņš bija nikns kā lapsene.

—    Tā ir tava vaina, — viņš šņāca. — Vai es neteicu, lai tu man atnes dvieļus no vannas istabas?

To nu gan Karlsons nebija teicis. Nabadziņš, viņš - bija aizmirsis, ka vannas istabā varēja tikt, ejot pāri zagļu cilpai, bet tā nebija Brālīša vaina.

Ķildoties viņiem nebija laika, jo viņi dzirdēja, ka Bokas jaunkundze savā istabā grabinājās gar durvju rokturi. Nedrīkstēja zaudēt ne mirkli.

—    Skrej! — Brālītis čukstēja.

Karlsons aiztraucās uz virtuvi, bet Brālītis joza uz savu istabu un iemetās gultā.

Bija arī pēdējais laiks. Viņš uzvilka segu līdz zodam un pūlējās cik iespējams ticami krākt grr-aah, bet tas neskanēja visai labi, tāpēc viņš apklusa un dzirdēja, ka istabā ienāca Bokas jaunkundze un tuvojās viņa gultiņai. Piesardzīgi viņš palūkojās caur skropstām un redzēja, ka viņa tur stāv baltajā naktskreklā, pilnīgi balta pelēkajā nokrēslī, jā, tur viņa stāvēja un vērīgi raudzījas uz Brālīti, un viņš juta, ka viņam visa miesa sāk niezēt.

—    Nemaz neizliecies, ka tu guli, — Bokas jaunkundze teica, bet likās — viņa nav pikta.

—   Vai tevi arī atmodināja pērkona grandi? — viņa vaicāja, un Brālītis stomījās:

—   Jā… laikam gan.

Bokas jaunkundze piekrizdama pamāja.

—    Es visu dienu noģidu, ka būs pērkona negaiss. Gaiss bija tik tveicīgs un spiedīgs. Bet tu nebaidies, — viņa teica un papliķēja Brālīša galvu. — Pērkons tikai grand, taču pilsētā tas nekad nesper.

Viņa aizgāja. Brālītis ilgu laiku nogulēja, neuzdrīkstēdamies pakustēties. Taču pamazām viņš piecēlās. Nemierīgi viņš domāja, kā gan klājas Karlsonam, un pēc iespējas klusāk aizlavījās uz virtuvi.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja, — svētais Jere- mij, kā mēdza sacīt tēvocis Jūlijs, — bija mūmija! Tā sēdēja uz mazgājamā dēļa,-un tai blakus stāvēja Karlsons, lepns kā gailis, apgaismodams mūmiju ar virtuves kaktā atrasto kabatas bateriju.

—    Vai viņa nav smalka? — viņš vaicāja.

«Viņa! Tā laikam gan ir karalienes mūmija,»

Brālītis nodomāja. Tā bija krietni apaļa un pilnīga karaliene, jo Karlsons ap paklāju dauzāmo bija satinis visus virtuves un roku dvieļus, kādus bija sadabūjis. Paklāju dauzāmā «galvu» viņš bija izveidojis par seju, pārvilkdams tai pāri dvieli un iezīmēdams tajā divas lielas, melnas acis. Mūmijai bija arī zobi. īsti zobi — tēvoča Jūlija zobi. Tie bija iespiesti dvielī un droši vien novietoti paklāja dauzāmā tureklī, bet, lai tie turētos drošāk, Karlsons mutes kaktiņus bija aizlīmējis ar plāksteri. Tā tiešām bija briesmīga un nāvīgi baiga mūmija. Brālītis tomēr iespur- cās.

—    Kāpēc tu uzklāji plāksteri? — viņš vaicāja.

—    Viņa taču skuvusies, — Karlsons atteica un papliķēja mūmijas vaigu. — Ho, ho, viņa tik ļoti ir līdzīga manai mātei, es viņu saukšu par «māmuķīti».

Viņš paņēma mūmiju uz rokām un nesa uz halles pusi.

—   Filiem un Rullem būs patīkami satikt mūmiju, — viņš noteica.

KARLSONS VISLABĀK JANDALĒ TUMSĀ

Cauri pasta kastītei ieslīdēja gara tērauda stieple. Redzēt to nevarēja, jo priekšnamā bija akla tumsa, taču nejaukā skrapstēšana un grabēšana bija dzirdama, jā, nu viņi nāk — Fille un Rullē!

Brālītis un Karlsons tupēja sarāvušies hallē zem apaļā galda un gaidīja. Viņi tur bija tupējuši vismaz kādu stundu. Brālītis pat uz brīdi bija aizsnaudies. Bet, kad kastītē kaut kas iegra- bējās, viņš uzreiz pamodās, — vai, viņi tomēr nāk! Brālītim pārgāja miegs, un viņu pārņēma tādas bailes, ka pa muguru skrēja salti drebuļi, bet Karlsons tumsā apmierināts pūta.

— Ho, ho, ho! — viņš čukstēja. — Ho, ho, ho!

Skat, cik viegli var attaisīt atslēgu ar vienkāršu tērauda stiepli! Tad durvis piesardzīgi atvērās un kāds ienāca, kāds ienāca priekšnamā — Brālītis aizturēja eljļu, tas nudien bija baigi! Varēja dzirdēt čukstus un pēc tam zaglīgus soļus… bet tad blīkšķi, vai dieniņ, kādu blīkšķi un divus apspiestus kliedzienus! Pēkšņi zem galda iedegās Karlsona kabatas baterija, iedegās un tikpat pēkšņi izdzisa, taču šo īso brīdi tā apgaismoja briesmīgo un nāvīgi baigo mūmiju, kas bija pieslieta pie sienas un nešpetni atņirgusi tēvoča Jūlija zobus. Tad tur, pie zagļu cilpas, atkal atskanēja kliedzieni un šoreiz skaļāki.

Pēc tam viss gāja juku jukām. Brālītis vairs nevarēja ievērot kārtību. Viņš dzirdēja, ka atveras durvis, tur taustīdamies nāca tēvocis Jūlijs un Bokas jaunkundze, un priekšnamā nodipēja

čakli bēdzēju soļi, viņš dzirdēja, kā «māmuķīte» nošvīkstēja pa grīdu, kad Karlsons to vilka uz savu pusi. Ap tās kaklu bija aplikta Bimbo saite. Dzirdēja arī, kā Bokas jaunkundze vairāk reižu nospieda elektrisko kontaktu, lai iedegtos gaisma, bet Karlsons bija izgriezis visus drošinātājus virtuvē — jo vislabāk jandalēt tumsā, viņš bija sacījis. Tāpēc Bokas jaunkundze un tēvocis Jūlijs stāvēja nevarīgi, jo nespēja iedegt gaismu.

—   Tavu briesmīgu negaisu, — Bokas jaunkundze sacīja. — Šitāds tracis, ko? Laikam gan .viņi būs izslēguši elektriskos vadus.

—   Vai tas tiešām bija pērkons? — tēvocis Jūlijs prātoja. — Man likās — tas bija kaut kas cits.

Taču Bokas jaunkundze apgalvoja, ka viņa nu gan pazīstot pērkona grandus, ja tos dzirdot.

Kas tad cits tas varētu būt? — viņa vaicāja.

—   Es domāju, ka varbūt kādi jauni pasaku pasaules mistiķi norunājuši te šonakt satikšanos, — tēvocis Jūlijs skaidroja.

Patiesībā viņš teica «pataku pataules mitiķi», jo tik briesmīgi šļupstēja, ka siekalas vien šļakstēja. «Tas notiek tāpēc, ka viņam nav zobu,» Brālītis domāja, taču tūdaļ to aizmirsa. Viņš domāja tikai par Filli un Rulli, diezin kur viņi tagad atrodas? Vai viņi bija aizlaidušies? Brālītis nebija dzirdējis aizkrītam priekšnama durvis, tāpēc viņi atrodas tepat, kaut kur tumšajā priekšnamā, varbūt paslēpušies aiz virsdrēbēm, vai, cik baismīgi! Brālītis, cik vien cieši varēja, spiedās klāt pie Karlsona.

—   Mieru, tikai mieru, drīz viņi mums būs rokā, — Karlsons sacīja.

—    Jā, te gan viens, gan kāts tits. Tin! mājā tilvēks nekad nejūt mieru, — tēvocis Jūlijs šļupstēja.

Tad viņš un Bokas jaunkundze katrs iegāja savā.istabā un iestājās klusums. Karlsons un Brālītis sēdēja joprojām zem galda un gaidīja. Pēc Brālīša domām, bija aizritējusi vai vesela mūžība. Grrr-pi-pi un grrr-aš no jauna bija dzirdami, gan patālu un paklusi, tomēr tā bija zīme, ka Bokas jaunkundze un tēvocis Jūlijs atkal aizmiguši.

Tad patiešām tumsā sāka taustīties Fille un Rullē. Viņi taustījās ļoti piesardzīgi un pie zagļu cilpas apstājās un klausījās. Tumsā varēja dzirdēt viņu elpošanu. Tas bija baismīgi. Nu viņi aizdedzināja kabatas baterijas, jā gan, viņiem bija pašiem savas baterijas, un gaisma palēnām slīdēja pa telpu. Brālītis aizvēra acis, domādams, ka tad viņu nevarēs saskatīt. Galdauts zemu nokarājās, tomēr Fille un Rullē var atklāt, kur viņi sēž — Brālītis un Karlsons, un «māmu- ķīte». Brālītis aizmiedza acis un aizturēja elpu. Un viņš pavisam tuvu dzirdēja Fiļles un Rullēs čukstus.

—   Vai tu redzēji spoku? — Fille vaicāja.

—   Vai es redzēju! Tur pie sienas tas stāvēja, bet tagad ir pazudis.

—   Šis ir visriebīgākais spoku dzīvoklis visā Stokholmā, to jau mēs esam pieredzējuši, — Fille ierunājās.

—   Tiesa, labāk manīsimies prom! — Rullē atbildēja.

Taču Fille tam nepiekrita.

—    Nemūžam! Desmittūkstoš kronu labad esmu ar mieru paciest vairākus dučus spoku, to iegaumē!

Klusi viņš pacēla krēslus ar zagļu cilpu un nolika tos sāņus. To viņš darīja tāpēc, lai krēsli nestāvētu ceļā, kad viņš gribēs tikt ārā, un viņš pukojās, kas tie tādi par palaidņa bērniem, kuri uzjautrinās, ievilinādami cilpās cilvēkus, kas grib paciemoties mājā.

—   Es tiem došu pa acīm, šie nejaucēni dabūs pamatīgus zilumus!

Tad viņš atkal ar bateriju apgaismoja visus kaktus un stūrus.

—    Tagad paskatīsimies, uz kurieni ved šīs durvis un kur mums jāsāk meklēt, — viņš piebilda.

Gaisma šaudījās gan te, gan tur, un, tiklīdz tā pavērsās uz galda pusi, Brālītis aizspieda acis un sarāvās mazītiņš. Viņš izmisis savilka kājas, kuras šķita milzīgas un kurām, pēc viņa domām, nebija vietas zem galdauta, tās tikai gribēja stiepties un stiepties, lai Fille un Rullē tās vieglāk ieraudzītu.

Viņš tomēr manīja, ka Karlsons no jauna bija sācis rīkoties ar «māmuķīti». Gaisma bija aizslīdējusi uz otru pusi, tomēr pagaldē nebija tik tumšs, un Brālītis pamanīja, ka Karlsons bija izbāzis «māmuķīti» un atbalstījis to pret galda malu. Tur tā stāvēja, kad Filles baterija pavērsās atpakaļ un trāpīja tieši pa mūmijas nešpetno muti. Tad no jauna atskanēja divi apspiesti kliedzieni un žiglu kāju dipoņa, zagļi traucās laukā no priekšnama.

