Uspenskis Eduards

Krokodils Gena un vina draugi

Eduards Uspenskis

Krokodils Gena un vina draugi

PASAKA

.

IEVADS, KURU VAR ARI NELASĪT

Droši vien, bērni, jums katram ir sava iemīļota rotaļlieta. Varbūt pat divas vai piecas.

Man, piemēram, kad es biju mazs, bija trīs mīļas rotaļlietas: milzīgs gumijas krokodils, vārdā Gena, maza plastmasas lellīte Alla un neveikls plīša zvērēns, kuru sauca tā jocīgi — par Ķepuru.

Ķepurs bija taisīts rotaļlietu fabrikā, bet uztaisīts tik slikti, ka nevarēja saprast, kas viņš īsti ir: zaķis, suns, kaķis vai varbūt Austrālijas ķengurs. Acis viņam bija lielas un dzeltenas kā ūpim, galva apaļa kā zaķim, bet aste īsiņa un pūkaina, taisni tāda kā mazam lācēnam.

Mani vecāki apgalvoja, ka Ķepurs ir zinātnē nepazīstams zvērs, kurš mitinās karstajos tropiskajos mežos.

Sākumā es ļoti baidījos no šā zinātnē nepazīstamā Ķepura, pat negribēju dzīvot ar viņu vienā istabā. Taču pamazām pieradu pie viņa dīvainā izskata, sadraudzējos ar viņu un iemīlēju tikpat stipri kā gumijas krokodilu Genu un plastmasas lelli Allu.

Kopš tā laika pagājuši daudzi gadi, bet es tik un tā atceros savus mazos draugus un, lūk, esmu uzrakstījis par viņiem veselu grāmatu.

Saprotams, grāmatā viņi nebūs vis spēļu mantiņas, bet pavisam īsti — dzīvi.

PIRMĀ NODAĻA

Reiz kādā tropisko mežu biezoknī dzīvoja ļoti jokains zvērēns. Sauca viņu par Ķepuru. Pareizāk sakot, sākumā viņu nesauca nekā — tad, kad viņš dzīvoja savā tropiskajā mežā. Par Ķepuru viņu nosauca vēlāk, kad viņš bija aizbraucis no meža un saticies ar cilvēkiem. Zvēriem jau vārdus dod tikai cilvēki. Viņi pateica zilonim, ka viņš ir zilonis, žirafei — ka viņa ir žirafe, un zaķim — ka viņš ir zaķis.

Taču zilonis, ja vien viņš labi padomātu, varētu gan izdomāt, ka viņš ir zilonis. Viņam taču tāds viegls vārdsf Bet kā zvēram ar tik sarežģītu vārdu kā hipopotams? Ej nu atmini, ka tu neesi ne hi-potams ne po-potams, bet hi-popo-tams.

Tāpat arī mūsu zvērēns; viņš nemaz nedomāja par to, kā viņu sauc, viņš tikai dzīvoja un dzīvoja tālajā tropiskajā mežā.

Kādu rītu viņš pamodās agri jo agri, sakrustoja ķepas uz muguras un devās mazliet pastaigāties un ieelpot svaigu gaisu.

Viņš staigāja, staigāja, te pēkšņi līdzās lielam augļu dārzam ieraudzīja vairākas kastes ar apelsīniem. Daudz nedomādams, Ķepurs ierāpās vienā un sāka brokastot. Viņš apēda veselus divus apelsīnus un tā pārēdās, ka vairs nejaudāja kustēties. Tāpēc viņš turpat augļu kastē likās nosnausties.

Ķepurs gulēja ciešā miegā; viņš, protams, nemanīja, kā pienāca strādnieki un aiznagloja visas kastes.

Tad apelsīnus kopā ar Ķepuru iekrāva kuģī, kas devās tālā braucienā.

Kastes ilgi ceļoja pa jūrām un okeāniem, līdz nonāca kādas ļoti lielas pilsētas augļu veikalā. Kad tās atvēra, vienā apelsīnu tikpat kā vairs nebija, bet bija apaļš jo apaļš Ķepurs.

Pārdevēji izvilka Ķepuru no viņa kajītes un nosēdināja uz galda. Bet Ķepurs nevarēja uz galda nosēdēt: no pārāk ilgās dzīvošanas kastē viņam bija notirpušas ķepas. Viņš sēdēja, sēdēja, paskatījās riņķī, sāka knosīties un ķepuroties. Ķepurojās, ķepurojās, līdz nokrita no galda uz krēsla.

Arī uz krēsla viņš ilgi nenosēdēja — atkal grozījās un ķepurojās, līdz nokrita uz grīdas.

— Ak tu viens Ķepurs tāds! — noteica veikala direktors. — Nepavisam nevar nosēdēt uz vietas!

