Kants Uve

Klases svētki

Uve Kants Klases svētki

.

Tiesi tajā mirklī, kad paķēru savu divriteni, man iešāvās prātā: paklau, Oto Hinc, pašreiz nu gan izskatās tā, ka tu tomēr esi āmurgalva. Es neesmu nekāds maratona skrējējs, kas drāžas pa ielām, kamēr galu dabu, vai tāds kā melderzellis dziesmā «Ceļot, ak, ceļot ir prieks!», vai Hincs ar septiņjūdžu zābakiem un tamlīdzīgi, tādēļ es arī ziemā, ja vien nav pārāk auksts, braucu ar riteni. Tas tatad nebija nekas jauns un nekas ievērojams. Bet doma par āmurgalvu gan bija jauna. Pavisam jauna, tikai pirms sekundes dzimusi. Nikels — mans godājamais klases audzinātājs Nikels — jau vairākkārt ir sludinājis: «Oto, manu mīļumiņ, tu esi kamielis, Burbuļacs, svina zaldātiņš, pekstiņš, tu esi gatavais āmurgalva, tev jācenšas vairāk nodarbināt mazās, pelēkās smadzeņu šūniņas, kuru tev galvā netrūkst!»

Bet visam jau nevar ticēt, es taču skaidri zinu, ka neesmu alvas zaldātiņš, kaut arī Nikels to apgalvo. Tāpēc vajadzēs tomēr pastāstīt, kā man pašam iešāvās prātā tas par āmurgalvu. Ja jau esmu to deklarējis, tad vajadzēs arī pamatot. Citādi dažs vēl var iedomāties, ka esmu tāds pats kā Margota Zeidlere. Margota Zeidlere parasti iedrāžas klasē un tūliņ sāk klāstīt citiem skuķiem jeb savām draudzenēm, ka trakie mati šodien» atkal nestāvot nekādā jēgā un ka šī vairs nevarot redzēt tiem cauri. Un tad tūliņ piešaujas klāt tā sauktās draudzenes — viņai to vienmēr ir savas četras vai visas septiņas — un ņemas spiegt un vāvuļot, ka viņa izskatoties ļoti šiki un tā tālāk. Tātad es neesmu Margota Zeidlere, to lai katrs liek vērā. Vienkāršības labad es, protams, varētu norādīt, ka rakstveida apstiprinājums manai spēcīgajai paškritikai melns uz balta glabājās man kabatā jau tad, kad dzīros sēsties divritenim mugurā. «Uzcītības trūkuma dēļ, ko vēl pastiprina dažādas ārpusskolas intereses, Oto sekmes, par spīti zēna apdāvinātībai, noslīdējušas tik zemu, ka iespēja pārcelt viņu desmitajā klasē ir nopietni apšaubāma.» Tam sekoja vēl daudzi nepatīkami izteicieni, kas īstenībā skaidri un gaiši nozīmēja: «izgāzīsies» un «vienīgi brīnums spēj viņu glābt». Visjaukākais bija pati liecība: fizikā un matemātikā — četri^1, krievu valodā — pieci. Divi tikai vācu valodā un vingrošanā. Margota Zeidlere par tādām atzīmēm droši vien būtu pinkšķējusi veselu mēnesi. Bet es esmu ciets cilvēks, es spēju daudz panest. Man vismaz šķiet, ka ne aci nepamirkšķināju — ja nu varbūt tikai mazdrusciņ —, kad Nikels man izsniedza vērtīgo dokumentu. Tā paša iemesla dēļ es nevaru rādīt šo papīru visai pasaulei un saukt: skatieties jel paši, mīļie draugi un klātesošie, kāds āmurgalva ir Oto Hincs un kas ar viņu notiek! Lāgā nezinu, kā to lai pasaku, jo neesmu jau filozofs. Tā īsti dūša man aptecējās tajā brīdī, kad paķēru savu divriteni. Precīzāk izsakoties, tad, kad satvēru stūres ragus. Stūrei uz ragiem savā laikā bija sarkanas, grubuļainas gumijas uzmavas. Pamazām tie daikti, protams, sadila. Sākumā nomuka viena, tad otra. Droši vien esmu tās pazaudējis. Tik aplams taču neviens nebūs, ka zags tādus vecus, izčākstējušus krāmus. Vārdu sakot, uzmavu nav jau mēnešus divus vai trīs, un kopš tā laika pastāvīgi domāju, ka jāpērk jaunas. Tieši par to iedomājos, kad ieraudzīju stūres kailos ragus. Piķis parāvis, tie izskatījās diezgan riebīgi vai — lai izteiktos glītāk — tie varēja radīt ļoti nepatīkamu iespaidu nejaušam vērotājam. Turklāt es jau otrdien gribēju aiziet uz veikalu. Bet vienmēr iznāk tā, ka es kādu otrdienu gribu kaut kur aiziet un kaut ko nokārtot. Un tad man pēkšņi liekas, ka daudz labāk būtu to darīt trešdien, un tā aizrit nedēļa pēc nedēļas; rezultātā man rokā kailie stūres ragi, ritenis atgādina lūžņu kaudzi un es pats esmu lūžņu savāktuves direktors. Atkal ienāca prātā nožēlojamā liecība, un man kļuva pavisam skaidrs, ka es patiesi esmu āmurgalva. Tā viss noskaidrojās. Turklāt ļoti ātri.

Mātes vēl nebija mājās. Nostrādājusi rīta maiņu, viņa parasti pirms atgriešanās vēl iet iepirkties. Ne tikai uz maizes veikalu un skārni; viņa izstaigā arī jauno universālveikalu un nopērk «kādu derīgu lietu». Nevar jau zināt, cik daudz «derīgu lietu» veikalā savests. Māte dara, ko spēj, un tomēr vienmēr prot atrast kaut ko jaunu. Par to naudu, ko šīs mantas mums maksājušas, man būtu iznācis pusmotocikla. Bet to viņa negrib ne dzirdēt. Mūsu ģimenē savā laikā esot bijis kaut kāds onkulis Bernhards, drausmīgi slikts cilvēks. Briesmīgs «plītnieks», kas visu naudiņu izšķiedis tikai par šņabi un benzīnu. Kādā jaukā dienā iztērējies gan par vienu, gan otru un «tīšu prātu ietriecies nāvei rīklē» — kā mēdz teikt māte. Es viņai palūdzu sīkākus paskaidrojumus un varu jums kā lietpratējiem atklāt, ka viss noticis gluži vienkārši distances neievērošanas dēļ. Cenšos mātei iegalvot, ka es taču neesmu tāds kā tas «plītnieks» onkulis Bernhards, — vai tad viņa kādreiz redzējusi mani dzeram šņabi (es tiešām to nedzeru, ja nu vienīgi kādreiz puskausiņa gaišā alus), un vai viņa nevēlētos, lai es krustojumā pie pasta viņai paskaidroju braukšanas distances noteikumus.

«Ne, nē,» viņa tad attrauc, «vadītāja apliecība ir miršanas apliecības priekštece.» To viņai droši vien iestāstījusi kāda no tantēm, ai Km ani kopa viņa iet uz veļas rulli. Māte labak pink «derīgas lietas». Arī šodien viņai, istaba Ienākot, bija kaut kas padusē. Šoreiz tie bija grieķu, romiešu vai ēģiptiešu kaujas rati miniatūrā. Nopūsti ar zeltītu nitrolaku. Parasti es uzreiz noprotu, kam šie priekšmeti domāti. Taču šis brīnums man šķita vēl noslēpumaināks nekā reiz iegādātais sīpolu nazis «Neraudi!» vai konservu kārbu atveramais «Sievietes prieks». Šoreiz vajadzēja paskaidrojuma. Riteņi laikam domāti stāvēšanai uz vietas. Tie negriezās. Toties jo svarīgāka bija dīsele, tā, proti, domāta sāls kliņ-ģerīšu uzkabināšanai, un mazajā kučiera gondoliņā varēja iebērt sālsstandziņas. Par šādu ērmotu aparātu, protams, varētu izjokoties un izsmieties no sirds. Bet es parasti to nedaru. Māte atbildētu, ka viņai taču galu galā arī kāds prieks dzīvē vajadzīgs. Un tad vairs nekā nevar iebilst. Turklāt man pašreiz prāts nemaz nenesās uz jokiem, jo visu laiku bija’ jādomā par raksturojumu, par šo nejēdzīgo dokumentu. Biju iekšķīgi tā uztraucies, ka mātes klātbūtnē bezmaz aizsmēķēju cigareti. Nikels .arī aizvien vispirms uzvelk dūmu, ja skolotāju istabā vai skolas pagalmā «pieņem mani audiencē». «Nu, mans jaunais draugs,» viņš iesāk, izpūzdams pa nāsīm kuplu dūmu mutuli un piemiegdams acis, «es redzu daudz un dzirdu daudz ...» Taču tas mani nebiedē. To viņš iemācījies no krimināl-filmām, kur noziedznieks vispirms jāpataisa mīksts. Bet man ir ciets raksturs. Arī no mātes man nav bail, to lai tikai neviens neiedomājas! Bet, tiklīdz viņa ieraudzīs mani smēķējam, tūliņ sāks stāstīt par plaušu vēzi un citādām šausmām. Viņai zināmi neskaitāmi gadījumi, un man netīk tajos klausīties. Tāpēc vispirms pacietīgi uzņēmu paskaidrojumus par sāls kliņģerīšiem un, kad viņa kļuva īsti jūsmīga, noliku viņai priekšā liecību.

— Te tev jāparakstās, — es sacīju. Cereju, ka man tas izdevies tikpat nevērīgi kā miljonāra dēlam, kas bagātajam tētiņam iespiež rokā jaunāko rēķinu par «Jaguāru» vai «Maserati». Mātei tad vajadzētu nopurpināt «Ak tu nelieša puika!» vai «Tu nudien mani iedzīsi kapā!», es neko neteiktu pat, ja viņa grupu cienījamu speciālistu pērļu vistiņu audzētāju konferences starpbrīdī.

— Nu, skatieties, brīnišķīgi, brīnišķīgi, te,! domājams, ies jautri, ārkārtīgi jautri! — Tā bija kolēģe Slēmane, kas bija nostājusies man līdzās pie loga. — Tur jau, raug, ir mūsu mīļā trešā b, — viņa pārmetoši noteica, norādīdama uz sevišķi rosīgu meitenīšu un zēnu grupu labajā spārnā.

— Rimsties, Ella, gan jau tu tiksi ar viņiem galā, to taču katrs zina. Ejam nu, mīļie kolēģi, ir laiks, — sacīja direktors.

Direktors ir mazs vīriņš, tomēr neatgādina ne susuriņu, ne ampelmani, viņš ļoti stabili turas uz īsajām kājām un runā dobjā, pavisam rāmā balsī. Ar šo pašu balsi viņš mani pierunāja uz laiku pārņemt vienā sestajā klasē arī matemātiku — izlīdzēt grūtā brīdī. Mazliet vienkāršo daļskaitļu — tik daudz rēķināt taču protot arī vācu valodas skolotājs. Ar šo pašu balsi viņš pārliecināja arī kolēģi Slēmani, ka tieši viņa būšot īstā audzinātāja mazliet pagrūtajai trešajai b. Šajā pašā balsī viņš svinīgajā aktā nobeidza savu uzrunu ar vārdiem: «Ejiet nu uz klasēm, saudzējiet galdus un solus, jo tie ir jauni, drusku pasaudzējiet skolotājus, jo arī no tiem daži ir jauni, tikai savas galviņas nesaudzējiet, lai mācību gada beigās, kad atkal šeit sapulcēsimies, es varētu teikt vienīgi patīkamus vārdus.» Tas notika pirms pusgada; aizkari, aiz kuriem es tagad stāvēju, pa šo laiku jau mazliet iedzeltējuši. No direktora Menškes, matemātikas skolotāja Blauštoka un ķīmijas skolotāja Forgerta cigaretēm, no fizikas skolotāja Kreibela pīpes, no ģeogrāfa Vesnika cigāriem un vecā zīmēšanas skolotāja Hofmaņa cigaril-lam. Droši vien arī tie dūmi, ko es esmu 1/pūtis gaisā, iegūluši aizkaros. Es taču galu galā pa šo laiku esmu kļuvis par rūpju māktu pedagogu. Uzmanies, nodomāju, ka pats beigās nekļūsti tikpat dzeltens kā logiem priekšā aizkārtais dederons.

Sniegu skolas pagalmā bija izmīdījušas amtiem kāju, uz pauguriem, kas bija palikuši pāri no skolas teritorijas uzpošanai atvestās melnzemes, daži jaunāko klašu skolēni mēģināja slidināties; somas bija nosviestas sniegā, bet somās liecības — labās, viduvējās un sliktās: «... rūpīgāk jāizpilda skolas uzdevumi», «...ātrā uztveres spēja viņu pamudina ...», «... tieksmes uz vīzdegunību», — ak nē, tas ir rakstīts citā liecībā, mīļo Nikel, es nodomāju, tā bija ierakstīts vienā no skolnieka Niķeļa pēdējām liecībām. Un tas mums atgādina, ka arī bargie un gudrie skolotāji reiz bijuši skolnieki. Tev pašam tas nemaz nav tik sen. Pieci gadi, nē; piecarpus.

Tieši šis pusgads bija nozīmīgs. šajā pusgadā es apmainījos vietām; nu es stāvēju klases priekšā, mācīju, apsaucu, rūpējos par kārtību. Un šodien pirmo reizi izdalīju liecības — ar savu parakstu un saviem spriedumiem. Nedalīju liecības pēc sekmēm, bet pēc alfabēta. Sāku ar Kārlu Antonu un beidzu ar Margotu Zeidleri. Tas kāpināja saspringumu un deva man iespēju izteikt dažādus salīdzinājumus. Irmtraudes Harderes spožajai priekšzīmei pretī nostādīju Oto Hinca drūmo piemēru.

— Savu dzīves kuģi cilvēks var virzīt pa dažādiem ceļiem, — es teicu, — un tas jāsāk jau skolā, nedrīkst aizmirst īstajā brīdī pamest acis uz kompasu, tas nozīmē, hm, ka jāprot taisnā līnijā stūrēt pretī savas dzīves jēgai un mērķim. Oto, piemēram, ir iebraucis aplamā straumē un uztrieksies virsū bīstamām zemūdens klintīm, ja, hm, nepagūs laikā pagriezt stūri vai airus.

Gribēju vēl brītiņu pakavēties pie salīdzinājumiem no jūras braucēju dzīves, bet mani pārtrauca pedantiskā Helga Betke, teikdama, ka viņai esot tikai sešpadsmit, nevis septiņpadsmit attaisnotu kavējumu.

— Ak tā, — es nobrīnījos, — tikai sešpadsmit, redzi nu, kā iznācis; to jau varētu pārlabot, bet diezin cik glīti neizskatīsies, vajadzētu dzēst, vai zini, labāk atstāsim, kā ir, nav jau tik svarīgi.

Patiesībā man būtu vajadzējis justies lepnam, ka starpība iznākusi tikai par vienu dienu. Biju vairākas nedēļas aizmirsis ierakstīt žurnālā kavējumus, tādēļ beigās bija jākalkulē pēc aizbildinājuma zīmītēm: «Saaukstēšanās ar temperatūru — četras dienas», «Viegls sasirgums — viena diena». Tomēr tas man sabojāja omu un laupīja prieku iztēlot Oto Hinca tālāko maldīšanos pa dzīves jūrām. Man pašam viss sāka likties mazliet muļķīgi: ko tādi puikas daudz domās par dzīves jēgu; liecības saņēmuši — pietiek. Oto Hincs turklāt nemaz nav slikts zēns. Varbūt man vajadzēja viņam pateikt: tu neesi slikts zēns, tikai pieskati, ka par tādu nekļūsti. Ko nu — visi šādi vardi izklausās pēc piemiņas albumos rakstainiem pantiņiem. Lai tikai mācās, ir jau pietiekami lieli, kungs Jēziņ!

— Tā nemēdz teikt, — nomurmināja Blau-štoks, kas sēdēja pie garā sēžu galda un pētīja Vācijas dzelzceļa oficiālo ziemas vilcienu sarakstu. — Jēziņš piederas pie ticības mācības, un tam priekšmetam nav mācību spēku. Ja nu tu varbūt gribētu to uzņemties, brāli Nikel? — Viņš nopietni uz mani paraudzījās un pastiepa man pretī vilcienu sarakstu kā lūgsnu grāmatu.

— Varētu jau, — es atbildēju, — un, kad ieradīsies inspektors, es slacīšu slieksni ar svētīto ūdeni.

— Nē, — viņš atteica, — uzskates līdzekļi, manuprāt, nav paredzēti. Bet tagad paklausies ko citu: pulksten četrpadsmitos un vienā minūtē iet tavs ātrvilciens Nr. 71, bet četrpadsmitos divdesmit septiņās — mans pasažieru vilciens Nr. 112. Iesim reizē?

— Protams, — es atbildēju.

Blauštoks strādā par skolotāju tieši tikpat ilgi kā es. Viņš ir ar sirdi un dvēseli matemātiķis un dažkārt lasa man lekcijas par kopu teoriju un īstajiem skaitļiem. Taču visādi citādi ir kārtīgs puisis. Reizēm aizgājām abi uz labāko restorānu, pasūtījām dārgāko ēdienu un piedzērām baltvīnu, tas mums šķita varen lielmanīgi. Mēs par abiem esam nopirkuši elektrisko vilcieniņu, kuru brīvās pēcpusdienās viņa istabā darbinām. Kad reiz mūs pārsteidza kāds kolēģis, Blauštoks samulsa un centās iestāstīt, ka nopircis to krustdēlam un ka tāda ierīce taču jāizmēģina.

Uz ielas starp garajām, dzeltenajām jaunceltnēm sniega vairs nebija — dzelzsbetona rūpnīcas smagās kravas mašīnas bija to samalušas un izšķaidījušas.

— Ko tu domā par Hincu? — es apvaicājos.

— Ek, sasodīts nerrs, viņam nav ne mazākās jēgas par matemātisku domāšanu.

— Vai viņš būtu galīgs nejēga?

Sājā mirklī mums garām padrāzās milzīgs pašizgāzējs, un Blauštoks atkliedza pilnā rfklē:

— Blēņas, viņš tikai neprot rēķināti

Skaidrs, pulksten sešos pamodos, ka likts. Spēkstacija sacēla elles troksni, liekais spiediens radiatoros dārdēja kā pērkons. Varēju gluži labi iedomāties, cik uztraukts pašreiz ir Kristofa Hēnes tēvs. Kristofa Hēnes tēvs ir galvenais boss spēkstacijā, viņam ir sarkans ģīmis, un viņš sver simt kilogramu. Ja ūdens katlos sāk šņākt, viņš neprātīgi noskaišas un vakaros drausmīgi bargi metas virsū Kristofa Hēnes skolas uzdevumiem. Bet ne jau tāpēc es pamodos tik agri; ja es no ta mostos, tad vispār

vajadzētu mest gulēšanu pie malas vai pārcelties uz Vecpilsētu. Jaunajā pilsētā vienmēr dzirdami kaut kādi trokšņi. Smagi pašiz-gāzēji pārvadā veselus grants kalnus, mašīnas ar piekabēm pieved no dzelzsbetona rupnīcas gatavos paneļus jaunceltnēm, gar mušu māju dienu un nakti brāžas neciešamie (1 īzeļvilcieni, un, ja ar to vēl nepietiek, sāk gaudot spēkstacija. Nevar, protams, nepieminēt arī montētājus, kas pēc maiņas sadzērušies pārāk daudz alus un tad ņemas dziedādami. Māte saka, ka tie esot slikti cilvēki — no tās sugas, kas nesūta naudu uz mājām. Daži jau pēcpusdienā, alus kasti priekšā nolikuši, kvernēja uz puķu dobju cementa apmalēm pie lielā universālveikala. No alus viņi kļuva varen muzikāli un vakara pusē vilka vaļā jauko dziesmu par Rooooz-mariju, pēc kuras viņu sirdis jau gadiem ilgās brēcot. Spēkstacija joprojām gaudoja, bet, kā jau minēju, tā nebija vainīga pie manas pamošanās. Prātu var zaudēt aiz dusmām par to, ka pamostos allaž ļoti agri tādās reizēs, kad nav jāiet uz skolu, — svētdienās, Lieldienās un tamlīdzīgi. Tur nekā nevar darīt — jau brīvlaika pirmajā dienā esmu lieliski izgulējies cilvēks. Tas, protams, katru var nokaitināt. Aizmiedzu acis pavisam cieši, pārvelku segu pār galvu un skaitu aitas, to esmu noskatījies filmā «Zināmās naktīs», tomēr nekas nelīdz.

Reizēm man ir iešāvusies prātā doma, ka svētku dienas īstenībā vajadzētu izlozēt un paziņot tikai no rīta. Pa pilsētu braukātu apkārt auto ar skaļruni, un viens tajā sauktu: «Lukenavas iedzīvotāji! Pilsētas

padome paziņo, ka šodien mūsu pilsētai ir svinama diena! Lukenavas iedzīvotāji! Palieciet gultās!» Es jau pats saprotu, ka tas nav iespējams, bet jauki gan tā būtu. Vispirms gribēju ieslēgt tranzistoru, taču nebija nekādas patikas klausīties treļļainos jandāliņus, ar kuriem radio no rīta starp sešiem un astoņiem cenšas izmānīt cilvēkus no gultas ārā. Nevar apgalvot, ka es sevišķi aizrautos ar grāvējiem un ietu pa ielu, tranzistoru plksti-nādams, tomēr tādas dziesmiņas kā, piemēram, «Kad gadu septiņpadsmit tev, tad dzīvē cerību vēl daudz» man patīk gluži labi. Ja es to būtu sadzejojis, dziesma gan skanētu citādi, proti, ka ar septiņpadsmit gadiem tikai var sākt cerēt, jo tad drīz būs astoņpadsmit. Un ar astoņpadsmit cilvēks kļūst pilngadīgs, skola aiz muguras, var sameklēt pieklājīgu darbu un pelnīt naudu. Kad Nikels mūs aizveda ekskursijā uz Berlīni, es pie kādas lielas viesnīcas durvīm ieraudzīju paziņojumu, ka tur meklē sudrablietu spodrinātāju. Liekas, to amatu es pieprastu tīri labi — kas nu sudrablietas ko nenospodrināt. Es droši vien izdomātu dažus jaunus paņēmienus, ko turētu slepenībā. Un tad kādu rītu manā spodrinātavā ieslīdētu pats viesnīcas direktors un teiktu:

«M-jā, mīļais kolēģi Hinc, jums vajadzēs uz pāris dienām aizlidot uz Leipcigu, tur patlaban ieradies Nepālās karalis, un viņa majestāte ir gaužām pedantisks sudrablietu jautājumos.»

«Labi, labi,» es atbildētu, «man tikai mazliet jāpaspodrina šī kūku lāpstiņa, tādu es to no rokām ārā nelaidīšu.»

.I.i-a, bet man vēl nav pat pilni piecpa-il ,111it. Tur tas āķis. Un, ja nu es patiesi palieku uz otru gadu, tad visa karjera vējā. Mans dzīves kuģis varot uztriekties uz zein-iidens klintīm un sašķīst vai tamlīdzīgi, kā leica Nikels. Varbūt es vēlāk varētu tikt zve-I.is flotē, arī būtu gluži patīkami. Guli šūpuļtīklā, zelē tabaku, kāds spēlē klavieres: Mušu ceļš uz ziemeļiem ved, uz salto Barenca jūru», — bet, tikko parādas siļķu bars, visi, protams, aši pie tīkliem.

Izdzirdu vannas istabā ūdeni tekam, skaidrs, māte atkal piecēlusies daudz agrāk, nekā vajadzētu. Rita stundai esot zelts mutē, viņa mēdz apgalvot. Ko lai saku, ja viņa atkal sāks man urbt ausīs: «Ak, Otiņ, Otiņ, ka tas varēja gadīties, tu tak senāk nemaz tik slikti nemācījies!» Es jau labprāt viņai paskaidrotu, kā tas gadījies, bet kā lai to zinu? Droši vien vainīgas manas smadzenes. Skaidrs, ka smadzenes. Ar tām rievām, kuras vajadzīgas matemātikai un tamlīdzīgām būšanām, man kaut kas nav kārtībā. Es, protams, arī nekāroju kļūt par nezin kādu Ādamu Rīzi, kā Blauštoks, bet par to neviens neliekas ne zinis. Lai ņem un pārbauda mani krustvārdu mīklās! Pirms_ pusgada braucu reiz ar māti kopā vilcienā, un mums pretī sēdēja viens resnvēderis un minēja krustvārdu mīklu. Resnais izskatījās tīri saprātīgs, aiz gudrības viņam pat mati bija nogājuši un uz deguna bija brilles zeltītā ietvarā. Rēķināt viņš arī prata, jo, kā viņš pastāstīja manai mātei, strādājot par grāmatvedi dārzkopības ražošanas apvienībā «Mūžīgais zaļums» vai tamlīdzīgi. Bet citādi lielas

jēgas no viņa nebija. Viņš nezināja, kas uzgleznojis slaveno gleznu «Krusts kalnos», un visu laiku laipoja ap tukšajām rūtiņām. Es to skaidri redzēju, jo vienmēr pastiepju kaklu, ja tuvumā kāds risina krustvārdu mīklu. Un, kad viņš sāka ēst nost savu skaisto grāmatveža zīmuli, es vairs nespēju noturēties un pateicu, kā sauc lo sasodīto gleznotāju. Man viņa vārds reiz bija patrāpījies kādā mīklā, un tādas gudrības man paliek prātā. Pieaugušie parasti kļūst ērcīgi, ja gribi viņiem dot labu padomu, kur nu vēl šis ar tādām zelta brillēm! Bet šoreiz, kā par brīnumu, viņš bija pat pateicīgs. Un vēl piebilda, ka man laikam esot pirmšķirīga vispārējā izglītība, māte arī izskatījās lepna un noteica — jā, tagad jau bērniem skolā iemācot ļoti daudz, agrāk gan tā neesot bijis, vai ne?

Ar to pašu visam bija beigas. Ja vecīši sāk vāvuļot par pagājušajiem laikiem, kā viņi staigājuši tā sauktajās igelīta kurpēs un ka cukura uz kartītēm bijis tik maz, tad galu nav ko gaidīt. Viņi droši vien domā, ka mēs šajos laikos sēžam pašā Leiputrijas vidū uz mīkstiem dīvāniem.

Katra mācību gada sākumā māte grib apskatīt jaunās skolas grāmatas, un viņai tās visas šķiet brīnišķīgas. Tad viņa vēl piemetina, lai es stundās klausoties uzmanīgi, un tas arī viss. Bet kuram jāiekaļ viss, kas tur sarakstīts? Oto Hincam tas viss jāiemācās, un tas nu esot brīnišķīgi! Un kaut tu būtu pats labākais krustvārdu mīklu risinātājs, par to neviens neliekas ne zinis.

Māte bija beigusi plunčāties, dzirdēju, kā Viņa tuvojas manas istabas durvīm, un aiz-mledzu acis. Durvis pavērusi, viņa čukstus Ierunājās:

- Oto!

Tas nu tomēr skan mazliet labāk nekā «Otiņ». Man, protams, vēl labāk patiktu, ja mani sauktu par Benu vai Sašu. Bet salīti/inājumā ar Otiņu Oto ir gluži ciešami. Tādēļ es pavēru acis mazā spraudziņā un diošības labad centos izskatīties milzīgi samiegojies. Mātei bija mugurā puķotā rīta kleita no Rietumvācijas. Tajā viņa allaž izskatās kā Holandes karaliene Juliānā. Neesmu vēl redzējis nevienu citu karalieni, kas tik loti līdzinātos manai mātei kā šī Juliānā. Bet galu galā karalieņu jau arī vairs nav daudz pasaulē palicis. Es noteicu:

— Jā-ā-ā, — un nožāvājos skaļi kā lauva tuksnesī.

— Paklau, — sacīja māte, — esmu visu sīki un pamatīgi pārdomājusi, — man taču devītajā jūlijā ir dzimšanas diena — četrdesmit pieci gadi. un tad jau bez viesiem neiztiksim, atbrauks Kūnerta tante ar vīru, droši vien ieradīsies arī Specles no Stutgar-tes, un katrā ziņā atnāks arī kāds no darba, jo, liekas, mani apbalvos.

Man arī tā šķiet. Mana māte pastāvīgi tiek apbalvota. Viņa darbā laikam briesmīgi raujas. Mums mājās ir vesels lērums goda rakstu. Pie sienas virs televizora karājas imitēta raktuvju lampa ar iegravētu veltījumu: «Kolēģei Hincai par izcilu darbu». Un bufetē aiz stikla stāv apsudrabota brikete ar

uzrakstu: «Daudz laimes!» — ko viņai uzdāvināja pēdējā Kalnraču dienā.

— Nu redzi, — māte turpināja, — un tā man ienāca prātā, ka būtu gaužām neglīti, ja tev būtu slikta liecība vai tu pat paliktu uz otru gadu; dieva dēļ, nedari to, dēls, man būtu ārkārtīgi neērti, ja šie tad sāktu izprašņāt: kā ir ar Oto, kā viņam iet pa skolu, par ko viņš nodomājis kļūt?

Ak žēlīgā debess, — es klusībā nodomāju, — būtu jel es atkal iemidzis! Nu māte tūliņ sacīs, lai uzdāvinu viņai dzimšanas dienā labu liecību, ka nekā cita viņai nevajag. Zinu, ka Margota Zeidlere tā dara — savam «papucītim» un «mammucītim» allaž dāvina dzimšanas dienā labu liecību. Viņai turklāt ir laimējies, ka papucītim dzimšanas diena iekrīt ziemas, bet mammucītim — vasaras brīvdienās; ja tā nebūtu, tad arī viņai vajadzētu krāt naudu dāvanām, bet liecības viņa dabū par baltu velti.

— Tātad, — māte sacīja, — tā taču nedrīkst notikt, un tādēļ es visu laiku prātoju, ko viņi par mums domās. Un tad izprātoju, ko darīt: ja tev gada beigās liecībā nebūs neviena četrinieka vai piecnieka, es tev nopirkšu mopēdu. Tikai nepaliec uz otru gadu.

Ai, ai, ai, man aiz pārsteiguma aizrāvās elpa. Māte man pirkšot mopēdu! Droši vien viņa krietni ilgi domājusi, līdz viņai iešāvusies prātā tik gaiša doma.

Es iesaucos:

— Tas nu gan būtu vareni, māt, mēs katrā ziņā pirksim «Štāru», tam ātrums pārslēdzams ar kāju. Pilsētā ātruma pārslēgs ar

kāju ir daudz labāks — braucējs ncsabendē rokas locītavu, un drošāk arī ir.

— Galvenais tomēr ir, lai tu nepaliktu uz otru gadu, — noteica māte un aizgāja.

Es priecājos kā negudrs. Izlēcu no gultas un sameklēju lādē «Mācību grāmatu šoferiem». Tad sāku kā apsēsts lasīt: «Uzmanība un savstarpēja iejūtība ...»

Mans ātrvilciens Nr. 71 uz Berlīni bija pārpildīts. Ar mokām iespiedos kupejā un dabūju apsēsties starp diviem igņām, un visi braucēji, arī es pats, dusmojas uz pārējiem, ka tie izvēlējušies tieši šo vilcienu. Otrā vilcienā bija labāk, un pie Veidēm bija pavisam labi, pie Veidēm patlaban dzēra groku, kad es ierados. Ar Veidēm rs kopā studēju un, kad iebraucu Berlīnē, varu pie viņiem apmesties.

Nākamajā dienā aizgājām uz savu veco institūtu — uz bijušo studentu tikšanos ar zinātniekiem. Institūtā viss pa vecam. Grīda tumšajās telpās, kur smaržoja pēc veciem papīriem un grīdu vaska, joprojām čīkstēja

uz katra soļa. Kāda studente ar smailu degunu un putna perēkli frizūras vietā īdzīgi pacēla galvu. Viņa lasīja trīs grāmatas uzreiz un iegūtās atziņas ierakstīja četrās mazās burtnīciņās. Tā laikam tikko ieviesta jauna metode, mēs savā laikā visu pierakstījām uz kartotēkas kartītēm. Meitene piecēlās? un izņēma no augstā, drūmā plaukta vēl ceturto grāmatu. Nu, meitenīt, es nodomāju, cerams, tu cik necik pārzini arī daļskaitļus. Blakus istabā atskanēja skaļa krēslu un galdu stumdīšana, un biezos džemperos un nogludinātās biksēs tērptu studentu barā parādījās kustīgais, sirmais profesors Serne-! beks. Es aši aizgriezos un pagrābu no tuvākā plaukta pirmo pagadījušos grāmatu. Profesors Sernebeks nemitīgi cīnījās par vācu valodas skaistumu un tīrību. Reiz viņš, rokas kā lūgšanā pacēlis, mums uzsauca: «Kad jūs nākotnē kļūsiet par skolotājiem, glābiet vācu valodas vēlamo izteiksmi!» Varbūt es novērsos tādēļ, ka līdz šim vēl nekā lieta nebiju paguvis paveikt vācu valodas vēlamās izteiksmes glābšanai. Tiklīdz visi bija aizgājuši, es noliku gramatu atpakaļ plauktā. Nejauši pametu acis uz tās nosaukumu: Johans Gotfrīds Snābels. «Felzenbur-gas sala». Tas, ka šī grāmata neiekārota stāvēja plauktā, man šķita kaut kas jauns. Mūsu laikā tā ceļoja no rokas rokā, jo piederēja pie obligātās literatūras un mācību spēki to vērtēja ļoti augstu. Līdz mācību gada beigām gan vēl tālu. Kad Veides. kas gaitenī bija sastapuši paziņas, ienāca bibliotēkā, es viņiem parādīju grāmatu un teicu:

— Nu?

— Kaut ari ša j a sabiedriskajā utopijā sastopami daudzi no baroka un bruņinieku romāniem pārņemti elementi, varam tomēr lo nosaukt par reālu agrīnās buržuāzijas literāru darbu, — Mariona Veide nocitēja čiepstošā balsī.

— Pareizi, dārgumiņ, — es atsaucos, — redzu, tu esi labi iemācījusies, kā vienmēr, un tas vecajam Niķeļa kungam iepriecē sirdi, šķiet, viņš ieliks tev literatūrā vieninieku.

Meitene ar putna ligzdu uz galvas nikni pacēla acis no mazajām burtnīciņām, un mēs aizgājām uz semināru auditoriju, kur vajadzēja notikt pieredzes apmaiņai. Viss sākās kā parasti ar nosebošanos, un drīz vien noskaņojums kļuva visai nepatīkams. Dalībnieki sašķēlās divās nometnēs — paplašināto un tehnisko vidusskolu nometnē. Paplašinātie ar zinātniekiem sapratās gluži ciešami. Viņi nepiespiesti tērzēja par klasiskās literatūras mācīšanu, par riņķa parabolu un programmētajām mācībām. Bet, kad es ieminējos, ka man jācīnās ar neapzinīgiem skolēniem par vienkāršām garumzīmēm, viņi paskatījās uz mani tik pārsteigti, ka es steigšus pārbēgu pie politehniskajiem kolēģiem. Tur es, atzinību izpelnīdamies, pastāstīju, kā reiz pagalmā liku skolniekam simt reižu no vietas nosvilpties, jo viņš bija stundā svilpis. Citiem bija atgadījušies līdzīgi piedzīvojumi, un mums laiks aizritēja vienā jautrībā. Tad valodas novirzījās uz iespējamiem otrgadnic-kiem. Visi tūliņ sāka skaitīt, un arī es domās izskaitīju savējos. Svolkc — viens, Lēmans — divi, Hincs ... ITincs? Hincs — trīs.

— Laikam būs trīs, — es noteicu.

Kad bijām atkal uz ielas, Mariona Veide strostēja gan mani, gan savu vīru.

— Jūs abi esat sasodīti gudreļi un asprātim, — viņa bārās. — Laikam paši iedomājāties, ka esat nezin kas, ja sanākat kopā un tērgājat kā aprobežotu lauku skolotāju bars no Vilhelma Buša bilžu grāmatas? «Es cīnos par garumzīmēm .. .» Jauki gan! Pareizrakstība, mans mīļais, ir ļoti svarīgs un nopietns elements, un literatūra nesākas vienpadsmitajā klasē. Kā jūs bērniem tagad iemācīsiet, kādēļ šis vai kāds cits dzejolis ir skaists, tas būs jūtams līdz pat gala pārbaudījumiem. Jūs paši to itin labi zināt, bet kādēļ nerunājat par to? Tas nav pietiekami oriģināli, vai ne? Tu labak noskaiti pie pirkstiem savus otrgadniekus — kā mednieks nošautus zaķus. Cik tad tu saskaitīji — četrus? Lieliski panākumi!

Es sacīju Teo Veidem:

— Tev gan nevajadzēja šito sievišķi precēt, — bet Marionai atbildēju: — Nē, trīs, nevis četri, domājams, trīs.

Es visu nedēļu nodzīvoju pacilāta omā.

Sukādams vannas istabā matus, trallināju ka cīrulis: «Māte man pirks niopediņu, vai nav jauki, Barbariņ?» To es pats sace-

rēju, Barbariņu vis piegudroju klāt, jo citādi neiznāk meldija. Būtu jau, protams, varējis piedziedāt arī «pa-pa-pa!», bet ar Barbaru iznāk jēdzīgāk. No otras puses, dažs varbūt iedomāsies, ka Barbara ir mana draudzene. Bet man vispār nav draudzenes. Par laimi, visā skolā laikam nav nevienas meitenes ar šādu vārdu. Kristofam Hēnem nesen par draudzeni uzgadījusies Karla Antona. Viņš man pamatīgi bojā nervus, cenzdamies pierunāt, lai es arī iegādājoties draudzeni. Taču man tā šķiet tīrā plātīšanās. Droši vien viņš pats nezina, kādēļ viņam patīk spocīgā Karla Antona. Viņi raksta viens otram muļķīgas mīlestības vēstules. Reizēm viņš man tās pat parāda. Man tās šķiet smieklīgas, šī raksta: «Mīļais Kriš! (Vai nav jukusi, ko? Kriš!) Man liekas, ka Margota ir zemiska, ja stāsta Tev, ka es bibliotēkā esot satikusies ar Rūdiju Helmu un esot teikusi, ka Rādijs izskatoties šiki. Tie ir nelietīgi meli. Bet Margota jau vairākkārt ir saārdījusi divu cilvēku mīlestību, viņai visur jājaucas vidū. Piesargies no viņas. Tava uzticīgā Karla.» Un viņš raksta: «Mīļā Kal! Zeidlere ir riebīga kaza. Bet man viņa bijusi nebijusi. Mēs nepieļausim, ka tādas nelietības mūs izšķirtu. Tādas čūskas jāatmasko. Nākamnedēļ Vecpilsētā kino rādīs «Divas sirdis sniegā». Vai Tu nāksi? Tavs Kriss.»

Prātā var sajukt aiz smiekliem, tādās muļķībās klausoties. Virrš man pastāstīja, ka pēc brīvdienām šo noskūpstīšot. Bet tam es neticu, tas ir pavisam kas cits kā vēstulīšu skribelēšana.

Kā jau teicu, es nepazīstu neviena skuķa,] ko gribētu noskūpstīt, un nezinu arī, vai man pietiktu dūšas. Ja nu sak mēģināt un meitene to nemaz negrib, tad kauns pār visuļ ģīmi. Tad nekas vairāk neatliktu kā pārcelties uz citu pilsētu, man šermuļi skrien pār kauliem, to iedomājoties vien. Tādēļ es sev saku: pirmkārt, vajag pašam to vēlēties un, otrkārt, skaidri jāzina, ka viss izies pa godam. Manai mātei, piemēram, ir tāda plāna grāmatele, ko viņai kādreiz Špecles atsūtījuši no Štutgartes. Tā grāmata saucas: «Nāc pie manis, Annakatrīn!» Tur stāstīts par vienu grāfu, kas visādā ziņā ir kārtīgs puisis. Bet viņš nemitīgi skrien pakaļ tai Annakatrīnei, dāvina viņai gan puķes, gan konfekšu kastes un tamlīdzīgi. Bet, kad pienāk izšķirošais brīdis, šī viņam saka: «Es ļ nespēju atbildēt uz jūsu jūtām, grāf Rolf.» Tas nozīmē, ka šī negrib ar viņu skūpstīties. Un grāfs ņem un nošaujas. To nu es gan nedarītu. Bet šausmīga izgāšanās tomēr iznāktu. Iespējams, ka arī Kristofam Hēnem to vēl gadīsies piedzīvot. Tad viņš varbūt atkal nāks pie prāta. Pagājušajā gadā mēs bieži vien rīkojām regates. Tiklīdz bijām apmetušies šeit uz dzīvi, es tūliņ konstatēju, ka apvidus ir ļoti piemērots regatēm. Tikko iziet cauri Vecpilsētai un paiet garām pilij, tūliņ sākas šprē mežs — un ūdeņu visapkārt, cik uziet. Salasām koka skaidiņas, arī dažus pieneņu ziedus un norunātā vietā palaižam tos ūdenī. Tās ir laivas. Kura pirmā pa straumi aizpeld garām vienam noteiktam kokam, tā ir uzvarēt;!ja vai Eiropas čempione atkarībā no 1.1, kādas sacīkstes esam rīkojuši. Visinteresantākais šinī spēlē ir reportāžas. Mēs skrienam gar krastu līdzi un komentējam kā diktors Heincs Florians Frtels: «Jā! Patlaban Francis Egenbauers, stiprinieks no Austrijas, atkal izvirzījies vadībā! Mīļie cilvēki! Tas taču ir tīrais Vīnes valsis uz ūdens! Otrajā vietā — prima pri-inissima — turas itālietis Binokio, bet mūsu vācu čempions Krauzc, šķiet, izcīnīs godpilno trešo vietu!» Vienīgais traucēklis ir cilvēki, kas iet pa ceļu, vai kuģīši upē. Tad nevar tik traki klaigāt. Iedomāsies vēl, ka mums galvā kaut kas nav kārtībā. Laivas tomēr jāpatur acīs, citādi izput visa regate. Ak jā — tā bija pērn. Šogad jau Kristofam Hēnem vairs nebūs vaļas prātīgiem darbiem, ja viņš turpinās vēstulīšu rakstīšanu un kvernēšanu uz ietu stūriem. Jāsmejas. Nostājušies abi uz stūra pie jaunā pasta, šis mīņājas no vienas kajas uz otru un skatās uz Kārlu no augšas, jo viņa ir ļoti maziņa. Turklāt viņš runā pilnā rīklē un plātās ar rokām. Man varētu piemaksāt, lai es tā ākstītos. Jāteic, šonedēļ man arī pašam nebija vaļas. Es, proti, biju iepirkties. Var jau būt, ka esmu bijis āmurgalva. Bet katram pienāk savs laiks saņemties. Mopēda dēļ — un vispār. Māte vienmēr pieraksta mazā piezīmju grāmatiņā visu, ko nopirkusi. Es lūkošu uzskaitīt no galvas, ko esmu nopircis. Varbūt kaut ko piemirsīšu, bet nav jau arī tik svarīgi. Vispirms aizgāju uz Šloana kunga rakstāmlietu veikalu Vecpilsētā. Arī jaunās pilsētas universālveikalā ir rakstāmlietu un rotaļlietu sektors. Bet tur nav interesanti iepirkties. Tur viss izlikts kā uz delnas. Nosauc tikai — dodiet man to un to, lūdzu, septiņas markas divdesmit feniņu, un vari iet talak. Reizēm es tikko saku aplūkot rotaļlietas, bet pārdevējā tūliņ klāt un noprasa, vai es gribot kaut ko nopirkt brālītim. Sloana kunga rakstāmlietu veikalā vis ta nevar katru lietu apskatīt. Veikals ir pagarš, šaurs un patumšs. Paša gala ir aizkars, bet aiz tā Sloana kunga dārgumu krātuve. Pie Sloana kunga es nopirku desmit burtnīcas ar līnijām un piecpadsmit ar rūtiņām, zaļo, zilo un sarkano tinti, divus jaunus lineālus, četrus vienkāršos un trīs sarkanos zīmuļus, divas biezas klades melnos vākos un milimetru papīra bloku. Tas man viss nepieciešams, jo gribu saņemties. Esmu nodomājis katram priekšmetam sākt jaunu burtnīcu. Lineāli vajadzīgi pasvītrošanai, tāpat zaļā un sarkanā tinte. Esmu nolēmis tinti izmantot ari sevišķi svarīgām piezīmēm, kurām iegādājos klades. Vienreiz taču jātiek pie kartības. Vissvarīgākais ir milimetru papīrs. Uz ta zīmēšu sekmju līknes, apmēram tādas kā ta sauktās diagrammas, kas bieži redzamas avīzēs: janvāri saražots tik un tik tonnu ķīseļa pulvera, februārī tik un tik, un līkne gan paceļas augstāk, gan noslīd zemāk, vislabāk, protams, ir, ja ta nemitīgi kāpj. Tā vismaz ir, runājot par tēraudu, kurpēm un kokvilnu. Nezinu, vai tikpat labi ir ari, ja tiek ražots aizvien vairāk ķīseļa pulvera. Manuprāt, ir gan, jo ķīselis ir mans iemīļotais ēdiens.

Esmu nodomājis ik mēnesi aprēķināt sekmju caurmēru — tiklab kopējo, kā atsevišķos priekšmetos. Ta viss uzreiz ir skaidrs, vakaros var atsēsties un pārdomāt — ahā, ar

krievu valodas līkni nav lāgā, tur jānopelna divnieks, lai līkne atkal paceltos augšup. Jā, šāds iekārtojums patiesi būs labs. Tīrā laime, ka Sloana kungam aiz aizkara pastāvīgi atrodams viss vajadzīgais. Taču jāatzīstas, ka sanāca krietna noņemšanās, kamēr sarakstīju visam divdesmit piecām jaunajām burtnīcām vārdu uz vāka. Un, tikko gribēju ķerties pie diagrammām, saņēmām ielūgumu no Kūnertu tantes un onkuļa Slātā. «Zēns varētu atbraukt pie mums, būtu viņam maza pārmaiņa.» Man gan nav gluži skaidrs, kadas tur uz laukiem pārmaiņas gaidāmas. Bet es itin labprāt šur tur aizbraucu, un mātei arī nebija iebildumu. Viņa tikai sadeva man līdzi daudz labu padomu. Lai nebāžot galvu pa vilciena logu ārā — varot izvelties vai dabūt vidusauss iekaisumu; lai neatspiežoties pret vagona durvīm, tā varot izkrist un lauzt sprandu; lai dodot vietu vecākiem cilvēkiem, un Slātā lai visus pasveicinot un neaizmirstot pateikt paldies. Bez tam viņa iesaiņoja man līdzi milzīgu kalnu tīru mutautu un sadeva tik daudz sviestmaižu, ka Karla Antona no tām būtu varējusi pārtikt veselu nedēļu. Man bija ar roku rakstīta biļete, jo Lukenavas biļešu automātā biļetes uz Slāti nav paredzētas. Tas ir labi. Šāda izrakstīta biļete izskatās drīzāk tā, it kā būtu gaidāms ceļojums lidmašīnā.

«Pasažieri Oto Ilinču lūdz iekāpt lidmašīnā uz Ulanbatoru. Sveicam jūs Ulanbatorā, Mongolijas Tautas Republikas galvaspilsētā; kā varam jums pakalpot, kolēģi Hinc?»