—    Nāc! — Karlsons izdvesa Brālītim pie auss un tad aši metās rāpus, vilkdams aiz sevis mūmiju, žigli kā ezis pārslīdēja pār grīdu un iešāvās Brālīša istabā, un Brālītis viņam sekoja.

—    Kas šie par prastiem cilvēkiem, — Karlsons noteica un aizvēra durvis. — Neprast atšķirt mūmiju no spoka, tas nu gan, pēc manām domām, ir stulbums.

Piesardzīgi viņš pavēra mazu spraudziņu durvīs un ieklausījās, kas notiek tumšajā priekšnamā. Arī Brālītis klausījās un cerēja, ka aiz Filles un Rullēs noklaudzēs priekšnama durvis, bet tas nenotika. Viņi nudien bija vēl tepat, un viņš dzirdēja, ka blēži klusi sačukstas.

—   Desmittūkstoš kronu, — Fille sacīja, — to iegaumē. Mani nekādi spoki neizbiedēs, tik daudz tev jāzina.

Aizritēja kāds brītiņš. Karlsons pacietīgi klausījās.

—   Tagad viņi iegājuši pie Pasaku Jūļa, — viņš leica. — Ho, ho, nu mēs pagūsim mazliet jandalēt.

Viņš noņēma no mūmijas kakla saiti un maigi apguldīja mūmiju Brālīša gultā.

—   Heisā, hopsā, māmuķīt, tagad tu varēsi atdusēties! — viņš teica un sakārtoja ap mūmiju segu, kā to dara māte, vakarā apguldīdama bērnu. Tad viņš pamāja Brālītim.

—   Paskaties, vai viņa nav brīnišķīga! — viņš teica, apgaismodams mūmiju ar kabatas bateriju. Brālītis nodrebēja. Tur tā gulēja un ar melnajām, zvērīgajām acīm blenza griestos, ar savu ņirdzīgo muti «māmuķīte» varēja ikvienu cilvēku nobiedēt līdz nāvei. Bet Karlsons apmierināts viņu papliķēja un tad pārvilka viņai pār seju palagu un segu. Viņš paņēma arī gultas pārklāju, ko Bokas jaunkundze bija salocījusi, kad ienāca pateikt Brālītim «ar labu nakti», un pārsedza to rūpīgi pār gultu, lai «māmuķītei» būtu siltāk, Brālītis nodomāja un nosprauslājās. Tagad varēja saskatīt tikai apaļu, kuplu augumu, kas iezīmējās zem gultas drānām.

—    Heisā, hopsā, Brālīt, tagad arī tev mazliet jāatguļas! — Karlsons izsaucās.

—    Kur tad? — Brālītis nemierīgi ievaicājās, jo blakām «māmuķītei» viņš neparko negribēja gulēt. — Es taču nevaru gulēt gultā, ja tur guļ «māmuķīte».

—    Nē, bet pagultē, — Karlsons atteica. Aši kā ezis viņš palīda pagultē, un Brālītis viņam atkal sekoja.

—    Tagad tu dzirdēsi tipisku spiega krākšanu, — Karlsons sacīja.

—    Vai tad spiegi krāc kaut kā sevišķi? — Brālītis brīnījās.

—      Jā, viņi krāc šausmīgi un bīstami, tā kā cilvēks var zaudēt prātu. Šitā: ēēēēēh, ēēēēēh, ēēēēēh!

Spiega krākšana dunēja draudīgi, gan kļūdama skaļāka, gan klusāka, gan pāriedama ņurdēšanā. Tas nudien skanēja šausmīgi un bīstami. Turklāt diezgan skaļi. Brālītis kļuva nemierīgs.

—    Ciet taču klusu! Te var ienākt Fille un Rullē!

—   Tieši tā, tapec arī nepieciešama spiega krākšana, — Karlsons atteica.

Te uzreiz Brālītis dzirdēja, ka durvju rokturis ieknakstas. Pavērās šaura spraudziņa. Istabā iespiedās gaismas strēle, un tad ienāca Fille un Rullē.

Karlsons krāca šausmīgi un bīstami, un Brālītis aizspieda acis. Lai gan viņam to nemaz nevajadzēja darīt, jo redzēt viņu nevarēja. Gultas pārklājs nokarājās līdz grīdai un aizsedza gan viņu, gan Karlsonu no katras uzmācīgas gaismas un okšķerējošām acīm. To jau Karlsons pats, protams, bija tā izdomājis.

—    Ēēēēēh, — krāca Karlsons.

—    Patiesībā mēs esam pareizi ienākuši, — Fille klusā balsī sacīja. — Bērni tā nekrāc, tas noteikti ir viņš. Paskaties, kāds tur gultā liels kunkucis, jā, tas ir viņš!

—    Ēēēēēh, — Karlsons pikti krāca. Viņš negribēja būt nekāds kunkucis, to pauda viņa krākšana.

—    Vai tev roku dzelži ir kārtībā? — Rullē vaicāja. — Būs gudrāk, ja tos uzliekam, pirms viņš atmostas.

Gultas pārklājs mazliet iečaukstējās, un pēc tam bija dzirdams, ka Fille un Rullē nosēcas. Brālītis saprata, ka viņi ieraudzījuši šausmīgās un nāvīgi baigās mūmijas ņirdzīgo smīnu. Taču zagļi laikam jau bija pie viņas pieraduši, jo ne viņi kliedza, ne brāzās ārā, tikai sēca.

—    Pē, tā taču ir lelle, — Fille mazliet samulsis ierunājās. — Un tik nešpetna lelle, ptu, tu, sātans! — viņš izsaucās un laikam uzsedza viņai pārklāju, jo tas atkal noslīdēja līdz grīdai.

—    Bet paklau, paskaidro man, kā lelle varēja atnākt te! Nupat tā bija priekšnamā, vai varbūt tā nav?

—   Tev taisnība, — Fille domīgi atteica. — Bet kas tad te krāc?

To Fille neuzzināja, jo patlaban bija dzirdami soļi, kas tuvojās no halles puses. Brālītis pazina Bokas jaunkundzes smago gaitu un izbijies domāja, ka tagad būs briesmīgāks blīkšķis par pērkona grandiem.

Bet tas nenotika.

—   Mudīgi tkapī, — Fille nošņāca, un Brālītis pat nepaguva atvērt acis, kad Fille un Rullē jau bija pazuduši viņa drēbju skapī.

Tad Karlsons sāka rosīties. Gluži kā zebiekste viņš aizšāvās pa grīdu un kārtīgi aizslēdza skapja durvis. Tikpat aši viņš aizlīda atpakaļ pagultē, un istabā tūlīt ienāca Bokas jaunkundze baltajā naktskreklā, ar degošu sveci rokā — gluži kā svētā Lūcija.

Brālītis saprata, ka viņa pienākusi pie gultas, jo viņas kājas lielais pirksts palīda zem segas, un viņš1 dzirdēja'Bokas jaunkundzes bargo balsi virs galvas.

—   Vai tu, Brālīt, nupat biji manā istabā un gaismoji ar bateriju?

—   Nē, tas nebiju es, — Brālītis nomurmināja pat neapdomājis.

—    Kādēļ tad tu neesi aizmidzis? — Bokas jaunkundze aizdomīgi vaicāja un tad noteica:

—    Nebāz galvu zem segas un nemurmini, nekā nevar saprast, ko tu saki!

Nočaukstēja gultas pārklājs, kuru viņa pacēla, atsegdama, pēc viņas domām, Brālīša galvu. Tad atskanēja spēcīgs bļāviens. «Nabaga Bokas jaunkundze, viņa jau nebija tāda kā Fille un Rullē un nespēja skatīties šausmīgā, nāvīgi baigā mūmijā,» Brālītis domāja. Viņš saprata, ka pienācis īstais brīdis rāpties ārā no pagultes. Viņu tik un tā atklātu. Turklāt viņam bija nepieciešams palīgs, lai tiktu galā ar Filli un Rulli. Viņus jādabū laukā no skapja, kaut arī izkūpētu visas pasaules noslēpumi!

Un Brālītis izlīda ārā.

—    Nebaidies, — viņš teica. — No «māmuķī- tos» nav jābaidās, bet skapī ir divi zagļi.

Bokas jaunkundze joprojām trīcēja bailēs no mūmijas. Viņa bija piespiedusi roku pie krūtīm un smagi elpoja, bet, kad Brālītis ierunājās par zagļiem skapī, viņa turpat vai saskaitās.

—    Nemuldi niekus! Kā tad skapī var iekļūt zagļi!

Taču drošības labad viņa piegāja pie skapja durvīm un sauca:

—   Vai tur kāds ir?

Atbildes nebija, un viņa vēl vairāk saskaitās.

—    Atbildi! Vai tur kāds ir? Ja neviena tur nav, tad vismaz atbildi!

Bet tad viņa sadzirdēja skapī nelielu troksni un saprata, ka Brālītis runājis patiesību.

—    Ak, tu drosmīgais zēn! — viņa izsaucās. — Tāds mazs puisītis un ieslēdzis skapī divus spēcīgus zagļus, ak dievs, cik tu esi drošs!

Tad pagultē atskanēja troksnis, un tūliņ no turienes izlīda Karlsons.

—     Iedomājieties, tas nebija viņš! Tas biju es! — Karlsons skaidroja.

Viņš pikti blenza te uz Bokas jaunkundzi, te uz Brālīti. _

—    Un iedomājieties, ka es esmu visādi drosmīgs un labs! — viņš piebilda. — Un varen gudrs un diezgan skaists, nevis kaut kāds kunkucis vai kas tamlīdzīgs.

Ieraugot Karlsonu, Bokas jaunkundze pārskaitās.

—    Tu… tu… — viņa kliedza, bet tad atģi- dās, ka šoreiz nav īstais laiks un vieta ķīvēties ar Karlsonu par pankūkām, tagad jādomā par kaut ko svarīgāku. Viņa strauji pievērsās Brālītim.

—    Tūdaļ aizteci un pamodini tēvoci Jūliju, mums jāpiezvana policijai… ai, man taču jāuzvelk rītakleita, — viņa piebilda, izbijusies pavērdamās uz naktskreklu. Tad viņa aizbrāzās.

Arī Brālītis aizbrāzās. Bet vispirms izrāva «māmuķītei» zobus. Viņš saprata, ka tagad tie nepieciešami tēvocim.

Guļamistabā skanēja «grrr-pi-pi-pi», tēvocis Jūlijs dusēja saldi kā bērns.

Pamazām ausa gaisma. Rīta mijkrēslī Brālītis ieraudzīja glāzi ar ūdeni, kas stāvēja, kā parasti, uz naktsgaldiņa. Glāzei blakām atradās tēvoča acenes un Karlsona konfekšu turza. Brālītis paņēma turzu un iebāza to kabatā, lai vēlāk atdotu Karlsonam. Bija lieki, ka tēvocis Jūlijs atmozdamies to ieraudzītu un brīnītos, kā tā nokļuvusi šeit.

Brālītim bija tāda sajuta, ka uz tēvoča Jūlija naktsgaldiņa vajadzēja būt vēl kaut kam, nu jā, tēvoča pulkstenim un naudas makam. Tagad to tur nebija. Bet patlaban Brālītim ne par ko nevajadzēja domāt. Viņam tikai jāpamodina tēvocis Jūlijs, un to viņš darīja.