Tā mūsu zvērēns uzzināja, ka viņa vārds ir Ķepurs.

—    Bet ko ar tevi lai iesaku? — vaicāja direktors. — Nevaru taču tevi pārdot apelsīnu vietā?

—    Nezinu, — atbildēja Ķepurs. — Kā gribat, tā arī dariet.

Direktoram nācās pasist Ķepuru padusē un aizvest uz pilsētas galveno zooloģisko dārzu.

Taču zooloģiskajā dārzā Ķepuru nepieņēma. Pirmkārt — zooloģiskajā dārzā visas vietas bija aizņemtas. Un otrkārt — Ķepurs izrādījās zinātnē pilnīgi nepazīstams zvērs. Neviens nezināja, kur tāds ievietojams: pie zaķiem, pie tīģeriem vai varbūt pie jūras bruņurupučiem.

Direktors atkal pasita Ķepuru padusē un aizgāja pie kāda attāla radinieka — arī veikala direktora. Sinī veikalā pārdeva nocenotas preces.

—   Tad nu tā, — teica direktors numurs divi, — man šis zvērs patīk. Viņš izskatās pēc izbrāķētas rotaļlietas. Es viņu pieņemšu pie sevis darbā. Vai nāksi pie manis?

—   Labi, — atbildēja Ķepurs. — Bet kas man jādara?

—   Tev būs jāstāv skatlogā un jāpiesaista garāmgājēju uzmanība. Skaidrs?

—    Skaidrs, — noteica zvēriņš. — Bet kur es dzīvošu?

—   Dzīvosi?… Nu, kaut vai te! — Direktors ierādīja Ķepuram vecu telefona būdiņu pie veikala ieejas. — Tā būs tava māja.

Un tā Ķepurs sāka strādāt šajā lielajā veikalā un dzīvot šajā mazajā mājiņā. Protams, tas nebija pilsētas pats labākais nams. Toties Ķepuram vienmēr pie rokas bija telefona automāts, un viņš, neizejot no savas personiskās mājas, varēja zvanīt, kam vien vēlas.

Tiesa gan, pagaidām viņam nebija kam zvanīt, taču tas viņu nemaz neapbēdināja.

OTRĀ NODAĻA

Pilsētā, kurā bija nonācis Ķepurs, dzīvoja krokodils, vārdā Gena. Pamodies savā mazajā dzīvoklītī, viņš katru rītu nomazgājās, pabrokastoja un gāja uz darbu. Strādāja viņš zooloģiskajā dārzā par… krokodilu.

Ieradies darbā, viņš noģērbās, pakāra uz nagliņas uzvalku, platmali un spieķi un apgūlās saulītē baseina malā. Pie viņa krātiņa bija plāksnīte ar uzrakstu:

Āfrikas krokodils Gena.

Vecums — piecdesmit gadi.

Barot un paijāt atļauts.

Kad darba laiks beidzās, Gena rūpīgi saģērbās un soļoja mājup uz savu mazo dzīvoklīti. Mājās viņš lasīja avīzes, kūpināja pīpi un visu vakaru spēlēja pats ar sevi uz desām.

Reiz, kad viņš paspēlēja pats sev četrdesmit partijas pēc kārtas, viņam kļuva ļoti, ļoti skumji.

«Kāpēc es visu laiku esmu viens?» viņš domāja. «Man katrā ziņā jāatrod draugi.»

Un, paņēmis zīmuli, viņš uzrakstīja sludinājumu:

PIECDESMIT GADUS JAUNC KRAKODILS MEKLĒ DRAUKUS. AR PRIEKŠLIKUMIEM GRIESTIES LIELAJĀ KŪKU IELĀ 15, KORPUSS I.

ZVANĪT TRĪSARPUS REIZES.

Tajā pašā vakarā viņš šādus sludinājumus izkarināja pa pilsētu un sāka gaidīt.

TREŠĀ NODAĻA

Nākošajā dienā — vēlu vakarā — kāds zvanīja pie viņa durvīm. Uz sliekšņa stāvēja maziņa, ļoti nopietna meitenīte.

—    Jūsu sludinājumā, — viņa teica, — ir veselas trīs kļūdas.

—    Nevar būt! — iesaucās Gena. Viņš domāja, ka to ir vismaz astoņpadsmit. — Kādas tad?

—    Pirmkārt, vārds «jauns» rakstāms ar «s», bet, otrkārt, kas jūs par jauno, ja jums piecdesmit gadu?

— Bet krokodili dzīvo trīssimt gadus, tāpēc es vēl esmu ļoti jauns, — iebilda Gena.

— Tik un tā jāraksta pareizi. Iepazīsimies! Mani sauc Alla. Es strādāju bērnu teātrī.

