Karnauhova Irina

Krievu spēkavīri

Irina Karnauhova

Krievu spēkavīri

Viktora Vasņecova glezna "Trīs spēkavīri"..

.

Priekšvārds

Krievu biļinas ir jau vairāk nekā tūkstoš gadu vecas, taču joprojām tās klausās un lasa gan pieaugušie, gan bērni, atkal un atkal apbrīnodami to varoņus un juzdami dziļu cieņu pret šā diženā eposa sacerētāju un saglabātāju — krievu tautu.

Biļinas radušās jau pirms IX gadsimta, taču sevišķi spēcīgi tās sāka attīstīties X—XI gadsimtā. Toreiz Krievzeme bija stipra, vienota valsts, apvienojusies ap slaveno pilsētu Kijevu. Krievu zemes bagātības no laika gala nedeva mieru svešas mantas tīkotājiem. Arvien gan no rietumiem, gan dienvidiem, gan austrumiem krievu zemē iebruka sirotāji. Taču vislielāko ļaunumu nodarīja stepju klejotāju ciltis — obri, chazari, vēlāk — pečeņegi un polov-cieši. Viņi izlaupīja krievu zemi, nodedzināja ciemus, aizveda verdzībā cilvēkus. Pret tiem cīnījās kņazu karadraudzes, bet, ja tām trūka spēka, tad palīgos nāca pati tauta. Sajās cīņās slavu ieguva daudzi varoņi, taču tauta visvairāk lepojās ar tiem, kas nāca no viņas pašas vidus. Kņazu algotņi tautai nebija pa prātam: karadraudžu locekļi drīz vien norobežojās no vienkāršās tautas. Un tauta apvija ar slavu varoņus, vienkāršos ļaudis, kas kalpoja tai patiesi un uzticīgi. Tā sāka rasties biļinas — teiksmas par spēkavīriem krievu zemes aizstāvjiem.

Kad Krievzemē iebruka tatari, tie visu izlaupīja un nodedzināja. Tad pamazām izveidojās jauns Krievijas centrs — Maskavas valsts, taču tautā arvien vēl biļinas stāstīja par Kijevas spēkavīru varoņdarbiem. Kāpēc biļinas tik ilgi bija saglabājušās? Tāpēc, ka tās nav pagātnes pieminekļi, bet dzejas formā izteikti mutvārdu stāsti par pagātni, kā to izpratusi tauta.

1 Spēkavīri — latviskots krievu biļinu varoņu — богатыри — nosaukums. Tie ir tautas teiksmām apvīti stipri, gudri, drošsirdīgi vīri, kvēli savas dzimtenes aizstāvji. — Red.

Tatāru jūgs bija ļoti smags, bet vēl nebija spēka tos padzīt, un tāpēc tauta jo pasakaināk iztēlojās, kā kādreiz krievu spēkavīri cīnījušies pret ienaidniekiem.

Tādējādi biļinām bija milzīga loma, jo tās tautā nostiprināja ticību uzvarai. Krievzemes slavenā pagātne neļāva tautai zaudēt gara možumu. Tas, kas bija noticis senāk, varēja katrā ziņā ar jaunu spēku atdzimt ari nākotnē.

Kad ar laiku tatāri tika sakauti un Krievzeme atkal kļuva varena lielvalsts, biļinas joprojām apdziedāja visu cēlo, kas mīt cilvēkā, — dziļu Dzimtenes mīlestību, drošsirdību, godīgumu, lielu pienākuma apziņu un nesavtību. Tām bija cita loma — audzināt cilvēkos cildenas īpašības. Tāpēc arī šodien tās nav zaudējušas savu nozīmi.

Krievu biļinas — tas ir eposs, ko sacerējusi darba tauta, atspoguļojot tur savus sapņus un ilgas.

Raksturīgi, ka biļinās sevišķi tiek apdziedāta Dzimtenes mīlestība un rūpes par savu tautu. Ne jau sava prieka pēc spēkavīri dodas uz cīņas lauku, bet lai aizstāvētu savu tautu pret iebrucējiem un laupītājiem.

Tauta visādā veidā uzsver, ka spēkavīri cēlušies no pašas tautas vidus, ka viņiem arvien tuvas darba tautas intereses, ka visus savus spēkus viņi atdod tikai tai. Trīsdesmit trīs gadus Iļja Muromietis nevarīgs guļ uz krāsns, nespēj ne kājas, ne rokas kustināt, bet, līdzko viņš ar staiguļu-klīdoņu palīdzību gūst sev spēkus, — tā tūlīt tas dodas uz lauku palīdzēt vecākiem raut kokus laukā un ierīkot tīrumus. Vajag tik Iļjatn padzirdēt, ka kaut kur kāds naidnieks dara tautai pāri, — un tūlīt viņš steidzas palīgā. Iļja kalpo kņazam Vladimiram, taču nemaz nerēķinās ar to. Iļjam daudz tuvāki noskrandušie, nabadzīgie Kijevas ļaudis, kuru dēļ viņš pat notriec zemē baznīcas zeltītos jumolus. Biļinā «Iļja Muromietis un cars Kalins» Iļja tieši paziņo, ka viņš gatavs cīnīties par krievu tautu, par mīļoto Krievzemi, bet nevēlas aizstāvēt kņazu un kņazieni.

Kaut gan biļinās spēkavīru daudz, taču tauta šos tēlus izveidojusi ar tādu meistarību, ka katram no tiem ir savs raksturs, savas sevišķas iezīmes.

Iļja ir milzīga, pašpārliecināta spēka iemiesojums, viņu grūti izvest no pacietības, bet ļauni klājas tam, kas liek viņā iekvēloties dusmām. Iļja parasti tēlots kā cēls sirmgalvis:

«Ne tā migla, kas no jūras miglojas, ne tie balti sniegi, kas tur laukā balojas, jāj pa krievu stepi Iļja Muromietis. Balta kļuvusi viņa galviņa, balta viņa sprogu bārdiņa, apmiglojies viņa skaidrais skatiens.»

Cik vienkārši vārdi, un cik skaisti pateikts!

Pavisam citāds ir Iļjas pirmais cīņu biedrs — Dobriņa Ņikitičs. Spēka ziņā Dobriņa ir par Iļju vājāks, bet viņam piemīt citas īpašības. Viņš ir gudrs politiķis, diplomats, uz viņu var paļauties ikvienā sarežģītā jautājumā, viņš ir izglītots cilvēks, tuvs mākslai, lieliski spēlē kokli. Arī Dobriņa caurcaurēm ir goda vīrs.

Jau minētajiem diviem spēkavīriem pievienojas vēl Aļoša Popovičs, kas arī kopā ar Iļju un Dobriņu veicis ne mazumu varoņdarbu. Tiesa, spēka viņam mazāk nekā Iļjam vai Dobriņam, arī ar sevišķām pozitivām īpašībām viņš nekad nav izcēlies, tomēr viņš ir attapīgs un izmanīgs.

Nav nejaušība, ka mākslinieks Vasņecovs izraudzījies savai gleznai tieši šos trīs spēkavīrus. Viņi cits citu papildina, veido nesaraujamu vienību. Stiprums, gudrība un attapība — tas ir spēks, kas spēj pārvarēt visu.

Taču tas, ka A(oša Popovičs ir popa dēls, stipri kaitē viņam tautas acīs, jo tās uzskats bija, ka ābols no ābeles tālu nekrīt. Un tā tautā arvien vairāk un vairāk rodas neuzticība pret šo spēkavīru. Popam taču arvien «acis no-skaudējas, rokas ierāvējas», tātad arī Aļošam jābūt tādam pašam. Vēlākajās un visplašāk izplatītajās biļinās Alošas tēls iegūst negativas īpašības. Attapība pārvēršas par viltību, izmaņa par tieksmi arvien citus piekrāpt. Bez tam A(oša izrādās nekaunīgs, alkatīgs, patmīlīgs.

Tomēr Aļoša no krievu spēkavīru vidus netiek izslēgts. Līdz kautiņam ar viņu nekad nenonāk. Vispār krievu biļinās nekad netiek stāstīts, ka spēkavīri būtu cits ar citu kāvušies. Viņu ieroči arvien vērsti pret tautas ienaidniekiem.

Sadusmotais Dobriņa vai Iļja saplūc gan Aļošu aiz matiem un pārmāca, kā nākas. Taču pēc tam atkal izjāj visi trīs kopā uz robežu apsardzes vietām pretī naidniekiem.

Bet ienaidnieku biļinās ir neskaitāms daudzums. Un visi tie parasti ir ārkārtīgi baismīgi. Tie ir šausmīgi pūķi, kuri pārnākuši biļinās no senajiem mītiem. Tie ir pa pusei cilvēki, pa pusei nezvēri — nešķīstais Idoloņa, Zmejs Goriničs, Solovejs'-laupītājs, Nejaucenis, Tugarins Zmejevičs u. c.

1 Idoloņa, kr. Идолище, no vārda идол — elks; Zmejs Goriničs, hr. Змей Горыныч, latviskā tulkojumā — Pūķis Ķalnadēls; Solovejs, kr. Соловей, latviskā tulkojumā — Lakstīgala. — Red.

Tāds dīvains cilvēku un nezvēru īpašību savijums radies tāpēc, ka īpašības, kas piemita senajām pasaku būtnēm, kuras parasti iemiesoja tumšos spēkus, saplūda ar konkrētu vēsturisku personu tēliem. Iebruka Krievzemē chans Tugors ar saviem staiguļiem un izdarīja šeit tikpat daudz briesmu darbu kā seno pasaku nezvērs, un tā šie tēli saplūda kopā — Tugors pārvērtās par Tugarinu, bet no senā viņam palika viss, kas raksturīgs pūķim. Tauta atcerējās, ka pie Kalkas upītes krievi bija cīnījušies ar kādu tataru valdnieku, vārds aizmirsās — sāka to dēvēt pēc upes nosaukuma, un tā iznāca cars Ķalins.

Reizēm krievu tautas ienaidnieki no ārienes izskatās vairāk vai mazāk reāli, bet viņi arvien ir pārmērīgi spēcīgi. Krievu spēkavīram nebūtu nekāds gods pieveikt vāju pretinieku. Tāpēc naidnieku spēks un cietsirdība, tāpat kā spēkavīru stiprums un godprātība, biļinās sasniedz galējās robežas.

Ja naidnieks ir pūķis, tad tam ir divpadsmit galvu. Ja Idoloņa ir milzīgs, tad tam galva kā alus muca. Ja Solovejs-laupītājs svilpo, tad ne tikai kņazs Vladimirs stāv un grīļojas (viņam tas arī piederas, jo viņš vispār ir bailīgs), bet arī visi apkārtējie cilvēki nokrīt zemē, pat soli, kur spēkavīri sēž, salūst.

Ja atsevišķu ienaidnieku tēli nav apveltīti ar sevišķām briesmīgām īpašībām, tad šiem ienaidniekiem nāk līdz bezgalīgi liels karaspēks, kuru sakaut šķiet neiespējami. Bet tāpēc jau biļinās ir spēkavīri, lai veiktu neiespējamo. Lai arī cik stiprs būtu niknais naidnieks, spēkavīrs tomēr ir stiprāks, jo viņam pat mīļotā māte zeme nāk palīgā, viņš bezgala mīl savu tautu, viņam netrūkst ne goda prāta, ne drosmes, ne arī cīņas spara.

Sājā grāmatā ir arī biļinās, kurās netiek stāstīts par spēkavīru izcilajiem varoņdarbiem. Ņemsim, piemēram, biļinu «Par daiļo Vasiļisu Mikulišnu». Taču arī šī biļina cieši saistīta ar pārējām, jo tā tāpat kā citas vēršas pret kņaziem un bajāriem. Tur stāstīts ne vienkārši par gudru un drosmīgu sievieti, bet par to, kā sieviete ar savu prātu un drosmi pieveic un apmuļķo kņazus un bajārus.

Tikai tauta saprot mākslas īsto spēku, tikai tauta prot īsti novērtēt cilvēka talantu. To mēs redzam biļinā «Sadko zemūdens valstī». Biļinu teicēji, kas paši bija mākslas meistari, ar sevišķu mīlestību stāsta par slaveno koklētāju un dziedātāju Sadko, kas ar sava talanta spēku spēj radīt brīnumus. Novgorodas slavu pauž nevis tirgoņi ar savu bagātību, bet drosmīgi, lepni cilvēki — lūk, par ko stāsta šī biļina.

Šajā grāmatā sakopotās biļinās sniegtas apstrādātā veidā. Lai atvieglotu jaunajiem lasītājiem apgūt biļinu galveno saturu, grāmatas sastādītāja I. Kar-nauchova atteikusies no biļinu dzejas formas un piešķīrusi tām pasaku stāstījuma veidu.

Jurijs Abizovs

Krievzeme

.

z augstiem pakalniem stāvēja Kijevas pilsēta. To apjoza zemes valnis un grāvji.

No Kijevas zaļajiem pakalniem tālu bija redzama apkārtne. Redzama bija pilsētas apkaime un ļaužu pārpilnie ciemi, leknās aramzemes, Dņepras zilganā lente, zeltainais smiltājs kreisajā krastā un priežu sili… Ap Kijevu tīrumos ara arāji. Upes krastos prasmīgi laivinieki darināja vieglus bureniekus, doba ozola laivas. 4 Pļavās un līčos gani ganīja staltradžus lopus.

Aiz pilsētas apkaimes un ciemiem stiepās mūžseni meži. Tur mednieki klaiņāja, medījot lāčus, vilkus, taurus-ragainos vēršus un sīkākus zvērus atliku likām.

Bet aiz mežiem pletās stepes — bez gala, bez malas. No šīm stepēm uz Krievzemi nāca daudz bēdu sūruma. Krievu ciemiem no tām uzbruka staiguļi — dedzināja un laupīja, krievu ļaudis gūstā projām veda.

Lai krievu zemi no tiem paglābtu, visapkārt stepes nomalēs bija mazi nocietinājumi — spēkavīru robežu apsardzes noliktas. Tās apsargāja ceļu uz Kijevu, aizstāvēja pret naidniekiem un svešajiem ļaudīm.

Bet pa stepēm nenogurdami jādelēja spēkavīri varenos zirgos, vērīgi lūkojās tālumā, vai nav kur redzami naidnieku gunskuri, vai nav kur dzirdama svešnieku zirgu pakavu dipoņa.

Dienām un mēnešiem, gadiem un gadu desmitiem Iļja Muromietis sargāja zemi dzimto, ne māju sev cēla, ne ģimenes dzīvi sāka. Arī Dobriņa, Aļoša, Dunajs Ivanovičs — aizvien tik pa stepi, pa klajo lauku sardzes dienestu pildīja. Dažkārt viņi sapulcējās kņaza Vladimira galmā—atpūsties, padzīrot, koklētājus paklausīties, savā starpā aprunāties.

Kad laiki nedroši, vajadzīgi spēkavīri-karotāji, — pa godam viņus sagaida kņazs Vladimirs ar kņazieni Apraksiju. Spēkavīriem krāsnis jau aizkurtas, viesu godistabā galdi tiem uzklāti — lūztin lūst, pilni pīrāgu, veģu, ceptu gulbju, vīna, miestiņa, saldenā medus dzēriena. Uz soliem tiem āpšu ādas izklātas, pie sienām lāčādas greznojas.

Bet kņazam Vladimiram ir arī dziļdziļi pagrabi, dzelzu atslēgas un mūra kambari. Tikko viņam nav kas pa prātam, tas vairs nepiemin varoņdarbus, kauju laukos reiz veiktus, neņem vērā spēkavīra godu…

Toties visā Krievzemē tumšajās istabās vienkāršā tauta spēkavīrus mīl, slavina un godina. Dalās ar tiem rudzu maizes riecienā, sēdina tos istabā goda vietā un skandina dziesmas par slaveniem varoņdarbiem — par to, kā spēkavīri sarga un aizstāv savu mīļoto Krievzemi!

Augstums, augstums tu, līdz debess zilumiem,

Okeana-jūras dzelme dziļdziļā,

Brīves plašums visā šai zemītē.

Plašai Dņepras upei dziļi ir atvari,

Augsti Soročinas kalni varenie,

Tumši Brjanskas meži šalcošie,

Apkārt Smoļenskai purvi melnajie,

Gaišas krievu upes, viļņi trauksmīgie.

Ir gan stipri un diženi spēkavīri Krievzemē slavenā!

.

Voļga Vseslavjevičs

.

izgrima sārtā saulite aiz kalniem augstu augstajiem, izbira zvaigznītes pa debesu plašumu sieku sieciņiem, piedzima tai laikā Krievzemē, māmuļā, spēkavīrs jauns — Voļga Vseslavjevičs. Māte to košos autiņos ievīstīja, zelta jostiņām sajoza un noguldīja daiļiem griezumiem rotātā šūpulī, tad sāka viņam dziesmiņas dziedāt.

Tikai stundu nogulēja Voļga, pamodās, pastaipījās, — satrūka zelta jostiņas, pārplīsa košie autiņi, daiļiem griezumiem rotātam šūpulim izkrita dibens. Bet Voļga kājās uztrausās un tūdaļ saka māmiņai:

— Cienījamā māmuļa, nevīsti mani, nejoz, bet ietērp bruņās stingrajās, apzeltītu bruņu cepuri galvā uzliec

тщ dod man labajā rokā karavāli, un lai tā vāle būtu simts pudu smagumā!

Māte gauži iztrūkās, bet Voļga augtin aug, ne pa dienām, stundām — pamazām, bet ik pa brīdi vai veselu sprīdi.

Tā nu Vojgam jau pieci gadi ir klāt. Citi bērni tādā augumā tik ar sprungulīšiem spēlējas, bet Voļga jau, palūk, gudrības iemācījies — prot rakstīt, skaitīt, grāmatas lasīt. Tikko tam pilni seši gadi, viņš jau dodas pa pasauli staigāt. Nolīgojās zeme, viņam soļus sperot. Izdzirdēja zvēri un putni viņa varoņgaitu, — tie no-trūkās, paslēpās. Staltie brieži uz kalniem prom skrēja, žiglās caunas uz salām aizpeldēja, sīkie zvēri mežu biezokņos tvērās, un zivis no atvaru dzīlēm vērās.

Sāka Voļga Vseslavjevičs mācīties visādas gudrības.

Iemācījās viņš kā piekūns pa debesi lidot, iemācījās par pelēku vilku pārtapt, kā briedis pa pakalniem auļot.

Nu Voļgam jau pilni piecpadsmit gadi. Sāka viņš pulcināt ap sevi biedrus. Savāca karadraudzi no divdesmit deviņiem vīriem, — pats Voļga karadraudzē ir trīsdesmitais. Katram brašulim piecpadsmit gadu, katrs ir spēkavīrs varens. Zirgi viņiem žigli, bultas trāpīgas un šķēpi jo dzeldīgi.

Sapulcināja Voļga savu karadraudzi un devās ar to klajā laukā, plašā stepē. Nečīkst aiz viņiem mantu vezumi, neved aiz viņiem ne dūnu pēļus, ne kažokādu segas, neskrien viņiem nopakaļ ne kalpi, ne galdu pārziņi, ne ēdienu virēji…

Viņu pēlis — sausā zemīte, viņu spilvens — Čerkasas segli, stepē, mežos ēdamā tiku tikām — bijis tikai bultu krājums, krams un šķiļamais tērauds.

Un, lūk, brašie vīri stepē ierīkoja nometni, uzkūra gunskurus, pabaroja zirgus. Tad nu Volga sūta jaunākos karadraudzes vīrus uz tumšajiem siliem.

— Paņemiet sev līdzi tīklus zīžamus, noklājiet tos mežā tumšajā virs pašas zemes un ķeriet caunas, lapsas, melnos sabuļus, — karadraudzei apgādāsim kažociņu krājumu.

Izklīda pa mežiem karadraudzes vīri. Volga viņus gaida vienu dienu, gaida otru, jau trešā diena pret vakaru liecas. Tad nu atjāja karadraudzes vīri noskumuši: gar saknēm kājas sabelzuši, gar dzelkšņiem drēbes saplēsuši, bet pārradās nometnē ar tukšām rokām. Viņu tīklos nebija aizķēries ne mazākais zvēriņš.

Voļga sāka smieties:

— Ek jūs mednieciņi! Ejiet uz mežu atpakaļ, stājieties pie tīkliem, brašuļi, un acis labi plati turiet vaļā!

Metās Voļga pret zemi, pārvērtās pelēkā vilkā un skriešus devās projām uz mežiem. Izdzina zvērus no alām, dobumiem, no izgāzto koku bedrēm, dzina tīklos ir lapsas, ir caunas, ir sabuļus. Arī sīkos zvēriņus viņš nenoniecināja, saķēra vakariņām pelēkos zaķīšus.

Atgriezās karadraudzes vīri ar bagātu guvumu.

Voļga nu paēdināja, padzirdināja savu karadraudzi, turklāt vēl apģērba un apāva. Mugurā karadraudzes vīriem dārgi sabuļu kažoki, pārmaiņām viņiem ir arī āpšu kažoki. Nu visi slavināt slavina Voļgu un nebeidz priecāties par to.

Bet laiks tek savu tecējumu, Voļga sūta vidējos karadraudzes vīrus.

— Salieciet mežā augstajos ozolos cilpas, saķeriet zosis, gulbjus, pelēkās pīlītes!

Izklīda spēkavīri pa mežu, salika cilpas, cerēja ar bagātu guvumu atnākt atpakaļ, taču nenotvēra ij ne pelēka zvirbuļa.

Pārnāca nometnē noskumuši, drosmās galvas zemu jo zemu nodūruši. No Voļgas savas acis slēpj, projām vēršas.

Bet Vojga par viņiem tik pasmejas:

— Kam bez medījuma pārnācāt, mednieciņi? Nu labi, gan būs jums ar ko padzīrot. Ejiet pie cilpām un esiet vērīgi!

Triecās Volga pret zemi, uzspurdza gaisā kā balts piekūns, pacēlās augstu augstu līdz pašiem mākoņiem, brāzās lejā — virsū katram debesu lidonim. Galē viņš zosis, gulbjus, pelēkās pīlītes: spalvas vien jūk, zemi itin kā ar sniegu klāj. Kuru pats nenogalē, to cilpās triec.

Spēkavīri atgriezās nometnē ar bagātu guvumu. Sakūra gunskurus, sacepa medījumu, medījumam uzdzeras avota ūdentiņu, Volgu slavināt slavina.

īss vai neīss laiciņš bija pagājis, atkal Volga sūta savus karadraudzes vīrus:

— Cērtiet nu ozola laivas, piniet zvejas tīklus zīžainus, pludiņus ņemiet no tīra zelta, dodieties zilajā jūrā un zvejojiet belugas, lašus, sevrjugas!

Zvejoja karadraudzes vīri desmit dienu, taču nenoķēra ij ne nabaga ķīsīša.

Pārvērtās Volga par zobainu līdaku, ienira jūrā, iztrenca zivis no dziļajiem atvariem, sadzina zvejas tīklos zīžamos. Brašie vīri atveda laivas pilnas gan ar lašiem, gan belugām, gan ūsainiem samiem.

Līksmojas karadraudzes viri pa klajo lauku, spēlē spēkavīru spēles, šauj ar bultām, uz zirgiem auļo, mērojas varenā spēkā…

Piepeši Volga uzdzirda, ka turku cars Saltans Beke-tovičs grasās nākt ar karu uz Krievzemi.

Iedegās viņa drošuļa sirds, viņš sasauca karadraudzi un saka:

— Gana jums sānus sutināt, gana jums rokas pūtināt, nu pienācis laiks dzimtajai zemei pakalpot, Krievzemi aizstāvēt no Saltana Beketoviča! Kurš no jums turku nometnē ielavīsies, Saltana nodomus izdibinās?

Cieš klusu brašuļi, cits citam aiz muguras slapstās: vecākais aiz vidējā, vidējais aiz jaunākā, bet jaunākam pat mute ciet.

Saskaitās Volga.

— Redzams, man pašam būs jāiet!

Un viņš pārvērtās par tauru, zeltradzi. Pirmoreiz palēcās — versti aizlēca, otru reizi palēcās — ne ziņas, ne miņas.

Aizskrēja Volga līdz turku cara valstij, pārvērtās pelēkā zvirbulīti, uztupās uz cara Saltana loga un klausās. Bet Saltans pa istabu staigā, ar izrakstītu pletni pliukšķina un savai sievai Azvjakovnai saka:

— Esmu nodomājis ar karu uz Krievzemi iet. Iekarošu deviņas pilsētas, pats apsēdīšos Kijevā par kņazu, deviņas pilsētas saviem deviņiem dēliem sadalīšu, tev sabuļu uzsvārci uzdāvāšu.

Bet cariene Azvjakovna raugās noskumusi.

— Ai car Saltan, pagājušā naktī man rādījās nelāga sapnis: itin kā uz lauka būtu melns krauklis ar baltu piekūnu plēsies. Baltais piekūns melno kraukli gabalos saplosīja, spalvas vien pajuka. Baltais piekūns — tas ir krievu spēkavīrs Voļga Vseslavjevičs, melnais krauklis — tas esi tu, Saltan Beketovič. Neej uz Krievzemi! Deviņas pilsētas tev neiegūt, par kņazu Kijevā tev nebūt!

Sasirdījās cars Saltans, uzšāva carienei ar pletni.

— Es nebaidos krievu spēkavīru, es būšu kņazs Kijevā!

Te nu Voļga nolaidās zemē kā zvirbulītis, pārvērtās par sermulīti. Tam augumiņš slaids un zobiņi asi jo asi. Pārskrēja sermulis pār cara pagalmu, ielavījās cara pagrabos dziļajos. Tur viņš cieši savilktajiem stopiem stiegras pārkoda, bultu kociņus pārgrauza, zobenus izroboja un karavāles lokā salieca.

Izlīda sermulis no pagraba, pārvērtās pelēkā vilkā un aizskrēja uz cara staļļiem — tur visus turku zirgus nokoda, nožņaudza.

Tad izkļuva Voļga no cara pagalma, pārvērtās baltā piekūnā un devās projām uz klajo lauku pie savas karadraudzes un pamodināja spēkoņus.

— Ei mana karadraudze drosmīgā, neba tagadiņ jāguļ, laiks nu ir celties! Kārtojieties gājienam uz Zelta Ordu, pie Saltana Beketoviča!

Pienāca klāt viņi Zelta Ordai, bet Ordai apkārt — akmens siena jo augstu slienas. Sienā—vārti dzelžaini, kāši-aizviras no vara, pie vārtiem sardze modrīga — ne pārlidot, ne pāri pārkāpt, ne vārtus salauzt.

Noskuma spēkavīri, ilgi gudroja: „Kā šai sienai augstajai un vārtiem dzelžainiem lai pāri tiek?“

Nu atģidās jaunais Voļga, par sīku knislīti pārvērtās un visus brašos vīrus par skudriņām pārvērta, un skudriņas pa vārtu apakšu izlīda. Bet viņā pusē tās par karavīriem pārtapa.

Gāzās viņi triecienā pret Saltana vīriem itin kā pērkons no debesīm. Bet turku karaspēkam zobeni notrulināti, šķēpi izroboti. Tad nu turku karaspēks metās bēgt.

Krievu spēkavīri izgaja cauri Zelta Ordai, visus Saltana vīrus nobeidza. Pats Saltans Beketovičs aizbēga uz savu pili, dzelzu durvis aizdarīja un vara aizviras priekšā aizlika.

Kā nu Volga ar kāju trieca pa durvīm, visi aizšau-jamie-aizbāžņi izsprāga, dzelzu durvis sašķīda.

Iegāja Volga istabā, satvēra Saltanu aiz rokām.

— Nebūt tev, Saltan, Krievzemē, nededzināt ar uguns liesmām krievu pilsētas, nesēdēt par kņazu Kijevā!

Tad Volga trieca viņu pret akmens grīdu un sadauzīja Saltanu līdz nāvei.

— Nedižojies, Orda, ar savu spēku, neej ar karu uz Krievzemi, māmuļu!

/

Mikula Seļaņinovičs

.

īta agrumā, saulītes svīdumā Voļga taisījās ceļā, lai savāktu meslus un nodevas no tirdzinieku pilsētām — Gurčevecas un Orechovecas.

„ Uzlēca karadraudze krietnajos zirgos, kumeļos gaiši brūnajos, un devās ceļā. Izjāja brašie vīri klajā iaukā, plašās ārēs un izdzirda tīrumā arāju. Svilpo arājs, tīrumā arot, lemeši švirkst, akmeņus skarot. Itin kā tepat blakām viņš vagu dzītu.

Jāj brašie vīri pie arāja, jāj visu dienu līdz vakaram, bet nevar līdz viņam aizkļūt. Dzirdams, kā arājs svilpo, tīrumā arot, dzirdams, kā arkls tam čirkst, dzenot vagu garo, kā lemesīši tam švirkst, akmeņus skarot, taču no arāja paša nava ne jausmas.

Jāj brašie vīri visu otru dienu līdz vakaram, tāpat vēl arājs svilpo, tīrumā arot, arkls tam čirkst, dzenot vagu garo, lemesīši tam švirkst, akmeņus skarot, bet arāja kā nav tā nav.

Jau trešā diena iet pret vakaru, un tikai tad nu brašie vīri pamana arāju. Tas arot ķēvīti mudina, raitāk sojot skubina. Vagas dzen dzijas kā grāvjus, ozolus no zemes plēsdams, akmeņus pie malas mezdams. Biezie mati tam cirtot cirtojas, tā kā zīds pār pleciem viļņojas.

Taču ķēvīte arājam parasta, bet arkls kļavas koka un dzeņaukstis zīda. Pabrīnījās Volga par viņu un zemu tā priekšā noliecās.

— Labu veselību, censoni, labais cilvēk, zemes darboni!

— Paldies, Volga Vseslavjevič! Kurp tad tu dodamies?

— Jāju uz pilsētām — Gurčevecu un Orechovecu no tirgoņu ļaudīm savākt meslus un nodevas.

— Ek Voļga Vseslavjevič, tajās pilsētās dzīvo tikai laupītāji, tie nabaga arājam ādu plēš un par ceļa lietošanu maksāt liek. Es tur biju aizjājis reiz sāli pirkt, nopirku trijus maisus sāls, katrā maisā pa simt pudu, uzkrāvu sirmajai ķēvītei mugurā un uz mājām devos. Ielenca mani tirgoņu ļaudis, sāka no manis ņemt ceļa maksu. Jo vairāk es dodu, jo vairāk tiem gribas. Sadusmojos, saskaitos, ar zīda pletni tiem samaksāju. Nu, kurš kājās bija, tas sēdus nosēdās, bet, kurš sēdus bija, tas gar zemi novēlās.

Volga izbrīnījās, zemu arāja priekšā noliecās.

— Ai slavenais arāj, diženais spēkoni, jāj man līdzi kā biedrs!

— Nu labi, jāšu tev līdzi, Voļga Vseslavjevič, vajag tiem mācību dot — lai citus zemniekus cienīt prot.

Noraisīja arājs no arkla zīda dzeņaukstis, izjūdza ķēvīti sirmo, uzlēca tai mugurā un devās ceļā.

Brašie vīri jau pusceļā bija tikuši. Un arājs tad saka Vojgam Vseslavjevičam:

— Ai, nelabi mēs esam darījuši, — vagā arklu esam atstājuši. Tu aizsūti karadraudzes vīrus, lai tie manu arklu no vagas izrautu, nost zemīti nopurinātu un tad zem kārklu krūma to noliktu.

Voļga aizsūtīja trejus karadraudzes vīrus.

Nu groza šie arklu šā un tā, bet no zemes to pacelt nevar nekā.

Aizsūtīja Voļga desmit spēkavīrus varenus. Šie nu ar divdesmit rokām groza arklu, bet nespēj no vietas to ne izkustināt.