«Es labprāt vēlētos savā rīcībā zirgu un mazliet iztikas ceļam, tikai, lūdzu, nedodiet man sviestmaizes ar medniekdesu, labāk mazliet žāvētas jēra gaļas, esmu nodomājis doties tieši uz stepi pie aitkopjiem, nē, mutautiņi man nav vajadzīgi, mana mātes kundze man tos sadevusi līdzi pārpārēm.»

Diemžēl biļetē nebija ierakstīta Ulanba-tora, bet gan Šlāte caur Sukrovu. Sukrovā man jāpārkāpj šaursliežu vilcienā. Šaursliežu vilciens jau nu nav tieši lidmašīna, tomēr diezgan jauki ir pavizināties arī tajā. Ierāpos smēķētāju vagonā, otrs bija nesmēķētājiem. Bija arī vēl preču vagons, kurā bez baiļu varēja sabērt pāris centneru kartupeļu, vairāk lokomotīvīte nepavilktu. Sākumā es vagonā biju viens pats. Tūliņ aizkūpināju cigareti «Kazino» — no «skaistā, sarkanbaltā dāvanu iesaiņojuma», kā parasti mēdz teikt mūsu ķīmijas skolotājs Forgerts. Krējumkonfektes man, godīgi sakot, būtu garšojušas labāk, bet nevarēju taču, tālu ceļu braukdams, turklāt vēl viens pats, kupejā tupēt kā maziņais un sūkāt krējumkonfektes. Tāpēc soļoju pa vagonu šurp un turp, pūzdams dūmus pa degunu, līdz mūsu ekspresis beidzot sakustējās. Arā bija redzami tikai vienmuļi lauki un milzum daudz sniega. Iedomājos, kas notiktu, ja šajā brīdī piejoņotu vilku bars un zvēri sāktu lēkt logos, augstu jau tiem nebūtu jālec. Es nevilcinādamies paķeru no bagāžas tīkliņa savu vinčestru, kas man krietni bija kalpojis jau Grenlandē vaļu medībās, un tēmēju tieši uz barvedi. Ja to izdodas nošaut, tad briesmas vairs nedraud. Pārējie vispirms šo notiesā un pēc tam vairs paši lāgā nesaprot, ko iesākt. Man barvedis jau bija uz grauda — vecs, kaulains tēvai-ņis ar baltu plankumu pierē. Pagaidi, puisīt, es nodomāju. Tajā brīdī vilciens noraustījās ид ar šausmīgu dārdoņu apstājās. Laikam mašīnists bija bezmaz pabraucis garām stacijai. Nebūtu arī viņam to ņēmis jaunā, jo bijām nobraukuši tikai septiņsimt divdesmit trīs metrus, turklāt ārā nekā cita neredzēja kā tādu rotaļlietu stacijiņu no rievotā skārda, man tāda būtu tīri labi patikusi personiskās alas ierīkošanai. Tomēr laikam arī šeit tundrā kaut kur dzīvoja cilvēki, jo vagonā ierausās četras notuntuļojušās večas, un ar manām vilku medībām bija cauri. Visas četras blenza uz mani kā uz rēgu. Iespējams, ka es biju pirmais svešinieks, ko viņas šajā vilcienā ieraudzīja savā simt divdesmit gadus ilgajā mūžā. Tad visas vienā balsī noteica:

— Labdien!

Es, protams, atbildēju: — Labdien! — un man vajadzēja sasodīti savaldīties, lai nenodotu viņām mīļus sveicienus no lielās, tālās pilsētas Lukcnavas, kur ir augstas mājas ar termocentrāles apkuri. Jāatzīstas godīgi, ka es nepavisam neizskatījos pēc tālumnieka. Kājās man bija džīnsi un zamšādas kurpes, bet mugurā biezs, melns pulovers ar apaļu atlokāmu apkakli, aiz muguras uz āķa karājās mana dederona vējjaka. Bikšu dēļ bija iznācis ķīviņš ar māti.

— Tās amerikāņu ūzas ziemai ir par plānu, —• māte sacīja, — tu, puika, tīšām meklē galu.

Tas ir tipiski — lai daru ko darīdams, viss beigsies ar to, ka es dabūšu galu. Tad jau viņa pati sen būtu pagalam, augām dienām divdesmit grādu aukstumā braukādama pa brūnogļu raktuvēm, kur visās malās velk vēji. Bet tā atbildēt nedrīkst, un tās arī ir tīras blēņas. Paskaidroju mātei, ka Us nemaz nav amerikāņu bikses, bet Gerlieas gatavu apģērbu ražošanas apvienības produkts un ir pietiekami siltas, lai vakaros sēdētu pie krāsns, jo uz citu izklaidēšanos Slatē es neceru.

Kad visas četras sievas bija mani patnatīgi nopētījušas, viņas sāka lobīties ārā no lakatiem, šallēm un jakām, kļuva caurmērā par sešdesmit gadiem jaunākas un beigu beigās izskatījās gluži normālas. Tad viņas uzsāka skaļu diskusiju mēklenburdziešu izloksnē, no kuras es diemžēl maz ko sapratu. Man likās — viņas sarunājās par labību. Pēc piecām minūtēm visas atkal satuntuļojās tā, ka tikai stenēdamas un vaidēdamas varēja pakustēt, un ar pūlēm izsvempās no vagona. Sī pietura nebija lielāka par iepriekšējo. Bet tās priekšniekam vai valsts dzelzceļa padomniekam galvā bija jauna, spoži sarkana cepure. Viņš skraidīja gar vilcienu šurp un turp, it kā trenēdamies darbam kādā milzīgā stacijā. Līdz nākamajai piestātnei atkal nosēdēju viens. Tur iekāpa vecs, bārdas rugājiem apaudzis vīrišķis ar gumijas zābakiem kājās. Viņš atzvēlās uz sola man pretī un noprasīja, vai ārā neesot draņķīgs laiks, un es pieklājīgi atbildēju — jā, laiks tiešām ir sasodīti draņķīgs. Un tad vilciens apstājās pie vēja sašķiebtas dēļu būdas, uz kuras bija piestiprināts uzraksts «Slate». Ainava solīja nāvīgu izklaidēšanos. Izlēcu no vagona un pārmetu rūtaino kempinga somu pār plecu. Māte man par varēm gribēja uzspiest savu milzīgo ādas koferi, jo tas, pēc viņas domām, izskatoties solīdāk. Man gan drīzāk likās, ka viņa labprāt velējās iedot man līdzi vēl dažus mutautus un garās apakšbikses, kas kempinga somā vairs nelīda iekšā. Jāatzīstas, ka man atkal bija taisnība, jo ar koferi rokā es te būtu izskatījies pagalam smieklīgs. Žēlīgo debestiņ, tad vēl tikai trūktu lietussarga. Slāte nebija pat īsta stacija, tikai tā sauktā pietura. Dēļu būdā var uzglūnēt vilcienam, visu pārējo pēc tam nokārto konduktors.

Konduktoram te laikam ir zelta dzīve. Kad viņš izkniebis caurumiņus nedaudzajāsbiļetēs un uzmanījis, lai Slātē neviens bez biļetes neiemanās salonvagonā, viņš var mierīgi sēdēt savā iesildītajā vietiņā, izlasīt kaudzēm grāmatu un piedevām vēl saņemt algu.

Dēļu būdas priekšā bija šaurs peroniņš, tā galā žogs, bet aiz žoga tūliņ sākās tīrumi. Aiz tīrumiem viedās kaut kas līdzīgs ciemam, kurp arī veda līkumains lauku ceļš, ko sniega šķīdoņā gandrīz nevarēja samanīt. Radās iespaids, ka vismaz apavu jautājumā mātei tomēr būs bijusi taisnība. Viņa sacīja, ka manas zamša kurpes esot tīrā ķēmošanās, īpaši sniegā un uz laukiem. Vislabprātāk es šai brīdī būtu pasaucis taksometru. Es vēl savā mūžā neesmu taksītī braucis, bet no filmām zinu, kā tas jādara. Strauji jāatrauj durtiņas un vienaldzīgi jāatkrīt sēdeklī; ja ir līdzi soma, tā jāiemet pa priekšu. Un tad jānomurmina: «Uz Palasta viesnīcu, es ļoti steidzos.» Taču man bija pilnīgi skaidrs, ka šajā vietā taksometrs nemūžam neparādīsies. Ar tādiem pašiem panākumiem es varētu gaidīt šeit iznirstam žirafju baru vai Bas-

kervilas suni. Aizkūpināju cigareti, savilku seju kā kapteinis Šova televīzijā un sāku apsvērt, ko darīt tālāk. Ja šī vismaz būtu padomju filma! Stāvu krustcelēs un zīšļēju papirosu. Mugursoma man pie kājām, un es ļauju mīlestības pilnam skatienam slīdēt pāri tīrumiem. Pēkšņi milzīgā putekļu mākonī dārdēdama tuvojas tukša kravas mašīna. Tā aizdrāžas garām, bet kādu gabaliņu tālāk apstājas, šoferis izbāž galvu pa lodziņu un māj man ar roku. Viņš ir resns, jautrs, ar ūsām, cirtainiem matiem un matroža kreklu mugurā. Viņš uzsauc: «Hei, puikiņ! Vai taisies saknes laist zemē, brālīt? Kāp tik iekšā, tēvocis Saša tevi aizvedīs, kurp vajag. Tu taču esi Marjas Ivanovnas ciemiņš no galvaspilsētas?»

Es izbrīnījies pamāju, bet viņš tikai atmet ar roku. «Jā, jā, mīļais, tēvocim Sašam tu nekā nenoslēpsi!»

Pie mums smago mašīnu šoferi nav gluži tādi, es nodomāju, sāc vien kātot, Oto, nekas nelīdzēs. Biju nosoļojis pa dubļaino ceļu apmēram simt metrus un jau paguvis samērcēt kājas, kad izdzirdu niknu rēkoņu un ieraudzīju no ciema puses zvalstāmies šurp zaļu «Trabanta» markas kombainu. Tas strauji tuvojās, pārlēca pār izbrauktu dangu un apstājās dažus soļus no manis. Iedomājos, ka ciemā varbūt plosās mutes un nagu sērga un braucējs ir kaut kas līdzīgs šerifam, kas biedē prom svešiniekus. Tas būtu itin jauki. Taču, tikko braucējs izkāpa no kabīnes, es tūliņ uzpazinu, ka tas ir Kūnerta onkulis. Krietns sasniegums, jo pēdējo reizi biju viņu redzējis pirms četriem gadiem

Toreiz es vēl biju mazs ķipars ādas bikšelēs un dzimtenes mācībā man bija vieninieks, un man būtu vajadzējis mācīties klavieru spēli, bet no tā nekas neiznāca, jo visas klavieres bija par lielu mūsu istabām. Jāteic, tīri par laimi, jo klavieru spēlēšana man šķiet aplam muļķīga padarīšana. Es labprāt būtu mācījies pūst trompeti, bet māte apgalvoja, ka mušu mājai esot pārāk plānas sienas. Ganei līz var iedomāties — ja mums piederētu savrupmāja ar saloniem un metru biezām ķieģeļu sienām, no manis būtu iznācis diriģents vai virtuozs, vai kaut kas tamlīdzīgs. Māte toreiz nopirka man fleiti, un es iemācījos un labu laiciņu pratu nospēlēt veselu dziesmu, proti, «Labu nakti, mans bērns». Pirmajās nedēļās mātei mans koncerts patika gluži labi. Vēlāk viņa sāka teikt, lai es pamācoties kādu citu gabalu. Tajā laikā biju ķerts uz elektrību un izmainīju fleiti pret zvana transformatoru, bet par transformatoru vēlāk iemainīju gramatu «Sarkanā portupeja». Tur bija stāstīts par lapsēniem, kas gan bija brāļi, tomēr katrs citādās dabas. Tagad es māti itin labi saprotu. Kurš gan spētu ilgi izturēt, ja tāds mazs puišelis, kam dzimtenes mācībā ir vieninieks, skraida pa dzīvokli un bez pie-rimas pūš uz fleites «Labu nakti, mans bērns»?

Man šķiet, Kūnerta onkulis nemaz nav pārvērties. Nezinu arī, kādā ziņā viņš vēl varētu pārvērsties. Mati viņam bija sirmi jau pirms četriem gadiem un arī deguns tāds pats — plāns indiāņa deguns, kas izskatījās stipri nolietots, un piere visa vienās gjumbās. Un, ja vien ir iespējams, ka platmale kalpo tik ilgu mūžu, tad droši vien šī bija tā pati pelēkmelnā platmale ar noļukušajām maļam, kuru viņš valkāja toreiz. Labu brīdi viņš kratīja man roku, teikdams:

— Sasodīta būšana, tik riebīgs laiks, vilciens arī ne druskas nenokavēja, nu, kāp tikai žigli iekšā!

Ierāpos viņa rolsroisā un tūliņ sāku pen-terēt par sveicieniem un labām dienām, jo pieaugušie jau uz to ir kā uzburti. Ja es kādreiz aizeju pie Hansa Jirgena Sultes, piemēram, apskatīt viņa akvāriju, tad māte, tikko pagūstu pārnākt mājās, tūliņ noprasa: «Vai Sultes kundze arī bija mājās?»

«Jā.»

«Vai tad labasdicnas man nesūtīja?»

Un tad man ataust atmiņā, ka par kaut kādiem sveicieniem tiešām viņa teica. Tātad jaatceras, ka pieaugušajiem tas svarīgi. Nesaprotu tikai, kādēļ. Droši vien tas ir tāpat kā ēšana ar nazi un dakšiņu. Та ir pieņemts, kā mēdz teikt. Tagad man vismaz bija par ko runāt, jo es nekad lāgā nezinu, ko sacīt, ja esmu kopā ar cilvēku, kuru briesmīgi labi nepazīstu. Ar Kūnerta onkuli bija viegli. Uzreiz varēja redzēt, ka viņš spēj stundām ilgi pat muti nepavērt. Kad nodevu sveicienus, viņš tikai rāmi pamāja ar galvu un, acis mirkšķinādams, vēroja drausmīgo ceļu, pa kuru braucām. Tikai pēc tam, kad, iebraukuši ciemā, iegriezāmies viņu pagalmā, viņš, aizdedzi izslēdzis, noteica:

— Ceru, ka ceļā esi pamatīgi izsalcis, puis. Grētes tante pirmīt meklēja vislielāko pannu un nu jau būs sacepusi kartupeļus ar speķi un olām.

Mājās, izkravādams koferi, vispirms ieraudzīju klases skolēnu raksturojumu un sekmju lapas. Paņēmu visu šo mantu līdzi brīvdienās, jo pieredzējuši kolēģi, īpaši nevainojamais Kreidels, kuram vienmēr viss ir kārtībā, apgalvoja, ka šo lapu aizpildīšana esot neiedomājami piņķerīgs darbs, ko labāk izdarīt laikus. Protams, neredzēju jau es šīs lapas pirmoreiz mūžā. Pirms mācību gada sākuma šefs iespieda man rokā visu žūksni, piekodinādams 1ās labi izstudēt un turēt kārtībā.

«Skolnieka raksturojuma lapa,» viņš sacīja, «ir tikpat ka kadru anketa, ta atspoguļo bērna attīstību skolas gados un iet viņam dzīvē visur līdzi. To nedrīkst pamest novārtā.»

Taču es līdz šim biju uzmetis lapām tikai pavisam paviršu skatienu. Iestāstīju sev, ka mīļie bērniņi man ik dienu dzīvi ir acu priekšā, kālab gan pētīt vecus papīrus.

So slepeno dokumentu ārējais izskats vien varēja cilvēku samulsināt. Kaut kur droši vien sēž ārkārtīgi apdāvināts skolēnu raksturojumu lapu sacerētājs, kas allaž izgudro lapām jaunas krāsas, piezīmes, papildinājumus un ailes. Bija baltas, dzeltenas, gaiši zaļas un gaiši zilas lapas. Dažās bija vairāk, dažās mazāk vietas atzīmēm, kas tur katrā ziņā jāieraksta no liecībām. Dažās jau bija iegralētas līnijas pusgada atzīmēm, citas maniem priekšgājējiem bija vajadzējis pašiem savilkt līnijas. Kaut arī lapu sacerētājs bijis apveltīts ar bagātu fantāziju, viņš tomēr nebija pratis pilnībā paredzēt visus attīstības virzienus. Priekšmetu nosaukumi gadu gaitā mainījušies, nākuši klāt jauni priekšmeti, gandrīz visās lapās bija svītrojumi un ar roku pierakstīti papildinājumi. Jocīgākais šajās lapās bija bērnu fotogrāfijas no pirmā skolas gada. Bikli, gludi sasukāti ābecnieki, kas vel gaida izlidojam putniņu, kuru daudz pieredzējušais fotogrāfs viņiem apsolījis. Citi — droši vien pēc vecāku pieprasījuma — savilkuši seju pieklājīgā smaidā, citi naivi un līksmi raugās fotoaparātā. Dažos gadījumos vecākiem laikam nav bijis pie rokas apliecības fotogrāfijas; tādēļ lapā iekļuvis uzņēmums no ģimenes albuma. Rūdijs Helms, kas tagad izaudzis par lielu, spēcīgu puisi ar tumšām dīgstošas bārdas ēnām uz vaigiem un tiek turēts aizdomās par slepenu smēķēšanu zēnu istabā, sapīcis stāvēja pie bērza ar milzīgu, izrakstītu skolas somu rokā, bet viņam pie kājām apgfilis tāds kā āpšu sugas šunelis. Margota Zeidlere, kura pēdējā laikā pievērš skolotāju uzmanību lakoto nagu un pārāk sārti nokrāsoto lupu dēļ, attēla redzama pie svinību

galda ar greznu tasi rokā. Meitenei aiz muguras nostājušies vecāki un uzlikuši tai roku katrs uz sava pleca. Ak manu dieniņ, toreiz viņai pat bijušas bizes! Novaidēdamies sāku šķirot lapas pēc alfabēta, noliku piezīmes blakus un ķēros pie darba. Pēc stundas man skaitji no viena līdz pieci ņirbēt ņirbēja acu priekšā, un pēc trešās k|ūmes es pats sev aizrādīju: skolotājam Nikelam katrā ziņā jāiemācās rakstu darbus izpildīt koncentrētāk un apzinīgāk; arī mājas darbos būtu vēlama lielāka centība. Bet tad es jau biju sasniedzis burtu H un sāku pētīt skolnieka Oto Hinca gaišzilo lapu. Uz tās bija kārtīgs uzņēmums apliecībai. Oto Hincs tajā laikā, acīm redzot, vēl piederējis pie tiem bērniem, kas tic fotogrāfam: skaties mierīgi, tūliņ izlidos putniņš! Māte bija viņu ietērpusi izrakstītā ukraiņu blūzītē, viņam nebija portfeļa, bet mugursoma plecos. Gaišajos matos glīti izšķirts celiņš, apaļā sejiņa ar lielajām acīm tīri nomazgāta, viss labākajā kārtībā. Šķīsts eņģelītis. Skolā sācis iet 1958. gada 1. septembrī Šverīnē. Paskat vien — Sverīnē, nu, tur dzīvo krietni ļaudis; māte gan nebija īsta šverīniete; Irmgarde Hinca, dzimusi 1921. gada 9. jūlijā Breslavā, pārcēlusies uz Mēk-lenburgu. Drīz pēc zēna piedzimšanas šķīrusies no vīra, kurš aizbraucis uz Kanādu. Tas skolnieka lapā nebija ierakstīts. To es uzzināju pirmajā stundā skolā, kad gribēju atzīmēt klases žurnālā skolēnu personiskos datus.

«Tēvs — neskaitās,» Oto Hincs atbildēja uz manu jautājumu.

«Miris?» es piesardzīgi apvaicājos.

«Nē, man šķiet, viņš ir Kanādā, bet mēs esam šķīrušies.» IJn es ailē par tēvu ievilku svītru. Abas pirmās klases IIiries pabeidzis Sverīnē. Kāda kolēģe — Annelīzc Nāgele — glītā rokrakstā apliecinājusi, ka viņš bijis kārtīgs, pieklājīgs zēns, kas skolas uzdevumus izpilda čakli un ar interesi, reizēm gan stundās jūtama nosliece uz aizsapņošanos. Māte viņu audzinot stingri. Paskatījos pirmo gadu liecībās. Atzīmju vēl nebija daudz, toties gandrīz tikai vieninieki un divnieki. Mīļā, nepazīstamā Annelīzc, ļoti cienījama kolēģe Nāgele, es nodomāju, tev gan bijis viegli — Oto bijis apburošs bērns: laipns, pieklājīgs, zinātkārs un centīgs, tikai lāgiem mazliet aizsapņojies. Apaļu galviņu, lielām acīm, spodrā ukraiņu blūzē ietērpts, viņš sēž klasē un, roku pacēlis, sit knipjus, jo ļoti labi zina, kas iznāks, ja lopkopības ferma līdzšinējai četrdesmit astoņu cūku saimei pievienos vēl deviņas, bet pa to laiku nokaus vienu cūku.

«Sešdesmit sešas, Nāgela jaunkundzi»

«Lūdzu, atbildi ar pilnu teikumu, Oto!»

«Tagad ir, tagad kūtī ir sešdesmit sešas cūkas, Nāgela jaunkundzi»

Pēc otrās klases viņš kopā ar māti pārcēlies uz brūnogļu raktuvju pilsētiņu Geizeltāli pie Leipcigas, skolnieka lapa, protams, kopā ar viņu. Arī tur viņš bijis visai nevainojams. «Skolnieks Oio Hincs labi iejuties mūsu klases kolektīvā. Viņa aktivitāte stundās un interese par jaunām zinību jomām ir slavējama. Tomēr reizēm zēns ir pārāk izklaidīgs, no šīs īpašības viņam vajadzētu atbrīvoties.» Tā spriedis kāds kolēģis Pitruška vai Pet-rlišķe. Ja, jaunajā priekšmetā — vēsturē Oto Hincs bijis īsts spīdeklis. To es labi varēju iedomāties, jo piektās klases vēstures viela tikpat kā speciāli Hincam radīta. Es bez apdomāšanās nosūtītu Hincu kaut jaunnedēļ uz piekto klasi, lai māca bērniem vēsturi. Tur mācīja pēc ta sauktajiem vēstures attēliem. Vajadzēja, piemēram, uzskatāmi pastāstīt, ka aizvēsturisko mednieku pulks pieveic mamutu. Oto Hincs šo uzdevumu veiktu lieliski. Mazie vismaz trīs vakarus neuzdrošinātos tumsā iziet uz ielas, baidīdamies, ka var sastapt mamutu, un līdz pat abitūrijas pārbaudījumiem atcerētos, ka galvenajam medniekam bijuši sarkani mati un kārpa uz deguna. Vēl tagad es ar šausmām atceros notikumu ar Bismarka kundzi. Runāju par Bismarka valsts apvienošanas politiku «ar asinīm un dzelzi» un dedzīgos vārdos raksturoju viņu kā velnišķīgi gudru veci, prūšu militārās muižniecības melno pērli. Ieraudzīju, kā Oto Hincs atmostas no ierastās sapņainības, kļūst domīgs un beigu beigās pat paceļ roku.

«Oto, dēls,» es iepriecināts iesaucos. «Ko tu gribi zināt?»

Paberzējis labo ausi, viņš sacīja:

«Kā tur īsti bija — vai Bismarks bija precējies?»

«Jā, sasodīts!» es atcirtu. «Viņa sievai bija vārdā Emīlija, bet lādzīgais Bismarka onkulis sauca viņu tikai par Mīlīti. Bez tam Bis-inarkam vēl bija brālēns, kuram milzīgi patika vizināties karuselī.»

Klase smējās kā kutināta, bet Oto saniknots palika stāvam solā.

Jutu, ka neesmu rīkojies pareizi, tādēļ teicu:

«Nezinu, vai Bismarks bija precejies, jāpaskatās grāmatās. Bet kālab tu gribi to zināt?»

«Nu,» viņš sacīja, «es to iedomājos ta — šie sēž un ēd vakariņas, un viņš stāsta viņai, kā piežmiegs Austriju, bet viņa griež desu šķēlītēs un jautā, vai tas nebūšot bīstami.»

Es zēnam paskaidroju, ka gluži tā, manuprāt, nebūs bijis, pat ja Bismarks bijis precējies, ko es, kā jau teicu, vēl pārbaudīšu. Tiešām varu iedomāties, cik lielisks skolotājs mazais Hincs būtu vēstures uzskates stundās. Lai nu būtu kā būdams, maniem priekšgājējiem nav trūcis pedagoģiskas atjautas, jo viņi jau agri bija atklājuši ļaunuma dīgļus — sapņainību un izklaidību. Sīs vājības zēns atnesis līdzi uz Lukenavu, kad pēc piektās klases kopā ar māti pārcēlies uz turieni, un kopš tā laika šīs īpašības varen sazēlušas. Laipns viņš ir vēl tagad, pieklājīgs arī, lai gan man šķiet, ka manieres viņš kaut kur noskatījies. Labu laiku viņš visā nopietnībā «jā» vietā pastāvīgi teica «tieši tā!». Bet centība un zinātkāre? Interese par jaunām zinību jomām? Svētais Pestalocij, palīdzi! Es, Nikels, kas tikai pirmo gadu strādā par skolotāju, tiešām neesmu viņu sagandējis. Tu pats redzi — viņā tas viss jau bijis no laika gala. Tas sācies jau sestajā klasē, mācoties otrajā skolā, paskaties skolnieka raksturojuma piektajā lappusē: uzcītībā — trīs, uzmanībā — trīs, krievu valodā — trīs (pirms tam bijis divi), matemātikā — četri, jā, daļskaitļi jau zināmā mērā atšķiras no kooperatīva saimniecības cūku saskaitīšanas un atskaitīšanas. Un kas te vēl ir? Piezīme: «... ierakstīta piezīme par skolas kavēšanu trīs reizes — viņš it kā esot gribējis trīs priekšpusdienas saskaitīt, cik tūristu kuģīšu ik dienu izbrauc no Lukenavas kuģniecības sabiedrības ostas Vecpilsētā.» Kādēļ šāda neuzticēšanās, kolēģe Briningere? Ko nozīmē «it kā esot gribējis»? Viņš noteikti ir skaitījis kuģīšus, lai sastādītu kaut kādu statistiku. To viņš visu piezīmējis. Būs kādreiz zēnam skaidri jānoprasa. Jā, un man pašam arī jāuzmanās, ka viņš nesāk kavēt skolu, lai netraucēts atrisinātu kāda jauna, slepena šifra problēmas. Pagaidām viņš to dara stundās, bet nevar zināt, vai mēs viņu netraucējam. «Kaut arī māte personiski tika uzaicināta, viņa diemžēl nav nākusi uz vecāku sapulcēm un nav bijusi arī pie skolotājiem pieņemšanas dienās.» Tam es ticu, jo arī pie manis viņa vēl nav bijusi. Tie laiki, kad viņai mēdza teikt: «Jūsu dēls mums sagādā daudz prieka, Hinca kundze, viņš tik jauki zīmē un prot jau atšķirt skābardi no bērza, varens puika,» — pagājuši. Iespējams, ka viņa šķendējas par Jaunajiem skolotājiem un noslauka dēliņam no vaigiem asaras. Lai gan neticu, ka viņš raud. Viņš nav memmes dēliņš, nav arī stulbenis, man viņš pat patīk, tādēļ ka nepļāpā kā papagailis, nav arī spītīgs. Bet kāds tad viņš īstenībā ir?

Pag, bet man tomēr jāieraksta: «... iespēja pārcelt nākamajā klasē apšaubāma.» Un uz to mums jābalstās. Vajadzētu vēl piemetināt, ka viņu var glābt vienīgi brīnums, jo, kas līdz februārim nokavēts, to jaukajā pavasara

laiciņa un ziedu mēnesī maijā diezin vai vairs izdosies saglābi. Varbūt man vajadzētu lūgt dievu par viņu, bet es neesmu arhibīskaps, tikai vēl galīgi zaļš skolotājs un neprotu darīt brīnumus. Vai varbūt tomēr?

Piena zupa ar olu mīklas izstrādāju

miem ir kaut kas brīnišķīgs. Olu miklas izstrādājumi — tā rakstīts uz turziņas, patiesībā tie ir mazi gliemežvāciņi, kas peld zupā. Protams, tie nav īsti gliemežvāki, bet ka gliemežnīciņas izveidoti makaroni. No īstiem gliemežiem es bēgtu pa gabalu. Esot jau pasaulē tādi gardēži un dienderi, kas izsūcot īstas, jēlas gliemežnīcas, ta sakot, rijot dzīvus gliemežus. Tiem puikām laikam ir garlaicīgi, un viņi sarīko drosmes pārbaudījumus. Te nu man atliek tikai teikt: «Drosme ir arī marnelukam.» Tā man reiz sacīja Nikels, kad es kartupeļu talkā pēdējā mirklī ielēcu braucošā piekabē, kas mūs veda atpakaļ uz ciemu. Es viņam pajautāju, kas tas mameluks par zelli ir. Viņš atbildēja, ka tas neesot svarīgi, tas esot tā sauktais citāts no literatūras un nozīmējot, ka līdztekus saprātīgai, pārdomātai drosmei pastāvot arī

nesaprātīga drosme jeb vienkārši — trakulība. Un uz tādu esot spējīgs kā turku kara kalps mameluks, tā Oto Hincs. Pēc manām domām, nav vērts ielaisties ar skolotājiem garos strīdos, bet mans lēciens uz piekabes taču, starp citu, bija saprātīga rīcība, jo citādi man būtu vajadzējis tos divus kilometrus nocilpot kājām. Bet jēlo gliemežu rijēji un gan ir īsti mameluki. Tfu velns! Lai paēstos Grētes tantes piena zupu ar olu mīklas izstrādājumiem, vispār nav vajadzīga nekāda drosme — ne saprātīga, ne nesaprātīga. Esmu jau trīs rītus pēc kārtas to brokastīs strēbis un tomēr vēl neesmu atēdies. Arī citādi nav bijis garlaicīgi. Kūnerta onkulis man piešķīra gumijas zābakus, kas lieliski piederas pie manām džīnsa biksēm. Stulmu galus atlocīju, lai tiek redzama gaišā iedrēbe. Grētes tante savukārt man iedeva vecu platmali, un ar to galvā es izskatos pēc Robiņa Huda. Kristofs llēne gan pabrīnītos, mani tādā izskatā ieraudzīdams. Viņš, protams, to neizrādītu, drīzāk gan apgalvotu, ka es izskatos pēc cūku dzinēja. Viņš, proti, ir neiedomājami asprātīgs un piebļauj citiem pilnas ausis ar saviem pliekanajiem jokiem. «Kāds aktieris sēž nesmēķētāju vagonā un kūpina cigāru, ha-ha-ha, hi-hi-hi,» viņš stāsta un pats smej, vai bez elpas palikdams, «un tad ienāk konduktors un grib iekasēt piecas markas soda naudas, bet aktieris atbild: kā tad tā? Es taču tikai izliekos smēķējam, esmu aktieris!» Tādi joki varbūt ir pietiekami labi Karlai Antonai, kas sāk smiet un irgoties, tikko kāds viņu ciešāk uzlūko, bet man no tiem ikreiz sametas nelabi.

Zčl gan, ka Kūncrta onkulim vairs nav neviena zirga. Visi kooperatīva zirgi novietoti kaimiņu ciemā, kas zināmā ziņā atgādina kooperatīva galvaspilsētu. Kūnerta onkulis ir liels brigadieris jaunajā liellopu kūtī kādā citā kaimiņu ciemā. Viņš sakās esam priecīgs, ka ticis vajā no vecajiem kleperiem, govis viņam patīkot labāk. To nu es gan lāgā nesaprotu, man govis šķiet baigi vienmuļas. Kūnertu kūtī iemitināti pāris duču jaunlopu, kurus esmu palīdzējis barot. Mātei tie liktos ļoti jauki, kad dīc un rāda lielās mēles. Iespējams, ka būtu visai interesanti, ja būtnes no kosmosa nejauši nosēstos govju aplokā. Ieraudzījuši govis no visa spēka maujam un izvalbām ar asinīm pieplūdušās acis, un vicinām astes, kosmosa iedzīvotāji tās noturētu par asinskāriem nezvēriem. Bet pazinējam govis ir neinteresantas. Tad jau labāk skaldīt malku. Otrajā dienā Grētes tante apvaicājās, vai es nebūtu ar mieru saskaldīt plītij mazliet malkas, jo viņa gribot vārīt virziņkāpostus. Es vislabprātāk būtu atteicis, jo virziņkāpostus neciešu ne acu galā. Virziņkāpostu un spinātu lietošanu pārtikai vajadzētu aizliegt. Bet ciemiņš jau nedrīkst to izrādīt, tāpēc centos izlikties milzīgi sajūsmināts, paņēmu mazo cirvīti un aizslāju uz malkas šķūni. Ar to malkas daudzumu, kas tur bija sakrauts, droši vien varētu trīs gadus no vietas vārīt virziņkāpostus un spinātus visai Slātei.

Pamazām apjēdzu, kā tas darbiņš darāms, un pēc desmitā cirtiena sāku ar malkas pagalēm diskutēt.

— Tā, tā, tā, — es sacīju, — ak tu, mīlīt,

esot varens zarainis? Un tu iedomājies, ka malkas cirtēju meistars Hincs netiks ar tevi galā, ko? Jā, jā, drosmes netrūkst arī mame-lukam, bet man šķiet — es vispirms zvelšu tev pašā vidu un pēc tam atskaldīšu sānus. Ak tāāā? Tu man lēksi nost no bluķa? Vai gribi ar to pārsteigt galveno cirtēju Hincu? Labi, labi, vispirms es tev vienreiz uzbliezīšu, tad runāsim tālāk. Lūgtu! Jā, jā, ar skābaržu speciālistu Hincu tu tādus jokus vis nedzīsi.

— Ar ko tu tur sarunājies, zēn? — uzsauca Grētes tante, nākdama pāri pagalmam uz malkas šķūnīti.

— Ak, es, zini, tikai skaitīju dzejoli, kas mums brīvdienās jāiemācās.

— Tu gan arī ne brītiņu nevari nedomāt par mācībām, ko? — viņa sacīja, atvērdama šķūnīša durvis. — Pašlaik taču ir brīvdienas. Pārāk daudz tagad no jums prasa, un galu galā jūs taču vēl bērni vien esat. Ak debes-tiņ! Tik daudz malkas jau man, puisīt, nemaz nevajag. Aizteci uz pagrabu un paņem kādu ābolu. Ak mandieniņ, tev jau rokas drīz būs vienās tulznās!

Es, cenzdamies izskatīties kautrīgs, atteicu, ka tāds nu reiz esmu: ja kaut ko iesāku, tad nespēju tik lēti pamest, un nebūs jau nekāda vaina, ja paliks mazliet arī priekšdienām. Atstūmu platmali pakausī un turpināju skaldīšanu. Grētes tante piebilda, ka šo īpašību es laikam būšot mantojis no mātes un viņai no manis droši vien prieks vien esot.

Vakariņas ēdot, viņa pastāstīja Kūnerta onkulim, cik es esot centīgs jauneklis. Bet viņš laikam visu tā puslīdz noprata. Viņš

diezgan godbijīgi pamāja ar galvu un nopurpināja:

— Jā, tā prieka viņiem Lukenavā nav, tur jau centrālā apkure un tamlīdzīgi.

Tas notika otrajā vakarā. Pec tam atrisināju divas trīs krustvārdu mīklas, sīkus niekus kādā vecā «Volkszeitung» numurā, ko viņi abonē. Tur čumēja un mudžēja sieviešu vārdi. Sieviešu vārdi krustvārdu mīklas ir tīrās šausmas. Viņi pa vecām baznīcgrā-inatām sameklē vistrakākos vārdus, lai tikai dabūtu vairak patskaņu: Daniela vai

Valeska — un tamlīdzīgus ērmīgus izgudrojumus, kam patiesi nav iespējams noticēt. Vēlāk drusku palasījos «Mājlopu un kažokādu dzīvnieku audzētāju rokasgrāmatu». Tur ir diezgan interesanti attēli, piemēram, cūka Ēdelveisa (vācu mājas cūka ar ciltsrakstiem), kura pēc nokaušanas svērusi piecsimt piecdesmit kilogramu. Apvaicājos Kūnerta onkulim, vai viņu kooperatīvā arī ir tadas cūcenes, bet viņš atņurdēja, ka šie nīlzirgus nekultivējot. Paņēmu grāmatu līdzi gultā un iepazinos vēl ar dažādām vistu sugām. Tās bija īstas cirka vistas — raibas un ar spalvām apaugušas līdz pirkstu galiem! Tad aizmigu un sapnī redzēju lielu Alpu govi, kam vārdā bija Adelaida vai Ludviga.

Pirmajā vakarā rnan bija pamatīgi jāno-ņeinas ar ceptajiem kartupeļiem un stāstīšanu, kā mums klājas, ko dara māte, vai vēl tikpat traki raujas ar darbiem, vai man pa skolu iet labi, vai skursteņi pārāk nepiekū-pina pilsētu un cik jāmaksā par dzīvokli.

Kad trešajā vakarā no jauna grasījos ķerties pie rokasgrāmatas, jutu, ka man kaut

k;i trūkst. Man netrūka nekā cita kā vienīgi jauka, maza televizoriņa. «Skatīties pa televizoru ir tikpat kā būt klāt.» Varbūt man tas biitu ienācis prāta dienu vēlāk, jo vēl nemaz nebiju iepazinies ar kažokādu dzīvnieku audzēšanu, ar ūdelēm un tamlīdzīgiem zvēriņiem, bet diemžēl jau no paša rīta izlasīju avīzē, ka vakara programmā tiks pārraidīta angļu kriminālfilma «Viens šāviens par daudz, mister Vilkinson». Tas man nedeva mieru visu dienu un vakarā sāka mocīt vēl stiprāk. Es bikli ievaicājos:

— Vai jūsu televizors nodots labošanā?

Kūnerta onkulis, acis mirkšķinādams,

pacēla skatienu no avīzes un nomurmināja:

— Nē, nē, — mums tās būšanas nemaz nav, puisīt. Grētes tante katrreiz aizmieg, kad pirmdienās aiziet pie kaimiņiem paskatīties, un man arī nepatīk, nē, nē. — Atšķīris lappusi ar televīzijas programmu, viņš apjautājās:

— Vai tad šodien rāda ko sevišķu?

Es viņam paskaidroju, un man sirdī uzausa neprātīga cerība, ka viņš varbūt tomēr iekāps tupelēs un nostieps televizoru no bēniņiem.

Kūnerta onkulis, protams, tupelēs neiekāpa. Viņš tikai paberzēja savu nolietoto indiāņa degunu un noteica:

— Laikam tāda padarīšana ar kaušanos un šaudīšanos, ko?

— Jā-ā, — es neizteiksmīgi novilku, jo sasodītais cerības stariņš vēl vārgi mirgoja, bet es nezināju, vai viņš filmas ar kaušanos un šaudīšanos atzīst vai nosoda.

Viņš vēlreiz paberzēja degunu, un es vairs

nebrīnījos, ka tas tik stipri sadilis, un beidzot ierunājas:

— Tad aizstaigā taču pie kaimiņiem, tie skatās katru vakaru, un rītos Vilemam dakšas krīt no rokām ārā.

Te nu bija, iekūlos īstā ķezā. Ja kāds iedomājas, ka es, priekā starodams, lēcu kājās un traucos, kurp vēlēts, tad tas manī smagi vilsies. Neesmu no tiem cilvēkiem, kas uzsit otram braši uz pleca — sak, «Priecājos iepazīties!» — un tūliņ izstiepj kājas zem galda visā garumā. Es šādos gadījumos esmu trakoti kautrīgs. Ja jākvern pie svešiem ļaudīm, man sejā iezogas neskaitāmas muļķīgas grumbas, es sāku bailīgi stostīties un līdz nāvei pārbīstos, ja mani kāds uzrunā. Šajā ziņā esmu pilnīgi nederīgs.

— Pareizi, puisīt, aizej vien, — mudināja Grētes tante, — pieklauvē tā labi dūšīgi, jo viņi slikti dzird, un pasaki, ka gribi paskatīties, viņi jau tevi pazīst.

Man gan nebija skaidrs, kā viņi varētu mani pazīt. Varbūt nopētījuši ar tālskati pa jumta lūku, vai? Es viņus nepazinu, jo nebiju paņēmis līdzi teātra tālskati. Tiesa, šad tad biju manījis cilvēkus ziemas apģērbos kūņojam pa kaimiņu pagalmu, bet to taču nevar saukt par pazīšanu. Ja to uzskata par pazīšanu, tad es varētu sacīt, ka pazīstu briesmīgi daudz cilvēku.

— Seku, paņem tos industrētos līdzi, kaimiņiene sitos vēl nav redzējusi, — noteica Grētes tante un iespieda man rokā pāris ilustrētu žurnālu. Viņa jau vairākkārt bija runājusi par «industrētajiem», bet tas nav nekas ļauns, mana māte arī vienmēr saka «džīs-mūzika», kad pa radio kādreiz uzspēlē kārtīgu diksiju, bet šajā mirklī tas mani traki nokaitināja, un man vajadzēja ļoti savaldīties.

— Jā, un pasaki Vilemam, ka rīt ieradīsies piena pārraugs, — nomurmināja Kūnerta onkulis, aizslēpies aiz avīzes.

«Rīt ieradīsies piena pārraugs, un es atnesu industrētos, un tad es vēl gribētu pajautāt, vai drīkstu skatīties — es domāju — televīziju,» es klusībā skaitīju. На, tas tikai būs tejāteris ar slaveno stostiķi un viepļu taisītāju Hincu galvenajā lomā. Atkāpšanās ceļa vairs nebija, un es piecēlos kā cilvēks, kam tiesa piespriedusi septiņpadsmit gadu mazgāt traukus. Arā bija necaurredzama tumsa. Aiztaustījos pa mīksto sniegu gar žogu līdz kaimiņmājas vārtiņiem. Tie bija vaļā, un es klusītēm vingrinājos: «Es esmu piena pārraugs, un rīt ieradīsies industrētie.» Bet tad jau arī biju sasniedzis durvis. Labi dziļi ievilku elpu un bliezu ar dūri pa durvīm. Troksnis bija pamatīgs, un mājas iekšienē tūliņ noklaudzēja kādas durvis. Tātad tik kurli viņi nemaz nav. Prātoju, vai man vajadzētu paklanīties. Tas varbūt izskatītos smalki, un, ja es iegājis nespētu izteikt ne vārda, viņi nodomātu, ka arī tas ir aiz liela smalkuma. Iznāktu kā skroderim filmā «Apģērbs ceļ vīru». Skaidrs, man jāpaklanās un jāsaka: «Piedodiet, ka traucēju tik vēlu vakarā.» Pulkstenis gan rādīja tikai astoņi, bet bija taču jau pavisam tumšs. Namdurvis atvērās, iedegās gaisma. Es vēl laikus paguvu noturēties nepaklanījies. Apgaismotajā durvju ailē stāvēja apmēram

51

<*

mana vecuma meitene. Kungs Jēziņ, cs iedomājos, kas tad nu notiks? Kopš uzturējos pie Kūnertiem, biju redzējis tikai dažus sīkos ar kamaniņām aizsoļojam garām. Un Kūnerti arī nebija ne vārda bilduši. Par to nav jābrīnās, viņi vispār daudz nerunā. Meitenei kājās bija tumšas elastiskās slēpošanas bikses un mugurā balts džemperis ar norvēģu rakstu — diviem briežiem, kas simetriski savijuši ragus kopā. Arī meitene laikam iztrūkās, jo pakāpās solīti atpakaļ un pagrieza galvu uz istabas pusi. Viņai bija īsi, gaiši mati. Atcerējos, ka man galvā vēl aizvien ir lepnā platmale, un es to noņēmu. Nu iznāca vēl muļķīgāk, tādēļ žigli uzmaucu to atpakaļ. Sī var iedomāties, ka tev rokas raustās, es nodomāju.

— L-labvakar, — ierunājos, — esmu Kūnertu ... Kūnertu ciemiņš un atnesu ilustrētos žurnālus.

Meitene pastiepa roku, un viss būtu beidzies. gluži labi, ia viņai nebūtu bijusi tik nolādēti ziņkārīga māte. Tā navēra durvis un sauca pāri pustumšajai priekštelpai:

— Kas tad tur atnācis, Hanniņ?

Meitene uzgrieza man muguru, uz kuras

nebija ragaino briežu, un atsaucās:

— Kūnertu ciemiņš, viņš atnesis ilustrētos.

Tas nu būtu mans pirmais goda nosaukums: Kūnertu ciemiņš. «Vai esat jau redzējuši Kūnertu ciemiņu? Brašs puisis! Un cik labas manieres! Droši vien atbraucis no lielpilsētas! Laikam tieši no Berlīnes! Glīts zēns gan! Un tik neuzmācīgs!»

— Labi, ka atnāci, es jau vīram sacīju: zēns taču varētu kādreiz atnākt pie mums, mums ir televizors, un nav jau nekāda vaina, ja to paskatās kāds cilvēks vairāk, vai ne, Vilem? — runāja māte, tāda maza un šive-rīga. Būtu pārspīlēts, ja teiktu, ka viņa mani nogrāba aiz apkakles, taču vienā mirklī tiku pastumts garām milzīgam drēbju skapim un dažām tukšām piena kannām" un iebīdīts dzīvojamā istabā. Pie vārdiem «Labi, ka atnāci» es vēl jutos kā nabaga ceļinieks, bet, kad viņa teica «nav nekāda vaina», es jau sēdēju uz dīvāna, Hanniņu nosēdināja man blakus, jo «te bērni varot labāk redzēt». Ai, ai, ai — vai mani te grasās saderināt, vai? Sēdēju kluss un stīvs kā elku dieviņš un pūlējos apburoši smaidīt. Tīrā dieva svētība, ka istabā valdīja puskrēsla, kādā parasti mēdz skatīties pārraides. Noputējušā Hanzas burinieka abažūrā aiz lielās buras spīgoja piecpadsmit vatu spuldzīte. Filmu atšifrēju jau pirmajās sešās minūtēs. Tā droši bijā savus simt gadus veca. Cilvēki ķērkstēja kā runājošie kraukļi, mēteļi līdz papēžiem, atloki no vēdera līdz pleciem, un visiem blēžu ģīmji. Misters Vilkinsons, kas bija pēdīgi nelietīgs suns, visu laiku šaudījās savā apaļīgajā angļu automašīnā pa preču stacijām un būvlaukumiem un nikni mudināja savus rokaspuišus uz zagšanu. Bet ar to viņam, protams, vēl nepietika, un viņš plānoja lielu afēru, vismaz vienā gabalā par to vien runāja. Sim nolūkam viņam bija vajadzīgs tālbraucējs šoferis Bilijs, kas īstenībā bija godīgs puisis un gatavojās drīzumā precēties. Bet Bilijs pirms vairākiem gadiem bija nozadzis no kravas divas bundžas ananasu, un nekrietnais Vilkinsons to zināja.

Nu viņš sāka Biliju šantažēt. Turklāt, viņš, ļauni ņirgdams, piebilda, ka arī Bilija draudzenei varot šis tas nelāgs atgadīties. Draudzene mazliet līdzinājās otrās skolas pionieru vadītājai. Viņa bija ļoti stingra un bezbailīga un paskaidroja Bilijam — lai draud kas draudēdams, lai ananāsi kur ananāsi, tomēr jāpaziņo policijai. Tā spriedelēdami, viņi bez mitas apkampās un skūpstījās.