—    Bet mani sauc Gena. Es strādāju zooloģiskajā dārzā. Par krokodilu.

—    Bet ko mēs tagad darīsim?

—    Neko. Tāpat aprunāsimies.

Taču tajā brīdī pie durvīm atkal zvanīja.

—    Kas tur ir? — noprasīja krokodils.

—    Tas esmu es, Ķepurs! — Un istabā ienāca kāds nepazīstams zvērs. Viņš bija brūnā krāsā, ar lielām, izbolītām acīm un īsu, pūkainu astīti.

—    Kas jūs tāds esat? — viņam vaicāja Alla.

—    Nezinu, — atbildēja ciemiņš.

—    Nepavisam nezināt? — jautāja meitenīte.

—    Nepavisam…

—   Vai jūs gadījumā neesat lācēns?

—    Nezinu, — noteica Ķepurs. — Varbūt esmu lācēns.

—   Nē, — iejaucās krokodils. — Viņš ne drusciņ nav lācēns. Acis lāčiem ir mazas, bet paskat, cik viņam milzīgas!

—   Tad varbūt viņš ir kucēns? — ieminējās Alla.

—   Var jau būt, — piekrita ciemiņš. — Bet vai kucēni kāpelē pa kokiem?

—    Nē, nekāpelē, — atbildēja Gena. — Viņi vairāk rej.

—    Kā?

—   Nu tā: vau! Vau! — ierējās krokodils.

—    Nē, tā es neprotu, — bēdājās Ķepurs. — Tātad es neesmu kucēns.

—   Bet es zinu, kas jūs esat, — atkal ierunājās Alla. — Jūs droši vien esat leopards.

—    Droši vien, — piekrita Ķepurs. Viņam bija vienalga. — Droši vien esmu leopards.

Leopardus neviens nebija redzējis, tāpēc visi atkāpās nostāk. Katram gadījumam.

—    Paskatīsimies vārdnīcā, — ierosināja Alla. — Tur izskaidroti visi vārdi, lai ar kādu burtu tie sāktos.

(Ja jūs, bērni, nezināt, kas tā vārdnīca tāda ir, es jums pastāstīšu. Tā ir speciāla grāmatiņa. Tajā iekšā ir visi vārdi, kādi tikai pasaulē atrodami, un pastāstīts, ko katrs vārds nozīmē.)

—    Labi, paskatīsimies vārdnīcā, — Ķepurs piekrita. — Bet kāds burts mums jāuzšķir?

—    Burts RR-RR-RRĒ, — teica Alla, — tāpēc ka leopardi RR-RR-RRĒC.

—   Un burtu K, — piebilda Gena, — tāpēc ka leopardi K…ož

Protams, kļūdījās kā Alla, tā Gena, jo leopards nesākas ne ar burtu RR-RR-RRĒ, ne ar burtu K, bet ar burtu L.

Viņš taču ir LEOPARDS, nevis RR-RR-RREOPARDS un vēl netik Ķ…OPARDS.

—    Bet es taču ne rēcu, ne kožu, — teica Ķepurs, — tātad es neesmu leopards!…

Pēc tam viņš vērsās tieši pie krokodila:

—    Sakiet — bet, ja jūs nevarēsiet noskaidrot, kas es esmu, vai tad jūs ar mani nedraudzēsities?

—    Kāpēc ne, — atbildēja Gena. — Viss atkarīgs no jums. Ja jūs būsiet labs biedrs, mēs labprāt draudzēsimies ar jums. Vai ne? — viņš vaicāja meitenei.

—    Protams, — Alla piekrita. — Ar lielāko prieku!

—    Urā! — iesaucās Ķepurs. — Urā! — Un palēcās gandrīz līdz pašiem griestiem.

CETURTĀ NODAĻA

—    Ko nu mēs tagad pasāksim? — ievaicājās Ķepurs, kad visi bija sapazinušies.

—    Spēlēsim uz desām, — ierosināja Gena.

—    Nē, — teica Alla, — labāk nodibināsim «Čaklo roku» pulciņu.

—    Bet man nav roku, — iebilda Ķepurs.

—   Man tāpat, — noteica krokodils. — Man ir tikai kājas.

—   Varbūt mēs varētu nodibināt «Čaklo kāju» pulciņu? — noteica Ķepurs.

—   Vai «Čaklo astu»? — piemetināja krokodils.

—    Bet man diemžēl nav astes, — teica Alla, un visi apklusa.

Tad Ķepurs paskatījās uz mazo modinātāju, kas stāvēja uz galda.

—   Zināt ko, ir jau vēls. Vajadzēs izklīst. — Viņš ļoti negribēja, lai jaunie draugi uzskatītu viņu par uzmācīgu.