Tēvocis Jūlijs strauji pietrūkās no miega.

—    Kas tad nu atkal?

2igli viņš izzvejoja no glāzes zobus un ielika tos mutē, pēc tam sacīja:

—    Es nudien drīzāk braukšu uz Rietumjet- landi, šitādu traci te pa naktīm… un tad es gulēšu vienā laidā sešpadsmit stundas, tā jā!

«Tik garam teikumam viņam tiešām bija nepieciešami zobi,» Brālītis nodomāja, bet tad viņš paskaidroja tēvocim Jūlijam, kādēļ viņam tūliņ jānāk līdzi.

Un tēvocis Jūlijs tipināja līdzi, cik jau nu aši varēja. Brālītis traucās aiz viņa, Bokas jaunkundze iznāca no sava nostūra, un tad viņi visi kopā brāzās uz Brālīša istabu.

—    Ak vai, Jansona kungs, zagļi, kas to varēja iedomāties! — Bokas jaunkundze gaudoja.

Karlsona istabā nebija, Brālītis to ievēroja vispirms. Logs bija vaļā. Viņš laikam aizlaidies uz savu namiņu, tas bija labi, gaužām labi! Padomā tikai, Fille un Rullē viņu neredzēs, arī policisti ne, tas bija pat pārāk labi, lai būtu patiesība!

—   Viņi ir skapī, — Bokas jaunkundze teica gan izbijusies, gan priecīga. Bet tēvocis Jūlijs norādīja uz apaļo kunkuci gultā un sacīja:

—   Vai tad nebūtu labāk vispirms pamodināt Brālīti?

' Tad viņš pārsteigts palūkojās uz Brālīti, kas stāvēja viņam blakām.

—   Re, viņš jau piecēlies, — bet kas tad tur guļ?

Bokas jaunkundze nodrebēja. Viņa nu gan zināja, kas tur guļ. Tas bija nejaukāks par zagļiem.

—      Kaut kas riebīgs, — viņa teica. — Kaut kas pavisam riebīgs! Laikam gan no pasaku pasaules!

Tad tēvoča Jūlija acis iemirdzējās. Viņam nu gan nebija bail, viņš tā pliķēja kunkuci, ka zem segas būkšķēja vien.

—      Kaut kas tukls un riebīgs no pasaku pasaules, tas man jāredz, iekams es ķēros pie zagļiem!

Strauji viņš norāva segu.

—      Hi, hi, hi! — izsaucās Karlsons un līksmi apsēdās gultā. — Iedomājies, šoreiz tas nebija no pasaku pasaules, iedomājies, šoreiz tas nebija no pasaku pasaules, šoreiz tas biju es, kāda vilšanās!

Bokas jaunkundze sarūgtināta blenza uz Karlsonu, arī tēvocis Jūlijs izskatījās gaužām vīlies.

—     Vai tad tas puišelis arī naktīs te paliek? — viņš vaicāja.

—     Jā, lai gan es viņam apgriezīšu sprandu, tiklīdz man būs laiks, — Bokas jaunkundze atteica. Bet tad viņa bailīgi satvēra tēvoča Jūlija elkoni.

—      Mīļais Jansona kungs, mums jāpiezvana policijai!

Tad notika kas negaidīts. Skapī atskanēja barga balss:

—      Likuma vārdā — atveriet! . Te ir no policijas!

Bokas jaunkundze, tēvocis Jūlijs un arī Brālītis tiešām bija pārsteigti. Tikai Karlsons saskaitās.

—      No policijas! To jūs varat iestāstīt citam muļķim!

Tad no skapja atskanēja Filles balss, viņš teica, ka cilvēks, kas ieslēdzot policistus, kuri ieradušies notvert bīstamu spiegu, tiek bargi so-

dīts. «Ja, viņi to izdomājuši patiešām atjautīgi,» Brālītis nodomāja.

— Esiet tik labi un tūlīt atveriet! — Fille kliedza.

Tad tēvocis Jūlijs pazemīgi piegāja pie skapja un atvēra durvis. No skapja iznāca Fille un Rullē un izskatījās tik nikni, tiešām, kā īsteni policisti, — tēvocis Jūlijs un Bokas jaunkundze patiesi izbijās.

—        Ak ta policisti, bet jums taču nav formas tērpu, — tēvocis Jūlijs ieminējās.

—        Nē, jo mēs esam no slepenās drošības policijas, — Rullē paskaidroja.

—         Esam ieradušies, lai notvertu to tur, — Fille teica, norādīdams uz Karlsonu. — Viņš ir ļoti bīstams spiegs!

Bet tad Bokas jaunkundze laida vaļā savus šausmīgos, lielos smieklus.

—        Spiegs! Tas tur! Nu, vai zināt! Tas ir Brālīša nejaukais klases biedrs!

Karlsons uzreiz izlēca ārā no gultas.

—         Un turklāt esmu vislabākais skolnieks klasē, — viņš dedzīgi stāstīja, — jo protu kustināt ausis… jā, un, protams, zinu arī saskaitīšanu!

Taču Fille viņam neticēja. Draudīgi viņš tuvojās Karlsonam, žvadzinādams roku dzelžus. Nāca aizvien tuvāk un tuvāk, bet tad Karlsons iespēra viņam pamatīgi pa potītēm. Fille sulīgi nolamājās un sāka lēkāt uz vienas kājas.

—         Nu tu dabūji varenu zilumu, — Karlsons apmierināts noteica, taču Brālītim likās, ka zagļi dabūjuši krietni daudz zilumu. Filles viena acs bija uzpampusi un gluži zila. «To viņš pelnījis, ja iedomājas nākt šurp, lai notvertu Karlsonu un pārdotu viņu par desmittūkstoš kronām,» domāja Brālītis. Nešpetnie zagļi! Brālītis viņiem novēlēja vairāk zilumu!

—         Viņi nav nekādi policisti, viņi melo. Viņi ir zagļi, es zinu! — Brālītis apgalvoja.

Tēvocis Jūlijs domīgi kasīja pakausi.

—   Tas mums jānoskaidro, — viņš sacīja.

Viņš ieteica apsēsties dzīvojamā istabā un tur

noskaidrot, vai Fille un Rullē ir zagļi vai ne<

Istabā bija jau gaišs. Zvaigznes bija izdzisušas aiz dzīvojamās istabas loga un iestājusies jauna diena, un Brālītis nekā cita nevēlējās kā ieiet savā istabā un apgulties, nevis sēdēt te un klausīties Filles un Rullēs melos.

—         Vai tad jūs neesat lasījis laikrakstā, ka pa Vasas pilsētu lido apkārt spiegs? — Rullē ierunājās un izvilka no kabatas laikraksta izgriezumu.

Bet nu tēvocis Jūlijs izskatījās aplam pašpārliecināts.

—         Nevajag ticēt visām tām blēņām, ko raksta avīzes, — viņš sacīja. — Lai gan esmu ar mieru izlasīt to vēlreiz. Pagaidiet, es aiziešu pēc acenēm!

Viņš iegāja guļamistabā, palika tur labu laiciņu un atnāca atpakaļ pavisam pikts.

—         Jā, jauki policisti! Jūs esat nočiepuši manu naudas maku un pulksteni, esiet tik laipni un uz

vietas tos atdodiet!

Tad Fille un Rullē arī briesmīgi saskaitās. Esot bīstami apvainot policistus zādzībā, — Rullē apgalvoja.

—         Tas ir, laupīt godu, — vai tad jūs to nezināt? — Fille iebilda. — Un par policistu apvainošanu draud cietuma sods, vai to jūs nezināt?

Karlsonam laikam gan kaut kas bija ienācis prātā, jo pēkšņi viņš sāka rosīties. Viņš izšāvās kā bulta ārā un ienāca atpakaļ briesmīgi pārskaities.

—         Un manu konfekšu turzu, kas nozadzis to? — viņš kliedza.

Fille draudoši viņam tuvojās.

—   Arī par to tu mūs apvaino, ko?

—         Ak nē, godu laupīt es negribu, neesmu jau traks, — Karlsons atcirta. — Bet tik daudz varu pateikt, ka tas, kurš nozadzis manu konfekšu turzu, dabūs zilumu arī pa otru aci, un tas notiks tūlīt.

Brālītis pasteidzās parādīt turzu.

—   Te tā ir, es to paņēmu paglabāt, — viņš teica.

Tad Fille ņirdzīgi iesmējās.

—   Tā, te nu tu redzi! Mūs tikai apvaino un apvaino, vai jūs domājat, ka tā var?

Bokas jaunkundze visu laiku bija klusējusi, bet nu domāja, ka arī viņai kas sakāms.

—   Es nu gan saprotu, kas nočiepis pulksteni un naudas maku. Viņš jau neko citu nedara kā tikai zog un zog, gan maizītes, gan pankūkas, visu, kas pagadās pa rokai.

Viņa norādīja uz Karlsonu, un Karlsons saskaitās.

—   Paklau tu, tā ir goda laupīšana, par to draud sods, vai tev tas zināms?

Bet Bokas jaunkundze par Karlsonu nelikās ne zinis. Tagad viņa gribēja nopietni parunāt ar tēvoci Jūliju. Iespējams, ka šie kungi tiešām bija slepenpolicisti, viņi izskatījās diezgan patīkami, bija labi ģērbušies un šķita pieklājīgi. Zagļiem, pēc Bokas jaunkundzes domām, mugurā ir skrandainas drēbes, jo viņa nekad nebija redzējusi nevienu zagli.

Tad nu gan Fille un Rullē patiesi kļuva līksmi un apmierināti. Fille teica, ka viņš jau tūliņ redzējis, cik gudrs un brīnišķīgs cilvēks ir tā dāma, viņš esot priecīgs, ka viņu saticis, viņš apgalvoja-. Viņš pievērsās tēvocim Jūlijam, lai tas viņam piekristu.

—   Viņa tiešām ir jauka, — vai jūs tā nedomājat?

Likās — tēvocis Jūlijs par to vēl nebija domājis, bet tagad viņam, protams, bija jāpiekrīt, un tad Bokas jaunkundze nodūra acis un tumši pietvīka.

—   Jā, tik jauka kā briļļu čūska, — Karlsons murmināja. Viņš sēdēja blakām Brālītim un grauza konfektes, ka knakšķēja vien, bet, kad turza bija tukša, viņš pietraucās kājās un sāka skraidīt apkārt pa istabu. Likās, it kā viņš rotaļātos, bet pamazām viņš nāca aizvien tuvāk Filiem un Rullem, līdz apstājās aiz krēsliem, kur viņi sēdēja.

—     Tādu drostaliņu būtu patīkami sastapt biežāk, — Fille sacīja, un tad Bokas jaunkundze vēl vairāk pietvīka un no jauna nodūra acis.

—   Jā, jā, būs jau labi ar to drostaliņu un tā tālāk, bet es gribu zināt, kur palicis mans pulkstenis un naudas maks, — tēvocis Jūlijs nepacietīgi izsaucās.

Likās — Fille un Rullē nemaz nedzirdēja, ko viņš saka. Fille, starp citu, tā bija aizrāvies ar Bokas jaunkundzi, ka nekā cita neredzēja.