Viesmīlīgie kaimiņi piederēja pie divām televīzijas skatītāju grupām. Māte labi sekoja notikumiem. Viņa pāris reižu nošķendējās par nelieti Vilkinsonu un vienmēr atbalstīja draudzeni, kad tā sacīja, ka jāmeklē palīdzība policijā. Tēvs, kuru es kuģa laternas vājajā gaismā nevarēju lāgā apskatīt, neprata atšķirt blēžu ģīmjus citu no cita. Lāgiem viņš noprasīja:

— Vai tas ir tas pats?

Un sieva atbildēja: — Nē, tas ir tas, kurš pirmīt zvanīja pa viesnīcas telefonu.

Meitene neteica nekā. Pēc krietna brīža es beidzot iedrošinājos milimetru pa milimetram pagriezt galvu uz labo pusi. Skaidrs, ka vēlējos meiteni nopētīt. Ja man arī nav draudzenes un es nevaru nevienam parādīt tādas slavenas mīlestības vēstules kā Kristofs Hēne, es tomēr neesmu nekāds mūks vai kaut kas tamlīdzīgs. Tātad sāku griezt galvu. Vispirms atklājās mazliet izcilie ragainie brieži. Kakls nebija redzams, jo džemperim bija augsta apkakle. Tā sniedzās līdz zodam. Nemāku arī lāgā pateikt, kāds bija zods un mute, deguns un piere. Droši vien nekas sevišķs, tas ir, es gribēju teikt — atsevišķi ņemot Neesmu jau arī nekāds tēlnieks vai

■

gleznotājs. Varu teikt tikai vienu: visu kopā savelkot, viņa bija traki glīta, daudz glītāka par jebkuru meiteni Lukcnavā un Altvicā. Atsevišķi varētu pieminēt varbūt vienīgi labo ausi. Tā augšējā maliņā bija tāda kā mazliet saspiesta. Tas izskatījās ļoti jocīgi. Jā, tādas romantiskas domas man jaucās pa galvu. I'adēļ es aši novērsu skatienu. Kad Vilkin-sons bija notverts aiz apkakles — viņš bija paguvis tikai vienreiz izšaut, un tas pats viens šāviens jau bija par daudz, kā ļoti asprātīgi piezīmēja policijas priekšnieks, — man vajadzēja slieties kājās, sniegt roku, lukstoškārt pateikties un novēlēt labu nakti. Tas viss man izdevās gluži ciešami, jo biju pusotrā stundā ar šiem ļaudīm cik necik apradis. Tikai ar meiteni bija grūtāk. Ja viņa būtu parasta kaza, tad tīrais nieks skaļi pateikt «Ar labu nakti!» un domās aši piemetināt — kaza. Bet saki nu «Ar labu nakti!», ja aiz tā rēgojas — «Hanniņ». Ak, mīļo cilvēk! Siverīgā mamma pavadīja mani līdz durvīm un iededza pagalmā spuldzi. Arā lidinājās lielas, mīkstas sniegpārslas.

— Paskat, sācis snigt, — viņa sacīja, — tad jau jūs rīt varat aiziet uz Podu kalniem pavizināties ar kamaniņām.

— Jā, lieliski, — es atteicu un posos projām.

Nākama ja rītā es, tikko pamodies, iešļūcu lielajās čībās un tāpat garajā Jēzuliņa naktskreklā, kas piederēja pie mana ceļojuma pūra, aizsteidzos pie loga. Vakardienas miklajam sniegam es neuzticējos. Kad biju vēl maziņš, toreiz, stabulīšu laikmetā, laikam būšu bijis stipri māņticīgs. Atceros, kā vien-

reiz veselas divas stundas notupēju, degunu loga rūtij piespiedis, un dziedāju: «Sniegpar-sliņas, baltsvārcītes...» Tas, protams, nekā nelīdzēja, jo sniegs ir meteoroloģiska, nevis muzikāla parādība. Bet es tajos laikos biju sīks bērnelis un man bija pavisam jaunas kamaniņas. Uz tām izlocītiem burtiem bija uzrakstīts «Davosa». Tagad man ne prātā nenāca dziedāt un nebija arī nekādas vajadzības. Viss gaiss bija sniega pilns, no vakardien iemītajām pēdām vairs ne vēsts. Tātad jāiet vizināties. Lūdzu. Es jau pats virsū nemācos. Es varbūt labprātāk skaldītu malku. Tur vēl atlikušas dažas lieliskas skābarža šķilas. Tiešām — ja ārā būtu atkusnis... Bet āra bija sasnidzis sniegs. Tur nekā nevarēja līdzēt. Tā sakot, dabas spēki. Un tā meitene — kā viņu sauc? Viņu. sauc par Hanniņu, un viņa droši vien jau priecājas, jo šiverīgā mamma viņai iestāstījusi: «Rīt varēsi kopā ar Kūnertu ciemiņu aiziet pavizināties, Hanniņ.» Ielīdu atpakaļ gultā un klusītēm smējos kā negudrs. Atkal gatavais tejāteris: «Nepalaidiet garām izcilu piedzīvojumu! Ejiet vizināties ar Kūnertu ciemiņu! Ik trešdienu un piektdienu lielā vizināšanās ar Kūnertu cie-, miņu! Meitenēm norvēģu džemperos — puscena!»

Brokastīs atkal bija gardā piena zupa ar olu mīklas izstrādājumiem. Es naski cilāju karoti, un Grētes tante sēdēja klāt un skatījās. Viņai esot prieks redzēt, ka ēdējam garšo, — viņa teica. Kad man uz mēles jau bija pēdējie gliertiežvāciņi, viņa noprasīja:

— Ko tu, puisīt, visu laiku skaties uz logu?

Tā — es skatoties uz logu?

— Лк, tāpat vien, — es atteicu, — gribu redzēt, vai snieg. Kaimiņiene, kur vakar biju uz televīziju, mani palūdza, vai es nevarētu kopā ar Hanniņu — kopā ar viņas meitu aiziet pavizināties kamaniņās. Šai laikam vienai bail.

Grētes tante piebilda, ka tā nu gan neesot no bailīgajām, bet kaimiņiene, domāt, gribot meitu izprecināt un tādēļ jau laikus sākot meklēt piemērotu līgavaini. Tas nu atkal bija tāds pieaugušo jociņš. Viņiem jau lāgu lāgiem kaut kas tamlīdzīgs jāpasaka. Nav ko ņemt ļaunā. Es izgāju pagalmā un ietriecu pāris sniega piku kūts durvīs. Durvju augšējā daļa bija sadalīta divos logatos, apakšējā daļa bija vienlaidus. Par trāpījumu mazajā lauciņā es sev apsolīju četrus punktus, par trāpījumu apakšdaļā — vienu, bet par durvju rokturi un atslēgu — septiņus punktus. Pēc tam sāku izcīnīt Eiropas čempionātu. Tas nemaz nebija viegli, jo dalībnieku iegūtos punktus vajadzēja paturēt prātā. Nevarēju taču nostāties sniegā ar papīru rokā. Turcijas pārstāvis, kurā es jutos vīlies, jo viņš pirmajā kārtā bija ieguvis tikai vienu punktu, pašreiz' atkal aizšāva durvīm garām, kad no kaimiņmāju puses pie žoga pienāca mana saderētā. Ļoti nelabvēlīgs mirklis, bet vainīgs bija drebelīgais turks. To es, protams, nevarēju viņai teikt. Neba jau es kāroju, lai viņa manī iemīlētos, bet nevēlējos ari, ka notur par jukušu. Ja cilvēki

uzreiz nesaprot, ko viņiem saka, viņi allaž nodomā, ka runātājs melš aplamības. Un, tā kā es biju notrūcies, man atkal piemetās: stosteklis, gaudošana un zobu klabēšana, tādēļ es no tiesas dziļi paklanījos un sacīju:

— Hello, kad tad sāksim? Kur ir jūsu lielās ragavas? Mūsējiem tādu nav.

Viņa, ar zābaka purngalu sniegu urbinādama, atteica:

— Ak jā, pareizi, māte sacīja, ka tu gribot pavizināties ar kamaniņām. Es varu paņemt mūsējās.

— Zināms, — es noteicu, — manis dēļ varam iet.

Kamanas bija bezjēdzīgi maziņas, turklāt šķības un greizas. Tikko viņa tās iznesa no šķūņa, es tūliņ sāku kritiski apsvērt, kā mēs abi tajās sasēdīsimies. Neesmu tieši resns, bet augums man ir 1,71 un svars 66 kilogrami, un plakanam arī negribas saspiesties. Tēlodams kavalieri, paņēmu j minikamaniņas, un mēs devāmies kalnos, ļ Kamēr izgājām no ciema, viss vēl bija samērā ciešami. Bet tūliņ pēc tam viņa sāka ' runāt. Neesmu vēl sastapis nevienu meiteni, kas spētu pievaldīt muti ilgāk par trim minūtēm. Var jau būt, ka pasaulē ir arī tādas — j kaut kur Ugunszemē vai Afganistānā, kur viņām jau kopš bērnības neļauj jaukties vīru valodās. Gan jau viņi paši zina, kāpēc. Viņa tātad pagriezās pret mani un savā dziedošajā balsī sacīja:

— Vai tu vēl ilgi paliksi šeit?

Šādi jautājumi var cilvēku padarīt traku. Es jau pirrriāk sacīju, ka viņa ir tīri jauks meitēns, un pagalmā cs viņu krietni noskatīju, lai pārliecinātos, vai vakarējā puskrēsla nav vīlusi, bet viss bija tāpat. Šādu jautājumu būtu varējusi uzdot Margota Zeidlere. Vai tā varbūt iedomājās, ka es esmu pamests sērdienis, ko Kūnerti pieņēmuši bērna vietā, lai es varētu iemācīties audzēt mājlopus un kažokādu dzīvniekus? Varbūt viņa domā, ka esmu vinnējis lotoizlozē un mans privātskolotājs aizbraucis atvaļinājumā?

— Nē, — atbildēju, — kur nu ilgi, man taču vēl tā kā būtu jāpaiet skolā, brīvdienas drīz beigsies — jums arī, vai ne?

Man labāk būtu gribējies pateikt, ka jābrauc atpakaļ uz alkoholiķu ārstniecības iestādi vai arī ka strādāju cirkā par kāmju dresētāju. Bet vārds «brīvdienas» bija pavisam nepiedienīgs, un vēl trakāk, ka jāpiemin skola. Turpretī viņa apmēram sekundes simtdaļa šos vārdus uztvēra un tad kā zirņus nobēra veselu anketu. Vai jūsu skola ir liela vai maza, vai jums ir fizikas kabinets, peldbaseins, sporta laukums? Vai jūs sorbu valodu arī mācāties, jūsu pusē taču viņi dzīvo, cik sacerējumu jau esat uzrakstījuši, vai skolotāji ir stingri, vai tev patīk bioloģija? Droši vien jautājumu bija vēl laba tiesa, iespējams, viņa gribēja zināt, cik mazmazbērnu ir mūsu skolas saimniecības pārzinim un tamlīdzīgi, un es jau gribēju sākt stāstīt par Nikelu, bet tad bijām sasnieguši tā saukto Podu kalnu augstāko virsotni. Tā pacēlās apmēram divdesmit vienu metru no līdzenuma, un šajā klajumā to varēja uzskatīt

par krietnu kalnu, negribu teikt nekā ļauna, kaut gan ar Zēzes atkritumu kaudzēm šie pauguri mēroties nevarēja. Ja, tur augšā situācija kļuva nepatīkama. Tur viņa noprasīja:

— Vai ar savu liecību esi apmierināts? Cik tev divnieku? Man ir septiņi.

Ak manu dieniņ, septiņi divnieki! Ja jau kādam ir septiņi divnieki, tad pārējie droši vien ir vieninieki, varbūt tikai dziedāšana trijnieks. Es notupos uz kamaniņām paša aizmugurē. Tas Brīnumbērns nosēdēs man priekšā. Vienu mirkli viņas gaišie mati pakutināja man degunu. Tad viņa uzmauca galvā vējjakas kapuci. Es atbildēju:

— Jā, diezgan apmierināts... — un pamatīgi iestūmos ar abām kājām. Kad bijām sasnieguši apmēram četrpadsmit kilometru ātrumu stundā, viņa sāka gavilēt un tik cieši atspiedās pret mani, ka es bezmaz izvēlos. Tas nu pavisam nav manā gaumē: gavilēt un mesties otram pie krūtīm. Jāsaka tomēr, ka izklausījās gluži jautri, un viņa jau galu galā nespiedza. Ceļu es tomēr saredzēt nevarēju, un lejā mēs apgāzāmies uz lauka. Ai, ai, ai, es nodomāju, ja nu viņa salauzusi kādu locekli, tad tev, mīļais, viņa būs jāstiepj uz māju pikpaunā un pa ceļam jāslaka karsta tēja uz bālajām lūpām. Tās, protams, bija blēņas, jo, pirmkārt, mums taču ir ragaviņas un, otrkārt, tējās mums nemaz nav līdzi. Viņa, zināms, nebija nekā salauzusi, bet sēdēja sniegā un smējās, un es galanti pasniedzu viņai roku. Brīnišķīgi: «Divas sirdis sniegā».

Manā virtuvē izskatās gluži mājīgu vismaz tik mājīgi, cik var izskatīties 2X3 metru lielā jaunceltnes virtuve, kas pagaidām vēl tiek izmantota par dzīvojamo istabu. Pirms braucu uz Berlīni, biju visu izslaucījis, uzposis, sakārtojis inebeles, cik nu vispār te iespējams kaut ko sakārtot. Mēbeles — tas nozīmē šauru drēbju skapi, dzelzs gultu, mazu galdiņu, cietu krēslu un bezveidīgu atpūtas krēslu, kādi vēl šobaltdien bieži sastopami klubos. Kad mācību gada sākumā šeit ievācos, biju mazliet nobijies. Likās, esmu ienācis vieninieka kamerā ar ērtībām. Ar ērtībām tādēļ, ka manā kamera bija pieslēgta termocentrālei un turpat blakus atradās vannas istaba, kur vienmēr sprauslāja karstā ūdens krāns. Vannas istaba ļoti bieži piederēja man vienam pašam, jo pārējie dzīvokļa pamatiemītnieki — katrā istabā pa divi — bija montieri un būvstrādnieki, kam darba stundas iekrita citā laikā. Nokratīju pirmo izbīli un centos pats sev iestāstīt; tas taču ir ļoti jautri, tas būs īstais grāvējs, ja varēšu visiem stāstīt, ka dzīvoju apkurinātā jaunceltnes virtuvē, kurai viena siena izlikta

ar flīzēm, bet grāmatas glabājas iebūvētajā pieliekamajā. Uzskatīju to par mierinājumu. Vēlāk iešāvās prātā vēl labāks mierinājums: šis baltais dzelzsbetona četrstūrītis, kas kādreiz būs čaklas namamātes lepnums, kura te ceps neskaitāmus raušus un uzburs brīnišķīgus vistu salātus, taču ir manas pirmās īstās paša mājas, kur varu darīt, ko gribu. Varu te stundām spēlēt pats ar sevi šahu, līdz pulksten trijiem rītā lasīt kriminālromānus, dziedāt dziesmu par labo Mēnestiņu un iegādāties zelta zivtiņu. Vecāku mājās man mūsu mazajā dzīvoklītī pašam savas istabas nebija. Vidusskolas internātā gan bija jautrāk, bet dzīvošana vēl saspiestāka. Viena istaba apmētāja otru ar kūdru, ar feniņu monētām rīkojām varenas galda futbola sacensības; visi kopā ar velosipēdiem braucām peldēties un uz kino, cik prazdami palīdzējām cits citam mācībās. Bet, ja kādreiz viens vēlējās gulēt, lasīt vai vienkārši paskatīties pa logu, bet pārējie spēlēt skātu, tad vajadzēja spēlēt skātu. Studentu kopmītnē man gadījās nokļūt istabā pie trim biologiem, kas veselu gadu dziļā nopietnībā zīmēja kaut kādu augu šūnaudus, kurus priekšpusdienā bija aplūkojuši mikroskopā, un lāgiem iegrima garu garās sarunās par dažādu tārpu gremošanas sistēmu. Līdzās viņiem es jutos nožēlojams, jo man visu laiku vajadzēja urbties vecās grāmatās un nebija nekas jāzīmē. Varbūt tādēļ es Maškina «Romas vēsturē» tik daudzas vietas pasvītroju.

Šī vietiņa turpretim piederēja tikai man vienam, maza, bet paša, un paša pavards, kā

zināms, ir zelta vērts. Sapirkos galdautus, vāzes, pelnutraukus, plauktus, gleznas, elektrisko aparātu maizīšu grauzdēšanai un mazliet vēlāk arī radioaparātu un plašu atskaņotāju. Pieliekamā durvis izcēlu un pabāzu zem gultas. Nu man bija lielisks grāmatskapis. īstajā laikā, jo grāmatu uzradās arvien vairāk. Tādā] pārvērtu grāmatskapja iekārtošanu par īstiem svētkiem. Sašķiroju sējumus pēc autoru slavenības pakāpes un vārdiem, sašķiroju pēc tautībām, pēc satura, pēc ārējā izskatīguma. Un ikreiz, kad Vecpilsētas grāmatu veikalā biju nopircis jaunu sējumu, ielaidos pats ar sevi garās pārrunās un diskusijās, kur jaunumam būtu ierādāma vieta. Un tad radioaparāts — to nopirku par otro algu un triumfāli iestiepu savā virtuvē. Ar īstu sajūsmu izlasīju prospektā nesaprotamos paskaidrojumus par klirfaktoriem un kropļojuma koeficientiem, pastiprinātu automātisko regulēšanu un iebūvēto dipolu un jutos gandarīts, uzzinājis, ka ar vidējās klases superaparātu «Esmeralda» esmu ieguvis ierīci, kuras «lieliskā tehnika un izcilā pārraides spēja garantēs jums daudz tīkamu stundu atpūtai un izklaidei». Pirmajā vakarā darbināju «Esmeraldu» uz visiem viļņu garumiem četras stundas no vietas. Tikai pēc tam, kad biju daudz reižu izbraukājis divdesmit centimetrus garo īsviļņu skalu šurp un turp, kad man no nervozajiem morzes pīkstieniem un turku kora dziesmām sāka dūkt ausīs, es savā cietajā karavīra gultā maigi iesnaudos. Radioaparāts ir gandrīz vai vienīgais, kas palicis no visām to dienu iecerēm, kad es laipnajai sadales komisijai paziņoju, ka esmu

ar mieru strādāt katrā vietā, kur man liks. Nebija jau nu gluži tā, ka es nostājos un teicu: pasakiet tikai, kur aug visresnākie koki, un es tos izraušu ar visām saknēm. Tie laiki bija sen garām, kad lasīju «Kā rūdījās tērauds», un nekāds koku rāvējs es tiešam neesmu. Savā mūžā biju septiņpadsmit gadus trinis skolu solus, izsēdējies dažādās klasēs — pēdējos gados tās sauca par auditorijām —, un tad beidzot pietika. Gribēju padzīvot mierā un kļūt par cienījamu cilvēku. Gribēju iegādāties pāris uzvalku, daudz baltu kreklu un kādu duci glītu kaklasaišu. Nevar taču visu mūžu skraidīt apkārt kniežu biksēs un džemperī ar augstu apkakli. Biju iecerējis nokļūt pēc iespējas nelielā ciemā, kur ir pavisam maza skoliņa. Tiku sapņojis par omulīgu istabu, kur pēcpusdienās izlabot nedaudzās burtnīcas. Kad es aizietu uz ciema konsumu nopirkt mazliet gaļas salātu, cilvēki mani laipni sveicinātu, jo es taču būtu jaunais skolmeistars. Savā istabā es uzstādītu lielāko radioaparātu, kādu vien var dabūt. Domāju arī par iespējami eksotiska izskata suņa pirkšanu. Priekšpusdienās suns varētu nākt man līdzi klasē. Un katrā ziņā tam būtu jāiemācās pīpēt pīpi. Komisijai teicu: «Es, protams, esmu ar mieru strādāt arī lauku skolā, manuprāt, tieši tur jauns skolotājs var daudz ko iemācīties, un uz laukiem ir daudz svarīgu, vēl atrisināmu uzdevumu. Arī es gribētu tur pielikt roku.» Un visu laiku man prātā bija muļķīgās domas par eksotiskajiem suņiem un pīpi. Tomēr nedomāju, ka tādēļ man būtu vajadzējis sevi uzskatīt par nožēlojamu meli un frāžainu plātībnieku. Pirmkārt, komisijas priekšā un sapulcēs ikviens runā mazliet pārspīlēti, katrā ziņā citādi, nekā sēžot pie alus glāzes. Otrkārt, tas viss manā galvā veidojās tikai nosacīti; visam jau nemaz nevajadzēja būt tieši tā, suni varēja aizstāt ar papagaili un pīpes sūkšanu ar papīra pūķu palaišanu, galvenais bija vienīgi tas, ka gribēju iekārtot skaistu dzīvošanu pats pēc sava prāta, un to taču drīkst gribēt. Treškārt, ticēju, ka lauku bērniem es patiesi varētu krietni daudz iemācīt. Bet tagad tam visam vairs nav nekādas nozīmes, jo esmu nokļuvis šajā ērmotajā Lukcnavas pilsētā. Ērmota tā ir tādēļ, ka īstenībā sastav no divām atsevišķām pilsētām. Tikko uzzināju, uz kurieni man jābrauc, tūliņ atšķīru Vācijas Demokrātiskās Republikas ceļu atlantu. Tur Lukena-vai bija piedēvēti seši tūkstoši iedzīvotāju. Kad ierados, te jau bija par desmit tūkstošiem iedzīvotāju vairāk, arī es viņu skaitā. Cilvēki bija pilsētā saradušies tik strauji, ka atlanta ļaudis nespēja ar iespieddarbiem tikt līdzi. Bet cilvēki pilsētā bija celtnieki, metinātāji, tautas policisti, raktuvju inženieri, turbīnu speciālisti, drogisti, pārdevējas, elektrotehniķi, pašizgāzēju šoferi, viesmīļi, frizieri, namdari, pastnieces, apkopējas, sētnieki, ielu bruģētāji, pavāri, autobusu šoferi, gleznotāji, dekoratori, kurinātāji, mūrnieki, ārsti, bērnudārzu audzinātājas, brūnogļu raktuvju strādnieki un dažādi skolotāji. Viņi dzīvoja jaunajos namu masīvos. Daži jau bija ievākušies jaunajos dzīvokļos ar visām ģimenēm, bet daudzi ievietoti atsevišķās istabās kopā ar citiem. Ejot pa tikko celto, vēl diezgan negatavo pilsētu, tūliņ varēja redzēt,

kur dzīvo īstas ģimenes. Māju priekšā bija iekopts zālājs, šur tur pat puķu dobes, uz auklām karājās veļa un visur ņudzēt ņudzēja bērni. Atšķirība visvairāk dūrās acīs pie mājām, kurās tikai daļēji bija īsti īrnieki. Pie divām ieejām pletās skaists maurs, pie trešās zeme vēl bija izdangāta, piedrazāta ar tukšām pudelēm un aprūsējušām konservu kārbām, kuras kāds nevaļīgs celtnieks vienkāršības labad izsviedis taisnā ceļā pa logu. Es līdz šim vēl esmu no tā atturējies, taču ar divām tukšām ievārījuma burkām arī es esmu papildinājis atkritumu kaudzi pie mūsu namdurvīm. Ierunājoties par marmelādes burkām, atcerējos, ka visā šai būšanā tomēr ir viens āķis: mana virtuve ir omulīga, silta un spodra un pieder man vienam pašam, tomēr es pastāvīgi jūtos, it kā būtu te apmeties tikai uz laiku. Un tas, man šķiet, skolotājam nav ieteicams. Skolotājam jāprot iztēloties, kā būs vēlāk, kad viņš pēc aiziešanas pensijā — večuks ar viļņojošu, sirmu bārdu — pastaigāsies pa pilsētu, kā viņa bijušie skolnieki sveicinādami pacels cepuri, bet zem cepures matos jautīsies jau pliku-miņš galvvidū. Bet es to nespēju iedomāties. Es pats sev šķietu kā lielas firmas pārstāvis, kuram uz zināmu laiku ar meistara roku jāpiepalīdz būvobjektos Kristofs Hēne. Karla Antona, Rūdijs Helrns un tā tālāk. Svētdienās es parasti kaut kur aizbraucu. Reizēm uz apriņķa pilsētu, reizēm uz Berlīni, reizēm līdzi Blauštokam pie viņa vecākiem, kuriem pieder lielas, nepārskatāmas lauku mājas. Dažkārt biju mēģinājis vai nu palikt savā virtuvē, vai arī doties pastaigā pa jauno

masīvu. Jaukā laikā dažreiz aizkāpu līdz Vecpilsētai, kuru no jaunās pilsētas kārtīgi ;11dа 1 a dzelzceļa pārbrauktuve. Noīrēju kanu laiviņu un pabraukājos pa Sprē pietekām. Taču arī tas nebija īsti tā, ka vajadzētu. Tādos brīžos es vairs nebiju celtnieks, bet pārvērtos par tūristu. Pilnvērtīgs pilsētas pamatiedzīvotājs neblēņojas pa ūdeņiem.

Diviem soļiem izgāju cauri savam salonam un atvēru logu. Ja tas ilgāku brīdi nostāv ciet, iekšā kļūst karsts kā pirtī. Pretējās mājas logos margoja stāvlampu un sienas lampu maigā gaisma. Dažā labā virtuvē sievietes rīkojās ar traukiem, bet varbūt cepa plātsmaizes. Pie mūsu namdurvīm milzīgais, resnais iecirkņa pilnvarotais diskutēja ar kādu piedzērušo, kurš neparko negribēja iet gulēt. — Kolēģi montieri, — es teicu, pret loga rūti pavērsies, — pilnvarotajam, protams, ir taisnība, mums rītrītā jābūt žirgtiem, jo šis tas taču vēl jāpadara.

Māte vispirms noskatīja mani no galvas līdz kājām un no visām debess pusēm. Viņa gribēja pati savām acīm pārliecināties, vai neesmu vilcienā saķēris plaušu karsoni vai kādu citu sērgu. Tad viņa sacīja:

— Tu droši vien esi izsalcis, Otiņ.

— Kur nu, — es atteicu. Es patiesi nebiju izsalcis. Sociālistiskajā sacensībā par ceļinieka labāko apgadi Grētes tante bija pieveikusi manu māti vismaz par divām kopā saliktām sviestmaizēm. Es vēlreiz noteicu: — Kur nu, — bet tas nespēja māti iebiedēt. Viņa izsteidzās virtuvē un atgriezās ar milzīgu marmorkūku. Nu, protams, ar marmorkūku mani vienmēr var sagūstīt. Sāku ēst. Kakao māte nebija žēlojusi. Kad es paņēmu otru gabalu, viņa teica:

— Nu, pastāsti, kā tev gāja, vai māja vēl stāv uz vietas, kā ar veselību, Grētes tante taču pastāvīgi mokās ar aknām, vai viņiem vēl joprojām ir viss lielais lopu lērums?

— O, — es atbildēju, — bija gluži jauki, par Grētes tantes aknām nekā nezinu teikt, viņiem ir vesels bars vistu, dažas piles un zosis, kaza, trīs aitas un divas cūkas, un man lika tevi mīļi pasveicināt, un lai taču tu ari kādreiz aizbraucot ciemos.

Ar to pašu, šķiet, biju atbildējis uz visiem jautājumiem un sveicienus vis nodevis. Par māju nebija ko runāt, tā izturēs vēl savus simt gadus.

— Baloži viņiem arī ir, — es piebildu. Taču manīju, ka mātei vēl nepietiek. Viņa paskatījās manī tādām acīm, it kā es nupat būtu teicis: reiz bija... un ar kūku arī viņa bija pamatīgi nopūlējusies. Bet ko lai es viņai vēl pastāstītu? Par vissvarīgāko es, protams, nebiju bildis ne pušplēsta vārdiņa.

Es taču nezināju, vai ir vērts par to runāt. Kā lai iesāku? Varbūt izriezt krūtis un sacīt: man tagad ir pirmšķirīga draudzene, viņa dzīvo Kūnertiem kaimiņos, liecība viņai septiņi divnieki, vārdā Hanna, un viņa ir trakoti glīta. Nezinu. Un ko māte uz to atbildētu? īstenībā viņai būtu tikai divas iespējas. Viņa varētu draudzīgi pavīpsnāt, mīlīgi padraudēt man ar pirkstu un noteikt: «Skat, skat!» — vai arī visā nopietnībā apvaicāties: «Vai meitene tiešām ir kārtīga, un vai viņas vecāki ir krietni cilvēki?» Tādā gadījumā man atliktu vienīgi atbildēt: jā, viņa ir ļoti kārtīga, jo kārtībā viņai ir pat vieninieks, un matē tāda šiverīga, kas ciemiņus baro ar gardu pašas sildītu biezpienu, bet tēvs ir rāms laga vīrs, kurš, televizoru skatoties, nespēj paturēt prātā sejas.

— Traki laba laika, — es sacīju.

— Jā, ja, — māte atteica, — stāsti nu tālāk.

— Nu tā, bija gluži jauki, — es gremodams turpināju, — Kunerta onkulis bija man atbraucis pretim uz staciju, viņiem ir «Tra-baņts». Es saskaldīju veselu strēķi malkas, man tas tīrais nieks, galvenais — uztrāpīt. Grētes tante arī ir lādzīga, viņa man vārīja piena zupu, un es palīdzēju barot lopus. Viņiem kūtī nav pašu lopi vien, bet arī kooperatīva teļi. Vakaros risinājām krustvārdu mīklas vai lasījām. Nu jā, un skatījāmies televizoru, un vizinājāmies ar kamaniņām.

Nu man būtu vajadzējis pastāstīt, ka tā iepazinos ar savu draudzeni. Ek, tas bija ļoti

sarežģīti. Es taču šai nenoprasīju: «Vai tu gribi but mana draudzene?» Un viņa man nav atbildējusi: «Protams, mīļais.» Nē, ne uz to pusi. Es taču pat neuzdrošinājos viņu noskūpstīt, kaut gan biju noņēmies un cerēju, ka viss izies pa godam. Nu, ludzu. Vai es vispār varēju viņu saukt par draudzeni? Ak tu mūžs, saukt jau varēju gan, vismaz klusībā noteikti. Es taču zināju, ka tas nav samuldēts. Un es varētu domāt tāpat ka Kristofs Hēne, kas katram lielās, cik šim kolosāla draudzene. Tas nebūtu nekas sevišķs, tikai vienkārša plātīšanās. Un, ja vien gribēju, arī es varēju paplātīties. Bet man jau draudzene nebija tādēļ, lai ar to plātītos. Kā lai to izskaidroju? Tur uz vietas, tas ir, Šlātē, viss bija vienkārši un skaidri. Bet vilciena, mājup braucot, šis tas jau sāka balēt. Rūdijs Helms kopā ar vecākiem bija vienu nedeļas nogali pavadījis Prāgā. Sākumā viņš par to vien stāstīja. Ko viņi ēduši pusdienās, kādi izskatās tramvaji, kur notikusi slavenā «defenestrācija»[2] un cik putu krējuma viņš notiesājis. Tas bija briesmīgi. Daudz netrūka, lai viņš būtu sācis teikt: «Pie mums Prāgā ...» Tad pamazām kļuva labāk, un nu jau viņš par to vispār vairs nerunā. Bet man nepavisam negribētos, lai man ar Slāti un Hanniņu iziet tāpat. Man taču pat nav viņas fotogrāfijas. Es gan skaidri noprasīju, vai viņa nevarētu man vienu iedot. Tas notika priekšpēdējā dienā kūtī. Tur vismaz

varēja mierīgi parunāties. Nevajag iedomāties, ka es kā tāds spānietis rāpoju viņas priekšā uz ceļiem tādēļ vien, ka gribēju dabūt fotogrāfiju. Mēs sēdējām katrs uz sava ķeblīša un pļāpājām par šo un to. Tas ir, viņa neko daudz neteica, bet es izrunājos pēc sirds patikas. Es sacīju:

«Te ir traki omulīgi, vai ne? Es labprāt paliktu šeit sēžam un nemaz vairs nebrauktu projām, manis dēļ dzelzceļa sliedes var jaukt nost. Gan es ar teļiem galā tiktu. Man tikai vajadzētu kūts kaktā saliekamo gultu ar salmu maisu un pāris vecu segu, un zem gultas pudeli ruma. Tā tikai būtu dzīvīte!»

«Jā, jā,» ITanniņa noteica, «bet, kad vējš iegriežas kūts durvīs, tad tu drīz vien dabūtu reimatismu.»

«Varu iedomāties,» es atteicu, «un nav arī, kur krietnāk nomazgāties, un galu galā govju kūts sarga amats vai kaut kas tamlīdzīgs nav nekāds darbs visam mūžam. Es jau to arī tāpat vien sapļāpāju. Gribēju tikai pateikt, ka man te gluži labi patīk. Skatīties televīziju, vizināties ar kamaniņām — un vispār. Un mēs taču arī tīri labi satikām, vai ne?»

Viņa skatījās uz savu kurpju purngaliem un nekā neatbildēja.

«Vai tev kādreiz jau ir bijis draugs?» To es jau vairākas dienas biju gribējis viņai pajautāt. Iedomājos, ka viņai vajadzētu atbildēt — nē, un tad es teiktu: kā būtu ar mani?

Iedomājos, ka tas iznāktu ļoti eleganti. Viņa, cik nu iespējams saredzēt, nosarka un sašutusi iesaucās:

«Kur nu!»

Nu man būtu vajadzējis eleganti turpināt. Bet kas to deva! Man bija tāda sajuta, it kā butu jālec pāri trīs metrus augstam žogam. Viņa taču, sasodīts, arī varēja kādu vārdiņu bilst. Viņa vairs nepētīja kurpju purngalus, bet ar lielu interesi raudzījās aizķepušājā kūts lodziņā, it kā cerēdama tur ieraudzīt Trīs Gudros no Austrumiem.

Es sacīju: «Vai tev neliekas, ka mēs tīri labi satikām? Es nebūtu domājis, ka ar meiteni var tik labi satikt. Mūsu klases skuķi visi ir tādi un šādi, nemaz nezinu, kā lai pasaku. Rīt ap šo laiku es jau sēdēšu mazajā bānītī, un pirmdien mums ir ķīmija, ja tikai stundu saraksts nebūs mainīts. Vai tu nevarētu, es gribētu teikt, vai tev nebūtu kāda fotogrāfija, ko iedot man līdzi? Es nestaigāšu apkārt, to rādīdams. Gribētu tikai par atmiņu, lai varu labāk atcerēties. Es tiešām to nevienam nerādīšu.»

Ja viņa būtu sākusi smieties, es būtu pamatīgi izgāzies un butu uz mūžiem klusējis par visām šīm mīlas dēkām, un vārdu «draudzene» nemūžam vairs nebūtu ņēmis mutē. Man nav nekādas vajadzības, lai par mani smietos. Bet viņa nobijās, to es skaidri redzēju, un tas man patika daudz labāk. Lielās acis plaši iepletusi, viņa iztrūkusies noraudzījās manī.

«Vai dieniņ,» viņa sacīja, «es tev labprāt iedotu fotogrāfiju, tiešām iedotu, tev nav ko skaisties, bet man nevienas jēdzīgas nav. Ir tikai dažas ar bizēm, un tajā vienīgajā, kas ir mazliet jaunāka, es nezin kādēļ izskatos

briesmīgi resna. To man negribētos tev dot.»

Tādēļ es tagad sēžu Lukenavā bez fotogrāfijas. Varbūt viņa man tomēr kādu atsūtīs, jo mēs, protams, sarakstīsimies. Es jau arī apsolījos garajās brīvdienās viņu apciemot.

«Atskriešu ar ruopēdu,» es sacīju, «tas būs viens pūtiens.»

Un viņa sacīja, ka priecāšoties. To visu man vajadzētu gari un plaši izklāstīt, ja gribētu kādam paskaidrot, ka viņa ir mana draudzene. Un vēl vajadzētu piebilst, ka esam arī gājuši roku rokā. Mazu gabaliņu gan, jo kamaniņu kalns, bija nobraukts pavisam gluds un viņai slīdēja zābaki. Vienu gan varu sacīt: citām būtu varējušas vai slidas būt zem kājām, es tomēr nebūtu ne pirkstiņu pastiepis.

— Varbūt tu vasaras brīvdienās varēsi vēlreiz aizlaist turp, var jau būt, ka Kūnerti tevi atkal uzaicinās, kad būs bijuši šeit un tev būs pieklājīga liecība, — teica māte.

Kaut viņi visi nerunātu tik daudz par liecībām, es nodomāju. Ir jau mātei taisnība; tikai liecības vietā vajadzētu teikt — mopēds un mopēda vietā — Hanniņa, tad viņai būtu taisnība.

— Kur ir manas grāmatas un burtnīcas? — es jautāju.

— Sabāzu tās tavā somā, — māte atbildēja, — biji atkal visu nometis pa roku galam. Vai tev tās tūliņ vajadzīgas?

— Skaidrs, — es atteicu, — pirmdien ir ķīmija.

Sēdēju viens pats skolotāju istabā un gaidīju nākamo stundu. Būtu varējis pārbaudīt diktātus vai gatavoties nākamajai dienai. Bet es dīki kverr.ēju, smēķēju priekšpusdienas septīto cigareti un trešo reizi dziedāju «Un martā jau zemnieks jūdz zirdziņu arklā». Ikreiz, kad viens pats sēžu skolotāju istabā starp kolēģu burtnīcu kalniem un pierakstiem tieši pretī melnajam dēlim, uz kura izlikti paziņojumi par tuvākajām sapulcēm un sēdēm, dažādi ziņojumi, plānu un analīžu nodošanas termiņi, man cits pēc cita ataust atmiņā viss, ko esmu nokavējis padarīt, galvā sāk šaudīties iztrūcinātas domas. Tādos brīžos gribas nokārtot visu uzreiz: sarakstīt visu vajadzīgo klases žurnālā, apmeklēt skolēnu vecākus, pārstrādāt vielas sadales plānus; vecāku padome arī apklususi, turklāt šie cilvēki tiešām vēlējās piedalīties skolas darbā. Esmu atpalicis par vienu sacerējumu, un ko dara BVJ^3 — vai biedru nauda tiek iekasēta? Arī klases svētkus esmu bēr-

niem apsolījis. Kas darīts, lai vājākajiem uzlabotu sekmes? Sasodīta būšana! Mācīšana man sagādā pat prieku. Tāda klase ar milzīgu daudzumu brīvu smadzeņu šūnu man lāgiem šķita kā ērģeles, no kurām, ja vien tās labi noskaņotas, var izvilināt lieliskas skaņas un melodijas. Es, piemēram, ieslādzu reģistru GRAMATIKA un piespiežu stabuli Karla Antona.

Uzdodu viņai jautājumu, kādēļ teikumā ar paplašinātu nenoteiksmi nav liekams komats.

Un Karla dzidrā balsī tūliņ atsaucas: «Teikumā ar paplašinātu nenoteiksmi komatu neliek tad, ja paplašinātā nenoteiksme ir teikuma priekšmets virsteikumā.» Kādā lekcijā, mācīdamies institūtā, reiz pierakstīju teikumu, ka skolotājs nedrīkst būt tikai priekšmeta pasniedzējs, ar kura palīdzību bērniem iekaļ zināšanas, bet viņam jābūt arī plānotājam un vadītājam. Toreiz noliku zīmuli nost: vai tiešām man vajadzētu to mācīties eksāmenam? Un pareizi arī bija — eksāmenā nevienam pat prātā neienāca man kaut ko tamlīdzīgu pajautāt. Ģcrmānisti mani iztaujāja par palīglīdzekļiem klasiskās literatūras mācīšanā un dažādām savdabībām vidusvācu un literārās vācu valodas gramatikā, vēsturnieki kāroja uzzināt par 1848. gada revolūciju un zemes reformu padomju okupācijas zonā, pedagogiem man vajadzēja pastāstīt par bērnu audzināšanas sistēmu senajā Grieķijā. Neviens netīkoja zināt, vai skolotājs drīkst būt tikai ērģelnieks. Ka ar to vien nepietiek, esmu nomanījis arī pats. Un šai brīdī man galvā gūzmējās vesels nepatīkamu domu kalns.

— Un martā nu Blauštoks savu «Javu» jau jūdz, — es dungoju. Ārā bija apžuvis un laiks diezgan silts. Bijām nodomājuši pēcpusdienā aizlaist uz kādu no tuvējām mazpilsētiņām, uz Vetavu vai Dukavu — tāpat vien prieka pēc. Un tas patiesi ir prieks: ceturtdaļstundas joņot pa nomaļu lielceļu tā, ka vējš gar ausīm svilpo, pēc tam miestiņā, kur. ir tikai «Zelta lauva», pasts, aptieka un rātsnams, nokāpt no porolonn sēdekļa un tai pašā brīdī no mācību spēkiem, kurus sveicina un kuri paši sveicina, pārvērsties par jauniem motociklistiem. Parasti mēs nopirkām mazā maiznīciņā pāris plānu cukurkliņ-ģerīšu un apēdām tos turpat uz ceļa. Pie skolotāju istabas durvīm klauvēja.

— Man, lūdzu, vajag, man vajag, lūdzu, raibos brītiņus Suhta jaunkundzei, — sacīja maza meitenīte no otrās vai trešās klases.

Kasti ar brītiņiem atradu kolēģes Suhtas parastajā vietā, ko viegli bija zināt pēc bārk-stainās rokassomiņas, kas tur vienmēr atradās.

— Ko tad jūs zīmējat? — es apjautājos. — Vai tad jau ķeraties pie Lieldienu zaķiem?

— Nē, mēs taču zīmējam augus, — meitenīte pamācīgi noteica.

— Ak augus, — es sacīju, — nu tad pasveicini Suhta jaunkundzi un saki, ka lapas iākrāso zaļā krāsā.

Rozi ja Suhta sāka strādāt kopā ar mums. Ai, viņa ir glīta meitene. Un galvenais: darbīga. Mūsu ne gluži tik glītā, bet tikpat darbīgā pionieru vadītāja viņu vienmēr min par priekšzīmi, jo Rozija rīko ļoti jaukas pionieru pēcpusdienas. Viņas slava jau sasniegusi

apriņķa izglītības pārvaldi. Viņa apbalvota ar diplomu un saņēmusi naudu klases ekskursijai. Sākumā mums tas likās mazliet ērmoti un mēs viņu pavilkām uz zoba. Bet, lai nu būtu kā būdams, viņa to nedarīja tādēļ, lai iemantotu slavu, viņai tas patiesi patika, un mazie bija sajūsmināti. No tās tu vari pamācīties, es pats sev sacīju. Pionieru vadītājai kolēģei Lindenblatei taisnība. Bet — vieglāk domāt nekā izdarīt. Ko lai es iesāku ar saviem jaunekļiem un jaunkundzēm? Vai padziedāt ar viņiem kopā «Un martā jau zemnieks jūdz zirdziņu arklā»? Varbūt sākt madarot batikas, pīt groziņus, taisīt lādītes, sarīkot viktorīnu — pazīsti dzimto zemi, paspēlēt «vistiņas» vai kādu citu rotaļu, skriet ar skrituļslidām vai pašiem zīmēt ilustrēto kalendāru? To manējie negribēs, un es viņiem to arī nemaz neņemu ļaunā. Bet «sākt» tomēr b;ia īstais vārds. Beidzot arī man vajadzēja sākt. Vēl ļoti labi atceros, cik lepns jutos, kad, tā sakot, savā jaunībā saņēmu BVJ biedra karti un zilo kreklu. Nu dzīve kļūs interesanta, es toreiz nodomāju. Bet interesanti bija t:kai tad, kad skolotājs vai kāds cits gudrs cilvēks mums pateica priekšā, ko varētu uzsākt, un mēs to darījām. Diemžēl daudzi mūsu skolotāji ļoti skopojās ar ierosinājumiem, un mēs līdz nākamajai sanāksmei nekā neizdarījām. Mēs bieži dusmojāmies uz skolotājiem, kas pionierus nn BVJ atcerējās tikai tad, kad kāds no mūsējiem bija izdarījis palaidnības. «Un tu. BVJ biedrs, nekaunies, ka esi ar ūdeni no dārza šļūtenes apšļāds savu klases biedreni?» Arī man klasē jau vairākkārt bija

vērusies mute līdzīgiem vārdiem, taču, par laimi, es tos ikreiz vēl laikā novaldīju aiz zobiem. īstenībā man tad vajadzētu teikt: «Tu, BVJ biedru naudas maksātāj.» Es nekad nedrīkstēju izmantot BVJ savienību kā morālisku bliežamo. Tas gan nebūtu jānožēlo, tomēr pienācis pēdējais laiks kaut ko uzsākt. Nevienam taču negribas iekļūt vēsturē kā Lukenavas jaunatnes dzīves iemidzinātājam.

Durvis atvērās. Mūsu skolas sekretāre — maza sārtvaidze, ar apbrīnojamu atmiņu apveltīta būtne, pabāza galvu istabā un sacīja:

— Kolēģi Nikel, šodien pulksten piecpadsmitos jūs vēlas sastapt kolēģis Mcnške.

— Pulksten piecpadsmitos? Tas man ir gaužām neizdevīgi, — es atteicu.

— Kolēģi Nikel! Arī skolas vadībai pastāv zināms laika iedalījums!

Durvis noblīkšķēja. Ardievu, Blauštok, ardievu Dukavas cukurkliņģerīši! Ar mūsu sekretāri nav joki. Viņa ir ļoti kārtīga un pamatīga.

Iedams pēc zvana uz stundu, kāpnēs sastapu kolēģi Menški, kas draudzīgi bija satvēris aiz auss divus puišeļus — ar katru roku pa vienam — un apgalvoja, ka aizšaušot šos uz Mēnesi, ja tamlīdzīgas nejēdzības vēl kaut reizi atkārtošoties.

— Tu gribi ar mani runāt? — es vaicāju. — Pulksten piecpadsmitos? Vai kaut kas svarīgs?

— Ak tu mūžs, — viņš atbildēja, — kādreiz taču ir jāparunājas — kā tev klājas, kā ar darbu un tamlīdzīgi.

— Ahā! — es noteicu. — Kadru pārrunas. Vai tu ari mani taisies šaut uz Mēnesi?

Viņš palaida abus grēciniekus vaļā un ar elkoni iedunkāja man sānos.

— Tevi ne, — viņš sacīja, — tevi es nolikšu pie maizes un ūdens. Tātad trijos!

Ne, nekas nelīdz. Ar mani iet uz leju.

Reizēm domāju, cik labi būtu ielīst zemē vai izzust gaisā.