—    Jā, — krokodils bija vienis prātis. — Mums tiešām laiks izklīst.

Īstenībā gan viņam nebija kur izklīst, toties viņam briesmīgi nāca miegs.

Sajā naktī Gena gulēja kā parasti — ciešā miegā.

Turpretī Ķepuram nekas labs no gulēšanas neiznāca. Viņš nekādi nespēja aptvert, ka ieguvis tādus draugus.

Ķepurs grozījās gultā no vieniem sāniem uz otriem, bieži trūkās augšā un, pārdomās iegrimis, staigāja pa savu mazo telefona būdiņu.

PIEKTĀ NODAĻA

Tagad Gena, Alla un Ķepurs gandrīz katru vakaru pavadīja kopā. Pēc darba viņi sapulcējās krokodila dzīvoklī, saticīgi tērzēja, dzēra kafiju un spēlēja uz desām. Un tomēr Ķepurs nebija pārliecināts, ka ieguvis īstus draugus.

«Interesanti gan,» viņš reiz iedomājās, «vai krokodils atnāktu pie manis ciemos, ja es viņu uzaicinātu, vai ne? Protams, atnāktu,» mierināja sevi Ķepurs. «Mēs taču ar viņu esam draugi. Bet ja nu ne?»

Ko tur daudz prātot. Ķepurs nocēla telefona klausuli un piezvanīja krokodilam.

—    Hallo, Gena, sveiks! — viņš uzsāka sarunu. — Ko tu dari?

—    Neko, — atbildēja krokodils.

—   Zini ko, atnāc pie manis ciemos!

—   Ciemos? — Gena brīnījās. — Kāpēc?

—    Padzert kafiju, — teica Ķepurs. Tas bija pirmais, kas viņam ienāca prātā.

—    Labi, labi, — atbildēja krokodils, — es labprāt aiziešu.

«Urā!» Ķepurs gandrīz vai iekliedzās. Bet pēc tam padomāja, ka nekā īpaša tur nav. Viens biedrs iet pie otra ciemos. Un nav vis jākliedz «urā», bet pirmām kārtām jāpadomā par to, kā viņu labāk uzņemt.

Tādēļ viņš teica krokodilam:

—   Tikai tu, lūdzu, paķer līdzi tasītes, jo man, vai zini, nav nekādu trauku!

—   Labi, paķeršu. — Un Gena sāka posties.

Bet Ķepurs piezvanīja vēlreiz.

—    Tu zini, izrādās, ka man nav ari kafijas kannas. Paņem, lūdzu, savējo. Tev tur virtuvē ir.

—    Labi, paņemšu.

—    Un vēl viens mazs lūgums. Ieskrien pa ceļam veikalā: redzi, man kafija izbeigusies.

Pēc brītiņa Ķepurs piezvanīja vēlreiz un palūdza, lai Gena atnes nelielu spainīti.

—    Nelielu spainīti? Priekš kam to?

—    Saproti, iedams garām ūdens krānam, tu pie viena varētu atnest ūdeni, tad man vairs nevajadzētu iet ārā no mājas.

—    Jā, nu labi, — Gena bija ar mieru, — atnesīšu visu, ko tu lūdzi.

Drīz vien viņš ieradās pie Ķepura, nokrāvies kā mantu nesējs stacijā.

—    Es ļoti priecājos, ka tu atnāci, — saimnieks viņu sagaidīja. — Tikai es, izrādās, nepavisam nemāku vārīt kafiju. Nekad neesmu mēģinājis lo darīt. Varbūt tu uzvārītu?

Gena ķērās pie darba. Viņš

savāca malku, līdzās būdiņai iekūra mazu ugunskuriņu un uzlika uz tā kafijas kannu. Pēc pusstundas kafija bija gatava. Ķepurs bija ļoti apmierināts.

—    Kā tad ir? Vai es tevi labi uzcienāju? — viņš apvaicājās krokodilam, kad tas posās mājup.

—    Kafija iznāca lieliska, — atbildēja Gena. — Tikai es gribu tev kaut ko lūgt. Ja tev vēlreiz iegribēsies mani uzcienāt, tad nekautrējies un nāc pie manis. Un pasaki, ar ko tu mani gribi uzcienāt: ar kafiju, tēju vai vienkārši ar pusdienām. Man mājā viss ir. Un tā būs daudz ērtāk. Norunāts?

—   Norunāts, — teica Ķepurs. Genas piezīme viņu, protams, mazliet sarūgtināja. Bet tik un tā viņš bija ļoti apmierināts. Šodien taču pie viņa ciemojās pats krokodils!

SESTĀ NODAĻA

Nākošajā vakarā pirmais pie krokodila ieradās Ķepurs. Gena šajā laikā lasīja. Viņam patika lasīt precīzas un nopietnas grāmatas: izziņu krājumus, rokasgrāmatas vai vilcienu sarakstus.