—    Izskatās patiešām jauka, vai tev tā neliekas, Rullē? — Fille klusi vaicāja, taču tā, lai arī Bokas jaunkundze to dzirdētu. — … Skaistas acis… un tik jauks, piemīlīgs deguntiņš, tādani cilvēkam nu gan var ticēt, vai tu tā nedomā, Rullē?

Pēkšņi Bokas jaunkundze pietrūkās kājās un plati iepleta acis.

—   Jā? Ko jūs teicāt? — viņa kliedza.

Fille gandrīz apjuka.

—   Jā, es tikai teicu … — viņš atsāka, bet Bokas jaunkundze viņu pārtrauca:

—     Ak, tad tas ir Filips, cik es saprotu, — un ņirdza tikpat baismīgi kā «māmuķīte», tā likās Brālītim.

—        Kā tad jūs to zināt? Vai esat par mani kaut ko dzirdējusi?

Bokas jaunkundze drūmi pamāja.

—        Vai esmu dzirdējusi, ak tu pasaulīt, protams! Tu droši vien esi Rūdolfs, — viņa norādīja uz Rulli.

—        Jā, bet kā tu to zini? Varbūt mums ir kopēji paziņas, — Fille prātoja un izskatījās pavisam līksms un gaidu pilns.

Bokas jaunkundze atkal tikpat drūmi pamāja.

—        Jā, domāju gan! Frīdu Bokas jaunkundzi Freja ielā jūs taču pazīstat? Viņai ir tāds deguns, ka viņai pilnīgi var ticēt, vai ne?

—        Tavs gan nav nekāds piemīlīgais, bet kā pumpains gurķis, — Karlsons iebilda.

Filli laikam gan neinteresēja deguni, jo nu viņš vairs neizskatījās priecīgs. Tā vien likās, ka vismīļāk viņš šautos projām, un šķita, ka Rullē vēlējās to pašu. Bet aiz viņiem stāvēja Karlsons. Piepeši atskanēja šāviens, un Fille un Rullē aiz bailēm palēcās gaisā.

—   Dodiet šurp naudas maku un pulksteni, citādi es šaušu! — Karlsons sauca.

Fille un Rullē nervozi sāka rakņāties pa kabatām, un; patiesi, tēvoča Jūlija klēpī iekrita naudas maks un pulkstenis.

—   Še, ņem, resnīt! — Fille izsaucās, un tad kā viņš, tā Rullē ar vienu lēcienu bija pie durvīm un izšāvās ārā tik aši, ka neviens viņus nevarēja aizturēt.

Taču Bokas jaunkundze gan dzinās viņiem pakaļ. Tā viņus vajāja cauri hallei un priekšnamam līdz pat kāpņu telpai un brēca, kamēr viņi joņoja lejup pa kāpnēm:

—   To visu uzzinās Frīda, ak tu pasaulīt, kā viņa priecāsies!

Viņa paspēra pāris soļu, itin kā gribēdama mesties lejup pa kāpnēm, un atkal kliedza:

—   Lai jūs acis vairs nerādītu Freja ielā, citādi līs asinis. Vai jūs dzirdat… a-si-nis!

KARLSONS PAVER TĒVOCIM JŪLIJAM PASAKU PASAULI

Pēc nakts notikuma ar Filli un Rulli Karlsons bija kļuvis vēl uzpūtīgāks.

—   Te ir pasaules labākais Karlsons! — Šie vārdi ik rītu uzmodināja Brālīti, kad pa logu ielaidās Karlsons. Vienmēr viņš vispirms izrāva

persika kauliņu, lai redzētu, cik daudz tas paaudzies, un tad parasti traucās pie vecā spoguļa, kas bija pakarināts virs Brālīša kumodes. Tas nebija nekāds lielais spogulis, bet Karlsons laidelējās ilgi gar to, lai pēc iespējas labāk sevi saskatītu. Visu viņa augumu spogulis neatainoja.

Laidelēdamies viņš dungoja un dziedāja, un varēja dzirdēt, ka tā bija dziesma, ko viņš sacerējis par sevi.

—    Pasaules labākais Karlsons… hm-ti-ti- hm… desmittūkstoš kronu vērts… zagļus biedē ar bistoli… tavu nieka spoguli… redzēt nevar it nekā… no pasaules labākā Karlsona, bet tas, ko redz, ir skaists… hm-ti-ti-hm… jā, jā, visādā vīzē skaists…

Brālītis šai ziņā viņam piekrita. Ari pēc viņa domām Karlsons bija visādā vīzē skaists. Un visjocīgākais, ka ari tēvocim Jūlijam patika Karlsons. Patiesībā taču Karlsons bija izglābis viņa naudas maku un pulksteni. To tēvocis Jūlijs neaizmirsa. Tikai Bokas jaunkundze Karlsonu joprojām ienīda, bet Karlsonam tas bija vienalga, ja viņš tikai dabūja ēst noteiktā laikā, un to viņš dabūja.

—   Ja es nedabūju ēst, tad nepiedalos, — viņš nopietni bija aizrādījis.

Bokas jaunkundze no visas sirds vēlējās, lai viņš «nepiedalītos», bet ko tas līdzēja, ja Karlsona pusē bija Brālītis un tēvocis Jūlijs. Bokas jaunkundze vienmēr rūca, bet Karlsons ienāca un apsēdās pie galda tieši tad, kad viņa cēla galdā ēdienu, bet darīt viņa nekā nevarēja, un Karlsons palika savā vietā.

Pēc notikuma ar Filli un Rulli tas bija pats par sevi saprotams. Tādam varonim, kāds bija

Karlsons, visniknākais Mājāzis nekā nedrīkstēja liegt, laikam tā viņš domāja.

Ari Karlsonu, bez šaubām, bija nogurdinājusi visa šī krākšanas pētīšana un ložņāšana, un slēpšanās tonakt, jo viņš ielaidās Brālīša istabā tikai nākamās dienas pusdienā un sāka ošņāt, vai no virtuves neplūst ēdiena smarža.

Brālītis arī bija gulējis, lāgiem gan pamodies, — gultā viņam blakām atradās Bimbo; noņemties nakti ar zagļiem bija nogurdinoši, un viņš atmodās pavisam tikai tad, kad ielaidās Karlsons. Viņu bija pamodinājusi neparasta un šausmīga skaņa, kas plūda no virtuves. Tur Bokas jaunkundze dziedāja pilnā kaklā. Brālītis nebija dzirdējis, ka viņa kādreiz dziedātu, un viņš cerēja, ka viņa drīz beigs, jo dziesma skanēja nejauki. Nez kāpēc viņa šodien bija neparasti labā omā. Priekšpusdienā viņa bija aizgājusi pie Frīdas uz Freja ielu, un varbūt tas viņu tā bija satraucis, viņa dziedāja, ka visas sienas drebēja.

—   Ak, Frīda, tev gan būtu labāk… — viņa dziedāja, bet, kaš būtu labāk, nepabeidza, jo virtuvē iešāvās Karlsons un sauca:

—    Pietiek! Pietiek! Cilvēki iedomāsies, ka es tevi kaustu, ja tu tā brēc!

Tad Bokas jaunkundze apklusa un īgni cēla galdā frikadeles, ienāca tēvocis Jūlijs, un viņi visi apsēdās pie galda un runāja par šausmīgajiem nakts notikumiem, kas, pēc Brālīša domām, bija tiešām tīkami. Karlsons bija apmierināts ar ēdienu un slavēja Bokas jaunkundzi.

—    Dažreiz tev tīri nejauši izdodas pagatavot tiešām gardas frikadeles, — viņš uzmundrinoši sacīja.

Bokas jaunkundze nekā neatbildēja, viņa tikai mazliet norīstījās un saknieba lūpas.

Arī šokolādes pudiņš, ko viņa bija pagatavojusi desertam, Karlsonam garšoja. Viņš apēda prāvu devu, iekams Brālītis bija paguvis ķerties pie savas, un teica:

—   Jā, nudien, šitāds pudiņš ir gards, bet es zinu kaut ko, kas ir divtik gards.

—    Kas tad? — Brālītis vaicāja.

—    Divas šādas porcijas, — Karlsons atteica un satvēra nākamo devu. Tas nozīmēja, ka Bokas jaunkundze paliks bez pudiņa, jo viņa bija pagatavojusi tikai četras devas. Karlsons manīja, ka viņa saīga, un draudoši pacēla pirkstu.

—    Iegaumē, ka te pie galda ir dažs labs res- nītis, kam nepieciešama divkārša porcija. Es gan neminēšu vārdu, bet tas neesmu es, ne arī tur tas puļķītis. — Viņš norādīja uz Brālīti.

Bokas jaunkundze vēl ciešāk saknieba lūpas un joprojām klusēja. Brālītis bailīgi palūkojās uz tēvoci Jūliju, bet tas laikam nekā nebija dzirdējis. Viņš tikai sēdēja un prātoja, cik šajā pilsētā nolaidīga policija. Viņš. bija piezvanījis un pastāstījis par žādzību, bet varēja to arī nedarīt. Vispirms policijai jānoskaidrojot trīs simti piecpadsmit citu zādzību, un viņi gribēja izdibināt, kas tad viņam nozagts.

—    Bet tad es viņiem paskaidroju, ka, pateicoties kādam mazam, drosmīgam un atjautīgam zēnam, zagļiem vajadzējis aiziet projām tukšām rokām.

Tēvocis uzmeta Karlsonam vēlīgu skatienu, Karlsons piepūtās kā tītars un triumfēdams iebukņīja Bokas jaunkundzi.

—   Ko tu tagad teiksi? Pasaules labākais Karlsons izbiedē zagļus ar bistoli, — .viņš teica.

Tēvocis Jūlijs arī baidījās no šīs pistoles. Protams, viņš bija priecīgs, ka atdabūjis naudas maku un pulksteni, bet arī viņš atzina, ka maziem zēniem nevar ļaut staigāt apkārt ar šaujamiem ieročiem, un, kad Fille un Rullē bija aizjozuši lejup pa kāpnēm, Brālītim diezgan ilgi vajadzēja skaidrot tēvocim Jūlijam, ka tā ir tikai rotaļu pistole, ar kuru Karlsons bija aizbiedējis zagļus.

Pēc pusdienām tēvocis Jūlijs iegāja dzīvojamā istabā, lai izsmēķētu cigāru. Bokas jaunkundze mazgāja traukus, un pat Karlsons nespēja sabo-, jāt viņas labo omu, jo viņa no jauna iesāka: — Ak, Frīda, tev gan būtu labāk… — Bet tad viņa atklāja, ka trūkst trauku dvieļu, un atkal sadusmojās.

— Vai kāds cilvēks man var izskaidrot, kur palikuši trauku dvieļi? — viņa vaicāja, nosodoši raudzīdamās apkārt virtuvē.

—   Jā, kāds to var, proti, vislabākais dvieļu atradējs pasaulē, — Karlsons teica. — Kā būtu, ja tu viņam vienmēr pajautātu, ja kaut ko nezini, mazā muļķlte!

Karlsons aizbrāzās uz Brālīša istabu un nāca atpakaļ ar tik lielu dvieļu blāķi, ka viņu pašu nemaz nevarēja redzēt. Visi dvieļi bija netīri un noputējuši, un Bokas jaunkundze vēl vairāk saskaitās.

—    Kā tad dvieļi kļuvuši šitādi? — viņa brēca.

—   Viņi bija aizdoti pasaku pasaulei, — Karlsons paskaidroja. — Un redzi, tajā pasaulē zem gultām nekad neslauka putekļus.