Tad aizjāja Voļga turp ar visu savējo draudzi. Trīsdesmit vīru bez viena no visām pusēm ap arklu aplipa, saņēma kopā visus spēkus, līdz ceļgaliem zemē iegrima, bet arklu nepakustināja ij ne par sprīdi.

Tad nokāpa zemē no ķēvītes arājs pats, ar vienu pašu roku sagrāba arkliņu, no zemes to izrāva, no lemesīšiem zemi nokratīja, pacēla gaisā un svieda aiz kārklu krūmāja. Uzdrāzās arkls līdz mākoņiem, tad aiz kārklu krūmāja nokrita un valgajā zemē līdz pašiem balstiem iegrima.

Darbu paveikuši, spēkavīri nu atkal jāja savu ceļu tālāk.

Lūk, viņi piejāja pie Gurčevecas un Orechovecas. Bet tur tirgoņu ļaudis viltīgi: tikko pamanījuši arāju, tie aizcirta Orechovecas upītes tiltam ozola baļķus. '

Līdzko karadraudze uzgāja uz tilta, tā ielūza ozola baļķi, sāka brašie vīri upē slīkt, sāka bojā iet karadraudze drosmīgā, sāka zirgi, ļaudis dibenā grimt.

Sadusmojās Voļga un Mikula, saskaitās, uzšāva saviem zirgiem krietnajiem un vienā lēcienā pāri upei pārlaidās. Viņējā krastā tie no zirgiem nolēca un sāka tad ļaundarus mielot.

Arājs ar pletni plāj, šādi sacīdams:

— Ek jūs rijīgie tirgoņu ļaudis! Zemnieki pilsētas ar maizi baro, ar medu dzirdina, bet jūs viņiem sāli žēlojat!

Voļga ar karavāli tos pacienā: par karadraudzes vīriem, par dižajiem zirgiem.

Sāka Gurčevecas ļaudis nožēlās gausties:

— Piedodiet mums ļaundarību, viltību! Ņemiet no mums meslus-nodevas, un lai arāji nāk pēc sāls, neviens ne graša tiem vairs neprasīs.

Savāca Voļga no tiem meslus-nodevas par divpadsmit gadiem, un tad spēkavīri devās mājup.

Voļga Vseslavjevics arājam jautā:

— Pasaki man, krievu spēkavīr, pasaki, — kā tevi sauc, kā pēc tēvvārda godina?

— Jāj pie manis, Voļga Vseslavjevič, uz manu zemnieka sētu, tad tu zināt dabūsi, kā ļaudis mani godā.

Atjāja spēkavīri līdz tīrumam. Izvilka arājs savu arklu, uzara plašo tīrumu, iesēja tajā zelta graudus…

Vēl vakara blāzma laistās, bet arājam druvā šalc vārpas jo skaistas.

Līdz tumsa visu skauj — arājs jau labību pļauj. Rītausmā izkūla, ap brokastlaiku izvētīja, ap pusdienu samala miltus — un izcepa pīrāgus siltus. Pret vakaru uz goda mielastu jau tautu saaicināja. Nu sāka ļaudis pīrāgus ēst, miestiņu dzert un arāju slavināt:

— Ai, paldies tev, Mikula Seļaņinovič!

\

Spēkavīrs Svjatogors

.

ugsti ir Krievzemē .Svētie kalni, dziļas ir to aizas, baismīgi bezdibeņi. Neaug tur ne bērziņš sīks, ne ozols, ne priede, ne zālīte zaļa. Pat ne vilkam tur ceļš, ne ērglis tur gaisu šķeļ, — skudriņai, pat ir tai uz kailajām klintīm nav ko gūt.

Vienīgi spēkavīrs Svjatogors jādelē starp klintīm uz sava varenā zirga. Pāri bezdibeņiem zirgs auļo jo droši, pāri aizām lec jo moži, no kalna kalnā viņš kāpj.

Jāj tur vecais pa kalniem Svētajiem,

Vietām nodreb valgā ināmuļa-zemīte,

Vietām tur nolīgojas tumšie mežiņi,

Izlīst no krastiem žiglās upītes.

Augumā Svjatogors augstāks par tumšajiem mežiem, ar galvu viņš mākoņus balsta, jāj pa kalniem — kalni zem viņa līgojas, iejāj upē — ūdens viss no upes izšaujas. Jāj viņš dienu, jāj otru, trešu, — apstājas, izklāj telti — noliekas garšļaukus, izguļas, un atkal pa kalniem viņa zirgs jau klaiņā.

Garlaiks māc spēkavīru Svjatogoru, skumīgi vecajam: kalnos nav ar ko vārdu pārmīt, nav ar ko spēkos pamēroties.

Kaut aizjāt viņam uz Krievzemi, ar citiem spēkavīriem paliksmot, ar naidniekiem pakauties, savu spēku padāļāt, bet palūk, kāda bēda: zeme viņu netur, vienīgi Svēto kalnu akmens klintis zem viņa smaguma nesabirst, nesabrūk, vienīgi Svēto kalnu grēdas zem viņa varenā zirga pakaviem neplaisā.

Grūti Svjatogoram aiz sava spēka, viņš nes to kā smagu jūgu, pusi no sava spēka viņš labprāt atdotu citam, bet nav, kam. Labprāt pašu smagāko darbu paveiktu, bet nava darba pa vērienam. Kam tikai roka klātu skaras — viss drumstalās pajūk, par plāceni saplok.

Sāktu viņš mežus līst, bet kas viņam meži — tikai kā zālīte pļavā. Sāktu viņš kalnus šķobīt, lai šķist,— taču tas nevienam nav vajadzīgs…

Tā nu jāj viņš pa Svētajiem kalniem viens, galvu no skumjām jo zemu liec…

— Ek, kaut es atrastu zemes smagumu, tad pie debesim piesistu gredzenu, pie gredzena piesietu važu dzelžainu, pievilktu debesis pie zemes, pagrieztu zemi ar malu uz augšu, debesis ar zemi sajauktu, — maķenīt spēks tad man mazumā aizietu!

Taču kur nu to — zemes smagumu — rast!

Jāj reiz Svjatogors pa ieleju starp klintim un piepeši i odz: dzīvs cilvēks pa priekšu iet!

Iet zemnieciņš neizskatīgs, ar vizītēm čabina, pār plecu tam pārmesta tarbiņa.

Svjatogors nopriecājās: būs ar ko vārdu pārmīt, — sāka viņš zemniekam pakaļ dzīties.

Bet šis tik iet savā nodabā, nesteigdamies, bet Svja-togora zirgs lēkšu lēkšiem, tomēr zemnieku panākt nespēj nekā. Zemnieciņš iet, nesteidzas, tarbiņu no viena pleca otrā pārmezdams. Svjatogors auļo jau visā sparā, — aizvien vēl gājējs tam priekšā! Jāj pa solītim, — vienalga, nepanāk!

Tad Svjatogors viņam uzsauca:

— Ei tu brašais gājēj, pagaidi!

Zemnieciņš apstājās un savu tarbiņu nolika zemē.

Piejāja Svjatogors klāt, sasveicinājās un vaicā:

— Kas tev tai tarbā par nesamo?

— Paņem vien manu tarbiņu, uzmet sev plecā un tad paskrienies ar to pa klajumu!

Svjatogors pasmējās tik skaļi, ka kalni salīgojās; gribēja tarbiņu ar pletni uzķert, bet tarbiņa ne no vietas, sāka ar pīķi grūstīt — nekustas, mēģināja ar pirkstu pacelt — neceļas …

Nokāpa Svjatogors no zirga, ņēma tarbiņu ar labo roku — nepakustināja ne par mata tiesu. Satvēra spēkavīrs tarbiņu ar abi roki, rāva no visa spēka — vienīgi līdz ceļgaliem pacēla. Raugi — bet pats līdz ceļiem zemē iegrimis, pa vaigiem tam ne sviedri, bet asinis līst, sirds tam kā pamirusi…

Nometa Svjatogors tarbiņu, noplaka zemē, — pār kalniem, ielejām pāršalca dārdoņa.

Ar grūtībām spēkavīrs atvilka elpu.

— Pasaki man, — kas tev tai tarbiņā iekšā likts?

Saki, pamāci, — par šādu brīnumu es neesmu dzirdējis. Spēks man ir neizmērojams, tomēr šādu smilšu graudiņu pacelt nespēju!

— Nu, kālab lai nesaku — pateikšu: manā mazajā tarbiņā guļ visas zemes smagums.

Svjatogors nokāra galvu.

— Re, ko nozīmē zemes smagums! Bet kā tevi sauc, labais ceļa gājēj?

— Mani sauc Mikula Seļaņinovičs.

— Redzu es — vienkāršs cilvēks tu neesi; varbūt tu man pateiksi par manu likteni; grūti man vienam pa kalniem aujot, nevaru šādi vairs pasaulē dzīvot.

— Aizjāj, spēkavīr, līdz Ziemeļu kalniem! Pie tiem kalniem atrodas dzelzs kalve. Tai kalvē kalvis visiem likteni kaļ, no viņa tad arī par savu likteni zināt dabūsi.

Uzmeta Mikula Seļaņinovičs tarbiņu plecā un soļoja projām.

Bet Svjatogors uzlēca zirgā un aizlaida uz Ziemeļu kalniem.

Jāja, jāja Svjatogors trejas dienas, trejas naktis, trejas diennaktis viņš negulēja — atjāja līdz Ziemeļu kalniem. Šeit klintis vēl kailākas, bezdibeņi vēl baiļāki, dziļūdens upes vēl straujākas…

Zem paša mākoņa uz kailas klintsradzes Svjatogors ieraudzīja dzelzs kalvi. Tur kalvē spoža uguns ceļas, no kalves melni dūmu mutuļi veļas, rīboņa, dunoņa pa visu apvidu dzirdama.

Iegāja Svjatogors kalvē un redz: pie laktas stāv sirms vecītis. Ar vienu roku viņš plēšas pūš, ar otru — veserīti pa laktu sit, taču uz laktas it nekas nav saredzams…

— Kalvi, kalvi, saki, — ko tu kali?

— Pieliecies tuvīnāk, būs tev redzamāk!

Svjatogors pieliecās, paraudzījās un nobrīnījās: kalvis kaļ divus sīkus matiņus.

— Bet pasaki, kalvi, — kas tev tur ir?

— Lūk, divus matiņus kopā es sakalšu, matiņu ar matiņu savīšu — divi cilvēki tad arī savus mūžus savienos.

— Bet ar ko man mūžu savienot liktenis vēlē?

— Tava līgava kalnu nomalē pusgruvušā būdiņa mīt.

Jāja Svjatogors uz kalnu nomali, atrada tur pusgru-

vušo būdiņu. Iegāja tajā spēkavīrs, uzlika uz galda somu ar zeltu. Palūkojās Svjatogors apkārt un redz: uz sola nekustīga jaunava guļ, visa ar červelēm un krevelēm pārklāta, acis vaļā nepaver.

Iežēlojās Svjatogoram meitenes. Ko šeit tā guļ un mokās? Ir nāve nenāk, ir dzīves nava.

Izrāva Svjatogors savu aso šķēpu, aizgriezās projām un ietrieca šķēpu jaunavas krūtīs. Viņa ne pakustējās, ne arī ievaidējās…

Svjatogors izskrēja no būdiņas laukā, uzkāpa zirgā un aizjāja uz Svētajiem kalniem.

Bet jaunava pa to laiku pavēra acis un redz: guļ uz grīdas šķēps varen liels, uz galda maiss ar zeltu, bet no pašas visas cerveles nolobījušās, un viņas miesa ir tīra, un spēki viņai augtin aug.

Piecēlusies viņa pagājās pa istabiņu, pārkāpa pāri slieksnim, noliecās pār ezeriņu un no brīnumiem iekliedzās: no ezera uz viņu raugās jaunaviņa-daiļaviņa — gan stalta, gan balta, gan sārta, ir acis tai dzidras, ir matpīnes brūnganas!

Viņa paņēma zeltu, kas uz galda gulēja, uzbūvēja kuģus, piekrāva tos ar precēm un tirgoties devās pa ziljūru plašo, rast laimīti pašu.

Lai kur viņa piestāja, — ļaudis steidz soli raitu iegādāt preces un par daiļaviņu palīksmoties. Pāri visai Krievzemei skan viņas slava.

Tad nu viņa nokļūst līdz Svētajiem kalniem, valodas par to arī līdz Svjatogoram nonākušas. Un arīdzan viņam iegribas daiļavā pavērties.

Uzmet viņš jaunavai skatienu un iemīļo to it gauži.

— Tā nu ir daiļava manam prātam, to es gan bildināšu!

Arī jaunava Svjatogoru iemīļoja.

Apprecējās abi, un nu sieva sāka Svjatogoram par savu agrāko dzīvi stāstīt, kā viņa trīsdesmit gadu gulējusi, ar červelēm pārklāta, kā kļuvusi vesela, kā naudu uz galda atradusi.

Svjatogors nobrīnījās vien, taču sievai ne vārda nebilda.

Beidza jaunava tirgoties, pa jūrām braukāt, sāka ar Svjatogoru dzīvot Svētajos kalnos.

\

Aļoša Popovičs un Tugarins Zmejevičs

.

lavenajā Rostovas pilsētā Rostovas baznīcas popam bija viens vienīgs dēls. Sauca viņu par AJošu, pēc tēva dēvēja par Po-poviču.

Aļoša Popovičs lasīt un rakstīt mācīties netiecās, pār grāmatām neliecās, bet no bērna dienām sliecās mācīties ar bultu šaut, ar šķēpu skaldīt un varenos zirgus valdīt. Spēkā Aļoša ne lielais stiprinieks, toties ar pārdrošību un viltību virsroku gūst. Tad nu paaugās Aļoša Popovičs līdz sešpadsmit gadiem, un tēva mājā tam kļuva garlaicīgi.

Sāka viņš tēvu lūgties, lai laiž to klajā laukā, plašās āres, pa Krievzemi, māmuļu, pajādelēt, līdz zilajai jūrai aizkļūt un dziļajos mežos pamedīt. Tēvs viņu palaida, iedeva varenu zirgu, zobenu, piķi jo asu un stopu ar bultām. Sāka Aļoša zirgu seglot steigt un teicamo teikt:

— Kalpo man uzticīgi, varenais zirgs! Neatstāj mani ne mirušu, ne ievainotu pelēkiem vilkiem par saplosī-jumu, melnajiem kraukļiem par saknābājumu un naidniekiem par piesmējumu. Lai kur mēs arī atrastos, vienmēr lai mājās abi atgrieztos!

Savu zirgu viņš saposa kā bajārs īsts. Čerkasas segli, zīda seglu josta, apzeltīti iemaukti.

Pasauca Aļoša sev līdzi mīļoto draugu Jekimu Iva-noviču, un sestdienas agrajā rītā tas devās no mājas prom meklēt sev spēkoņa slavu.

Tā nu, lūk, jāj uzticamie draugi plecu pie pleca, kāpsli pie kāpšļa, visapkārt lūkodamies. Stepē neviens nav manāms — ne spēkavīrs kāds, ar ko varētu spēkos pamērīties, nedz arī zvērs, ko pamedīties. Visapkārt krievu stepe saulītē izklājusies bez gala, bez malas, pat čaukstoņas nedzirdēt tajā, ne putna nemanīt debesu klajā. Pēkšņi Aļoša redz — uz kurgānā [1] guļ akmens, bet uz akmens kaut kas uzrakstīts. Aļoša saka Jeki-mam Ivanovičam:

— Nu, Jekimuška, izlasi, kas uz akmens ir rakstīts! Tu krietns man rakstu pratējs, bet es rakstos mācījies neesmu un lasīt nevaru.

Nolēca Jekims no zirga, sāka uzrakstu uz akmens burtot.

— Pavej, Aļošeņka, kas uz akmens šeit rakstīts: ceļš pa labi ved uz Čerņigovu, ceļš pa kreisi — uz Kijevu pie kņaza Vladimira, bet ceļš it taisni — pie zilās jūriņas, līčiem klusajiem.

— Pa kuru ceļu, Jekim, nu lai dodamies?

— Uz zilo jūru jāt ir patālu, uz Čerņigovu — nav vajadzības: tur veģinieces prasmīgas. Apēdīsi vienu veģi — otra gribēsies, apēdīsi otru — uz pēla atzvelsies, tur mums spēkavīru slavas neiegūt. Bet jāsim mēs pie kņaza Vladimira, kazi — viņš mūs uzņem karadraudzē savējā.

— Nu tad pagriežam, Jekim, uz ceļa pa kreisi!

Brašie vīri pagrieza zirgus pa kreisi un jāja pa ceļu

uz Kijevu.

Aizjāja viņi līdz Safata upes krastam, uzcēla baltu telti. Tad Aļoša nolēca no zirga, iegāja teltī, apgūlās zaļajā zālē un aizmiga ciešā miegā. Bet Jekims zir-* dziņus nosegloja, padzirdīja, pavadāja, sapina tiem kājas,

uz pļaviņu aizvadīja un tikai pēc tam atpūsties gāja.

Ar rīta svīdumu Aļoša pamodās, rasā nomazgājās, baltā dvielī noslaucījās, sāka savas matu cirtas sasukāt.

до.

Bet Jekims pielēca kājās, aizgāja pēc zirdziņiem, tos padzirdināja, ar auzām pacienāja, tad ir savējo, ir Aļošas apsegloja.

No jauna brašie vīri atsāka ceļu.

Jāj, jāj un pēkšņi tie redz — pa stepi iet vecītis. Nabaga ceļinieks — staigulis-klīdoņa.

Kājās viņam vīzes no septiņiem zīdiem savītas, sabuļu kažoks mugurā, galvā tam grieķzemes cepure, bet rokā ceļa bozīte.

Ieraudzījis brašos vīrus, viņš tiem ceļā aizstājās.

— Ai jūs brašie drošuļi, nejājiet uz Safata upi! Tur nometnē apmeties naidnieks ļauns — Tugarins, pūķa

f dēls. Augumā viņš tāds kā ozols augstais, plecu pla

tums—labas ass garumā, acu atstarpā var bultu nolikt. Ir tam spārnots zirgs — kā negants zvērs: no nāsīm

liesmas dveš, no ausīm dūmi veļas. Nejājiet turp, brašie drošuļi!

Jekimuška uz Aļošu paraugās, bet AJoša saniknojas, dusmās aizdegas.

— Vai lai katram nešķīstenim es ceļu grieztu! Ja nevaru šo veikt ar spēku, uzveikšu ar viltību. Brālīti mans, ceļiniek-klīdoņa, patapini man uz laiku savas drēbes, ņem manas dižās bruņas, palīdzi man Tugarinu pievārēt!

— Labi, ņem, bet pielūko, ka neiekrīti postā negantā, viņš var aprīt tevi vienā rāvienā.

— Nekas, gan jau kaut kā šo uzveiksim!

Uzvilkās Aļoša drēbes košās un devās kājām uz

Safata upi. Iet, uz bozītes atspiežas, maķenīt klibodams …

Viņu ieraudzīja Tugarins Zmejevičs, iekliedzās tā, ka zeme nodrebēja, augstie ozoli noliecās, ūdeņi no upēm izšļācās. Stāv Aļoša tikko dzīvs, kājas viņam ļodzīties ļogās.

— Hei, — Tugarins kliedz, — hei ceļiniek, vai tu neesi matījis Aļošu Popoviču? Es gribētu viņu sameklēt, ar piķi padurstīt, ar uguni pasvilināt.

Bet Aļoša grieķzemes cepuri dziļi pār acīm uzvilka, iekrekstējās, iestenējās un vecīša balsī atbild:

— Ai-ai-ai, nesirdies uz mani, Tugarin Zmejevič, kurls no vecuma kļuvis jau, itin nekā es nedzirdu, ko man pavēli. Piejāj tuvīnāk pie manis, nabadziņa!

Piejāja Tugarins klāt Aļošam, noliecās no segliem, gribēja tam ausī iebrēkt, bet Aļoša veikls un manīgs bija, — kā blieza tam ar savu bozīti pa pieri, tā Tugarins bez maņas zemē nogāzās.

Aļoša tam novilka greznās drēbes, dārgakmeņiem izšūtās, ne lētās drēbes, bet simttūkstoš vērtībā, un

uzvilka sev mugurā. Pašu Tugarinu cieši piesēja pie segliem un jāja atpakaļ pie saviem draugiem.

Bet tur Jekims Ivanovičs vai gluži bez prāta, rautin raujas Alošam palīgos iet, taču neklājas spēkavīra darīšanās jaukties, Aļošas slavu mazumā vērst.

Te piepeši Jekims redz — auļo zirgs kā negants zvērs, tam mugurā, dārgās drēbēs ģērbies, pats Tuga-rins sēž.

Saniknojās Jekims, atvēzējies svieda savu trīsdesmit pudu smago karavāli tieši AJošam Popovičam krūtis. Nogāzās Aļoša zemē kā pļauts.

Bet Jekims izrāva dunci, metās pie nokritušā, grib Tugarinu nobeigt… Un pēkšņi redz — viņa priekšā guļ Aļoša…

Krita gar zemi Jekims Ivanovičs, rūgti raudādams:

— Nositu, nositu savu brāli dēvēto, Aļošu Popoviču mijoto!

Sāka viņi abi ar staiguli-klidoņu Aļošu skurināt, purināt, ielēja viņam mutē aizjūras vīnu, berzēja viņu ar veselības zālītēm. AJoša atdarīja acis, kājās piecēlās, stāv uz kājām, grīļojas.

Jekims Ivanovičs aiz prieka vai prātu zaudēja.

Viņš novilka Aļošam Tugarina drēbes, ietērpa dižajās bruņās, atdeva staigulim-klldoņam viņa mantību. Tad uzsēdināja Aļošu zirgā, pats soļoja blakus, Aļošu pieturēdams.

Tikai pie pašas Kijevas Aļoša atguva spēku.

Piejāja viņi pie Kijevas svētdienā ap pusdienas laiku. Iejāja kņaza pagalmā, nolēca no zirgiem, piesēja tos pie ozola stabiem un iegāja goda istabā.

Kņazs Vladimirs viņus laipni sagaida.

— Esat sveicināti, mīļie viesi,—no kurienes jūs šurpu nākdami? Kā vārdā jūs sauc, kā pēc tēvvārda godina?

— Esmu no Rostovas pilsētas, baznīcas popa Leon-tija dēls. Bet sauc mani par Aļošu Popoviču. Jājām mēs pa klajo stepi, tur sastapām Tugarinu Zmejeviču, tagad viņš man pie seglu jostas karājas.

Nopriecājās kņazs Vladimirs.

— Tad nu esi gan tu spēkavīrs, Aļošeņka! Pie galda sēdies, kur vien vēlies: gribi — man līdzās, gribi — iepretim, gribi — kņazienei līdzās.

Aļoša Popovičs daudz gudrot negudroja, apsēdās kņazienei blakām. Bet Jekims Ivanovičs pie krāsns apstājās.

Kņazs Vladimirs pasauca kalpus:

— Atraisiet Tugarinu Zmejeviču, atnesiet šurpu uz goda istabu!

Līdzko Aļoša ķērās pie cienasta — istabas durvis atvērās, divpadsmit staļļapuišu ienesa Tugarinu uz zelta dēļa un apsēdināja kņazam Vladimiram blakām.

Atskrēja galda pārziņi, atnesa ceptas zosis, gulbjus, atnesa kausus ar saldo medus dzērienu.

Bet Tugarins uzvedas nepiedienīgi, nepieklājīgi. Sagrābj gulbīti un ar visiem kauliem rij nost, veselu maizes klaipu mutē bāž. Sarauš saldmīklas pīrādziņus un visus tūdaļ mutē grūž, vienā dvašas atvilcienā desmit kausu saldmedus miestiņa rīklē gāž.

Nepaguva viesi ne krimslīti paņemt, raugi—uz galda vairs tikai kauliņi.

Sadrūva Aļoša Popovičs un saka:

— Manam tētiņam popam Leontijam bija reiz suns, vecs un rijīgs. Kādreiz tas nocēla lielu kaulu un, skaties tik — aizrijās. Es to aiz astes sagrābu un aiz piekalnes aizmetu, — ņemšu un to pašu izdarīšu ar Tugarinu.

Satumsa Tugarins kā rudens nakts, izrāva asu dunci un svieda ar to Aļošam Popovičam.

Te nu Aļošam gals būtu klāt, bet pielēca kājās Jekims Ivanovičs un dunci lidojumā satvēra.

— Brālīti mans, Aļoša Popovič, vai pašam tev labpatiks mest viņam šo dunci jeb vai atvēlēsi to izdarīt man?

— Ir pats nemetīšu, ir tev nevēlēšu: neklājas kņaza godistabā ķildas sākt. Gan es rīt klajā laukā pats ar to izrēķināšos, un rīt uz vakara pusi Tugarinam dzīvam vairs nebūt.

Viesi nu sāka strīdēties, skaļi ķīvēties, uzsāka derības, visi par Tugarinu liek — gan kuģus, gan preces, gan naudu.

Par Aļošu liek tikai kņaziene Apraksija un vēl Jekims Ivanovičs.

Piecēlās Aļoša no galda, aizjāja ar Jekimu uz savu telti pie Safata upes. Visu nakti Aļoša neguļ, debesīs raugās, aicina negaisa mākoni, lai tas ar lietu Tugarina spārnus samērcē. Rīta svīdumā atlaižas Tugarins, virs telts lidinās, grib doties no augšas triecienā. Taču ne velti Aļoša naktī nav gulējis: pēkšņi uznāk pērkona negaisa mākonis, nolīst lietus un samērcē Tugarina zirgam varenos spārnus. Nolaidās zirgs uz zemes, sāka auļot pa zemi.

Bet Aļoša stingri sēž seglos, aso zobentiņu vicina.

Iebrēcās Tugarins tā, ka kokiem lapas pabira:

— Nu tev, Aļoška, ir beigas: gribēšu — ar uguni nosvēpēšu, gribēšu —ar zirgu tevi samīdīšu, gribēšu — ar šķēpu tevi nobendēšu!

Piejāj Aļoša viņam tuvāk un saka:

— Ko tad tu, Tugarin, mānies?! Rokas devām, derējām, ka viens pret vienu spēkos mērosimies, bet tagad aiz tevis stāv spēki nepārredzami.

Pavērās Tugarins atpakaļ, gribēja paraudzīties, kādi spēki aiz viņa tur stāv, bet Aļoša to tik vien bija gaidījis. Atvēzējās viņš ar aso zobenu un nocirta tam galvu.

Noripoja galva zemē kā alus muca, nodunēja zeme, māmuļa! Aļoša nolēca no zirga, gribēja galvu paņemt, taču nespēja to no zemes ij ne par sprīdi pacelt. Iesaucās Aļoša Popovičs skanīgā balsī:

— Ei jūs uzticamie biedri, palīdziet Tugarina galvu no zemes pacelt!

Piejāja klāt Jekims Ivanovičs ar biedriem, palīdzēja Aļošam Popovičam uzvelt Tugarina galvu varenā zirgā.

Atjāja viņi Kijevā, iejāja kņaza pagalmā, pagalma vidū nometa briesmoni.

Laukā iznāca kņazs Vladimirs ar kņazieni, aicināja AJošu pie kņaza galda, teica Aļošam mīlīgus vārdus:

— Dzīvo, Aļoša, Kijevā, kalpo man, kņazam Vladimiram, es tevi, Aļoša, bagāti apdāvināšu!

Palika Aļoša Kijevā par karadraudzes vīru.

Tā par jauno Aļošu senu dziesmu dzied, lai krietnie ļaudis paklausās:Popu dzimtas ir mūsu Aļoša.Drosms un gudrs, bet daba ir ērcīga tam.Nav viņš pārmēru stiprs, bet izgudrēm drošs.

/

Par Dobriņu Ņikitiču un Zmeju Goriniču

.

zīvoja reiz Kijevas tuvumā atraitne Ma-melfa Timoīejevna. Bija viņai mīļots dēls spēkavīrs Dobriņuška. Visa Kijevā skanēja slava par Dobriņu: viņš gan stalts, gan dižs, gan rakstos mācījies, gan kaujā drošs, gan dzīrēs jautrs. Tas ir dziesmu uzdziedās, ir kokli uzspēlēs, ir gudru vārdu pateiks. Turklāt arī daba Dobriņam jo rāma, piemīlīga, nekad viņš rupju vardu nepateiks, nevienam nepelnīti pāri nedarīs. Ne velti tas iedēvēts par „kluso Dobriņušku“.

Bet te kādā karstā vasaras dienā Dobriņam iegribējās upītē izpeldēties. Viņš aizgaja pie mātes Mamelfas Timofejevnas.

— Palaid mani, māmuliņ, aizjāt līdz Pučaj-upei, dzestrajā ūdeni izpeldēties, — vasaras karstums mani nogurdinājis.

Ievaidējās Mamelīa Timofejevna un ņēmās Dobriņu atrunāt:

— Mans mīļais dēls Dobriņuška, nejāj uz Pučaj-upi! Pučaj-upe ir neganta, sirdīga. No pirmās straumītes ugunis šķiļ, no otrās straumītes dzirkstis birst, no trešās straumītes dūmi grīstēm vien ceļas.

— Labi, māmuliņ, bet palaid kaut vai gar krastu pajādelēt, svaigu gaisu paelpot!

Palaida Mamelfa Timofejevna Dobriņu.

Dobriņa uzvilka ceļa drēbes, , uzlika galvā augstu grieķzemes cepuri, paņēma līdzi šķēpu un stopu ar bultām, zobenu aso un pletnlti.

Uzlēca zirgā viņš brangajā, pasauca līdzi sev kalpu jauniņo, un abi ceļā tad devās. Jāj Dobriņa dažu labu stundu, karsti svilina vasaras saulīte, galvu Dobriņuškam karsē. Aizmirsa Dobriņa, ko māmuļa tam pieteikusi bija, pagrieza zirgu uz Pučaj-upi.

No Pučaj-upes dveš dzestrums pretī.

Dobriņa nolēca no zirga, pasniedza pavadu jaunajam kalpam.

— Tu šeit pastāvi, pieskati zirgu!

Noņēma no galvas viņš grieķzemes cepuri, novilka ceļa apģērbu, visus ieročus uzkrāva zirgam mugurā un iemetās upē.-

Peld Dobriņa pa Pučaj-upi, brīnu brīnoties:

— Ko gan māmuliņa par Pučaj-upi man stāstīja? Pučaj-upe nav neganta, Pučaj-upe ir rāma, itin] kā lietus lāmiņa.

Nepaguva Dobriņa ne domu izdomāt — pēkšņi debesis satumsa, taču mākoņa pie debesim nav, ari lietus nav, taču pērkons rīb, ari negaisa nav, taču uguns spīd…

Pacēla Dobriņa galvu un redz: šurpu laižas Zmejs Goriničs, briesmīgs pūķis ar trejām galvām, ar septiņām astēm. No nāsīm tam liesmas šaujas, no ausim dūmi veļas, vara nagi mirdz.

Pūķis ieraudzīja Dobriņu, kā pērkons nodimdināja:

— Ek, vecie ļautiņi pareģot vieda, ka nositis mani Dobriņa Ņikitičs, bet Dobriņa nu pats manās ķetnās lien. Gribēšu tagad — dzīvu to norišu, gribēšu — uz midzeni nesīšu, par gūstekni vērtīšu. Ne mazums man gūstā ir krievu ļaužu, trūka vienīgi Dobriņas.

Bet Dobriņa klusā balsi tam atsaka:

— Ak tu pūķi nolādētais, tu vispirms sagūsti Dob-riņušku, pēc vari plātīties, bet pagaidām Dobriņa nav tavā varā.

Peldēt Dobriņa jo labi prata, viņš ienira līdz upes dibenam, peldēja zem ūdens, pie kraujas krastmalas iznira, izlēca krastā un steigšus pie sava zirga aizsteidzās. Taču no zirga ne vēsts: jaunais kalps bija izbijies pūķa rēciena, uzlēcis zirgā un plājis vien prom. Un reizē paņēmis līdzi visus Dobriņas ieročus.