—    Paklau, — Ķepurs noprasīja, — kur tad Alla?

—    Viņa solījās šovakar būt, — Gena atbildēja. — Bet nez kur kavējas.

—    Ejam viņu apraudzīt, — teica Ķepurs, — draugiem taču jāiet citam citu apraudzīt.

—    Ejam, — krokodils piekrita.

Allu viņi sastapa mājā. Viņa gulēja gultā un raudāja.

—    Es esmu saslimusi, — viņa paziņoja draugiem. — Man ir temperatūra. Tādēļ šodien bērnu teātrī izjuks izrāde. Bērni sanāks, bet izrāde nenotiks.

—    Izrāde notiks! — lepni paziņoja krokodils. — Es tevi aizstāšu. (Kādreiz jaunībā viņš bija darbojies teātra pulciņā.)

—    Tiešām? Tas gan būtu lieliski! Šodien uzvedīs «Sarkangalvīti», man tur jāspēlē mazmeitiņa. Vai tu atceries to pasaku?

—    Protams, atceros!

—    Brīnišķīgi! Ja tu labi nospēlēsi, neviens nepamanīs, ka manis nav. Talants spēj darīt brīnumus.

Un viņa pasniedza krokodilam savu sarkano cepurīti.

Atnākuši teātrī, bērni noskatījās ļoti dīvainu izrādi. Uz skatuves parādījās Gena ar sarkanu cepurīti galvā. Viņš gāja un dziedāja:

— Pa ielu gaitā pillā Iet milzīgs krokodils…

Viņam pretī iznāca pelēkais vilks.

—   Labdien, Sarkangalvīt, — vilks sacīja savu sakāmo un apstulba.

—    Labdien, — atbildēja krokodils.

—    Kur tu tik agri iedama, Sarkangalvīt?

—   Tāpat vien. Pastaigājos.

—    Varbūt tu ej pie savas vecmāmiņas?

—   Jā, protams, — krokodils attapās. — Es eju pie viņas.

—    Bet kur tava vecmāmiņa dzīvo?

—    Vecmāmiņa? Āfrikā, Nīlas krastā.

—   Bet es biju pārliecināts, ka tava vecmāmiņa dzīvo tur — tajā meža klajumiņā.

—   Pilnīgi pareizi! Tur arī dzīvo mana vecmāmiņa. Cita. Es taisni gribēju pa ceļam pie viņas ieiet.

—    Ak tā gan, — noteica vilks un aizbēga.

Tālāk, kā tam vajadzēja notikt, vilks aizskrēja uz mājiņu, apēda Sarkangalvītes vecmāmiņu un apgūlās viņas vietā gultā.

Gena pa to laiku sēdēja aiz skatuves un pārlasīja pasakas saturu. Beidzot arī viņš parādījās mājiņas tuvumā.

—    Labdien! — Viņš pieklauvēja pie durvīm. — Kur te būtu mana vecmāmiņa?

—    Labdien, — atbildēja vilks. — Es esmu tava vecmāmiņa.

—    Vai, vecmāmiņ, kādas tev lielas ausis! — krokodils iesaucās — šoreiz pareizi.

—    Tas tāpēc, lai es tevi labāk dzirdētu.

—    Bet kāpēc tu, vecmāmiņ, esi tik pinkaina? — Gena atkal bija aizmirsis tekstu.

—    Neiznāk, mazmeitiņ, laika noskūties, vienā skriešanā…— Vilka pacietība bija galā, un viņš izlēca no gultas. — Bet tagad es tevi aprišu!

—   To nu mēs vēl redzēsim! — noteica krokodils un metās pelēkajam vilkam virsū. Notiekošais viņu tā bija aizrāvis, ka viņš pavisam aizmirsa, kur atrodas un kas viņam darāms.

Pelēkais vilks pārbijies aizbēga. Bērni bija sajūsmā. Viņi nekad nebija redzējuši tik interesantu «Sarkangalvīti». Viņi ilgi aplaudēja un lūdza vēlreiz visu atkārtot. Bet krokodils nezin kāpēc atteicās. Viņš pat ilgi mēģināja pierunāt Ķepuru, lai tas nestāsta Allai, kā noritējusi izrāde.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Alla ilgi slimoja ar gripu, un, lai draugi neaplipinātos, ārsti viņiem aizliedza pie slimnieces iet. Gena un Ķepurs palika divatā.

Kādu vakaru pēc darba Ķepurs nolēma iegriezties zooloģiskajā dārzā apciemot krokodilu.

Viņš gāja pa ielu un pēkšņi ieraudzīja mazu, netīru sunīti, kurš sēdēja uz bruģa un klusi smilkstēja.