«Kur tas ITincs palicis?» Nikels jautātu. «Viņš jau otro dienu neattaisnoti nav ieradies skolā.» Un tad Kristofs Hēne viņam pasniegtu manas mātes rakstīto atvainošanos: «Lūdzu aizbildināt mana dēla neierašanos skolā. Viņš ir ielīdis zemē un parādīsies virspusē tikai tad, kad daži mācību priekšmeti būs izsvītroti no programmas.» Man tikai šķiet, ka sevišķi man to neviens ļaunā neņemtu, jo viņiem no manis tikpat nav nekāda labuma. Es neesmu kvalificēts. Kopš brīvdienu beigām pagājušas četras nedēļas, un neviens gan neuzdrošināsies apgalvot, ka es nebūtu pulējies šo laiku izmantot. Pirmajā nedēļā es katru dienu četras stundas nosēdēju savā darbistabā un kalu galvā gudrības. Pat radio neieslēdzu. Kad nedēļa bija pagājusi, nodomāju, ka nu jau gan pamazām vajadzētu sākt kaut ko manīt, jo tik traki savu mūžu neesmu mācījies. Māte un Lietusmēteļa Vesniks bija vienīgie, kas kaut ko pamanīja. Māte, proti, apgalvoja, ka es atkal esot ļoti bāls un man asinīs trūkstot dzelzs. Bet to nevar ņemt par pilnu, jo māte bieži saka kaut ko tamlīdzīgu. Pie Lietusmēteļa Vesnika es dabūju divnieku, un viņš teica, ka to es esot panācis ar labu mācīšanos, lai tikai ejot vien tālāk pa to pašu ceļu. Bet tur jau arī slēpjas savs joks; Lietusmēteļa Vesniks domā, ka ģeogrāfija ir baigi grūts priekšmets un ka to var apgūt tikai ar vislielāko centību. To viņš mums ir ļoti bieži stāstījis. Jāteic gan, ka arī Kristofs Hēne laikam ir kaut ko nomanījis. Viņš reiz, viltīgi irgodams, sacīja:

«Māte droši vien tevi 'pamatīgi notēsusi, tu jau tagad cila roku tikpat bieži kā Margota Zeidlere, tikai knipjus vēl lāgā nemāki sist, ja tā turpināsi, drīz saņemsi goda rakstu.» Cik tipiski! Ja cilvēks mazliet papūlas, šim tūliņ prātā pēriens. Citu iemeslu izdomāt viņš nav spējīgs. Māte mani jau sen vairs neper. Viņa to varētu gan. jo tiešām ir ļoti spēcīga. Bet tas būtu jocīgi. Man nāk smiekli, to iedomājoties vien. Varbūt man tas tādēļ šķiet tik jocīgi, ka esam tikai divi. īstā ģimenē, kur ir tēvs, māte, meita un dēls, ir citādi. Bet. ja nu divi cilvēki, tā ka mēs, dzīvo uz mazas Havaju saliņas, tad viens nevar ņemties otru slānīt tikai tāpēc, ka ir vecāks un stiprāks. Tad taču tā vairs nebūs nekāda dzīve, vai ne? Kristofam Hēriem viegli smieties. Roku viņš sevišķi bieži necilā, bet, kad izsauc, viņš vienmēr kaut ko zina. Tam neviens nespēj satricināt pamatus zem kājām. Brītiņu padomājis, viņš sāk savu referātu. Reizēm esmu gudrodams nosēdējis pie matemātikas uzdevuma tik ilgi, ka bezmaz vai krampji galvā iemetušies, un nodomājis, ka tas būtu īstais uzdevums Albertam Ein-šteinarn vai Ardenas Manfrēdam. Un tad atnāk Kristofs Hēne, jo grib ar mani uzspēlēt dzirnavas vai pabraukties ar riteni, vai aiziet uz Vecpilsētu.

«Uzdevums?» viņš noprasa. «Es arī vēl neesmu rēķinājis. Parādi!» Un tad viņš sāk: šito izdari tā, to — ta, un tad vēl vienu solīti — un gatavs. Jauki, to nu es puslīdz sapratu.

«Un otrais?» es jautāju.

«Ak tu auns, tas taču jārēķina tāpat!»

«Kur nu, tas ir pavisam citāds!»

«Nē jel, šie tikai drusku sagrozījuši, bet paņēmiens tas pats, paskaties labi!»

«Es jau skatos, un tu neplāties. Es neskatos sliktāk kā tu.»

Tad mēs sākam strīdēties, un es vairs pavisam nekā nesaprotu un kļūstu tik nikns, ka varētu aiz dusmām pat apraudāties. Beidzot viņš man visu nodiktē, un man jācieš klusu un jābūt pateicīgam.

Esmu brīžiem prātojis — vai nu Kristofs ir vienkārši inteliģentāks nekā es vai kas cits. Vai varbūt es esmu muļķis? Ka viņš būtu inteliģentāks, to es neticu. Kad runājam, piemēram, par politisko stāvokli Indo-

81

(i 1749

nēzijā, viņš šo lo var no manis pamācīties.! Viņš iedomājas, ka aiz Ķīnas dzīvo tikai sul-j tani un maharadžas. Nedomāju arī, ka esj būtu sevišķi stulbs. Bet te nu atkal japiebilst: ļ to par sevi nedomā neviens. Un jāatzīst, ka skola ir labāka iespēja to pārbaudīt. Kam ir četrinieki, tas ir stulbs, un, kas paliek uz otru gadu, ir vēl stulbāks, nē, tas ir pēdīgais stulbenis. Tātad es tomēr? ... Tad piķis viņu . zina! Pieaugušajiem, protams, ir labāk, jo viņus katru dienu nepārbauda kā mūs, skolniekus. Kad es vel biju pavisam maziņš,! iedomājos, ka lielie ir gudrību karotēm, sastrēbušies.

«Vai tu, Otiņ, zini, kā ķer zaķi?»

«Nē, krusttēv.»

«Mēs, saproti, pielavāmies zaķim klusiņām klāt, un tad tu aši uzber šim uz astes mazliet ļ sāls.»

«Un tad, krusttēv?»

«Tad garausis paliek pavisam rāmi tupam, . Otiņ.»

Un pašiem nenosmieties par savu asprātību. Tas nu viss tāpat vien, pa jokam. Reiz,, kad mēs vēl dzīvojām Sverīnē, pilsētas nomalē dega liels siena šķūnis. Mēs arī aizskrējām turp, skatījāmies, kā dzēš ugunsgrēku, un apbrīnojām ugunsdzēsējus. Galvenokārt komandieri. Tas bija liels, plecīgs virs ar sudrabotiem matiem. Mugurā viņam bija kolosāls mundieris izrotātiem uzplečiem, un kā īsts karavadonis viņš soļoja gar ugunsgrēka vietu šurp un turp. Mēs visu laiku manījāmies tikt viņam aizmugurē un noklausīties, kādus norādījumus viņš dod uguns-

dzēsējiem. Mums komandieris šķila varens vīrs. Vienreiz viņš pagriezās pret dažiem pieaugušajiem — varbūt tie bija šķūņa īpašnieki — un mierinādams teica: «Nebaidieties, tūliņ būs klāt arī otrais autombiiis!» Viņš teica «autombiiis», viņš — ar lepnajām auklām un uzplečiem. Un Ziemsvētku vecīša cirtām. Turklāt viņš to pateica pavisam nopietni. Kopš tā laika es sāku mazliet šaubīties par pieaugušo gudrību. Varbūt tas bija pārgudri manā vecumā, jo īstas skaidrības par personiskā vietniekvārda locīšanu man vēl tagad nav, bet es jau arī neesmu nekāds ugunsģenerālis. No otras puses, varbūt viņš lieliski prata dzēst ugunsgrēkus un viņam gramatika nemaz nebija jāzina. Tas arī jāņem vērā. Viņš tātad tomēr dzīvei ir daudz derīgāks nekā es. Es drīz nolikšu ieročus. Nu jau arī vairs nemācos četras stundas dienā. Sākumā gribēju pats sev iestāstīt tīrās blēņas. Kad biju aizgājis uz kino un tā pazaudējis divas stundas, pūlējos sevi pārliecināt: to rīt atgūsim. Bet tāds cilvēks vēl nav piedzimis, kas spētu veselu dienu nokvernēt viens pats pie mācībām, kad blakus istabā televizorā rada «Zilo gaismu». Turklāt, piemēram, matemātiku, pēc manām domām, nemaz nav iespējams iemācīties. Ar to ir apmērām tāpat kā ar tenoriem. Ja kāds ir tenors, tad viņš, protams, var iemācīties, kā kļūt par labāku tenoru, un viss kārtībā. Bet, kas nav tenors, tas arī nevar par tenoru iemācīties, un gluži tāpat ir ar matemātiku. Kas tad arī liels no tās trakās mācīšanās iznāk? Nu labi, pēdējā kontroldarbā man

vairs nebija piecnieks, bet «labs četrinieks», kā Blauštoks teica. Un arī tas tikai tādēļ, kaļ lielu daļu norakstīju no Margotas Zeidleres, Uzdevumi man brīžam šķita tādi kā pazīstami, un es pat varēju mazliet iedomāties, kā* vajadzētu rēķināt, bet līdz galam nemūžam! nebūtu ticis. Zeidler.e turpretī milzīgā pašapmierinātībā rēķina un rēķina, vēl tikai ; trūka, ka viņa paklakšķinātu mēli unj uzsauktu: «Nu, mīļie uzdevumiņi, nāciet tikai šurp!» Un, dabūjusi divnieku, viņa gaužas, t ka nav iznācis vieninieks. Jāteic, gan, kaļ sešās nedēļās arī es esmu nopelnījis vienu , vieninieku, kas ir, tas ir. Par krievu valodas vārdiņiem. Jaunos vārdiņus biju iemācījies tā, ' ka varēju kaut nodziedāt. Toties jau nākamajā dienā iekritu ar tulkošanu. Tur sanāca tik daudz no iepriekšējā, ka tikai pats nelabais var atšķirt visus tos locījumus citu no cita. Kunšusa jaunkundze, mūsu krievu valodas skolotāja, indīgi noteica:

«Jā, jā, akla vista ir un paliek akla i vista, pat ja tai kādreiz laimējies atrast graudu.»

Tas nebija jauki. Akla vista gan nav no ļaunākajiem lamu vārdiem. Nikels mēdz mūs i saukāt pavisam citādi, bet tūliņ jau var just, kā tas domāts. Kunšusa jaunkundze tādus vārdus vienmēr izmet kā saindētus šķēpus. Man šķiet, viņa pati to visu pārāk ņem pie sirds. Zēl gan, jo es taču locījumus un laikus nejaucu īpaši tādēļ, lai viņu kaitinātu. Var jau būt, ka viss uzlabotos, ja viņa apprecētos ar Blauštoku. Kad viņi abi starpbrīžos stāv gaitenī pie loga. viņa parasti smejas un izskatās daudz glītāka. Jā, tiem vajadzētu

[gan apprecēties. Blauštokam allaž mugurā nogludināti krekli. Hanniņa — tā ari būtu [sieva visam mūžam. Bet no tā, kā pašreiz liekas, nekas nevar iznākt. Ar tādu liecību, kāda ir viņai, viņa droši vien gribēs vēl Isludēt, un man tad vajadzēs teikt: «Piedodiet, doktora kundze, vai jūs nepiesūtu manam kreklam pogu?» Tas nav iespējams. I Un tomēr, godīgi atzīstoties, es ar katru I nedēju vairāk palaižos slinkumā. Brīnišķīgās \ milimetru papīra loksnes ar tā sauktajām I diagrammām esmu nobāzis kaktā. Ja līknes nekāpj augšup, tad vairs nav nekāda prieka, un, ja to visu nedara regulāri, tad pie īstas kārtības nevar tikt. Esmu kļuvis pagalam nožēlojams ar saviem dižajiem plāniem, aiz kuriem patiesībā nekā nav. Ja Vjetnamā pašreiz būtu vajadzīgi brīvprātīgie pret tiem amerikāņu suņiem, es nemaz nedrīkstētu tur rādīties, viņiem vajadzētu sūtīt mani atpakaļ uz mājām, un man būtu jānosarkst pār visu ģīmi.

«Pie jums nekrīt bumbas, jums ir labas skolas, un jūs varat mierīgi mācīties,» viņi teiktu. «Mums vajag speciālistu še un tur, un visur, padomā, ko tu labāk gribētu darīt, tu taču daudz ko proti.» Un ko es protu? Varbūt es varētu ieminēties par šaušanu, par grāvju rakšanu, rīsu dēstīšanu. Bet to viņi paši prot daudz labāk nekā es. Tādiem darbiem viņiem nav vajadzīgs Oto Hincs no Lukenavas. Dūšas netrūkst arī mamelukam.

Tikai dūšu, mīļo Anton Antonovič

«Nikel, — teica mans mīļais kolēģis direktors, izvadīdams mani no direktora kabineta atpakaļ gaitenī. Viņa seja staroja optimismā, un kā labvēlīgs valdnieks viņš man laipni pamāja ar roku. Viņš mīlīgi un maigi bija mani saplucinājis gabaliņos un pēc tam kaut kā atkal salipinājis kopā. Šo procesu varēja salīdzināt ar siena ievākšanu: nopļauj, izārda, apgriež — turklāt vairākkārt — un tad beidzot sagrābj vienkopus. Divas stundas viņš man skaidroja, ka nabaga skolmeistaram tiekot uzkrauts simtiem rūpestu un mocību. Tikko kaut ko nepatīkamu pieminējis, viņš piebilda apmēram šādus vārdus:

— Bet jāizdara tas tomēr ir, citādi mūs pilnmēness pusnaktī paraus tautas izglītības ministrs. Vai zini, kā es to parasti darīju? — Un viņš ņēmās klāstīt, kā parasti to darījis, un pašās beigās piemetināja:

— Kālab es tev to visu stāstu, tu taču droši vien rīkosies apmēram tāpat, vai ne?

Un es vienpadsmittūkstoš reižu pamāju, septiņtūkstoš reižu noteicu «protams» un

tievi ņpadsmittūkstoš reižu nomurmināju ahā». Un, kad šī ievērojamā saruna jau bezmaz bija galā, viņš izlaida no maisa vēl Vienu melnu kaķi. Viņš teica:

— Nesen man prātā iešāvās laba doma — tev jāteic uzruna Jaunības svētkos, ceru, tas tevi sevišķi neapgrūtinās, ko?

— Man? — es iztrūcies pārvaicāju. — Ir lāču speciāli svētku runu teicēji!

— Ir gan, bet es viņus negribu. Tie vienmēr runā tik dzejiski un gleznaini, ka galīgi •.ajauc bērniem galvu. Viņreiz mums bija nzgadījies viens, kas apgalvoja, ka dzīve esot liels dārzs. Puķes tai dārzā esot jākopj, nedrīkstot bradāt pa dobēm, un šad tad vajagot arī paravēt un aplaistīt.

— Ļoti jauki, — es iebildu.

— Jā, briesmīgi jauki, es tūliņ iedomājos, kā tādi tēvaiņi kā Baucs vai Utenbahs no astotās aplaista puķītes savā dzīves dārzā. Nē, nē, negribu. Nākamreiz varbūt atnāks cits un sastāstīs, ka dzīve ir liela maizes ceptuve un tortes jāprot cept tikpat labi kā rupjmaizi. Nē, nē, tas jādara tev.

— Bet es taču arī lāgā vēl nezinu, kas ir dzīve — varbūt kaut kas līdzīgs braukšanai tramvajā? Aizliegts lēkt ārā no ejoša vagona, I līdzu nedrūzmēties, jāzina, kurp brauc, jāpērk biļete un jāatdod dāmām sava vieta?

— Lūdzams, nemels blēņas, — viņš teica. — Bērniem jāsaka patiesība. Tu vēl esi pieliekami jauns, tu vēl gluži labi atceries, kā tas ir, kā ir tagad, kad jāsāk mācīties lidot un kad par ligzdas malu jāskatās pasaulē. Tā, nu es arī sāku runāt kā dzejnieks, bet gan jau tu izdomāsi visu, kā vajag, tu taču

esi vācu valodas skolotājs un skolots ģerrnā-nists. Parunāsim vēl kādreiz vēlāk par to. Man tagad jagatavojas pilsētas deputātu padomes sēdei. Tikai dūšu, mīļais Anton Antonovič Nikel!

Ap pulksten diviem pie mušu dzīvokļa

durvīm zvanīja. Es patlaban sildīju bifšteku, ko māte man bija atstājusi pirms aizbraukšanas uz maiņu. Kartupeļu katliņu viņa, ka vienmēr, bija ielikusi manā gultā. Tajās dienās, kad mātei ir vidējā maiņa, es skolā pusdienas neēdu. Ziņkārīgi devos pie durvīm, jo ciemiņi pie mums nāk gaužām reti. Vai tikai nav atradies Amerikā kāds bez vēsts pazudis onkulis? Nē, bet tēvs no Kanādas gan būtu varējis atbraukt. Tas tomēr nebija tēvs. Tas bija Rūdijs Helms, kas elsdams stāvēja aiz durvīm. Kā lai viņš neelš, ja vienmēr skrien skriešus. Līdz pat pirmajām naktssalnām viņš skraida apkārt ādas biksēs un vingrošanas apavos, turklāt gandrīz vienmēr sīkrūtainā kreklā ar atrotī-tām piedurknēm. Viņš ir spēcīgākais puika klasē, un vingrošanā viņam ir vieninieks. Viņš gluži labi varētu būt mans draugs, jo ir jautrs un biedrisks. Reiz viņš man izlī-

dzeja, kad divi no Vecpilsētas gribēja mani piekaut. Vienmēr viņam ir pilna galva ar idejām, un varbūt viņš tālab vienmēr rikšo, ka tās taču vajag īstenot. Tas patiešām būtu man īstais draugs, vajadzēs vairāk par viņu painteresēties.

— Nāc iekšā, — es aicināju, — mātes nav mājās. Vai uzēst negribi?

— Nē, es jau paēdu, bet tu arī ēd labi ātri, un tad — uz ūdeņiem!

— Uz ūdeņiem? Kas tad brauks?

— Nu mēs abi, cilvēk mīļais!

Iegāju savā istabā, lai atnestu no gultas kartupeļus, un viņš no virtuves sauca man pakaļ:

— Uz Upes cietoksni, mīlīt! Atnes šoferu mācību grāmatu, es palasīšos, kamēr tu ēd, tikai netūļājies, puikiņ!

Ak jā — Upes cietoksnis! Biju to gandrīz pavisam aizmirsis, kaut gan tas ir mans izgudrojums.

Pērn, ar kanu laiviņām vizinoties, es šo vietu atklāju un kopā ar Rūdiju ITelmu, kurš šādos gadījumos nekad nav lūdzams, to izbūvējām un iekārtojām. Tas nu varbūt ir mazliet pārspīlēts. Vispirms vajadzēja pabraukt pa galveno upi, tad pa dažām klusām pietekām līdz alkšņu mežam, kur atradās aizauguši ierakumi. Grāvis apmēram divsimt metru tālāk izbeidzās pusapaļā paplašinājumā. Krastā auga krūmi un daži panīkuši kociņi. Tur mēs sameistarojām kaut ko līdzīgu alai. Vēlāk mēs sporta laukumā pievācām divus salūzušus saliekamos krēslus un saliekamajā laiviņā aizvedām turp. Bijām

paņēmuši uz grauda arī piemērotu galdu, bet šis plāns izjuka transporta grūtību dēļ. Toties nodibinājām slepenu ūdens gēzu^4apvienību; to bijām noskatījušies filmā «Melnā galera». «Nekad neviens gēzs nepadosies gļēvam spānietim. Labāk turks nekā priesteris!» skanēja mūsu slepenais zvērests, un ala kļuva par mūsu Upes cietoksni, par patvēruma vietu pret 'slepeniem ienaidnie-idem. Ikreiz, kad braucām no turienes projām, Rūdijs Helms aizbāza grāvi visšaurākajā vietā ar veselu lērumu zaru un žagaru. Atgriežoties bija traka noņemšanās, lai tos aizvāktu, bet Rūdijs apgalvoja, ka tas katrā ziņā esot jādara — drošības nolūkā. Labu laiku braucām uz turieni ļoti bieži. Taču pamazām mums apnika. Arī neviens gļēvs spānietis nerādījās.

Pamāju Rūdijam ar šoferu mācību grāmatu, un mēs iegājām istabā, jo virtuve mums ir tik maziņa, ka tur ēst nav iespējams. Man ļoti patika Kūnertu virtuve — tur bija pat dīvāns.

— Tu jau te esi pamatīgi pasvītrojis, — Rūdijs sacīja. — Manometrs! Pat ar lineālu. На, ha, bet tikai no sākuma, vēlāk tev laikam apnicis, ko, tovarišč?

— Apnika gan, vai zini, tik daudz dažādu paragrāfu. Bet ko tu tajā grāmatā domā atrast?

— Gribu paskatīties, vai neuziešu kādu labi grūtu vārdu, ar kuru vakarā iegāzt tēvu.

Viņš arī pēdējā laikā urbjas šinī ķieģelī, jo iiakamgad mēs dabūsim «Trabantu». Viņš to sauc par pašmācību. «Netraucē mani pašmācībā!» viņš saka. Un, vakariņas ēdot, lasa mums lekcijas: labajam pagriezienam priekšroka un tamlīdzīgi.

— Vai viņš jau sen mācās?

— Nu nē, dienas četras.

— Tad pajautā viņam par trim slēgtajiem virzieniem, tas ir pirmšķirīgs jautājums.

— Trīs slēgtie virzieni? Labi, jālūko atcerēties. Gremo taču mazliet veicīgāk, vecais. Kas zina, cik ilgi tā planēta vēl spīdēs.

— Jā, jāpasteidzas gan: stunda turp, mazliet ilgāk — atpakaļ, tas vien jau iznāk vairāk nekā divas stundas. Vai tu jau visu izmācījies?

— Kur nu, tēvs man vakarā palīdzēs.

— Skaidrs, skaidrs. Zini ko, paņemsim Kristofu Hēni arī līdzi.

— Slinko Hēni? Vecīt, tad bez trim stundām nekust.

— Bet viņš vakarā palīdzēs man.

— Labi.

Uz ielas Rūdijs, sasodītais maratonists, tūliņ atkal sāka auļot, un pie Draudzības laukuma es jau elsu kā divpadsmit gadus vecs kurts. Ja mūsu pilsētā grib kādu labi ātri atrast, tad katrā ziņā jāaizdiedz līdz Draudzības laukumam, kaut arī iznāk līkums. Ja meklējamā nav mājās, viņš droši vien būs kaut kur Draudzības laukumā, jo tur atrodas visi mūsu veikali, arī universālveikals, pasts,

autobusu pietura un dzīvokļu pārvalde. Bet, j ja pēcpusdienā kāds «nestrādājošs» iedzīvo-» tājs — mūsu namu pārvaldnieks vienmēr ļ meklē tādas sievietes, kad viņam vajag apko-ļ pēju, — nav mājās un nav arī Draudzības! laukumā, tad stāvoklis kļūst nopietns, jo tad [ viņš var būt vienīgi Vecpilsēta, apriņķa pil- 1 sētā, apgabala pilsētā vai Āfrikā. Tad viņu J rokā dabūt nav iespējams. Bet Krislofs Hēne 1 bija mājās.

nu vccaIs nolika tevi uz lāp-stiņām? — jautāja Blauštoks, pie kura aizgāju pēc pirts direktora kabinetā.

— Nē, — es atteicu, — tikai pastāstīja, kā viņš visu allažiņ darījis, un apkrāva mani ar visādiem goda pienākumiem. Man vajadzēšot teikt svētku runu un bez tam uzņemties uzraudzību pār visiem šīs skolas apšaubāmajiem matemātikas skolotājiem. Sākšu ar tevi, rādi šurp, vai esi leņķmērus kārtīgi nospodrinājis!

A iz trim bakborta rumbiem redzama govju kūts! — pilnā rīklē auroja Kristofs Hene.

— Nebļaustieties tik skaļi, pievaldiet rīkles, ķēmi gatavie, sāks vēl kāds brīnīties, kur esam ņēmuši laivu.

— Tu taču mums teici, — es iesaucos, — ka tas neesot nekas, bet es uzreiz sacīju, ka paņemt svešu laivu ir un paliek zagšana.

— Nepielaid tikai bikses, zēniņ, tā nav zagšana, ļaunākajā gadījumā — paņemšana aiz nepieciešamības, bet es to vienkārši saucu par aizņemšanos. Laiva tur stāv kopš mūžīgiem laikiem, un es vēl nekad neesmu redzējis nevienu dzīvu dvēseli tajā braucam. Tas kuģis bez tam ir pussapuvis, man jau tagad kājas slapjas, un, ja tā turpināsies, mēs visi trīs aiziesim pa burbuli.

Tā kā Rādijs bija stiprākais un prata vislabāk rīkoties ar irkli, mēs apklusām un, ne vārda nerunādami, īrāmies cauri ērmotajam Lebes ciemam, kur ir tikai pāris līkumotu taciņu, toties ūdensceļi kā Venēcijā. Pat pastnieks piebrauc laivā-. Reizēm var sastapt laivā stumjamies vecmāmuļas ar iepirkumu somām. Viņas brauc uz konsumu Lukenavā. Un, ja domniekiem jāpārvadā govis vai zirgi, viņi gluži vienkārši sasien divas laivas kopa

un uzliek virsū stingru koka grīdu. Līdz šim bijām aizbraukuši garām tikai vienam vīram, kas veda uz mājām pilnu laivu brikešu.

Ciemā ir varen vēsturiskas lauku mājas ar tā sauktajiem romantiskajiem salmu jumtiem, dažām pat ģēveles gala ir no koka izgrieztas tādas ka Čūsku galvas, ko Lukenavas novadpētniecības muzeja demonstrē kā seno kultūru un tamlīdzīgi. Bet televizora antena tomēr ir uz katra jumta. Drīzumā te ierīkos arī ūdensvadu, un, kad izbūvēs īstu ceļu, tūristi bus nikni, jo tas izputinās romantiku. Tikko sākas sezona, tūristu sarodas, ka biezs. Pilsētā pie laivu piestātnes tad tiek uzsliets īsts gada tirgus ar šaujambūdām, alus bufetēm un piemiņlietu kioskiem. Pie fotogrāfa tūristienes var uzņemties Šprē apvidus tautas tērpos. Manuprāt, šie tērpi kādreiz bijuši ļoti noderīgi pret odiem, jo nosedz gandrīz visu. Sezonas laikā garajās, plakanajās Sprē laivās saliek mazus koka soliņus, kas izskatās kā vidū pārzāģēti parka soli. Tad laivā var sasēsties no divpadsmit līdz sešpadsmit tūristu. Katrā laivā iekāpj arī divi trīs jokdari jeb noskaņojuma uzturētāji. Tiklīdz laivu atstumj no krasta, viens priekšgalā sauc uz laivas pakaļgalu: «Gustav, vai tu apliki glābšanas jostu?» Un tas atkliedz: «Nē, es jau neesmu tāds kā tu, es protu peldēt!» Tad visi smej līdz asarām, un, ja laivā ir sievietes, tās sāk spiegt, īpaši, kad viens jokdaris uzsauc: «Emmij, tev jākāpj ārā, tu esi par smagu!» Tūristi laikam iedomājās, ka viņi ir Ugunszemē vai pie eskimosiem, kur neviens viņus nepazīst un nesaprot viņu valodu. Bet mūsu laiviniekiem gadās

arī pateikt dažu diezgan labu joku. Ja viņi brauc pa tilta apakšu, bet uz tilta stāv meitene, viņi apgalvo, ka pilsētas padome meiteni tur speciāli nostādījusi, lai braucēji varētu apbrīnot viņas daiļās kājiņas. Atgriežoties osta, laivinieki norīko: «Izkāpt! Kungi pa kreisi, dāmas pa labi!» Tas arī ir joks, jo vienā pusē, proti, ir ūdens. Kad bijām eleganti aizslīdējuši garām Lebes pēdējai mājelei, Kristofs Hēne apprasījās Rādijam Heimam:

— Kā tad īsti ir — vai tu laivu nezagtu tādēļ, ka tā ir tik sagrabējusi, vai arī, tā sakot, aiz goda prāta?

— Man tā ķēmīgā laiva nav vajadzīga, kur tad lai to lieku, vecīt, mājās vannas istabā, vai?

— Nu jā, bet ja nu gadītos kaut kas vieglāk paķerams, piemēram, magnetofons vai tālskatis, — tu ņemtu?

— Tu domā — pa īstam nospert?

— Jā.

— Nē.

— Bet kādēļ ne?

— Kādēļ ne? Paklau, Rūdijs Helms nezog, vai tu traks esi, vai, skaidrs, ka es to nemūžam nedarītu. Zagt? Nē, mīļo cālīt. Kādēļ ne? Es taču arī savu mazo māšeli negrūžu lejā pa trepēm, un tā ir briesmīga nekauņa, vari man ticēt.

— Tātad tu nesper aiz tīrās godprātības?

— Skaidrs, — Rūdijs atteica. Un tad vēl piebilda: — Negribas taču rokas smērēt.

To nu viņš noteikti nebija pats sagudrojis. Tas ir tāds pieaugušo teiciens. Turklāt Rādijam Heimam ķepas vienmēr ir netīras.

— Лк tā gan! — Krislofs Hēne uzvarai priekā iesaucās. — Bet norakstīt gan tu neatsakies!

— Ko? — Rādijs bezgala pārsteigts noprasīja.

— Neparbiede Rudiju, — es sacīju, — tieši tajā mirklī, kad murns jāstūrē upes līkumā. Bet tu nu — viens, kas tiesa — arī esi īstais Sokrāts.

— Ko? — Rādijs vēlreiz iesaucās. — Es jūs tūliņ abus iemetīšu ūdenī. Kas zagšanai kopīgs ar norakstīšanu, un kādā ziņā tas mērkaķis Hēne ir īstais Sokrāts? Vai tas nebija kaut kāds grieķu varonis?

— Tev biežāk jāpalasa konversācijas vārdnīca, es jau arī šito tur uzgāju, — es paskaidroju. — Sokrāts bija filozofs, kurš savus uzskatus izplatīja, gluži nevainīgi sarunādamies ar cilvēkiem tik ilgi, kamēr viņi paši atjēdza to, ko šis viņiem gribēja iestāstīt.

— Saprotu, — Rādijs teica, — tāpat, kā to dara Nikels. Vai tas Sokrāts arī tūliņ kļuva nikns, kad nekas nesanāca?

— Nav ne jausmas. Skaidrs ir tas, ka Kristofs grib novirzīt tavu prātu uz to, ka zagšanai ir kaut kas kopīgs ar norakstīšanu.

— Tu taču pats arī noraksti!

— Es gan, bet Kristofs ne, un par mani jau nav runa.

• — Jā, jā, ja, tā ir, — teica Kristofs Hēne,

— tu arī vari tūliņ ieņemt vajadzīgo nostāju. Nesen visus BVJ sekretārus aizsauca pie diriķa, un šis mums to izskaidroja. Norakstīšana esot garīgā īpašuma zagšana.

IJn mums tas esot jāsaprot. Speršana jāizbeidz, viņš sacīja.

Es saķēru galvu un iebļāvos:

— Rūdij, mīļo cilvēk! Viņš nemaz nav Sokrāts. Mēs taču Kristofu Hēni ievēlējām par sekretāru. Un tagad viņš sāk mūs aģitēt. Esam dabūjuši, ko paši gribējām!

— Kuš, nolieciet galvas! — čukstēja Rādijs. — Tur priekšā ir fazāns, to mēs noķersim.

— Jā, — es tāpat čukstus atbildēju, — tev tikai jāuzkaisa viņam sāls uz astes, un Kristofs, kā jau BVJ sekretārs, apsies viņam kaklautu.

Mēs tomēr pieliecāmies, un Rādijs izveicīgi piestūrēja laivu pie krastmalas pļavas. Klusiņām ievilcis irkli, viņš atkal sāka čukstēt:

— Tu, Oto, lien viņam klāt no kreisās puses, bet Kristofs no labās, es uzbrukšu tieši no aizmugures un grābšu ciet, kad jūs būsiet viņu iztramdījuši.

— Es viņu gan neredzu, bet manis dēļ, ja tikai tā nav mežacūka, — es noteicu.

Kristofs Hēne nomurdēja kaut ko par dabas aizsardzību un teica, lai mēs neiedomājoties, ka šis protot lidot un turpināšot vajāt fazānu gaisā. Rādijs apgalvoja, ka nekā tāda tiešām neesot iedomājies, jo Kristofs taču pat lāgā paskriet neprotot. Šī pļava vairs nebija pārplūdusi kā daudzas citas šai apkārtnē, tomēr bija vēl diezgan slapja un gluma kā piectūkstoš vardes. Taču mēs sākām līst uz priekšu kā īsti indiāņi. Velns viņu zina, varbūt mēs to putnu tiešām noķeram, es nodomāju, fazāni jau galu galā

tādas uzlabotas vistas vien ir. Piesardzīgi līdu talak, ceļgali man kļuva mikli, un ar kreiso roku iegrābos treknā, melnā kurmja rakumā. Pagaidi, tu uzlabotā vista, es domāju, virsaitis Drosmīgais Bebrs dodas uzbrukumā. Pametu ašu skatienu atpakaļ un redzēju Stipro Bifeli — Helmu — guļam zālē. Un tad piepeši pāris metru pa labi no manis atskanēja: švīks-pl ikš-plakš. Mūsu fazāns

aizlidoja, un pat ar bisi nebūtu vairs varējuši viņam trāpīt. Pietrausāmies kājās un kā apstulboti nolūkojāmies tam pakaļ. Kristofs Hēne vaimanāja par savām biksēm, kas tiešām bija notašķītas gluži raibas, un Rūdijs teica, ka mūsu plāns bijis pareizs, žēl tikai, ka viņam nebijis līdzi gaisa šautenes.

Ierāpāmies atpakaļ savā tvaikonī, un Rūdijs ar visu spēku sāka stumties, jo vajadzēja taču atgūt zaudēto laiku. Ja ar irkli prot rīkoties tik prasmīgi kā Helms, tad braukšana izskatās gaužām viegla. Es arī reiz pamēģināju, bet visu laiku pārmaiņus triecos gan kreisajā, gan labajā krastā. Krasti ir ļoti tuvu viens otram, nemaz nav iespējams tajos neietriekties.

— Varbūt tā ir mūsu laime, ka to lopu nenoķērām, — pēc brītiņa ierunājās Kristofs, — tā būtu bijusi malu medniecība vai dabas postīšana. — Brītiņu padomājis, viņš vēļ piemetināja: — Norakstīšanu varbūt labāķ salīdzināt ar malu medniecību nekā ar zagšanu. Brīnišķīgi, uztaisīsim sienas avīzi, Silvija Kālbauma uzzīmēs, ko vajag, viņa taču labi zīmē, — lai divnieki un vieninieki, tādi ar kājiņām, skrien pa mežu, bet aiz koka viens tup un tēmē ar bisi.

— Vareni, — es ieteicos, — un tas izskatīsies uz mata kā Rūdijs.

— Vai arī kā tu, ērms gatavais! — Rūdijs nikni atcirta.

Kristofs palūdza, lai mēs nestrīdoties, j— ja jau sākšot meklēt līdzību, tad vajadzēšot vēl zīmēt daudzus citus arī, un tas vairs nekur nederot, jo malu mednieki taču nemedījot kolektīvi.

— Kādēļ tu esi sācis tik traki ar to noņemties, — apvaicājos Kristofam, — esi kļuvis dievbijīgs, vai arī tev par to pasolīts ordenis?

Viņš milzīgi apskaitas un indīgi atteica:

— Beidz jel, vecīt, to visu organizē BVJ. .Ja gribi, nāc manā vietā. Kļūsti tu par sekretāru. Tu taču esi tik briesmīgi gudrs. Nāc vien. Varbūt tad ordeni dabūsi tu. Nāc un dari!

— Nu, nezinu vis, es neesmu sevišķi priekšzīmīgs un briesmīgi gudrs arī ne, varbūt palieku pat uz otru gadu, vai ne?

Pēdējo teikumu man nevajadzēja sacīt. Tādiem jautājumiem nedrīkst pieskarties, citiem uzreiz kļūst neērti, kaut gan viņiem tas ļoti labi zdnāms. Tas ir apmēram tāpat, ja kleinkājis uzceltu savu kroplo kāju uz galda un teiktu: «Starp citu, redziet, man ir kleina kāja.» Tādēļ abi kādu brītiņu klusēja, līdz Rūdijs apvaicājās:

— Vai nākamais grāvis, Oto?

— Nē, aiznākamais.

Pie aiznākamā grāvja, metrus simt tālāk, viņš spēcīgi atstūmās ar airi, tā ka laiva sagriezās par deviņdesmit grādiem tieši pret grāvja ieteku. Tad viņš izdarīja pāris spēcīgu vēzienu, un mēs ieslīdējām savā slepenajā grāvi. To viņš prata lieliski. Grāvi ūdens vēl stāvēja ļoti augstu un iesitās mazliet par malām laivā. Žagarus, ar kuriem pēdējo reizi bijām nostiprinājuši iebrauktuvi, ūdens bija aiznesis, ta ka visi gļēvie spānieši būtu mierīgi varējuši tur iebraukt. Bet labi tomēr, ka ta iznācis, jo, zarus novācot, mēs būtu izmirkuši līdz adai, un laiks patiesi vēl nebija nekāds siltais.

— Un to jūs saucat par Upes cietoksni? Jus taču esat īstie muldoņas un fantasti, mīlīši, mīlīši, — vīlies noteica Kristofs Hēne.

Es jau atkal sāku uztraukties — būtu jel mēs viņu labāk atstājuši mājās, lai dzīvojas pie saviem akvārijiem. Viņš laikam bija gaidījis ieraudzīt uzvelkamo tiltu, sarkanus plīša celiņus un pils jumpravu ar augstu cepuri un plīvuru.

— Bet tu esi memļa! — es atcirtu. Rūdijs piesēja laivu pie kāda zara, kas bija pārkaries pār grāvi, un nomurdēja, lai mēs nesākot visu no jauna, lai vācoties labāk krastā un velkot cigaretes no kabatas arā.

Diezin cik omulīgi neizskatījās vis. Zari, no kuriem bijām izvijuši alu, bija aiztraukti, iegrimuši dubļos vai gluži vienkārši satrunējuši. Tik tikko varēja samanīt, ka te kādreiz cilvēki pūlējušies. Abi saliekamie krēsli jau pašā sākumā nebija nekādi lepnie, taga/i tie šķita parak nedroši, lai uz tiem apsēstos. Zeme vēl bija mitra, apkārtējie koki melni un paplukuši. Gribētos tikai teikt, ka lapenei šī vieta vis nelīdzinājās. Kristofs Hēne izvilka no kabatas «Balkāna» paciņu un piedāvāja mums. Tas ir cigaretes ar zeltītām iemutēm un mazliet garšo pēc galda tenisa bumbiņām.

Hēne izsmēķē divas cigaretes nedēļā, es to pašu paveicu viena diena. Bet viņam jau, protams, jāpērk «Balkāns». Droši vien izdibinājis, ka tas ir visdārgākās. Viņš jau ir lāga puika, tikai pārlieku platīgs.

— Klausieties, nu, klausieties, ko teikšu, — Rūdijs sacīja, — ja mums visiem jāzvēr, ka vairs nenorakstīsim, tāpēc ka tā ir zagšana, tad Nikels varētu noīrēt laivu un atbrauksim visi šurp. Pilnā mēnesī, pusnaktī, un Nikels griezīs ap galvu beigtu kaķi. Ja tā, tad es arī piedalos!

— Kā tad, — es papildināju, — un Nike-lam vajadzētu savākt no katra pa pilienam asiņu. Tas tikai būs numurs, puikas. ITēnītis pakniksēs un sacīs: «Ar šo atklāju mūsu BVJ šāsdienas sanāksmi,» — un tad Nikelīnus teiks cēlu runu. Un, ja mēs briesmīgi uzmanīgi neklausīsimies, viņš apskaitīsies un sacīs, ka BVJ nav bērnudārzs. Tas taču ir un paliek garlaicīgi. Es ņemos droši apgalvot, ka pie ūdens gēziem gāja raibāk. Vai tu «Melno galeru» redzēji, Kristoī? '

— To nevar salīdzināt, to nemaz nevar salīdzināt, — Rūdijs atteica, — tas notika viduslaikos, un toreiz bija karš. Bet visādi citādi viņam taisnība, Hēnīt. Mums vajadzētu kaut ko izdarīt, es domāju — kaut ko noorganizēt. Ja es būtu zinājis, ka tur nekā cita nebūs, tikai sanāksmes vien, es nemaz nebūtu stājies iekšā, nudien nebūtu.

— Gan jau būtu, — es sacīju, — citādi būtu no tēva pamatīgi dabūjis.

— Apžēliņ, kāds tad manam tēvam ar to sakarš?

— Ir gan, viņš taču ir partijā — vai var-ļ būt ne?

— Skaidrs, ka ir, un, ja tu labi gribi zināt, viņš bijis arī BVJ. Bet pirms tam viņš ir iesvētīts.

— Kas tas ir? — Kristofs Hēne jautāja.

— Tā ir tāda baznīcas būšana, kur tevi iesvētī turpmākajam dzīves ceļam. Tev tas lieti noderētu, jo tu, kā redzu, es kļuvis dievbijīgs. Bet pie Rādija tēva tas numurs nevilka, skaidrs, jo viņš, redzi, tūliņ pēc tam iestājies BVJ. Ko viņi tajos laikos tur darījuši? Pajautā taču kādreiz savam vecajam.

Rudijs ar knipi iesita cigaretes zeltīto galu ūdenī, vismaz astoņus metrus — pamatīgi! un izbrīnījies paskatījās uz mums.

— Jā-ā, — novilka Kristofs Hēne.

— Tie bija īstie ūdens gēzi, — es sacīju. — Pat kūkas toreiz bija uz kartītēm. Tagad var nopirkt veselu centneru kūku. Ek, puikas, ta tikai būtu lieta: vesels centners ābolkūku vai cukurkliņģerīšu!

Rudijs pielika pirkstu pie pieres, lai parādītu, ka esmu ķerts, un smējās locīdamies. Es viņam paskaidroju, ka nemaz netaisos visus cepumus apēst viens pats, ka var taču vēl kādu paaicināt, piemēram, nākamajā sanāksmē, tikai nedrīkst pirkt lapu mīklas kūkas — kas gan pēc tam slaucīs kopā drupatas.

— Pagaidi, pag, pag, no tavas muldēšanas man iešāvās prātā doma — sarīkosim klases svētkus, tos organizēs BVJ, — sacīja Kristofs Hēne.

Šoreiz Rudijs pielika pirkstu pie pieres un norādīja uz īleni un, manuprāt, būtu varējis tikpat gardi pasmieties. Rudijs iesaucās:

— Manometr, tas ir kaut kas pavisam jauns, tavas idejas jau spēj cilvēku nogāzt no kājām, jānudicn. Un ko mēs spēlēsim? Vistiņas un pēdējo pāri — tu ar Kārlu Antonu.

— Ha-ha-ha, jā, Rūdij! Un varbūt vēl — «Kāpēc tev tik liela mute?» — «Lai labāk varētu tevi noskūpstīt!» Tas tikai bus numurs! Nesarksti, Hēnīt! To tu gan esi glauni izdomājis. Vari būt lepns.

— Jūs gan esat muļķi, caur un cauri muļķi jūs esat un runājat tikai to, ko īsais prātiņš pasaka priekšā, neļaujat man izteikt līdz galam, nevienam nekā neļaujat izteikt. Es domāju īstus klases svētkus. Ar dejām. Varbūt mums atļaus sataisīt boli, jo limonādei jūs esat jau par veciem. Es atnesīšu patafonu ar platēm. Un Margotai Zeidlerei ir brīnišķīgas lentes, visi jaunākie grāvēji. Magnetofonu paņemsim no skolas. Un nekādas vistiņas.

Man personiski dejas šķiet īstā blēņošanās, bet skaļi par to runāt neiedrošinos, jo tā īsti vēl neesmu izmēģinājis. Vēlāk var izrādīties, ka tas nemaz nav nepatīkami, un tad ir kauns pašam par saviem vārdiem. Es vienmēr briesmīgi uztraucos, ja kinofilmu vai televīzijas pārraidi dažs nosauc par ērmošanos tikai tādēļ vien, ka nekā nesaprot. Tāpēc es tikai pajautāju Rūdijam Helmam:

— Ar ko tad tu dejotu?

— Nu — ar vienu un otru.

— Bet ar (ko vislabprātāk?

— Nezinu, varbūt ar Zeidiereni, tā nav peļama.

— Tev gan ir dūša.

— Kāpēc? Vai viņa nav glīta — augums un vispār?

— Nē jau, ne, ja skatās no tās puses. Bet vai viņa vispār dejo? Var taču izjukt frizūra, bez tam viņa vienā gabalā smejas, cs nudien nezinu.

Nu, protams, vajadzēja Kristofam Hēnem iejaukties diskusijā kā ekspertam.

— Tu nekā no sievietēm nesaproti, Oto.

Ak dieviņ, ak dieviņ, cik tas ir brīnišķīgi, 1

kad šitādi tēvaiņi ņemas runāt tā, it kā paši tikko būtu nosvinējuši sudrabkāzas. Es izrausos no neērtā saliekamā krēsla, piegāju pie grāvmalas, lai viņi nevar man ieskatīties ģīmī, un mierīgi atteicu:

— Ne jau gluži tik daudz kā tu, Hēnīt, mēs jau zinām, ka tu esi Lukenavas Kaza-nova, bet galu galā pasaulē ir arī citas lietas, un es varētu jums šo to pastāstīt... —• To pateicis, aizcirti! muti kā pasta lodziņu, uz kura rakstīts: «Pagaidām slēgts». Ko tad es tā varētu pastāstīt? Gandrīz nekā. Un es jau pašā sākumā teicu: negribu. Arī tagad biju jau izteicis par daudz, tas pats izklausījās pēc muļķa lielības.

Rādijs Hclms diezgan bezkaunīgi ieņir-dzās, Hēne atmeta ar roku un sacīja:

— Neuztraucies, nevajag jau tūliņ dusmoties, pienāks laiks, gan tu arī uzzināsi.

— Nezinu, par ko tu domā, bet, ja tu domā to, tad to esmu uzzinājis jau tad, kad tu vēl stārķim ticēji, čalīt, jo es jau toreiz izlasīju doktora Neibarta izskaidrošanas, grā-

matu. Skaidrs, ka par tēvu kļūt ir vieglāk, nekā tev sapņos rādījies. Bet nebaidies, no vēstuļu rakstīšanas tas vēl nav gadījies un no bučošanās, kas tev ieplānota šim ceturksnim, arī ne. Tā ka vari nepūlēties, mani apgaismodams. Bet, ja tas tevi interesē, pateikšu, ko neesmu uzzinājis. Es, saproties, gribētu zināt, kāpēc sicvieši vienmēr sarkst un balē, kāpēc viņas mūždien dīc vai irgojas, šodien viņas apkampjas kā tādi ministru prezidenti lidlaukā, bet rīt būtu ar mieru viena otru npindēt, ja tikai zinātu, kā tas darāms. Oto Mellīzs viņam liekas skaists un Franks Sēbels apburošs vai otrādi, tur nekā nevar zināt. Un pastāvīgi viņas par kaut ko žadzina. Vai jūs varbūt to saprotat? Spriežot pēc visa, ko esmu salasījies grāmatās, varu teikt tikai vienu. Vainīgs, tā sakot, attiecīgais vecums. Vēlāk lielākā daļa kļūst itin normālas, bet tagad — uzmanību, puikas, viņas visas ir mazliet jukušas. Ir jau, protams, arī izņēmumi, jā, jā, izņēmumi ir. Bet tos jāprot atrast.

— Skuķi vien ir, — noteica Rādijs.