Tā aizritēja dienas. No māmiņas un tētuka pienāca atklātnes. Viņi jūtoties lieliski savā ceļojumā un cerot, ka Brālītim klājoties labi, tāpat tēvocim Jūlijam, kas esot viens mājās ar Bokas jaunkundzi un Brālīti.

Par Karlsonu nebija minēts nekas, un tas viņu neizsakāmi aizskāra.

—   Es viņiem aizsūtītu atklātni, bijušas man piecas ēras, ko nopirkt pastmarku, — viņš teica. — Un es viņiem rakstītu: «Pareizi, neliecieties ne zinis par Karlsonu, lai gan viņš visu aprūpē, ar bistoli aizbiedē zagļus, atrod visus pazudušos dvieļus un pieskata Mājāzi un itin visu.»

Brālītis priecājās, ka Karlsonam nebija piecas ēras, ko nopirkt pastmarku, jo, pēc viņa domām, nebūtu labi, ja māmiņa un tētis saņemtu tādu atklātni. Brālītis jau bija iztukšojis savu krāj- kasīti, bet Karlsons visu naudu bija iztērējis un tagad sapīka.

—     Tas taču pavisam traki. Tu, cilvēks, staigā apkārt, un tevi novērtē ar desmit tūkstošiem, un tomēr tev nav pie dvēseles pat piecas ēras, ko nopirkt pastmarku. Kā tu domā, vai tēvocis Jūlijs nepirktu manas kājas lielos pirkstus, ko?

Brālītis domāja, ka nepirktu vis.

— Bet viņš taču tik briesmīgi jūsmo par mani, — Karlsons nerimās. Taču Brālītis palika pie sava, un tad Karlsons aizvainots aizlaidās uz savu namiņu un nerādījās agrāk, iekams Brālītis, ēšanas laikam tuvojoties, deva signālu: «Nāc tūliņ!»

Māmiņa un tētis droši vien bažījās, ka tēvocis Jūlijs nesatiek ar Bokas jaunkundzi, ja tā raksta, taču šoreiz viņi kļūdījās. Izskatījās, ka tēvocis Jūlijs gaužām labi saprotas ar Bokas jaunkundzi. Un, dienām aizritot, Brālītis manīja, ka šiem abiem ir arvien vairāk, ko tērzēt. Viņi sēdēja dzīvojamā istabā un klausījās, kā tēvocis aizklīst savā pasaku pasaulē, un Bokas jaunkundze viņam atbildēja laipni un pazemīgi, un nemaz nevarēja ticēt, ka tā ir viņa.

Beidzot Karlsons kļuva aizdomīgs. Tas notika tad, kad Bokas jaunkundze aiztaisīja aizbīdāmās durvis starp halli un dzīvojamo istabu. Durvis tur bija, lai gan Svantesoni tās nekad nelietoja. Varbūt tāpēc, ka durvīm iekšpusē bija bulta un Brālītis vienreiz bija durvis aizbultējis un vairs netika ārā. Tad māmiņa piekarināja drapērijas, un ar tām pietika. Bet tagad, kad vakaros Bokas jaunkundze un tēvocis Jūlijs dzīvojamā istabā dzēra kafiju, Bokas jaunkundze piepeši iedomājās aizbīdāmās durvis aiztaisīt, un to pašu laikam domāja arī tēvocis Jūlijs, jo, kad Karlsons tomēr ietipināja istabā, tēvocis Jūlijs teica, ka mazi zēni varot rotaļāties kaut kur citur, tagad viņš gribot mierīgi padzert kafiju.

>— To es arī gribu! — Karlsons pārmezdams

izsaucās. — Dod šurp kafiju un cigāru un esi kā cilvēksl

Taču tēvocis Jūlijs viņu izstūma ārā, un Bokas jaunkundze apmierināta smējās. Nu viņai likās — viņa beidzot dabūjusi virsroku.

—   To es necietīšu, es viņiem parādīšu! —> Karlsons nerimās.

Un nākamajā priekšpusdienā, kad tēvocis Jūlijs bija aizgājis pie ārsta un Bokas jaunkundze Siena tirgū pirka reņģes, Karlsons ielaidās Brālīša istabā ar lielu svārpstu rokā. Brālītis šo svārpstu bija redzējis karājamies Karlsona namiņā pie sienas, un viņš brīnījās, ko Karlsons ar to darīs. Bet tieši tai brīdī vēstuļu kastītē kaut kas nobūkšķēja, un Brālītis aizskrēja apskatīties. Tur bija divas atklātnes, viena no Boses un viena no Betas. Brālītis ļoti priecājās un ilgi un rūpīgi lasīja atklātnes, un, kad viņš bija ar tām galā, tad arī Karlsons bija galā. Viņš aizbīdāmās durvīs bija izurbis lielu caurumu.

—    Vai dieniņ, Karlson! — Brālītis bailīgi izsaucās. — Tādu caurumu tev nu gan nevajadzēja urbt… Kādēļ tu tā izrīkojies?

—   Lai redzētu, ko viņi tur dara, — Karlsons atteica.

—    Fui, kaunies! Māmiņa saka — pa atslēgas caurumu nedrīkstot lūrēt! — Brālītis aizrādīja.

—    Tava māmiņa ir liela gudriniece. Viņai taisnība, — Karlsons sacīja. — Atslēgas caurumā jābūt atslēgai, tas ir skaidrs kā diena. Bet šis te ir lūrēšanas caurums. Un tu, kārtīgais, puika, tagad dzirdēsi, kādēļ tas iztaisīts … jā, jā, tieši tas, — viņš sacīja, iekams Brālītis paguva ko iebilst.

Karlsons izvilka no mutes košļājamo gumiju un ar to aizbāza caurumu, tā ka tas vairs nebija redzams.

—   Ho, ho! — Karlsons sauca. — Sen mums nav bijis neviena jautra vakara, bet varbūt šovakar tāds būs?

To teikdams, Karlsons aizlaidās uz mājām ar visu svārpstu.

—   Man ir tādas mazas darīšanas, — viņš teica. — Bet es atgriezīšos, kad sāks smaržot pēc reņģēm.

—    Kas tās ir par darīšanām? — Brālītis vaicāja.

—   Pavisam mazas padarīšanas, es varbūt dabūšu piecas ēras, ko nopirkt pastmarku, — Karlsons atteica un aizlaidās.

Viņš tiešām atgriezās, kad sāka vēdīt reņģu smarža, un pie pusdienu galda viņš staroja. Viņš izņēma no kabatas piecas ēras un iebāza tās Bokas jaunkundzes rokā.

—   Tās tev būs kā mazs iepriecinājums. Nopērc sev kādus vizuļus, ko aplikt ap kaklu, — viņš teica.

Bokas jaunkundze aizsvieda prom piecas ēras.

—    Es tev sadošu tādus vizuļus, ka tu neiepīkstēsies! — viņa sacīja. Tad istabā ienāca tēvocis Jūlijs, un viņa negribēja sist Karlsonam, kad tēvocis to redz.

—    Ak, viņa ir tik mīlīga un jocīga, tiklīdz tuvumā atrodas Pasaku Jūlis, — Karlsons vēlāk sacīja. Tad Bokas jaunkundze un tēvocis Jūlijs jau sēdēja dzīvojamā istabā, lai divatā dzertu kafiju.

—   Tagad mēs redzēsim, kādi nešpetņi viņi īstenībā ir, — Karlsons sacīja. — Es gribu beidzamo reizi pavisam mierīgi pamēģināt, bet tad sākšu iranizēt bez žēlastības.

Brālītim par pārsteigumu, viņš izvilka no krūšu kabatas cigāru. To viņš aizdedzināja un tad pieklauvēja pie aizbīdāmajām durvīm. Neviens nesauca «Lūdzu, ienāciet!», taču Karlsons, cigāru kūpinādams, mierīgi gāja iekšā.

—   Atvainojiet, tā taču ir smēķējamā istaba, te varbūt var mierīgi uzvilkt dūmu!

Bet nu tēvocis Jūlijs ārkārtīgi sadusmojās uz Karlsonu. Viņš izrāva cigāru, pārlauza to pušu un teica — ja viņš kaut reizi vēl redzēs Karlsonu smēķējam, tad sados viņam tādu sutu, ka viņš ilgi neaizmirsīs un nedrīkstēs vairs rotaļāties ar Brālīti, to tēvocis Jūlijs pielūkošot.

Karlsona apakšlūpa sāka trīcēt, acīs viņam sariesās asaras, un viņš pikti mēģināja iespert tēvocim Jūlijam.

—   Un es pret tevi vairākas dienas esmu izturējies mīļi, muļķis tāds, — viņš sacīja, tā saviebdamies, ka skaidri varēja redzēt, ko viņš domā par tēvoci Jūliju.

Taču tēvocis Jūlijs viņu izstūma ārā, aizbīdāmās durvis no jauna aizvēra, un pat varēja dzirdēt, ka tēvocis aizliek priekšā bultu. To viņš agrāk nekad nebija darījis.

—   Tagad tu pats redzi, neko darīt, te jāsāk iranizēt! — Karlsons izsaucās.

Viņš sita ar dūri pa durvīm un kliedza:

—   Tu man esi sabojājis manu dārgo cigāru, tu dumiķi!

Tad viņš iebāza roku bikšu kabatā un nez ar ko paklindzināja. Tas nudien izklausījās, it kā kabatā būtu daudzas piecēru monētas.

—   Laime, ka esmu bagāts, — viņš teica, un Brālītis kļuva gluži nemierīgs.

—    No kurienes tu dabūji tik daudz naudas? — viņš vaicāja.

Karlsons noslēpumaini pamirkšķināja ar vienu aci.

—   To tu uzzināsi rit, — viņš sacīja.

Brālītis vēl vairāk uztraucās. Ja nu Karlsons

kaut kur bijis un nozadzis naudu! Tad jau viņš nav labāks par Filli un Rulli, un varbūt viņš prot ne tikai ābolus saskaitīt. Brālītis tiešām sāka pārdomāt. Bet viņam nebija laika domāt, jo patlaban Karlsons izvilka no cauruma košļājamo gumiju.

—         Re, šitā, — viņš teica un piespieda aci pie cauruma. Pēkšņi viņš atlēca atpakaļ, it kā būtu ieraudzījis kaut ko briesmīgu.

—   Tavu nekaunību! — viņš izsaucās.

>— Ko viņi tur dara? — Brālītis ziņkāri vaicāja.

—        Arī es to gribētu zināt, — Karlsons sacīja, — bet nu viņi aizvirzījušies tālāk, blēži tādi!

Tēvocis Jūlijs un Bokas jaunkundze vienmēr mēdza sēdēt uz nelielā dīvāniņa, kuru pa caurumu labi varēja saredzēt, un tur viņi bija sēdējuši nupat, kad Karlsons iegāja iekšā smēķēdams. Taču tagad viņi vairs tur nesēdēja. Par to arī Brālītis varēja pārliecināties, palūkojies pa caurumu. Viņi laikam apsēdušies uz dīvāna pie loga, un tas esot briesmīgi viltīgi un ļaunprātīgi, Karlsons sacīja. Godīgi cilvēki vienmēr sēžot tā, ka viņus varot redzēt pa atslēgas vai lūramo caurumu, — viņš apgalvoja.

Nabaga Kaflsons, viņš sabruka uz krēsla hallē un nevarīgi blenza gaisā. Pirmo reizi viņš bija zaudējis attapību. Viņa lūramajam caurumam nebija nekādas nozīmes, un to viņš nespēja pārdzīvot!