—   Ko tu brēc? — Ķepurs apvaicājās.

—    Es nebrēcu, — atbildēja sunītis. — Es raudu.

—   Bet kāpēc tu raudi?

Taču sunītis neko neatbildēja, tikai raudāja vēl nevaldāmāk. Ķepurs apsēdās sunītim līdzās, pagaidīja, kamēr tas izraudas līdz galam, un tad noprasīja:

—   Nu, klāj vajā: kas tev noticis?

—   Mani padzina no mājas.

—    Kas tevi padzina?

—    Saimniece. — Sunītis no jauna iešņukstējās.

—    Par ko? — Ķepurs vaicāja.

—    Par tāpat vien. Par nezin ko.

—    Un kā tevi sauc?

—   Tobijs. — Tad, mazliet nomierinājies, sunītis izstāstīja Ķepuram savu īso un bēdīgo stāstu.

Lūk, šo:

MAZĀ SUNĪŠA TOBIJA ĪSAIS UN BĒDĪGAIS STĀSTS

Tobijs bija sīks sunītis, pavisam, pavisam mazītiņš kucēniņš, kad viņu aizveda uz nākošās saimnieces māju.

«Ak, kāds jaukums!» saimniece teica, rādīdama viņu viesiem. «Nu, vai viņš nav brīnišķīgs?»

Un visi viesi bija vienis prātis, ka viņš ir brīnišķīgs un jauks.

Visi rotaļājās ar kucēnu un cienāja viņu ar konfektēm.

Ritēja laiks, un kucēns auga. Viņš vairs nebija tik piemīlīgs un neveikls kā agrāk. Tagad saimniece, rādot viņu viesiem, neteica: «Ak, kāds jaukums!» — bet gan gluži otrādi: «Mans suns ir briesmīgi neglīts. Bet kā lai es viņu padzenu no mājas? Man taču ir tik laba sirds. Nepaietu ne piecas minūtes, kad tā aiz bēdām jau būtu pārplīsusi.»

Taču viendien kāds atnesa jaunu kucēnu. Tas bija tikpat piemīlīgs un neveikls kā kādreiz Tobijs.

Tad saimniece, ilgi nedomādama, izlika Tobiju aiz durvīm. Nevarēja taču viņa vienlaicīgi turēt divus dzīvniekus! Bet viņas sirds pēc piecām minūtēm vēl nebija žēlabās pārplīsusi. Tā nebija pārplīsusi arī pēc sešām minūtēm, nebija pārplīsusi pēc deviņdesmit astoņām minūtēm. Droši vien tā vispār nekad nepārplīsīs.

«Ko ar tevi lai iesāku?» domāja Ķepurs.

Varēja, protams, sunīti ņemt sev līdzi. Bet Ķepurs nezināja, ko par to teiks viņa draugi. Ja nu izrādās, ka viņi nemīl suņus? Varēja pamest sunīti uz ielas. Bet bija ļoti žēl. Ja nu viņš saaukstējas un saslimst?

— Zini ko, — beidzot Ķepurs noteica. — Te būs atslēga. Pagaidām ej uz manu mājiņu, sasildies, apžāvējies. Gan mēs vēlāk kaut ko izdomāsim.

Un Ķepurs aizsoļoja uz zooloģisko dārzu.

ASTOTĀ NODAĻA

Pie zooloģiskā dārza ieejas viņš negaidīti sastapa Allu.

—    Urāl — Ķepurs iesaucās. — Tātad tu esi izveseļojusies?

—    Esmu izveseļojusies, — atbildēja Alla. — Man jau atļāva iet ārā.

—    Tu esi mazliet novājējusi, — Ķepurs teica.

—   Jā, — meitenīte pamāja. — Bet vai tas stipri redzams?

—    Nē! — iesaucās Ķepurs. — Gandrīz nemaz nav redzams. Tu esi novājējusi pavisam mazlietiņ. Tik mazlietiņ, mazlietiņ, ka gandrīz mazliet tāda kā dūšīgāka esi palikusi!

Alla uzreiz kļuva līksmāka, un viņi abi iegāja zooloģiskajā dārzā.

Gena, kā vienmēr, gulēja saulītē un lasīja grāmatu.

—    Paskat tik, — Alla teica Ķepuram, — cik tas mūsu Gena resns!

—    Jā, — Ķepurs piekrita. — Viņš patiešām ir briesmīgi resns. Viņš izskatās kā cīsiņš ar ķepiņām… Sveicināts, Gena! — Ķepurs uzsauca krokodilam.

—    Es neesmu Gena, — aizvainoti teica krokodils, kurš izskatījās kā cīsiņš ar ķepiņām. — Es esmu Valērijs. Es strādāju otrā maiņā. Bet jūsu Gena aizgāja apģērbties. Tūlīt viņš atnāks.