Rādijam vienmēr viss šķiet ļoti vienkārši. Ja viņam gadītos sastapt subjektu ar trim rokām un divām violetām galvām, arī tad viņš bez izbrīna konstatētu: «Marsietis vien ir,» — un tūliņ noorganizētu ar šo skriešanās sacīkstes.

Tas nu gan būtu joks, ja tāds marsietis piepeši uzrastos pie mums stundā. Teiksim, otrdienā. Ienācis pirmajā stundā, viņš sastaptu Nikelu; tad mums ir vēsture. Nikels varētu teikt: «Hallo, veco zēn! Vēlu jūs nākat, tomēr klāt esat, grāf Izolan. Kā klājas Marsa kanā-

Пет? Viss kārtībā, slūžas nav sabojājušās?» Turpretī Blauštoks, kuram pie mums otrā stundā ir bioloģija, jo viņš ir speciālists ne tikai matemātikā, bet arī bioloģijā, mums paskaidrotu, ka šis viesis viņu nepavisam nepārsteidz, jo pēc tā sauktās varbūtības teorijas visu iespējams aplēst. Viņš arī vienmēr esot domājis, ka marsiešiem galva ir ķermeņa augšdaļā, jo daba viss attīstoties racionāli, tādēļ maņu orgāni sakoncentrēti vienā vietā, turklāt iespējami izdevīgā. Un, ja, piemēram, Karla Antona iejautātos, kādēļ viņam divas galvas un abas violetas, Blauštoks paskaidrotu, ka tās ir sekundāras paradības, ko zinātnieki katra ziņā kādreiz izpētīs.

Ja liktenis marsietim nebūs labvēlīgs, tad Blauštoks liks viņam pie tāfeles kaut ko izrēķināt, lai pēc tam varētu sacīt, ka mēs esam vēl lielāki muļķi nekā marsieši. Droši vien tā arī ir, jo citādi taču viņi nevarētu atlidot uz Zemi. Varbūt man izdotos ar viņu iedraudzēties un viņš varētu padzīvot pie mums, ja mātei nebūtu iebildumu, un tad viņš man iemācītu pāris ļoti rafinētu paņēmienu matemātikā vai iedāvinātu neredzamu rēķināmo mašīniņu un Blauštokam aiz brīnumiem paliktu mute vaļā, es sapelnītos vieniniekus vien, dabūtu vēl divnieku uz liecības, mani nosūtītu uz matemātikas olimpiādi. Mūsu mazais direktors Menške sasauktu pagalmā visu skolu kopā un teiktu īsu uzrunu. Viņš sacītu, ka šī diena mūsu skolai ir ļoti nozīmīga un ka mums, rītdienas saimniekiem, vēl ļoti daudz jāmācās, ja gribam 2000. gadā apciemot savu draugu Unktungu — tā, proti, sauc viesi — uz Marsa.

— Vajadzētu kaut ko cilu, — es sacīju.

Noorganizēsim kosmosa vakaru vai kaut

ko tamlīdzīgu, piemēram, par to, vai uz Marsa ir dzīvība un tamlīdzīgi, mums vajadzētu dabūt kādu profesoru no Berlīnes, tas tikai būtu interesanti, kad es jums saku.

— Katrā ziņā interesantāk nekā vākt biedru naudu, — piezīmēja Rūdijs.

Kristofs Hēne uzrotīja piedurknes un ļoti ieinteresēts sāka pētīt savu jauno rokas pulksteni. To viņš vienmēr dara tā, it kā gatavotos asins spiediena mērīšanai. Tad noteica:

— Ir jau deviņarpus minūtes uz pieciem. Vīri, man jābrauc uz mājām.

Kad atkal braucām garām tai vietai, kur gandrīz noķērām fazānu, Rūdijs iespieda irkli man rokā un sacīja, lai es kādu brīdi pastumjoties viņa vietā, jo viņš gribot mazliet atpūsties, dziļš te neesot, upe taisna, gan jau es galā tikšot. Viņš apsēdās laivas priekšgalā un ar rungu, ko bija izķeksējis no ūdens, tēmēja uz neredzamām mežacūkām. Ik pa brīdim viņš iesaucās: «Paukš!» — un, ja visi šāvieni trāpīja mērķī, tad pēc divsimt metriem bija iau nolicis savu duci mežacūku. Varbūt tie bija bifeļi, kas viņu zina.

— Varam sarīkot arī ekskursiju, — sacīja Kristofs Hēne, — kāda mežziņa vadībā, iepazīties ar dzimtās puses dzīvnieku pasauli, vajadzētu tikai sadabūt laivas un uzaut gumijas zābakus. Tas būtu ļoti izglītojoši.

Rūdijs uzblieza vēl divus šāviņus bēgošajiem mamutiem vai nīlzirgiem un tad teica:

— Ek, izglītojoši — izglītoties var bioloģijas grāmatā, bet citādi man nav iebildumu, tas vispār būtu lieliski, vecīt!

(

— Vadība jā uzņemas Nikelam, viņš to var izdarīt, noteikti, man tikai iešāvās prātā doma, bet es nespēju uzņemties noorganizēšanu, nē, nē, vīri, to nu es tiešām nespēju. — Hēne tik traki uztraucās, it kā viņam būtu jāsarīko visas Lukenavas festivāls.

—— Nu, tad tur nekas neiznāks, — Rūdijs noteica, — mums par audzinātāju labāk vajadzētu Lietusmēteļa Vesniku, tam tādas būšanas patīk. Lietusmēteļa Vesniks nemaz nav slikts.

Es spēcīgi spiedu irkli un sacīju:

— Sasodīta straume! Ja mēs braucam ar Vesnika vectētiņu, tad mums vajadzīgas trīs dienas, jo viņš liks apturēt pie katra dadžu krūma, pie katras ceļmallapiņas, lai mēs vērīgāk ielūkotos dabas skaistumā. Tad tev vis nevajadzēs gumijas zābaku, bet mikroskopu, lai varētu saskaitīt ziedputekšņus. Tādā gadījumā jau labāk ar Blauštoku, viņš vismaz ir studējis biologs un to visu darīs teorētiskāk, laivā sēžot. Nu, un Vesniku par klases audzinātāju — lai dievs žēlīgs: «Ai, ai, mīļo draudziņ, ko tad nu atkal esam izdarījuši, lai nu, lai nu, gan jau es tikšu uz pēdām, jā, jā, tikšu uz pēdām, es esmu psihologs!» Un kur vēl viņa joki! «Kāds vīrs viesnīcas vestibilā atstāj lietussargu un pieliek klāt zīmīti ar uzrakstu: šā lietussarga īpašnieks ir bokseris! Kad viņš atgriežas, lietussargs ir pazudis, bet atstāta cita zīmīte, un vai varat iedomāties, kas uz tās rakstīts? Nu? Nu? Uz tās rakstīts: šo lietussargu nozaga ātrskrējējs, ha-ha-ha!» Šito joku viņš pārvedis no Anglijas tūliņ pēc pirmā pasaules kara un kops tā laika stāsta deviņas reizes nedēļā. Ja viņš vismaz sacītu vieglatlēts vai sprinteris, bet — ātrskrējējs, nu, paldies. Es esmu ar Nikelu apmierināts, tas ir mierīgs.

— Pārāk maz liekas gar mums zinis un bez tam ir tāds — negribu tieši teikt, ka rupjš, bet kašķīgs gan, lai kas notiek, tūliņ — auna piere vai embrijs, vai diezin kā vēl.

— Debils! — Rūdijs papildināja. — Jā, tādi izteicieni vienā gabalā.

Es nevarēju vien par šiem abiem nopriecāties — tādas šķīstas, baltas lilijas. Ko nozīmē likties zinis? Vismaz gar mani nevienam nav jāliekas zinis. Es neblēņojos ar sērkociņiem, negraužu nagus, nezogu dārgakmeņus, negrūžos virsū večiņām, nospļaudi uz grīdas un neesmu nekāds maziņais. Ja tā pamatīgāk ieskatās, es arī esmu tāda pati lilija, tikai ar raibumiņiem. Un loti cietu raksturu. To lai visi iegaumē. Manis dēļ nevienam nav asaras jālej. Hanniņa — ja nu viņa apraudātos par to, ka esmu palicis uz otru gadu, tas būtu, tas būtu no viņas puses ļoti mīļi vai kā nu to mēdz sacīt. Bet jādara tas nav, skaidrs. Senāk laikam būšu bijis tāds jocīgāks. Tolaik — kad spēlēju fleiti. Tad mums bija viena mūžīga rotaļa — lazarete. To lr’ja izgudrojis Haralds Vorlihs. Sitais Haralds piederēja pie mūsu — sīko bara, un viņam bija krietni pavecs tēvs, kas karā it kā šausmīgi daudz reižu ticis ievainots. Tādēļ visi bijām kā ķerti uz lazaretēm. Es vienmēr gribēju būt par ievainoto. Kad šie mani bija pastiepuši metrus trīs un pēc tam nosvieduši smiltīs un štāba galvenais ārsts kopā ar visiem sanitāriem sāka uzskaitīt manus šau-

salīgos ievainojumus, tad man no visas tiesas sametās nelāgi ap dūšu. Un, kad viņi nosprieda, ka kreiso kāju diemžēl vajadzēšot amputēt, tad piepeši jutos pagalam slims un vārgs un asaras kāpa acīs, bet man vajadzēja būt briesmīgi vīrišķīgam. Tā bija riebīga rotaļa. Kādu dienu, kad viņi taisījās man noņemt abas rokas, mums uzskrēja virsū vecais mūrnieks Kībahs. Ar savu mūrnieka ķetnu viņš man iecirta pāris pamatīgu pļauku, iespēra ar kāju pa dibenu un vēl nokliedza pakaļ, ka nākamajā reizē salauzīšot mums visus kauliņus un vēl dažus piedevām, lai tad mūs pēc tam apriņķa slimnīcā sazāģējot pēc visiem likumiem un vēlāk ar Portlandes cementu salipinot kopā, ja mēs esot tādi sivēni. Mūrnieks Kībahs bija varens vecis. Viņš mani brīnišķīgi izdziedināja. Varbūt tieši tādēļ man nav iebildumu pret Niķeļa «pagodinājumiem», ka vēl tagad bungādiņu lāgiem drebina Kībaha dusmu rēcieni. Kad Nikels mani nosauc par auna pieri, tad nav daudz galvu ko lauzīt, tad skaidri zinu, ka esmu izdarījis kaut ko muļķīgu — un cauri. Viss saskan uz mata. Un nav arī jābaidās, ka pieteikta asins atriebība uz mūžu mūžiem. Man šķiet, labāk kļūstu uz pāris minūtēm par auna pieri, un cauri, nekā visu laiku tieku uzskatīts par aklu vistu, par nabaga aklu cālīti, kuram retumis laimējas atrast mazītiņu graudiņu. Nesen viņš Jutai Marof-kei sacīja, ka šī esot visdumjākā zoss, kādu vien viņam savā garajā mūžā gadījies sastapt. Un pēc piecpadsmit minūtēm jau ielika viņai divnieku par labu atbildi.

— Nikels vismaz ir taisnīgs, — es sacīju.

— Tik vien ir kā tā kaklasaite, — piebilda \ Kristofs Hēne. Bet Rūdijs piepeši ierunājās par kaut ko, kam vispār nebija nekāda sakara ar tematu, un to pašu pateica divas sekundes par vēlu. Viņš, proti, uzsauca man:

— Uzmanies, te līkumā būs dziļāks!

Taču es jau biju iegrūdis irkli tukšumā un

tūliņ arī pats pārlidoju par laivas malu, iekritu upē un pazudu dzelmē. Ūdens, izņemot bedri, kurā es iegrimu tik precīzi, it kā tieši uz to būtu notēmējis, nebija dziļš, nebija ari pārlieku duļķains, toties briesmīgi auksts; man sametās žēl zivju — šo nabaga dzīvī-biņu. Zobus klabinādams, peldēju pakaļ laivai. Helms un Hēne ievilka mani atpakaļ. Sejas viņiem bija tik svētsvinīgas, it kā es jau būtu pa pusei beigts. Iespējams, ka viņi bija noraizējušies arī paši par savu nākotni. Tad Rūdijs iesāka:

— Vecīt, es taču tev teicu ...

— Turiet mutes! — es attraucu. Tā ir viena draņķa būšana. Māte galīgi sajuks prātā.

— Izgriezīsim tavas drēbes un sakursim ugunskuru, lai izkalst, — teica Rūdijs.

Man šķiet, viņam šis piedzīvojums sāka iepatikties, viņam tas viss likās aizraujoši.

— Izgriezt varētu, bet ugunskurs būtu tīrā niekošanās, es taču neesmu trapers, vecais, gribu tikt mājās, citādi man piemetīsies ātrā tūska vai diezin kas vēl.

Rūdijs stūmās no visa spēka, bet, kad mēs beidzot nokļuvām Lukenavas ūdeņos, es jutos kā sasaldēts filejs. Tādēļ izkāpu gabalu pirms īstās laivu piestātnes un rikšoju uz mājām pa klusākām ielām un ģimenes

lli

dārziņiem, kurus jaunas pilsētas. iedzīvotāji jau paspējuši iekopt. Skrienot kļuva siltāk,] un es gribēju tikt mājās, pirms pārnāk māte. Ja Lietusmēteļa Vesniks mani redzētu, viņš teiktu: «Skat, skat — ātrskrējējs.» Piecas minūtes uz septiņiem biju pie mērķa. Arī māte droši vien nebija vairs nekur aiz kalniem. Steigā nesapratu, kur nogrūst slapjās drēbes. Beidzot aizbāzu tās aiz zaļā plastmasas aizkara, kur māte mēdz glabāt netīro veļu. Tad ielīdu gultā. Tikko paguvu ierīkoties kā sēdkapā, kad pārradās māte. Pirmais ceļš viņai ikreiz ved uz manu istabu, tas ir tik droši kā divreiz divi — četri.

— Oto! Kas tad nu — tu jau gultā?

— Jā, man nav īsti lāgā ap dūšu, bet sevišķi slikti arī nav, vērmeļu tējas man nevajag.

— Bet tev taču japaēd.

— Nē, nē, noliec man pāris sviestmaižu virtuvē un atnes glāzi ūdens.

Visu laiku blenzu sienā un centos runāt vārgā balsī, tomēr gluži ne tik vārgā, lai nopelnītu vērmeļu tēju. Reiz sacerēju tādu pantiņu:

«Šķiršanās sāpes ir rūgtas,

Bet vērmeļu tēja vēl rūgtāka.»

Izklausās pastulbi, toties ir tīrā patiesība. Drīz vien iemigu. Ap desmitiem pamodos, jo mani mocīja briesmīgas slāpes un rīkle bija galīgi izkaltusi. Izdzēru visu ūdeni un gulēju tālāk. Gulēdams laikam arī kaut ko sapņoju. Žēl, ka neatceros un nevaru nekā par to pastāstīt. Tas bija no melnbaltajiem sapņiem, kur viss noritēja trakā ātrumā. Man gribētos

kādreiz pasapņot arī kaut ko jēdzīgu, ka tas parasti notiek grāmatās vai filmās. Es, piemēram, būtu varējis nosapņot, ka zemūdenē kuģoju pa ūdens apakšu, bet upes dibenā no vienas vietas izlikti transparenti, uz kuriem rakstīts: «Oto Hancs — Iīuncs — Hincs ir lempis», — vai kaut ko citu, tamlīdzīgu. Bet tā diemžēl nenotika.

Arī no rīta mani nepamodināja visniknais Ūdensvecis ar pļauku. Nē, tā bija māte. Pēkšņi, kā mēdz teikt, gaismiņai svīstot, viņa stāvēja manā istabā un sacīja:

— Kas tas tāds?

Man acis vēl bija miega pilnas, galvā kaut kas pasprucis vajā un zvalstījās šurp un turp, bet es tomēr atskārtu, ko viņa grib teikt, jo esmu apveltīts ar fantāziju. Tās bija manas mantas.

— Manas drēbes, — es nomurmināju, bet varbūt arī nošļupstēju.

— Tā, — māte sacīja kā drosmīga atriebēja un nāca man tieši virsū. — Ko tu esi izdarījis?

Nemaz tik ļauni neizklausās? Vai jūs maz saprotat, cik bīstami izklausās šādi vārdi, teikti platekrāna stereotonī! Mīļo pasaulīt! Man reiz viens no televīzijas stāstīja, ka teātrī, kad mēģina kādu lugu, aktieri pie dzejnieka sarakstītā teksta vienmēr piedomājot kādu drusciņu klāt, proti, tādu, ko cilvēks teiktu ikdienas dzīvē. Tad iznākot dabiskāk. Piemēram, Sillera lugā «Vilhelms Tells» viens saka Tc-llam: «Vai redzat cepuri kārts galā?» Un, lai iznāktu labi riebīgi, viņš klusībā piebilst manis dēļ kaut vai tādus vārdus: ja ne, tad nopērc brilles, vecīt. J:i, tāpat

arī manas mātes vārdos skaidri bija sadzirdama otrā — piedomātā daļa. «Ko tu esi izdarījis?» (Vai esi aizdedzinājis rātsnamu? Esi dzēris šņabi? Vai esi kļuvis par kabatzagli?)

— Itin nekal — Tagad tikai pamanīju, ka esmu aizsmacis un kakls iekšpusē pamatīgi sūrst. Bet «itin nekā» izteicu diezgan pieklājīgi, jo šajā ziņā man ir liela prakse. Sis teikums ir mans parastais aizsargvalnis.

— Aк tad nekā, bet kas tas ir? — māte jautāja, purinādama drēbes man pie pašām acīm.

— Nu jā ... — es iesaku, bet tālāk netiku. Mātes skatienā piepeši pazibēja bažas, un viņa uzlika roku man uz pieres kā žēlsirdīgais samarietis. Rokas viņai ir cietas.

— Debestiņ balto, tev, puika, taču ir karsta galva un balss pavisam aizsmakusi, tev taču ir temperatūra, puika, tu esi saaukstējies un slims! Kungs dievs!

Es žigli ieklausījos sevī un nesadzirdēju tur nekā laba, es patiesi biju slims cilvēks, vārgs un nožēlojams. Sarunas turpinājumā tas varēja lieti noderēt. No otras puses, plaši pazīstamais ūdens gēzs Oto Hincs nekad nav bijis īsti slims, kopš mūrnieks Kībahs viņu izārstēja no smagajām lazaretes kaitēm. Oto Hincs ir imūns.

— Nieki, — atteicu, — es tūliņ celšos augšā.

— Tu mierīgi paliksi gultā, es atnesīšu termometru un pēc tam parādīšu, kā aptīt kāju ikrus. Apsējus tev pašam vajadzēs ik pēc divām stundām atjaunot, kamēr es būšu darba. Tu taču to pratīsi izdarīt, Otiņ?

П4

— Es prastu stundām vīstīties no galvas līdz kājām, ja tas būtu nepieciešams, bet tas nav vajadzīgs, jo esmu vesels kā rutks.

Viņa atstiepa termometru un uz zinātniskiem pamatiem pierādīja, ka es tomēr esmu slims, jo man bija 38,5. Nekādas pretim runāšanas. Un tad mēs atkal atgriezāmies pie sākotnējiem jautājumiem.

— Kas tad īsti noticis? Tu taču esi iegāzies ūdenī? Kādas blēņas atkal esi darījis?

Vienmēr jāsaka taisnība. Vecākiem nedrīkst melot. Meliem īsas kāias. To es visu zinu. Bet, no otras puses, cilvēkiem jāprot patiesību panest. Tin dažkārt patiesība gar' un plaši jāizskaidro, lai to varētu pareizi saprast. Ja neprot pareizi izskaidrot, tad ar patiesību tā ir, kā ir. Kā iesākt? Varbūt tā:

— Mēs paņēmām laivu.

— Kam tā pieder?

— Nav ne jausmas.

— Jūs taču nedrīkstējāt vienkārši paņemt svešu laivu. Tā ir zādzība.

Daudz netrūka, ka es būtu atkārtojis Rūdīja Helma vārdus par paņemšanu aiz nepieciešamības. Tai dievs pasarga! Ieskaidrot es protu diezgan labi bet šoreiz man tas nebūtu izdevies, un māte strādādama visu laiku būtu domājusi, vai tikai viņas noziedzīgais dēls patlaban laupīšanas nolūkā nelaužas iekšā kādā bibliotēkā.

— Redzi, — es sacīju, — tas notika tā: mums bija tādac kā apvidus snēles šnrē mežā, tās rīkoja BVJ un Nikels. Nu, un tur man gadījās ievelties ūdenī, 1u jau pati redzēji.

Tas pat nebija caurcaurēm samelots. Kas par to, ka Niķeļa tur nebija klāt un BVJ nebija to rīkojusi! Vai tad tā mana vaina? Viss būtu varējis notikt arī tieši tā. Lai saka, ko grib, — patiesību var izgrozīt gan vienādi, gan otrādi.

Māte sacīja:

— Tas ir kaut kas nedzirdēts. Tūliņ piezvanīšu uz darbu un pateikšu, ka ieradīšos vēlāk. Eju uz skolu, cs viņam gan rādīšu. Skaidri pasacīšu, ko domāju. Tas ir kaut kas nedzirdēts.

Gatavojos skolotāju istabā vācu valodas

stundai. Tā šodien pēdējā stunda. Pārējās biju sagatavojis jau vakarā. Tātad pēdējā stunda. Ko mēs tajā darīsim? Parunāsim mazliet par komatiem. Komatus jāprot pareizi salikt. Komati paredzēti gan mācību, gan vielas sadales plānā. Un, kad mīļie skol-nieciņi pilnām mugursomām, kurās sabāztas tādas grūtas zinības kā vēsture, bioloģija, krievu valoda, fizika un matemātika, iesoļo pēdējā stundā, tad viņiem galvā atlikusi

vairs tikai pavisam neliela vietiņa, lai iemā-Icītos kārtīgi un lietderīgi salikt komatus. Man pretī sēdēja Blauštoks un nopūlējās atrast elegantāko atrisinājumu kārtējam sacensības uzdevumam kādā zinātnes un tehnikas žurnālā. Par to viņš saņem punktus. Blauštoks nikni sacenšas ar diviem brāļiem un tēvu, kas visi ir lieli mākslinieki rēķināšanā. Ja viņi kādu nedēļas nogali sastopas uz, laukiem tēva mājās, tad salīdzina punktus un rīko veselas konferences par to. kurš patlaban ir galvenais rēķinu meistars. Taču visgalvenā mājās ir Blauštoka māte, kas augsti mācītos vīrus izrīko dažādos darbos mājā, sētā, mežā un pļavā. Viņi visi ir spēcīgi cilvēki ar stipriem kauliem un kopumā veido ārkārtīgi interesantu ģimeni. Tātad comati. Pirmais piemērs — varbūt: «Mūsu sievietes, kas strādā jau gandrīz visās zinātnes jomās, ir svarīgs ražošanas spēks.» Es natlaban balsī atkārtoju šo teikumu, kad skolotāju istabā ienāca Rozija Suhta.

— Skaists teikums. — viņa sacīja, — skaists un patiess, jo vestibilā stāv šāds svarīgs ražošanas spēks un vēlas sastapt skolotāju Niķeļa kungu. Viņa apgalvo, ka tas esot steidzami.

— Nedzen jokus, man jāgatavojas stundai.

— Tzej pats un paskaties.

Vestibilā stāvēja drukna sieviete, gadus četrdesmit piecus veca, enerģisku skatienu, loti kārtīgi safrizēta, ar aktīvistes nozīmīti pie mēteļa atloka. Ražošanas spēks no galvas līdz papēžiem. Aizvadīju viešņu līdz nomaļākam kaktiņam skolotāju istabā un prātoju, kas gan viņa varētu būt. Viņa, šķiet, mani pazina, bet es viņu ne, un tas man sagādāja nopietnas raizes. Piedāvāju viņai cigareti, bet viņa palūkojās uz paciņu, it kā tā būtu pilna ar beigtām mušām, un dusmīgā balsī sacīja:

— Esmu atnākusi sava dēla deļ, tas, ziniet, ir Oto īīines.

— Ak tā, nu loti jauki, — es laipni atsaucos. — 7pus būtībā tiešām ir apdāvināts, turklāt viņam ir ļoti bagāta fantāzija. Man personiski pat nav par viņu ko sūdzēties, es gribēju teikt — kā priekšmeta pasniedzējam. Kā klases audzinātājam, protams, man jāsaka — nu. jūs jau pirmā pusgada liecību esat redzējusi: sekmes matemātikas un dabas zinātnu priekšmetos ir vājas, pārāk vājas — nn diemžēl gandrīz nekas nav uzlabojies. Negribu jūs iepriecināt ar nepamatotām cerībām attiecībā uz pārcelšanu, Hinca kundze. Ar to es jums izdarītu lāča pakalpojumu.

Piebildu, ka ar klases žurnāla palīdzību paskaidrotu viņai stāvokli sīkāk, bet žurnāls patlaban atrodas stunda pie skolotāia nn nav pieejams. Es runāju loti ātri un īsā brīdī izteicu daudz vārdu, jo meklēju īstos, kurus taču vajadzēja atrast. Bet apmierināts nebiju, un man sametās karsti. Nebiju pateicis nekā aplama, nebiju neko samelsis. Biiu tikai runājis kā ievingrinājies zobārsts: «Ceturtais augšzobinš jāraui ārā, jā, iā, to diemžēl vairs nesaglābsim. Un šeit sāp? Tā ?au domāju! Turiet muti vaļā, tūliņ tas mums būs rokā. Nu. nu, vēl tikai vienu mirklīti! Nekas, tās ir tikai sāpes rāvuma vietā, iedošu jums līdzi pāris tabletīšu. Divas stundas nekā neēdiet, uz redzēšanos līdz piektdienai.» Neieminējos vairs ne vārda par žurnālu, tikai noteicu:

— Ko lai darām, Hinca kundze, tas būtu gaužām bēdīgi.

Viņa neuzticīgi palūkojās man acīs un tad pēc dažiem mirkļiem piepeši sāka runāt, it kā es butu viņu pārtraucis teikuma vidū. Droši vien viņa visu laiku klusībā bija turpinājusi šo runu un manī nemaz īsti nebija klausījusies.

— Lai nu kā, bet man gan jāsaka, ka esmu sašutusi, Niķeļa kungs, — viņa sacīja. — Ir jau ļoti jauki, ka jūs to darāt kopā ar BVJ, vai ne, jauniešiem nav jāklaiņo pa ielām, tas viss ir pareizi, mani nemaz nevajag par to īpaši pārliecināt, mums darbā ir diezgan visādu gadījumu, esmu dzirdējusi patiesi bēdīgus stāstus. Tas nu viss būtu jauki un labi. Bet kāpēc tūliņ sākt ar tik mežonīgām apvidus spēlēm? Vēl nemaz nav tik silts, pat pļavas vēl nav nožuvušas. Tā jau bērni var sev galu sameklēt. Un atbildība par to jums tomēr ir jāuzņemas, jūs taču pats vēl esat pavisam jauns cilvēks. Es nemūžam nebūtu to atļāvusi, ja vēlaties zināt patiesību. Nu jūs redzat, kas no tā iznāk, es gribēju sacīt. Tagad puikam ir augsta temperatūra, viņš guļ slims un nevar iet skolā. Es tikai gribu zināt, vai jūs sūtījāt zēnu tūliņ uz mājām, kad viņš bija iekritis ūdenī. Nesaprotiet mani aplam un nedomājiet, ka man ir iebildumi pret tādām kopīgām pēcpusdienām. Pēc manām domām, jūs rīkojaties ļoti jauki, ziedodams savu brīvo laiku. Es zinu, ka skolotājiem arī ir daudz darba.

Bet visam ir savas robežas, tā man šķiet. Ja gribat uzņemties atbildību, tad jums viņi ari jāuzmana. To es, māte būdama, drīkstu prasīt. To man neviens nevar liegt.

Saki viens cilvēks! Man gribējās celties augšā, tūliņ iet turp un nosukāt šo zeniņu Hincu turpat slimības gulta. Viņš izdomājis traku pasaku, kura man jatēlo ļaunais karalis. Nē, vēl sliktāk, tā nemaz nebija traka pasaka, bet visai ticams stāsts, tikai es nederu galvenajā lomā. Un tā vairs nebija stāsta vaina, tur vainīgs biju es pats. Ak ne, esmu nevainīgs ka vesels pulks eņģeļu. Līs, protams, būtu varējis teikt: «Mīļā Ilinca kundze, jūsu dēls, kā jau teicu, apveltīts ar krāšņu fantāziju, bet šoreiz viņa fantāzija pāršāvusi pār strīpu. Varu vēlāk pieaicināt trīsdesmit divus jauniešus par lieciniekiem, kas apstiprinās, ka es viņiem vēl ne reizes neesmu sarīkojis apvidus spēles vai kādu citu tamlīdzīgu interesantu pasākumu, arī vakar ne. Augstā tiesa, es prasu attaisnošanu, jo mana nevainība* ir pierādīta.» Tā es bulu varējis sacīt, bet es to nedarīju. Ilinca kundzei bija šķitis jauki, ka es ziedoju savu brīvo laiku, un man labprāt gribējās palikt viņas acīs jaukam cilvēkam. No otras puses, man nepavisam negribējās uzkraut sev atbildību par fantāzijas apgarotā skolnieka Hinca vizināšanos laivā un ievelšanos ūdenī. Pārlaidu ašu skatienu pār garo sēžu galdu, kurš, kā vienmēr, bija nokrauts ar burtnīcu un grāmatu kaudzēm, bērnu zīmējumiem, nošu lapām, sviestmaizīšu kārbām un pusizdzertām piena pudelēm, pelnutraukiem, kuros rēgojās steigā nospiesti gari smēķa gali, palti-

kojos uz Blauštoku, kas il ka pēc komandas pacēla galvu un nekautrēdamies ņirdza man acīs. Viņš bija visu noklausījies, šis skaitļu vīriņš. Tas stāvokli nepavisam nepadarīja vienkāršāku.

Es rūpju pilnā balsī gari novilku:

— Jā-ā-ā, — un tad, cik vien savaldīgi spēdams, turpināju: — Principā es jums visādā ziņā piekrītu, Hinca kundze, un šādas apvidus spēles neapšaubāmi paredzētas manā plānā, un visam nepieciešamas savas robežās, kā jūs pareizi minējāt. Taču vakar nekas tāds nenotika, nekas oficiāls. Zēni būs sarīkojuši mazu mēģinājumu, bet man par to nekas nebija zināms. Viņiem tās, protams, bijušas apvidus spēles, citādi nemaz nespēju iedomāties. Oto taču nav melis. Man ārkārtīgi žēl, ka viņam tagad jākavē skola, jo, kā jau teicu, pašreizējā sekmju stāvoklī, kaut arī manāma neliela uzlabošanās, pārcelšana saistīta ar lielām grūtībām. Tieši šajā gadījumā ar jūsu dēlu man tā visa ļoti žēl.

Nemaz neiznāca slikti. Atkāpšanās kauja un noslēgumā pretuzbrukums vājākajā vietā. Vienīgā vaina — es taču nekaroju un negribēju karot ar šo simpātisko sievieti, sava simpātiskā skolnieka māti. Man atkal kļuva silti. Esi gan tu tālu ticis, Nikel, tu iegūsi uzvarai nepieciešamos punktus pret sievieti, kas ir turpat divdesmit gadus par tevi vecāka, divreiz mazāk skolota, bet divreiz strādīgāka.

Hinca kundze nemaz nejutās apdraudēta. Rimtā balsī — gandrīz, it kā lai mani mierinātu, — viņa sacīja:

Gan jau viņš tiks pāri. Bērnu audzinot,

ari māte izdomājas gan šā, gan tā. Vai gribat zināt, ko es puikam teicu, kad viņš pārnesa to liecību? Nekad nebiju nekā tāda no sava dēla piedzīvojusi. Vesnika kungs, kas viņu pazīst krietni ilgāk, man reiz sacīja: «Oto ir zēns ar gaišu galvu, bet viņam vajadzīga stingra roka.» Tas man skan ausīs vēl šodien. Puika dabūja pamatīgu sutu. Bet, lai viņš zinātu, kas likts uz spēles, es viņam, kā mēdz teikt, prēmijas veidā apsolīju mopēdu.

— Ak tā — mopēdu? — es mazliet izbrīnījies pārvaicāju.

— Jā, nopirkšu viņam to mašīnu. Bīstami jau ir, bet jāiet taču solī ar laiku. Ja viņam tiešām nebūs liecībā neviena četrinieka vai piecnieka, lai tad tiek tas mopēds. Tāda mums ir noruna.

Kamēr viņa sīkāk izskaidroja norunas noteikumus, man neuznāca ne ģībonis, ne gara aptumsums. Biju pavisam modrs, pilnīgi spējīgs domāt, dzirdēt un redzēt. Un tomēr es neiekliedzos: «Deg!» — vai: «Glābiet!» — un nepateicu uz karstām pēdām, ka viņa izdarījusi muļķību, ka izlikusi lamatas «tālajiem senčiem, vecmāmuļai, mātei un atvasītei» un turklāt vēl dažiem skolotājiem, kas nekā ļauna nenojauš. Šajā bedrē mēs it viegli varējām iekrist visi pa kārtai, un bedres dibenā tad norisinātos asiņains kautiņš, jo cits citam censtos uzvelt vainu par to, ka mazais Oto nedabūs ugunsratus. Un skaidrāks par skaidru bija, ka tur nekas nevar iznākt. Ja vien nenotiek brīnums. Bet tādi brīnumi notiek pārlieku reti. Tādēļ mans pienākums būtu bijis šajā brīdī iekliegties: «Deg!» — vai: «Glābiet!» Bet lā taču nemēdz darīt. Skolotāju istabā jau nepavisam. Es kaut ko atteicu, tas tiešām ir vispareizākais formulējums — kaut ko. Kaut ko puslīdz piekrītošu, puslīdz atturīgu. Tikpat labi es butu varējis novāvuļot: tidiiiti-tidiliti-tam. Vai arī pec Stefani kunga parauga piebilst: «Nevajag piešķirt mopēdam tik lielu nozīmi.» Stefani bija skolas direktors Parumā, kur es mācījos. Kad reiz kaimiņu klasē izcēlās milzu debates par pūdeļa nozīmi Gētes «Fausta», nevarīgā vecā vācu valodas skolotāja, kuru mēs saucām par Tuslera tanti, pieaicināja palīgā direktoru. Viņš bija iegājis klasē, plaši pacēlis roku ka tāds arhibīskaps un svinīga balsī iesaucies: «Nevajag piešķirt pūdelim tik lielu nozīmi!» Efekts bijis neaprakstāms. Vēlāk izrādījās, ka šis Stefani vispār nekam nav piešķīris sevišķi lielu nozīmi. Viņš aizbrauca uz Rietumvāciju un arī tur strādājot par skolotāju. Runā, ka katoļu baznīcas skola. Tas, protams, nebūtu nekāds kauna amats, mēs tikai nobrīnījāmies par izmežģīto salto, ar kuru viņš tur ielēca. To var izdarīt vienīgi cilvēks ar ļoti vieglu bagāžu, kurš nekam nepiešķir sevišķi lielu nozīmi.

— Tad nu uz redzēšanos, Niķeļa kungs, — noteica Hinca kundze un cieši paspieda man roku.

Es apjucis noraudzījos viņai pakaļ, un neviļus manā redzes lokā nokļuva Maka-renko ģīmetne, kas karājās pie durvju sienas. Sveiks, Anton Semjonovič, dižais vārdabrāli* — es noteicu pats pie sevis tā, lai atlētiskais matemātiķis Blauštoks nedzird, — tu gan būtu pavisam citādi ķēries vērsim pie

ragiem, vai ne? Bet mēs šeit strādajaiU/ atšķirīgos vēsturiskos un nacionālos apstakj ļos. Es skaidri redzēju, ka viņš aiz brillēirļ paceļ kreiso uzaci, un aši piebildu: nevajagl Anton Semjonovič, nedusmojieties, es iukošu kaut ko darīt.

Kad matē bija aizgājusi, es izrausos

no gultas, jo tiešām esmu īsts dzelzs puika, paņemu pāris mazo ķīniešu frotē dvie-līšu, kuru mātei droši vien ir savi divi simti, un vannas istaba tos pamatīgi samitrināju. Sava uķī pārkāru dviclenus pār krēslu. Tos varēšu vēlāk uzrādīt kā lielu apliekamos. Zināms, to visu izdarīju, neatstājot pirkstu nospiedumus. Es, proti, esmu lielais acu apmānītājs, «Lukenavas Fantoms». Arī māti apmānīju diezgan veikli, vienīgi neparedzēju, ka viņa nekavējoties diegs pie Niķeļa ar «darbaļaužu iesniegumu». Tā Skotlendjards viegli tiks man uz pēdām. Pienāk diena, kad pat visģeniālākais noziedznieks pieļauj kļūdu. Nu tikai jānogaida. Vārtījos spilvenos un aizvēru plakstus. Ding, dang, dong — uzmanību, sākas filma! Ja cs kādreiz par visām varām gribu atvairīt nepatīkamas domas, labprāt iztēlojos, ka skatos filmu. Izdomāju kādu stāstu un, ja vien labi uzmanīgi kon-

centrējos, sāku notikumus arī redzēt. Manā repertuārā ir krietni daudz filmu, tās vienmēr beidzas laimīgi, galvenais varonis esmu es pats. Es, piemēram, esmu izcils augstākās līgas futboiists, bet ģimenes apstākļu dēļ pārceļos dzīvot uz snaudulīgu mazpilsētiņu. Tur liekulīgi apvaicājos, vai viņi negribētu mani pieņemt apriņķa izlases komandā. Sie šaubīdamies mani nopētī, jo es izskatos pavajš, un saka: nu jā, pamēģināsim vispirms rezervē, vai ne, biedri? Un tad es iesitu vienpadsmit kastes. Visas ar kreiso kāju, neatvairāmi. Citreiz esmu Altenvicas lielhercogs un mūsu apriņķis ir mana valstība. Es, protams, esmu taisnīgs valdnieks. Nekādu klaušu, nekādas nodevu ievākšanas no zemniekiem mani ļaudis nepazīst. Ļaunajiem feodāļiem es atsavinu īpašumu un aiz-dzenu viņus uz Dukavu, un mans karaspēks uzmana, lai viņi no turienes neatgrieztos. Pārējie drīkst palikt un godīgi nodarboties ar lauksaimniecību. Es jau arī tikai tādēļ esmu valdnieks, ka feodālismā citādi nevar — kādam ir jāsēž tronī. Un tad jau labāk es nekā kaut kāds Fīlips Slinkais. Taču visas nule pārstāstītās filmas šoreiz nelīdzēja. Lente pastāvīgi trūka pušu. Uzliku rituli ar dievu filmu. Es kļūstu par grieķu dievu Hermeju, par to, kuram pie kājām spārniņi, un vienkārša zēna izskatā dodos zemes gaitās. Kad situācija kļūst bīstama, sāku taisīt trikus. Spēju pārvērsties pat par apriņķa skolu padomnieku. Bet vai tāds seno grieķu dievs prot runāt kā apriņķa skolu padomnieks vai mūsu birģermeistars Iīun-škerti Kārlis? Par to es vēl nekad nebiju padomājis. Un pašreiz negribējās. Iededzu zālē gaismu un pametu skatienu visapkārt, meklēdams piemērotu nodarbošanos. Līmēt bildītes kladē, spēlēties ar stikla bumbiņām, pazīst īkšķi — vai tas nebūtu īstās rotaļas mazajam Otulītim? Ja, tam gan. Bet lielajam Oto Hincam tas neder. Lielais Oto Hincs labak uzrakstīs vēstuli. To viņš dara gaužām reti, viņa gaišībai labpatīk tam nodoties gaužām retos gadījumos, bet pašlaik pienācis īstais brīdis. Izņēmu no mātes «Aeroport» vēstuļpapīru lādītes papīra lapu un aploksni, uz kuras redzams elegants kungs varen modernā uzvalkā. Viņš māj nopakaļ teiksmainai lidmašīnai, kas tikko pacēlusies gaisā; tas, protams, ir tīrās blēņas, jo viņa sieva vai mīļotā to no lidmašīnas redzēt nevar. Uzrakstīju sava glītākajā svētdienas rokrakstā: mīļa ITanna, izsaukuma zīme. Tad uz mirkli sastomījos, jo «mīļā Manna» pārlieku izklausījās pēc mīlestības — un turklāt vēl milzīgā izsaukuma zīme. Piepeši man uzrakstītais likās ļoti ērmīgs. Tur nu tas rēgojās kā melnā marmorā izcirsts. Pametu ašu skatienu ārā pa logu, uz griestiem, uz durvju pusi un pagultē. Kad manas ērgļa acis no jauna pievērsās vēstulei, viss bija kārtībā. Mēdz taču arī rakstīt «Mīļais Niķeļa kungs» un «Mīļā tante Kunigunde» (ja kādam ir šāda tante), un neviens nekā sevišķa nedomā. Es jau nu gan kaut ko domāju, tur tā vaina. Lai būtu kā būdams, paņēmu jaunu papīra lapu, uzrakstīju to pašu uzrunu, tikai ar mazāku izsaukuma zīmi. Un tad pēru vaļā kā apsēsts dzejdaris:

Mīļā Hanna!

Tā kā esmu apsolījis raksiit, tad nu tagad to darīšu. Atvaino, lūdzu, ja gadīsies kāda kļūda. Tas tikai aiz uztraukuma, jo pareizrakstībā un gramatikā man īstenība iet diezgan labi (2). Rokraksts ari varbūt iznāks drusku ķeburains, jo rakstu gultā. Ar veselību man viss kārtībā. Tikai, braucot ar laivu, ievēlos ūdeni, un māte uzreiz nezin ko. Kā Tev klājas? Vai Tev tagad ir kāda cita fotogrāfija? Ja ir, tad Tu gan varētu man vienu atsūtīt, ja Tev nekas nav pretim. Tā būtu laba piemiņa, jo, šķiet, mēs vairs netiksimies. Toreiz, kad. biju Šlātē, es laikam pārāk salielījos. Tas man tāds ieradums. Liekas, stāstīju Tev, ka aizlaidīšu turp ar mopēdu. No tā tiekas vis neiznāks, jo mopēdu es nedabūšu. Varētu, protams, aizsoļot ari kājām. Taču ar mopēdu nekas neiznāks — ne tādēļ, ka mums nav naudas un mēs aiz izsalkuma nevaram vakaros aizmigt. Nekā, viss ir idiotiskās liecības dēļ. Man nedrīkst būt liecībā neviena Četrinieka vai piecnieka, tikai es tiešām nezinu, kā to lai panāk. Sākumā iedomājos, ka tikšu galā. Bet nevienu neinteresē, ko es esmu iedomājies. Es patiesi mācījos, vari man ticēt. Bet nekas jēdzīgs no tā neiznāca. Akla vista ir un paliek akla vista, saka mūsu krievu valodas skolotāja. Ar to aklo vistu viņa, saproties, domā mani. Es tomēr negribu apgalvot, ka skolotāji mani neieredz. Varbūt tas ir apmēram tāpat kā daiļslidošanā, vai tu ari to skaties televīzijā? Ja uzrodas kāds nepazīstams slidotājs vai tāds, kas visu laiku bijis diezgan vārgs, tad viņš var

izgriezi uz ledus seškūrtigus rilbergerus vai kā nu viņus sauc, zelta medaļu viņam tomēr neredzēt kā savas ausis. Mans sali dziņā jums, protams, iznāca vārgs, jo es, par spīti zubrīšanai, netieku pat pie divkārša ritbergera bez tam esmu ar mieru nošķaudīties uz visām medaļām, ja vien nepalieku, uz otru gadu. Pašreiz tieši tik nelabi rādās. Nemaz nespēju īsti iedomāties, kā tas būtu. Bet nespēju taču galu galā ari iedomāties, ka reiz man būs jāmirst.

Šajā vietā es apstājos. Sirdī jutos pamatīgi aizkustināts. Vē! mazu drusciņu, un es būtu varējis slacīt vēstuli ar īstām asarām. Man radās patiesa līdzjūtība pret šo atstumto zēnu, kuram tēvs ir Kanādā un māte brūnogļu raktuvēs un kuram jāvelk dzīvība, pārdodot sērkociņus, bet neviens sasodīts zvaigžņu dālderis netaisās krist no debesīm. Un cilvēki pret viņu izturas bargi un ļauni. Gribēju jau celties kājās un aplūkot savu cēlo, bālo vaigu, taču pēkšņi man atausa gaisma, ka tas viss ir tikai tās pašas kādreizējās lazaretes rotaļas paveids. Tādēļ es šajā vietā iespraudu nelielu pauzi pārdomām un skaļi noteicu: — Mēsli! — Pēc tam atkal varēju rakstīt tālāk.

5is salīdzinājums iznāca vēl vārgāks par iepriekšējo, tādēļ labāk izbeigšu. Tikai, zini, man būs kauns kā otrgādniekam Slātē rādīties. F.s vēl nezinu, ko iesākšu, jo skolā arī negribētu vairs rādīties. Varbūt pāriešu uz ielu aptīrīšanas kantori, tad, iespējams, man nedēļas nogalē kādreiz aizdos ielu slaukāmo mašīnu ar sukām, tajā varēšu aizlaist uz

Slāti. Šoseja ari pie viena tiktu notīrīta. Mūsu skolā ir viens vecs skolotājs, kuru mēs saucam par Lietusmēteļa Vesniku, jo viņam gandrīz vienmēr ir mugurā lietusmētelis. Sim Lietusmēteļa Vesnikam ir dažādi izteicieni, kurus viņš mums dažkārt noskaita. Viens ir latīniski un vācu mēlē nozīmē: nevis skolai, bet dzīvei tu mācies. Mūsu klases audzinātājs Nikels šad tad mēdz teikt: «Ne jau. tāpēc ļums jāmācās, jefiņi, lai vecajam Niķeļa kungam sirds aiz priekiem palēktos, bet tādēļ, lai pašiem vēlāk kaut kas būtu galvā, — varbūt jūs beidzot sāksiet to apjēgt?» Vai arī mūsu direktors Menške: «Jūs taču, mīļie draugi, esat rītdienas saimnieki, bet rītdienas nams būs sarežģītāks un izvirzīs katram atsevišķam cilvēkam augstākas prasības. Tādēļ jums jau šodien jāsāk pamatīgāk ēvelēt skolas sols.» Vai zini. ko? Man tagad lāgiem uznāk tādi filozofiski brīži, kad liekas, ka viņiem ir taisnība, jo viņi visi ir tik izglītoti un tādi patiesības cienītāji, tādēļ an tur nav nekā īpaši jocīga. Es tikai gribēju teikt: reizēm es pat atzīstu, ka viņiem ir taisnība. Tā ir zināma atšķirība. Kā tas izskaidrojams? Laikam tādēļ, ka stāvu pie sliekšņa. Vēl neliels grūdiens, un es pārvelšos tam pāri un ietenterēšu tā sauktajā dzīvē. Atkal jau tāds kā salīdzinājums, bet nav slikts, lai paliek. Kad es tenterēšu ārā pa durvīm, tur nudien, neviens nestāvēs goda sardzē un nepiedāvās man izvēlei dažādus ģenerāldirektora amatus. Ja nav pieklājīgas skolas beigšanas apliecības, tad ar labajām mācekļa vietām ari čābiski. Tad jāiet tur, kur citi negrib. Tādēļ ka galviņā nav iekšā. Uzreiz redzams.

ka Lietusmēteļa Vesnikam taisnība. Kaut ari viņa teiciens īstenībā ir latīniski. Senāk es dažu labu reizi prātoju, kādu arodu izvēlēties. Vienu laiku gudroju kļūt par zootehniki. Avīzē bija rakstīts, ka zootehniki esot vaja-1 dzīgi. Es, muļķisbiju iedomājies, ka zootehniki apgriež leduslāčiem nagus vai kaut ko tādu. Blauštoks man visu apskaidroja. Zootehnikis ir tāds kā agronoms, tikai lopiem. Tu droši vien pati to būtu zinājusi, vai ne? Blauštoks toreiz vēl sacīja, ka govis esot tikpat interesantas kā leduslāči. Var jau būt, un man vajadzētu par to vēl padomāt. Tomēr, man šķiet, viņš sacīja arī kaut ko par tehnikumu. Esmu kādreiz gribējis kļūt arī par skursteņslauķi, mežzini vai radiomehā-niķi. Nemaz nesmejies. Fizikā man gan arī neiet spoži, tomēr es kopā ar Hēni samontēju kabatas radioaparātu. Pēc tam nevarējām vienoties, kuram aparāts paliks, un katrs pievāca atpakaļ savas sastāvdaļas. Tās man tepat mājās mētājas. Ja gribi, es to sameistarošu no jauna un nosūtīšu Tev pa pastu. Vēlējos kļūt arī par grāmattirgotāju un par pulksteņmeistaru. Bet, tiklīdz parādīšos ar savu izcilo astotās klases diplomu — devītajā tad nemaz nebūtu vajadzējis iet —, tā atkal tiekas nesanāks. Var jau, protams, vēlāk izķepuroties vakar skolā. Mūsu klases audzinātājs Nikels māca arī vakar skolā un stāsta, ka puiši, kas agrāk skolā nav gribējuši mācīties, ejot uz turieni pirms maiņas un brīvprātīgi mācoties kā traki trīs stundas no vietas, lai kvalificētos un saņemtu apliecību par desmito klasi. Pēc tam viņi varēs studēt.