—   Nāc, iesim tavā istabā, varbūt tur atradīsim kādu iranizēšanas daiktu, — viņš sacīja.

Karlsons ilgi rakņājās pa Brālīša lādēm un skapi, meklēdams kādu iranizēšanas daiktu, taču tādu neatrada. Bet tad viņš piepeši iesvilpās un izvilka stikla cauruli, ar kuru Brālītis mēdza pūst zirņus.

—   Te būs tipisks daikts, kaut nu varētu atrast vēl vienu priekšmetu!

Un viņš tādu atrada, lielisku priekšmetu. Tas bija gumijas pūslis, tāds, kuru var uzpūst par veselu balonu.

—   Ho, ho! — Karlsons sauca, un viņa apaļās roķeles aiz uztraukuma drebēja, kad viņš pūsli sēja pie stikla caurules gala.

Tad Karlsons cauruli pielika pie lūpām, uzpūta balonu un aiz smiekliem ieklukstējās, ieraudzījis pretīgo seju, kas bija iespiesta ar melnu krāsu uz dzeltenā balona, un, kamēr viņš pūta, tā kļuva aizvien lielāka un lielāka.

—   Tā laikam attēlo večuku mēnesī, — Brālītis izsaucās.

- Lai tā attēlo vai pašu velnu, — Karlsons atteica un izlaida no balona gaisu. — Galvenais, ar to viņus varēs iranizēt!

Un viss veicās lieliski. Tik lieliski, ka Brālītis aiz smiekliem gandrīz šo joku izjauca.

—      Ho, ho! — Karlsons sauca un piesardzīgi iebāza stikla cauruli ar mazo, saplakušo gumijas pūsli pa lūramo caurumu. Tad Karlsons sāka pūst no visa spēka, un Brālītis, kas stāvēja viņam blakām, smējās, ai, kā viņš vēlējās, kaut tagad sēdētu tur iekšā uz dīvāna blakām Bokas jaunkundzei un pēkšņi ieraudzītu piepūšamies visā krāšņumā lielu večuka seju, taču ne pie debesīm, kur jābūt mēnesim, bet kaut kur tumsā pie durvīm. Šajā gadalaikā vakari nekad nebija gluži tumši, tomēr tik krēslaini, ka šāds apmaldījies mēness izskatās noslēpumains un nejauks, tik daudz Brālītis saprata.

—   Es rūkšu kā spoks. Papūt tagad tu, lai gaiss neizsprūk ārā, — Karlsons norīkoja.

Un Brālītis pielika lūpas pie caurules un paklausīgi pūta, kamēr Karlsons atdarināja visšausmīgāko spoku rūkoņu. Tie abi tur iekšā laikam pietrūkās kājās, ieraudzījuši mēness večuku, jo beidzot atskanēja kliedziens, kuru Karlsons bija gaidījis.

—    Kliedziet vien! — viņš teica, bet tad pačukstēja: — Tagad izlaidīsim gaisu!

Un viņš izlaida gaisu no balona. Varēja dzirdēt vieglu čaukstoņu, un gumijas balons saplaka atkal par vecu gumijas pūsli, Karlsons to aši izvilka no cauruma un tikpat aši aiztaisīja caurumu ar košļājamo gumiju, pats viņš žigli kā zebiekste pazuda parastajā slēptuvē zem galda, arī Brālītis sekoja viņam, cik aši vien varēja.

Tai mirklī bija dzirdams, ka tiek atvilkta bulta, aizbīdāmās durvis pavērās, un Bokas jaunkundze pabāza hallē galvu.

—   Tie laikam būs bijuši bērni, — viņa teica.

Aiz viņas stāvēja tēvocis Jūlijs un dedzīgi

protestēja.

—    Cik reižu man būs jāsaka — visa pasaule ir pilna ar mistiskiem radījumiem, kas var ielidot pa aizslēgtām durvīm, vai tu to saproti?

Tad Bokas jaunkundze zaudēja valodu un pēc tam sacīja, ka viņa, protams, to saprotot, ja tuvāk padomājot. Bet viņa acīmredzot negribeja, ka šī pasaku pasaule traucē viņai dzert kafiju kopā ar tēvoci Jūliju, un viņai laimējās tēvoci atkal apsēdināt uz dīvāna. Hallē sēdēja Karlsons un Brālītis un tikai noskatījās uz aizslēgtajām durvīm. «Varēja gan būt jautrāk,» Brālītis domāja, un tā domāja arī Karlsons.

Piepeši iezvanījās tālrunis. Brālītis piegāja pie galdiņa un nocēla klausuli. Kādas sievietes

balss lūdza, lai pasauc Bokas jaunkundzi. Brālītis saprata, ka tā ir Frīda no Freja ielas, un viņš nekaunīgi priecājās. Tagad viņam bija tiesības traucēt Bokas jaunkundzi, un, lai gan viņš bija mazs, labsirdīgs puisēns, tomēr šoreiz to labprāt darīja.

—   Bokas jaunkundzi sauc pie tālruņa, — viņš kliedza un dauzīja pa aizbīdāmajām durvīm.

Bet viņa prieki bija īsi.

—    Saki, ka es esmu aizņemta, — Bokas jaunkundze atsaucās. Ne mistiskie radījumi, ne Frīda nespēja viņu traucēt dzert kafiju ar tēvoci Jūliju Brālītis aizgāja pie tālruņa un pateica to Frīdai, bet Frīda visādā ziņā gribēja zināt, ar ko tad virias māsa tā aizņemta, kad viņa atkal varētu piezvanīt un nezin ko vēl. Beidzot Brālītis sa cīja:

—    Labāk pavaicājiet rīt to viņai pašai.

Viņš nolika klausuli un palūkojās pēc Kari-

sona, bet Karlsons bija pazudis. Brālītis viņu atrada virtuvē. Tuvāk apzīmējot — pie atvērta loga. Uz palodzes atradās māmiņas visgarākā grīdas suka, kura tūliņ aizlidos kopā ar Karlsonu, kas izskatījās pēc raganas vai burves, gluži melnu seju, ar micīti galvā un uz pleciem uzmestu puķainu raganas jaku. Tā bija vecmāmuļas vecā frizierjaka, kuru viņa, te ciemoda mās, bija aizmirsusi skapī.

_— Nē, Karlson, tu nedrīksti lidot, kad tēvocis Jūlijs tevi redz, — Brālītis sacīja.

—   Tas nav Karlsons, — Karlsons dobjā balsī atbildēja. — Tā ir spīgana, mežonīga un briesmīga.

—   Spīgana — kas tā tāda ir, vai ragana? — Brālītis .vaicāja.

—   Jā, vēl Jaunāk. Spīganas ir briesmīgi niknas uz cilvēkiem, ja tās sadusmotas, tad bez vilcināšanās dodas uzbrukumā, — Karlsons skaidroja.

—    Bet…— Brālītis ieteicās.

—    Pašas briesmīgākās pasaku pasaulē, Karlsons piebilda. — Tagad es zinu, kam mati sacelsies stāvus, ieraugot šo spīganu!

Un spīgana aizlaidās jūnija vakara burvīgajā zilgmes mijkrēslī. Brālītis stāvēja un nezināja, ko iesākt. Tad viņš attapās un aizjoņoja uz Bo- ses istabu. No turienes viņš tikpat labi kā Bokas jaunkundze un tēvocis Jūlijs varēja redzēt, kā lidos spīgana.

Gaiss likās mazliet piesmacis, un Brālītis atvēra logu. Viņš pavērās ārā un redzēja, ka arī dzīvojamās istabas logs ir vaļā, atvērts pretī vasaras naktij un pasaku pasaulei. Un tur dzīvojamā istabā sēdēja tēvocis Jūlijs un Bokas jaunkundze, un «viņi, nabadziņi, nezina, kas ir spīgana», Brālītis domāja. Viņi, likās, bija pavisam tuvu, viņš varēja dzirdēt viņu tērzēšanu kā klusu murdoņu, cik žēl, ka nevarēja viņus arī saredzēt.

Taču spīganu viņš redzēja. Ja viņš nebūtu zinājis, ka tas ir Karlsons, nevis īstena spīgana, tad asinis viņam dzīslās sastingtu, jo patiesi bija baismīgi noskatīties, kā šī spīgana lidoja. «Gandrīz var ticēt pasaku pasaulei,» Brālītis nodomāja.

Spīgana dažas reizes aiztraucās gar dzīvojamās istabas logu un palūkojās pa to iekšā. Redzētais viņu laikam pārsteidza un pat saērci- nāja, jo viņa vairāk reižu paskurināja galvu. Brālīti spīgana vēl nebija pamanījusi, un viņš piesargājās spīganu uzrunāt. Taču dedzīgi māja, un beidzot spīgana viņu pamanīja. Viņa arī pamāja, un viņas melnā seja papletās platā smaidā.

Tēvocis Jūlijs un Bokas jaunkundze droši vien viņu nebija ieraudzījuši, to varēja noprast pēc viņu mierīgās, klusās tērzēšanas. Bet tad tas notika … vasaras vakara klusumu un mieru pēkšņi pāršķēla kliedziens. Viņa kliedza, šī spīgana, vai! kā viņa kliedza… Jā, laikam tā kliedz spīganas, jo šis kliedziens nebija līdzīgs nevienam citam kliedzienam, kādu Brālītis savā mūžā bija dzirdējis, tas skanēja tā, it kā nāktu no pasaku pasaules.

Pēc tam no dzīvojamās istabas vairs neskanēja murmināšana, tur bija iestājies klusums.

Taču spīgana tagad strauji ielaidās pie Brālīša. Viņa norāva no galvas micīti un veco fri- zierjaku un savu sodrējaino seju noslaucīja Bo- ses aizkaros, pēc tam spīgana bija pazudusi, palicis tikai Karlsons, kas grīdas suku un visas ņerbas žigli paslēpa zem Boses gultas.

— Vai zini ko, — Karlsons pikti teica un paspēra dažus soļus uz Brālīša pusi. — Ar likumu vajadzētu aizliegt, ka veci cilvēki šitā uzvedas.

—    Kā tad? Ko viņi darīja? ~ Brālītis vaicāja.

Karlsons īgni skurināja galvu.

—    Viņš turēja viņas roku. Sēdēja un turēja viņas roku! Šī Mājāža roku, ko tu par to teiksi?

Karlsons blenza uz Brālīti, it kā gaidīdams, ka Brālītis aiz pārsteiguma zaudēs samaņu, bet, kad tā nenotika, Karlsons teica:

—   Vai tu nedzirdi, ko es saku? Viņi tur sēdēja, sadevušies rokās, cilvēki ir gan muļķīgi!

KARLSONS KĻŪST VISBAGĀTĀKAIS KNĒVELIS PASAULĒ

Nākamo dienu Brālītis nemūžam neaizmirsīs. Viņš pamodās agri un pats no sevis, viņu neuzmodināja pasaules labākā Karlsona sauciens. «Savādi,» viņš domāja un tad aši izsteidzās priekšnamā, lai paņemtu laikrakstu. Viņš vienā mierā gribēja izlasīt sēriju romānu, iekams tēvocis Jūlijs lūgs laikrakstu.