Nav ar ko Dobriņam pret Zmeju Goriniču kaujā stāties.

Bet Zmejs atkal šurpu pie Dobriņas atlido, birdina dzirkstis degošas, svilina Dobriņas balto augumu.

Nodrebēja spēkavīra sirds.

Paraudzījās Dobriņa uz krastu, — nav itin nekā, ko rokā tvert: ne milnas nav, ne akmentiņa, tikai dzeltenā smilts kraujā krastmalā un grieķzemes cepure pamesta guļ.

Satvēra Dobriņa to pašu grieķzemes cepuri, sabēra tajā smiltis dzeltenās, ne vairāk, ne mazāk — tepat vai savus piecus pudus — un, kā zvels ar cepuri Zme-jam Goriničam, tā galva tam nost.

Ar atvēzienu notrieca Zmeju gar zemi, piespieda viņam krūtis ar ceļgaliem, gribēja nosist vēl divas galvas…

Tad nu Zmejs Goriničs sāka lūgšus lūgties:

— Ai Dobriņuška, ai spēkavīr labais, nenogalini mani, ļauj man pa pasauli lidot, es tev allažiņ paklausīgs būšu. Dodu tev svētu solījumu: vairs nelidošu pie jums uz plašo Krievzemi un neņemšu gūstā krievu ļaudis. Tikai apžēlo mani, Dobriņuška, un manus pūķēnus neaiztiec!

Noticēja Dobriņa viltīgai runai, pieļāvās Zmejam Goriničam, palaida viņu vaļā, nolādēto.

Tikko pacēlās Zmejs līdz mākoņiem, tūdaļ tas pagriezās pret Kijevu un aizlaidās uz kņaza Vladimira dārzu. Bet šai bridi pa dārzu staigāja daiļā Zabava Putjatišna, kņaza Vladimira krustmeita.

Zmejs pamanīja kņazi, nopriecājas un, no mākoņa iznirdams, tai virsū uzklupa, savos vara nagos sagrāba un uz Soročinas kalniem aiznesa.

Pa to laiku Dobriņa bija kalpu jau sadzinis, sāka vilkt mugurā ceļa drēbes, — te pēkšņi debesis satumsa, pērkons iesāka grandīt. Pacēla Dobriņa galvu un redz: laižas Zmejs Goriničs no Kijevas, nagos stiepj Zabavu Putjatišnu!

Nu Dobriņa sāka bēdāties — bēdāties un sūroties, mājās pārjāj sadrūmis, apsēžas uz sola, vārdu nespēj bilst.

Ņēmās māte viņu iztaujāt:

— Ko tu, Dobriņuška, noskumis sēdi? Un par ko tu, mans gaišumiņ, bēdājies?

— Nava par ko man sūroties, nava par ko man bēdāties, taču mājās sēdēt man netikās. Jāšu uz Kijevu pie kņaza Vladimira, pie viņa šodien ir līksmas dzīres.

— Pie kņaza gan nejāj, Dobriņuška; mana sirds kaut ko nelāgu jauš. Gan rīkosim arī mūsmājās dzīres.

Dobriņa neklausīja māmuliņu, aizjāja uz Kijevu pie kņaza Vladimira.

Atjāja Dobriņa Kijevā, tūdaļ devās iekšā pie kņaza. Dzīru galdi no ēdieniem tur vai lūst, saldmedus miesta mucas uz steķiem stāv, bet viesi ne dzer, ne ēd, tāpat vien galvas nokāruši dēd.

Staigā kņazs pa istabu, viesus necienā. Kņaziene, seju ar plīvuru aizklājusi, uz viesiem neraugās.

Tad nu kņazs Vladimirs bilst:

— Ai mani viesi mīļotie, skumjas mums dzīres gadījās! Gan kņazienei sūri, gan arī man nava līksmi. Nolādētais Zmejs Goriničs aiznesis mūsu mīļoto krustmeitu, daiļo Zabavu Putjatišnu. Kurš no jums aizjās uz Soročinas kalnu, sameklēs kņazi, atbrīvos viņu?

Kur nu! Slapstās viesi cits aiz cita, lielākie aiz vidējiem, vidējie aiz mazākiem, bet mazākiem pat mute ciet.

Piepeši ceļas no galda jaunais spēkavīrs Aļoša Po-povičs.

— Vai dzirdi, kņaz, Spožā Saulīte, vakar es biju klajā laukā, pie Pučaj-upes redzēju Dobriņušku. Viņš ar Zmeju Goriniču noslēdza brālības, nosauca to par jaunāko brāli. Sūti pie Zmeja Dobriņušku! Viņš tev krustmeitu mīļoto bez cīņas no sava dēvētā brāļa izlūgsies.

Sadusmojās kņazs Vladimirs.

— Ja nu tā, tad sēdies, Dobriņa, zirgā, jāj uz Soročinas kalnu un atgūsti krustmeitu mīļoto! Bet, ja Zabavu Putjatišnu neatgūsi, — likšu tev galvu nocirst!

Nokāra Dobriņa drosmo galvu, nebilda preti ne vārdiņa, piecēlās no galda, uzkāpa zirgā un uz mājām aizjāja.

Viņam pretī iznāca māmuļa un vēro — Dobriņa nav savā vaigā.

— Kas tev nu lēcies, Dobriņuška, kas tev nu lēcies, dēliņ, kas tev dzīrēs gadījies? Vai tev pāri nodarījuši, vai kausu nav pasnieguši, vai peļamā vietā nosēdinājuši?

— Man ij pāri nav darījuši, ij kauss pēc kārtas maq^ bija, arī sēdēju vietā pēc goda, pēc nopelna.

— Bet ko tad tu, Dobriņa, galviņu nokāris?

— Kņazs Vladimirs man veikumu lika paveikt diženu: aizjāt uz Soročinas kalnu, atrast un atgūt Za-bavu Putjatišnu. Bet Zabavu Putjatišnu Zmejs Goriničs aiznesis.

Gauži iztrūkās Mamelfa Timofejevna, tomēr nesāka raudāt un bēdāties, bet sāka pārdomāt visu jo labi.

— Liecies, Dobriņuška, žiglāk pie miera, uzkrāj sev lielāku spēku! Rīts gudrāks par vakaru; gan rīt mēs varēsim apspriesties.

Nolikās Dobriņa gulēt. Šņāc viņš un krāc kā viesulis kāds.

Bet Mamelfa Timofejevnajfpie miera nedodas, uz soliņa apsēžas un augu nakti darina pletni — septiņu zīdu vijuma.

Rīta svīdumā māte modina Dobriņu Ņikiticu:

— Celies, dēliņ, ģērbies, posies un dodies nu uz veco stalli! Durvis trešai stadulai vaļā neveras, pa pusei mēslos ieslīgušas. Pieliec spēku, Dobriņuška, atver durvis un tur tu ieraudzīsi vectēva zirgu Bērīti. Stāv stadulā Bērītis piecpadsmit gadu, kājas līdz ceļgaliem mēslos iegrimušas. Tu viņu nosukā, pabaro, padzirdi un pie lieveņa pieved!

Aizgāja Dobriņa uz stalli, izcēla durvis no virām, izveda Bērīti laukā un pieveda pie lieveņa. Sāka viņš Bērīti seglot. Uzklāja tam sviedru paklājiņu, virs sviedru paklājiņa — mīkstu sedziņu, pēc tam Čerkasas seglus, ar dārgiem zīdiem izšūtus, ar zeltu izrotātus, sasprādzēja divpadsmit seglu jostas, uzlika zelta iemauktus. Iznāca laukā Mamelfa Timofejevna, pasniedza viņam pletni — septiņu zīdu vijuma.

— Kad Soročinas kalnā uzjāsi, Zmeju Goriniču mājās tu nesastapsi. Brūc tad ar zirgu virsū midzenim un sāc tik pūķēnus mīdīt!

Pūķēni Bērītim ap kājām vīsies, bet tu tam ar pletni pa ausstarpu vico. Sāks tad Bērītis lēkšus lēkāt, nost no kājām pūķēnus mētāt un samīdīs visus līdz pēdējam.

Atlūst zariņš no ābeles, atrit āboltiņš no ābelītes, projām jāja dēls no mīļotās māmulītes, jāja uz sīvu un asiņainu kauju.

Diena aiztek pēc dienas tā kā lietus miglo, bet nedēļa pēc nedēļas kā upe plūst žigla. Jāj Dobriņa gan saulītes sārtumā, jāj Dobriņa gan mēness spožumā, beidzot uzjāj Soročinas kalnā.

Bet kalnā pie Zmeja midzeņa pūķēni ņudzēt ņudz. Sāka tie Bērītim ap kājām pīties, skrubināt nagus un apkārt vīties. Bēris nevar vairs paauļot, no kājām nost krīt. Te nu Dobriņa atceras mātes vēlējumu, izrauj pletni, septiņu zīdu vijuma, sāk Bērītim pa ausstarpu vicot, šādi teicot:

— Aulekšo, Bērīti, aulekšiem, dari galu pūķēniem, mošķiem!

No pletnes Bērītim pieņēmās spēki, sāka viņš auļot jo raiti, akmentiņus versti prom svaidīt, pūķēnus ar kājām šķaidīt. Ar pakaviem tos belž, ar zobiem plēš un samīda visus līdz pēdējam. Tad Dobriņa nokāpa no sava zirga, labaja roka asu zobenu ņēma, kreisajā — varenu karavāli un devās uz pūķa alām.

Līdzko paspēra soli — debesis satumsa, pērkons nogranda, — laižas Zmejs Goriničs un nagos mirušas miesas nes. No rīkles uguns veļas, no ausim dūmi ceļas, vara nagi kā liesmas deg…

Pamanīja Zmejs Dobriņušku, nosvieda mirušās miesas zemē, ierēcās balsī jo skanīgā:

— Kālab tu, Dobriņa, mūsu solījumu pārkāpi, manus bērneļus samīdīji?

— Ak tu čūska nolādētā! Vai gan es esmu vārdu lauzis, solījumu pārkāpis? Kāpēc tad tu, Zmej, lidoji uz Kijevu, kāpēc tu aiznesi Zabavu Putjatišnu?! Atdod man kņazi bez cīniņa, tad es tev piedošu.

— Neatdošu tev Zabavu Putjatišnu, es viņu aprīšu, arī tevi aprīšu un visus krievu ļaudis gūstā paņemšu!

Saskaitās Dobriņa un metās Zmeju pārmācīt.

Un nu sākās kautiņš nežēlīgs.

Soročinas kalni druptin drupa, ozoli ar saknēm izvēlās, zāle par aršinas tiesu zemē iegrima…

Trejas dienas un trejas naktis viņi kāvās; sāka Zmejs Dobriņu pārspēt, sāka to visādi spaidīt, gaisā svaidīt… Te nu Dobriņa atcerējās pletnīti, izrāva to un nu tikai Zmejam pa ausstarpu mizot. Zmejs Goriničs novēlās ceļos, bet Dobriņa ar kVeiso roku viņu pie zemes piespieda, bet ar labo šo ar pletni tik laitī. Kāva, kāva viņu ar zīda pletnīti, kā lopiņu savaldīja un nocirta visas galvas.

Izšļāca no Zmeja melnas asinis, sāka uz austrumiem un rietumiem tecēt, Dobriņu gandrīz jau līdz viduklim gremdēt.

Trejas dienas stāv Dobriņa asinīs melnajās, stingst

viņam kājas, saltums līdz sirdij jau zogas. Negrib krievu zeme pūķa asinis uzņemt.

Redz nu Dobriņa, ka gals viņam klāt, tad izņem viņš pletnīti, septiņu zīdu vijuma, sāk ar to zemi vicot, teicamo teikdams.

— Paveries vajā, ak valgā zeme, māmuļa, aprij Zmeja asinis!

Pavērās vaļā valgā zemīte un aprija Zmeja asinis.

Atpūtās Dobriņa Ņikitičs, nomazgājās, notīrīja varenās bruņas un devās uz Zmeja alām. Visas alas ar vara durvīm aizvērtas, ar dzelzs bultām aizšautas, ar zelta atslēgām aizslēgtas.

Satrieca Dobriņa vara durvis, norāva bultas un atslēgas, iegāja pirmajā alā. Bet tur redz carus un caru dēlus, karaļus un karaļu dēlus no četrdesmit zemēm, no četrdesmit valstīm, bet vienkāršu karavīru ij ne saskaitīt.

Viņiem Dobriņuška saka:

— Ei jūs svešu zemju cari un citu valstu karaļi un vienkāršie karavīri! Nāciet dienas gaismā, dodieties uz savām mājām un atcerieties krievu spēkavīru! Bez viņa jūs Zmeja gūstā visu mūžu būtu sēdējuši.

Sāka viņi nākt laukā — brīvajā vaļā, līdz pat zemei D'obriņas priekšā noliekties.

— Mūžu mūžos mēs tevi pieminēsim, krievu spēkavīr!

Bet Dobriņa tik tālāk dodas, alu pēc alas vaļā ver,

no gūsta ļaudis atbrīvo. Iznāk gaismā gan veciši, gan jaunas meičas, bērniņi sīki, večiņas līkas, gan krievu ļaudis, gan no svešām zemēm, taču Zabavas Putjatišnas kā nav, tā nav.

Tā Dobriņa izstaigāja vienpadsmit alu un divpadsmitajā uzgāja Zabavu Putjatišnu: karājas kņaze pie mitrās sienas, rokas piekaltas ar zelta važām. Norāva

Dobriņuška važas, nocēla kņazi no sienas, pacēla uz rokām un iznesa dienas gaismā.

Bet viņa uz kājām stāv un līgojas, acis no gaismas ciet ver, uz Dobriņu neraugās. Noguldīja Dobriņa viņu zaļajā zālē, paēdināja, padzirdināja, sedziņu pāri lai klāja un pats tad atpūsties gāja.

Jau saulīte pret vakaru aizgrimusi, Dobriņa pamostas, apseglo Bērlti un modina kņazieni. Uzkāpa Dobriņa zirgā, apsēdināja Zabavu sev priekšā un devās ceļā. Bet visapkārt ļaužu bez gala, visi Dobriņas priekšā līdz zemei liecas, par glābšanu paldies teic un uz zemēm savējām steidz.

Dobriņa izjāja dzeltenā stepē, paskubināja zirgu un ar Zabavu Putjatišnu devās uz Kijevu.

/

Dobriņa Ņikitičs izjājienā

.

ss vai neiss laiciņš bija pagājis, Dobriņa apprecēja Mikulas Sejaņinoviča meitu — skaisto Nastasju Mikulišnu. Tikai gadu Dobriņa ar sievu bija nodzīvojis savā mājā klusajā, kad sūtīja pēc viņa kņazs Vladimirs un tam sacīja:

— Gana tev, Dobriņa, mājā sēdēt, vajag kņaza dienestā stāties! Jāj nu un iztīri taisnu ceļu uz Zelta Ordu pie Beketa Beketoviča! Uz šī ceļa kā melns krauklis Nejaucenis lidinās, tas neļauj krievu ļaudīm ņe garām paiet, ne garām pajāt. Pēc tam tu jāj uz Čudu [2] , baltacaino, zemi, saņem no tās meslus par desmit gadiem, bet atceļā apciemo Saracinas caristi spītīgo un to Kijevai iekaro!

Nobēdājās Dobriņa loti, bet neko darīt.

Pārjāja mājās, iegāja pie māmuļas Mamelfas Timo-fejevnas un sāka viņai rūgti sūroties:

— Kālab tu, māmuliņ, mani, nelaimīgo, esi dzemdējusi? Būtu mani ietinusi linu autiņā un kā akmentiņu iesviedusi zilā jūriņā. Gulētu es dziļumā, nejātu uz tālajām zemēm, negalētu ļaudis, neskumdinātu svešas māmuļas, nevērstu par bāriņiem mazus bērniņus.

Mamelfa Timofejevna viņam atbild:

— Mīļu prātu es būtu tevi, Dobriņuška, radījusi drosmumā kā liju Muromieti, stiprumā līdzīgu spēkavīram Svjatogoram, gudrībā — Vojgam Vseslavjevicām un skaistumā Jāzepam Daiļajam, bet tas nav bijis manā ziņā. Taču pats tu arī, Dobriņuška, neesi no peļamiem, neba tev uz citu laimi acis jāmet. Kas tevi tik gauži skumdina?

— Sūta mani kņazs uz svešām malām var melno kraukli spēkoties, ar saraciniem mēroties, no Čudu, balt-acaino, zemes meslus ņemt.

Novaidējās Mamelfa Timofejevna, metās prom uz augšistabiņu pie Nastasjas Mikulišnas.

— Ko tu šeitan sēdi, Nastasjuška, krekliņu ar zeltu šūdini? Bēda ienākusi mūsu sētā: projām laižas mūsu gaišais vanadziņš, projām jaj Dobriņuška fuz ilgiem gadiem.

Izskrēja no augšistabiņas Nastasja Mikulišna [vienā baltā krekliņā bez jostas, smalkās zeķītēs bez zābakiem, pieplaka Dobriņuškam pie kāpšļiem un sāka rūgti raudāt, iztaujāt:

— Kurp tu projām jāsi, manu vanadziņ, vai uz ilgu laiku, kad man tevi mājās sagaidīt?

— Gaidi mani, sieviņ, sešus gadus! Bet, ja paies

seši gadi un mājās nepārnāku, — tad zini: es savu drosmo galvu esmu nolicis. Tad nu dzivo, kā vien pati vēlies: vai paliec atraitnē, vai vīru appreci.

Gribi — ņem viru, vienalga, vai bajārs vai kņazs, vai pat vienkāršs zemnieciņš tas, tikai neņem par viru Aļošu Popoviču!

Pamāja Dobriņa ar roku, un no viņa vairs ne miņas. Ne pa celiņu viņš aizjāja, ne pa vārtiem, bet pārlēca pāri pilsētas mūrim, tikai putekļi stepē grīstēm vien savijās…

Diena aiztek pēc dienas tā kā lietus miglo, nedēļa pēc nedēļas kā zāle aug, un gads pēc gada kā upe plūst žigla.

Sēž Nastasja Mikulišna pie augšistabiņas loga, skatienus uz ceļu raida, mīļoto vīru pārnākam gaida.

Jau treji gadi apkārt, — Dobriņas kā nav, tā nav no klajā lauka.

Un atkal rit dienas tālāk vien, nedēļas skrien un gadi gurdeni iet…

Raud Nastasja Mikulišna, asaras nebeidz liet, no loga neatiet.

Vēl pagāja treji gadi, — nav pārnācis Dobriņa no klajā lauka.

Kā divi pelēkas pīlītes kopā sapeldējušas, kā divi baltas dūjiņas salidojušas, — sēž apskāvušās māte un sieva, rūgtas asaras lej.

Pēkšņi pie viņām ierodas Aļošeņka Ļeontjevičs un atnes nelāgu vēsti:

— Jāju es gar Safata upi, ieraudzīju Dobriņu Niķi-ticu. Guļ Dobriņa klajumā ar galvu kārklu cerā, ar kājām stepju garajā zālē. Starp dzeltenajām cirtām zāle spraucas, gaišzilas puķītes zied.

Rūgti nu raudāja Mamelfa Timofejevna, viņas melnajos matos kā sudrabs sabira. Bet Nastasju Mikulišnu sāka kņazs Vladimirs pierunāt:

— Ir nelāga jaunai atraitnēs dzīvot, vadzi, es tevi saprecināšu vai nu ar kņazu, vai ar bajāru, vai arī ar krievu vareno spēkoni.

— Es gaidīju Dobriņu pēc viņa vēlējuma sešus gadus, pēc savas gribas es gaidīšu to vēl sešus gadus. Nepārnāks mājās, tad kņaz, kā vēlies, tā dari.

Skat, dieniņa pēc dieniņas kā lietus miglo, bet gadiņš aiz gadiņa kā vanags lido.

Aizsteidzās vēl seši gadi.

Dobriņa mājās nepārnāca.

Te nu kņazs Vladimirs ierodas pie Nastasjas.

— Gana tev atraitnēs dzīvot! Ej pie vīra, pie Aļošas Popoviča, neiesi ar labu, paņemsim ar varu.

Kā tad Nastasja lai kņazu neklausa?!

Saņēma viņu aiz rociņām baltajām, novilka viņai atraitnes drēbes, aizveda to uz kāzu dzīrēm jautrajām, nosēdināja blakām AJoškam Popovičam.

Sēž mielastā līgava balta kā krīts, asaras pār vaigiem aumaļām līst…

Bet Dobriņa Ņikitičs pa to laiku bija taisnos ceļus iztīrījis, saracinus spītīgos iekarojis, meslus no Čudu zemes par divpadsmit gadiem ievācis un nu zirgu pagrieza mājup.

Pie Cargradas viņš nolēma atpūsties, iebēra zirgam tīrus kviešus, ielēja dzidru avota ūdeni, taču zirgs ne ēd, ne dzer, tikai ar kāju zemi sper.

— Ko tad tu, zirdziņ, ne ēd, ne dzer? Vai ļaunais ienaidnieks tuvumā patvēries? Vai samani nedienu tuvu?

— Nelaimi samanu ne tuvumā, bet tālumā. Šodien ar varu ir veduši Nastasju Mikulišnu uz kāzu dzīrēm ar Aļošu Popoviču.

Tad nu kā lēca Dobriņa zirgā, tā gāza ar pletni pa brangajiem sāniem. Uzšāvās zirgs kā virpulis, sāka pār uzkalniem, pauguriem aulekšiem drāzt, upēm un ezeriem pāri brāzt. Kur vien zirga pakavi zemi skar, tur dziļas dobes un ieplakas rodas, un no tām visām ūdens mutuļus sit.

Ataulekšoja Dobriņa līdz Kijevai. Viņš nevada zirgu uz ceļu, nevada to uz vārtiem, bet vada pāri pilsētas mūrim, garām stūra tornim, taisni uz savu dzimto sētu. Kalpi skatās: pagalmā ielauzies svešs spēkonis, izskatā baismu baismīgs, — zvēru ādas tam mugurā, zābaki vienās dranckās, vaigs nomelnējis, acis draudīgas. Zirgs tam izpūris, pinkains kā nešpetns zvērs.

Viņš kalpus no ceļa nostumj, zirgu aiz pavadas nepiesien, durvis no virām laukā ceļ un istabā pie Ma-melfas Timofejevnas skrien.

Piecēlās Mamelfa Timofejevna, satvēra kruķlti un saka balsi sirdīgā:

— Ko tu, drošuli, manus kalpus stumdi, nepiedienīgi manā istabā manies, zemu liekdamies man sveicienu nedod! Būtu dzīvs mans dēliņš Dobriņuška, viņš tev pieklājību pamācītu! Vāķies nu labāk prom, citādi es tevi pati ar kruķlti pacienāšu!

Brašais svešinieks tad saka:

— Piedod man, Mamelfa Timofejevna, tavam Dobri-ņam es esmu dēvētais brālis. Viņš aizjāja uz Cargradu, bet man vēlēja ierasties Kijevā, viņa māmuļai sveicienu nodot, iztaujāt par sieviņu jauno.

— Kālabad tu par mani vēl zobojies? Jau seši gadiņi, kopš nav Dobriņas šai pasaulē. Pats Aļoša Popovičs viņu uz lauka mirušu redzējis. Visas acis jau esmu izraudājusi, bet šodien viņa sieva iziet pie vīra, pie Aļošas Ļeontjeviča. Ne labuprāt tā iet pie vīra, ne gribēdama. Bija kņazs Vladimirs par precinieku bargu, par precinieci — kņaziene Apraksija. Pašulaik pie viņiem lepnas dzīres iet vaļā, bet es sēžu teju, asaras leju.

Sirdi Dobriņuška neapvaldīja:

— Neraudi, māmuliņ, paraugies, [re, es taču tavs Dobriņa arī esmu!

Raugās viņā māmuļa, nepazīst.

— Tu, man acīs skatoties, ņirgājies: manam Dobri-ņuškam vaigs bija balts, bet tev tas ir melns; Dobri-ņuškam acis bija spodras, bet tev tās ir drūmas; Dobriņuškam drēbes bija košas, septiņu zīdu vizītes, bet tev ir zvērādas mugurā.

— Ai māmuliņ, ne jau vieglums kaujā man bija, ne līksmo jums. Divpadsmit gados ij acis satumst, ij seja noveco, košās drēbītes lēveros noskrandā, vizītes pamazām nodilst.

Pielēca kājās Mamelfa Timofejevna.

— Dobriņam zem kreisās krūts ir dzimumzīmīte!

^asita vaļā Dobriņa kaftanu, māmuļa ieraudzīja dzi-

mumzīmīti, metās nu dēlu apskaut, bet viņš to skubina:

— Māt, sniedz man žiglāk skanīgo kokli, nes šurp man jokdara tērpu, es iešu uz dzīrēm pie kņaza Vladimira !

Apāvās Dobriņa zaļus zābaciņus, apvilkās sabuļu kažociņu, uzlika galvā pūkainu cepurīti, rokās paņēma koklīti, — ne pielikt, ne atņemt — jokdaris īsts, kas viesus pajautrina līksmajās dzīrēs. Nu devās Dobriņuška pie kņaza Vladimira!

Pie durvīm nostājušies pagalmnieki un vārtu sargi negrib laist uz dzīrēm koklētāju-jokdari.

Viņš vārtu sargus atbīda nost, pagalmniekiem pasteidzas garām jozt un pats droši ieiet kņaza istabā.

— Esi sveicināts, kņaz Vladimir, Spožā Saulīte, parādi man, — kur ir jokdaru vieta?

Sirdīgi atbild kņazs Vladimirs:

— Nepieklājīgais, pārgalvīgais jokdari, jūsu jokdara vieta ir aiz glazētās krāsniņas, tur piekvēpušā aizkrāsnē.

Apsēdās jokdaris aiz krāsniņas, uzlika kokli uz ceļiem, pavērās apkārt. Un redz — sēž Nastasja Mikulišna, asaras lej, aiz bēdām vai beidzas nost…

Aizskāra jokdaris skanīgās stīgas, uzsāka dziesmu… Dzied viņš, skanīgās stīgas raustīdams, kā vanadziņš gulbenītes plūkādams. Viņam balss kā upe plūst, kā straume skan, kā pērkons grand.

Viesi klausīties klausās, domās grimst.

Tad Nastasja Mikulišna bilst:

— Cik labi dzied jokdaris, nu tieši kā mans Dobri-ņuška!

Pārrāva jokdaris zelta stīgu, un dziesma apklusa.

Tad kņazs Vladimirs tā sacīja:

— Ne vienkāršs jokdaris tas, bet, redzams, viņš krievu spēkavīrs īsts. Sēdies, jokdari, pie galda, kur vien tu pats tik vēlies: gribi — man blakām, gribi — iepretī man, gribi — kņazienei blakām.

Neapsēdās jokdaris ne blakām kņazam, ne blakām kņazienei, bet apsēdās pretī Nastasjai Mikulišnai.

Aizsūtīja kņazs viņam kausu ar saldeno vīnu no sava galda.

Jokdaris piecēlās, paklanījās un tad jautā:

— Vai atvēli man, kņaz, šo kausu sniegt tam, kam es pats vēlos?

— Lai tā notiek, spēkavīr!

Nogremdēja kausā Dobriņa savu laulājamo gredzenu un kausu pasniedza Nastasjai Mikulišnai.

— Ja sausu dzersi — tad laimi gūsi, ja nedzersi sausu — to pazaudēsi.

Izdzēra Nastasja viņu, un pieripoja pie viņas lūpām zelta gredzens. Viņa gredzenu satvēra, uzvilka pirkstā, piecēlās kājās.

— Ne tas ir mans vīrs, kas blakus man sēž, bet tas ir mans virs, kas man iepretī!

Metās pie Dobriņas Ņikitiča.

— Piedod man, Dobriņa, ne pati vēlēdamās pie vīra es gāju, to man ar varu piespieda darīt!

Apskāva viņu Dobriņuška.

— Zinu es, mjā sieva! Ne par tevi brīnīties brīnos, bet par kņazu un kņazieni. Viņu labad ar Nejauceni cikstījos, ārēs ceļus iztīrīju, robežu apsardzē divpadsmit gadu nostāvēju, bet viņi manu sievu mīļoto ar varu citam par sievu dod!

Nokaunējās kņazs ar kņazieni, neuzdrīkstas uz Dob-riņu ne acis pacelt.

Bet Dobriņa uz Aļošu raugās.

— Un vēl es brīnīties brīnos par manu dēvēto brālīti, par Aļošu Popoviču, — nesenīt mēs abi uz lauka tikāmies, zināja Aļoša, ka es esmu sveiks un vesels.

Nokrita Aļoša Dobriņam pie kājām.

— Piedod man, piedod, vecākais brāli!

— Nepiedošu tev, Aļoša, ka tu viņām atvedi vēsti nelāgu, itin kā Dobriņa gulētu miris. Cik daudz asaru ir izlējusi mana māmuļa, baltas ir kļuvušas viņas melnās matpīnes, satumsušas viņas spodrās actiņas, gauži tā pēc dēla ir raudājusi, — šo vainu nekad tev nepiedošu!

Un viņš satvēra Aļošu aiz cirtām dzeltenām, sāka to vazāt apkārt pa istabu un ar skanīgo kokli slānīt.

Aļoša Ļeontjevics sāka aiz sāpēm stenēt, bet aiz belzieniem stenēšana nebija dzirdama.

Iedegās Dobriņa dusmās, pacēla Aļošu uz rokām un gribēja triekt to pret ķieģeļu grīdu. Te nu Aļošam gals būtu klāt, taču vecais kazaks — Iļja Muromietis satvēra Dobriņas rokas.

— Nenosit, Dobriņa, krievu spēkoni, viņš ir vajadzīgs krievu ļaudīm! Kaut tas spēkā nav visai stiprs, tomēr izgudrēm drošs.

Palaida Dobriņa Aļošu vaļā, šis nu stenēdams sten un aiz krāsniņas slapstās. Bet Dobriņa paņēma Ņastasju Mikulišnu, noskūpstīja viņu uz lūpām saldajām un aizveda uz savām mūra istabām baltajām.

Redz Mamelfa Timofejevna, ka nedz mēness uzlec spodrais, nedz arī vakara blāzmojums sārtais, nedz zvaigžņu birums dāsnais, bet pati sārtā saulīte istabā ienāk — ienāk istabā mīļotais dēls ar mīļoto sievu, jaunais saimnieks Dobriņa ar Ņastasju Mikulišnu!

Un sāka viņi dzīvot pa vecam, pa vecam un pa ierastam.

/

Ka par spēkavīru kļuva Iļja no Muromas

.

ensenos laikos vecajos netālu no Muromas, Karačarovas ciemā dzīvoja reiz zemnieks Ivans Timoīejevics ar savu sievu Jefrosiņu Jakovļevnu.

Bija viņiem viens vienīgs dēls Iļja.

Tēvs ar māti viņu mīlēja, taču, uz to raugoties, raudāt raudāja: trīsdesmit gadu Iļja uz krāsniņas kvern un nespēj ne ar roku pamāt, ne soli paspert. Gan augumā Iļja ir spēkavīrs īsts, gan gaišs viņam prāts, gan vērīga acs, taču kājas to nenes, it kā stumbēni guļ.

Klausās Iļja, uz krāsns gulēdams, kā māte raud, kā nopūšas tēvs, kā krievu ļaudis žēlojas: uzbrūk Krievzemei naidnieki, tīrumus nobradā, ļaudis nomaitā, bērniņus pārvērš par sērdieņiem. Pa ceļiem, krustceļiem laupītāji snaikstās, neļauj ļaudīm ne garām paiet, ne garām pajāt. Krievzemei pastāvīgi uzbrūk Zmejs Gori-ničs, uz savu midzeni jaunavas stiepj.