ICO

Es atkal apstājos, jo pašam jau kļuva baigi no gara penterējuma. Iznāks īsta filmu vēstule, kuras vienmēr tiek pusbalsī lasītas priekšā, lai skatītajiem arī būtu kāds prieks. Sapratu, kādēļ tā noticis. Gribēju Hanniņai uzrakstīt vai pavēstīt kaut ko noteiktu, taču īsti neuzdrošinājos, tādēļ iznāca garais, nesakarīgais stāsts. Tas droši vien ir par iemeslu, kādēļ dažas grāmatas ir briesmīgi biezas un tikpat nekam neder. Neko glābt vairs nevarēja, vēlreiz visu sākt no jauna negribējās. Atlika vienīgi uzrakstīt nobeigumu, kā pieklājas.

Tā kā sāk jau krēslot, tad beigšu vēstuli un likšu zīmuli nost. Varbūt Tu man kādreiz atrakstīsi, ja varēsi brītiņu tam atlicināt. Es priecātos kaut ko uzzināt par Tevi. Paliec daudzkārt sveicināta, un pasveicini, lūdzu, no manis ari savus cienījamos vecākus.

Oto.

Nekāda krēslošana, protams, vēl nebija manāma, turklāt mēs esam pieslēgti Ziemeļu elektropievades tīklam un precīzi maksājam elektrības rēķinus, bet, tā ka nedrīkst vēstulē teikt: man vairāk negribas rakstīt, nekas jēdzīgs nenāk prātā vai nav vērts, — tad jāķeras pie šādām izrunām. Atlaidos gultā guļus, izstiepu rokas un kājas un pēc melodijas «Svābu vilcienā» nodziedāju savas skaistās vēstules pēdējos divus teikumus. Esmu konstatējis, ka pēc šīs melodijas var izdziedāt gandrīz visu. Tikai patskaņi jāpastiepj vai jāaprauj. Pēc vajadzības.

LūDzu ienākt, ja neesat drēbniek-; meistars ar rēķinu, — aicināja mans šefs, kolēģis direktors Menške, tikko biju pieklauvējis pie viņa durvīm. Likās, it ka viņš būtu mani gaidījis. Viņš sēdēja savā mazajā direktora kabinetiņā aiz apkrauta rakstāmgalda un lasīja biezu hektografētu rakstu. Nemaz sevišķi nepiepūloties, varēja redzēt, ka viņam ir arī šis tas cits, ko darīt, ne tikai gaidīt ierodamies samulsušu kolēģi — skolotāju Antonu Nikelu.

— Neesmu drēbniekmeistars, tikai skolmeistars, — es atteicu.

Viņš piemiedza vienu aci, pamirkšķināja man un sacīja:

— Skolmeistars! Jūs, jaunie švīti, esat varen iedomīgi. Ja jau tu esi tik sasvilis uz goda nosaukumiem, tad saukā sevi manis dēj par kandidātu vai skolotāja amata reflektantu. Esmu dzirdējis, ka tu pēdējā laikā stiepjot stundas līdzi nūjiņu. Vai gribi atjaunot miesas sodus, vai arī tas ir tavs maršala zizlis?

— Tikai rādāmais irbulis, — es miermīlīgi atbildēju. Tomēr sanāca dusmas, ka viņš jau

pamanījis manu jaunāko kaprīzi. Turklāt nebiju nācis runāt par nūjiņām. Menške pamāja.

— Saprotu, tavs draugs Blauštoks ari stundā velk mugurā baltu dederona uzsvārci, lai nenobārstītos ar krītu. Jūs laikam būsiet abi noskatījušies vienu un to pašu filmu. Bet, kamēr jus neierodaties stundas talāra un beretē un nesākat mācīt vielu latīņu valodā, man iebildumu nav. Galvenais — dabūt no skolēniem āra visu, kas viņos slēpjas. Dabūt ārā visu kā no galvas, tā no rakstura, ja tur pastāv kāda atšķirība.

— Pareizi, — es atsaucos, — tieši tādēļ esmu ieradies šai svētajā vietā.

-— Nu, nu?

— Tas patiesībā ir pagarš stāsts, kura ideja īsumā ir tada, ka Jaunības svētkos runāt nevarēšu.

— Tā. — Viņš rūpīgi salocīja hektogra-fēto dokumentu un kārtīgi novietoja to uz papīru grēdas pa kreisi. Es izlasīju, ka tur ir runa par norādījumiem un rīkojumiem ārstniecības augu vākšanā. Manu dieniņ, viegli tādam direktoram vis nav.

— Man šķiet, ka to pagaro stāstu es aptuveni zinu, bet par ta ideju varam parunāt. Paraudzīsimies, vai neizgudrosim, kā savilkt galus kopā.

Neizliecies nu, it kā tu būtu Ļeņins, es nodomāju. Daudz vienkāršāk tev būtu noklausīties manu paziņojumu, uzdot runāšanu citam, un miers mājās.

— Es teiktu, ka stāsts, vismaz nesaīsinātajā izdevumā, sākas ar abiturientu Nikelu, un šādos gadījumos vienmēr jāturas pie pilnā izdevuma. Tātad, abiturients Nikels, jauns cilvēks ar daudzām idejām, labprāt gribēja kaut ko studēt. Tas viņam pa spēkam, un tas ir labi. Vispirms viņš sīki izpēti visas iespējas. Kādas tās ir? Teoloģija? Ak nē, tas abiturientam Nikelam neder, diezgan eleganta profesija, bet tur tomēr laikam nepieciešama dievbijība. Un abiturients Nikels nav pat iesvētīts. Pareizi?

— Pareizi.

— Labi, iesim tālāk. Lauksaimniecība? Nē, tikai ne uz laukiem. Bet lūdzu — ģermā-nists ar diplomu. Iespējas zinātnē un pētniecībā, izdevniecībās un redakcijās. Vācu valoda un literatūra. Nav slikti. Kuģu elektrotehnika? Dievs pasarg, pārāk tehniski. Orientālistika? Kas tas tāds? Austrumu valodas un kultūra. Mīļo pasaulīt, kā tikai tur visa nav! Tur ietverta arabīstika, japanolo-ģija, iranistika un vēl citas «istikas» un «oloģijas», zinātne par ķīļu rakstiem, hieroglifi. To katrs vis nespes. Tas ir kaut kas abiturientam Nikelam. Uz turieni viņš aizrakstīs. Tiem ļautiņiem var līdzēt. Vai tā bija?

— Apmēram tā, tu vispār ļoti labi šajos jautājumos orientējies.

— Kolēģis Veinlands man reiz aizdeva augstskolu prospektu, un es to studēju tieši tāpat ka abiturients Nikels. Nē, tomēr ne tieši tā; kad es to šķirstīju, biju jau divpadsmit gadus nostrādājis par skolotāju, un, ja tādā vecumā dabū šādu grāmatiņu rokā, tad uz vairākām naktīm miegs pagalam. Japano-1 о ģ i j а! Zinātne un p ē t n i e c ī b а! Tas nabaga skolmeistaram iedzeļ līdz pašai sir-

dij, mīļo Anton Antonovič. Un tad tu sāc pie pirkstiem skaitīt, cik mazgadīgu zaglēnu, klaidoņu un melkuļu tu ar lielām mokām esi izvedis atpakaļ uz pareizā ceļa, padarījis par krietniem cilvēkiem. Cik to gadā sanāk — nulle, komats, astoņi vai nulle, komats, deviņi? Ai, cik lielisks arābu valodu zinte-nieks, cik brīnišķīgs hidrobiologs būtu no manis iznācis! Dieva laime, ka aprēķins nav īsti precīzs. Proti, pēc zināma laika tu skaidri apjēdz, ka neesi pareizi rēķinājis. Nulle, komats, astoņi norāda tikai kosmosa lidojumus. Un nulle, komats, astoņi vienam cilvēkam gada laikā ir pieklājīgs rezultāts, īstais darbs norit tepat zemes virsū. Te tu savāc savus augstos rādītājus. Vari mierīgi skaitīt klāt talantīgos un teicamniekus, neapstrādātos dimantus, kas tikai vēl mazliet jāapslīpē, lai mirdzētu, jo mirdzumu taču tiem piešķir tu. Tāpat jāpieskaita arī viduvējie, jo tu tomēr esi padarījis viņus gudrākus. Arī izdevniecības darbiniekam vai profesoram, man šķiet, nekas nenāk bez pūliņiem. Pats no sevis nemirdz nekas. Tā tev jārēķina. Un pēc tam tāds skolmeistars kā es var mierīgi lasīt humanitāro un tehnisko augstskolu prospektus. Viņš apmierinājumā paberzē rokas, jo redz, cik daudz svētīga darba var paveikt. Tas nu viss tāpat vien, starp citu. Mēs novirzāmies no stāsta. Ret varbūt ne? Tas tev labāk zināms, Anton Antonovič. Abiturients Nikels uzrakstīja iesniegumus un biogrāfijas un paziņoja ģermānismiem un orientālistiem, ka labprāt iegūtu viņu diplomus. Orientā 1 isti viņu noraidīja tūliņ. Tiešais iemesls man nav zināms,

taču varu iedomāties, ka sevišķi liels studentu skaits viņiem nav vajadzīgs. Ģerrnā-nisti paziņoja, ka uz diplomiem šajā gadā cerības neesot liekamas, bet skolotāji — skolotāji gan esot vajadzīgi, tādēļ viņi ieskaitījuši abiturientu Nikelu kursā, kur apmāca vācu valodas un vēstures skolotājus vidējām klasēm (tiesības mācīt no piektās līdz desmitajai klasei). No šādas informācijas abiturientam Nikelam kļuva briesmīgi skāba dūša. Tā bija?

— Vispārējos vilcienos — jā. Sākumā gan bija runa par vācu valodu un vingrošanu, bet cs viņiem aizrakstīju, ka vieninieku vingrošanā esmu izcīnījis ar lielām mokām, un lūdzu uzņemt mani citā kursā.

— Labi, tas mūs aizved līdz punktam, kad abiturients Nikels jau ir apsvēris, ka labāk pedagoģijas studijas rokā nekā ķīļu rakstu gudrības kokā.

— Pareizi, — es atteicu, — bet riu vari beigt. Tālāko tu tikpat nezini.

— Kādēļ ne? Viss tālākais ir gaužām vienkāršs, tīrā bērnu spēlīte. Nedrīkstam vienīgi aizmirst no šā brīža runāt par studentu Nikelu. Students Nikels aizbrauc uz augstskolu un nosolās: pagaidiet, gan jūs pieredzēsiet, kas es par vīru, jūs man vēl skriesiet pakal ar savu diplomu. Vispirms viņš pavingrinās pīpes sūkšanā, valkā nagliņbikses vai džinsus, pasit padusē mapīti un uzrunā savus draugus par komilitoņicm. Viņš studē loti centīgi un lasa ērmotas, senlaicīgas grāmatas. Taču pamazām tas viss pāriet. Neviens viņu neatklāj, neviens neskrien ar diplomu viņam pakaļ. Līdz lielajam romānam, kuru gribēja rakstīt, viņš arī vēl nav ticis. Students Nikels atskārst, ka viņam laikam tomēr nebūs dotību kļūt par slavenu literatūras pētnieku vai vēsturnieku. Tad viņš atkal atceras, kādēļ īsti tur atrodas. Viņš kļūst par skolotāju. Lūdzu, vai tad tas nav nekas? Tas ir ļoti daudz. Tas ir... Un viņš izveido modeli. Pats vēl nesen bijis skolnieks, viņš pazīst daudzus skolotājus. Bet tas nekam neder. Viņš visu darīs pavisam citādi. Viņš konstruē burvīgu pludlīnijas modeli ar dažādiem sīkiem izgreznojumiem. Viņš būs gudrs, taisnīgs un stingrs, turklāt biedrisks un asprātīgs. Sad un tad viņš saviem padotajiem iemācīs mazliet vairāk, nekā paredzēts mācību plānā, jo nenāk taču no kaut kāda skolotāju semināra, bet no slavenas unversi-tātes. Dažas mazas ekstravagances viņš gan arī atļausies, varētu taču, piemēram, nēsāt pastāvīgi līdzi slaidu bambusa nūjiņu.

— Metīšu to prom.

— Ko nu steigsies, tūliņ jau būsim galā. «Velns parāvis,» iesaucas students Nikels. «Jācer, ka drīz būs eksāmens!» Un, kad eksāmens pieveikts — ar vidēji labiem rezultātiem, starp citu, — viņš nepavisam necenšas aizlavīties no Mātes — tautas izglītības un paslēpties aiz smalkāka rakstāmgalda. Viņš nostājas sadales komisijas priekšā un saka: «Sūtiet mani pie eskimosiem, dārgie draugi!» Tas, kas runā šos vārdus, jau ir skolotājs Nikels. Bet, tā kā Vācijas Demokrātiskajā Republikā eskimosu nav, viņu atsūta uz Lukenavu. Nu vajadzētu pludlīnijas mašīnu palaist pirmajā braucienā. Bet, ak vai! Kas tajā sācis grabēt un čīkstēt?

— Mazie zosulēni salmu gubenī, — cs nīgri atcirtu.

Bet viņš to nelikās dzirdam un skaitīja pie pirkstiem:

— Sanāksmes, sēdes, ziņojumi, analīzes, vecāku apmeklējumi, vecāku sapulces, vecāku aktīvs, šefības brigāde, klases žurnāls, kurš — kā skolotājs Nikcls droši vien būs dzirdējis no mūsu kolēģa Gabriela Butera mutes — ir skolotāja darbības spogulis. Un tad vēl uzrodas sirmais direktors, skolas vectētiņš, virsskolmeistars, un prasa, lai skolotājs Nikels teic runu ar vadlīnijām dzīvei — bez poētiskam gleznām, balstoties vienīgi uz skarbiem faktiem. Tas nu skolotājam Nike-lam ir pāri par mēru, viņš ieskrien direktora kabinetā un kliedz: «Nē, es ar jums vairs nespēlējos!» Diezgan raibs stāsts, bet nekā sevišķi jauna tajā nav. Kur lai es tieku pie jauniem stāstiem, kad man ir pārpārēm darba ar «Norādījumiem ārstniecības augu vākšanā», ar uzsaukumiem «Neļaujiet bērniem rotaļāties ar uguni!» un rīkojumiem, ko darīt, ja atrod nesprāgušu kara laika munīciju. Stāsts nav ari garš un norisinās ļoti ātri. Dažam pat apreibst galva, tur tas joks. Zinu vienu otru mūsu apriņķī, kas bija pagalam apjukuši, kad pirmoreiz atjēdzas Altenvicā vai Bobelicā. Piemēram, Neiberts, apriņķa konsultants vēstures jautājumos. Tātad zinu visu gluži labi. Taču par nobeigumu mums jāaprunājas sīkāk. «Es to nedarīšu, un cauri» — tāda atbilde neder. Sur tur varbūt gadās, ka runas paliek neteiktas, bet pie mums tas nenotiks. Tad tev jāmin nopietnāki iemesli — varbūt tu stosties vai tevi moka hroniskas žagas?

— Nē jel, nē, — es atteicu, — pamats liesām vairāk meklējams psihiskajā jomā. Vakar mani apciemoja Hinca kundze, manas klases Oto Hinca māte.

Menške mani pārtrauca:

— Oto Hincam vajadzētu valkāt brilles, viņš ir tuvredzīgs, bet viņam laikam tas neliekas pietiekami šiki. Viņš ir no tiem zēniem, kas prot iemeistarot radioaparātu sviestmaižu kārbā. Man savu mūžu pat ar nieka pūķi bija tīrās mocības, — kā tev?

— Vārgi, — es atbildēju, pēc tam pastāstīju, kādēļ Hinca kundze bija atnākusi un kāda situācija ir viņas dēlam. Kad biju beidzis, viņš sacīja:

— Briesmīgi jauki. Un man tu to pavēstī piecas minūtes pirms divpadsmitiem. Ja puika paliks uz otru gadu, tas kritīs uz tavas sirdsapziņas — to taču tu saproti? Kaut kas, protams, jādara. Nodibināsim goda komiteju un apspriedīsimies vēl šonedēļ pat. Mums jāpieaicina kolēģe Kunšusa un tavs draugs Blauštoks. Un Kreibels. Kreibels ;r slīpēts. Tikai nenodosimies pārspīlētām cerībām. Brīnumdari mēs neesam.

Kad es gargabalnieka solī jeb vilka riksī diedzu pāri skolas pagalmam, Margota Zeidlere un Kristofs Hēne jau stāvēja pie ārdurvīm un varen uzjautrinājās.

Kas viņiem nekaitēja smieties, viņiem jau nevajadzēja palīdzēt Zivju Nēimanim noķert izbēgušo kanārijputniņu, viņi jau varēja atnākt laikā.

— Paskat, vecīt, tu arī klāt! — iesaucās Kristofs Hēne, it kā es viņu būtu uzaicinājis uz satikšanos, un Margota Zeidlere piebilda:

— Speries tikai iekšā un neaizmirsti atvainoties, šie gaida, divas reizes jau apprasījās pēc tevis.

— Jā, jā, — es elsdams atteicu, — man taču vajadzēja to kanāriņu ... — un zibenīgi iešāvos iekšā.

Pie skolotāju istabas stāvēja Nikels un smēķēja. Es gaidīju, ka nupat nojuks zibens un pērkons, bet viņš nebilda ne vārda un pat galanti atvēra man skolotāju istabas durvis. Istabā sēdēja direktors Menške, Kunšusa jaunkundze un Kreibela kungs. Kreibels mums agrāk mācīja matemātiku. Viņš ir nejauki viltīgs un prot savilkt īstu velna ģīmi, tomēr visu nokārto ļoti klusi. Viņa Jaunākais vārds ir «zēn». Pametis skatienu pulkstenī, viņš klusi noteica:

— Mēs, mīļais, gaidām tevi jau vienpa-dsmitarpus minūtes.

Kunšusa jaunkundze, kas sēdēja blakus Blauštokam, nikni paraudzījās uz manu atlētisko augumu un durstīgi, it kā ar asiem duncīšiem mēles vietā ierunājās:

— Un turklāt tik nekārtīgā apģērbā, būtu jel kaunējies!

Tā nu patiesi bija lieliska sagaidīšana ar militāru goda sardzi un salūtšāvieniem, nu tikai man vēl vajadzēja izteikt atzinību komandierim, un diplomātiskās sarunas varēja sākties.

Direktors Menške izbrīnījies nogrozīja ^alvu un sacīja:

— Brīnums, Oto, brīnums gan — brilles tu nevalkā, lai būtu skaistāks, bet par caurumu kreklā nekaunies. Ja tava māte to- redzētu!

Es neticīgi paraudzījos uz savu kreklu — melnbaltrūtaino flaneļa kreklu, ko labprāt velku mugurā, jo pats sev tajā šķietu liels un spēcīgs. Tiešām, kreisajā sānā bija nejauks ierāvums. Te nu bija — Zivju Neimaņa un viņa nejaukā Hanzija dēļ mans glītākais krekls pagalam. Nekādu labo iespaidu tas droši vien neradīja. Es jau zinu, kā to mēdz uztvert: necienība pret augsto tiesu un tā tālāk. Bet tā jau nemaz nebija, kur nu necieņa, man vienkārši neveicās. Pretstats necienībai laikam ir cienība. Jāsaka, es pret viņiem tiešām izjutu cienību. Blauštoks, piemēram, ir skolots divās zinātnēs. Pirmām kārtām, viņš rēķina tā, ka galva kūp, tad noskan zvans, un viņš pārvēršas par visādu zālīšu zinātāju, kas bērtin ber tādus nosaukumus kā pļavu ķērsa, purenes, ranunculus un tamlīdzīgi. Nav viegli visu saprast, ko viņš stāsta, bet zināšanas viņam ir pamatīgas. Kreibelu ir vieglāk saprast.’Tam viss iet kā pēc puksteņa: pirmā darbība, otrā darbība, kopsavilkums. Kaut kas nav skaidrs? Nāc pie tāfeles — tā un tā, un tā, vingrinājuma uzdevums. Liekas, tāpat viņš iedala pat vārdus, ko runā. Viņa stundās bieži nāk stu-: denti un citi skolotāji, jo no viņa var pamā-I cīties. Kreibels vienmēr ir tā apģērbies, it

140

141

kā viņam tūliņ vajadzētu iet uz operu. Tādu nevar necienīt. Nikels arī šo to zina; visvairāk es brīnos par to, ka viņš prot paskaidrot, kādēļ kāds dzejolis ir kaut ko vērts, tas ir — kādēļ tas ir skaists. Es vienmēr tiku domājis, ka tas nav iespējams, ka to var tikai izjust. Bet Nikels ņem un visu izskaidro. Drusku jau ir gan jāpapūlas. Piemēram, tā sauktā sinestēzija: krāsām ir skaņa un skaņām ir krāsa. Viss skaidrs, tas tikai jāapjēdz. Ar Kunšusa jaunkundzi mēs esam, kā mēdz teikt, kara stāvoklī. «Kaunies jel, aklā vista!» — un tā tālāk, bet kā godīgs cīnītājs un cēls ūdens gēzs esmu spiests viņu cienīt, nav jau man tas jādara tā, lai visi redz. Reiz mūsu skolā viesojās padomju delegācija, un Kunšusa jaunkundze vadāja to pa skolu un krieviski visu paskaidroja. Valoda viņai plūda kā tāds Volgas ūdenskritums, un visu laiku bez vārdnīcas, tas kaut ko nozīmē! Es Sacīju:

— Lūdzu, atvainojiet, nebiju pamanījis, tas droši vien noticis nupat, kad es palīdzēju Neimaņa kungam notvert kanārijputniņu, tādēj arī mazliet nokavējos.

— Vienpadsmitarpus minūtes, — Kreibels atkārtoja.

— Kas par kanārijputniņu? — noprasīja Nikels. — Kas par Neimaņa kungu?-Vai tu atkal sāc sapņot?

— Nē, nē, — iejaucās direktors Menške, — viņš domā Zivju Neimani, vai ne, tam aiz veikala esot vesels krātiņš.

— Audzētava, — pārlaboja Blau.štoks, — divpadsmit serinus canarius dažādās formu un krāsu niansēs, kuri, kā zināms, atšķiras no parnatsugas.

Kunšusa jaunkundze uzmeta viņam apbrīna pilnu skatienu, Nikels sāka ņirgt, bet Kreibels piesita ar pirkstu pie sava lielā, plakanā rokas pulksteņa un klusi sacīja:

— Tas, protams, ir interesanti, kolēģi, bet vajadzētu tomēr sākt, varbūt vēlāk atliks brīvs brīdis pārrunām par kanārijputniņiem.

— Tūliņ, — sacīja direktors Menške. — Vai tu, Oto, to putniņu noķēri?

— Jā, jā, kokā. Zivju Neimanis — Neimaņa kungs lejā spīdināja spoguli, un es viņu satvēru no aizmugures.

— Balva par godkārību, — noteica Nikels.

Direktors Menške sacīja:

— Nu jā, fakts, ka skolnieks Oto Hincs liek pieciem skolotājiem, kuriem ar viņu pārrunājami svarīgi mācību jautājumi, turpat ceturtdaļstundas gaidīt, lai zivju veikala vadītājam palīdzētu noķert kanārijputniņu, kas, protams, pats par sevi ir labs darbs, vēl vairāk iezīmē grūtības risināmajā problēmā. Kā mēs piedabūsim skolnieku Hincu sadalīt savu uzmanību taisnīgi un lietderīgi starp skolu un putniņu ķeršanu? Es to domāju vispārējā nozīmē — vai tu, Oto, saprati, ko gribēju teikt?

— Es, es nezinu, — atbildēju. Varēju gan iedomāties, uz ko viņš tēmē. Kas ir skola, to zina katrs, un ar putniņu ķeršanu viņš domā visu pārējo: regates, upes cietokšņus un ūdens gēzus, vēstuļu rakstīšanu, radioaparātu būvēšanu, romānu lasīšanu, atlanta un konversācijas vārdnīcas šķirstīšanu un simt citu nodarbību. Tādā virzienā. Varēju to it viegli iedomāties, tomēr labāk atbildēju «Es nezinu», lai jau izskaidro.

— Paklausies, Oto — direktors Menške turpināja, — mēs te esam sapulcējušies, lai tev palīdzētu. Tu pats zini, ka palīdzība tev nepieciešama. Klases audzinātājs Niķeļa kungs par tevi ļoti noraizējies, un mēs labprāt gribam viņam iet talka. Bet, tā kā mēs neesam nekādi brīnumdari, tad mums te visiem kopīgi jāapsver, kas iesākams. Māte tev esot apsolījusi mopēdu, vai tas tiesa?

— Jā, tā viņa teica, ja viss būšot kārtībā.

— Vai tad viss ir kārtībā?

— Es nezinu.

Kunšusa jaunkundze pārlaida skatienu visiem klātesošajiem un sacīja:

— Iespējams, ka kungam materiālā ieinteresētība ir par mazu; ja skola vēl piesviestu klāt «Vartburgu», tad varbūt kaut kas iznāktu?

Nabaga Oto, es nodomāju, patīkamā daļa nu beigusies. Tūliņ viņi sadabūs nestuves, uz kurām tevi izstieps ārā.

Direktors Menške nokremšļojās un teica:

— Tu diezgan daudz klaiņo apkārt, Oto, un droši vien zini lielo koku Vecpilsētā pie pulksteņmeistara Hušto mājas. Vai tā ir liepa, kolēģi Blauštok?

— Goba, proti, pļavu goba. Ulmus car-pinifolia.

— Tātad — goba. Tu to koku zini, Oto?

— Jā.

— Vai tu būtu ar mieru tajā uzrāpties — bez redejkāpnēm, virves un ķekša, teiksim, par simt markām?

— Nē.

— Kādēļ nc?

— Tur taču neviens neliek augšā, tas nav iespējams.

— Jā, jā, — noteica direktors Menške, — tā, redzi, ir. Man gribētos, lai tu pagaidām to mopēda būšanu pilnīgi izmestu no galvas. Prēmijas ir labs pasākums, bet, ja mērķis nosprausts par augstu, tās cilvēku var novest pie gala. Tad viņš, nabags, sēž zem koka un raud rūgtas asaras to simt mārku dēļ. Drausmīgi. Savelkot visu kopā, teikšu: nav vairs runa par mopēdiem, «Vartburgām» vai simt markām, bet gan par tavu pārcelšanu uz nākamo klasi. Vai tev šķiet, ka ir vērts papūlēties — ne cita iemesla, bet tikai pašas pārcelšanas dēļ? Nu tikai nesāc jūsmīgi kliegt, ka labosies un ka skola ir brīnišķīgākais iestādījums pasaulē.

Viņš vēl piebilda, ka jautājums viņam neesot sevišķi izdevies, jo tas esot tāpat kā ar zobu tīrīšanu vakaros: kad jautā, vai tas ir pareizi, visi saka — jā, un tomēr daudzi to nedara. Bet viņam neesot nekādas vēlēšanās un patikas manis dēļ gudrot sevišķi labus jautājumus, gan jau es būšot viņu sapratis, bez tam es esot pietiekami liels, tāpēc lai godīgi izsakot savas domas.

— Būtu jau, — es sacīju.

— Ko nozīmē — būtu jau?

— Es teicu, ka būtu jau gan vērts.

— Ak tā? Un kādēļ?

— Nu, kauna deļ, tas taču ir kauns, ja paliek uz otru gadu, tad cilvēks ir apkaunots.

— Pagaidi, — iejaucās Nikels, — vai tu tagad runā savā vai mātes vārdā?

— Savā, pats savā.

— Brīnišķīgi, — teica direktors Menške, —- man šķiet, kolēģi, tas ir godīgs pamatojums.

Man viņš sacīja, iai es iegaumējot, ka arī viņš un skolotāji tiekot apkaunoti, ja kāds no viņu skolniekiem bez vajadzības paliekot uz otru gadu. Tas man bija kaut kas gluži jauns, vismaz nebiju nekad jautājumu aplūkojis no šīs puses. Varbūt viņš tikai melš un man vajadzētu nobirdināt pāris asaru? Taču direktoram Menškem bija tāds ģīmis, kas lika domāt, ka viņš nemelš. Vienbalsīgi nolēmu to pārdomāt.

Es labprāt pārdomāju par neparastām parādībām. Piemēram, kā būtu, ja Krievijas nelietīgais cars 1867. gadā nebūtu atdevis amerikāņiem par sviestmaizi visu Aļasku? Tad varbūt tagad būtu Aļaskas padomju sociālistiskā republika, šie būtu labi volejbolisti — un vispār. Citreiz atkal ienāk prātā — vai tiešam varētu būt taisnība, ka skudrām ir īsta valsts. Reiz lasīju kādu grāmatu — bērniem, un tur tā stāvēja rakstīts. Ja pavēro skudru pūzni mežā, kā viņas tur krustu šķērsu ložņā, tad gan uzmācas šaubas. Bet kas zina, vai tikai viņas satiekoties nesaka viena otrai apmēram tā: «Labdien, Mežsarga kundze, iedomājieties — aiz Eglai-niešu Akmens atkal guļ beigts ods, un nevienam pat prāta neienāk to aizvākt, iestādēm vajadzētu gan spert nopietnākus soļus, kā jums šķiet?» Un varbūt tur ir arī kāds skudru dzejnieks, kas apmeklē slaucējus, kuri nodarbojas ar laputīm, jo viņš grib par to rakstīt romānu. Mūsu spēkstacijā jau arī gadiem dirn viens dzejnieks, kas grib rakstīt romānu par spēkstaciju. Man tas liekas ellišķīgi grūts uzdevums. Varbūt viņš piešķirs katrai turbīnai vārdu vai rakstīs, kā skursteņi strīdas, kurš izpūš vairāk dūmu. Tādā veidā. Ar skudrām pie īstas skaidrības grūti tikt. Iespējams, viņām ir arī skola, un, ja kādam mežzinībās vai dziļbūves mācībā, kas viņām droši vien ir galvenie priekšmeti, lāgā neveicas, varbūt viņam atļauj mācīties vēl otru gadu vai arī viņu liek darbā par transportstrādnieku — stiept projām beigtus odus un sakaltušus zirnekļus? Šis pēdējais pieņēmums gan bija vairāk tikai piemēra dēļ; kad es pārdomu sportā nonāku pie kaut kā nepatīkama, es, protams, tūliņ metu mieru. Tad es galvā aši noberu pīpīpzumzumkrxkrx-šnaderadag, tāpat kā uz rakstāmmašīnas ar «x» nodārdina veselu rindu, lai izsvītrotu neizdevušos teikumu.

Direktors Menške sacīja:

— Nu, Oto, izsaki, lūdzu, savu ierosinājumu, kā novērst no mums visiem šo apkaunojumu. Kā tu domā?

Skaidrs, šitā īs gājiens viņiem labi zināms — visiem skolotājiem un citiem priekšniekiem. Pirms sāk iepriekš sagatavoto izskaidrošanu, viņi vēl pieprasa no tevis paškritisku nostāju. Pat pavisam vienkāršos gadījumos. Ja kāds nočieps trīs ābolus, tādēļ ka viņam āboli garšo, tad tūliņ sāksies: «Kādēļ tu to darīji? Ko tu domāji, to darīdams?» Un tad tikai pamēģini atbildēt: «Man garšo āboli.» Nelaimīgais cilvēciņ, sabiedrības locekli, ar to pašu tu esi ķezā. Tad tevi vairs nekas nespēj glābt. Mana māte teiktu: «Neesi tik cinisks!» Ir labāk, ja var izdabūt

pār lūpām: «Svešu ābolu zagšana ir cūcība, kas pelna sodu. Tās ir kapitālisma paliekas. Jāteic, es pats brīnos, ka varēju kļūt par nožēlojamu zagli.» Tā, protams, nepavisam nav saprātīga atbilde, taču vismaz nav arī ciniska. Gan jau viņi īsto atbildi pateiks paši, viņiem tā sen padomā. Varbūt ir pat vesela atbilžu grāmata, tāds katalogs, ko var nopirkt, vienīgi uzrādot Vācijas pasi, pēc divdesmit gadu vecuma sasniegšanas. Reizēm man tā liekas. Simtprocentīgi droša šī mana mācība, zināms, nav. Man vēl nav pilni deviņdesmit pieci gadi. neesmu vēl biiis ne Ziemeļpolā, ne Dienvidpolā. Varu arī kļūdīties. Neesmu jau Romas pāvests.

Nosarku, pirms vēl ņavēru muti. Biia, kā dzejoli skaitot, kad ir kauns nodeklamēt vienīgo rindu, kas turas galvā, jo tālāko vairs nezini. Es tomēr sāku ar to pašu vienīgo rindu, io, kā zināms, esmu cieta rakstura cilvēks. Tā skanēia apmēram šādi:

— Es neesmu, neesmu pareizi izmantojis iespējas, ko dod mācību stundas, un attaisnojis man dāvāto uzticību.

MenŠke tūliņ savilka briesmīgi skābu ģīmi, no kura es nomanīju, ka esmu, eleganti izsakoties. pieļāvis kļūdu viņa personas novērtēšanā. Viņš tātad nav kataloga cilvēks. Laikam tiešām iāsāk vairāk interesēties nar cilvēkiem, citādi var bieži atgadīties šādi nepatīkami mirkli. Menške, savilcis skābu ģīmi. sacīja, ka šo operu es varot nedziedāt, viņš nemaz nekārojot to dzirdēt, lai es labāk esot tik laipns un pārdomājot, kā būs tālāk, ko vaiadzētu darīt un no kura gala ķerties klāt.

— Lūdzu, izsaki savu priekšlikumu, — čukstēja Kreibels.

Un Nikels skatījās uz mani kā Gaša kungs televīzijas viktorīnā «Vai esat pārliecināts?» uz savu labāko kandidātu. It kā gaidītu no manis atbildi par pilniem pieciem punktiem. Es biju pamatīgi iegāzts. Šiem visiem tik gudras galvas. Pamazām sāku atskārst, ka pats esmu idiotisks kataloga vīriņš, turklāt šobrīd vienīgais skolotāju istabā. Biju iecerējis noklausīties visus labos padomus un pilns nožēlas grozīt galvu, bet nu izrādījās, ka to filmu nemaz nedemonstrē.

Patiesībā tā varbūt bija labāk. Tikai man ērmotā kārtā bija dusmas, ka šis ērtais gājiens nebija izdevies. Droši vien būs jāsāk domāt, ka man neviens nevar izdarīt pa prātam. No tā var arī izsecināt Hinca mācības pirmo punktu: starp jautājumiem un atbildēm pastāv tieša mijiedarbība. Pieaugušajiem ļaudīm nav nekādu klapatu, ja viņi atbild paši saviem vārdiem, mums to nav tad, ja ļaujam, lai mums atbildi iečukst ausī, un pateicībā pārgriežam acis. Reizēm es patiesi esmu gudrs. Piešķiršu sev hercoga Oto Gudrā titulu. Viņi tagad noilgojušies pēc klapatām. Lūdzu. Atbilde jau nemaz nav grūta, tā ir tikpat vienkārša kā «Man garšo āboli». Bet mana atbilde jau būs tikai gongs pirmajam raundam, viss pārējais būs jāizšķir sīvā boksa cīņā. Kāda svara kategorijā? Es izmisuma drosmē noklepojos un teicu:

— Man laikam vajadzētu vairāk mācīties? Vairāk vajadzētu mācīties. Vairāk piestrādāt.

Mirkli valdīja tāds klusums, ka varētu dzirdēt adatu nokrītam, kā mēdz teikt dzejnieki.

Tad ierunājās Kunšusa jaunkundze, un es viņai to tiešām nespēju ņemt ļaunā:

— Iedomājies, pat tas tev jau ienācis prātā!

Nikels uzmeta man asus acu zibšņus un sacīja:

•— Tu teici vairāk? Vai tad tu vispār mācies? — Es skaidri redzēju, ka viņš norija to, kam vajadzēja sekot aiz vārda «mācies». Tas varēja būt vienīgi «tu, nožēlojamais nelieti».

— Nu, kā tad ir, atbildi savam klases audzinātājam, — sacīja direktors Menške.

— Esmu mēģinājis, jā, nudien, — es teicu.

Blauštoks tūliņ sāka savā nodabā vīpsnāt.

Kreibels, smieklos raustīdamies, ņirdza kā uzjautrināts velns. Bravo, Otiņ, es nodomāju, tu proti uzjautrināt cilvēkus, tev katrā ziņā jākļūst par klaunu, ja vien šim amatam nav nepieciešama speciālā izglītība.

— Es gribēju teikt — vairāk, — aši atraucu un ar to sabojāju savu labi izdevušos joku. Bet galu galā — mēs taču neatradāmies cirkā, vai ne?

Kreibels atkal kļuva nopietns un sacīja:

— Atvaino, Oto, ka mēs smējāmies, bet tas izklausījās ļoti jocīgi. Mēs, zināms, saprotam, kā tu to domāji. Pastāsti, kā tu mēģināji — vairāk mācīties, es gribēju teikt.

Es viņam to pastāstīju.

— Jā, — noteica direktors Menške, — apmēram tā es to arī iedomājos. Tā notiek, kad cilvēks tikko sāk mācīties peldēt, bet ūdens viņam jau ir desmit centimetrus pāri galvai. Muļķīga padarīšana, vai ne, kolēģi Nikel?

— Ļoti mu|ķīga, — atteica Nikels, un pārējie skumīgi pamāja.

Mums sakāpa asaras acīs. Vienīgi direktors Menške izskatījās gaužām priecīgs. Viņš saberzēja rokas, varbūt pat sasita plaukstas ar tāda cilvēka izsteiksmi sejā, kurš jautā: «Kur šeit ir klavieres?» Tad kāds — laikam Blauštoks — ieveda sarunu istabā Kristofu Hēni un Margotu Zeidleri. Viss pārējais pēc tam noritēja ļoti strauji. Par to nav jābrīnās, jo vadību pārņēma Kreibels, Minūšu Kreibels. Pirmkārt — otrkārt — treškārt Kreibels.

— Pirmkārt. Skolnieki Hincs, Hēne un Zeidlere turpmāk būs mācību kolektīvs. Otrkārt. Vismaz trīs dienas nedēļā viņi kopīgi mācīsies mājas uzdevumus. Treškārt. Pēc kolēģes Kunšusas (krievu valodā) un kolēģu Kreibela un Blauštoka (matemātikā) izstrādātā plāna skolnieks Hincs ar Kristofa Hēnes un Margotas Zeidleres palīdzību atkārtos izņemto vielu. Ceturtkārt. Klases audzinātājs kolēģis Nikels atbild par šo pasākumu noorganizēšanu un īstenošanu. Sadarbojieties ar vecāku aktīvu, viņš aprunāsies ar attiecīgo skolēnu vecākiem.

Kad es, attiecīgais skolnieks Hincs, rikšoju uz māju, man galvā bija radusies jauna viela pārdomām: es neprotu atrisināt vienādojumu un nespēju izdibināt, cik litru naftas stundā aizplūst pa tievo cauruli, ja pa resno vienā stundā aizplūst 3425 litri. Toties es drīkstu par to izraudāties pie Margotas Zeidleres krūtīm. Starp mums runājot, viņai pat ir krūtis. Tādi mazi ābolīši. Un te nu sākās viela

pārdomām. Nevar teikt, ka es to tīšām būtu gribējis. Manu agrāko draudzeni sauc par Hanniņu. Turēsim godā viņas piemiņu.

Vienmer, kad esmu noturējis sešas

stundas no vietas, esmu pilnīgi aizsmacis. Laikam neesmu vēl apguvis pareizo runāšanas tehniku. Tādēļ gāju pie mūsu saimniecības vadītāja, kuram skapī allaž glabājas augļūdens ar drausmīgi riebīgu piegaršu. Saimniecības vadītāju nesatiku. Toties pie loga sēdēja Menške un noraudzījās pagalmā. No savas istabas viņam tas nav pārskatāms. Var jau arī būt, ka viņam apriebies savs rakstāmgalds. Izņēmu no skapja pudeli dzēriena, noliku naudu un apsēdos viņam līdzās.

— Vai tev ir laiks, Anton Antonovič? — viņš apvaicājās.

— Kā tu to domā?

— Nē, protams, nē, skolotājam nekad nav laika. Un direktoram ne tik. Tādēļ, ja tev nav iebildumu, aiziesim uz vingrošanas zāli un mazliet paspēlēsim badmintonu, zāle pašlaik pusotras stundas ir brīva.

Kad pa gaiteni gājām garām sekretariātam, viņš iesita ar plaukstu pa pieri un iesaucās:

— Pag, kādēļ gan vingrošanas zāle pusotras stundas stāv tukša? Tūliņ jāpārlabo zāles izmantošanas plāns ... nē, lai paliek, tā būs direktora rezerve.

No kāda skapja ģērbtuvē Menške izņēma bumbiņas un raketes, mēs novilkām svārkus un sākām spēlēt. Brīnišķīga sajūta, ja jūsu rīcībā ir liela, jauna vingrošanas zāle. Sākumā piespēlējām bumbiņu viens otram tik pieklājīgi, kā divas smalki izglītotas vecas dāmas, pie tējas galda sēžot, piespēlē viena otrai replikas. Tad man paslīdēja roka, un bumbiņa svilpdama aizdrāza galvas augstumā pie Menškes, taču tūliņ, asi atsista, zemu lidoja atpakaļ pie manis, un — es tai netrāpīju. Pagaidi tikai, nodomāju, skriedams pēc bumbiņas, nākamo piespēli tu atsitīsi augstu un tad piedzīvosi Niķeļa uzbrukuma tehniku. Smieklīgi. Tomēr man šķiet, ka vīrieši, lai spēlē ko spēlēdami, vienmēr ievirza spēli tādā gultnē. Pēc minūtēm divdesmit mums sviedri plūda aumaļām, un mēs tā elsām un pūtām, ka to varēja dzirdēt pa gabalu. Es biju desmit vai divpadsmit gadu jaunāks, viņš toties spēlēja labāk, tā tas bija. Pēc nākamā straujā sitiena un pretsitiena viņš pielika pirkstu pie pieres un piekusis atsēdās uz sola pie zviedru sienas.

— Pirms septiņiem gadiem es biju apriņķa čempions, tad gan es tev varēju parādīt, kā jāspēlē. Tas bija sen, ļoti sen ... — viņš aizelsies sacīja. Tad pasmējās un piebilda: — Blēņas.

Ak tā. Apriņķa čempions. Tas kaut ko nozīmēja šajā badmintona apsēstajā apriņķī.

— Tu esi diezgan vājš piespēlēs no kreisās puses, — viņš noteica.

Es iedzēru malku tā sauktā augļūdens un pamanīju, ka man trīc roka. Vājš kreisais sitiens piespēlēs. Ja tik vien būtu tās vainas.

— Atļausiet vienu jautājumu, čempion? — es ieteicos.

Viņš savilka drūmu seju un pārvērstā balsī norūca amerikāņu profesionāla boksera manierē:

— Rakstiet! Es savu pretinieku, kā viņu tur sauc, saberzīšu miltos. Viņam ir simt gadu un nav vairs nevienas acs. Tas zellis lasa pārāk daudz brošūru par ārstniecības tējām, well.

— Un ko tu ceri no aizvakardienas sarunām? — es jautāju.

Viņš piecēlās, izdarīja pietupšanās vingrinājumu, tad atkal apsēdās un sacīja:

— Mīļo draudziņ, mums taču ir direktora rezerve. Ko es ceru? Diezgan daudz. Tu ne?

— Nezinu. Nekā liela mēs no tā puiša neizspiedām. Viņš nerāpjas kokos, kuros neviens nevar uzrāpties: Negribētu palikt uz otru gadu, jo tas būtu kauns. Un gribot labāk mācīties, bet nespējot. Runājot par mūsu pasākumu, par mācību kolektīvu jāsaka, ka nekā pārāk oriģināla tur nav. Iemīta taka, ja tu neņem ļaunā.

— Zēns tika pie vārda. Nekā daudz viņš tiešām nepateica. Es ceru, ka viņam galvā tomēr pazibēja šis tas jauns. Galviņas viņiem, proti, jau ir. Un tu laikam domā, ka bailes no apkaunojuma ir slikts iemesls, lai negribētos palikt uz otru gadu? Manuprāt, tas ir lielisks iemesls. Ja reiz pienāks tāds brīdis, kad visi sāks kaunēties par to, ka nezina tik daudz, cik vajadzētu zināt, par to, ka motocikla vai «Trabanta» dēļ cietusi viņu izglītība, tad es varēšu mierīgi aizvērt acis un taisnā ceļā doties uz skolotāju debesīm. Tev taisnība, mūsu plāns tiešām nav oriģināls, tā ir iemīta taka. Uzticēšu tev noslēpumu: es neesmu ģēnijs, neesmu pedagoģijas atjaunotājs, viss, ko sados gadījumos spēju izdomāt, ir mācību kolektīvs — vai vienalga, kā tu to nosauc. Starp citu, jūs visi bijāt ar mieru. Tāds pasākums tomēr nozīmē iespēju. No tā var kaut kas iznākt, bet tas var arī izputēt. Ja pa iemītu taku iet raitā solī, var labi iztrenēt kāju muskuļus un tikt visai tālu. Sirojums nepazīstamā florā nekādu drošību negarantē. Nu nāc, uzspēlēsim vēlreiz. Bet rāmi, pavisam rāmi.