Bet todien nekāda lasīšana neiznāca. Nabaga Brālītis, viņš netika tālāk par laikraksta pirmo lappusi. Jo, izlasījis ar varen trekniem burtiem iespiesto virsrakstu, viņš galīgi nosvīda:

NOSLĒPUMS ATRISINĀTS — TAS NAV NEKĀDS SPIEGS

Zem paraksta varēja redzēt Rietumtiltu, un pāri tam lidoja — jā, nebija nekādu šaubu — tiltam pāri lidoja Karlsons. Bija vēl kāds uzņēmums tuvplānā, tur stāvēja Karlsons un smīkņādams demonstrēja savu salokāmo propelleri un starta pogu, kas bija uz viņa vēdera.

Brālītis lasīja un lasīdams raudāja.

Vakar mūsu redakcijā ieradās dīvains ciemiņš. Skaists, varen gudrs un diezgan tukls virs pašos spēka gados — pēc viņa paša izteicieniem —, viņš ieradās un pieprasīja desmittūkstoš kronu. Viņš pats un neviens cits esot Vasas pilsētas lidojošais noslēpums, tā viņš apgalvoja, tāpat apgalvoja, ka neesot nekāds spiegs, un mēs viņam noticējām.

«Es spiegoju tikai Mājāžus un Pasaku Jūļus viņš skaidroja. Tas viss skanēja ļoti bērnišķīgi un nevainīgi, un, cik mēs saprotam, šis «spiegs» ir mazs, neparasti tukls skolnieks — labākais klasē, kā viņš apgalvo —, bet šim puikam piemīt kaut kas tāds, par ko viņu var apskaust jebkurš bērns, proti, mazs motoriņš, ar kura pali dzību viņš var lidot, jā, šis motoriņš redzams attēlā. Motoru esot darinājis vislabākais izgudro tājs pasaulē, zēns apgalvoja, taču atteicās dot tuvākus paskaidrojumus. Mēs aizrādījām, ka šis izgudrotājs kļūs miljonārs, ja sāks masveida darināt šādus motorus, bet tad zēns teica: «Pa teicos, mēs nevēlamies pieblīvēt gaisu ar lidojošiem zēniem, pietiek ar mani un brālīti!»

Tagad Brālītis mazliet pasmaidīja — iedomā jies, Karlsons tomēr grib lidot tikai ar viņu, ne ar vienu citu! Bet tad Brālītis lasīja tālāk.

Gluži normāls šis zēns nelikās, tas gan jā atzīst. Viņš runāja juceklīgi un uz mūsu jautā jumiem atbildēja tik ērmīgi, pat negribēja no saukt savu vecāku vārdus. «Māmuļa ir mūmija, un tētuks — Jons Plunts,» viņš beidzot sacīja, un vairāk nekā no viņa nevarēja izdibināt. Plunts skan angliski, varbūt zēns ir anglis, un, spriežot pēc viņa buldurēšanas, viņa tēvs esot visādā ziņā slavens lidotājs. Acīmredzot dēls mantojis tēva dotumus. Zēns tūdaļ lūdza, lai viņam izmaksā apsolīto summu. «Tā jāsaņem man, nevis zagļiem Filiem un Rullem,» viņš teica. Un viņš lūdza, lai visu summu izmaksājot piecēru monētās. Viņš aizgāja no mums, piestūķējis pilnas kabatas ar piecēru monētām. Atlikumam viņš atnākšot pakaļ ar divričiem, tiklīdz viņam būšot laiks. <rUn neizšķiediet manu naudu, jo citādi te atlaidīsies spīgana un jūs aprīs,» viņš piebilda. Viņš tiešām bija uzjautrinošs sarunu biedrs, kaut ari ne visu varēja saprast, ko viņš muldēja. «Iegaumējiet, ka jūs esat samaksājuši tikai par vienu kājas lielo pirkstu,» tā aptuveni skanēja viņa atvadu vārdi, un tad viņš izlidoja pa logu un izgaisa uz Vasas pilsētas pusi.

Dīvaini, ka zēnu nesauc pēc viņa tēva vārda par Pluntu, taču savu vārdu viņš atteicās minēt un neparko nevēlējās, ka to iespiež laikrakstā, «jo to negrib brālītis,» viņš piebilda. Liekas — viņš mii savu mazo brālīti. Kā zēnu sauc, mēs tātad nedrīkstam atklāt, tikai tik daudz varam teikt, ka viņa vārds sākas ar «Kari» un bei' dzas ar «sons». Bet, ja nu kāds cilvēks nevēlas, ka viņa vārdu min laikrakstā, mēs atzīstam, ka viņa tiesības jārespektē. Tāpēc mēs zēnu saucam par zēnu, nevis par Karlsonu, kā viņu tiešām sauc.

—   «Liekas — viņš mīl savu mazo brālīti», — Brālītis čukstēja un iešņukstējās. Tad viņš piegāja pie signālzvana un pikti parāva auklu ar tādu signālu, kas nozīmē: «Nāc tūliņ šurp!»

Un Karlsons nāca. Viņš dūkdams ielaidās istabā, apskurbis un līksms kā lapsene.

—   Vai šodien laikrakstā iespiests kaut kas sevišķs? — viņš šķelmīgi vaicāja un tūdaļ

uzurkņāja persika kauliņu. Izlasi man, ja tur tiešām ir kaut kas interesants!

—    Tu esi neprātīgs, — Brālītis sacīja. — Vai tad tu nesaproti, ka tagad mums vairs nebūs nekāda miera, ne tev, ne man!

—    Un kas tad šo mieru vēlas, kā tu domā? — Karlsons vaicāja un noslaucīja netīros pirkstus Brālīša pidžamā. — Lai tikai viss iet heisā, hopsā un bums, citādi es nepiedalos, tik daudz tev jāzina. Un tagad izlasi man to rakstu!

Un, kamēr Karlsons laidelējās šurp turp gar spoguli, sevi aplūkodams, Brālītis lasīja. Viņš izlaida tādus vārdus kā «neparasti tukls» un citus, kas varētu aizskart Karlsonu, bet pārējo izlasīja no sākuma līdz galam, un Karlsons aiz sajūsmas šņāca vien.

—    Uzjautrinošs sarunu biedrs, tas esmu es — jā, šis laikraksts runā tikai patiesus vārdus, —- Karlsons bilda.

—    «Liekas — viņš mīl savu mazo brālīti», — Brālītis lasīja un bikli pavērās Karlsonā. — Vai arī tie ir patiesi vārdi?

Karlsons uz brīdi pārtrauca lidošanu, lai padomātu.

—   Jā, tiešām, dīvaini gan, — viņš negribīgi atzinās. — Jā, padomā tikai, cilvēkam var patikt tāds mazs muļķa knauķis, kāds esi tu. Tur vainīga mana labsirdība, es taču esmu pats labākais un labsirdīgākais … Nu, lasi tālāk!

Bet Brālītis nespēja lasīt, kamēr nebijā norijis kamolu, kas bija iesprūdis kaklā, — tātad tas tiešām ir taisnība, ka Karlsons viņu mīl, nu tad — lai notiek kas notikdams.

—    Un labi vien bija, ka es viņiem nepateicu vārdu un viņi to nevarēja iespiest laikrakstā, — Karlsons prātoja. — Tas notika tikai tevis dēļ, jo tu gribēji, lai es būtu tik slepens, tik slepens.

Tad viņš paķēra laikrakstu un mīlīgi raudzījās uz abiem attēliem.

—    Nemaz nav iespējams aptvert, ka esmu tik skaists, — viņš teica. — Un diezgan tukls arī, nudien neaptverami, paskaties!

Viņš pabāza laikrakstu Brālītim pie deguna. Bet tad strauji parāva atpakaļ un dedzīgi noskūpstīja attēlu, kur viņš rādīja savu starta pogu.

—   Ho, man gribētos kliegt «urā», kad redzu savu ģīmetni! — viņš sauca. Taču Brālītis izrāva laikrakstu no viņa rokām.

—    Bokas jaunkundze un tēvocis Jūlijs to nu gan nedrīkst redzēt. Nekādā ziņā viņi to nedrīkst redzēt! — Brālītis teica.

Viņš paņēma laikrakstu un iebāza to pēc iespējas dziļāk savā rakstāmgalda atvilktnē. Pēc kāda brītiņa durvīs parādījās tēvocis Jūlijs un vaicāja:

—   Vai tev ir laikraksts, Brālīt?,

Brālītis skurināja galvu.

—   Nē, nav.

Laikraksta viņam taču nebija, jo tas atradās rakstāmgaldā, viņš vēlāk skaidroja Karlsonam.

Starp citu, tēvoci Jūliju ne visai interesēja laikraksts, kā vēlāk noskaidrojās. Viņam bija jādomā par ko citu, par kaut ko priecīgu, jo viņš izskatījās neparasti līksms. Turklāt viņam jāiet pēdējo reizi pie ārsta. Pēc dažām stundām tēvocis Jūlijs brauks uz mājām, uz Rietumjetlandi.

Bokas jaunkundze palīdzēja viņam uzvilkt mēteli, un Brālītis un Karlsons dzirdēja, kā viņa tēvoci pamācīja. Lai viņš kārtīgi aizpogājot mēteli un lai piesargoties uz ielas no automašīnām, un lai tik agrā rītā nesmēķējot.

—   Kas tam Mājāzim noticis? Varbūt viņa domā, ka ir apprecējusies ar tēvoci?

Tā patiesi bija pārsteigumiem bagāta diena! Tēvocis Jūlijs vēl nebija lāgā aizgājis, kad Bokas jaunkundze jau traucās pie tālruņa, un viņi dzirdēja, ka jaunkundze kādam piezvana. Un, tā kā viņa runāja skaļi, Brālītis un Karlsons arī dzirdēja, ko viņa saka.

—    Hallo, vai tu tā esi, Frīda? — viņa steigšus sauca. — Kā tev klājas? Vai deguns vēl savā vietā?… Ak, tā tu saki, bet, redzi, par manu degunu tev vairs nav jābēdājas, es to domāju ņemt līdzi uz Rietumjetlandi, jā, es pārbraucu uz turieni… nē, nevis par saimniecības vadītāju, es domāju precēties, jā, lai gan esmu neglīta, ko tu par to teiksi? … Jā, protams, vari to uzzināt, ar Jūliju Jansona kungu, ar viņu un nevienu citu… Jā, te pie tālruņa stāv un runā gandrīz vai pati Jansona kundze, mīļā Frīda … Tagad tu jūties aizkustināta, jā, dzirdu, tu raudi… Nu, nu, Frīda, nečīksti, gan jau tu atradīsi kādu citu kramplauzi, cik es saprotu… Nu man vairs nav laika, kuru katru brīdi var pārnākt mans līgavainis… Gan tu par mani vēl dzirdēsi, mīļā Frīda.

Karlsons lūkojās uz Brālīti, acis iepletis.

—    Vai tādiem jukušiem cilvēkiem nav kādas sīvas un labas zāles? — viņš prātoja. — Ja nu tādas būtu, tad mums jāiedod tēvocim Jūlijam pamatīga porcija un tūliņ pat!

Bet Brālītis par tādām zālēm nekā nezināja. Karlsons bēdīgi nopūtās. Kad pārnāca tēvocis Jūlijs, viņš piegāja tam klāt un iespieda rokā piecēru monētu.

—    Kādēļ tu man to dod?, — tēvocis Jūlijs jautāja.

—    Nopērc sev kaut ko jautru, tas tev ir nepieciešams, — viņš atteica.

Tēvocis Jūlijs pateicās, taču viņš jūtoties tik laimīgs un priecīgs, ka viņam nevajagot piecēru monētas, lai kļūtu vēl priecīgāks.