Visu to dzirdot, Iļja par savu likteni rūgti sūrojas:

— Ak jūs manas kājas gaudenās, ak jūs manas rokas nevarīgās! Būtu es vesels, neļautu, ka naidnieki un laupītāji pāri dara mīļajai Krievzemei!

Tājnu pagāja dienas, mēneši aizritēja…

Reiz tēvs ar māti devās uz mežu celmus lauzt, saknes raut, tīrumam līdumu līst. Bet Iļja viens pats uz krāsniņas guļ, pa lodziņu raugās.

Pēkšņi redz — viņa namiņam tuvojas triji nabaga ceļinieki.

Pie vārtiem tie pastāvēja, dzelzs gredzenu paklau-dzināja un tad saka:

— Piecelies, Iļja, atver vārtiņus!

— Ļaunus jokus, jūs, ceļinieki, jokojat: trīsdesmit gadu es uz krāsns kā tupēksnis tupu, kājās uztrausties nevaru.

— Taču mazlietiņ pacelies, Iļjušeņka!

Iļja rāvās augšā — un nolēca no krāsns, stāv uz grīdas un pats savai laimei netic.

— Bet nu, Iļja, ņem un soli sper!

Iļja paspēra soli, paspēra otru — kājas viņu stingri tur, kājas viņu viegli nes.

Nopriecājās Iļja, aiz prieka ij ne vārdiņa pateikt nespēj. Bet staiguļi-klīdoņas viņam saka:

— Atnes nu, lijuša, ūdentiņu dzestru!

Iļja atnesa spaini ar dzestru ūdeni.

Pasmēla kausiņā ceļinieks ūdeni.

— Padzeries, Iļja! Sājā kausā ūdens no visām Krievzemes, māmuļas, upēm, no visiem ezeriem.

Izdzēra Ща un sajuta sevī varenu spēku, ļ Bet stai-guļi-klidoņas viņam jautā:

— Vai daudz sevi spēka noģiedi?

— Daudz gan, ceļinieki. Būtu man lāpsta, visu zemi es uzraktu.

— Izdzer, I)ja, atlikumiņu! Tajā atlikumiņā visas zemes rasa — no zaļajām pļavām, no dižajiem mežiem un auglīgajām druvām. Dzer!

Iļja izdzēra ari atlikumiņu.

— Bet vai nu vairāk spēka tu sajūti?

— Ai staiguli-klldoņas, nu mani ir tik daudz spēka: ja būtu pie debesīm gredzeni piekārti, es tajos ieķertos un visu krievu zemīti apgrieztu otrādi.

— Liekas, ka pārāk daudz tevī spēka, maķenīt vajadzēs to mazināt, citādi zeme tevi neturēs. Atnes nu vēl mums ūdeni!

Devās Iļja pēc ūdens, bet zeme patiesi viņu vairs netur: kājas grimst zemē kā purvā, aiz ozola pieķērās — tas ar visām saknītēm laukā, akas važa tīri kā diedziņš gabalos satrūka.

Nu Iļja liek soli lēnltiņām, taču grīda zem viņa smaguma lūst un līgojas. Nu Iļja runā klusītiņām, taču durvis virās lēkā un grīļojas.

Atnesa Iļja ūdeni, ielēja ceļinieki vēl vienu kausiņu.

— Dzer, Iļja!

Izdzēra Iļja akas ūdentiņu.

— Cik nu tagad tevi ir spēcina?

— Nu jau tā klusītēm — būs tā uz pusītēm.

— Nu tad jau tev gana būs, brašuli. Būsi tu, Iļja, spēkavīrs dižs, cīnies un cīksties ar dzimtās zemītes naidniekiem, laupītājiem un briesmoņiem! Aizstāvi atraitnes, sērdieņus, bērniņus mazos! Tikai nekad, Iļja, ar Svjatogoru nestrīdies, zeme to ar milzīgu piepūli tur. Un ķildu neuzsāc ar Mikulu Seļaņinoviču, viņu mīl māmuļa — valgā zemīte. Tāpat nestājies pret Volgu Vseslavjeviču, — ja viņš neveiks ar spēku, uzveiks ar viltību, gudrību. Bet tagad nu dzīvo sveiks, Iļja!

Iļja paklanījās staiguļiem-klīdoņām, un tie izgāja no pagalma.

Bet Iļja paņēma cirvi un devās pie tēva un mātes uz līdumu. Raugās — no celmiem un saknēm attīrīta tikai maza vietiņa, bet tēvs ar māti, no smagā darba nokusuši, guļ ciešā miegā aizmiguši: ļautiņi veci jau, un darbs pa spēkam tiem nav.

Sāka nu Iļja mežu līst, ka skaidas uz visām pusēm vien šķīst. Vecos ozolus ar vienu vēzienu gulda, jaunos ar visām saknēm no zemes rauj.

Trejās stundās tik daudz līduma nolīda, cik visa sādža trejās dienās nebūtu spējusi. Nolīda viņš līdumu lielu, nolaida kokus dziļajā upē, iecirta cirvi ozola bluķī, sakampa lāpstu un grābekli, tad uzraka un nolīdzināja tīrumu plašu — nu tikai vajag spēt labību sēt!

Pamodās tēvs ar māti, nobrīnījās, nolīksmojās, vecī-šus-staiguļus ar labu vārdu pieminēja.

Bet Iļja devās sev zirgu meklēt.

Izgāja viņš no pagalma ārā un vēro: zemnieciņš ved kumeļu - dūkanu, pinkainu, kraupainu. Tāds kumeļš nav graša vērts, taču zemnieks par to prasa milzumis naudas: piecdesmit rubļu ar pusi.

Nopirka Iļja kumeļu, pārveda mājās, ieveda stalli, ar tīriem kviesīšiem baroja, ar avota ūdeni dzirdīja, skaloja, kopa un lutināja, svaigus salmus tam kaisīja.

Pēc trejiem mēnešiem Iļja sāka Dūkainīti pa rītausmām pļavās vest. Pavāļājās kumeliņš rītausmas rasā, kļuva varens zirgs.

Pieveda Iļja viņu pie augsta žoga. Sāka zirgs drais-kuļot, dipināt, savu galvu mētāt, purināt, skaļi sprauslāt, bubināt. Sāka pāri žogam šurpu turpu viņš lēkāt. Desmit reižu pārlēca pāri, bet žogu ar kāju neaizskāra. Tad uzlika Iļja savu vareno roku tam uz muguras, — zirgs ne sarāvās, ne projām aizšāvās.

— Zirgs ir jauks, — Iļja saka, — būs man uzticams draugs.

Nu sāk Iļja meklēt sev zobenu pa rokai. Kā saspiež dūrē viņš zobena rokturi, tā pajūk rokturis, sadrūp. Nav Iļjam zobena pa rokai. Aizmeta Iļja tos vecenēm ko skalus plēst. Pats aizgāja uz kalvi, sev trijās bultas izkala, katra bulta vesela puda smagumā. Pagatavoja sev stingru stopu, paņēma pīķi garu jo garu un vēl karavāli dzelžainu.

Saposās Iļja un devās pie tēva un mātes.

— Palaidiet mani, mīļo tētiņ un māmuliņ, uz dižo Kijevas pili pie kņaza Vladimira! Kalpošu uzticīgi mīļajai Krievzemei, sargāšu krievu zemi no nedraugiem, naidniekiem.

Tad vecais Ivans Timofejevičs saka:

— Uz labiem darbiem es tev dodu svētību, bet uz sliktiem darbiem manas svētības nav. Aizstāvi mūsu Krievzemi ne zelta labad, ne aiz savtības, bet goda un savas spēkavīra slavas dēļ! Velti neizlej cilvēku asinis, velti neraudini mātes, turklāt nepiemirsti, ka esi no vienkāršiem ļaudīm, no zemniekiem nācis!

Noliecās Iļja tēva un mātes priekšā līdz valgajai zemītei un devās seglot Dūkainīti-Pinkainīti. Uzklāja zirgam mugurā mīkstas sedziņas, bet uz mīkstajām sedziņām — sviedru paklājiņus, bet pēc tam uzlika Čer-kasas seglus ar divpadsmit seglu jostām zīžamām un trīspadsmito no dzelzs, neba skaistumam, bet stingrumam.

Iegribējās lijām savus spēkus pārbaudīt.

Viņš piejāja pie Okas upes, atspieda plecu pret augstu kalnu, kas krastā stāvēja, un iegāza kalnu upē. Kalns nu aizsprosto gultni, un Oka sāk tecēt citā virzienā.

Tad Iļja paņēma rudzu maizes garoziņu, iemeta to Okas upē, pats Okai šādi sacīdams:

— Paldies tev, Okas upe, māmuļa, par to, ka dzirdīji, ka baroji Iļju Muromieti!

Uz atvadām paņēma līdzi dzimtās zemes mazu saujiņu, uzkāpa zirgā, uzšāva ar pletnīti…

Ļaudis redzēja, kā Iļja uzlēca zirgā, taču neredzēja, kurp aizaulekšoja. Tikai putekļi pa lauku grīstē savijās.

/

Iļjas Muromieša pirmā kauja

/

ā plāja Iļja zirgam ar pletnīti, tā Dūkainī-tis-Pinkainītis saslējās gaisā, noauļoja pusotras verstis. Kur spēra zirga kāja, tur sāka mutuļot dzīvā ūdens avots. Pie avota lijuša augošu ozolu nocirta un avotam grodus ielika, uz grodiem šādus vārdus uzrakstīja: „Jāja šeit krievu spēkavīrs, zemnieka dēls Iļja Ivanovičs.“

Līdz šai dienai plūst tur dzīvais avotiņš, līdz šai dienai stāv tur ozola grodi, bet pa naktīm pie dzestrā avota iet pinkains lācis ūdeni padzerties un varenu spēku sev pasmelties.

Un Iļja devās uz Kijevu.

Jāja viņš pa taisno ceļu gar Čerņigovas pilsētu. Līdzko tuvojās Čerņigovai, pie tās mūriem izdzirda kņadu un klaigas: pilsētu bija aplenkuši tūkstošiem tataru. No putekļiem, no zirgu kūpošām mugurām virs zemes izklājusies migla, pie debesīm nav sārtā saulīte redzama. Starp tatāriem neizsprukt pelēkam zaķēnam, virs karapulkiem nepārlidot gaišajam piekūnam. Bet Čerņigovā gaudas un raudas, skan sēru zvani. Čerņi-govieši ieslēgušies mūrav dievnamā, raud un lūgšanas skaita, nāvi tie gaida: Čerņigovu aplenkuši treji cara dēli, katram pa četrdesmit tūkstoš kareivju.

Iļjam sirds dusmās iesvilās. Viņš apturēja Dūkainīti, izrāva no zemes zaļoksni ozolu ar visiem sakņu staipekņiem un akmeņiem, sagrāba to pie galotnes un tad nu metās tatāriem virsū. Sāka ar ozolu vicināt, sāka ar zirgu naidniekus mīdīt, nīcināt. Kur vēzējas — tur it kā iela pašķiras, kur atvēzējas — tur šķērsieliņa rodas. Aiztraucās Iļja līdz trejiem cara dēliem, sakampa viņus aiz dzeltenām cirtām un saka viņiem šādus vārdus:

— Ak jūs tatari — cara dēli! Vai man gūstā jūs, brālīši, grābt jeb vai jūsu, drošuļu, galvas nost šņāpt? Gūstā jūs grābt — taču nav kur jūs likt, esmu ceļā, neba mājās sēdu, maize man seglu saišķos pēc skaita, tikai pašam, nevis slaistiem. Galvas jums šņāpt—maz goda spēkavīram Iļjam Muromietim. Nu tad jājiet vien atpakaļ uz savu pusi, uz savām ordām klusi, bet vēstis aiznesiet visiem naidniekiem, ka mana dzimtā Krievzeme neba tukša stāv: ir Krievzemē vareni, drosmīgi spēkavīri, par to lai naidnieki padomā!

Tad nu Iļja jāja uz Čerņigovas pili. Iegāja viņš mūra dievnamā, bet tur ļaudis raud un apskaujas, no šīs pasaules atvadās.

— Esat sveicināti, zemnieciņi čerņigovieši, ko jūs, zemnieciņi, raudat, apskaujaties, no šīs pasaulītes atvadāties?

— Nu kā mums neraudāt: Čerņigovu aplenkuši treji cara dēli, katram pa četrdesmit tūkstoš kareivju, — raugi, mums nāve jau klāt!

— Ejiet nu uz cietokšņa mūra un paraugieties uz klajo lauku, uz naidnieka karapulkiem…

Devās čerņigovieši uz cietokšņa mūri, paraudzījās uz klajo lauku, — bet tur naidnieki nosisti, nogalēti, it kā krusa druvu izkūlusi, dranckās satriekusi.

Zemu liec galvas čerņigovieši Iļjas priekšā, nes viņam sālarmaizi, sidrabu, zeltu, dārgus audumus, dārgakmeņiem izšūtus.

— Krietnais brašuli, krievu spēkavīr, kādu ļaužu tu esi? Kas tavs tēvs, kas māmuļa? Kā pēc vārda tevi saukt? Nāc pie mums uz Čerņigovu par vaivadu, mēs visi tev klausīsim, godu rādīsim, tevi dzirdīsim, barosim, un tu bagātībā, cieņā dzīvosi.

Pakratīja galvu Iļja Muromietis.

— Krietnie zemnieciņi, čerņigovieši, es esmu netālu no pilsētas Muromas, no Karačarovas, vienkāršs krievu spēkonis, zemnieka dēls. Glābu jūs ne aiz savtības, un man nevajag ne sidraba, ne zelta. Glābu krievu ļaudis, daiļās jaunavas, mazos bērniņus, vecās māmuļas. Neiešu pie jums par vaivadu bagātībā dirnēt. Mana bagātība — varenais spēks, uzdevums man — Krievzemei kalpot, to no naidniekiem sargāt.

Sāka čerņigovieši liju lūgt kaut jel dieniņu pie viņiem vēl būt, padzīrot dzīrēs jautrajās, taču Iļja arī no tā atsakās.

— Nav laika man, krietnie ļautiņi. Ienaidnieku dēļ Krievzemē vaidi skan, žiglāk pie kņaza man jāsteidzas,

pie darba jāķeras. Dodiet līdzi man ceļamaizi, tāpat avota ūdeni un parādiet ceļu taisnāko uz Kijevu!

Čerņigovieši kļuva domīgi, skumīgi.

— Ai Iļja Muromiet, taisnais ceļš uz Kijevu ar zālīti aizaudzis, trīsdesmit gadu pa to neviens nav braukājis…

— Bet kālabad tā?

— Tur pie upītes Smorodinas apmeties Solovejs-laupītāļs, Rachmana dēls. Tas sēž uz trijiem ozoliem, uz deviņiem zariem. Kad viņš iesvilpjas kā lakstīgala, ierēcas kā meža zvērs nešpetnais — visi meži pie zemes noliecas, ziedi nobirst/zāle novīst, bet ļaudis un zirgi beigti noveļas. Jāj gan, Iļja, labāk apkārtceļu! Tiesa jau, tiesa, pa taisno ceļu līdz Kijevai trīssimt verstu, bet pa apkārtceļu — vesels tūkstotis.

Kādu brītiņu Iļja Muromietis klusēja, bet tad galvu papurināja.

— Ne gods, ne slava man, brašulim, jāt pa aplinkus ceļu, atļaut Solovejam-laupītājam likt ļaudīm šķēršļus ceļā uz Kijevu. Es jāšu pa ceļu ar zālīti aizaugušo!

Uzlēca Iļja zirgā, uzšāva Dūkainītim ar pletni, un no viņa vairs ij ne miņas, čerņigoviešu acīs tas it kā nemaz nebūtu bijis!

/

Iļja Muromietis un Solovejs-laupītajs

.

.

āj Iļja Muromietis zirga pilnos auļos, Dūkainltis-Pinkainītis lec pāri kalniem, pakalniņiem, lido pāri pauguriņiem, upēm, ezeriņiem.

Aizauļoja viņi līdz Brinskas mežiem, tālāk Dūkainītis auļot nevar: staigni purvi priekšā klājušies, slīgst zirdziņš ūdenī līdz vēderam.

Iļja nolēca no zirga. Ar kreiso roku viņš Dūkainīti atbalsta, bet ar labo ozolus ar visām saknēm laukā rauj, pāri purvam klāj ozolu klājienu. Trīsdesmit verstis Iļja noklāj ar stumburiem, — līdz šim laikam vēl labie ļautiņi pa šo ceļu braukā.

Tā nu Iļja nonāk līdz Smorodinas upei.

Tek upe plaša jo plaša, bangaina, aša, no akmens uz akmeni veldamās.

Iezviedzās Dūkainitis, uzšāvās gaisā augstāk par mežu tumšo un ar vienu lēcienu pāri upei pārtrauca.

Aiz upes sēž Solovejs-laupītājs uz trijiem ozoliem, uz deviņiem zariem Garām šiem ozoliem ne zvērs neaizskries, ne piekūns neaizlidos, ne rāpulis neaizlīdis. Visi Soloveja-laupītāja bīstas, nevienam mirt negribas…

Izdzirda Solovejs-laupītājs zirga dipoņu, sēdus pie-trausās ozolos, iekliedzās balsī šausmīgā:

— Kas tas par nekauņu, kas tur garām jāj maniem aizliegtiem ozoliem? Solovejam-laupītājam neļauj gulēt!

Un kā nu viņš iesvilpjas kā lakstīgala, ierēcas kā meža zvērs nešpetnais, iešņācās kā čūska-lodene, tā visa zeme nodreb, simtgadu ozoli nolīgojas, ziedi nobirst, zāle noylst. Dākainītis-Pinkainītis nokrīt uz ceļiem.

Bet Iļja — seglos sēž, nepakustas, rudās cirtas tam uz galvas neietrīcas. Viņš paņēma pletnīti zīžaino, uzšāva zirgam pa brangajiem sāniem.

— Ek tu zāļu maiss īstais, ne spēkavīra zirgs! Vai gan tu nedzirdēji putna čiepstienu, odzes šņācienu?! Slienies kājās, pienes mani tuvāk Soloveja-laupītāja ligzdai, citādi vilkiem par uzkodu tevi atstāšu!

Te nu Dūkainitis uzslējās kājās, pie Soloveja-laupītāja ligzdas pietraucās. Izbrīnījās Solovejs-laupītājs, no ligzdas izliecās.

Bet Iļja, nekavēdams ne brīsniņu, savilka grodo stopu un izšāva tērauda bultu, ne visai lielu, bet svarā veselu pudu.

Iekaucās stiegra, aizdrāzās bulta, trāpīja Solovejam labajā acī, izlidoja laukā caur kreiso ausi. Izvēlās Solovejs-laupītājs no ligzdas itin kā auzu kūlis. Iļja

viņu satvēra uz rokām, sasēja stingri ar jēlmītām siksnām, piesēja pie kreisā kāpšļa.

Solovejs raugās uz Iļju, vārdiņu pateikt viņš baidās.

— Ko tu mani tā raugies, laupitāj, vai gan krievu spēkavīrus redzējis neesi?

— Ek, nu gan es stingrās rokās esmu nokļuvis, redzams, nu manai brīvībai beigas.

Tad Iļja tālāk auļoja pa ceļu taisnāko un aizjāja līdz Soloveja-laupītāja nama pievārtei. Viņam pagalms septiņu verstu garumā, septiņu apgabalu platumā, tam apkārt ir žogs no dzelzu mietiem, ikkatrs miets ar asumu, uz katra asuma nomaitāta spēkavīra galva. Bet pagalmā uzceltas baltmūra pilis, kā uguns gailē zeltītie lieveņi.

Ieraudzīja Soloveja meita spēkavīra zirgu, iekliedzās pār visu pagalmu:

— Jāj, jāj mūsu tētiņš Solovejs Rachmanovičs, ved pie kāpšļa piesietu lauķi-zemnieķeli!

Paraudzījās lodziņā Soloveja-laupītāja sieva, plaukstas vien sasita,

— Ko tu mels man, nesamanīgā! Šis jājējs ir laukis-zemnieķelis, bet pie kāpšļa viņš ved mūsu tētiņu — Soloveju Rachmanoviču!

Izskrēja pagalmā Soloveja vecākā meita — Peļka, satvēra dzelzs dēli deviņdesmit pudu smagumā un ar to svieda Iļjam Muromietim. Taču Iļja bija veikls un izmanīgs, ar savu vareno roku atsvieda dēli, aizlidoja dēlis atpakaļ, tas ķēra Peļķu un nosita viņu.

Metās tad Soloveja sieva Iļjam pie kājām.

— Ņem no mums, spēkavīr, sidrabu, zeltu, bezgala dārgās pērles, cik vien var aiznest tavs varenais zirgs, tikai palaid nu vaļā mūsu tētiņu Soloveju-laupītāju!

Iļja tai šādu atbildi dod:

— Netaisnu dāvanu man nav vajadzīgs. Tās ir gūtas

ar bērnu asarām, tās ir laistītas krievu asinīm, krātas ar zemnieku sūrumu! Līdzko laupītājs rokās gūts — viņš tev aizvienu ir draugs, bet, ja palaidīsi vaļā, — bēdu dienas vien atkal būs. Es aizvedīšu Soloveju uz Kijevas pilsētu, tur kvasā nodzeršu, vegos apēdīšu!

Un Iļja pagrieza zirgu, aiztrauca uz Kijevu. Apklusa Solovejs, ij ne pakustas vairs.

Jāj Iļja pa Kijevu, piejāj pie kņaza pils. Tad piesien zirgu pie stabiņa izdrāzta, atstāj Soloveju-laupītāju pie kāpšļa piesietu, bet pats goda istabā dodas.

Tur kņazam Vladimiram dzīres rit pilnā spēkā, pie galdiem sēž krievu spēkavīri. Iļja ieiet iekšā, paklanās, pie sliekšņa nostājas.

— Esi sveicināts, kņaz Vladimir ar kņazieni Aprak-siju, — vai uzņemsi pie sevis brašuli ceļinieku?

Vladimirs, Spožā Saulīte, viņam vaicā:

— No kurienes tu, mans krietnais brašuli, kā tevi vārdā sauc? Un kādu ļaužu tu esi?

— Sauc mani par liju. Esmu no Muromas apkārtnes. Zemnieka dēls no Karačarovas. Jāju no Čerņigovas pa ceļu taisnāko.

Te nu pielec kājās no sola Aļoša Popovičs.

— Kņaz Vladimir, tu mūsu mīlīgā saulīte, zemnieks taisni acīs par tevi zobojas, niekus melš. Nevar jāt pa ceļu taisnāko no Čerņigovas. Tur jau trīsdesmit gadu sēž Solo-vejs-laupītājs, garām nelaiž ne jājēju, ne gājēju. Dzen taču, kņaz, šo bezkauņu, šo zemnieķeli laukā no savas pils!

Iļja neparaudzījās uz Aļošu Popoviču, paklanījās kņazam Vladimiram.

— Es tev atvedu, kņaz, Soloveju-laupītāju, viņš ir tavā pagalmā, pie mana zirga karājas. Vai tu nevēlies uz viņu pavērties?

Te nu pielēca no vietām kņazs ar kņazieni un visi

spēkavīri, izsteidzās tie līdzi Iļjam kņaza pagalmā. Tad pieskrēja pie Dūkainiša-Pinkainlša.

Bet tur laupītājs pie kāpšļa kā zāļu maiss karājas, rokas, kājas ar siksnām cieši sasietas. Ar kreiso aci viņš raugās uz Kijevu un uz kņazu Vladimiru.

Kņazs Vladimirs tam saka:

— Nu tad iesvilpies kā lakstīgala, ierēcies kā meža zvērs nešpetnais!

Solovejs-laupitājs viņā ne raugās, ne klausās.

— Ne tu mani kautiņā pieveici, ne tu man ari pavēlēsi.

Tad kņazs Vladimirs lūdz Iļju Muromieti:

— Pavēli tu viņam, Iļja Ivanovič!

— Labi, tikai tu uz mani, kņaz, gan nepiktojies, tomēr es tevi, tāpat ari kņazieni, ar sava kaftana stūri aizklāšu, citādi, — ka nenotiek vēl kas nelāgs! Bet tu, Solovej Rachmanovič, dari, kas tev pavēlēts!

— Kā lai es pasvilpju, kad mute izkaltusi?

— Dodiet Solovejam kausu vīna saldenā, tā — pusotra spaiņa, un tad vēl otru — alus rūgtenā, un trešu — medus dzēriena skurbenā, uzkost dodiet cukura veģi, gan tad viņš uzsvilps, pajautrinās mūs…

Padzirdīja Soloveju-laupitāju, pamieloja, šis nu taisās savu svilpienu laist.

— Tu, vadzi, man pielūko, Solovej, — Iļja tam saka, — tu man nedrīksti svilpt pilnā rīklē, iesvilpies tik pussvilpienu, ierēcies tik pusrēcienu, citādi tev klāsies plāni!

Nepaklausīja Solovejs-laupitājs, ko Iļja Muromietis teica, viņam iegribējās Kijevas pili sapostīt, iegribējās kņazu, kņazieni un visus krievu spēkavīrus saplosīt. Viņš iesvilpās pilnā lakstīgalas svilpienā, ierēcās it pilnā spēkā, iešņācās jo pilnā čūskas šņācienā.

Un kas nu tagad notika!

Torņiem jumoli novēlās, lievenīši nost no sienām nošķiebās, logu rūtis saplīsa drumstalās, aizskrēja no staļļiem zirgi, visi spēkavīri zemē nogāzās, četrrāpu pa pagalmu uz visām pusēm tie aizrāpās. Pats kņazs Vladimirs stāv tik tikko dzīvs, viss grīļojas, Iļjam zem kaftana patveras.

Saskaitās lļja uz Soloveju-laupītāju:

— Es tev pavēlēju kņazieni un kņazu pajautrināt, bet tu, skaties, tik daudz posta sagādāji! Nu, tagad par visu to nāks tev atmaksa. Gana būs tev tēvus, mātes raudināt, gana būs tev jaunās sieviņas vērst par atraitnēm, bērniņus par bāreņiem, gana laupīts būs!

Un lļja paņēma zobenu asu un nocirta Solovejam-laupītājam galvu. Te nu Solovejam gals bija klāt.

— Paldies tev, lļja Muromiet, — kņazs Vladimirs saka. — Paliec nu manā karadraudzē, būsi vecākais spēkavīrs, citiem spēkoņiem priekšnieks. Un dzīvo pie mums šeit Kijevā visu mūžu — no šīs dieniņas līdz nāves stundiņai.

Un viņi devās dzīres turpināt.

Kņazs Vladimirs apsēdināja liju sev blakām, sev blakām un iepretī kņazienei. Aļoša Popovičs jutās aizskarts; viņš no galda pagrāba tērauda nazi un svieda ar to Iļjam Muromietim. lļja satvēra aso nazi kritienā un ietrieca to ozola galdā. Aļošam viņš pat ij aci neuzmeta.

Piegāja pie Iļjas pieklājīgais Dobriņuška:

— Slavenais spēkavīr lļja Ivanovič, karadraudzē tu būsi mums vecākais. Ņem mani un Aļošu Popoviču sev biedros! Būsi tu mums par vecāko, bet mēs ar Aļošu tie jaunākie.

Te nu Aļoša iesvilās, kājās pielēca.

— Vai tu savā prātā, Dobriņuška? Pats tu esi no

bajāru dzimtas, es no senīgas popu dzimtas, bet viņu neviens ne zina, ne gied, ej nu sazini, no kurienes uzradies, bet pie mums te Kijevā māžojas, dižojas.

Bija šeit ari slavenais spēkavīrs Samsons Samoilo-vičs. Tas piegāja Iļjam klāt un sacīja:

— Tu, Iļja Ivanovic, uz AJošu nesirdies, viņš no popu — lielībnieku dzimtas, labāk par visiem prot lamāties, labāk par visiem lielīties.

Te nu AJoša iekliedzās:

— Kas gan te notiek? Ko gan krievu spēkavīri sev par vecāko cēluši? Netīru zemnieku, lempi!

Tad nu Samsons Samoilovičs vārdu bilda:

— Daudz tu, Alošeņka, trokšņo un negudras valodas runā, — lauku ļaudis taču Krievzemi baro. Turklāt ne no cilts, ne no dzimtas slava nāk, bet no spēkavīru varoņdarbiem, no veikumiem. Par darbiem tad arī lai Iļjušeņkam slava!

Bet Aļoša kā kucēns uz tauru vaukšķina:

— Vai daudz gan viņš slavas tā iegūs, jautrajās dzīrēs medus dzērienu dzerdams!

Neizturēja Iļja, pielēca kājās.

— Pareizu vārdu sacīja popa dēls — neklājas spē-konim dzīrēs sēdēt, vēderu audzēt. Palaid mani, kņaz, uz plašajām stepēm pavērties, vai nesiro naidnieks pa mīļoto Krievzemi, vai nav kur laupītāji aizslēpušies.

Un Iļja devās no dzīru istabas laukā.

/

Kā Iļja no Svjatogora zobenu dabūja

.

āja, jāja Iļja Muromietis pa krieva stepi un nojāja līdz Svētajiem kalniem. Klīda pa klintīm vienu dienu, divas, sāka gurdumu jaust, izklāja telti un nolikās snaust. Bet spēkavīra miegs ne stundu vien ilgs — tā nosnauda Iļja deviņas dienas!

Desmitajā dienā Iļja pa miegam dzird, ka viņa Dū-kainītis-Pinkainitis krāc, zviedz, kāju pret zemi triec un cilvēka balsī saka:

— Mosties jel, Iļja Ivanovič, tu guli un bēdu * sev tuvojamies ne vied: šurpu uz telti jāj spēkavīrs Svjatogors! Palaid mani klajā laukā, bet pats rāpies augstā ozolā!

Iļja paklausīja, zirgu atraisīja, bet pats augstā ozolā uzrāpās, zaros patvērās.

Redz viņš — jāj spēkavīrs, augstāks par koku galotnēm, ar galvu pret mākoņiem balstās, aiz pleciem tam kristālā šķirstiņš.

Nokāpa Svjatogors no zirga, ar zelta atslēdziņu atslēdza kristālā šķirstiņu.

No šķirstiņa izkāpa skaistule, Svjatogora sieva. No viņas gaišā vaiga pār kalniem kā rīta blāzma pārlija. Viņa izklāja galdautus sniegbaltus, uzlika ēdienus, medus dzērienus un misu, un viņi sāka ēst un dzert.

Iļja ozolā sēž, pakustēties baidās.

Paēda, padzēra Svjatogors un nolikās snaust.

Bet skaistule izņēma spogulīti un sāka savas mat-pīnes glaust. Tad ieraudzīja tā spoguli, ka Iļja ozolā sēž. Pamāja viņam nākt lejā, čukstot iztaujāja. Žēl viņai kļuva Iļjas Muromieša.

— Bargs ir spēkavīrs Svjatogors, ka tikai ar tevi, Iļja, kas nelāgs nenotiek. Vadzi, es tevi pagaidām paslēpšu.

Un viņa paņēma Iļju kopā ar Dūkainiti-Pinkainiti un abus paslēpa Svjatogora kabatā.

Bet Svjatogors pamodās, sāka zirgu seglot.

— Es tev nejāšu līdzi, mans mīļais virs, — skaistule viņam saka. — Apnicis man šķirstiņā nīkt. Ej vien un paklejo pa kalniem, bet es šeit atpūtīšos.

Tad nu Svjatogors ari aizjāja viens.

Jāj viņš dažu labu dienu, vadā Iļju savā milzīgajā kabatā līdzi, pats to nezina. Smagi kļuva spēkavīra zirgam, saka viņš uz kājām klupt, ceļgalus liekt. Svjatogors sadusmojās:

— Ko tu, zāļu maiss, te klūpi?