Resnais krokodils pikti novērsās.

Tieši tajā brīdī pienāca Gena savā elegantajā mētelī un skaisto platmali galvā.

—    Sveicināti, — viņš smaidot teica. — Ejam pie manis ciemos!

—    Ejam! — Alla un Ķepurs piekrita. Viņiem ļoti patika ciemoties pie krokodila.

Pie Genas draugi dzēra kafiju, tērzēja un spēlēja dažādas galda spēles.

Ķepurs visu laiku gribēja pastāstīt par savu sunīti, taču nekādi neiegadījās piemērots bridis.

Bet tad pie durvīm kāds piezvanīja.

—   Nāciet iekšā, — teica Gena.

Istabā ienāca diženliels lauva, izgreznojies ar pensneju un platmali.

—    Lauva Čandrs, — viņš stādījās priekšā.

Draugi paklanījās un pakāpās atpakaļ.

—   Sakiet, lūdzu, — viesis vaicāja, — vai šeit dzīvo krokodils, kuram vajadzīgi draugi?

—   Šeit, — Gena atteica. — Viņš dzīvo šeit. Tikai draugi viņam vairs nav vajadzīgi. Viņam tie jau ir.

—   Ļoti žēl! — Lauva nopūtās un devās uz izeju. — Uz redzēšanos!

—   Pagaidiet! — Ķepurs viņu apturēja. — Bet kāds draugs jums vajadzīgs?

—   Nezinu, — atbildēja lauva. — Vienkārši draugs — un viss.

—   Tādā gadījumā, man liekas, es jums varēšu palīdzēt, — teica Ķepurs. — Pasēdiet kādu brītiņu pie mums, bet es pa to laiku aizskriešu uz mājām. Labi?

Pēc neilga laika Ķepurs atgriezās; viņš veda pie saites izžuvušo Tobiju.

—   Re, kas man bija padomā, — viņš sacīja. — Man liekas, ka jūs būsit viens otram piemēroti.

—   Bet tas taču ir ļoti mazs sunītis, — lauva iebilda, — redziet, cik es esmu liels!

—   Tas nekas, — teica Ķepurs, — jūs varēsit būt viņa aizstāvis.

—   Jā, patiešām, — Čandrs piekrita. — Bet ko jūs protat? — viņš pavaicāja Tobijam.

—    Neko, — atbildēja Tobijs.

—   Manisprāt, arī tas nav nekas briesmīgs, — Alla sacīja lauvam. — Jūs varēsit viņam iemācīt visu, ko vien gribēsit.

—    Laikam jau viņiem taisnība, — Čandrs nosprieda. — Tad nu tā, — viņš uzrunāja Tobiju, — es priecājos, ka mēs draudzēsimies. Un jūs?

—   Es arī! — Tobijs noluncināja asti. — Es centīšos būt ļoti labs biedrs.

Jaunie paziņas visiem pateicās un atvadījās.

—   Tu tik esi puika! — Alla uzslavēja Ķepuru, kad Gandrs ar Tobiju bija aizgājuši. — To tu nokārtoji godam!

—   Sīkumi! — Ķepurs sakautrējās. — Nav vērts par to runāt!

—   Bet vai jūs zināt, — pēkšņi ierunājās Alla, — cik mūsu pilsētā ir tādu vientuļu Čandru un Tobiju?

—   Cik? — Ķepurs prasīja.

—   Daudz, — meitenīte atbildēja. — Viņiem nemaz nav draugu. Pie viņiem neviens nenāk uz dzimšanas dienu. Un viņiem nav neviena, ar ko parunāties, kad viņiem ir skumji.

Gena visu to klausījās bēdīgāks vēl par bēdīgu. No viņa acs lēni izripoja liela, caurspīdīga asara. Raugoties uz krokodilu, Ķepurs arī mēģināja ieraudāties. Taču viņam iznāca tik mazmazītiņa asariņa, ka pat kauns rādīt citiem.

—    Ko gan mēs varētu pasākt? — iesaucās krokodils. — Es gribu viņiem palīdzēt! Vai man grūti, vai? Tikai — kā?

—    Ļoti vienkārši, — teica Alla. — Viņus visus citu ar citu jāsadraudzē.

—    Bet kā viņus var sadraudzēt? — Ķepurs iejautājās.

—    Nezinu, — Alla noteica.

—    Bet es jau esmu izdomājis! — paziņoja Gena. — Ir jāuzraksta sludinājums, lai viņi nāk pie mums. Un, kad viņi atnāks, mēs viņus sapazīstināsim.