—    Laikam tas jūs, puišeļus, apbēdinās, kad uzzināsit, ka esmu nodomājis aizvest no jums krustmāti Hilduru.

—    Krustmāti Hilduru? Kas tā tāda?. — Karlsons brīnījās.

Kad Brālītis bija to viņam paskaidrojis, viņš ilgi smējās.

Taču tēvocis Jūlijs nerimās stāstīt, cik viņš esot laimīgs. Te pavadītās dienas viņš nekad ne- aizmirsīšot. Vispirms tāpēc, ka viņa acīm atvērusies tik brīnumaina pasaku pasaule! Protams, reizēm gan viņš izbijies, kad pie loga pielaidu- sies ragana, to viņš negribot noliegt, bet…

—   Nevis ragana, bet spīgana — mežonīga, briesmīgi baiga spīgana, — Karlsons teica.

Tomēr cilvēks noģiedot, ka dzīvojot senču pasaulē, un tur jūtoties labi, tēvocis Jūlijs atsāka. Taču vislabākais, ka viņš šajās dienās ieguvis savu pasaku princesi, ko saucot par Hilduru, un tagad viņš svinēšot kāzas!

—   Pasaku princesi, ko sauc par Hilduru, — Karlsons mirdzošām acīm atkārtoja. Ilgi viņš smējās, tad palūkojās uz tēvoci Jūliju, paskuri- nāja galvu un atkal smējās.

Bokas jaunkundze uzkopa virtuvi, un tik līksmu Brālītis viņu vēl nekad nebija redzējis.

— Man arī patīk raganas, — viņa teica, — ja šī nešpetne vakar nebūtu laidelējusies gar logu, tēvocis Jūlijs nemūžam nebūtu meties man ap kaklu, tas nekad nebūtu noticis.

Karlsons palēcās gaisā.

—   Jā, tas nu gan ir jauki, — viņš nikni ierunājās, bet tad paraustīja plecus. — Parasta lieta, — viņš noteica. — Lai gan man liekas — te, Vasas pilsētā, mēs vairs neredzēsim spīganas.

Taču Bokas jaunkundze tikai staigāja apkārt un, domājot par kāzām, kļuva līksmāka un līksmāka.

—   Tu, Brālīt, būsi mans brūtesbrālis, — viņa teica, papliķēdama Brālītim vaidziņu. — Es tev

pašūšu jaunu, melnu samta uzvalciņu, ak, cik tu būsi skaists!

Brālītis nodrebēja … melnu samta uzvalciņu, tad Kristers un Gunila pārsmiesies!

Bet Karlsons nesmējās, viņš bija nikns.

—         Es nepiedalos, ja mani arī neuzaicina par brūtesbrāli. Es arī gribu melnu samta uzvalciņu, lai izskatītos skaists, citādi es nepiedalos, Karlsons sacīja.

Tagad bija Bokas jaunkundzes reize smieties.

—   Tās nu gan būtu jocīgas kāzas, ja mēs tevi ielūgtu.

—    Es arī tā domāju, — Karlsons dedzīgi viņai piekrita. — Es stāvētu aiz tevis melnajā samta uzvalciņā, visu laiku kustinātu ausis un laiku pa laikam salutētu, jo kāzās jāskan salūtam.

Tēvocis Jūlijs, kas jutās tik laimīgs un vēlējās, lai visi priecātos, sacīja, ka, protams, Karlsons varot piedalīties. Taču tad Bokas jaunkundze sacīja — ja Karlsons būšot viņas brutesbra- lis, tad viņa labāk nemaz neprecēšoties.

Arī todien pienāca vakars. Brālītis sēdēja uz Karlsona namiņa kāpnēm un lūkojās, kā pamazām iestājas krēsla un visā Vasas pilsētā, cik tālu vien acis saskata, iedegas ugunis.

Jā, bija pienācis vakars, un viņš te sēdēja, un viņam blakām sēdēja Karlsons, viss bija tik.brī-

num jauki. Kaut kur Rietumjetlandē kādā mazā stacijā iebrauca vilciens, un no tā izkāpa tēvocis Jūlijs. Kaut kur Baltijas jūrā uz Stokholmas pusi peldēja kuģis, un uz tā klāja bija māmiņa un tētis. Bokas jaunkundze bija Freja ielā un mierināja Frīdu. Bimbo gulēja groziņā, bet Brālītis kopā ar savu sirdsdraugu sēdēja uz jumta, un abi ēda no lielas turzas Bokas jaunkundzes nule kā ceptās gardās maizītes, un tas bija tik jauki. Tomēr Brālītis izskatījās mazliet satraukts. Cilvēkam, kas bija Karlsona labākais draugs, nekad nebūs miera.

—   Esmu pēc iespējas pūlējies tev palīdzēt, — Brālītis ierunājās. — Esmu par tevi bijis nomodā, nudien. Tomēr nezinu, kas tagad notiks.

Karlsons izņēma no turzas jaunu maizīti un visu iebāza mutē.

—   Tu nu gan esi muļķis, nu jau viņi nevar mani nodot laikrakstam un saņemt veselu kaudzi piecēru monētu. Esmu viņiem novilcis priekšā svītru, vai saproti, gan Filiem un Rul- lem, gan visai bandai!

Brālītis arī paņēma vēl vienu maizīti un domīgi nokoda gabaliņu.

—   Nē, tu pats esi muļķis, — Brālītis attrauca.

—   Tagad visa Vasas pilsēta būs sacelta kājās, daudzi muļķi gribēs redzēt, kā tu lido, gribēs nozagt tavu motoru un nezin ko vēl.

Karlsons nosmīkņāja.

—   Vai tiešām tu tā domā? Ja nu tev taisnība, tad mums vismaz būs viens jautrs vakars.

—   Jautrs vakars! — Brālītis sapīcis atcirta.

—   Mums vairs nebūs neviena mierīga brītiņa, ne tev, ne man, es saku.

Karlsons spurca vēl apmierinātāks.

—   Vai tu nudien tā domā, jā, cerēsim, ka tev ir taisnība.

Brālītis no tiesas saskaitās,

—   Bet kā tu tiksi galā? Kā tu tiksi galā, ja te ieradīsies vesels pūlis cilvēku?

Tad Karlsons pielieca galvu un lūkojās uz Brālīti caur pieri.

—   Ir trīs veidi. Tu jau zini. Iranizēt, jandalēt un figurēt. Tad es izmantošu visus šos trīs veidus.

Karlsons izskatījās tik viltīgs, ka Brālītim bija jāsmejas, lai gan nemaz negribējās to darīt. Viņš iespurcās, sākumā pavisam klusi, bet tad atskanēja vesela smieklu šalts, un, jo vairāk viņš smējās, jo jautrāks kļuva Karlsons.

—    Ho, ho, ho! — viņš izsaucās un tā iedun- ckāja Brālīti, ka tas gandrīz novēlās lejā pa kāpnēm. Tad Brālītis smējās vēl vairāk un domāja, ka varbūt tieši tagad sākas viņu jautrība.

Bet Karlsons sēdēja uz kāpnēm un mīlīgām acīm raudzījās uz diviem nelieliem kāju pirkstiem, kas bija izlīduši no viņa saplīsušajām zeķēm.

—   Nē, es tos nepārdošu, — viņš sacīja. — Nemaz nepūlies, Brālīt! Jo tie ir pasaules vislabāko kāju lielie pirksti un tie nav pārdodami.

Viņš iebāza roku kabatā un priecīgi pažva- dzināja daudzās piecēru monētas.

—    Ho, ho, ho! Bagāts un skaists, un varen gudrs, un diezgan tukls vīrs pašos spēka gados, tas esmu es. Pasaules labākais Karlsons, vai tu to saproti, Brālīt?

—   Jā, — Brālītis atbildēja.

Bet Karlsona kabatā nebija tikai piecēru monētas vien, tur bija arī kāda neliela pistole, un, iekams Brālītis paguva Karlsonu aizkavēt, tas izšāva, un šāviena troksnis atbalsojās pa visu Vasas pilsētu. «Jā, nu jau sākas,» Brālītis nodomāja, jo apkārtējās mājās atvērās logi un bija dzirdamas satrauktas balsis.

Bet Karlsons dziedāja un ar kāju lielajiem, melnajiem pirkstiem sita takti: Sprādzienam ir jāskan, un priecīgs gribu būt, Tralā bose, bise, base, bums fallerā! Jampadrača meistars vēlos kļūt, Tralā bose, bise, base, bums! Lai skan heisā, hopsā, bumps, Un visi mani lutina un lolo, bumsl Tralā, ho, ho, ho! Tralā bose, bise, base, bumsl,

SATURS

brālītis un karlsons kas dzīvo uz jumta

Karlsons, kas dzīvo uz jumta , * , Karlsons ceļ torni ……

Karlsons izgudro telti < . . . . Karlsons slēdz derības …..

Karlsona palaidnības . . , Karlsons tēlo spoku …..

Karlsons uzstājas ar mācīto suni AI- bergu ………

Karlsons Ierodas dzimšanas dienas svinībās «•.••«»<•

KARLSONS LIDO ATKAL

Karlsons, kas dzīvo uz jumta, lido atkal .

Karlsona namiņā………………………………..

Karlsona draiskulības …

Karlsons ielūdz bulciņu dzīrēs .

Karlsons un TV kaste………………………….

Karlsona zvans …….

Vasas pilsētas spoks ……………………………

Karlsons nav nekāds spoks, bet ir tikai Karlsons ……..

Cēlā jaunava lido un trauc ….

Skaists un varen gudrs, un diezgan tukls . •

KARLSONS, KAS DZĪVO UZ JUMTA LODĀ ATKAL

Tiesības būt par Karlsonu ir jeb kuram ,

Karlsons atceras, ka viņam ir dzimšanas diena ………………………………….

Karlsons ir vislabākais skolnieks klasē .

Karlsons paliek nakti pie Brālīša . ,

Karlsons noņemas ar maizīšu un pankūku iranizēšanu ….

Karlsons ir labākais krācēju pētniekS pasaulē ……………………………….

Karlsons vislabāk jandalē tumsā

Karlsons paver tēvocim Jūlijam pasaku pasauli………………………………..

Karlsons kļūst visbagatakais knēvelis pasaulē . .

HB JS 2132 Jaunākā skolas vecuma bērniem Astrīda Llndgrēna TRIS STĀSTI PAR BRĀLĪTI UN KARLSONU

Redaktore T. Pētersone. Mākslinieciskais redaktors H. Purvlņš. Tehniskā redaktore

I. Solde. Korektore B. Zubikaite. Nodota salikšanai 06.04.78. Parakstīta iespiešanai 02.08.78. Formāts 84X108/32. Tlpogrā fijas papīrs Jfi 3. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 21,84 uzsk. Iespiedi.: 17.13 izdevu. 1. Metiens 100 000 eks. Pašūt. JVS 1026 D. Cena 60 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24 Izdevn. JA 460/29305/B-465. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevnie cibu, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecība' lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Llndgrēna A.

[1] bock — āzis (zviedriski). tulk.

[2] jons blunds ir pasaku tēls — mazs vīriņš, kas lido apkārt ar lietussargu un iemidzina bērnus.

Content

Lindgrēna Astrīda Trīs stāsti par Brālīti un Karlsonu

BRĀLĪTIS UN KARLSONS, KAS DZĪVO UZ JUMTA

KARLSONS LIDO ATKAL

KARLSONS, KAS DZĪVO UZ JUMTA, LODĀ ATKAL

SATURS