Mēs brīdi spēlējām pavisam rāmi, bet, kad es jutu, ka man atkal kļūst silti, paturēju bumbiņu plaukstā un sacīju:

— Kristofs ITēne man šodien pastāstīja, ka viņa tēvs esot ar mieru. Un rītvakar es tikšos ar vecāku aktīvu.

Menške man augstu piespēlēja vieglu bumbiņu un, atkal mazliet aizelsies, noteica:

— Labi. Darbs ar vecākiem. Un BVJ darbs. Labi. Pirmie rezultāti.

Man sanāca smiekli. Kā lai īsti šo pasākumu nosauc? Operācija ITincs vai operācija Nikels? Tādēļ šī uzslava, kas nolaidās pār

manu galvu kopā ar bumbiņu, mani samulsināja, un es īgni atteicu:

— Jā, darbs ar vecākiem, sākot no rītdienas. Bet kādā ziņā tas bulu BVJ darbs?

— Darbs ar BVJ biedriem. Ar šādiem tādiem skolēniem, man šķiet, tu to nemaz nevarētu.

— Bet varbūt ar luterāņu skautiem Rie-tumvācijā?

— Nezinu. Lielas Eiropas mēroga termo-elektrostacijas direktora dēls savu vecāku dzīvoklī palīdz ogjraktuvju strādnieces dēlam? Es tiešām nezinu. Var jau būt, ka tur kaut kas tamlīdzīgs ir iespējams. Turieniešiem tas katrā ziņā liktos dīvaini. Vai tev biedra Hēnes jeb kolēģa direktora Hēnes piekrišana šķiet dīvaina? Var jau, protams, to visu nosaukt arī citādi. Man tomēr liekas, ka tas ir BVJ darbs. Pašķirsti statūtus.

— Brīnišķīgi, — es attraucu, — vai ieteiksi mani apbalvošanai ar medaļu?

Kad gājām ārā no vingrošanas zāles, Mcn-ške pie durvīm apstājās, gandrīz vai varmācīgi sagrāba mani aiz rokas un sazvērnieka balsī sacīja:

— Lai dievs jums žēlīgs, to es saku tev un arī tavam draugam Blauštokam, kas zina visiem kokiem nosaukumus latīņu valodā un turklāt ir īsts matemātikas brīnums, lai dievs jums žēlīgs, ja atstāsiet sēžam tādu cilvēku kā Hincs. Es gribu, lai jums, vēja grābšļiem, nākamajā gada būtu ko darīt. Tad tikai sāksies īstais darbs. Un no tā jums neklājās izlocīties. Saproti mani pareizi. Oficiāli es jums pavēlēt nevaru, bet protu arī būt nejēdzīgi nelegāls.

Ceļā uz mājam un ari vel virtuvē, man neatlaidīgi skanēja ausis balss noskaņa, kādā Menške sacīja: tādu cilvēku ka llincs. Viņš to teica ļoti nopietni un ar dziļu pārliecību. Hm — tāds cilvēks ka Hincs; nu jau man tas iznāca gandrīz tikpat labi kā Menške m.

Vecpilsetu es pazīstu labi. Ja tur

izslēgtu sauli, mēnesi un zvaigznes un man piedevām vēl aizsietu acis, ari tad es izstaigātu tur visas vietas un turklāt vel paskaidrotu veselai tūristu grupai, kā nokļūt pie «Vācu nama», kas īstenībā ir tikai tāds uzlabots krogs. Izejas punkta man, protams, vajadzētu. Teiksim, maiznieka Koara veikala durvis. Man vajadzētu ar roku pieskarties Koara maiznīcas durvīm. Tās es pazītu pēc kliņģeru lauvām kokgriezumā jeb tā saucamajā reljefā. Divi sēdoši lauvas uzgriezuši viens otram muguru, bet astes izveido īstu kliņģeri. Galvā katram lauvam ir kronis, kas mazliet atgādina mazās zemeņu tortītes. Ar Koara maiznīcu varētu sākt, viss pārējais ir tīrais nieks: «Elfrīda Bonaga, modiste» — viņa, man šķiet, taisa cepures, tad nāk pienotava un tūliņ aiz tās pilsētas vārti, kur

neviļus gribas ieraut galvu plecos, jo vārtu aile piekārts vaļa kauls, droši savu centneru smags. Tālāk ir krājkase, un tur nu, ja acis aizsietas, mazliet jauzrrianās, tur parasti sabraukts vesels lērums velosipēdu, īpaši tā ap sešpadsmito datumu. Un tad gaiss sāk ost pēc alus un Stondorfas degvīna, tātad sasniegts traktieris «Trianon», kuru apmeklētāji gan iedēvējuši citādi, proti, «Pie beigtā suņa», laikam jau viņi to pazīst labāk. Nākamajā mājā ir «Modernā frizūra», kas arī ir tikai tāds segvārds, un te nu jāuzmanās, ka taustoties neiebrauc ar roku ģīmī Kāju Lēma-nim. Kā jau pats vārds liecina, Kāju Lēma-nis ir kāju nagu graizītājs un varžacu rāvējs, kurš bez tam nodarbojas ar masāžu un apstarošanu. Viņš nu gan būtu varējis iedoma (ies, ka Lukenavas vecie iedzīvotāji ir ļaudis, kas savas kājas labāk apstrādā pašrocīgi. Tādēļ viņš, ja vien nelīst, nesnieg, negra-bina krusa vai nav pieteikta zemestrīce, balta virssvārcī uzcirties, sēž durvju priekšā uz sagrabējuša krēsla un vēro, vai kāds neklibo. Tādēļ jāpiesargās, lai aiz pārskatīšanās neiebrauktu šim Kāju Lēmanim ar roku ģīmī.

Ja nu laimīgi patrāpījies apmest līkumu apkārt Lēmaņa krēslam, tad nonākam pie optikas meistara Hāzes darbnīcas. Un tieši tas bija mans ceļa mērķis. Nācienam ir ciešs sakars ar to, ka es nepasveicināju Lietusmēteļa Vesniku un Margota Zeidlere pateica: «Ko niekus!» — lai gan viņai neviens neko nejautāja. Vecpilsētā man nepatikšanas ar Vesniku nebutu gadījušās. Bet tas notika Jaunajā pilsētā. Tur ielas ir tik sasodīti platas, ka es viņu ielas otrā pusē nepazinu.

Citādi taču būtu pasveicinājis. Manu dieniņ, vai tad nu es nesaprotu, kas pieklājas. Turklāt ikviens zina, ka attiecībā uz sveicināšanu Vesniks ir tīrais kūrfirsts un tirāns. «Jā, jā, kad skolotājs velk rokas ratiņus, iedams uz ģimenes dārziņu, un ja viņam mugurā veca meldru linu jaka, tad skolnieku kungi neliekas viņu pazīstam, vai ne?» — un tā tālāk. Bet es viņu tiešām neredzēju un labprāt gribētu zināt, kāda izskatās tā meldru linu jaka. Pēc šā satriecošā piedzīvojuma mēs ar Rūdiju Helmu tūliņ sarīkojām testa vingrinājumus manas redzes pārbaudei. Vispirms izmēģinājāmies uz derībām sazīmēt pazīstamus cilvēkus ielas otrā pusē. Taču tas nedeva objektīvus zinātniskas pētniecības rezultātus, jo viņam ir savs paziņu loks, man savs. Viņš, piemēram, saka: Tur iet Pecolds, kreisais malējais uzbrucējs. Bet es redzu vienīgi druknu vīrieti, kuram matus, cik māku spriest, apgriež «Modernajā frizūrā». Kā lai es zinu, vai tas ir kreisais malējais uzbrucējs Pecolds vai svilpošanas mākslinieks Marinelli? Tad nolēmām pārbaudīt transparentus. Apturējām uz ielas Kārlu Antonu un apvaicājāmies, kur viņas tēvs, kas strādā reklāmas nozarē, izlicis jaunāko uzskatāmās aģitācijas plakātu. Pie poliklīnikas — bet kādēļ mums tas esot jāzina?

— Mēs pārbaudām plakātos pieturzīmes, — es atbildēju.

Viņai par to, protams, uznāca lielu lielā irgošana, un Kristofs Hēne būtu aiz greizsirdības kļuvis vai zaļš. Starp citu, bez jebkāda iemesla.

— Tai tikai ir kājiņas, — vēlāk sacīja Rādijs Helms, — no augšas līdz pašai zemei.

— Kā to ņem, — es atteicu, — ir arī labākas.

Zālājā pie poliklīnikas tiešām bija uzstādīts jauns plakāts. Ja zināja, tad to varēja saredzēt jau pa gabalu.

— Kurš pirmais atšifrēs, tam jāizlasa balsī.

Es vēl tikko prātoju, ka pirmais burts varētu būt. lielais «V», kad Rādijs jau noskaitīja:

— Veselība ir tautas acuraugs — mēs to kopjam un sargājam.

— Nu, nu, nav ko minēt, tā tur nemūžam nebūs, tādu liriku taču neraksta uz plakātiem.

Tā tur tomēr bija vārds vārdā. Es bezmaz vai apsēdos. Tāpēc ka patiešām tik slikti redzu — un vispār.

Nākamajās dienās es drošības labad sveicināju katru, kas šķita pazīstams. Tas traki bendē nervus. Vislabprātāk būtu gājis uz ielas tikai tumsā. Tātad esmu pagalam slims cilvēks. Un tādās reizēs jau izdomājas gan šo, gan to. Vienu brīdi man uznāca tāda iedoma: Hanniņa slepus atbrauc uz Luke-navu, jo aiz ilgām nespēj vairs izturēt pie savas šiverīgās mammas. Viņa jau no tālienes ierauga mani un sāk laimīgi smaidīt. Bet es, vājredzīgais, viņu pat nepamanu. Viņa, ievainota līdz dvēseles dziļumiem, steidzas prom un metas tieši šprē upē. Pie pils slūžām, kur ir visdziļākā vieta un sēru vītolu zari nolīkst līdz pašam ūdens spogulim. Ak, es jau pats gaužām labi zinu, ka tās ir tīrās blēņas no sākuma līdz galam, bet tādas iedomas lāgiem nedod miera. Piegāju pie mātes šujamlietu galdiņa un sameklēju viņas brilles, jo, kā zināms, cilvēce taču nav neglābjami padota tuvredzības sodībai. Tās bija briesmīgas brilles metāla ietvarā ar pavisam apaļiem stikliem. Paraudzījos spogulī un it kā caur miglu ieraudzīju ūpi ar atkarenām ausīm. Nospriedu, ka vainīgas ir brilles. Tādi briesmekļi spēj iznīcināt visskaistāko vīrieti. Bet varbūt vainīgas manas ausis, kas patiesi ir mazliet atkarenas? Izvirzīju briļļu jautājumu mūsu visvarenā mācību kolektīva pirmajā ģenerālsanāksmē. Mēs sapulcējāmies Kristofa ITēnes dzīvoklī. Viņiem ir divas pus-istabas vairāk nekā mums. Toties Kristofam Hēnem ir neciešams mazs, piecus gadus vecs brālītis, kurš sākumā vienmēr pirmais piesteidzās atvērt durvis un paziņoja, ka mums jāspēlējot ar viņu krājkase, līdz Kristofs viņu mazliet iedunkāja. Pēc tam viņš parādījās vēl tikai vienu reizi, lai uzsauktu:

— Jūs visi esat muļķadesas!

So sulīgo izteicienu viņš pirms tam bija minūtes piecpadsmit gaitenī slīpējis. Kristofs Hēne nopurpināja, ka zināšot gan, ko ar tādu darīt. šajā pirmajā sēdē, tā sakot, pirmizrādē, man bija diezgan nejēdzīgi ap_ dūšu. Taču, man šķiet, abiem pārējiem negāja labāk. Margota Zeidlere blenza galdā un visu laiku šaudīja mēles galiņu, lai aplaizītu lūpas. Kristofs Hēne bija nepārprotams sapulces vadītājs. Viņš pameta acis pulkstenī, nokremšļojās un pārlaida istabai tādu skatienu, it kā tā būtu zāle, kur kopā ar mums sapulcējušies vēl simt piecdesmit citi kolēģi. Man jau likās, ka viņš tūliņ spers vaļā: mīļie

draugi, sirsnīgi sveicu jūs šajās telpās. Tad es viņam sacīju:

— Kā tu domā, vai man brilles piestāvētu? Vai es neizskatītos kā ūpis ar atkarenām ausīm? Pasaki godīgi!

Šinī vēsturiskajā mirklī Margota Zeidlere, kurai es nekā netiku jautājis, iesaucās:

— Ko niekus!

Viņa to izteica īstā sašutumā. Izklausījās, it kā viņa no laika gala būtu vēlējusies, lai Oto Hincs uzliek brilles, it kā tas viņu milzīgi interesētu. Tā tiešām bija viņas pārliecība. Tā kā es biju gaidījis, ka viņai uznāks kārtējā hihināšanas lēkme, tad šāda nostājā mani pa īstam aizkustināja. Viņa taču nav nekāda gaisa kaza, es nodomāju. Uz viņu varbūt no tiesas var paļauties. Tu nebiji diezin cik augstās domās par viņu, bet ko zini, cik augstās domās viņa bijusi par tevi? Man kļuva pavisam viegli un brīvi ap sirdi, un es noteicu:

— Nu sāksim, ko? — Un savā prātā nodomāju: redzēsim, redzēsim.

Pēc trim dienām aizgāju pie acu ārsta un viņa izrakstīto zīmi vēlreiz pārbaudīju, stāvēdams pie diplomētā optiķa Hāzes durvīm. Ja dakteris man tur uzrakstījis tālskati ar pusmetru biezām lēcām, tad šis būtu pēdējais piemērotais brīdis griezL'es atpakaļ. Bet es nemācēju nekā izpētīt. Tie acu dakteri laikam sazinās ar slepenu šifru, kas sastāv no dažādiem ķeburiem un skaitļiem. Vienas durvis no gaiteņa veda pa kreisi, otras pa labi. Pie vienām bija plāksnīte «Privāti». Uz otrām visā augumā izslējusies blondīne peldkostīmā. Viņa smaidīja tik burvīgi kā labā feja, kas tikko saprecinājusi kurpnieka mācekli ar stūrgalvīgo princesi. Kaut gan uz deguna viņai bija brilles tumšos ietvaros, tomēr ne mazākās līdzības ar pūci vai kaut ko tādu. Tur droši vien slēpās šā pasākuma būtība. Nospiedu rokturi, bet durvis bija noslēgtas. Tūliņ arī ieraudzīju alumīnija plāksnīti ar uzrakstu: «Ja šeit slēgts, lūdzu zvanīt.» Līdzās plāksnītei atradās zvans. Kāds ļauns cilvēks gan bija izrāvis zvanam no vidus mazo, balto podziņu. Vai man varbūt vajadzētu klaudzināt un dauzīt, it kā es būtu nokļuvis dzīvības briesmās? Parakņājos pa bikšu kabatu un izvilku tukšu lodīšzīmuļa čaulīti, ar kuras palīdzību bez pūlēm dabūju kontaktu. Zvans ieskanējās kaut kur briesmīgi tālu. Tad dzirdēju, ka iekšā noklaudz vairākas durvis, un beigu beigās pa «privātajam» durvīm iznāca diplomētais optiķis Hāze. Vispirms viņš noskatīja mani, tad zvanu, it ka mēs abi būtu lielākais brīnums viņa mūžā, un tad teica:

— Ssaki viens ssilvēks, ssvans divass nedēļass nedarbojass.

Parādīju viņam čaulīti, un viņš saprata.

— Sskaidrss, protamss.

Veikalā — vai kā nu optiķi to dēvē — viņš žigli uzvilka spoži baltu virssvārci un izņēma man no rokas ārsta zīmīti.

— Aha, — viņš noteica un aplūkoja mani ka senu paziņu. Es jau teicu, ka viņiem ir slepenraksts. Taisni jabrīnas, kas tikai dažiem cilvēkiem neturas galvā! Viņš mani uzaicināja apsēsties un sāka šķirstīt kartotēku. Veikals man patika, tādā var justies ļoti omulīgi. Mēbeles balti nokrāsotas. Lie

las vitrīnas stiklus aiz letes pat mana māte spožāk nenospodrinatu. Vitrīnā neiedomājams daudzums saulesbriļļu. Taču visskaistākā ir pretējā siena. Tur viena otrai līdzās ir divas lokveida durvju ailes, tātad romāņu stils. Siena aplīmēta ar tapetēm, kuru zīmējums atgādina ķieģeļus. Virs vienas ailes uzraksts «Acu pārbaude», virs otras — «Darbnīca». Tas skaidri norāda, ka Hāzem telpu iekārtošana sagādājusi prieku. Kādēļ gan viņam vajadzīgi uzraksti? Viņš taču droši vien atradīs darbnīcu un pratīs sameklēt acu pārbaudes telpu. Un klientiem jau var norādīt, ja viņiem tas tiešām jazina. Mēs velreiz pārbaudījām abas manas acis — viņš man lika peilēt dažādus apgaismotus punktiņus, krustiņus un svītras. Optiķis Hāze visu laiku darbojās — te pagrozīja kādu skrūvīti, te piespieda kādu podziņu, lāgiem noteikdams «ahā» vai «sskaisti». Nekam viņš ncuzgrudas virsū, kaut gan telpa nebija liela un gaisma nedega. Man vienmēr ļoti imponē, ja kāds labi prot savu darbu. Pēc tam viņš uzlika man uz deguna smagu ierīci, pie kuras varēja piestiprināt dažādus briļļu stiklus. Man vajadzēja skatīties uz burtu tabulu un lasīt, ko redzu. Šāda veidā mēs ar laiku uzzinājām, kādi stikli man būtu visderīgāki. Tik skaidri es sen nebiju redzējis. Tad viņš apvaicājās, vai es vēloties «Sseisa» stiklus vai citus. Ceisa stikli esot mazliet dārgāki, toties plānāki. Es jau pašā sākumā biju pamanījis, ka viņš mazliet piesit mēli. Nav jau tur vispār nekā ļauna. Bet optikas meistaram gan. Ja, piemēram, maiznieks nespētu pareizi izteikt «milti». Hāzem droši vien

nepatīk, ka Ceisa kungam uzvārdā ir Ceiss, nevis īlenbergs vai Angermillers. Taču kaut kā galā viņš tiek. Es atbildēju, ka veļos Ceisa stiklus. Matē arī man teica, ka varot pirkt dārgākus, būšot vairāk prieka. Pašas beigās pievērsāmies ietvaru jautājumam. Viņam bija aptuveni simt divdesmit veidu un savi trīsdesmit modeļi jau no pirmā acu uzmetiena šķita pieņemami. Tos iedalījām «izturīgākajos» un «glītākajos». Izturīgākie ietvari bija pabiezi un tumši. Tie man uzreiz nepatika. Par tādiem jautrās bērnu filmās piešķir iesauku «profesors». To viņi laikam uzskata par varenu asprātību. Mēs vienojāmies par «glītākajiem» — ietvariem ar zeltītu lociņu, tumšāk un gaišāk brūnu lāsojumu augšmalā, bet apakšējā malā bija tikai tieva plastmasas stieplīte, ko ITāze, kā viņš man optimistiski paziņoja, iestrādāšot stikla gropē. Es ari nešaubījos, ka viņš pratīs to izdarīt. Viņš visu darīja veikli un kārtīgi. Kā viņš izmēģinot lika brilles man uz deguna! Viņš tās turēja kā kroni, un es biju ķeizars. Tiešām ļoti svinīgi.

— Ātrāk par piektdienu nevarēšu usstaisīt, tāss ir sstipri darbietilpīgss prosess, — meistars Hāze sacīja, piebilzdams: ja jau es tik ilgi esot izticis bez brillēm, tad iztikšot ari līdz piektdienai, turklāt mans «redzes vājums» vēl neesot tik stiprs. Tur viņam taisnība, es pagaidām vel ļoti labi spēju atšķirt autobusu no lokomotīves. Un man vēl nepavisam nevajag monokļa, lai konstatētu, ka Hanniņa ir skaistāka par Margotu Zeidleri, kaut gan, atklāti sakot, arī tā nav neglītene. Un rēķināšanā viņa sit visus pušu. Jāpasaka

kādreiz, lai viņa kļūst par skolotāju, varbūt tas iepriecēs viņas sirdi.

— Labi, paldies, — es noteicu.

Ārā iedams, redzēju meistaru Hāzi pazū-dam romānu stila aile ar uzrakstu «Darbnīca». Varēju gluži labi iedomāties, kā viņš tur iekšā sāka darboties ar sīkiem, spožiem instrumentiņiem un ieslīpēja līdz milimetram precīzas gropītes plānajos «Sseisa» stiklos. Nodomāju, ka ir tomēr jauki, ja tiek pārcelts uz nākamo klasi.

Ta. Šollu iela 14, III stāvs, pa kreisi.

Jau astoņus mēnešus es dzīvoju Lu-kenavā, tomēr vispirms vajadzēja apjautāties kolēģiem, kā turp nokļūt. Un tad izrādījās, 'ka šī vieta atrodas nepilnu piecu minūšu gājienā no manām namdurvīm. Biju neskaitāmas reizes gājis tur garām. Pilsēta vēl ir pārāk jauna, tajā vēl nav izveidojušās raksturīgas atšķirības. Dzīvojamo namu bloki — cits ar trim, cits ar četrām parādes durvīm, daži ar mazliet ieslīpiem kārniņu jumtiem, jaunākie ar plakaniem šīfera jumtiem,

I6G

visi gandrīz vienādā gaišdzeltenā krasā — bija gaužām līdzīgi. Kurš gan ies skaitīt parādes durvis, pievērsīs uzmanību jumtiem, domās par dzeltenās krāsas niansēm? Un vienstāva kioski, kur šodien pārdod cigaretes, bet rīt varbūt tirgosies ar zīmuļiem? Kā lai šeit izveidojas atšķirības pēc vecām, labām tradīcijām? Neviens miljonārs te nevar uzbūvēt tornīti uz jumta vai ar flīzēm apliktu stalli saviem ponijiem mājas priekšā. Pagaidām mums jāapmierinās ar to, ka šī ir pilsēta, kur ir vienīgi dzīvokļi ar visām ērtībām. Un neviens neatšķiras no pārējiem.

Šollu iela 13, Sollu iela 14. Trešajā stāvā pa kreisi? Pareizi, uz plāksnītes lasāms: «I. Hinca». Izabella, Izolde, Irmtraude? Irmtraude vai Irma būtu diezgan reāli.

— Labdien, Minča kundze. Cerams, neesmu atnācis par agru. Mazliet kļūdījos, aprēķinādams attālumu.

— Nē, nē, nāciet vien iekšā. Tikai neskatieties uz nekārtību. Visu nedēļu neesmu tikusi pie īstas kopšanās.

Grīda, protams, bija tik spodra, ka no tās varēja ēst olu kulteni. Jaunais laškrāsas porolona atpūtas krēsls, kurā tiku uzaicināts atsēsties, ar savu gaišo koku un moderno veidojumu lāgā nepiederējās pie apaļā galdiņa, tā sauktā smēķēšanas galdiņa, kas bija pārsegts ar tamborētu sedziņu, un milzīgā stāvlampa turpat līdzās. Arī pie pretējās sienas priekšmeti nesaderējās cits ar citu: vāja eļļas glezna, turpat blakits ietvaros zem stikla divi goda raksti, kuros skaidri varēja salasīt vārdu «aktīvistei» un ar spoži melnajiem burtiem iezīmēto uzvārdu «Hinca».

1965. un 1967. gads. Glītie atpūtas krēsli, kroplīgais galdiņš, bezgaumīgā bilde un abi goda raksti par aktivitāti piederēja vienai un tai pašai sievietei. Bija skaidri redzams, ka goda raksti jaunāki par gleznu un krēsli jaunāki par galdiņu.

— Jūs droši vien smēķējat, — Hinca kundze sacīja un nolika līdzās kafijkannai atplēstu «Varnov» paciņu bez filtra.

— Diemžēl jā, pateicos. — Es sacīju, ka viņai ir garda kafija, un viņa sacīja, ka priecājoties, to dzirdot. Es sacīju, ka šogad jauks pavasaris, un viņa atteica, ka varot apmierināties. Runājām, visu laiku pūlēdamies iegalvot otram, ka viņam taisnība, pārrunājām centrālās apkures priekšrocības un trūkumus un pieminējām drogu preču tirgotavu, kas joprojām slēgta.

— Es arī nesaprotu, kādēļ! — viņa sašutusi sacīja. Un tad es piepeši pats sev šķitu kā pēdīgais idiots. Biju gribējis iesākt diplomātiski, bet tagad klabēju kā tukšas vējdzirnavas. Tādēļ spēru vaļā pašā sākumā to, ko biju ieplānojis pietaupīt pašām beigām. Sacīju:

— Hinca kundze, es gribētu jūs lūgt, lai atsaucat solījumu par mopēdu.

— Ak tā? Kālab? Dieva dēļ — puika taču nepaliks uz otru gadu? Nepaliks taču?

— Ja tālāk viss ies tāpat kā pēdējās pāris nedēļās, tad viņš vēl var tikt cauri ar godu, ITinca kundze. Bet zēnam vajadzīga visa iespējamā palīdzība.

— Nu kā tad, kā tad, tādēļ jau arī apsolīju ...

Kā es ilgojos patīkami patērzēt par ābolu biezeņa konservēšanu vai Vilhelma Telia attieksmi pret šveiciešu tautas masām! Ne šo, ne daudzus citus neparastus brīžus nebiju paredzējis, kad savā laikā paziņoju sadales komisijai, ka nekurnēdams došos visur, kurp vien mani sūtīs. Man taču ne sapnī nerādījās, ka nokļūšu briesmās, kur vajadzēs izšķirties par pārcelšanu vai nepar-celšanu. Es ... es sacīju:

— Saprotu, ko jūs gribat teikt, Hinca kundze. Es, zināms, esmu jaunāks par jums, un man, bīstos, nav ne puses tās dzīves pieredzes, kāda ir jums, un man nenāk ne prātā jūs pamācīt. Es pats esmu pieļāvis daudz kļūdu, bet pašreiz man tomēr šķiet, ka jūs neesat izraudzījusies pareizo metodi, ka jūsu attiecībās ar dēlu kaut kas nav īsti kārtībā.

Es gandrīz cerēju, ka viņa tūliņ sāks uztraukties un piešķirs man īsu brīdi atelpai, bet viņa nebilda ne vārda, tikai klusēdama ielēja man otru tasi kafijas.

— PaTdies, Hinca kundze, paldies. Ja pie jums raktuvēs, piemēram, sakrātos nedarīts veselas nedēļas darbs un darbu vadītājs apsolītu augstu prēmiju, lai to visu pieveic vienā dienā, — kā tad būtu?

— Tā būtu traka nejēdzība.

— Redziet nu. Es sevišķi labi neorientējos jūsu darbā, taču pieņemu, ka labāk būtu pārdomāt, kā no sastrēguma vispār izvairīties vai arī — kā iestāvējušos darbu pamazām izlīdzināt. — Kādus zelta vārdus tu runā, Nikel, tikai neaizmirsti tos vēlāk pierakstīt, es nodomāju.

— Ja, jā. Tātad viņš tomēr nespēs tikt galā?

—• Ne vienā dienā un ne par mopēdu.

— Kā tad man rīkoties? Viņš tak man ir vienīgais, un, ka jau jums būs zināms, mēs esam divi vien, un es gribētu, lai no zēna kaut kas iznāk.

Viņa raudzījās manī tādām acīm, it kā man portfelī glabātos gudrības akmens. Es pats ļoti vēlējos, kaut man tāds piederētu. Bet gudrības akmeņu nav, tāpat ka nav burvju zizlīša un burvestības vārdu. Nevienam — nekad. Kolumbam, piemēram, nebija nekā tamlīdzīga, kad viņš savā rieksta čaulā stīpojās pāris sprīžu virs okeāna viļņiem. Tādēļ viņam vajadzēja pārtikt no sālītas gaļas, un beigās viņš pat neatrada Indiju. Tikai Ameriku.

— Neprotu pamācīt, kā jums rīkoties, būtu priecīgs, ja zinātu pateikt, ko jums darīt, Minča kundze. Vispareizākais vārds varbūt ir: iepazīt. Varbūt jums zināms, vai puika raksta dzejoļus un kas tajos pateikts? Vai viņam ir meitene? Kādas grāmatas viņš lasa? Vai mazgājas ar ziepēm vai ne? Vai prot dejot tvistu? Vai viņš par idiotiem uzskata visus skolotājus vai tikai pusi? Varbūt jūs zināt, vai viņš slepus smēķē, cik daudz un kādu mārku? Par ko viņš grib kļūt? Ir tūkstoš sīkumu — svarīgāki un mazāk svarīgi. Cik no tiem jums zināmi? Divdesmit trīs vai septiņi simti piecdesmit? Es, piemēram, nebiju pat ievērojis, ka viņš ir tuvredzīgs un ka viņam vajadzīgas brilles. Visa mana gudrība bija: simpātisks sapņotājs. Un mans kolēģis Blauštoks saka: «Tas puisis neprot rēķināt.» Kopā tas ataino simpātisku sapņotāju, kas neprot rēķināt. Un tas ir tikpat pareizi, kā mēdz teikt, ka Islande ir zeme ar siltiem avotiem, ko sauc par geizeriem. Un, ja tad izlasām avīzē, ka tur kāds apsaldējis degunu, tad brīnāmies un jautājam: kādēļ viņš laikus neiebāza degunu kādā siltā avotā? Jāzina vairāk. Kādēļ jūs viņam apsolījāt mopēdu, Hinca kundze?

— Ak, ziniet, viņš tik bieži par to runāja un uz ielas noskatās pakaļ katram parkšķini, tātad — domāju to stimulēšanai, vai ne? Bet es gluži labi saprotu, ko jūs gribējāt sacīt, runādams par prēmiju. Neesmu rīkojusies pareizi, bet ko es zināju iesākt, biju pavisam izmisusi. Ko lai māte dara? Senāk taču viņam vienmēr bija tik labas liecības. Es varētu, es tās varētu jums parādīt.

Viņa dzīrās celties augšā, bet es steigšus piebildu, lai nepūlas, jo man zēna agrākās sekmes zināmas. Biju vēl gribējis pateikt, ka viņas dēls nav tīģeris, kuru ar zirga gaļas gabalu un pātagu var piespiest lēkt caur uguns loku. Bet tagad nespēju dabūt to pāri lūpām. Biju jau pietiekami daudz sagvelzis Šai sievietei, kura noteikti zina par savu dēlu vairāk nekā es. Biju devis viņai ierosmi, varbūt to var nosaukt pat par dunku. Biju viņu ierosinājis meklēt rokā vecās liecības, varbūt viņa tagad papētīs arī nerakstītās domas par dēlu un skolnieku Oto Hincu. Ar to šoreiz jāpietiek.

— Es jums parādīšu viņa istabu, — Hinca kundze ieminējās.

— Jā, to es labprāt apskatītu.

tad viss var izjukt un viņš vispār vairs nekā nedarīs. Uzmaniet, lai viņš kārtīgi iet uz nodarbībām, un šad tad pavaicājiet, ko viņi darījuši.

Kad grasījos jau iet ārā pa durvīm, man vēl kaut kas iešāvās prātā.

— Hinca kundze, — es sacīju, — mēs tuvākajā laikā domājam sarīkot nelielus klases svētkus. Gribēju lūgt, vai jūs nebūtu ar mieru nākt talkā, ja jums būtu laiks un patika — ar mielasta galdu, kafijas vārīšanu un tamlīdzīgi.

— Protams, labprāt, ja tikai varēšu izbrīvēties. Jūs jau varat ar Oto atsūtīt man ziņu.

Tā, dzīvokli Šollu ielā 14, trešajā stāvā pa kreisi, tu tagad zini, es sacīju pats sev, izgājis uz ielas. Pie 15. nama es apstājos un sāku lasīt uzvārdus pie durvīm. Aiz tīrās ziņkārības.

Vai tiešām neviens man nepaklanīsies? Cilvēki, vai jūs patiesi nepacelsiet cepures? Hallo-hallo! Nu jā, jūs jau nezināt, kas es esmu. «Tu nezini to, mana stirniņa

žiglā!» — ka dzied mana māte. Varat atkal piezīmēt sekojošo: es esmu Oto Hirica

kungs. Man ir rakstveida pierādījums. Ar zilu tinti uzrakstīts uz rožainas aploksnes. Rītausmā jātnieks ar masku uz sejas putas saskrieta rumaka mugura ieauļoja pa pilsētas vārtiem un iemeta to mūsu vara vēstuļkas-tītē. Var jau arī būt, ka tā bija pastniece Marmullas kundze. Lai katrs domā, kā grib. Aploksnes otrā pusē bija rakstīts: «Sūta H. Šrēdere». Ko «H. šrēdere» grib no manis? Vai es būtu ievietojis laikrakstā sludinājumu: «Pārdod vēsturisku podiņu krāsni, trīs runājošus papagaiļus un cēlkoka makaronu rullīti (imports).» To es neesmu darījis. Kādēļ tad man raksta vēstules ar tumšzilu tinti uz rožainas aploksnes? Sataustīju, ka aploksnē ir kaut kas stingrs un lokans — tāds kā zīmēšanas papīrs vai fotogrāfija. Fotogrāfija? «H. Šrēdere»? Protams! Turpmākajai dzīvei pieņemšu titulus Ātrdomātājs un Gaišreģis. Milzīgā steigā devos uz saviem apartamentiem un piesardzīgi, lai nesabojātu «H. šrēderi», atplēsu vēstuli. Iekšā tiešām bija fotogrāfija. Un uz fotogrāfijas H. Šrēdere personiski. H. Šrēderei mugurā bija balta blūze ar tumšiem punktiņiem. Blūze bija bez piedurknēm un atsedza H. Šrēderes, no vienas puses, apaļīgos, no otras puses, slaidos delmus. Uz kreisā delma pašā augšā varēja saredzēt pat sīku baku potes rētiņu. Pirms fotografēšanās H. Šrēdere bijusi pie friziera. Tas viņai uzbāris matus tā, ka aiz katras auss bija izslējies smails radziņš. Pieri sedza «ponijs». M. Šrēderei bija skaistas, smejošas acis; H. Šrēderei bija skaists, taisns deguns. H. Šrēdere bija īsta skaistule. Apgriezu kartīti otrādi un aizkustināts izlasīju, kas tur otrā pusē glītrakstā teikts: Dāvāts Oto. Oto esmu es. Simt sešdesmit vienu reizi aplūkoju šā brīnumdarba bildes pusi un simt sešdesmit vienu reizi tā otru pusi. Tad izlasīju klāt pielikto vēstuli, un visu laiku man ap dūšu bija tā, it kā es brauktu karuselī vai ēstu vaniļas saldējumu ar konservētām ungāru avenēm. Vēstule skanēja šādi:

Mīļais Oto!

Lūdzu, atvaino, ka pagājis tik ilgs laiks, līdz ķeros pie rakstīšanas, lai atbildētu uz Tavām rindiņām. Par Tavu vēstuli es, protams, briesmīgi priecājos un vēlos vēlreiz par to pateikties. Gadījās tā, ka vienmēr kaut kas aizkavēja aiziet pie fotogrāfa. Ceru, ka uzņēmums Tev cik necik patiks. Māte saka, ka esot iznācis gluži labi. Viņa lūdz pateikties Tev par sveicieniem un apvaicājas, vai Tu atkal kādreiz neatbraukšot uz Slāti, piemēram, garajās brīvdienās. Es sacīju: noteikti. Tas taču ir taisnība, vai ne? Tu jau vari braukt ar vilcienu, tāpat kā ziemā. Tev nemaz nav jārikšo kājām, un tas — par atkritumu mašīnu ir tīrās blēņas. Ja mūsu māte kādreiz saslimst ar gripu vai dūrējiefn mugurā, viņa arī tūliņ sāk melst par miršanu un tamlīdzīgi, un, ja mēs sākam smieties, viņa saka — gan jau mēs tad redzēšot, kad viņas vairs nebūšot. Tad tēvs vienmēr uzsauc, lai viņa netēlojot. Man šķiet, Tu ari tēlo. Bet es jau nedomāju ļauni. Ticu, ka Tev nav sevišķi labi ap dūšu un vispār neklājas diezin cik jauki. Bet pāri Tu tiksi noteikti. Tam es droši ticu. Gan jau tad Tu vēlāk pats varēsi nopirkt mopēdu. Tas nav nekas sevišķs. Pie mums Slatē gandrīz katram ir tāds braucamais. Pat vecajam Slorfam. Un, ka Tu neesi muļķis, to es arī zinu. Tu jau vari pirms braukšanas atrakstīt. Mēs varēsim iet uz Borgrādes ezeru peldēties. Manam onkulim tur stāv laiva. Saulainā laikā var saredzēt ezera dibenu, kaut gan ezers esot vairāk nekā piecus metrus dziļš. Kājām turp nav pat stundu ko iet, un gājiens ir ļoti skaists. Vēl ilgi jāgaida, bet es jau tagad priecājos uz brīvdienām, un Tu mierīgi vari darīt to pašu. Es par Tevi turēšu īkšķi.

Ar daudziem sirsnīgiem sveicieniem

Manna.

P. S. Atraksti kādu vārdu. Vai esi visu, kā nākas, saņēmis, un kā Tev klājas?

Kā man klājas? Es atkritu uz gultas, vicināju kājas pa gaisu, šūpojos uz matrača un uzsāku svinīgu dziesmu ar vārdiem: «Kā man klājas, kā man klājas?» Kā man lai klātos? Es tikko esmu atklājis grāmatu iespiešanas mākslu, izgudrojis šaujampulveri un porcelānu, — kā tādam cilvēkam var klāties, tirili, tirila? Tad piecēlos, izņēmu no plaukta Konversācijas vārdnīcu un ieliku fotogrāfiju tajā vietā, kur sākas burts «H». Pēc tam sāku mācīties vēstuli no galvas.

177

12 - 1719

Mīļie vecāki, mīļie skolēni! — es iesaucos. — Mēs šodien esam sapulcēj'ušies, lai būtu skaista, svinīga notikuma liecinieki. — Gara pārlaidu acis no skatuves pār uzmanībā sastingušo cilvēku pūli kultūras nama zālē. Pirmajās rindās sēdēja «iesvētāmie», pazīstamas sejas vien, bet pašreiz visas apbrīnojami gaišas un nevainīgas, aiz viņiem vecāki — ķemmdzija, zīds, dederons ... to un vēl šo to citu skatīju gara acīm, kamēr manas miesīgās acis kavējās pie sametinātajām ūdensvada caurulēm, kas rēgojās ar flīzēm izliktajā sienā divus centimetrus virs galda. Patiesībā es arī neiesaucos pacilātā balsī, bet runāju itin klusi, jo termocentrāles strādnieki, kas dzīvo man blakus, bija mājās, un ko viņi nodomātu par kaimiņu, kas sēž virtuvē un muld tādas ērmības. Varbūt tādēļ es nedzirdēju pacilātību un svinīgumu savos vārdos, kad ieklausījos to izskaņā. Bet varbūt vainīgs saturs, varbūt vajadzētu sākt pavisam citādi? Varbūt pacilātība un svinīgums nemaz nav nepieciešami? Varbūt labāk sākt ar brīdinājumu? «Mīļie audzēkņi, neceriet par daudz no šīs dienas, ko sauc par Jaunības svētkiem!

Ceriet manis dēļ uz svinīgām kora dziesmām un deklamācijām, puķu pušķiem, automātiskiem rokas pulksteņiem, tranzistoraparātiem, Frankfurtes tortēm, baltām augstpapēžu kurpēm, pirmo žvinguli no ķiršu liķiera, uz piparotiem jokiem vīriešu sabiedrībā, uz atklājumiem, kas jūs gaida Drēzdenes Higiēnas muzejā, kuru tagad drīkstēsiet apmeklēt. Ceriet un gaidiet to visu no šīs Jaunības svētku dienas, tikai uz vienu neceriet: uz to, ka piespiedīsiet podziņu — un uzreiz pārvērtīsieties par nobriedušiem paraugcilvēkiem, uz injekcijas adatas ašo dūrienu, no kura jums vienā mirklī asinīs ieplūdīs cienīgums un saprāts, uz brīnumsveci, kas jums kā uz burvja mājienu apgaismos visu pasauli. Atcerieties nabaga nejēgu, skolnieku Hincu, kas savus Jaunības svētkus jau bija nosvinējis, kad sāka nodoties tik nesaprātīgām un neapdomīgām izdarībām, kas viņam pašam un viņa nelaimīgajam klases audzinātājam vēl sagādās daudz galvas sāpju. Atcerieties arī šo skolotāju, kam uzbrukušas tik lielas rūpes un raizes, tādēļ ka viņš priekšlaikus negribēja mazliet vairāk parūpēties un parai-zēties. Un viņš pats bija piedzīvojis ne tikai Jaunības svētkus. Viņam aiz muguras bija pat valsts eksāmeni. Tātad neceriet un negaidiet pārāk daudz. Šī diena ir kā Miera brauciena svinīgais starts ar puķēm un mūziku. Ļoti skaists, ļoti nozīmīgs. Bet uz ceļa pūš pretvējš, un, kad ceļš sāk vīties kalnā, tad visiem spēkiem jācenšas nepazaudēt no redzes loka biedrus zilajos, dzeltenajos un violetajos sporta krekliņos. Kurš pēc goda starta расе] kājas no pedāļiem, tas zaudē laiku. Uzvaras laurus gūs vienīgi tie...» Sājā jaukajā vietā es saņēmu oratoru Nikelu maigi aiz apkakles un novedu viņu no tribīnes atpakaļ komunālajā dzīvoklī uz krēsla. Stop! — es teicu, Menškem nepatīk poētiskas ainas. Goda starts var palikt, bet liecies mierā ar lauriem. Labi, atteica Nikels, es jau tikai pavingrinājos. Ieslēdzu savu «Esmeraldu» un pārsteidzu kādu sievišķi, kas patlaban aizraudamās dziedāja, ka rozēm esot arī ērkšķi. Pagriežot strēli tālāk, iekūlos valšu popūrijā, kas laikam skanēja raidījumā «Raibais ziedu pavasaris», un vēl divus centimetrus tālāk kāds sīki izskaidroja filca platmaļu tapšanas procesu. Sen jau biju kārojis to uzzināt. Bet, tā kā pat visaugstražīgākajai platmaļu ražošanas procedūrai reiz pienāk gals, tad pēc septiņām minūtēm atkal sēdēju pie neaprakstītas papīra lapas. Noņēmu no sienas mazo spogulīti un nostatīju pret grāmatu kaudzi tā, lai bez kakla staipīšanas varētu tajā ielūkoties. Izrāvu no uzacs kādu pārlieku garu matu un mirkli pārdomāju, kāds gan es izskatīšos 2000. gadā. Taču nespēju nekā jēdzīga iedomāties, vienīgi tādas vispārējas pazīmes kā sirmus deniņus, grumbas, mākslīgos zobus un sarkanzilus asinsvadus vaigu galos. Parādīju savam attēlam mēli un lēnām apgriezu spoguli uz mutes. Zināms aspekts tas tomēr būtu, man iešāvās prātā. Atskats no 2000. gada uz savu Jaunības svētku dienu. Kā nodzīvoti nedaudzie gadi starplaikā? «Nevis tā, bet tā!» — kā rakstīts uz plakātiem, kas brīdina par nelaimes gadījumiem. Izraudzīsimies konkrētu piemēru un noritināsim kamoliņu — kā Meiers, Sulcs vai Lēmanis atskatās uz savu dzīvi no 2000. gada līdz Jaunības svētku dienai vai tamlīdzīgi. Atgāzos krēslā, cik apstākji atļāva, lai visu pamatīgi apcerētu. Biju domājis tieši četras sekundes, kad noteicu: un kur tu, sasodītais gudreli, ņemsi piemēru no 2000. gada? Pārbaudīju atmiņā visu, ko biju uzzinājis no desmitiem izlasītu zinātniski fantastisko romānu. «... milzīgām papardēm līdzīgo augu priekšējā grupa sāka ar atbaidoši vienmuļām kustībām vilkt no zemes ārā paši savas saknes. Lēnām — it kā uz garām zirnekļa kājām augi tuvojās upei. Pirmie jau ienira ūdenī. Tad Roms Tulaja attapās no stinguma. Zibenīgi viņš norāva drošinātāju alfa-bēta-gamma starmetim, kas darbojās uz oglekļa bāzes. Ar pūlēm valdīdams satraukumu, viņš sauca aizsargcepures mikrofonā: «Terra IT! Terra II! Esmu kosmosa postenis QYB ...»» Nu jā. Skaidrs. Ārkārtīgi saistoši. Diemžēl šādi brīnišķīgi piedzīvojumi lāgā neiederas ieplānotajā svētku runā. Drosme, sastopoties ar staigājošām papardēm, ir teicama īpašība, bet kam gan gadīsies kaut ko tamlīdzīgu piedzīvot? Mums ar saviem piemēriem jāpaliek vien tepat zemes virsū, un šeit fantāzijai nedrīkst atjaut tādus bezsvara lēcienus. Piecēlos un sāku staigāt pa savu virtuvi — divus solus turp, divus atpakaļ. Tā soļodams, saspringti domāju par 2000. gadu.

Laime sociālismā un laime kapitā-lismā, — diezgan satriekta sacīja Margota Zeidlere. Un Kristofs Hēne piebilda:

— Nauda nedara laimīgu.

Es noteicu: — На! — Varbūt arī: — Miau.

Sī satraucošā diskusija norisinājās manā istabā pie mana galda, kuru es speciāli biju atvilcis nost no sienas. Pie manis mēs sapulcējāmies pirmo reizi. Mātei nejauši bija gadījusies brīvdiena; man gan šķiet, ka viņa tīšām bija tā iekārtojusi. Sākumā viņa izturējās apmēram tāpat kā Kristofa Hēnes mazais brālītis. Ik pēc mirkļa viņa iepeldēja istabā un apvaicājās, vai mums neesot aptrūcis limonādes, plātsmaizes vai citu atspirdzinājumu. Beidzot viņa vēl noprasīja, vai es tiešām vērīgi sekojot un tiekot līdzi. Tad izgāju pie viņas otrā istabā un teicu, ka viss ir labi, lai viņa neuztraucas. Es gan piebildu arī, ka mēs nesvinam sudrabkāzas, bet ka mums jāstrādā zinātnes laukā un mūs nedrīkst traucēt. Viņa atbildēja, ka viss kārtībā. Tā nu mēs bez sevišķiem kavēkļiem, izņemot tos, kas radās manas neiedomājamās neapķērības dēļ, izlauzāmies cauri matemātikai un ķīmijai un nonācām līdz jautājumam par laimi. Tas nebūt nebija mūsu pašu izgudrojums, bet piederēja pie mācībām. Viss iesākās gluži nevainīgi, proti, ar vējdzirnavām. Nikels ienāca vācu valodas stundā, nikni ņurdēdams, ka viņam beidzot apnikuši mūsu atstāstījumi un bērnišķīgie attēlu apraksti un viņš gribot mums parādīt, ko nozīmē īsts iztirzājums. «Mūsu godājamais mācību plāns man pilnā mērā dod pamatu to darīt,» viņš sacīja, ar to laikam gribēdams paskaidrot, ka rīkojas likumīgi. Tad viņš iesaucās: «Karla, ja tev nav grūti, esi, lūdzu, tik laipna un uzraksti mums kaut ko uz tāfeles, tu to tik skaisti proti.» Viņai, zināms, nepavisam nebija grūti, viņa vienmēr piesakās pirmā, ja kaut kas jāuzraksta, un tad taisni kā pa diegu velk izkruzuļotus skaistraksta burtus, ka prieks. Kad viņa kādreiz vēlāk būs apprecējusies ar Kristofu Hēni, tad varēs izpildīt viņam visus rakstu darbus. «Tātad, lūdzu: vai atlikušās vējdzirnavas saglabāt vai likvidēt?» Nikels nodiktēja. Ja Karlai ir izdevība kaut ko rakstīt, viņa nebrīnās ne par ko, tikai raksta. Un vējdzirnavu jautājums jau greznojās uz tāfeles.