— Ka man nepagurt, kā man nepaklupt? Tevi ar

sievu es nesu, bet tagad divi spēkavīri jānes, man nu vairāk spēka nav.

Svjatogors nobrīnījās, iebāza roku kabatā, bet tur patiešām — spēkavīrs ar zirgu kustas.

Izvilka Svjatogors Iļju Muromieti no kabatas, sāka viņu izvaicāt:

— No kurienes tu, brašuli, kādu ļaužu?

Iļja viņam visu izstāstīja, viņš Svjatogoram iepatikās. Nu Svjatogors tad Iļjam arī saka:

— Pajādelējies ar mani pa Svētajiem kalniem, iemācīšu tev dažādas spēkoņa veiksmes, iemācīšu, kā ar zobenu rīkoties, kā ar pīķi durt, kā ar karavāli sist.

Tā nu viņi abi sāka kopā jādelēt.

Iļja spēkavīru dēvē par vecāko brāli, it visur viņam paklausa. Svjatogors Iļjam visu parāda, visur to uzrauga, māca viņu visādās gudrībās.

Uz viena paklājiņa brāļi gulēja, vienu maizi ēda, no viena kausa dzēra…

Tad nu reiz viņi uzjāja kādā kraujā klintī un ieraudzīja dīvu dīvainu un brīnumainu. Uz klints bija nolikts ozola zārks, ar zeltu klāts, ar pērlēm izrotāts. Tam blakus guļ vāks, bet uz vāka ar sidrabu uzrakstīts: „Kam šis zārks darināts, tam arī noderēs."

— Vadzi, — Svjatogors saka, — pamērosim, vai šis zārks nav mums te nolikts. Tu, Iļļa, rausies tajā pirmais!

Iļja iegūlās zārkā, bet tas viņam gan par platu, gan par garu, gan par augstu.

— Nu, kā redzams, — Svjatogors saka, — tajā būs jāgulstas man.

Iegūlās Svjatogors, bet zārks viņam tieši laikā.

— Paklau, Iļja, uzklāj man virsū vāku!

— Ko tu, vecākais brāli, nelāgu joku esi sadomājis, dzīvu sevi aprakt vēlies. Necelšu vāku, neklāšu virsū!

Tad Svjatogors pats maķenīt pietrausās, paņēma vāku un to uzklāja zārkam. Līdzko vāks uz tā uzgula, malas sakļāvās un kopā saauga.

Visādi Svjatogors nopūlas, nevar vāku pacelt. Tad viņš Iļjam uzsauca:

— jaunākais brāli, palīdzi man, nevaru vāku vairs pacelt!

Iļja sagrāba vāku, bet kur nu! Malas ar zārku saaugušas, ne domāt vairs vāku pakustināt.

— jaunākais brāli, ķeries pie ozola dēļiem, rauj nost tos no zārka pa vienam!

Pūlējās, mocījās Iļja, saskrambāja rokas, sadauzīja ceļgalus, nespēja atraut nevienu dēli.

— Brālīti Iļja Ivanovič, paņem nu manu zobenu, tēraudā kalto, druskās sacērt vāku ar zobenu aso!

— Vecākais brāli, nespēju tavu zobenu celt!

— Pieliecies man tuvāk, Iļja, uzpūtīšu tev spēkavīra elpu!

Caur mazu mazu plaisiņu Svjatogors uzpūta Iļjam savu spēkavīra elpu, un Iļja noģida, ka spēka tam divtik pienācis klāt.

Viņš satvēra Svjatogora zobenu, sāka skaldīt ozola vāku.

No vareniem cirtieniem pērkons pār zemi nogranda, dzirkstis pajuka, bet, kur tēraudā kaltā zobena cirtieni krīt, tur dzelzu stīpa uzrodas.

Svjatogors vaid:

— Pieliecies vēl pie manis, Iļja, es tev atkal uzpūtīšu, tavu spēku pavairošu, bet tagad tu vāku cērt iešķērsu.

Pieliecās Iļja, Svjatogors tam uzpūta elpu, nu Iļjam spēka četrtik pienācis klāt. Sāka viņš vāku tad iešķērsām cirst. No vāka ne skaidiņa neatlec, bet pēc katra cirtiena zārkam dzelzs stīpa uzrodas.

Iļja norimās cirst

Svjatogors sāka lūgties:

— Pieploc nu, Iļja, pie šķirbiņas, nodošu tev visu savu spēku — var būt, ka tad tu varēsi galā tikt.

— Nē, nav vajadzīgs, vecākais brāli, — Iļja viņam atsaka. — Būs man gana ar šo spēku, citādi zeme mani vairs neturēs.

— Labi tu izdarīji, Iļja, ka mani nepaklausīji, es būtu tev uzpūtis nāves dvašu, un pats tu pie zārka nogultu beigts. Bet tagad paliec sveiks, mans jaunākais brāli, ņem manu šķēpu, tēraudā kalto, dzīvo ar manu vareno spēku, bet manu zirgu atstāj saimniekam, piesien pie zārka, jo neviens ar viņu galā netiks, vienīgi es.

Svjatogors apklusa, bet Iļja aiz vienu vēl stāv un klausās. Atspiedies pret zobenu, tēraudā kalto, aizvienu vēl domā: varbūt vecākais brālis vēl kādu mīlīgu vārdu viņam pasacīs…

Trejas dienas, trejas naktis Iļja tā nostāvēja, atvadījās no spēkavīra Svjatogora, tad piesēja zirgu pie zārka, apjozās zobenu tēraudā kalto, vairākkārt dziji līdz zemei noliecās, norausa asaru un klusu aizjāja pa Svētajiem kalniem.

/

Iļja atbrīvo Cargradu no Idoloņas

.

āj Iļja pa klajo lauku, par Svjatogoru skumdams. Piepeši redz — pa stepi iet staigulis-klīdoņa, sirmgalvis Diž-Ivans

— Esi sveicināts, Diž-Ivan, sirmgalvi, no kurienes nākdams, kurp iedams?

— Esi sveicināts, Iļjušeņka, eju es, soļoju no Cargradas puses, taču nebija liksmi tur ciemoties, bez kāda prieka ari mājup es dodos.

— Bet kāpēc tad Cargradā nav vairs kārtības?

— Ai Iļjušeņka, nekas vairs Cargradā nav ka agrāk, nav tur nekādas vairs kārtības: ij ļaudis raud, ij žēlastības dāvanas nesniedz. Ietupies pili pie Cargradas kņaza milzenis — briesmīgais Idoloņa, visu pili viņš sagrābis savā varā — ko grib, to arī dara.

— Ko tad tu nepamieloji viņu ar ķegi?

— Nu ko lai es viņam padaru? Viņš augumā garāks par divi asīm, pats tik resns kā simtgadu ozols, deguns viņam kā olekts rēgojas. Izbijos es no Idoloņas nešķīstā.

— Ak tu Diž-Ivan, Diž-Ivan! Spēks tev divreiz lielāks par manējo, bet drosmes ij puses nav. Velc nu nost savas drēbes, aun nost savas vīzītes-slainītes, pasniedz savu pūkaino cepuri un savu līko ķeģi: apģērbšos es par staiguli-klīdoņu, lai nešķīstais Idoloņa mani, liju Muromieti, nepazītu.

— Nevienam savas drēbes es nebūtu devis, Iļjušeņka. Iepīti manās vīzītēs-slainītēs pa divi dārgiem akmentiņiem. Tie rudens naktīs man ceļu apgaismo, žēl man tos nodot rokās svešajās. Taču, ja pats es nedošu, — vai tu paņemsi ar varu?

— Paņemšu un vēl krietni tev sadošu!

Novilka klīdoņa savas sirmgalvja drēbes, noāva savas vīzes, atdeva Hjam ir pūkaino cepuri, ir ceļa ķeģi. Apģērbās Iļja par klīdoņu un saka:

— Ietērpies manās spēkavīra drēbēs, kāp Dūkainītim-Pinkainītim mugurā un gaidi mani pie Smorodinas upītes!

Iļja uzsēdināja klīdoņu zirgam mugurā un piesēja viņu pie segliem ar divpadsmit jostām.

— Citādi mans Dūkainītis tevi acumirklī nometīs zemē, — viņš sacīja staigulim-klīdoņam.

Un Iļja devās uz Cargradu. Kā soli sper — Iļja jau versti paveicis, žigli jo žigli nonāk Cargradā, pienāk pie kņaza pils. Zeme, māmuļa, zem Iļjas soļiem dreb, bet ļaunā Idoloņas kalpi par viņu ņirgājas:

— Ek tu krievu klīdoņa nabagais! Paskat, kāds nejēga Cargradā ieradies! Mūsu Idoloņa divu asu augumā, arī tad caur istabiņu izies klusiņām, bet tu dauzies, lauzies, kājām klaudzinies.

Neko viņiem neatteica Iļja, tik piegāja pie pils un sāka dziedāt kā klīdoņa:

— Cargradas kņaz, pasniedz nu nabaga klīdoņam kādu dāvanu!

No lijušas balss baltmūra istabas nolīgojās, rūtis no logiem izbira, dzērieni uz galdiem izšļakstījās.

Klausās Cargradas kņazs, ka tā ir Iļjas Muromieša balss, — nopriecājas, uz Idoloņu neraugās, no lodziņa acis neatrauj.

Bet milzenis — Idoloņa pa galdu ar dūri dauzīdams dauza.

— Pārmēru skaļi šie krievu klīdoņas! Es tev, kņaz, reiz pavēlēju pagalmā klīdoņas nelaist! Kālab tu mani neklausi? Saskaitīšos — galvu tev noraušu!

Bet Iļja negaida, lai to sauc, viņš pats pilī iekšā trauc. Uz lieveņa uzkāpj — lievenis sašķobās, pa grīdu viņš iet — palūk, dēļi ļogās. Iegāja pilī, paklanījās Cargradas kņazam, bet nešķistā Idoloņas priekšā viņš galvu nelieca.

Sēž Idoloņa pie galda, ēzdams čāpstina, pa veselam klaipam mutē bāž, pa spainim medus dzērienu rīklē gāž, bet Cargradas kņazam garozas, apgraužas zem galda tik met, un šis it kluss muguru liec, nebeidz asaras liet.

Ieraudzīja Idoloņa Iļju, sāka sirdīties, bļaustīties:

— No kurienes tu, tāds pārdrošnieks, uzradies? Vai gan neesi dzirdējis, ka es liedzu krievu klīdoņām žēlastības dāvanas dot?

— Neko neesmu dzirdējis, Idoloņa, neba pie tevis es nāku, bet pie saimnieka — Cargradas kņaza.

— Kā tu ar mani tā runāt uzdrīksties?

Un izrāva Idoloņa asu nazi, svieda Iļjam Muromie-tim. Bet IJja neattapša nebija — ar grieķzemes cepuri nazi atsita. Nazis ielidoja durvīs, izgāza durvis no virām, durvis izlidoja pagalmā un divpadsmit Idoloņas kalpus uz vietas nosita.

Nu sāka Idoloņa drebēt, bet Iļja tam saka:

— Man tētiņš allaž lika pie sirds: ja parādus ātrāk maksāsi, no jauna tad aizdevu dabūsi!

Un viņš svieda Idoloņam ar grieķzemes cepuri, Ido-loņa atsitās pret sienu, to ar galvu ielauza. Bet Iļja pieskrēja viņam klāt un sāka ar ķeģi to mielot, piemetinot:

— Neblandies apkārt pa svešajām mājām, nedari pāri ļaudīm, gan atradīsies arī par tevi vecāki!

Un Iļja nosita Idoloņu briesmīgo, nocirta viņam galvu ar Svjatogora zobenu un viņa kalpus no cara valsts padzina.

Zemu Iļjas priekšā lieca galvas cargradieši.

— Kā lai pateicību izrādām tev, Iļja Muromieti, krievu spēkavīr, ka atbrīvoji mūs no smagā gūsta? Paliec pie mums un dzīvo Cargradā!

— Nē, mani draugi, esmu jau tā pie jums ilgi aizķēries; varbūt mīļajai Krievzemei mans spēks ir vajadzīgs.

Sanesa viņam cargradieši sidrabu un zeltu, un peries, paņēma Iļja tikai mazu riekšavu.

— Tas, — viņš saka, — ir manis nopelnīts, bet pārējo izdaliet nabagu draudzei!

Iļja atvadījās un devās no Cargradas mājup uz Krievzemi.

Netālu no upītes Smorodinas Iļja pamanīja Diž-Ivanu. Joņo ar viņu Dūkainītis-Pinkainītis, pie ozoliem to spiež, pret akmeņiem sviež. No drēbēm Diž-Ivanam skrandas vien lec, tikko vairs dzīvs klīdoņa seglos sēž, stingri ar divpadsmit seglu jostām piesiets.

Iļja viņu atraisīja, atdeva klīdonim tā drēbes. Vaid un vaimanā Diž-Ivans, bet Iļja to uzrunā, šādi sacīdams:

— Priekšdienām būs tev mācība, Diž-Ivan: spēka tev divreiz vairāk nekā man, bet drosmes ij puses nav. Neklājas krievu spēkavīram no melnas nedienas projām snāt, kad draugiem nelaime klāt!

Tad uzlēca Iļja Dūkainītim mugurā un jāja uz Kijevu.

Bet slava pa priekšu tam steidz.

Tikko Iļja piejāj pie kņaza pagalma, to sagaida kņazs ar kņazieni, sagaida bajāri un karadraudzes vīri, uzņem liju ar cieņu, it laipnīgi.

Pieiet viņam klāt Aļoša Popovičs.

— Slava tev, Iļja Muromieti! Tu man piedod, aizmirsti manas valodas aplamās, pieņem mani pie sevis par jaunāko!

Apskāva viņu tad Iļja Muromietis.

— Kas veco pieminēs, tam acis no pieres laukā! Robežu apsardzē ar tevi un ar Dobriņu stāvēsim, mīļoto Krievzemi no naidniekiem sargāsim!

Un sāka viņi dzīrot nu pilnā sparā.

Šajās dzīrēs Iļju slavināja: gods un slava lijām Muromietim!

.

Pie spēkavīriem robežu apsardzes vietā

.

ijevas pilsētas apkaimē, Cicaras plašajā stepē stāvēja spēkavīri robežu apsardzē. Atamans robežu apsardzē ir vecais Iļja Muromietis, atamana palīgs — Dobriņa Ņikitičs, jesauls — AJoša Popovičs. un karadraudzes viri viņiem ir drosmīgi: Griška — bajāra dēls, Vasilijs Garsvārcis1, tāpat pārējie visi teicami. 1 Latviskots krievu biļinu varoņa vārds Vasilijs Dolgopolijs. — Tulk.

Trijus gadus stāv spēkavīri robežu apsardzē, nelaiž cauri uz Kijevu ne gājēju, ne jājēju. Tiem garām ir zvērs neizspruks, ir putns neaizlidos. Kādreiz robežu apsardzes vietai garām skrēja sermuliņš un, skaties vien, tur savu kažoku atstāja. Pāri lidoja piekūns — un spalvu pazaudēja.

Bet reiz kādā nestundā spēkavīri-sargi bija izklīduši: Aļoša aizauļojis uz Kijevu, Dobriņa aizjājis medībās, bet Iļja Muromietis aizmidzis savā baltajā telti…

Jāj Dobriņa no medībām un piepeši redz: laukā aiz robežu apsardzes vietas, uz Kijevas pusi, zemē iemītas zirga pakavu pēdas, un neba nu mazās pēdas, bet puskrasns lielumā. Dobriņa saka tad pēdas aplūkot.

— Tās ir varena zirga pēdas. Varena zirga, taču ne krievu zirga: mūsu apsardzei pajājis garām varens spēkavīrs no kazaru zemes — pakavi apkalti pēc viņu paražas.

Dobriņa atauļoja apsardzes vietā, sapulcināja biedrus.

— Ko nu mēs izdarījuši esam? Kas tā mums par robežu apsardzi, ja garām pajājis svešais spēkavīrs? Kā tad mēs, brālīši, to iz acīm palaidām? Tagad ir jādzenas nekauņām pakaļ, lai viņš kaut ko nelāgu neizdara Krievzemē.

Sāka spēkavīri gudrot un prātot, kurš lai nu jātu nekauņu sadzīt.

Domāja sūtīt Vasjku Garsvārci, bet Iļja Muromietis to neatļauj:

— Vasjkam ir svārkiem stērbeles garas, pa zemi viņš iet pidamies, kaujā sapisies un veltīgi bojā aizies.

Doma ja sūtīt Grišku — bajāra dēlu.

Atamans Iļja Muromietis saka:

— Nelāga jūs, puiši, sadomājuši. Griška no bajāru dzimtas, no bajāru dzimtas lielīgās. Saks viņš kaujā lielīties un boja aizies veltīgi.

Nu grib sūtīt Aļošu Popoviču. Arī viņu nelaiž Iļja Muromietis:

— Lai nu viņš neņem par Jaunu, Aļoša ir cēlies no popiem, popiem acis ir noskaudējas, rokas ierāvējas. Ieraudzīs Aļoša pretiniekam daudz zelta un sidraba, noskaudīs un bojā aizies ne par ko. Sūtīsim, brālīši, vislabāk Dobriņu Ņikitiču.

Tā arī nolēma — jāt Dobriņuškam, sakaut nekauņu, galvu tam nocirst un atvest uz robežu apsardzi.

Dobriņa no darba nevairās, viņš zirgu apsegloja, paņēma karavāli, apjozās ar zobenu aso, paņēma pletni zīžaino un uzjāja Soročinas kalnā. Dobriņa pavērās sidraba caurulītē un redz: uz lauka kaut kas melns kūņojas. Tad nu jāja Dobriņa tieši nekauņām pretī, uzkliedz tam skaļā balsī:

— Kālab tu mūsu apsardzei garām šaujies, atamanu liju Muromieti godam sveicināt dairies, jesaulam AJo-šam nodevas nomaksāt vairies?!

Izdzirda spēkavīrs Dobriņu, pagrieza zirgu, auļoja pie viņa. No zirga auļiem visa zeme nolīgojās, no upēm un ezeriem ūdeņi izšļakstījās, Dobriņas zirgs paklupa. Izbijās Dobriņa, pagrieza zirgu, drāza atpakaļ uz apsardzes vietu. Atjāj viņš ne dzīvs, ne miris, biedriem nu visu izstāsta.

— Redzams, man, vecajam, pašam būs klajā laukā jāt, ja jau pat Dobriņa netika galā, — tā Iļja Muro-mietis saka.

Un viņš saposās, apsegloja Dūkainīti un aizjāja uz Soročinas kalnu.

Paraudzījās Iļja caur varenā dūrē savilkto sauju un redz: spēkavīrs jādelē, uzjautrinās. Viņš sviež pret debesīm savu vali dzelžaino, deviņdesmit pudu smagumā, lidojumā ķer to ar vienu roku, vicina kā spalviņu.

Iļja nobrīnījās, kļuva gauži domīgs. Viņš apskāva Dūkainīti-Pinkainīti.

— Ai manu Dūkainīti pinku pinkaino, pakalpo nu man uzticīgi, paklausīgi, lai man svešinieks nenocērt galvu.

Iezviedzās Dūkainītis, aulēkšiem metās uz nekauņu.

Iļja piejāja tuvāk un iekliedzās:

— Ei tu zagli, nekauņa! Kālab tu apsardzei garām šaujies, mūsu jesaulam nodevas nomaksāt vairies, mani sveicināt dairies?!

Izdzirda viņu nekauņa, zirgu pagrieza un pie Iļjas Muromieša auļoja. Zem viņa kājām zeme iedrebējās, upes un ezeri no krastiem izšļakstījās.

Iļja Muromietis neizbijās. Dūkainītis stāv, kā stāvējis, Iļja seglos ij nepakustas.

Sajāja spēkavīri kopā, trieca viens otram ar vālēm,— vālēm kāti atlūza, bet pašiem spēkavīriem ne skrambas. Sāka ar zobeniem cirsties jo aši,—pārlūza tērauda zobeni knaši, bet abi it sveiki. Sāka ar piķiem durties, — pārlauza šķēpus pie smailēm!

— Redzams, nu gan mums abiem lauzties vajadzēs!

Nokāpa abi no zirgiem, saķērās krūti pret krūti.

Cmās augu dienu līdz vakaram, cīnās no vakara līdz naktij, cīnās no pusnakts līdz gaišajai ausmai, — virsroku negūst neviens.

Piepeši Iļja atmeta labo roku, paslīdēja ar kreiso kāju un novēlās uz valgās zemes. Uzklupa nekauņa, uzsēdās viņam uz krūtīm, izņēma asu nazi un ņirgājas:

— Esi tu, sirmgalv-i, vecs, kālab gan karot vēl nāc? Vai tad jums Krievzemē spēkoņu nav? Tev laiks pie miera jau doties. Būtu sev uzcēlis koka mājiņu, būtu dzīvojis no žēlastības dāvanām, tā dzīvīti dzīvotu līdz savai nāves stundiņai.

Tā nekauņa ņirgājas, bet Iļjā no krievu zemes spēki uzkrājas. Iļjam saradās spēka divtik, — un kā nu viņš

pietrūkās augšā, kā svieda nekauņu gaisā! Tas uzlidoja augstak par mežu galiem, augstāk par mākoņu vāliem, nokrita lejā un iegrima zemē līdz viduklim.

Tad Iļja viņam saka:

— Nu esi gan tu slavens spēkavīrs! Palaidīšu tevi vaļā uz visām četrām debesu pusēm, tikai jāj no Krievzemes projām un citureiz robežu apsardzei garām nemanies, atamanu godam sveicini, samaksā nodevas! Neklaiņā pa Krievzemi kā nekauņa!

Un Iļja viņam galvu nenocirta.

Pārradās Iļja pie spēkavīriem robežu apsardzes vietā.

— Nu, — tā viņš saka, — mani mīļie brālīši, trīsdesmit gadu es esmu jājis pa lauku, ar spēkoņiem cīkstējies, spēkos mērījies, bet tādu spēkoni vēl nebiju redzējis!

.

Iļjas Muromieša treji izjājieni

.

ādelēja Iļja pa klajo lauku, kopš jaunības gadiem līdz vecumam no naidniekiem Krievzemi sargāja.

Vecajam vīram labs bija krietnais zirgs, viņa mazais Dūkainītis-Pinkainītis. Aste Dūkainītim treju asu slaidumā, krēpes līdz ceļgaliem, bet spalva treju sprīžu garumā. Braslu viņš nemeklēja, uz pāri pārcelšanu necerēja, ar vienu lēcienu pāri upei pāršāvās. Viņš veco Iļju Muromieti simtiem reižu no nāves bija izglābis.

Ne tā migla, kas no jūras miglojas, ne tie balti sniegi, kas tur laukā balojas, jāj pa krievu stepi Iļja Muro-mietis. Balta kļuvusi viņa galviņa, balta viņa sprogu bārdiņa, apmiglojies viņa skaidrais skatiens.

„Ai mans vecums, tu vecums vecīgais! Pārsteidzi tu liju klajā laukā, tā kā melnais krauklis uzbruki! Ai mana jaunība, jaunība drosmīgā! Aizlidoji prom no manis kā gaišais vanadziņš.“

Piejāja Iļja pie trejiem celiņiem, krustcelēs tur akmens gul, bet uz ša akmens uzrakstīts: „Kas jas pa labi, — tam nāvi gūt, kas jās pa kreisi, — tam bagātam būt, bet, kas taisni jās, — tam precētam kļūt.“

Grima domās Iļja Muromietis:

„Kālab man, vecam vīram, bagātības vajag? Nav man ne sievas, ne bērniņu, nav it neviena, kam greznās drēbītes valkāt, kam naudu tērēt. Varbūt jāt, kur precētam kļūt? Taču kālab man, vecam vīram, vēl precēties? Jauniņu ņemt man neklājas, bet vecu glaust, tad labāk uz mūrīša snaust un doniņu grauzt. Iļja Muromietis vēl nav tik vecs. Jāšu tad labāk pa to celiņu, kur nāvi gūt. Nomiršu klajā laukā kā spēkavīrs slavens!“

Un viņš aizjāja pa ceļu, kur nāvi gūt.

Līdzko viņš nojāja trejas verstis, viņam uzbruka četrdesmit laupītāju. Grib viņu no zirga novilkt tūlīt, grib viņu aplaupīt, līdz nāvei nomušīt. Bet Iļja ar galvu māj un teic viņiem šādus vārdus:

— Ek jūs laupītāji, mani nosist jums nav vajadzības un, ko no manis nolaupīt, arī nav gluži nekā. Tik vien man ir kā caunu kažociņš simtu rubļu vērtībā, sabuļu cepure trīs simtiņu vērtībā un iemauktiņi pieci simti rubļu un vēl Čerkasas segli divi tūkstoši vērtībā. Nu, vēl zirgu sega septiņu zīdu auduma, gan ar zeltu, gan prāvām pērlēm izrakstīta. Un tad vēl Dūkainītim starp ausīm dārgakmens. Tas rudens naktīs kā saulīte kvēl, aiz trejām verstīm no tāda top gaišs. Bez tam vēl, jāatzīst, ir zirgs Dūkainītis — nav pasaulē mantas, kas viņu atsvērtu. Vai tad par šādiem sīkumiem būtu vērts sirmgalvim galvu cirst?!

Saskaitās laupītāju atamans.

— Palūk, viņš par mums vēl ņirgājas! Ak tu vecis nelabais, sirmais vilks! Ļoti daudz tu vēl spriedelē! Hei puisēniņi, cērtiet viņam galvu nost!

Iļja nolēca no Dūkainīša-Pinkainlša, norāva cepuri no sirmās galvas un sāka ar cepuri vicināt: kur vēzē-jas, — tur it kā iela pašķiras, kur atvēzējas, - tur šķērsieliņa rodas.

Ar vienu vēzienu laupītāju desmits gar zemi veļas, ar otru — jau divdesmit no pasaules šķiras.

Laupītāju atamans sāka lūgties:

— Nenokauj mūs visus, vecais spēkavīr! Ņem no mums zeltu, sidrabu, greznās drēbes, zirgu ganāmos pulkus, tikai atstāj mūs pie dzīvības!

Pasmīnēja Iļja Muromietis:

— Ja es no visiem ņemtu zelta naudu, man būtu pagrabi pārpilni. Ja es ņemtu greznās drēbes, aiz manis to būtu kaudzes jo lielas. Ja ņemtu es brangos kumeļus, aiz manis tad nāktu ganāmie pulki jo diži.

Saka viņam laupītāji:

— Viena ir sārtā saulīte plašajā pasaulē — viens ir Krievzemē tāds spēkavīrs Iļja Muromietis! Tu, spēkavīr, nāc pie mums biedros, būsi mums atamans!

— Ei jūs brālīši laupītāji, neiešu jums biedros, bet jūs ari paši izklīstiet pa savām sētām, ilgi neredzētām, pie sievām, bērniņiem, gana jums būs pie ceļiem stāvēt, nevainīgas asinis izliet!

Iļja pagrieza zirgu un aizjāja projām.

Viņš nu atjāja atpakaļ pie baltā akmens, nodzēsa veco uzrakstu, uzrakstīja jaunu: „Jāju pa labi — nāvi neguvu!“

— Nu, tagadiņ jāšu, kur precētam kļūt!

Līdzko Iļja nojāja trejas verstis, izjāja meža klajumā. Tur stāv pilis zeltītiem tornīšiem, plaši atvērti sidraba vārti, uz vārtiem tupušies, gaili dzied. Iejāja Iļja plašajā pagalmā, izskrēja viņu sagaidīt divpadsmit jaunavu, starp tām karaļa meita, skaistule.

— Mīļi sveicināts, krievu spēkavīr, ienāc manā augstajā pilī, izdzer saldeno vīnu, uzkod cienastu, ceptu gulbīti!

Un karaļa meita paņēma viņu pie rokas, ieveda pilī, apsēdināja pie ozola galda. Tad atnesa Iļjam medutiņu saldo, aizjūras vīnu, ceptus gulbīšus, saldmiklas vegī-šus… Paēdināja, padzirdināja spēkavīru un sāka tad viņu pierunāt:

— No ceļa tu esi noguris, nomocījies, liecies un atpūties gultā, no dēlīšiem taisītā, ar mīkstiem pēlīšiem izklātā!

Karaļa meita aizveda Iļju uz guļamo kambari, bet Iļja iet un domā:

„Ne bez nodoma viņa ar mani tik laipnīga: kas gan karaļa meitai ir vienkāršs kazaks, sirmgalvis vectētiņš. Redzams, tai kaut kas ir padomā.“

Iļja redz: pie sienas stāv gulta, izdrāzta, skaista, zeltā vien laistās, puķītēm izrakstīta, un saprata, ka tā gulta nav vienkārša.

Tad sagrāba Iļja karaļa meitu un iemeta gultā pie dēļu sienas. Apgriezās gulta, un atvērās mūra pagrabs, — tur tad nu karaļa meita iegāzās.

Iļja saskaitās:

— Ei jūs nezināmie kalpi, nesiet man šurpu pagraba atslēgas, citādi jums galvas noraušu!

— Ai vectētiņ svešais, atslēgas neesam ir ne acīs redzējuši, taču ejas uz pagrabiem tev parādīt varam.

Viņi ieveda liju pazemē dziļā; Iļja sameklēja pagraba durvis: tās bija ar smiltīm aizbērtas, ar ozola bluķiem aizveltas. Iļja ar rokām smiltis atrausa, ar kājām ozola bluķus atgrūda un pagraba durvis atvēra. Bet tur sēž četrdesmit karaļu, karaļdēlu, četrdesmit caru, cara-dēlu un četrdesmit krievu spēkavīru.

Re, kālab vilināja karaļa meita savās pilīs, savās pilīs ar zeltītiem tornīšiem!

Tad Iļja karaļiem un spēkavīriem saka:

— Ejiet nu jūs, karaļi, uz savējām zemēm, bet jūs, spēkoņi, uz savējām vietām un pieminiet Iļju Muro-mieti! Nebūtu manis, jūs savas galvas noliktu dziļajā pagrabā.

Tad Iļja aiz matpīnēm izvilka karaļa meitu, izvilka augšā dienas gaismā un nocirta tai blēdīgo galvu.

Bet pēc tam Iļja atgriezās pie baltā akmens, nodzēsa veco uzrakstu un uzrakstīja jaunu: „Taisni jāju — precēts nekļuvu.

— Nu tad jāšu tagad pa celiņu, kur bagātam būt.

Līdzko viņš nojāja trejas verstis, ieraudzīja lielu akmeni trīssimt pudu smagumā. Bet uz šā akmens uzrakstīts: „ Kam akmeni novelt pa spēkam būs, tam bagātam kļūt.

Pielika Iļja visus savus spēkus, atspērās uz kājām, līdz ceļgaliem zemē iegrima, atspiedās ar vareno plecu — nogrozīja akmeni no vietas.

Zem akmens atklājās pagrabs jo dziļš — bagātības neizmērojamas: ir sidrabs, ir zelts, ir dižas pērles, ir rubīni!

Iļja uzkrāva Dūkainītim mugurā dārgo kravu un veda to uz Kijevas pili. Tur uzcēla trejus mūra dievnamus, lai būtu kur no naidniekiem paglābties, no uguns liesmām patverties. Pārējo sidrabu, zeltu un pērles viņš izdāļāja atraitnēm, sērdieņiem, sev neatstāja ne kripatiņas.

Pēc tam uzkāpa Dūkainltim mugurā, aizjāja lidz baltajam akmenim, veco uzrakstu nodzēsa, jaunu uzrakstu atstāja: „Pa kreisi jāju — bagāts nekļuvu.“ Kopš tā laika liju mūžos nebeidz godāt un slavināt, bet nu mūsu stāstam nobeigums jau klāt.

/

Ka Iļja ar kņazu Vladimiru saķildojas

.

lgu laiku Iļja jādelēja pa klajo lauku, novecoja, ar bārdu apauga. Košās drēbes tam mugurā novalkātas, zelta naudas, reiz godīgi krātas, ari jau aptrūkās, un tāpēc iegribējās lijām atvilkt elpu, Kijevā padzīvot. „Esmu bijis visās Lietuvas, esmu bijis visas Ordās, tikai sen neesmu bijis Kijevā. Jāšu uz Kijevu un pavēršos, kā tur ļautiņi dzīvo.“

Atauļoja Iļja uz Kijevu, iejāja kņaza pagalmā.

Pie kņaza Vladimira līksmas dzīres. Pie galda sēž bajāri, bagāti viesi, krievu spēkavīri diženi.

Iegaja Iļja kņaza goda istabā, apstājās pie durvīm, paklanījās, kā pieklājīgi mācīts, kņazam, Spožajai Saulītei, un kņazienei — it īpaši.

— Esi sveicināts, tu Liel-Kijevas Vladimir! Vai dzirdini, ēdini ceļiniekus spēkoņus?

Vladimirs, Spožā Saulīte, viņu nepazina un vaicā:

— No kurienes tu, vecais, kā tevi vārdā saukt?

— Esmu Ņikita Aizmežnieks.

— Nu sēdies, Ņikita, kopā ar mums mielojies! Ir vēl vietiņa galda tālajā galā, tur nu tu apsēdies^ uz soliņa maliņas! Visas pārējas vietas aizņemtas. Šodien pie manis ir cienījami viesi, ne tev, zemniekam, piemēroti — kņazi, bajāri, krievu spēkoņi.

Kalpi apsēdināja liju galda necilajā galā. Tad nu iedārdējās Iļjas balss pār visu istabu:

— Ne ar dzimtu spēkavīrs slavens, bet ar vareniem darbiem! Nav pēc darbiem man vieta, nav pēc spēka man gods! Pats tu, kņaz, sēdi ar kraukļiem, bet mani tu sēdini ar muļķa krauklēniem.

Iļja gribēja ērtāk nosēsties — salauza ozola solus, salieca dzelzs stieņus, iespieda viesus dziļajā kaktā…

Tas nu kņazam Vladimiram nebija vairs pa prātam. Satumsa kņazs kā rudeņa nakts, iekliedzās, iebrēcās kā negants zvērs:

— Ko tad tu, Ņikita Aizmežniek, man visas goda vietas sajauci, dzelzs stieņus salauzi! Ne jau velti man starp bajāru vietām stipri stieņi bij pielikti. Lai spēkavīri, kad dzīrēs nāk, negrūstās, lai strīdus neuzsāk! Bet kādu tu kārtību dibini šeit?! Ei jūs krievu spēkavīri, kālab jūs ciešat, ka zemnieks-mežinieks jūs par kraukļiem sauc?! Tveriet šo ciet zem padusēm, metiet to no goda istabas laukā uz ielas!

Pietrūkās kājās treji spēkavīri, sāka Ņikitu grūstīt un raustīt, bet viņš stāv, ij nepakustas, cepure galvā ij nepašķobās.

— Ja nu vēlies, kņaz Vladimir, jautri pasmieties, dod man vēl kādus trejus spēkoņus!

Piegāja klāt viņam treji spēkavīri, pieķērās sešatā pie Ņikituškas, bet viņš ij ne no vietas nekustas.

— Kņaz, pārāk maz tu man dod, sūti vēl klāt trejus!

Bet ij deviņi spēkoņi neko ar Ņikitu izdarīt nespēj:

vecais stāv kā simtgadu ozols, ne no vietas nekust.

Tad iesvilās dusmās spēkavīrs.

— Nu tagad, kņaz, ir manējā kārta papriecāties!

Sāka viņš spēkavīrus grūstīt un stumdīt, no kājām gāzt. Pajuka spēkoņi pa visu istabu, kājās piecelties nespēj neviens. Pats kņazs patvērās aizkrāsnē, caunu kažoku sev pārklājis pāri, un trīcēdams trīc…

Bet Iļja izgāja no goda istabas, aizcirta durvis — durvis no virām izlidoja, aizcirta vārtus — vārti izšķīda…

Izgāja viņš laukā, plašajā pagalmā, izņēma stingro stopu un asās bultas, sāka bultas uzrunāt:

— Lidojiet, jūs bultas, uz augstajiem jumtiem, pilīm nost zeltītos tornīšus gāziet!

Te no kņaza pils sāka lejā gāzties zeltītie tornīši.

Iekliedzās Iļja visā savā varenajā balsī:

— Nāciet nu šurp, ļautiņi, plikie un nabagie, vāciet tornīšus zeltītos, nesiet uz krogu, vīnus dzeriet, veģīšus ēdiet atliku likām!

Saskrēja plikadīdas, uzlasīja tornīšus, sāka ar liju dzīrot un līksmot.

Bet Iļja tos pacienā, teikdams ikvienam:

— Ēd un dzer, ubagu draudze, no kņaza Vladimira nebaidies; varbūt rīt jau es pats būšu Kijevas kņazs un iecelšu jūs par vietniekiem!

Drīz viss tas nonāca Vladimiram ausīs.

— Kņaz, Ņikita ir notriecis tavus tornīšus, dzirdina un ēdina ubagu draudzi, lielās, dižojas kļūt par kņazu Kijevā.

Notrūkās kņazs, kļuva domīgs.

Kājās piecēlās Dobriņa Ņikitičs.

— Mūsu kņaz Vladimir, Spožā Saulīte! Tas taču nav Ņikita Aizmežnieks, tas taču pats Iļja Muromietis, vajag viņu atpakaļ saukt, viņa priekšā nolūgties, citādi, — ka vēl kas ļauns negadās.

Sāka prātot, kuru pēc Iļjas sūtīt.

Sūtīt Aļošu Popoviču — tas jau nepratīs liju pasaukt.

Sūtīt Čurilu Plenkoviču — tas tikai uzposties prot. Tad nu nolēma sūtīt Dobriņu Ņikitiču. To Iļja Muromietis par brāli sauc.

Dobriņa iet pa ielu un domā:

„Bargs ir dusmās Iļja Muromietis. Vai tik pēc savas nāves tu neej, Dobriņuška?“

Atnāca Dobriņa, paraudzījās, kā Iļja dzer un līksmo, sāka pārdomāt:

„Iešu no priekšas, tūdaļ mani nositīs un pēc tam attapsies. Labāk no muguras puses pieiešu klāt.“

Piegāja Dobriņa no muguras puses pie Iļjas, apskāva viņu ap vareniem pleciem.

— Ai mans brālīti Iļja Ivanovič! Tu nu saturi savas varenās rokas, tu nu savaldi savu dusmīgo sirdi, jo sūtņus taču ne kauj, ne cilpā rauj. Kņazs Vladimirs mani sūta tavā priekšā piedošanu lūgt. Viņš tevi nepazina, Iļja Ivanovič, tālab arī apsēsties lika necilā vietā. Bet tagad tevi lūgšus viņš lūdz nākt atpakaļ. Uzņems tevi ar godu un cieņu.

Iļja apgriezās.

— Nu tad laimējās tev, Dobriņuška, ka no muguras pienāci klāt! Ja no priekšas tu būtu pienācis, tikai kauliņi pāri vien paliktu. Bet tagad nu likšu tevi mierā, brālīti mans. Ja tu mani lūdz, tad iešu atpakaļ pie kņaza Vladimira, taču viens es neiešu, savus viesus līdzi paņemšu, lai tad nu kņazs Vladimirs nepiktojas!

Un Iļja sasauca visus pudeļu brāļus, visu ubagu, plikadīdu draudzi un devās ar viņiem uz kņaza pili.

Sagaidīja viņu kņazs Vladimirs, aiz rokām paņēma, noskūpstīja uz lūpām mīlīgām.

— Varens tu esi, vecais Iļja Muromiet, nu sēdies augstāk par visiem, vietā cienīgā!

Nesēdās Iļja vietā cienīgā, bet apsēdās vidējā un blakus sev apsēsties lika visiem viesiem ubagiem.

— Nebūtu Dobriņuškas, būtu tevi, kņaz Vladimir, šodien nositis. Nu, šoreiz tev vainu piedodu.

Tad kalpi sāka viesiem iznēsāt cienastu, taču ne dāsni, bet pa lāsītei, pa sausam veģīšam.

Atkal Iļja iesvilās dusmās:

— Tā nu tu, kņaz, manus viesus pacienā? Maziņām lāsītēm!

Kņazam Vladimiram tas nepatika.

— Ir man pagrabā saldais vīns, katram pa muciņai iznāks, četrdesmit spainīšu. Ja nu tas, kas galdā likts, pa prātam tev nav, lai paši no pagraba nes, nav jau tie bajāri diži!

— Ei kņaz Vladimir, ak tā tu viesus pacienā, tā tos tu godini, lai viņi paši pēc dzeramā, ēdamā metas! Redzams, man pašam būs jābūt par saimnieku!

Pietrūkās Iļja kājās, skrēja uz pagrabu, paņēma vienu mucu zem vienas rokas, otru — zem otras, trešo mucu ar kāju vēla. Ievēla kņaza pagalmā.

— Dzeriet nu, viesi, vīnu, es atnesīšu vēl!

Un atkal Iļja nolaidās dziļajos pagrabos.

Kņazs Vladimirs saskaitās, skaļā balsī iekliedzās:

— Ei jūs mani kalpi, kalpi uzticīgie! Jūs nu žiglāk skrieniet, pagraba durvis aizdariet, priekšā čuguna režģus aizvelciet, ar dzeltenajam smiltīm aizberiet, simt-gadigos ozola bluķus tām priekšā aizveliet! Lai tur Iļja bada nāvē nobeidzas!

Saskrēja kalpi un sulaiņi, ieslēdza liju, aizvēla pagraba durvis ozola bluķiem, aizbēra ar smiltīm, aizvilka režģus priekšā, — aizlaida bojā uzticamo, veco, vareno Iļju Muromieti!…

Bet plikadīdas tie no pagalma izdzina laukā ar pletnēm.

Šādi darbi krievu spēkavīriem nepatika.

Tie no galda piecēlās nepaēduši, izgāja ārā no kņaza pilstelpām, uzkāpa krietnajos zirgos un aizjāja.

— Tad nu nedzīvosim vairs še Kijevā! Vairs nekalposim kņazam Vladimiram!

Tā nu tai laikā kņazam Vladimiram nepalika Kijevā neviena spēkavīra. [3]

/

Iļja Muromietis un cars Kalins

.

lusu, skumīgi kņaza istabās.

Nav ar ko kņazam apspriesties, nav ar ko dzīrot, mieloties, medībās jāt…

Neviens vairs no spēkoņiem Kijevā nerādās.

Bet Iļja sēž dziļā pagrabā. Ar atslēgām aizslēgti režģi dzelžainie, tiem režģiem priekšā aizvelti ozola bluķi, čakārņi, stipruma labad tie aizbērti ar dzeltenām smiltīm. Pie Iļjas vairs nenokļūt ne pelēkai pelītei.

Te nu vecajam vīram būtu nāves stundiņa klāt, taču kņazam, lūk, bija meitiņa-gudrīte. Tā zina, ka Iļja Muromietis spētu no naidniekiem pasargāt Kijevas pili, spētu aizstāvēt krievu ļaudis un paglabt no bedam ir māmiņu, ir kņazu Vladimiru.

Un viņa kņaza dusmu neizbijās, paņēma no māmuļas atslēgas, pavēlēja savām uzticamajām kalponītēm izrakt līdz pagrabam slepenas ejas un saka Iļjam Muromietim nest ēdienu un saldo medus dzērienu.

Sēž Iļja pagrabā dzīvs un vesels, bet Vladimirs domā — viņa jau sen vairs šai pasaulē nav.

Reiz kņazs sēž savā istabā, rūgtrūgtu domu domādams. Pēkšņi dzird — pa ceļu kāds auļo, pakavi klaudz, it kā pērkons grand. Sagāzās dēļu vārti, nodrebēja visa istaba, priekšnamā palēcās grīdas dēļi. Izgāzās durvis no virām kaltajām, un istabā ienāca tatars — sūtnis no paša tataru cara Kalina.

Pats vēstnesis sirma ozola augumā, galva — kā alus muca.

Pasniedz vēstnesis kņazam vēstuli, bet tai vēstulē rakstīts:

„Es, cars Kalins, pār tatāriem valdnieks, man ar tatāriem nepietiek, — esmu iegribējis Krievzemi. Tu man padodies, Kijevas kņaz, citādi es visu Krievzemi ugunīs grūdīšu, ar zirgiem mīdīšu, zemniekus ratos iejūgšu, bērnus un sirmgalvjus nokaušu, bet tev, kņaz, zirgus apsargāt došu, kņazienei likšu cept veģus brūngani košus.“

Te nu kņazs Vladimirs sāk asaras birdināt, vaimanāt, dodas pie kņazienes Apraksijas.

— Ko nu lai iesākam, kņazienīt?! Visus spēkavīrus esmu sakaitinājis, un nu nav neviena, kas mūs pasarga. Uzticamo liju Muromieti esmu nomērdējis muļķīgā nāvē, bada nāvē. Un nu mums jābēg no Kijevas projām.

Kņazam tad saka viņa daiļā meitiņa:

— Aizsūti, tētiņ, aplūkot Щи, varbūt viņš vēl dzīvs

pagrabā sēž.

— Ek tu muļķīte, neprāte! Ja no pleciem nocelsi galvu, vai tad tā atkal klātu pieaugs? Vai gan Iļja var trijus gadus bez maizes tur sēdēt? Sen jau viņa kauliņi sabirzuši putekļos…

Bet viņa tik vienu vien kaļ un kaļ:

— Aizsūti kalpus palūkot liju!

Kņazs aizsūtīja atrakt pagrabus dziļajos, atvērt režģus dzelžainos.

Kalpi atraka pagrabus, bet tur Iļja sēž dzīvs, viņa priekšā svece pliv. Kalpi, to ieraudzījuši, metas pie kņaza.

Kņazs ar kņazieni nogāja uz pagrabiem. Kņazs liecas Iļjas priekšā līdz valgajai zemītei.

— Palīdzi mums, Iļjušeņka, tataru karaspēks aplencis Kijevu un visu apkaimi. Nāc nu, Iļja, no pagraba laukā, aizstāvi mani!

— Es trijus gadus pēc tavas pavēles pagrabos nosēdēju, tevi aizstāvēt negribu!

Palocījās viņa priekšā kņaziene.

— Jele aizstāvi mani, Tija Ivanovic!

— Tevis labad es no pagraba neiešu laukā.

Ko nu darīt? Kņazs lūdzas, kņaziene raud, bet Iļja uz viņiem raudzīties negrib.

Panācās priekšā tad kņaza daiļā meitiņa, palocījās Iļjas Muromieša priekšā.

— Ne jau kņaza, ne kņazienes, nedz ari manis, meitenes, labad, bet nabaga atraitņu, maziņo bērniņu labad, Iļja Ivanovic, nāc no pagraba ara, aizstāvi krievu ļaudis, mīļoto Krievzemi!

Tad nu piecēlās Iļja, izslēja varenos plecus, izgāja no pagraba laukā, uzkāpa Dūkaimtim-Pinkainitim mugurā un aizjāja uz tataru nometni.

Jāja, ja ja un līdz tataru karapulkam aizjāja.

Paveras Iļja Muromietis, pakratīja galvu: klajā laukā tataru karapulku bez gala, bez malas, pelēkam putnam vienā diena tos neaplidot, žiglajam zirgam vienā nedēļā apkart neapaujot.

Tataru karapulku vidū ir uzcelta zelta telts. Taja teltī sēž cars Kalins. Pats cars — kā simtgadu ozols, kāju vietā tam koka bomji, roku vietā — grābekļi, galva — kā vara katls, viena ūsa zeltā, otra sidrabā viz.

Cars ieraudzīja liju Muromieti, sāka smieties un bārdu skurināt.

— Kucēns brūk virsū lielajiem suņiem! Kur nu tev ar mani spēkoties, es tevi, ķiparu, uzlikšu uz delnas, ar otru sitīšu, tikai slapjums vien pāri tur paliksies! No kurienes tu esi šāds izrāpies, ka pie cara Kalina nāc vaukšķēdams?

Iļja Muromietis viņam atsaka:

— Pārāk agri tu, car Kalin, sāc dižoties! Neba liels nu es spēkavīrs, vecais kazaks Iļja Muromietis, taču, tā liekas, arī es tevis nebīstos!

Šādu runu izdzirdis, cars Kalins pietrūkās kājās.

— Visā zemē par tevi skan valodas. Ja nu tu esi tas slavenais spēkavīrs Iļja Muromietis, tad sēdies naan līdzās pie ozola galda, ēd manus ēdienus saldos, dzer manus aizjūras vīnus, tikai nekalpo krievu kņazam, bet kalpo man, tataru caram!

Tad nu saskaitās Iļja Muromietis.

— Nav bijis mums Krievzemē nodevēju! Neesmu nācis ar tevi dzīrot, esmu nācis tevi no Krievzemes projām dzīt!

Atkal atsāka cars viņu pierunāt:

— Slavenais krievu spēkoni Iļja Muromiet, ir man divas meitiņas, matpīnes viņām kā kraukļa spārns, actiņas tām kā plaisiņas, drēbes izšūtas ar rubiniem un pērlītēm. Kuru katru es tev došu par sievu, būsi tu man par mīļoto znotiņu.

Vēl vairāk saskaitās Iļja Muromietis.

— Ak tu svešzemju mūdzi! Izbijies no krievu spēkavīra! Uz dzīvību un nāvi nāc cīniņā žiglāk, izraušu savu vareno zobenu, es pats tev uz kakla tās precības rādīšu!

Tad sadusmojās arī cars Kalins. Pielēca savās koka kājās, ar līko zobenu žvadzina, skaļā balsī kladzina:

— Es tev, zemniek, ar zobenu gāzīšu, uz piķa tevi bāzīšu, no taviem kauliņiem virumu vārīšu!

Sakās tad viņiem lielais cīniņš. Tie cērtas ar zobeniem asajiem, ka dzirkstis vien šķīst. Zobenu salauza drīz un aizmeta.

Tie duras ar pīķiem garajiem — tikai vējš vien gaudo, un pērkons grand.

Pīķus salauza drīz un aizmeta. Sak nu tie kauties ar dūrēm kailajām.

Iļjušeņku cars Kalins nu žmiedz un dauza, viņa baltās rokas liec un žiglās kājas lauza. Nogāž cars liju uz dzestrajām smiltīm, apsēžas viņam uz krūtīm un izvelk nazi jo asu.

— Uzšķērdīšu tavas krūtis varenās, gribu redzēt krievu sirdi tavējo.

Iļja Muromietis viņam atsaka:

— Krievu sirdī godaprāts un mīlestība uz Krievzemi, māmuļu.

Bet cars Kaļins ar nazi draud un ņirgājas:

— Tiešām tiesa, tu neesi, Iļja Muromiet, spēkonis dižs, pamaz maizes ēd.

— Es vienu vegi apēdu — un no tā jau paēdis esmu.

Iesmējās tataru cars:

— Bet es vegu trijus cepienus notiesāju un vēl krietnu vērseli virā apēdu.

— Brangi, — Iļjušeņka saka. — Bija manam tēvam amrija govs, daudz tā ēda un dzēra — līdz pārplīsa.

Та Iļja runā, bet pats jo ciešāk pie krievu zemes piespiežas. No krievu zemes viņā spēki pieņemas, pa Iļjas dzīslām tie plūst un spēcina rokas varenās.

Jau cars Kalins ceļ nazi vēzienā, bet Iljušeņka uz sāniem kā sazvēlās… Aizlido no viņa cars Kalins kā spalviņa.

— Man, — Iļja sauc, — no krievu zemes trīskārtīgs spēks klāt pienācis!

Un, kā nu satver viņš caru Kalinu aiz tā koka kājām, kā sāk tataru sev apkārt vicināt, ar viņu sist un slānīt tataru karapulkus, tā: kur vēzējas, — tur it kā iela pašķiras, kur atvēzējas, — tur šķērsieliņa rodas!

Iļja nu sit un zvetē, reizē sacīdams:

— Tas jums, lūk, par maziem bērneļiem! Tas jums, lūk, par zemnieku asinīm! Par pārestībām nodarītām, par druvām nobradātām! Par postīšanu, laupīšanu, par visu krievu zemi plašajo!

Te nu tatari metās bēgt. Pāri laukam tie diedz, skaļā balsi kliedz:

— Ai, lai vairs negadās redzēt mums krievu ļaudis, lai negadās sastapt mums krievu spēkoņus!

Un aizbēga tie prom no Krievzemes, māmuļas. Kopš tā laika tiem pieticis pa Krievzemi sirot!

Iļja nometa caru Kalinu it kā grabažu lieku, iegāja zelta telti, pielēja kausu ar skurblgu vīnu, ne maziņu kausu, pusotra spaiņa tilpumā. Izdzēra kausu vienā elpas vilcienā. Izdzēra viņš par Krievzemi, māmuļu, par viņas zemnieku druvām plašajām, par tirgoņu pilsētām daiļajām, par birzīm zaļajām, par jūrām zilajām, par upju līču gulbīšiem!

Slava, slava mīļajai Krievzemei! Neļausim naidniekam jādīt pa mūsējo zemi, neļausim mīdīt krievu zemi viņu zirgu pakaviem, nekad viņiem neļausim aptumšot mūsu sauli sārtajo!

.

Par daiļo Vasilisu Mikulišnu

.

ija reiz pie kņaza Vladimira lielas dzīres, un visi tajās dzīrēs bija jautri, visi tajās dzīrēs dižojās, bet viens viesis sēdēja skumīgs, medutiņu nedzēra, cepto gulbiti neēda, — tas bija Stavers Godinovičs, viesis tirgonis no Čerņigovas pilsētas.

Piegāja kņazs viņam klāt.

— Kam tu, Staver Godinovič, ne ēd, ne dzer, sēdi tads skumīgs un ne ar ko nedižojies? Tiesa jau, tiesa, augstas dzimtas tu neesi, nedz slavens ar kara darbiem — ar ko tad tev dižoties?

— Taisnīgu vārdu tu pateici, lielais kņaz: man nav ar ko dižoties. Tēva un mātes man sen jau vairs nav, citādi tos būtu pacildinājis… Lielīties ar zelta naudu man netikās; pats ne zinu, ne jaušu, cik daudz man tās, līdz kapa malai to saskaitīt nespēšu.

Ar drēbēm lielīties nav vērts: visi jūs-šajās dzirēs staigājat, manās drēbēs ģērbušies. Man trīsdesmit skroderu dienu un nakti tikai man vienam apģērbus šūdina. No rīta līdz vakaram es kaftanu pavalkāju, bet pēc tam to pārdodu jums.

Ar zābakiem lielīties ari nav vērts: ik stundu velku kājās zābakus jaunus, bet apvalkas pārdodu jums.

Zirgi man visi zīžainu spalvu, aitas visas ar zelta vilnu, arī tās es pārdodu jums.

Varbūt vienīgi man padižoties ar jauno sieviņu Va-siļisu Mikulišnu, ar Mikulas Selaņinoviča vecāko meitu. Lūk, otras tādas plašajā pasaulē nav!

Viņai zem matpīnes gaišais mēnestiņš mirdz, uzacis tai melnākas par sabuli, acis kā gaišajam vanagam!

Bet par viņu gudrāka cilvēka Krievzemē nav! Viņa visus jūs sev ap pirkstiņu apvīs, arī tu, kņaz, viņas dēļ prātu vari pazaudēt.

Izdzirdot šādus pārdrošus vārdus, visi dzīrnieki netrūkās, valodas apklusa…

Kņaziene Apraksija jutās aizskarta, sāka raudāt. Bet kņazs Vladimirs saskaitās.

— Nu, mani uzticamie kalpi, grābiet ciet šo Staveru, velciet to prom uz aukstajiem pagrabiem, par runām nekrietnām to piekaliet važās pie sienas! Dzirdiniet viņu ar avota ūdeni, ēdiniet ar auzu plāceņiem! Lai tur pasēž, kamēr viņš atgūs saprātu. Tad nu redzēsim, kā viņa sieva atņems mums prātu un Staveru paglābs no nebrīves!

Tā visu arī izdarīja: iemeta Staveru dziļajos pagrabos. BeĻ kņazam Vladimiram tas vēl par maz: viņš lika uz Čerņigovu aizsūtīt sardzi, Stavera Godinoviča

bagātības apzīmogot, bet viņa sievu, važās iekaltu, uz Kijevu atvest, — redzēsim, kas ši par tādu gudrinieci!

Kamēr sūtņi ceļā vēl posās un zirgus segloja, vēstis par notikumu aizlidoja uz Čerņigovu līdz Vasilisai Mikulišnai.

Rūgtās domās iegrima Vasiļisa:

„Kā man mīļoto vīru atbrīvot? Ar naudu to neizpirkt, ar spēku to neatgūt! Nu, ja neveikšu ar spēku, tad veikšu ar viltību!“

Un Vasiļisa izgāja priekšnamā, iesaucās:

— Ei jūs manas uzticamās kalponītes, seglojiet man labāko zirgu, nesiet man vīriešu — tataru drēbes un grieziet man nost manas gaišbrūnās matpines! Jāšu no nelaimes glābt savu mīļoto viru!

Rūgti raudāja jaunavas, kamēr grieza Vasilisas gaišbrūnās matpines. Garās matpines visu grīdu pārklāja, uz pīnēm nokrita ari gaišais mēnestiņš!

Uzvilka Vasiļisa vīriešu — tataru drēbes, paņēma stopu ar bultām un jāja projām uz Kijevu. Neviens tam nebūtu ticējis, ka tā ir sieviete, — auļo pa lauku spēkavīrs jauns.

Pusceļā satiek tā sūtņus no Kijevas.

— Ei spēkavīr, kurp tu dodamies?

— Jāju pie kņaza Vladimira kā sūtnis no bargās Zelta Ordas saņemt meslus par divpadsmit gadiem. Bet jūs, brašuļi, kurp tā steigdamies?

— Bet mēs jājam pie Vasilisas Mikulišnas, lai uz Kijevu vestu, viņas bagāto mantu kņazam ņemtu.

— Par vēlu jūs, brālīši, jājat! Vasiļisu Mikulišnu es uz Ordu nosūtīju, bet viņas mantu mani karadraudzes viri aizveda.

— Nu, ja jau tā, tad Čerņigovā mums nav ko darīt. Mēs jāsim atpakaļ uz Kijevu.

Aizjāja Kijevas sūtņi atpakaļ pie kņaza, atnesa tam vēsti, ka uz Kijevu jāj sūtnis no bargas Zelta Ordas.

Kņazs dikti noskuma: viņam nesavākt meslu pa divpadsmit gadiem, vajadzēs sūtni kaut kā iežēlināt.

Sāka galdus nadzīgi klāt, egļu zarus pagalmā izmētāt, uz ceļa nolika sargus — gaida sūtni no Zel а Ordas.

Bet sūtnis, līdz Kijevai nenonācis, uzcēla sev klajā laukā telti, atstāja tur kareivjus un viens pats jaja pie kņaza Vladimira.

Gan skaists, gan stalts un varens ir sūtnis, ne vaigā viņš bargs, bet pieklājīgs, laipns.

Nolec no zirga, pie zelta riņķa to piesien un istabā ieiet. Uz četrām debesu pusēm palokās, kņazam un kņazienei it sevišķi. Zemāk par visiem noliec galvu Zabavas Putjatišnas priekšā.

Kņazs sūtnim saka:

— Esi sveicināts, bargais sūtni no Zelta Ordas, sēdies pie galda, no jājiena atpūties, —izslāpis, izsalcis būsi.

— Nava man laika še ilgi kavēties; ne par to mūs, sūtņus, chans cieni. Dod vien žiglāk meslus par divpadsmit gadiem, atdod par sievu man Zabavu Putjatišnu, pēc tam es uz Ordu auļošu atpakaļ!

— Atļauj man, sūtni, ar krustmeitu apspriesties!

Izveda kņazs Zabavu no istabas un tai vaicā:

— Vai tu, krustmeit, iesi pie Ordas sūtņa par sievu?

Un Zabava tam klusiņām saka:

— Ko tu, tēvocīt! Ko tu, kņaz, te sadomā? Nedari kaunu pa visu Krievzemi, — tas taču nav spēkavīrs īsts, bet sieviete!

Kņazs kļuva pikts.

— Mati tev .gari, bet prātiņš īss: tas taču bargais sūtnis no Zelta Ordas, jaunais spēkavīrs Vasilijs.

— Ne spēkavīrs tas, bet sieviete! Kad viņš pa istabu iet, tā kā pīlīte peldam šķiet, ar papēžiem neklaudzina; kad uz soliņa sēž, celīšus kopā spiež. Balss viņam ar sidraba skandumu, kājas un rokas maziņas, pirksti tieviņi, bet uz pirkstiem manāmas gredzenu pēdas.

Kņazs kļuva domīgs.

— Vajag man sūtni pārbaudīt!

Un sasauca kopā viņš Kijevas labākos puišus bra-šoņus-cīkstoņus: piecus brāļus Pritčenkus un vēl divus Chapilovus, izgāja ārā pie sūtņa un tam jautā:

— Vai tu nevēlies, ciemiņ, ar cīkstoņiem padraiskoties, plašajā pagalmā pacīkstēties, no ceļa pastaipīt kauliņus?

— Pastaipīt kauliņus — kālab gan ne! [No bērnības dienām cīkstēties mīlu.

Izgaja visi pagalmā plašajā, jaunais sūtnis iegāja laukumiņā, ar vienu roku satvēra trijus cīkstoņus, ar otru — trijus spēkoņus, septīto nosvieda vidū, un, kā trieks viņiem pieri pret pieri, tā visi septiņi gar zemi krīt un piecelties nespēj.

Nospļāvās kņazs Vladimirs un aizgāja prom.

— Ir gan tā Zabava dumja, negudra! Par sievieti nosauca tādu spēkoni! Tādi sūtņi pie mums vēl nav redzēti.

Bet Zabava aizvien vēl paliek pie sava:

— Tā ir sieviete un nevis spēkavīrs!

Un viņa pierunāja kņazu Vladimiru, viņš gribēja pārbaudīt sūtni vēl vienu reizi.

Viņš sasauca kopā divpadsmit strēlnieku.

— Vai tu, sūtni, nevēlies ar strēlniekiem bultas mešanā padraiskoties?

— Kālab gan ne! No bērnības dienām esmu ar stopu šaudījis!

Iznāca divpadsmit strēlnieku, iešāva bultas augstajā ozolā. Ozols līktin salika, it kā pār mežu būtu viesulis pārbrāzis.

Paņēma stopu tad sūtnis Vasilijs, savilka stiegru, — zižainā stiegra iešalcās, rūdītā bulta izšāvās laukā un aiztraucās, varenie spēkoņi garšļaukus nogāzās, kņazs Vladimirs no kājām novēlās. Triecās bulta pret ozolu, ozols sadrupa sīkās drumstalās.

— Ek, žēl man varenā ozola, — sūtnis saka, — taču vairāk man žēl ir rūdītās bultas, tagad to neatrast visā Krievzemē!

Tad nu aizgāja Vladimirs pie savas krustmeitas, bet viņa tik skandina savu: sieviete, sieviete, sieviete!

,,Nu“, kņazs nodomā, „pats es to pētīšu, — sievietes taču Krievzemē nespēlē svešzemju šachu!“

Lika viņš atnest zelta šachu un tad sacīja sūtnim:

— Vai tu nevēlies, ciemiņ, ar mani laiku pakavēt, svešzemju šachu paspēlēt?

— Nu ko, es jau bērnības dienās šacha un dambretes spēlē visus zēnus uzveicu! Bet uz ko mēs abi spēlēsim, kņaz?

— Tu liec meslus par divpadsmit gadiem, bet es likšu pretī visu Kijevas pilsētu.

— Labi, sākam spēli!