Tādas idejas Nikelam brīžiem uznāk. Reiz jau mēs bijām vingrinājušies aprakstā. Toreiz man vajadzēja mazo, kustīgo Gērki, kurš tēloja kaut ko līdzīgu robotam, ar skaidriem formulējumiem aizstūrēt no viņa sola līdz tāfelei un likt viņam uzzīmēt uz tāfeles lielu iespiedburtu «E». Tas nebija viegli, jo Gērke skrēja virsū vai katram priekšmetam un bezmaz gribēja uzrāpties uz skolotāja galda, jo es nebiju «pietiekami skaidri formulējis uzdevumu».

— Sportist Helm, — Nikels sacīja, — aiz-

lipini, lūdzu, savu košļājamo gumiju neuzkrītoši aiz auss un pastāsti mums savas domas šai jautājumā.

Ko Helms izdarīja ar košļājamo gumiju, to es skaidri nezinu, bet viņa domas skanēja:

— Skaidrs, ka jānoplēš, tagad taču to visu dara ar dīzeļmotoriem vai ar elektrību, man šķiet.

— Labi, vai kāds domā citādi, vai vispār var būt arī citādas domas, vai šis jautājums nav pilnīgi skaidrs?

Tad pieteicos es. Kad izslēju roku, nemaz vēl skaidri nezināju, ko sacīšu. Bet, ja ir runa par citādām domām un pilnīgi noskaidrotiem jautājumiem, tad lielais domātājs Oto Hincs nespēj klusēt.

— Nu, — es- teicu, — tīri tā jau nav, galu galā mums taču vēl ir arī zirgi, vai ne, zirgi?

Kristofs Hēne, nemaz pie vārda nepieteicies, sauca no aizmugures:

— Protams, jo vēl nepietiek kravas mašīnu!

— Un elektrisko dzirnavu pietiek? — es atjautāju.

— Domāju gan, — sacīja Nikels, — bez tam lielākā tiesa vēl esošo vējdzirnavu droši vien nemaz nedarbojas, un pārējās vispār nav vērts pieminēt.

Šinī kritiskajā brīdī roku pacēla mūsu garā, kārnā Rikarda Horha un nočukstēja:

— Bet tādas vējdzirnavu plašā klajumā izskatās šiki!

Rikarda Horha ir no tiem skuķiem, kas mūžam sarkst un bālē, tikko ver muti vaļā. No tā, ka viņa brīvprātīgi pieteicās runāt, varēja spriest, ka tādas dzirnavas viņai

patiesi šķiet milzīgi šikas. Rūdijs Helms un daži citi tūliņ sāka briesmīgi ņirgt, tā ka Rikarda gandrīz vai paģība, bet Nikels pamāja ar roku kā ķeizars un noteica:

— Nu, «šiki» varbūt nav īstais apzīmējums, Rikarda droši vien domā — «skaisti». Un par vārdu «skaisti» nav ko smieties, skaistums ir ļoti svarīgs faktors.

Helms un viņa sabiedrotie tūdaļ kļuva nopietni kā zārka nesēji.

— Labi. Jautājums, šķiet, nemaz nav tik skaidrs, kā pirmajā mirklī likās, lūkosim to mierīgi pārspriest. Taču vispirms jāvienojas, par ko īsti ir runa, kas ir mūsu iztirzājuma priekšmets.

Vienojāmies, ka runa ir tikai par tādām vējdzirnavām, ar kurām maļ miltus vai arī tie kādreiz ir malti. Un pamazām izlobījām, kas šādas dzirnavas īsti ir: «Spēkmašīna vēja enerģijas pārnešanai uz dzirnakmeņiem, starp kuriem maļ labības graudus.» Apmēram tā bija toreiz. Viss iesākās ar vējdzirnavām, tas vēl bija pavisam nevainīgi. Diezgan patīkams bija arī iztirzājums «Vai, pastmarkas krājot, var kaut ko iemācīties?». Bet beigās Nikels mūs pilnīgi satrieca ar laimi. Viņš pavēlēja sastādīt plānu tematam «Kas ir laimīgs cilvēks?». Par to mēs, manā istabā sēdēdami, nu prātojām.

Kas tad ir laimīgs cilvēks? Es būtu varējis atšķirt Konversācijas vārdnīcu tajā vietā, kur sākas burts «H», un atbildēt: «Es.» Taču no tā mums liela labuma nebūtu. Iznāktu diezgan ērmots plāns:

1. Ievads:

Kas ir Oto Hincs?

2. Iztirzājums:

Oto Hincs ir laimīgs cilvēks

a) kas to noliedz?

b) kas to apstiprina?

c) kopsavilkums un spriedums.

3. Nobeigums:

Ko varam mācīties no 0. H. piemēra?

Pirmkārt, Nikels par to nosmietos beigts, un, otrkārt, tas būtu bīstams pasākums, zināmā mērā dzeguzes ola, proti: kad Nikels būtu izsmējies, viņš sacītu: «Kārtībā, uzraksti pēc šā plāna sacerējumu, vēlu panākumus.» Ievads vien jau spēj nogāzt cilvēku no kājām. Kas ir Oto Hincs? Ko tur lai raksta? Dzimis tad un tad, tur un tur, draud palikšana uz otru gadu, nav sodīts, bērnībā pratis mazliet pūst fleiti, pēdējā laikā valkā brilles ar Ceisa stikliem, politiski atklāts vai kā nu to mēdz teikt, smēķē maz, nedejo un tā tālāk — pa skaidiņai vien. Kas to vēlāk visu spētu samontēt kopā? Un tur nu iztirzājums! Kas to noliedz? Nikels mums ir iemācījis, ka ļoti rūpīgi jāaplūko visi pretargumenti, citādi nebūšot zinātniski. Ja sākšu ar to, atklāšu daudz nepatīkama. Piemēram, ka fotogrāfija un vēstule Konversācijas vārdnīcā ir tīrais nieks salīdzinājumā ar neveiksmēm manā dzīvē. Protams, es vēl varētu piebilst, ka divi labi cilvēki man palīdz eksaktajās zinātnēs un ka es dzīvoju istabā ar centrālapkuri un skaistu, lielu ģeogrāfijas karti pie sienas, un ka varu ēst šķiņķi, kad vien man iegribas uzkost. Bei vai ar to pietiktu, vai tas, teiksim, vispār der par argumentu? Ar fotogrāfiju nevar apprecēties, visu mūžu nevar savā laba nodarbināt divus sargeņģeļus jeb asistentus, līdz sirmam vecumam nav iespējams nodzīvot bērnistabā. Nē, tāds sacerējums neder, par to vēl jāpadomā.

— Vaikstīties mēs arī protam, — nikni noteica Kristofs Hēnc, kad es biju pateicis «На!» vai «Miau!». — Labāk padomā, kā mums sākt!

— Nu, ar tavu teicienu par naudu noteikti ne, — es sacīju. — Pirmkārt, tas sākumam vispār neder, un, otrkārt, tas nemaz arī nav pilnīgi pareizi. Tu pats priecājies kā traks, ja māte tev kādreiz piespēlē piecas markas no lieka. Es jums teikšu, to būs izgudrojuši tādi, kam bijis daudz naudas, lai citi nesāk skaust un neprasa savu liesu.

— Ak tā, — Hēne varen enerģiski atcirta, — tad laikam tāds kapitālistu miljonārs, tāds maitasputns finansists ir laimīgs?

Un Maģija, citiem vārdiem — jaunības draudzene Margota Zeidlere noteica: Nu jā!

— Skaidrs, — es sacīju, — jūs varbūt iedomājaties, ka tāds uzskata sevi par mai-tasputnu? Viņš drīzāk gan domā, ka ir klinšu ērglis. Viņam ir skaistas mājas, katrā dārzā pa trim galda tenisiem, brokastīs^ viņš ēd marcipāna maizītes un vakaros rāmā garā pārskaita savus miljonus. Vai viņam vajadzētu aiz nelaimes brēkt? Bet es jau zinu, kas jums prātā. Droši vien nožēlojamais stās-telis par ziepju vārītāju, vai ne?

— Nav ne jausmas, — Hēne un Maģija atteica vienā balsī.

— Paklausieties, manai mātei ir tieši septiņas grāmatas, viena no Špeclēm, piecas iedāvinātas Sieviešu dienā vai tamlīdzīgi, bet vienu viņa mantojusi no savas matēs. Та ir

veca lasāmgrāmata, kur ir dažādi jokaini dzejoji, piemēram, «Niss Randers» un «Johanna Zebus»; tu acis izraudātu, Magij, kā šie tur izglābj slīcējus, un tur ir ari stāsts par Ziepju vārītāju. Nabaga ziepnieks augu dienu noraujas melnās miesās, vārīdams lilij-piena ziepes, bet tomēr vienmēr ir labā omā, jo visu laiku dzied jautras dziesmiņas vai svilpo un nemaz nedomā par to, ka īstenībā ir viens nabaga velns. Bet turpat kaimiņos dzīvo tāds drūmiķis miljonārs, un to ziep-nieka dziedāšana traucē gan miegā, gan naudas skaitīšanā. Šis nu aizkāto pie ziepnieka un saka: «Še tev, puis, tūkstoš dālderu, bet lai es nedzirdētu no tevis vairs ne skaņas, norunāts?» — «Norunāts,» atbild ziepnieks. Taču nu izrādās, ka viņš pārgriezis pirkstu, ziepju vārīšana vairs lāgā neiet no rokas, un viņš jūt, ka darbs par mokām vien ir. Pēc trim dienām viņam tas viss ir līdz kaklam, viņš aiziet un atdod dālderus atpakaļ. Nu viņš atkal drīkst dziedāt un trallināt, un jūs gan varat iedomāties^ cik ziepju vārītājs bija priecīgs un laimīgs.

— Nu, un tu, lūgtum, nespēj to iedomāties? — jautāja Kristofs Hēne.

— Protams, varu iedomāties. Un tomēr tas ir viens idiotisks stāsts. Kādēļ gan cilvēks nevarētu strādāt u n dziedāt u n turklāt viņam būtu pietiekami daudz naudas, lai nevajadzētu noplēsties līdz nāvei? Šitais dzejnieks grib iestāstīt, ka vienā laikā iespējams tikai viens — dziesma vai krājgrāmatiņa. Nu, redzi?

— Tā ir novirzīšanās no temata, man šķiet, — Maģija, pavisam iztrūkusies, iebilda.

Ar meitenēm parasti tā notiek: diktātos urt vienkāršos darbos viņas iedziļinās, bet, tikko sacerējums, viņas tūliņ «novirzās no temata». Viņām uznāk velnišķīgas bailes. Tas laikam ir sievišķīgais elements viņās. Vistrakāk reiz bija ar to pašu Rikardu Horhu. Vajadzēja vienkārši aprakstīt attēlu, bet viņa sacīja, ka esot novirzījusies no temata.

— Nē, nē, Margarēte, — es sacīju, — diskutēsim visi kopā, temats nekur nav pazudis.

— Ir, piemēram, grāmata par Albertu Šveiceru, — viņa sacīja, — viņš Āfrikas mūžamežos nodibināja un uzcēla lielu slimnīcu. Tur slimos afrikāņus ārstē par velti. Un, apstaigādams slimniekus, viņš redz, cik daudz cilvēku ar viņa darbu izdevies izglābt. Viņš katrā ziņā ir laimīgs cilvēks.

— Jā, tas ir labi, es tūliņ pierakstīšu, — atsaucās Kristofs.

— To mēs, protams, varam, — es sacīju, — varam uzrakstīt daudzus vārdus — Juriju Gagarinu un Manfrēdu Matuševski, bet mums tas jāprot vispārināt, kā saka Nikels, jāizloba, kas tad īsti viņus dara vai ir darījis laimīgus.

— Kas ir Manfrēds Matuševskis? — jautāja Maģija.

Ak vai, ak vai! Bet, tā kā nezinātāji ir jāizglīto, tad es sacīju:

— Viņš ir tikai astoņsimt metru skrējējs. Būdams jau krietni gados, tas ir, diezgan vecs kā sportists, viņš tomēr nolēma vēlreiz piedalīties Eiropas meistarsacīkstēs. Gandrīz visi pārējie bija jaunāki un varēja uzrādīt labāku laiku. Taču Matu nepavisam nenobijās, pēdējos simt metros panāca visus un otro reizi kļuva par Eiropas čempionu. Tā VDR ieguva Eiropas meistarsacīkstēs astoņas pirmās godalgas. Astoņas pirmās vietas, saprati?

Es jau dzīros izskaidrot viņai Matuševska skriešanas taktiku — par «milimetru skrējēju» un tamlīdzīgi, bet Kristofs Ilēne iejaucās, teikdams:

— Ir atšķirība starp miljonāru un šiem citiem, jo miljonārs ir liekēdis un izmanto citus — vai tad to var saukt par laimi?

Ko lai atbild tik gudram cilvēkam?

— Tu esi ģēnijs, Kriš, — es teicu nepārprotamā Karlas Antonas tonī un sajūsmā izbolīju acis, — tas mums katrā 2iņā jāizmanto ievadam: kas vispār ir laime? Vai: ko mēs saprotam ar vārdu — laime? Raksti, Magij!

Un tomēr man bija visai šļaugani ap dūšu, jo gaidāma briesmīga nojēgšanās.

Paklau, Marij, — es sacīju, — kurpes ar augstiem papēžiem skolā? Vai tā varēs?

— Šodien taču ir pavisam citādi, Niķeļa kungs, — viņa strupi atteica.

Man pat šķiet, ka viņa atmeta galvu, pirms aizpeldēja projām baltajās augstpapēžu kurpēs, gaišpelēkajos svārkos un tumšzilajā blūzē. Redzēju, ka viņa apsēdās blakus Kar-lai Antonai un iečukstēja tai kaut ko ausī. Droši vien viņa pavēstīja par manu nedzirdēto nekautrību, jo mazā, no galvas līdz kājām baltā dederonā ietērpusies Karla nogrozīja galvu un slepus pameta nosodošu skatienu uz manu pusi. «Pret dāmām smalki izturies, uz zoba pavilkt neuzdrīksties!» saka, cik atceros, Vilhelms Bušs.

— Padevīgi ziņoju, ka pavēle izpildīta, Niķeļa kungs! — Tas bija Rūdijs Helms. Viņš nostiepās manā priekšā pamatstājā, jautri smaidīja un, braši godu atdodams, piecirta kreisās rokas pirkstus pie pieres; redzēju, ka viņa garās, spēcīgās rokas jau pamatīgi izaugušas no zaļi musturotā uzvalka piedurknēm.

— Nu, tad brīvi, jaunkareivi, — es attteicu. — Par kādu pavēli tu runā?

— Divas kastes vitakolas pārnestas no saimniecības pārziņa istabas uz svētku zāli!

— Tad nu tikai šoreiz atkal nepiedzerieties, sauszemes jūrnieki, brīvi!

Smaids izplūda vēl platāks, un viņš ierēcās:

— Tieši tā!

No fizikas kabineta, spoži baltus priekšautus aizsējušās, iznāca Hinca kundze un viņas palīdze Horha kundze. Tur viņas ar milzu kafijmašīnas palīdzību bija uzvārījušas pāris hektolitru iesala kafijas un jau iepriekš sagrieztās visu ģimeņu ziedotās plātsmaizes sakrāvušas augstas piramīdās.

— Nu jau varētu sākt, Niķeļa kungs, — viņas abas noskaitīja kā runas korī. Platajā, gaišajā gaitenī Kristofa Hēnes virsuzraudzībā bija uzklāts precīzā pakava veidā novietotais svētku galds. Pēc ilgākām pārrunām ar saimniecības pārzini Grāfu mums bija atļauts paņemt galdus no skolotāju istabas. Viss pārējais sanests no mājām. Klasē bija atstāti tikai daži krēsli gar sienām, jo tur paredzēta deju zāle. Atskaņotāju, radioaparātu un magnetofonu mūsu tehniķi bija uzstādījuši gods godam. Pie tāfeles bija piekārts Hannelores Skrčipčakas (zīmēšanā vieninieks) milzu panno — meitene ar dzelteniem matiem un sprīdi garām skropstām tur rokā svinīgi paceltu šampanieša glāzi. Meitenei virs galvas vijās lente ar zilu apmali un uzrakstu «9. b klases svētki». Taču, iekams varējām sākt mielastu, vēl izcēlās nelieli nemieri. Zēni visi spiedās bariņā gar vienu sienu, un es patiesā priekā konstatēju, ka šos neveiklos gārņus šāsdienas notikums, viņu pašu uzvalki, baltie krekli un aproču pogas krietni vien biedē.

Es vēl it labi atcerējos, kā tas ir. Gribas knosīties* un grozīties, visu laiku kaut ko saraustīt vai sakārtot, nostāties vai apsēsties tā, ka rokas un kājas notirpst. Bet tad iešaujas prātā kāds filmā redzēts vienaldzīgais, abas rokas neviļus ieslīd bikšu kabatās, kājas eleganti sakrustojas, un sejā iegulst pieredzējuša kāršu spēlmaņa izteiksme. Bet arī tā ilgi nevar izturēt, un knosī-šanās un grozīšanās sākas no jauna.

Hinca kundze tūliņ iejaucās zēnu barā. Tā nevarot, viņa sacīja, mēs taču gribot būt jautri, te jau nebūšot kāršu vakars, tadeļ jāsēžas «raibā rindā», un:

— Oto, nāc tūliņ šurp un sēdies šai meitenei blakus.

Kad «raibā rinda» beidzot bija, kā nākas, sakārtota, pamazām iestājās miers un visu skatieni pievērsās man. Acīm redzot, tika gaidīti «ievadvārdi». Man šķiet, es iegādāšos melnu uzvalku un lūgšu, lai apriņķa padome man izsniedz oratora licenci. Tikko es pēcpusdienā ierados skolā, Horha kundze jūsmīgi satvēra mani aiz abām rokām un izteica atzinību «par skaisto runu Jaunības svētkos». Rikardai Horhai, proti, ir māsa Klaudija, kas mācās astotajā klasē. Sī Klaudija ir sīciņa, bet ģeniāla meitene. Mierīgā pašpaļāvībā viņa savāc vieniniekus gandrīz visos priekšmetos. Atceros viņu visai labi no tiem laikiem, kad es četras bezgalīgas nedēļas, zobus griezdams un bez mitas protestēdams, biju spiests tajā klasē mācīt matemātiku. Ikreiz, kad man kāds uzdevums nebija īsti saprotams — un tas notika ļoti bieži —, izsaucu Klaudiju pie tāfeles, liku rēķināt un ar labvēlīgiem galvas mājieniem apstiprināju viņas raito risinājumu. Ir tādi skolēni, kuru priekšā pastāvīgi gribētos paklanīties. Bet tāda klanīšanās nav modē, tā neatbilst pedagoģijas tikumiem. Drīkst vienīgi paslavēt. Bet tas jau skan piespiesti, no skolotāja augstumiem.

Svinīgi nokremšļojos un sāku:

— Mīļie draugi... — Tūliņ atskanēja daudzbalsīgs «Ā!» un «O!». Taču tas nezīmējās uz manu gaidāmo runu, bet bija veltīts Blauštoka un kolēģes Kunšusas ienākšanai.

193

13 — 1749

Klase pati bija viņus abus uzaicinājusi — 1 bez manas ietekmes. Kad viņi abi ienāca gaitenī, es izbrīnījies konstatēju, ka viņi ļoti atgādina piecus gadus precējušos pāri, kas atnācis uz viesībām. Blauštoks bija uzcirties elegantā uzvalkā ar divrindu pogām, neiedomājami labi izgludinātā palsi zilā kreklā ar atturīgu svītriņu un aizsējis vīna krāsas kaklasaiti, par kuras eksistenci es līdz šai dienai nekā nebiju zinājis. Savos spurainajos, gaišajos matos viņš bija iestrādājis vismaz simt gramu briljantīna un pāršķīris nevainojamu celiņu. Viņš izskatījās tieši tāds, kādu es iedomājos zviedru vai somu. Kolēģe Kunšusa viņam līdzās izskatījās smalka un trausla, bet labi pasargāta. Viņi apsēdās man blakus. Iečukstēju Blauštokam ausī:

— Pa kuru laiku jūs apprecējāties, Ole Olson?

Viņš sarauca uzacis un iegrūda ar elkoni man sānos.

Es vēlreiz svinīgi ieklepojos un sāku no jauna:

— Mīļie draugi! Mēdz teikt — svētki jāsvin, kad tie iegadās. Bet, iespējams, ka var teikt arī citādi: svētki jāsvin tad, kad tiem pienācis laiks. Šiem mūsu svētkiem, man šķiet, laiks bija pienācis. Nu jau drīz būsim veselu mācību gadu kopā nomocījušies, cits citam sagādājuši gana nepatikšanu, tādēļ vismaz vienreiz varam arī kopā iedzert kafiju. Aizvadītajos mēnešos esam diezgan labi iepazinušies, taču ne no visām pusēm. Un tas ir ļoti svarīgi: iepazīt citam citu no visām pusēm. šajā ziņā pūliņu nekad ne-

būs par daudz. Ja diviem no jums kādreiz gadīsies sastapties neapdzīvotā salā, tad viņiem jazina, ko viens no otra var sagaidīt. Pretējā gadījumā var piedzīvot pārsteigumus, kas ne vienmēr ir patīkami, un nepatikšanas, kas nebūt nav neizbēgamas. Protams, vienos klases svētkos visu neizdosies uzzināt. Bet vai Rūdijs Helms, piemēram, prot dejot čarlstonu, to mēs redzēsim, jo es pirmīt pamanīju tādu plati. Es to neprotu, pasaku jau laikus, lai vēlāk nebūtu sūdzību. Sirsnīgi sveicu mūsu vidū — to man, zināms, gan vajadzēja darīt jau pašā sākumā — vecāku pārstāves un mūsu gādīgās palīdzes Hinca kundzi un Horha kundzi, kā arī divus jums visiem pazīstamus mūsu klases skolotājus Kunšusa jaunkundzi un Blauštoka kungu. Tā.

Pēc ļoti uzvedīgas plātsmaizīšu notiesāšanas un kafijas dzeršanas Kristofs Hēne norīkoja Margotu Zeidleri, lai viņa uzliek savas plates.

— Tagad mēs sāksim dejot, — viņš sacīja, — un pārtraukumā Niķeļa kungs mums kaut ko palasīs.

Pareizi, es taču gribēju kaut ko palasīt priekšā. Nevaru nociesties, nepalasījis citiem priekšā to, kas man pašam paticis. Tā, zināms, var piedzīvot drausmīgus brīžus, ja redz, ka klausītājus pārņem nepārprotama garlaicība; lasītājam uz pieres izsprāgst baiļu sviedri, sak, tūliņ viņi sāks tevi apmētāt ar virtuves nažiem. Taču cerēju, ka pret O’Henri stāstu — kurā tēvs bērna nolaupītājiem vēl pieprasa naudu, ja tie vēlas, lai tētiņš pievāc atpakaļ briesmīgo puiku, kas spējīgs saplosīt jebkuram cilvēkam ner-vlis, — nevienam visā pasaulē nevarētu būt ne mazāko iebildumu. Kamēr jaunieši devās uz deju zaļi, kas reiz bija klase, vecākā paaudze vēl brītiņu palika sēžam pie pakav-veidā klātā galda.

— Laikam ir gan skaisti — tā vienmēr kopā ar jauniešiem, —ieteicās Ilorha kundze.

Blauštoks palocīja savu stūraino galvu ar somiski zviedrisko seju, kolēģe Kunšusa domīgi vērās pati sevī, un es atbildēju:

— Jā, Horha kundze, slikti tas tiešām nav.

— Bet rūpju jau arī netrūkst, — sacīja Hinca kundze. — Vai zināt, Niķeļa kungs, liekas, manam Oto ir gadījusies draudzenīte, un es nezinu, vai tas maz ir labi — tieši tagad, kad viņš cik necik atjēdzies, tas taču atkal var novērst viņa uzmanību, vai ne?

— Neesmu nekā manījis, kura tad tā ir? •— es jautāju, skatīdamies uz deju zāli.

— Nē, nē, viņa nav no šejienes. Nekā tieša es nezinu. Redzēju tikai vēstuli uz viņa galda: H. Šrēdera jaunkundzei Šlātē. Un man viņš sacīja, ka garajās brīvdienās atkal gribot braukt uz Slāti. Slāte ir ciems Meklen-burgā, tur dzīvo mani seni paziņas, pie kuriem viņš ciemojās ziemas brīvdienās, bet tiem uzvārdā ir Kūnerts. Un tad viņš vēl apvaicājās, vai es nebūšot ar mieru mopēda vietā nopirkt viņam vismaz peldbikšeles, jo viņam tajā pusē zināms skaists ezers. Ak dieviņ, var taču būt, ka tas nav nekas nopietns, vai ne?

— Protams, tas nav nekas nopietns, — es atteicu, — kaut gan ir pamats aizdomām par draudzeni, ja jūsu dēls sūta vēstules Srēdera jaunkundzei. Esmu pārliecināts, ka tā nav ciema konsuma vadītāja.

Kolēģe Kunšusa sacīja:

— Jums gluži vienkārši vajadzētu pajautāt. Apprasīties, kas šī meitene ir. Iespējams, ka viņš jums labprāt šo to pastāstītu, bet nezina, vai tas jūs interese.

— Jā, to es varētu gan. Bet kā ir ar uzmanības novēršanu? Vai atļaut viņam braukt uz turieni? Pēc brīvdienām tak sāksies desmitā klase, vai ne? — Hinca kundze bailīgi palūkojās uz mani.

— Tā nu ir, — es sacīju, — pēc brīvdienām tiešām sākas desmita klase, tur nekā nevar darīt. Bet es nedomāju vis, ka draudzene, kas atrodas pāris simtu kilometru tālumā, sevišķi novērsīs viņa uzmanību. Jādomā, ka pēc desmitās klases viņš atkal gribēs aizbraukt turp un droši vien vēlēsies godam pastāvēt. Ja apstākļi ir tādi, tad nebūtu ko domāt par uzmanības novēršanu, drīzāk gan ... — Bet es nepaguvu izteikt līdz galam, par ko drīzāk varētu domāt. Durvīs parādījās Karla Antona, Valtraude Tīca un Margota Zeidlere un cita pār citu sauca, lai mēs ar Blauštoku arī ejot zālē dejot, puikas neesot nekur liekami, un Karla Antona pat mēģināja apgalvot, ka visi vīrieši esot gļēvuļi, un pēc šiem vārdiem no deju telpas tūliņ atskanēja zēnu protesta rēcieni. Piegāju pie mazās Karlas un ārkārtīgi cēli, kāju pievilkdams, palocījos.

— Vai drīkstu lūgt, mademoiselle?

Un Blauštoks sacīja Margotai Zeidlerei:

— Bet uzliec kaut ko tādu, ko var dejot pēc «divi pa labi, viens pa kreisi» parauga.

— Pareizi, — es piebildu, — mēs taču esam vecāki vīri. Un vēl viens noteikums: Hinc, Jitner, Lampreht, jums arī jādejo! — Visi trīs vainīgie sēdēja kaktā un vienaldzīgiem ģīmjiem sarunājas. Katram roka bija vitakolas pudele.

Es zināju gan, ko viņi tur dara. Pietiekami bieži biju skolas sarīkojumos ta sēdējis kopā ar savu draugu Veclafu; parasti mēs triecām vārgus jociņus par grāvēju tekstiem īpaši un šāspasaules neprātībām vispār. Bet, tā kā labakajā gadījumā tikai svētais Francisks varētu veselu vakaru ta nosēdēt, tad mēs dejošanai piešķīrām sportisku nokrāsu. Sacentāmies par punktiem. Par deju ar pašu klases meiteni varēja dabūt vienu punktu, par citu klašu meitenēm — piecus punktus, par skolotājām — desmit, un mūžam neaizsniegtā virsotne — par deju ar direktora sievu pienācās divdesmit pieci punkti. Tas notika ģimnāzijā. Mēs kā nekā jau bijām baudījuši ķiršu liķieri, kas mums šķita augsts sasniegums. Tagad Veclafs varbūt dzer visvecāko Asbahas vīnu, lai atzīmētu laimīgu notikumu: varbūt viņš iecelts ierēdņa kārtā ar tiesībām uz pensiju vai tamlīdzīgi. Es tev to labprāt novēlu, jo tu biji kārtīgs puika. Varbūt pat par daudz. Tu neprati pateikt nē. Un tādēļ vecāki aizveda tevi līdzi uz Rietumiem kā tādu koferi, kaut gan tu nemaz nebiji piemērots Rietumos. Nē, nebiji, to es skaidri zinu. Varbūt es būtu varējis tevi atrunāt, jo vienmēr spēju tevi pierunāt vai atrunāt, varbūt man vajadzēja ļaut tev pašam vairāk runāt, piķis viņu zina. Es toreiz jau mācījos slavenajā universitātē, kad viņi

nopirka bagāžas zīmi, ar kuru tevi aizvest. Tagad droši vien arī es vairs nespētu tevi pierunāt atgriezties. Tagad tu droši vien jau esi par daudz savā avīzē salasījies, cik briesmīgi ir tie cilvēki, kuru vidū tu reiz biji nokļuvis. Piemēram vari izvēlēties kaut mani: «režīma» rokaspuisi, kas audzina jaunatni komunismam. Nemaz neatmet ar roku, ir jau taisnība. Esmu visīstākais rokaspuisis, vēl gan ļoti zaļš, vēl tikai iesācējs. Tomēr ceru, ka reiz kļūšu par meistaru. Prozit, Veclaf!

Redzēju, ka Oto Hincs pieceļas un stūrē tieši pie kolēģes Kunšusas. Sasodīts, tas zeņķis grib uzreiz nopelnīt desmit punktus!

Dejodams garām Blauštokam, pačukstēju:

— Laikam ir gan skaisti — tā vienmēr kopā ar jauniem cilvēkiem.

Viņš apmeta plašu loku, īstu Blauštoka parabolu vai hiperbolu un, kad atkal tika man tuvumā, čukstus atsaucās:

— Bet rūpju jau arī netrūkst...

Mūsu pilsēta skaistuma ziņā būtu pielīdzināma vecai tvaika mašīnai. Es gluži labi varu iztikt, to neredzējis. Senāk man likās, ka ikviena pilsēta, pa kuru brauc tramvajs, ir lielpilsēta. Sverīnē cilvēki tā

domā vēl šobaltdien. Ja raugās no tāda viedokļa, tad mūsu apriņķa pilsēta ir ļoti ievērojama, jo tur tagad kursē vismaz sešas tramvaja līnijas. Bet mani tas vairs nespēj aizraut. Lietusmēteļa Vesniks stāstīja, ka šai pilsētai esot ciešs sakars ar Prūsijas tapšanas laiku. Toreiz kapitālisti neskopodamies atvēruši savus naudas zutņus un piegānījuši veselus apvidus ar neglītām fabrikām un riebīgām mājām. Mūsu apriņķa pilsēta tur, protams, nav vainīga, bet skaista tā patiesi nav padevusies. Es jau arī aizbraucu turp tikai futbola sacīkšu dēļ. «Enerģija» pret

«Unionu». «Enerģijā» spēlē mūsējie no galvaspilsētas, bet «Unionā» — berlīnieši, kurus reportieri vienmēr godā par «Vūlas tīreļ-vīriem»; nezinātāji var nodomāt, ka tur spēlē tikai gani vai tīreļa zemnieki. Es šos Vūlas tīreļvīrus vēl nekad nebiju pats savām acīm redzējis. Aizbraucu, lai, tā sakot, viņus apskatītu, jo dzirdēts par viņiem bija daudz. Viņi tiešām var justies lepni par to, ka es ziņu dēļ minos trīsdesmit sešus kilometrus jz sava riteņa, kura stūrei tagad pieliktas aunas, zaļas uzmavas. Tas nepavisam neno-ūmē, ka es piederu pie tiem trakajiem entu-ūastiem, kas triecas uz katru Lukenavas ,porta kluba spēli un uzmundrina slaveno ;reiso uzbrucēju Pecoldu, bļaudams: «Gāz rārtos, Pecold!» Es drīzāk esmu eksperts, inātnieks. Ik otrdienu izstudēju futbola žur-tālu. Tas ir manas pētniecības zinātniskais amats. Es, teiksim, pārbaudu, vai «Eizena-as motorists» arī šogad uz beigām saraus ā, ka pārējiem elpa ciet. Tā ir apbrīnojama omanda — kad viņiem draud pilnīgs sabru-kūms, viņi saņem visus spēkus un izcīna godpilno astoto vietu. Es ar interesi gaidu, cik ilgi viņiem tā izdosies. Vienreiz taču jāiekrīt.

Savu riteni nodevu «A. Lēmaņa velosipēdu un motociklu glabātavā». A. Lēmanim jaunībā laikam bijis liegts kļūt par izkārtņu krāsotāju. Visu savu uzņēmumu viņš no vienas vietas izdekorējis ar izkārtnēm. «Lūdzu neatstāt pie satiksmes līdzekļiem somas un cita veida bagāžu» — «Eļļas izlaišana un satiksmes līdzekļa tīrīšana teritorijā aizliegta» — «Numuru (skārda) rūpīgi uzglabāt. Pazušanas gadījumā uzņēmums garantiju neuzņemas!!!» Kas labi pārzina alfabētu, tam A. Lēmaņa teritorijā kļūdas lēti negadīsies.

Aizvācis no satiksmes līdzekļa savu somu ar sviestmaizēm un numuru (skārda) rūpīgi noglabājis, devos garām dažādiem skatlogiem uz stadionu. Biju ieradies krietni agri un varēju izmeklēt sev labu labo vietu: ne par augstu, ne par zemu, mazliet tuvāk pie vieniem vārtiem, lai tos varētu pārskatīt pavisam labi un arī otrus pietiekami. Izdevīgu vietu atrast ir jāprot. Laukumā patlaban notika jauniešu draudzības spēle. Spēlēja divas jauniešu komandas — viena zilsar-kana, otra balta. Spēlētāji laikam likumus zināja, un zilsarkanie dabūja pa ādu. Rezultātu neuzzināju, jo stadiona komentētāji «sirsnīgi sveica skatītājus» tikai tad, kad sākas galvenā spēle. Draudzības spēlēm viņiem žēl .tērēt savas balss saites. Varbūt tie ir dziedoņi, kas brīvajā laikā piepelnās. Tūliņ pēc tam, kad zilsarkanie un baltie zēni bija norē-kuši: «Brīvu sportu!» — un aizgājuši no laukuma, zaļajā laukā parādījās pirmie Vūlas

līreļvlri. Taču tie vēl nebija spēlētāji, bet entuziasti. Viņus nebija grūti pazīt. Daudziem galvā apaļas, cietas cepures, ko dēvē par katliņiem un kas īstenībā ir melnas. Šiem tās bija nokrāsotas balta krāsā un izrotātas ar lenti un uzrakstu «Dzelzs Unions». Divi vīri tūliņ atritināja milzu transparentu ar lozungu: «Enerģiju — ceļos, Unionu — tronī!» Viņiem līdzi bija arī jaukts stabuļu un fanfaru orķestris, kas tūliņ sāka skaņot instrumentus. Es ar savām lieliskajām Ceisa brillēm varēju viņus pamatīgi nopētīt. Tik daudz cilvēks gan arī drīkstēs no brillēm prasīt, vai ne? Jaatzīstas, ka pirmajās dienās ar jaunajām brillēm jutos kā īsts gaišreģis. Ko tikai es neredzēju! Redzēju, ka Vecpilsētā starp bruģakmeņiem aug sīki zāles stiebriņi, ka Nikelam pēcpusdienās sadīguši rūsgani bārdas rugāji un sieviete mūsu skolas lielajā sienas gleznā kož ceturtdaļmelonē, nevis kviešu pilngraudu maizē. Kad abas komandas eleganti uzrikšoja uz laukuma, tribīnēs jau bija salasījies krietni daudz ļaužu. Futbola stadionos vienmēr ir kā ar ūdeni, ko no dārza šļūtenes laiž lielā baseinā ar nelīdzenu dibenu. Sākumā pa mazai peļķītei šur un tur, tad vēl viena peļķīte, vēl viena, un tikai šur tur pa kādai sausai saliņai, tad slapjās vietas saplūst kopā, un pēkšņi viss baseina dibens nosegts. Un tad kasieri vai grāmatveži sāk priecāties. Nu arī stadiona komentētājs laida vaļā savu dārgo, loloto baritonu un paziņoja, ka priecājoties, redzēdams sapulcējušos tik daudzus sporta cienītājus, viņš novēlot interesantu spēli un labākajai komandai uzvaru. Es gan domāju, ka tā

komanda, ka uzvar, ir labākā, jo futbols nav nekāds balets; te ir jāuzvar — un vairāk nekā. Kad stadiona Karuzo nosauca «Uniona» komandas spēlētājus, Vūlas tīreļa vīri, sievas un bērni kļuva milzīgi rosīgi. Pēc katra uzvārda viņi auroja «O!» un «Ho-ho-ho!», vicināja karogus un transparentus, un viņu pūtēju orķestris sāka spēlēt Lielo Jundu, īpaši, kad bija izsaukts «Džonijs» Voge, mūsu valsts komandas sānu uzbrucējs. Viņi rēca: «Džonij, Džonij!» — un grasījās cits citu saplosīt. Taču to nevar sevišķi nosodīt, jo «Džonijs» Voge tiešām ir klase. Daži eksperti gan viņu nopeļ, apgalvodami, ka viņš spēlējot aklā niknumā. Es varu vienīgi piebilst, ka viņā vairāk izpaužas niknums, turpretī daži futbolisti spēlē akli, un tas ir pavisam kas cits. Zinātāji sapratīs, ko es gribu teikt. Manas simpātijas, protams, piederēja «Enerģijai», jo tā ir mūsu apriņķa galvaspilsētas komanda, un turklāt šodien notika kausa izcīņa starp pirmās un augstākās līgas spēlētājiem, tādēļ simpātijas arvien ir «mazo» pusē. Tikko bija nosvilpts spēles sākums, divi vecāki kungi, kas sēdēja man priekšā, uzsāka slaveno stadiona sarunu.

— Tehniski berlīnieši ir pārāki, — viens sacīja,— tehniski viņi spēlē labāk.

Otrs atteica: — Kausa izcīņā ir savi īpaši likumi.

Un to viņi atkārtoja ik pēc pāris minūtēm. Neciešamākais bija tas, kas runāja par kausa izcīņas īpašajiem noteikumiem. Viņš bija no tiem, kas skatās apkārt. Izteicis atziņu, ka kausa izcīņā ir savi īpaši likumi, viņš paskatījās pa kreisi, pa labi un pagriezās pat atpakaļ, it kā pašrocīgi būtu šos likumus atklājis un nu ir īsts Galileo Galilejs un vai tikai kāds neiedomāsies bilst kaut ko pretī. Es, protams, stingu skatienu vēros viņam cauri kā monoklim. Tas jādara, lai šādi tipi neiepin tevi diskusijās, jo tad vairs nav iespējams sekot spēlei. Nekas ārkārtējs tur nenotika — parastās piespēles un skriešana, unioniešl šķita mazliet veiklāki un precīzāki. Lisabonas «Benfica» komandai viņi tomēr vēl tuvumā netika. Ko lai daudz saka — šie paši futbolisti vēl nesen spēlēja līgā, un no tā, ka komanda pakāpusies mazliet augstāk, nevienam spēlētājam vēl itāliešu un portugāļu gumijas kājas nepieaug. Nekādu lielu tehnisku pārsvaru nemanīja. Tā abas komandas ņēmās svīzdamas, bet neviena bumbu vārtos netrāpīja. Līdz pat četrdesmit ceturtajai minūtei, kura. kā zināms, ir pēdējā minūte pirms puslaika beigām. Netālu no centra līnijas bumba pagadījās «Džo-nijam» Vogem pie kājām, un viņam piepeši uznāca slavenais eksplozijas mirklis. Viņš ierāva galvu plecos, ko daži teorētiķi uzskata par,kļūdu, un sāka apmēram ātrvilciena tempā dzīt bumbu gar labās puses ārlīniju uz priekšu. Mūsu drosmīgie «Enerģijas» puiši, protams, stājās viņam ceļā. bet viņš vienmēr kaut kā iznira otrā malā no jauna un, tā sakot, neatvairāmi tuvojās labās puses soda laukuma stūrim. Stabuļu un fanfaru pūtēji viņu pavadīja ar Riharda Strausa vai Vāgnera polku rapsodiju. pārējie f īrēj nieki vienkārši bļāva: «Džonij, Džonii!» Pie pašas soda laukuma līnijas «Džoniis» piepeši apstājās un pacēla galvu, it kā gribē-d.ims pārliecināties, vai vēl atrodas futbola laukumā vai arī jau aizskrējis līdz Jiterbogai. Sājā izdevīgajā brīdī mūsu pēdējais atlikušais aizsargs cerību pilns metās viņam virsū. Vienu mirkli es bumbu nemanīju, tad tā vienpadsmit metru sitiena punktā atsitās tieši pret pieri «Uniona» uzbrucējam Mincam, kas tur stāvēja viens kā bārenis. Mūsu vārtsargs velti snaikstījās — starp viņa pirkstu galiem un stieni bumba šņākdama ietriecās tīklā. «Džonij!» — brēcienu vilnis uzpaloja tik augstu, ka pārmeta kūleni, dažas stabules izlauzās cauri kliedzienu brāzmai, plakāts ar lozungu «Enerģiju — ceļos!» atkal uzplandīja, viens no priekšā sēdētājiem noteica: — Jā, jā, tehniski viņi ir pārāki, — bet otrs atbildēja: — Pagaidi, pagaidi, kausa izcīņā ir savi īpaši likumi. — Vienīgi es kā lietpratējs paliku aukstasinīgs. Ko tie abi uztraucas? Tas taču bija vistīrākais aizmugures sitiens! Mincs, kad dabūja bumbu, atradās vismaz trīs metrus tuvāk vārtiem nekā Voge un mūsu aizsargs. Mīļo stundiņ, ja to neskaita par aizmugures sitienu! Katram gadījumam es iekliedzos: «Aizmugure!» Tūliņ man radās vesels bars piekritēju, visi saprātīgi sporta cienītāji, kas kopā ar mani kliedza: «Aizmugure!» Bet šķīrējtiesnesim laikam bija vāja dzirde vai patvarīga daba. Viņš aizskrēja prom no vārtiem, pamāja ar vienu roku, bet ar otru norādīja uz centru. Tas, kā zināms, nozīmē: vārti, nekādas pretī runāšanas! Es bezmaz novēlos no tribīnes. Mūžam visāda netaisnība. Tas cilvēku var patiesi sarūgtināt. Es noteicu skaidri un saprotami:

— Skaidrs, kas nezina likumu par aizmugures sitienu, tas sacīs, ka iesisti vārti. Man tikai likās, ka tiesnesim to vajadzētu zināt.

Tā bija saruna pašam ar sevi. Es nevienu neuzrunāju. Un tomēr tūliņ saņēmu atbildi. Tas nebūtu nekas sevišķs, tā mēdz notikt. Mani nobiedēja vienīgi pati balss, to kaut kur esmu dzirdējis. Balss teica:

— Nu, nu, draudziņ, vispirms labi ieskaties un tikai tad sāc uztraukties.

Pagriezos atpakaļ, no kurienes bija skanējusi baigā balss, gribēdams ar drausmīgu skatienu ietriekt uzbrucēju stāvus zemē. Tajā brīdī atskanēja pārtraukuma svilpiens, un es nepaguvu savu ienaidnieku ieraudzīt, jo visi ar troksni cēlās kājās, vicinādami cigarešu paciņas un šķiltavas. Taču nākamajā mirklī es viņu ieraudzīju. Biju domājis, ka tas būs kāds neprātis no tīreļniekiem. Bet kas to deva! Biju pilnīgi satriekts un pusšļupstus izdvesu:

—■ Labdien ... labdien, Niķeļa kungs.

Protams, cilvēki mīļie, tā balss!

— Ak tas esi tu, — viņš atteica. Arī viņš bija ļoti pārsteigts. Mēs paraudzījāmies viens uz otru kā pazuduši brāļi, kas pēc simt gadu atšķirtības viens otru sastop uz Varnemincles sēkļa. Brītiņu klusējis, Nikels teica:

— Nāc, aiziesim līdz kioskam. Noēdīsim uz mana rēķina pa desiņai.

Desiņas bija skaisti brūnas, stingras un karstas. Taču, pirms tajā iekodu, es noprasīju:

— Bet kāpēc tas neskaitījās par aizmugures sitienu, Niķeļa kungs?

— Tādēļ, dulburi, ka Mincs saņēma bumbu no pretinieka, no aizsarga kājas ta atsitās pret Minča pieri, tatad ta vairs nav aizmugure — ko tu nu teiksi?

— Pareizi gan, — es sacīju un iekodu desiņā. Gods godam, pat mārrutkus iedevuši klāt!

— Redzi nu, puis, — Nikels teica, — tev vēl daudz kas jāmācās — par aizmugures sitieniem un viss cits. Nekas, tu vēl esi jauns, draudziņ.

Tik šausmīgi vecs jau tu pats, Nikel, arī vēl neesi, es nodomāju.

Kad bijām notiesājuši desiņas, Nikels mani viegli saņēma aiz apkakles un aicināja:

— Aiziet, brālīt, tūliņ sāksies otrais puslaiks!

Уве Кант

ПРАЗДНИК НАШЕГО КЛАССА

Издательство «Лиесма*

Рига 1973

На латышском языке

Перевод с немецкого Хелмы Лапннь

Художник Адолф Лиелайс

Uve Kants KLASES SVĒTKI

Redaktore M. Paula. Māksi, redaktors A. Lipins. Tehn. redaktore I. Soide. Korektore I. Gintere.

Nodota salikšanai 1973. g. 11. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 10. oktobrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x90/32 6,50 fiz. iespiedi.; 7,60 uzsk. iespiedi.: 7,97 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 24 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 26058/J-2432. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas veidlapu tipogrāfijā Rīgā, Gorkija ielā 6. Pasūt. Nr. 1749.

1

Vācijas Demokrātiskās Republikas skolās sekmes, tāpat kā pie mums, vērtē pēc piecu atzīmju sistēmas, tikai ar atšķirību, ka augstākā atzīme ir 1. Tulk.

2

Defenstrācija — paraša senajā Čehijā, kad ar politiskajiem pretiniekiem izrēķinājās, izmetot tos pa logu. Та 1618. gada Prāgā tika sodīti divi Austrijas ķeizara ielikteņi. Tulk.

3

BVJ — Brīvā Vācu Jaunatne — jaunatnes organizācija Vācijas Demokrātiskajā Republikā. Tulk.

4

Gēzi — holandiešu brīvības cīnītāji pret spāniešiem. Tulk.

Content

Kants Uve Klases svētki

1