Sāka ar figūrām dēli klaudzināt. Kņazs Vladimirs spēlēja labi, bet sūtnim—viens gājiens, otrs gājiens, kā desmitais gājiens — tā kņazam tik šachs un mats, un spēle bija galā.

Noskuma kņazs.

— Atņēmi tu man Kijevas pili — tad, sūtni, ņem arī manu galvu!

— Man nevajag, kņaz, ne tavējās galvas, ne Kinojevas pilsētas, tik atdod par sievu man savu krustmeitu Zabavu Putjatišnu!

Nopriecājās kņazs un aiz priekiem vairs pat negāja Zabavai pavaicāt, bet vēlēja gatavoties uz kāzu dzīrēm.

Nu, tie dzīro jau vienu, otru, pat trešo dienu, viesi līksmojas, bet līgavainis un līgava skumīgi. Sūtnis nokāris galvu zemu jo zemu.

Vladimirs viņam vaicā:

— Ko tad tu, Vasiļuška, tāds noskumis? Jeb vai tev ne viss ir pa prātam mūsu bagatajās dzīrēs?

— Man tā kā bēdīgi, skumīgi, kņaz: varbūt man mājās nelaime lēkusies, varbūt tā mani vēl priekšdienās gaida. Pavēli koklētājus atsaukt, lai ielīksmo mani, lai uzdzied par senajiem laikiem vai arī par tagadējiem!

Pasauca koklētājus. Tie dzied, stīgas trinkšķina, bet sūtnim nepatīk.

— Šie, kņaz, nav nekādi koklētāji, ne dziedoņi… Tētiņš man teica, ka pie tevis esot ciemiņš, Stavers Godinovičs no Čerņigovas, lūk, tas protot spēlēt, tas protot dziedāt, bet šie tik kā vilki tīrumā gaudo. Ak, kaut man lemts būtu Staveru dzirdēt!

Ko nu darīt kņazam Vladimiram? Laukā Staveru laidīsi — tad vairs to neredzēsi, bet, ja laukā nelaidīsi, — sūtni sadusmosi.

Vladimirs baidījās sadusmot sūtni, jo mesli viņam nav savākti, un viņš lika atvest Staveru.

Atveda Staveru, bet viņš tikko turas uz kājām, novārdzis, badā nomērdēts…

Te nu sūtnis pietrūkās augšā no galda, satvēra Staveru zem rokām, apsēdināja sev blakus, sāka to ēdināt, dzirdināt, palūdza uzspēlēt.

Stavers uzskaņoja stīgas, sāka spēlēt Čerņigovas dziesmas. Visi pie galda, vērīgi klausoties, apklusa, bet sūtnis sēž, klausās, acis no Stavera nenovērš.

Stavers beidza spēlēt.

Su nis kņazam Vladimiram saka:

— Paklau, Vladimir, Kijevas kņaz, tu atdod man Staveru, bet es tev nenomaksātos meslus par divpadsmit gadiem ļaunā neņemšu un atpakaļ došos uz Zelta Ordu.

Kņazam Vladimiram netīkas atdot Staveru, bet ko tur lai dara.

— Ņem, — viņš saka, — ņem Staveru, jaunais sūtni!

Te nu līgavainis, vairs negaidot dzīrēm galu, uzlēca

zirga, aiz muguras sev sēdinot Staveru, un aizjāja uz lauku pie savas telts.

Pie telts tas Staveram jautā:

— Vai gan nepazīsti mani, Staver Godinovič? Kopā ar tevi es mācījos lasīt un rakstīt.

— Nekad es tevi neesmu redzējis, tataru sūtni.

īegaja sūtnis baltaja telti, Staveram lika gaidīt pie

sliekšņa. Ar žiglu roku Vasiļisa nometa tataru drēbes, uzvilka sieviešu tērpu, krāšņi saposas un iznāca laukā no telts.

— Esi sveiks, Staver Godinovič! Vai arī tagad tu mani nepazīsti?

Palocījās Stavers viņas priekšā,

— Esi sveika, mana mīļotā sieva, gudriniece jaunā, Vasiļisa Mikulišna! Paldies tev, ka mani no nebrīves glābi! Taču kur tavas gaišbrūnās matpīnes?

— Ar gaišbrūnām matpīnēm, mans mīļotais vīrs, es tevi no pagraba izvilku!

— Kāpsim nu, sieva, žiglajos zirgos un jāsim uz Čerņigovu!

— Nē, Staver, tas godu mums nedara — slepeni aizbēgt, iesim pie kņaza Vladimira dzīres pabeigt.

Un viņi atgriezās Kijevā, iegāja kņaza istabā.

Izbrīnījās kņazs, kad ienāca Stavers ar jauno sieviņu. Bet Vasilisa Mikulišna kņazam jautā:

— Ai kņaz Vladimir, Spožā Saulīte, es — bargais sūtnis, Stavera sieva, pārrados kāzas šeit nodzert. Vai dosi par sievu man savu krustmeitu?

Pietrūkās kņaze Zabava kājās.

— Es tev jau teicu, tēvocīt! Cik tur vēl trūka — izsmiekls būtu pa visu Krievzemi, tikko neatdevi jaunavu sievietei par sievu.

Kņazs aiz kauna nu nodūra galvu, bet spēkavīri, bajāri aiz smiekliem vai aizrijās.

Kņazs papurināja cirtaino galvu un pats sāka smieties.

— Nu tad pareizi vien bija, Staver Godinovič, ka ar jauno sieviņu lielījies! Ir gudra, ir droša, ir daiļumā koša. It visi mēs viņas savaldzināti, un man, kņazam, no viņas sajūk vai prāti! Par viņu un par veltīgu pāri darījumu ļauj man apveltīt tevi ar dāvanām dārgām!

Tad nu mājup sāka posties Stavers Godinovičs ar daiļo Vasiļisu Mikulišnu. Iznāca pavadīt tos ir kņazs ar kņazieni, ir spēkavīri staltie, ir kņaza sulaiņi.

Un sāka tie mājās dzīvot bez bēdu un labumu vairot.

Bet Vasiļisu daiļo ir dziesmās slavina, ir pasakās daudzina.

/

Solovejs Budimirovičs

.

ur no vecvecas vīksnas saknāja, tur no kārklu krūmāja, tur no balta akmens apakšas Dņeprai tecējums sākās. Tā ar strautiņiem, upītēm pildījās, knaši pa plašo Krievzemi vijās, nesot uz Kijevu trīsdesmit kuģu.

Ik kuģis ir jauki izrotāts, bet viens par citiem jo jaukāk. Tas ir paša Soloveja Budimiroviča kuģis.

Tam priekšgalā taura galva izdrāzta, acu vietā dārgi rubini ielikti, uzacu vietā — melni jo melni sabuļi, ausu vietā — balti sermuļi, krēpju vietā — sudraba lapsiņas, astes vietā tam lāči baltie.

Kuģa buras no dārga brokātā pašūtas, tauvas no zīda.

Kuģa enkuri visi no [sidraba, bet enkuru riņķīši no tīra zelta.

Skaisti ir kuģis izrotāts!

Kuģa vidū uzcelta telts. Tā pārklāta ar samtu un sabuļiem, bet grīda noklāta lāčādām.

Tajā teltī sēž Solovejs Budimirovičs ar savu māmuļu Uļjanu Vasiļjevnu.

Bet ap telti stāv karadraudzes vīri. Tiem drēbes ir dārgas, no vadmalas, jostas zīžainas, cepures pūkainas. Kājās tiem zābaki zaļi, apkalti sidraba nagliņām, aizsprādzēti zeltītām sprādzītēm.

Solovejs Budimirovičs šurpu turpu pa kuģi dipina, cirtas purina, savu karadraudzi uzrunā:

— Nu, brālīši kuģinieki, rāpieties augšējās rājās, pametiet aci, vai nav jau redzama Kijevas pilsēta! Labu piestātni raugiet izmeklēt, lai mēs varam kuģus it visus vienā vietiņā pulcināt!

Uzrāpās kuģinieki rājās un uzsauca saimniekam:

— Tuvu, tuvu slavenā pilsēta Kijeva! Redzama ari kuģu piestātne!

Tā nu viņi atbrauca līdz Kijevai, izmeta enkurus, piesēja kuģus.

Solovejs Budimirovičs deva pavēli krastā nolaist trīs kāpnītes. Vienas kāpnes no tīrākā zelta, otras — sidraba, bet trešās kāpnes no vara.

Pa zelta kāpnēm Solovejs savu māmuļu veda no kuģa nost, pa sidraba — pats steidza jozt, bet pa vara kāpnēm karadraudze noskrēja.

Pasauca Solovejs Budimirovičs savus mantziņus.

— Atslēdziet mūsu slepenos šķirstus, sagatavojiet dāvanas kņazam Vladimiram un kņazienei Apraksijai! Pieberiet vienu trauku pilnu ar spožu zeltu, otru trauku — ar sidrabu un vēl trešo trauku ar pērlēm!

Līdzi vēl paņemiet četrdesmit sabuļu un bez skaita lapsu, zosu, gulbīšu! Izņemiet no kristālā lādes dārgo, daiļi rakstīto brokātu — es iešu pie kņaza Vladimira.

Solovejs Budimirovičs paņēma zelta kokli un devās uz kņaza pili.

Aiz viņa iet māmuļa ar kalponēm, aiz māmuļas nes dārgās dāvanas.

Atnāca Solovejs kņaza pagalmā, pie lieveņa atstāja savu karadraudzi, pats ar māmuļu iegāja istabā.

Kā krievu pieklājīgs paradums vēlē, Solovejs palocījās uz visām četrām debesu pusēm, bet kņazam ar kņazieni it īpaši, un visiem pasniedza dārgās dāvanas.

Kņazam iedeva trauku ar zeltu, kņazienei — dārgo brokātu, bet Zabavai Putjatišnai — dižās pērles. Kņaza kalpiem sadeva sidrabu, bet zvērādas — spēkavīriem un bajāru dēliem.

Kņazam Vladimiram dāvanas ļoti patika, bet vēl jo vairāk kņazienei Apraksijai.

Nolēma kņaziene par godu viesim sarīkot jautras dzīres.

Tajās dzīrēs cildināja Soloveju Budimiroviču un viņa māmuļu.

Saka kņazs Vladimirs Soloveju iztaujāt:

— Kas tu tāds, krietnais brašuli? Kādu ļaužu tu esi? Ko man tev dāvināt — vai pilsētas ar apkaimi, vai zelta naudiņu?

— Esmu tirgonis Solovejs Budimirovičs. Man nevajag pilsētu ar apkaimi, un zelta naudas man pašam ir gana. Esmu braucis pie tevis ne veikala lietās, bet gribu pabīāt kā viesis. Parādi, kņaz, man laipnību diženu — dod man teicamu vietu, kur es varētu uzcelt sev trejas pilis!

— Gribi, būvējies uz tirgus laukuma, kur sievas un vecenes karašas cep, kur mazie bērneļi veģus pārdod.

— Nē, kņaz, tirgus laukumā es nevēlos būvēties. Dod man vietu tuvīnāk tev! Jel atvēli būvēties Zaba-vas Putjatišnas dārzā, ķirsājā un lazdājā!

— Izvēlies vietu, kāda tev iepatīk, kaut vai dārzā pie Zabavas Putjatišnas.

— Paldies tev, Vladimir, Spožā Saulīte!

Atgriezās Solovejs pie saviem kuģiem, sasauca kopā

karadraudzi.

— Nu, brālīši, krāšņos kaftanus novilksim, strādnieku priekšautus uzliksim, safjana zābakus norausim un lūku vizītes uzausim! Ņemiet zāģus un cirvjus, dodieties Zabavas Putjatišnas dārzā! Es jums pats visu rādīšu. Un lazdājā uzcelsim trejas zelttorņu pilis, lai Kijevas pilsēta par visām pilsētām daiļāka būtu!

Sākās nu klaudzoņa, šķindoņa zaļajā Zabavas Putjatišnas dārzā, it kā tur meža dzeniši klauvētos…

Bet rīta gaismiņā trejas zelttorņu pilis jau gatavas. Un cik vēl daiļas ir tās! Jumols ar jumolu sakļaujas, lodziņš ar lodziņu saskaujas, vieni priekšnami režģaini, otri priekšnami stiklaini, bet trešie — no zelta vistīrākā.

Pamodās rīta agrumā Zabava Putjatišna, atvēra logu uz zaļo dārzu un pati savām acīm vairs netic: viņas mīļajā lazdājā uzceltas trejas pilis, tām zelta tornīši it kā ugunīs laistās.

Kņaze sasita plaukstas, sasauca kopā savas auklītes-māmītes un kalponītes.

— Paraugieties nu, auklītes, varbūt es guļu un sapnī tas viss man rādās: vakar vēl tukšs bija mans zaļais dārzs, bet šodien pilis tajā mirdz.

— Bet tu, mīļā Zabavuška, paej un paraugies, tava laimīte pati tev pagalmā ienākusi.

Naigi Zabava apģērbās. Ne mazgājās, ne pīnes sapina, basajās kājās zābakus uzvilkās, ar zīda lakatu apsējās un teciņiem uz dārzu aizsteidzās.

Skrien viņa pa celiņu caur ķirsāju projām uz laz-dāju. Aizskrēja līdz trejām pilīm un sāka iet lēnītēm.

Piegāja klāt pie priekšnama režģainā un sāka klausīties. Šajā pilī klaudz un žvadz, un skandinās, tur skaita Soloveja zeltu sakrāto, pa maisiem to ber un sakārto.

Pieskrēja klāt pie otras pils, pie priekšnama stiklainā, šajā pilī dzirdamas valodas klusas: te dzīvo Uļjana Vasiļjevna, Soloveja Budimiroviča mīļā māmuja.

Kņaze atgāja nost, kļuva domīga, koši pietvīka un klusiņām uz pirkstgaliem piegāja klāt trešajai pilij ar priekšnamu no zelta vistīrākā.

Stāv tur kņaze un ieklausās, bet laukā no pils līst dziesma burvīga, it kā lakstīgala dārzā pogātu. Bet aiz balss ir dzirdama stīgu sidraba skanoņa.

„Vai iet man iekšā? Pāri slieksnim kāpt?44

Un kņazei briesmīgi gribas tur pavērties.

„Kā būtu,44 viņa domā, „ja tikai ar vienu aci tur palūkotos?44

Viņa pavēra durvis, caur šķirbiņu pameta aci un apstulba: pie debesīm saule — un pilī ir saule, pie debesīm zvaigznes — un pilī ir zvaigznes, pie debesīm blāzma — un pilī ir blāzma. It viss debesu skaistums uz griestiem izrakstīts.

Bet uz krēsla, no visdārgākā zivju kaula darinātā, sēž Solovejs Budimirovičs, zelta koklīti stīgo.

Solovejs izdzirda durvju čīkstoņu, kājās piecēlās un devās pie durvīm.

Zabava Putjatišna vareni notrūkās, kājas sāka tai drebēt, sirds vai pamira, nule nule jau liksies gar zemi.

Solovejs Budimirovičs to noģida, nometa koklīti, satvēra kņazi un, ienesis istabā, apsēdināja to uz krēsla no ādas pinuma.

— Ko tu, kņaze, daiļaviņa, tā baiļojies? Ne jau pie lāča midzenī ienāci, bet pie laipna cilvēka. Sēdies, atpūties, pateic man vārdiņu mīlīgu!

Nomierinājās Zabava, sāka nu viņu izvaicāt:

— No kurienes tu braukdams ar kuģiem? Kādu ļaužu tu esi?

Uz visu tai Solovejs godbijīgi atbildes deva, bet kņaze piemirsa sentēvu paražas un piepeši sacīs:

— Vai tu precējies, Solovej Budimirovič, vai neprecējies dzīvo? Ja es tev tīkama, ņem sev par laulāto draudzeni!

Pavērās Solovejs Budimirovičs, pavīpsnāja, cirtas papurināja:

— Tu man, kņaze, visādi vēlama, tu man visādi tīkama, taču man nepatīk, ka tu pati sevi precini. Tev klusu un rātni būs pilī sēdēt, ar pērlītēm jo daiļus rakstiņus šūt un gaidīt, kad precinieki nāk. Bet tu pa svešām pilīm skraidaiē teciņiem, pati sevi precini.

Sāka nu kņaze gauži raudāt, aizmetās skriešus projām no pils, savā istabiņā ieskrēja, iekrita gultā, visa nu elsās trīc.

Bet Solovejs Budimirovičs ne "aiz ļauna tā teica, bet kā vecākais cilvēks jaunākam.

Viņš nu naski vien āvās, apģērbās greznāk un devās pie kņaza Vladimira.

— Esi sveicināts, kņaz, Spožā Saulīte, ļauj man vārdu bilst, savu lūgumu teikt!

— Lūgtum, runā, Solovejuška!

— Ir tev, kņaz, mīļotā krustmeita — vai tu nevari viņu par sievu man dot?

Kņazs Vladimirs bija ar mieru, tik pavaicāja kņazienei Apraksijai un Uļjanai Vasiļjevnai, tad preciniekus aizsūtīja pie Zabavas māmuļas.

Un atdeva Zabavu Putjatišnu par sievu krietnajam viesim Solovejam Budimirovičam.

Tad nu kņazs, Spožā Saulīte, pasauca pulkā no Kijevas meistarus prasmīgus un lika tiem kopā ar Soloveju Budimiroviču visa pilsētā celt zelttorņu pilis, baltmūra dievnamus, stiprus mūrus. Tapa Kijevas pilsēta daiļaka par agrāko, krāšņāka par vecajo.

Tas slava skanēja pāri mīļajai Krievzemei. Sasniedza arī aizjūras zemes: nav labākas pilsētas par Kijevu.

/

Sadko zemūdens valstībā

.

zīvoja reiz Lielajā Novgorodā jaunais Sadko. Bagata un slavā dižena ir pilsēta Novgo-roda. Nami tur no akmens, tirgi preču pārpilni, laukumi plaši un dievnami augsti, pāri Volchovas upei tur tilti uzcelti, pie piestātnēm kuģi stāv kā gulbīši atakās…

Vienīgi jaunajam Sadko nav ne namu, ne veikalu, precēm pārpilnu, ne kuģu ar baltajām burām. Viņam tik vien tās bagātības kā kokle skanīgā. Tā pirksti kā gulbīši balti pār zeltstīgām nolaižas un balss kā strautiņš plūst. Staigā Sadko pa mājām, pa jautrajām dzīrēm, savu kokli spēlēdams, dziesmas dziedādams, viesiem laiku kavēdams.

Krievzemē dzīres bez dziesmas nenotiek, bet labāka koklētāja visā Novgorodā nav.

Tā nu reiz spēlēja Sadko bagātās dzīrēs.

Viesi saēdās, sadzērās, sāka dižoties: kurš ar naudu, kurš ar precēm, kurš ar klētīm pilnajām.

Sadko sadrūva, viņš pārrāva stīgu, trieca ar dūri pret galdu un saka:

— Ek jūs viesi bagātie, ko jūs kā tupēkšņi Novgorodā tupat! Būtu man, Sadko, bijusi jūsu bagātība, es nu gan mājās tad nesēdētu, taukus neaudzētu, bet sapostu kuģus un brauktu ar precēm pa jūrām plašajām, uz zemēm svešajām!

Saskaitās viesi, sasirdījās, padzina Sadko no dzīrēm un cepuri tam aizmeta pakaļ.

Tā nu diena jau galā — Sadko neviens uz dzīrēm vairs nesauc, nevēlas bagātie viesi klausīties viņa dziesmas.

Arī otra diena jau galā.

Nu izsalcis staigā Sadko pa Novgorodu, svešos logos lūkojas. Visur ļaudis tur pie galdiem sēž, pīrāgu pēc pīrāga tver, medutiņu dzer, bet viņam, Sadko, pat gabala maizes nav.

Ļoti saskuma Sadko, paņēma savu koklīti un devās uz līmeņa krastu, apsēdās pie klusās atakas un sāka skumīgu dziesmiņu dziedāt.

Ezers bija rāms kā spogulis, bet, tiklīdz Sadko iesāka spēlēt, — tur sacēlās viļņi, balti putodami. Gauži notrūkās Sadko un devās prom.

Otrā dienā pret vakaru rūgti bija Sadko salkušam uz svešām dzīrēm lūkoties, un atkal viņš devas uz kluso ataku. Sāka viņš dziesmas skandināt.

Pēkšņi ezers sāka viļņoties, banga pār bangu vel-ties, ūdens ar smiltīm dnjķoties, — iznāca no ezera Ūdens valdnieks — jūras baigs no dzelmēm dziļajām.

Sadko satrūkās, bet Ūdens valdnieks tam saka:

— Ai Sadko, koklētāj, pajautrināji tu mani ar dziesmiņu, nu arī es gribu tevi apbalvot: dodies atpakaļ uz Novgorodu un ar tirgoņiem noslēdz lielas derības. Saki viņiem, ka līmeņa ezerā ir brīnumzivs ar spurām zeltainām. Viņi ķīlā liks savus veikalus ar dārgajām mantām, bet tu nu nebīsties — liec ķīlā savu drosmo galvu! Tiklīdz līmeņa ezerā tīklu iemetīs, es tajā brī-numzivi ar zelta spurām iedzīšu.

Sadko kļuva priecīgs, patencināja Ūdens valdnieku un devās uz Novgorodu. Nostājās viņš Novgorodā uz laukuma, skaļa balsī iekliedzās:

— Pārāk daudz jūs dzīrēs mielojaties, pārāk daudz jūs dzērienus sadzeraties, visādu mantību lielīgi slavējat, bet to nezināt, kāds brīnums ir līmeņa ezerā! Peld pa ezeru zivs ar zelta spuriņām!

Saskrēja tirgoņu ļaudis, sāka strīdēties:

— Ko tu, koklētāj, muļķības sarunā, pasakas sadomā! Tādas zivs nav pasaulē bijis, tādas arī līmenī nav!

Bet Sadko šos ērcina:

— Nu, tad slēdziet ar mani derības lielās: ķīlā likšu jums savējo galvu, bet jūs man veikalus savus ar audumiem dažādiem, ar katuniem, brokatiem, vadmalām!

Trīs tirgoņi ar viņu derības noslēdza.

Viņi paņēma zīda tīklu un barā devās uz līmeņa ezeru. Iemeta tīklu — salīgojās ezers… Izvilka tīklu — un, raugi, tajā zivtiņa ar zeltītām spuriņām!

Tirgoņi atdeva Sadko deviņus veikalus ar audumiem dažādiem — ar katuniem, brokatiem, vadmalām.

Sāka Sadko tirgoties, un pati laimīte blakus tam stāvēja: jo diena, jo Sadko bagātāks kļūst. Uzcēla sev

baltmūra mirdzošus namus, piepildīja lādes ar drēbēm košajām, dārgakmeņiem lāsainiem. Sāka viņš dzīres sarīkot, koklētājus aicināt.

Nu Sadko kļuva lielmanīgs, pār mēru uzpūtīgs. Pa pilsētu viņš staigā, it nevienam labdienas nesaka.

Reiz viņš uzlūdza pie sevis uz dižām dzīrēm tirgoņu ļaudis, bajārus un svešzemju viesus bagātus.

Sāka Sadko ar savu bagātību lielīties:

— Man ir naudas bez skaita, varu izpirkt Novgorodu visu, visas Novgorodas preces, jums vairs nebūs ko tirgot.

Tirgoņi viņu pieķēra pie vārda, noslēdza ar viņu derības, lai nopērk visas Novgorodas preces. Bet ķīlā lika četrdesmit tūkstošus!

Lūk, agri jo agri no rīta Sadko piecēlās, pamodināja visus savus kalpus un sulaiņus, izsniedza viņiem zelta naudu bez skaita un sūtīja uzpirkt Novgorodas preces.

Pats Sadko pret vakaru devās uz Novgorodu pavērties, un viņš redz — visi tirgi ir tukši, visi veikali tukši, kuģu piestātnēs viss kā izslaucīts, pat podniekiem lauskas vien mētājas. Vairs neatrast Novgorodā ne aukliņas, ne diega galiņa. Vairs neatrast Novgorodā preces ne par zeltu, ne par sudrabu.

Sadko kļuva itin lepns, nopriecājās, domāja, ka derības vinnējis.

Bet otrā dienā aizgāja uz tirgoņu sētu, raugās — tirgotavas pilnum pilnas ar audumiem dažādiem, tirgošanās rit jo raiti, piestātnēs nav mucām skaita, no ķīpām steķi vai lūst. Pat podnieki jaunus podus sanesuši.

Nu Sadko kļuva domīgs, atģidās:

„Kā redzams, man nepārspēt Lielo Novgorodu, vienam man tautu neuzveikt. Es izpirkšu Novgorodas preces, pienāks Maskavas preces. Cilvēki rokas netur vis klēpī, bet strādā. Pa nakti jaunus audumus auž, no krāsnīm jaunus cepumus rauš. Jāatdod man ķīla — četrdesmit tūkstoši/4

Kopš tā laika Sadko vairs strīdu ar Novgorodu nesāka. Viņš atdeva savu naudiņu, vajag nu atkal tam mantību krāt.

Tad nu Sadko uzbūvēja trīsdesmit kuģu, trīsdesmit kuģu, daiļi rotātu. Tiem sāni kā zvēram niknajam, priekšgals kā ērglim žiglajam, acu vietā pa rubinām, un visi, peldot pa upi, cēli slīd.

Viņš piekrāva kuģus pilnus ar precēm un devās projām uz aizjūras zemēm.

Trīsdesmit kuģi kā zostiņas peld, bet viens, lūk, kuģis kā vanadziņš skrien, — tas paša Sadko kuģis. Piepeši sacēlās neganta vētra, sāka plosīties, ārdīties zilzila jūra, bangas pret kuģiem triec, vēja brāzieni buras žmiedz, mastus it kā zariņus liec.

Tad sanāca kuģinieki uz Sadko kuģa:

— Ko nu darīt mums, Sadko, kā glābties no posta?

Sadko tiem atsaka:

— Mani draugi, kuģinieki, Ūdens valdnieks, kā redzams, skaišas uz mums. Mēs divpadsmit gadu pa jūrām braukājam, bet tam devuši neesam ne meslus, ne nodevas. Neesam sūtījuši mēs Ūdens valdniekam ne maizi, ne sāli, ne sidrabu. Ņemiet mucu ar tīrāko sidrabu, sviediet to jūrā, — var būt, ka Ūdens valdnieks mūs pažēlo.

Un tie paņēma mucu ar sidrabu, iesvieda jūrā — vēl niknāk sāk negaiss plosīties.

— Kā redzams, Ūdens valdniekam par maz ir šo nodevu, — tā Sadko saka. — Ņemiet mucu ar skanīgo zeltu un ielaidiet zilajā jūrā!

Iesvieda jura mucu ar zeltu — vel niknāk vētra kuģus triec.

Sadko kļuva domīgs, noskuma.

— Redzams, nav vajadzīgs Ūdens valdniekam ne sidrabs, ne zelts, viņam cilvēka dzīvības vajag. Metīsim jūrā lozi, — kam loze dziļumos grims, tam zilajā jūrā jālec.

Sagrieza kuģinieki oša sprunguļus, iesvieda sprunguļus niknajos viļņos: visi sprunguļi pa virsu peld, viens tikai sprungulis dzijumos grimst — tas paša Sadko sprungulis.

Sadko noskuma.

— Tās lozes, brālīši, nevaid īstas, metiet jūs jūrā tērauda lozes vai dzelzs!

Iemeta kuģinieki tērauda lozes, bet Sadko iemeta oša lozi. Visas tērauda lozes pa virsu peld it kā zosis pa atakām, bet Sadko loze kā akmens dibenā grimst.

Bet jūrā lēkt Sadko negribas, viņš mānās cik spēdams, visādi izlokās.

— Vēlreiz, draugi, metīsim lozes! Metīsim kļavkoka lozes; kam loze pa virsu peldēs, tam jādodas jūrā, lai citus izpirktu.

Iemeta kļavas rundziņas, bet Sadko iemeta lozi no zilganā aizjūras tērauda, svarā veselus desmit pudus,

Visas kļavkoka rundziņas dibenā grimst, bet Sadko loze, kas svarā veselus desmit pudus sver, kā gulbis pa virsu peld.

Un tad sacīja Sadko, tirgonis bagātais:

— Tad nu man bēda jo rūgta ir klāt, jāiet man pašam pie Ūdens valdnieka.

Sāk nu Sadko atvadas no plašās pasaules. Viņš atvadās no karadraudzes drosmīgās, no zilām debesīm, no sārtās saulītes, un lūdz viņš sveikas nodot savai sievai, bērniem mazajiem, māmuļai mīļajai.

Tad kuģinieki jūrā ielaida gludenu ozola dēli. Neņem Sadko līdzi ne kviešu maizīti, ne vīnu saldeno, tik paņem kokli skanīgo.

— Man bez dziesmas dzīve nav dzīve, tāpat ari, nāvē ejot, man dziesmu vajag!

Sadko nogūlās uz ozola dēļa. Rūgti raud visi kuģinieki.

Tad nu Sadko aizskāra zeliskamgās stigas, — aprima viļņi, un apklusa vējš. Aizpeldēja kuģi uz Novgorodas pusi, bet Sadko jūra aiznesa zilā plašumā.

Peld nu Sadko uz ozola dēļa, stigas trinkšķina, bet aiz bailēm acis blisina. Tad aizmiga Sadko dziļā jo dziļā miegā.

Ilgu vai neilgu laiciņu gulēja, bet pamodies, izberzis acis, viņš redz: nokļuvis pašā dzelmes dziļumā, jūras ūdeņi virs viņa mirguļo, saulīti cauri viļņiem viņš tikko var samanīt. Viņa priekšā vīd baltmūra pilis, daiļi šīs pilis ir rotātas.

Sadko iegāja pili un redz — istabā sēž pats Ūdens valdnieks ar Ūdens valdnieci.

Apkārt tronim stāv zivis, šausmoņi, vēži-baismoņi. Šeit ir gan sams milzu ūsām, gan vēdzele — biezlūpe, gan sevrjuga, gan store, gan ari lasis baltais. Visiem acis izvalbītas, visi veras uz Sadko vien, bet Sadko stāv tik tikko vairs dzīvs.

Ūdens valdnieks viņam uzkliedza:

— Sen jau tu, Sadko, pa jūrām braukā, taču nodevas man neesi maksājis. Labi, ka nu pats še ciemojies. Gribu tavās dziesmās klausīties, tu man spēlē, Sadko, no agra rīta līdz vēlam vakaram!

Tad nu Sadko tvēra savu kokli skanīgo, uzgrieza tai sprūdiņus, ar pirkstiem skāra stigas zeltainās. Jauki Sadko spēlēja. Valdnieks kļuva itin jautrs, saka viņš uz troņa dziesmai līdzi lēkāt. Kā Sadko skandāk trinkšķina, — valdnieks kajas pietrūkstas un nu tik diet pa baltmūra pili. Kājas viņš dipina, plaukstas sit, kažoku plivina, — grīstes vien jūk plašajā istabā. Zivis, vēži, jūras šausmoņi bailēs projām aizmetas, grīda ta vien čīkst zem kājām, pilij torņgali līgot līgojas.

Tad nu Sadko kāds pie labā pleca pieskārās. Sadko pavēras — viņam aiz muguras stāv pati Ūdens valdniece.

— Gana tev, Sadko, spēlēt; pārrauj pušu kokles stīgas zeltainās, salauz visus sprūdiņus! Tev gan liekas, ka valdnieks še pa pili dej, bet viņš lec pa klintīm kraujām, pa krastiem augstiem, pa plaši plašiem sēkļiem. No viņa dejošanas jūra bangojas, straujās upes krastiem pāri plūst, viļņi šalcot augstu saceļas. Jūrā kuģi iet bojā, krievu ļaudis upēs slīkst, kuģinieki ar dārgām precēm grimst!

Tad Sadko sarāva kokles stīgas zeltainās, sprūdus salauza, beidza Ūdens valdnieks diet un lēkāt. Zilā jūra nostāja, straujās upes norima, krievu ļaudis vairs bojā negāja,

Ūdens valdnieks saka Sadko:

— Darīji jautru man prātu, tu brašais dziedoni! Ir jau gan Krievzemē krietni dziesminieki, bet tada kā tu nav visā plašajā pasaulē. Nezinu, ka tev atlīdzināt, kā tev pateikties. Ja gribi, došu par sievu tev skaistuli.

— Ūdens valdniek, zilajā jūrā tev vara pār mani.

Bet Cdens valdniece čukst viņam pie auss:

— Ūdens valdnieks tev trīssimt skaistuļu parādīs, tu nevienu neizvēlies, it nevienā nepaveries, bet, kad pēdējā nāks garām, meitenīte Melnainīte, to tad arī

lūdz sev par sievu. Tikai pielūko, — tu nedrīksti tai mutes dot; ja to iegaumēsi — tu nokļūsi mīļajā Krievzemē.

Tad Ūdens valdnieks sasita plaukstas, garām gar Sadko sāka iet skaistules. Cita par citu skaistāka, cita par citu labāka. Taču Sadko ne acis uz tām nepamet, it nevienu nevēlas. Visām nopakaļis nāk meitenīte Melnainīte, sejā viņa par citām neskaistāka, necilāk uzposta, rotāta.

— Palūk, šī, Ūdens valdniek, man mīla, — Sadko saka, — to par līgavu es vēlos ņemt.

Neliedza to viņam Ūdens valdnieks. Atdeva Melnai-nīti viņam par sievu, visā zemūdens valstī lepnas dzīres rīkoja. Sadko neaizmirsa stingri pieteikto — neapskāva, neskūpstīja savu sievu, paklusām aizgāja no dzīrēm lepnajām, nolikās uz soliņa un iemiga dziļā jo dziļā miegā.

No rīta Sadko pamodās un ieraudzīja saulīti sārto, ieraudzīja zaļzaļo zālīti — skaisto un plašo pasauli. Pats viņš guļ kraujā krastā pie Melnainās upītes, tepat netālu no Novgorodas.

Sadko piecēlās, devās uz līmeni. Bet pa līmeni trīsdesmit kuģu peld, uz trīsdesmitā kuģa melnas ir buras. Bet pie piestātnes stāv Sadko sieva, rūgti raud, šādi sacīdama:

— Nepārnāks Sadko pie manis no zilās jūriņas!

Tiklīdz karadraudze drosmīgā ieraudzīja, ka uz

kraujā krasta stāv Sadko, tā izbrīnījās, izbijās.

— Mēs Sadko apraudājām zilajā jūrā, bet Sadko mūs sagaida Novgorodā!

Ļoti priecājās jaunā sieva, satver Sadko aiz rokām baltajām, mutes dodama, apskaudama, sacīdama:

— Mans mīļais, mans visu stiprais atbalsts, tu vairs

nebrauc pa zilzilo jūru, nejauj vairs skumt manai sirdij trauksmīgai, paliec mājās pie manis un bērniņiem! Pietiek mums mantas un zelta, pietiek pa jūrām tev klīst, savu likteni nīst!

Sadko paklausīja sievu un vairs nedevās tālajā jūrā. Līdz pašai nāves stundai viņš klusi un rimti Novgorodā dzīvoja.

1

Kā Mihailo Kazarinovs no tatāru gūsta jaunavu izglāba

.

o tālās, no augstās ligzdas izlidoja jauns vanags spēkus pārbaudīt, spārnus izlocīt.

No tālās Gaļičas pilsētas, no dzimtās mājas izjāja jaunais Michailo 'slavu gūt, Kijevas kņazam pakalpot.

Tēvs ar māti viņu gādīgi ceļam saposa,— ne sliktāks par citiem būs brašulis Kijevā. Bruņas tam mugurā tīra sidraba, bruņu krekls mirdzoša zelta, bruņu cepurei vērtība treji tūkstoši…

Lāsainais pīķis tā kā svece gail, asais zobens kā saule kaist. Plecā tam stops treju tūkstošu vērtībā. Talab stopam ir cena treji tūkstoši, ka svēdras tam

tērauda, ragi no vara, bet stiegras no Šemachanas zīda.

Zirgs Michailam kā negantais zvērs, par naudu to pasaulē neiegūt. Kālab par naudu to pasaulē neiegūt? Talab, ka brišus tas pār upēm neiet: no krasta uz krastu lec pāri.

Jāj Michailo pa stepi un dziesmas dzied, — līksmi ir viņam zirgā jāt, krievu gaisu elpot turklāt, līksmi uz Kijevu jāt! Krievu zemei kalpos Michailo ar visu sirdi un dvēseli!

Lūk, Michailo atjāja Kijevā, iejāja kņaza pagalmā, nokāpa no zirga, iegāja istabā. Paklanījās uz visām četrām debesu pusēm, bet kņazam ar kņazieni it īpaši.

Kņazs Vladimirs viņam vaicā:

— No kurienes tu atjājis, kā tevi, brašuli, saukt, kā godāt?

— Es atjāju no Gaļičas, mani sauc par Michailo Kazarinovu, gribu tev, kņaz, kalpot ar visu sirdi un dvēseli, mīļo Krievzemi no ienaidniekiem sargāt.

Tai laikā kņazam Vladimiram nebija ne galdu klājēju, ne kausos lējēju, pats viņš piecēlās no galda, saldo medu kausā ielēja, Michailam pasniedza.

— Nu ko, spēkavīr, kalpo un sāc ar mazākiem darbiem: aizjāj uz zilzilo jūru, sašauj man mielastam zosis, gulbjus un paipalas! Kņazienīti iepriecē — atved tai pelēkās pilītes!

Divreiz Michailam nav jāteic — viņš izgāja ārā, uzkāpa zirgā un jāja projām uz zilzilo jūru.

Viņam uzsmaidīja laime: jūras krastā salidoja putnu visvisādu atliku likām. Sašāvās viņš zosis, gulbjus, pelēkās pīlītes, apkrāva zirgu ar bagāto guvumu un aizjāja atpakaļ uz Kijevu.

Jāj viņš pa stepi, dziesmiņas dzied, aizjāja līdz

augstam ozolam, bet tajā ozolā krauklis ķērc, Michai-lam dziedāt liedz.

Michailo saskaitās, pavērās ozolā un tikko no zirga nenovēlās: ozolā apsēdies melns krauklis, melnās spalvas bužina, bet knābis un kājas krauklim no vara, acis kā liesmas kvēl.

— Lai cik nu es pa Krievzemes plašajām ārēm esmu jādelējis, taču tādu brīnumu vēl neesmu redzējis!

Michailo satvēra stopu, savilka stiegru, bet krauklis cilvēka balsi tam teic:

— Nešauj tu mani, Michailo Kazarinov, manu gaļu tu neēdīsi, manas asinis tu nebaudīsi, ar manu nāvi slavu sev neiegūsi! Es tev neesmu spēkavīra cienīgs ieguvums. Labāk aizjāj uz kalnu augstīnu, paveries stepē, vai tur neatradīsi sev guvumu pa spēkam, vai tur neiegūsi sev spēkavīra slavu.

Michailo paklausīja krauklim, nolaida stopu, uzšāva zirgam.

Un viņš uzjāja augstā paugurā, pavērās uz rietumiem— tur viss it kluss, pie robežām redzamas spēkavīru apsardzes, tur spēkavīri vērīgi sardzē stāv. Pavērās uz ziemeļiem — tur viss itin labi: vīd Kijevas pilsēta, torņos zelta jumoli gail… Pavērās uz austru-miem — nekas nav saskatāms, tik stepe un stepe bez gala…

Pavērās uz dienvidiem — sirds vai sastinga: guļ krievu apsardze nokauta, uz krievu zemes stāv trejas tataru teltis.

Nu lēkšiem devās Michailo uz šim teltīm, piejāja tuvāk, paslēpās aiz teltīm un klausās.

Uz sola, kas taisīts no visdārgākā zivju kaula, sēž treji paveci tatari. Viņu priekšā stāv krievu jaunava. Drēbes viņai ir saplēstas, matpines atpītas, galva zemu jo zemu nodurta, rokas sasietas. Jaunava raud, gaužas un sūrojas:

— Ai mana nabaga galviņa! Bēdu bēda mana sūrā, mana brūnā matpme! Vakar tevi māmuļa sukāja, bet šodien ļauni naidnieki plūkā… Vakar gredzentiņi bija man pirkstos, šodien ap rokām kaņepju valgi! Vakar es biju brīva kā balta dūjiņa, bet šodien es tataru gūstekne! Kur jūs, mani brālīši mīļotie, kas mani izglābs no nebrīves?!

Viņu mierina pavecs tatars, ņirgājas:

— Kālab rūgti raudi, kam asaras lej? Ne jau nāvē, bet uz tirgu es tevi vedīšu. Par nieka naudu es tevi nepārdošu, savam dēlam mīļotajam uzdāvāšu, zeltā vien varēsi dzīvot, zīdos vien varēsi staigāt!

— Pie naidniekiem man nevajag ne zīda, ne zelta, labāk pa dzimto zemi man basām kājām staigāt!

Sāka tatari par jaunaviņu zoboties, sāka aiz mat-pīnēm raustīt to. Nu sirds vairs spēkavīram nenocietās: uzšāva Michailo savam zirgam, tā kā vanags kraukļiem uzklupa. Vienu tataru ar pīķi nodūra, otru ar zirgu sabradāja, trešo satrieca pret valgo zemīti!

Tad viņš nolēca no zirga, jaunavu pacēla klēpī, ienesa teltī, valgus no rokām norāva, gaišbrūnos matus no sejas pašķīra — un tikko nenovēlās no kājām: viņa priekšā stāv paša māsa Marfa Petroviena!

— Kā tad tu, mīļā māsa, nokļuvi pie trijiem tatāriem, trijiem siroņiem?! Kur tad bija tēvs ar māmuļu, vecākie brāļi, kalpi-karavīri?

Viņam atbild Marfa Petrovicna, gaužas asaras birdinot:

— Vakar es viena gāju zaļajā dārzā pastaigāt, pēkšņi uzbruka treji tatari, mani ciet viņi sagrāba, pat ij pakliegt nepaguvu.

Zemu paklanījās Michailo Kazarinovs augstajam ozolam.

— Paldies, paldies tev, melno kraukli! Tevi es nenošāvu, un tu man palīdzēji!

Teltis Michailo savaca trejas somas, pilnas ar skanošu zeltu un dižām pērlēm, paņēma līdzi soliņu no dārgā zivs kaula, ietina māsu sārtā brokātā, uzcēla viņu krietnajā zirgā, divus tataru zirgus paņēma pavadā un jāja uz Kijevu pie kņaza Vladimira.

Atjāja kņaza pagalmā, piesēja četrus zirgus, priekšnama nometa zeltu, pats ar māsu iegāja istabā.

— Esi sveicināts, kņaz Vladimir, Spožā Saulīte, ko tu man liki, visu es paveicu, — tavam mielastam medījumu sašāvu. Turklāt vēl trijus naidniekus-siroņus nositu, turklāt vēl atvedu trijus krietnus zirgus un turklāt vēl atvedu trijās somas ar zeltu, bet kņazienei atvedu pelēko pīlīti — savu miesīgo māsu Marfu Petrovičnu!

Paklanījās viņa priekšā kņazs.

— Nu tad paldies tev, Michailuška, dziļi b'ecos tavā priekšā par medījumu, par zirgiem, par zeltu, līdz zemei noliecos par jaunavu, par to, ka tu naidniekiem neļauj pāri darīt krievu tautai, ka bargi atmaksā par jaunavu asarām!

.

Vecais Daņilo un jaunais Michailo

.

ādu citu reizi atnāca pie kņaza Vladimira sirmais spēkavīrs Daņilo Ignatjevies. Viņš paklanījās kņaza priekšā un saka:

— Kņaz Vladimir, Spoža Saulīte, uzticīgi esmu tev nokalpojis piecdesmit gadu. Piecdesmit caru esmu nositis, bet naidnieku-karavīru daudzumu nesaskaitāmu, sargājis esmu mūsu zemīti, māmuļu. Bet tagadiņ man deviņdesmit gadu un manas vecās kājas man neklausa. Atlaid mani uz klosteri klostera kambari rimti dzīvot, bijušo pieminēt… Bet kņazs Vladimirs sāka vaimanāt:

— Ai, es nevaru, nevaru tevi atlaist, Daņiluška! Nebūs neviena, kas Kijevu sarga, kas mani ar kņazieni, tirgoņu ļaudis no posta glābj.

— Ir vēl bez manis tev spēkavīri, diženais kņaz, turklāt es tev atstāšu savu dēlu Michailušku. Viņš gan, tas tiesa, vēl jauniņš, taču karot es viņu mācīju pats.

* Ko tur lai dara?

Atlaida kņazs Daņilu Ignatjeviču uz klosteri.

Līdzko Daņilo uz klosteri aizgāja, pār visu zemi valodās pārskrēja, ka krievu spēkavīri klosteros stājoties. Saliksininājās pagānu cari, — šie nu domā Kijevu ar plikām rokām paņemt. Savāca daudzu tūkstošu karaspēku, aplenca Kijevu no visām pusēm.

Kņazs Vladimirs uzkāpa sardzes tornītī, pavērās uz klajumu, nokāra galvu, — apkārt Kijevai stāv karaspēki milzīgi, bet nevaid neviena, kam Kijevu pasargāt: Dobriņa ar Iļju devušies projām uz tālajām robežu apsardzes vietām, Aļoša uz Cargradu aizjājis, bet vecais Daņila klosteri sēž.

Stāv kņazs Vladimirs aiz bēdām sagumis, grīļojas.

Te, raugi, tornī uzkāpa Michailo Daņilovičs.

— Neskumsti, kņaz Vladimir, iešu ar naidniekiem kauties, pakutināšu tiem ribiņas, pataustīšu tiem galviņas, neatdošu Kijevas pilsētu.

— Ko nu, ko nu, Michailuška, tev taču tik trīspadsmit gadu, tāpat vēl esi maziņš augumā, prātiņš vēl pasīks plaukumā, kāds tad no tevis spēkavīrs!

Aizvainojās Michailuška, nokāpa no torņa un aizcirta durvis — te nu durvis sadrupa drumstalās, sardzes tornītis salīgojās, kņazs tik tikko kājās noturējās.

Bet Michailuška, nevienam neprasot, apsegloja zirgu un izjāja laukā no pilsētas.

Aizjāja Michailo uz klosteri, piegāja pie zemzemes kambara, pieklauvēja pie tēva durvīm.

— Esi sveicināts, manu tētiņ, jāju es šurp uz klajo lauku kauties ar naidnieku par Krievzemi dārgo. Ko man vēlēsi darīt, kā rīkoties?

Atbild viņam Daņilo no zemzemes kambara:

— Kas tad nu, dēliņ, tev padomā, jebšu par tevi vairs vecāku spēkavīru Krievzemē nava? Tev taču pilni nav trīspadsmit gadiņi. Augumā arī tu mazs un spēciņš nav liels.

— Ak tētiņ manu, nav neviena, kam Kijevu aizstāvēt: Dobriņa ar liju devušies projām uz tālajām robežu apsardzes vietām, Aļoša uz Cargradu aizjājis, esmu viens pats es kņazam Vladimiram. Turklāt arī tu, kad lūdzies uz klosteri laižams, savā vietā atstāji mani.

— Taisnība tava, — Daņilo saka, — ja nava neviena, tad tev ir jāiet… Kad tu jāsi, Michailo, uz klajo lauku, uzjāj paugurā nolaidenā un skaļā balsī iesaucies: ,,Ei Dūkainit!“ Atskries pie tevis zirgs Dūkainītis-Pinkainītis. Tu viņu apseglo, vārdiņu bilzdams: „Uzticīgi tu, Dū-kainīt, kalpoji tētiņam manam, tagad nu kalpo man, Michailuškam.“ Pēc tam tu nomērī aiz zirga piecas asis un tad paroc zemīti mīksto, — tur tu atradīsi manus varenos ieročus. Taču pielūko, Michailuška, vienmēr Dūkainitim klausi!

To pateicis, Daņilo Ignatjevičs aizslēdza zemzemes kambara durvis. Tur viņš mierā, svētlaimē mīt, cilvēku bēdas tur nesaklausīt.

Bet Michailuška aizjāja uz pauguru, izsauca Dūkainīti-Pinkainīti, izraka varenos ieročus, saģērbās, saposās, kļuva spēkavīrs varens. Līdzko viņš grasas zirgam mugurā tikt, kāpsli kāju likt, Dūkainītis-Pinkainītis cilvēka balsī tam saka:

— Dēliņ Michailuška, redzu es, kas tev padomā, — gribi kā vētra iebrāzties naidnieka karapulku vidiņā!

Bet to tev darīt gan nevajag — klusu pielavīsimies klāt gar maliņu un sāksim no malas naidniekus kaut.

Taču Michailo Dūkainīti neklausa, ar pletni pa ribām tam uzšauj:

— Kur brašulis vada, turp zirgam būs skriet, bet spēkavīru mācīt neklājas!

Un tad nu kā uzlēca seglos, kā uzkliedza, uzšāva Dūkainim — un metās taisni naidnieka karapulku vidū. Pats ar pīķi dur, ar vāli slāj, ar pletni zeldina.

Salīgojās naidnieku karapulki, abpus pašķīrās, bet pēc atkal kopā sakļāvās un notvēra Michailušku. Viņam roku vairs nepamāt, piķi nepacelt, tik cieši viņu žmieguši nešķīstie. Vietiņas nav, kur Dūkainītim ieskrieties, nespēj Dūkainis kāju iespert. Iestiga spēkavīrs kā muša medū.

Metās viņam virsū tatareļi, sirotāji, norāva no zirga, nogāza gar zemi…

Michailuška sāka lūgties:

— Krievzeme, māmuļa, neļauj bez slavas man bojā aiziet, mūžam tev kalpošu ar visu sirdi un dvēseli!

Un no krievu zemes tas spēkus trīskāršus aizguva.

Viņš pielēca kājās, satvēra vāli, sāka to vēcināt. Uz priekšu vēzējas—it kā iela pašķiras, atpakaļ vēzējas-šķērsieliņa rodas. Dūkainītis naidniekus ar kājām sper, ar zobiem kož. Taču viņi ir tikai divi cīkstoņi, bet naidnieku — tūkstošiem!

Tajā laikā, tajā brīdī Daņilo Ignatjevičs savā zem-zemes kambarī sēdēja un pēkšņi izdzirda, ka krievu zemīte iedrebējās, iestenējās…

Pietrūkās kājās Daņilo Ignatjevičs, spalgā balsī iekliedzās:

— Ak jūs naidnieki nešķīstie! Nositāt manu Michailušku, domājāt, ka Kijevai aizstāvju nav!

Un viņš izcēla durvis no virām, sagrāba savu kruķi, metās projām uz klajo lauku pretī naidnieku karapulkiem. Viņš ar kruķi kā ar spriguli plāj, naidniekiem pa galvu klāj, pats balsī skanīgā kliedz:

— Domājat, ka Kijevai aizstāvju nav!

Ieraudzīja naidnieki dižo sirmgalvi Daņilu un no-trūkās: melnais apmetnis lidinās, sirmā bārda plivinās, acis zibeņus met, kruķis kā vāle sit…

Izlauzās Daņilo līdz caram Diž-Ulanam, ar kruķi tam notrieca drošuļa galvu. Pats par galvu viņš brīnās: ausis platas kā dadža lapas, acis lielas — kā alus kausi, deguns varens — kā karavāle.

Ieraudzīja naidnieki tādu postu — metās tik projām, atkāpās arī no Michailuškas.

Daņilo Ignatjevičs ieraudzīja mīļoto dēliņu, kļuva itin priecīgs:

— Turies, nu, dēliņ, es viņiem vēlreiz sadošu!

Bet kur nu vairs sadot — naidnieki bēg no Krievzemes projām!

Pieskrēja Daņilo pie Michailuškas, apskāva mīļoto dēlu, apskāva Dūkainīti-Pinkainīti.

Zemu Michailo nolieca galvu vecā tēva priekšā.

— Paldies tev, tētiņ manu!

Un dēls kopā ar tēvu devās uz Kijevu.

Michailo aizveda kņazam Vladimiram cara Ulana galvu, bet Daņilo Ignatjevičs lēnām aizgāja uz savu zemzemes kambari.

Viss atkal norimās ap Kijevu.

.

Par kņazu Romanu un diviem karaļdēliem

.

ādā svešinieku zemē, pie Uļenovas, reiz dzīvoja divi brāļi, divi karaļdēli, karaļa divi radinieki.

Viņiem iekārojās paklaiņāt pa Krievzemi, ciemus un pilsētas pasvilinat, mātes pamudināt, bērnus par bāreņiem vērst.

Viņi devās pie karaļa, sava tēvoča.

— Tēvocīt mīļais, karali Čimbala, dod mums četrdesmit tūkstošu kareivju, dod zeltu un zirgus, mēs dosimies laupīt krievu zemi, tev laupījumu atvedīsim.

— Nē, mani radnieciņi, karaļdēliņi, es jums nedošu ne karaspēku, ne zirgus, ne zeltu. Es neieteicu jums jāt uz Krievzemi pie kņaza Romānā Dimitrijeviča. Daudz jau gadu es pasaulē dzīvoju, daudz jau reižu es redzējis esmu, kā ļaudis uz Krievzemi dodas, taču ne reizes redzējis neesmu, kā tie atpakaļ pārnāk. Bet, ja nu jūs nemazam nociesties nevarat, jājiet uz Levoņu zemi — tur bruņinieki guļamkambaros guļ, tur zirgi stadulās stāv, ieroči pagrabos rūs. Viņiem palīgus lūdziet un ejiet Krievzemi iekarot!

Un karaļdēli tā arī izdarīja. No Levoņu zemes viņi dabūja gan karavīrus, gan zirgus, gan zeltu. Savāca karaspēku lielu jo lielu un devās Krievzemi iekarot. Viņi piejāja pie pirmā ciema—pie Spaskas, visu ciemu ar uguni nosvilināja, visus zemDiekus apkāva, bērnus liesmās iesvieda, sievietes gūstā saņēma. Iebruka otrā ciemā—Slavskā, nopostīja, nosvilināja, ļaudis apkāva… Nonāca līdz lielajam Pereslavskas ciemam, ciemu izlaupīja, nosvilināja, ļaudis apkāva un kņazieni Nastasju Dimitrijevnu ar mazo dēlu, divi mēneši vecu, gūstā saņēma.

Nopriecājās karajdēli-bruņinieki par vieglām uzvarām, izklāja teltis, sāka līksmoties, dzīrot, krievu ļaudis zaimot…

— Krievu ļaudis mēs pārvērtīsim par lopiem, vēršu vietā tos spiļarklos jūgsim…

Bet kņazs Romans Dimitrijevičs tolaik izjājis bija, tālā apvidū medija. Viņš guļ baltā telti, neko par postu nenojauš.

Pēkšņi uz telts nolaižas putniņš un sāk čivināt:

— Celies, mosties, kņaz Roman Dimitrijevič, ko tu guli kā nāves miegā, ļaunu nedienu neģiedi: Krievzemei uzbrukuši nešpetni bruņinieki, tiem līdz ir divi karaļdēli, ciemus tie posta, zemniekus kauj, bērnus met ugunīs, dedzina, tavu māsu un māsasdēlu gūstā paņēma.

Nu pamodās kņazs Romans, pielēca kājās un kā niknumā belza pa ozola galdu — sašķīda galds sīkās drumstalās, zemē zem galda pavērās plaisas.

— Ak jūs kucēni, Jaunie bruņinieki! Atradināšu jūs pa Krievzemi snāt, mūsu ļaudis nāvēt, mūsu pilsētas dedzināt!

Un aulekšiem devās viņš projām uz dalienu savu, savāca karadraudzi — deviņus tūkstošus karavīru, aizveda tos pie Smorodinas upes un saka:

— Izdrāziet, brāli, liepu sprunguļus! Katrs savu vārdu uz sprunguļa uzrakstiet un šīs lozes — sprunguļus iemetiet Smorodinas upē!

Vieni sprunguļi kā akmens nogrima dibenā. Otri sprunguļi pa straumi sāka peldēt. Trešie sprunguļi virs ūdens kopā satek pie krasta.

Ķnazs Romans karadraudzei paskaidro:

— Kam sprunguļi nogrima dibenā — tiem kaujā nosistiem būt. Kam pa straumi peldēja prom — tiem ievainotiem kļūt. Kam mierīgi peld — tiem sveikiem un veseliem būt. Neņemšu kaujā ne pirmos, ne otros, bet ņemšu tikai trešos — trejus tūkstošus.

Un vēl karadraudzei Romans pavēli deva:

— Jūs uztriniet asos zobenus, gatavojiet bultas, barojiet zirgus! Līdzko dzirdēsiet kraukļa ķērcienu, — seglojiet zirgus, līdzko dzirdēsiet kraukli otrureiz ķērcam, — kāpiet zirgos, bet, dzirdēsiet trešoreiz, — auļojiet pie ļauno bruņinieku teltīm, klūpiet viņiem kā vanagi virsū, nežēlojiet plēsīgos naidniekus!

Pats kņazs Romans pārvērtās par pelēku vilku, aizskrēja pa klajo lauku pie naidnieku nometnes, pie baltām audekla teltīm, zirgiem pavadas pārgrauza, zirgus stepē tālu aizdzina, stopiem stiegras pārkoda, zobeniem rokturus izgrieza… Pēc tam viņš pārvērtās par baltu sermuli un ieskrēja teltī.

Te nu abi brāļi karaļdēli ieraudzīja dārgo sermuli, sāka to tvarstīt, pa telti trenkāt, sāka tam virsū sviest sabuļu kažoku. Uzmeta tam virsū kažoku, gribēja sermuli satvert, bet tas bija itin veikls, caur kažoka piedurkni izlēca āra un tad uz sienas un uz lodziņa, no lodziņa klajā laukā…

Te viņš pārvērtās par melnu kraukli, uztupās augstā ozolā un skaļi ieķērcās.

Līdzko krauklis pirmoreiz ieķērcās — sāka krievu karadraudze zirgus seglot. Bet brāļi izskrēja laukā no telts.

— Ko tu, kraukli, par mums ķērc, ķērc labāk pats savu nelaimi! Mēs tevi nost sitīsim, ar tavām asinīm augošo ozolu slacīsim!

Tad nu krauklis ieķērcās otrureiz — karadraudzes vīri uzlēca zirgos, sakārtoja uztrītos šķēpus. Gaidīt gaida, kad krauklis ieķērksies trešoreiz…

Bet brāļi satvēra spriegos stopus:

— Vai gan tu klusēsi, melnais putns! Nesasauc mums nelaimi! Netraucē mums dzīrot!

Raugās bruņinieki, bet stopiem stiegras sarautas, zobeniem rokturi nolauzti!

Te nu krauklis ieķērcās trešoreiz. Kā viesulis drāzās krievu jātnieki, uzbruka naidnieku nometnei!

Gan ar zobeniem cērt, gan ar pīķiem dur, gan ar pletnēm belž! Bet visiem pa priekšu kņazs Romans itin kā vanags pa lauku lidinās, kauj Levoņu kara-spēku-algotņus, un pie abiem brāļiem viņš laužas.

— Kas jūs sauca uz Krievzemi nākt, mūsu pilsētas svilināt, mūsu mātes raudināt?

Sakāva karadraudzes vīri ļaunos naidniekus, bet kņazs Romans nosita karaļdēlus.^ Uzmeta abus uz ratiem, aizsūtīja ratus karalim Čimbalam. Ieraudzīja karalis krustdēlus savus, noskuma. Un karalis Cimbala tad saka:

— Daudz jau gadu es pasaulē dzīvoju, daudz jau ļaužu ir- Krievzemei metušies virsū,* taču redzējis neesmu, ka viņi mājās pārnāktu. Es gan bērniem, gan mazbērniem gribu piekodināt: neejiet karot uz lielo Krievzemi, mūžu mūžos tā stāv, ne grīļoties grīļojas, un mūžos tā pastāvēs, nesalīgosies!

Pastāstījām mēs par notikumiem senajiem,

Gan par senajiem, gauži vecajiem,

Lai nu jūra zilganā rāma norimstas,

Lai nu krietnajie ļaudis paklausās,

Lai nu brašuļi nogrimst pārdomās,

Ka ne mūžos krievu slava netumsīs!

.

Saturs

Priekšvārds

Ievadījums

Volga Vseslavjevičs

Mikula Seļaņinovičs

Spēkavīrs Svjatogors

Aļoša Popovičs un Tugarins Zmejevičs

Par Dobriņu Ņikitiču un Zmeju Goriniču

Dobriņa Ņikitičs izjājienā

Kā par spēkavīru kļuva Iļja no Muromas

Iļjas Muromieša pirmā kauja . .

Iļja Muromietis un Solovejs-laupītājs

Kā Iļja no Svjatogora zobenu dabūja

Iļja atbrīvo Cargradu no Idoloņas

Pie spēkavīriem robežu apsardzes vietā

Iļjas Muromieša treji izjājieni

Kā Iļja ar kņazu Vladimiru saķildojās

Iļja Muromietis un cars Kalins

Par daiļo Vasiļisu Mikulišnu

Solovejs Budimirovies

Sadko zemūdens valstī

Kā Michailo Kazarinovs no tataru gūsta jaunavu izglāba .

Vecais Daņilo un jaunais Michailo

Par kņazu Romanu un diviem karaļdēliem

lpp.

Atsauksmes par šo grāmatu lūdzam sūtīt Jaunatnes un bērnu līt. redakcijai Rīgā, Padomju bulv. 24

JAUNAKA SKOLAS VECUMA BĒRNIEM

Redaktore E. Marjutina. Mākslinieciskais redaktors &lt;4. Beļukins. Tcchniskā redaktore V'. Dārziņa. Korektore A. Plīsuma. Nodota salikšanai 1954. g. 16. februārī. Parakstīta iespiešanai 1954 g. 17. aprili. Papīra formats 84X108 1/16. 9.93 fiz. iespiedi.; 16,32 uzsk. iespiedi.; 8.11 izdevn. 1. Metiens 20000 eks. JT 00612.

Maksā 5 rbl- 90 кар.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 6437-J681. Iespiesta I.PRRT 8. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā Nr. 113. Pasflt. Nr. 588.

[1] kurgāns — tulkojumā paugurs, uzkalniņš. — Red.

[2] Č u d i — somu cilšu kopīgs apzīmējums, ko agrak lietojuši slāvi. — Red.

Content

Karnauhova Irina Krievu spēkavīri

Priekšvārds

Krievzeme

Voļga Vseslavjevičs

Mikula Seļaņinovičs

Spēkavīrs Svjatogors

Aļoša Popovičs un Tugarins Zmejevičs

Par Dobriņu Ņikitiču un Zmeju Goriniču

Dobriņa Ņikitičs izjājienā

Ka par spēkavīru kļuva Iļja no Muromas

Iļjas Muromieša pirmā kauja

Iļja Muromietis un Solovejs-laupītajs

Kā Iļja no Svjatogora zobenu dabūja

Iļja atbrīvo Cargradu no Idoloņas

Pie spēkavīriem robežu apsardzes vietā

Iļjas Muromieša treji izjājieni

Ka Iļja ar kņazu Vladimiru saķildojas

Iļja Muromietis un cars Kalins

Par daiļo Vasilisu Mikulišnu

Solovejs Budimirovičs

Sadko zemūdens valstībā

Kā Mihailo Kazarinovs no tatāru gūsta jaunavu izglāba

Vecais Daņilo un jaunais Michailo

Par kņazu Romanu un diviem karaļdēliem

Saturs