Sī doma visiem patika, un draugi tā arī nolēma darīt. Viņi izkārs pilsētā sludinājumus. Katram, kas pie viņiem atnāks, viņi pacentīsies sameklēt draugu. Bet namu, kurā dzīvoja krokodils, nolēma pārvērst par Draudzības namu.

—    Tātad, — teica Gena, — ar rītdienu'pie darba!

DEVĪTĀ NODAĻA

Nākošajā vakarā darbs ritēja pilnā sparā. Gena, būdams galvenais sludinājumu speciālists, sēdēja pie galda un rakstīja:

TIEK ATKLĀTS DRAUDZĪBAS NAMS.

KATRS, KURS VĒLAS IEGŪT DRAUGU, LAI NĀK PIE MUMS.

Ķepurs paņēma sludinājumus un izskrēja uz ielas. Viņš tos līmēja visur, kur drīkstēja un kur nedrīkstēja. Pie namu sienām, pie žogiem un pat uz garāmejošu zirgu sāniem.

Alla pa to laiku piekopa māju. Visu sakārtojusi, viņa nolika istabas vidū krēslu un piestiprināja tam uzrakstu:

APMEKLĒTĀJIEM

Un tad draugi atlaidās uz dīvāna mazliet atpūsties.

Pēkšņi klusi iečīkstējās ārdurvis, un istabā ieslīdēja sīka, naska vecenīte. Viņa veda saitē lielu, pelēku žurku.

Alla iekliedzās un uzlēca ar kājām uz dīvāna. Gena iespruka skapī un no iekšpuses aizcirta ciet durtiņas. Tikai Ķepurs palika mierīgi sēžam uz dīvāna. Viņš nekad nebija redzējis žurkas un tāpēc nezināja, ka no tām vajag baidīties.

— Purka! Mājā! — nokomandēja vecenīte.

Žurka veikli ierāpās uz saimnieces rokas uzkārtajā mazajā somiņā. No tās spraucās ārā vienīgi viltīgais purniņš ar garām ūsām un melnām acu podziņām.

Pamazām visi nomierinājās. Alla nokāpa no dīvāna, un Gena izlīda no skapja. Viņš bija uzsējis jaunu kaklasaiti un centās izlikties, ka tikai tās dēļ ielīdis skapī.

Pa to laiku večiņa bija iekārtojusies krēslā ar uzrakstu «Apmeklētājiem» un vaicāja:

—    Kurš no jums būtu krokodils?

—    Es, — kārtojot kaklasaiti, atbildēja Gena.

—   Tas ir labi, — vecenīte noteica un apklusa.

—    Kas ir labi? — jautāja Gena.

—    Labi, ka jūs esat zaļš un plakans.

—    Bet kāpēc tas ir labi, ka es esmu zaļš un plakans?

—  Tāpēc, ka tad, kad jūs nogulsieties zālienā, nebūsiet redzams.

—   Bet kāpēc man jāguļ zālienā? — krokodils turpināja jautāt.

—   To jūs uzzināsiet vēlāk.

—   Bet kas jūs tāda esat, — beidzot sarunā iejaucās Alla,

—  un ar ko nodarbojaties?

—   Mans vārds ir Piķamice, — atbildēja vecene. — Es krāju ļaunumus.

—    Nevis ļaunumus, bet ļaunus darbus, — Alla pārlaboja.

—    Bet kādēļ?

—    Kā — kādēļ? Es gribu kļūt ievērojama.

—   Vai tad nebūtu labāk darīt labus darbus? — ievaicājās Gena.

—    Nē, — atbildēja vecene, — ar labiem darbiem negūsi ievērību. Es ik dienas pastrādāju piecus ļaunumus. Man vajadzīgi palīgi.

—   Un ko tieši jūs darāt?

—   Daudz ko, — teica vecene. — šauju ar kaķeni baložus. Pa logu leju ūdeni garāmgājējiem uz galvas. Un pāreju ielu vienmēr tikai neatļautās vietās.

—   Tas viss ir labi! — krokodils iesaucās. — Bet kāpēc man jāguļ zālienā?

—   Tāpat vien, — paskaidroja Piķamice. — Jūs nogulsieties zālienā, un, tā kā jūs esat zaļš, neviens jūs neredzēs. Mēs piesiesim pie aukliņas maciņu un nometīsim to uz ielas. Kad garāmgājējs nolieksies, lai maciņu paceltu, jūs aizrausiet to viņam no degungala. Vai tas nav lieliski izdomāts?

—   Nē, — aizvainoti noteica Gena. — Man tas nepavisam nepatīk. Turklāt, zālienā guļot, var saaukstēties.

—    Es šaubos, vai mēs varēsim atrast ar jums kopēju valodu, — apmeklētāju uzrunāja Alla. — Mēs — gluži pretēji — gribam darīt labus darbus. Mēs pat gatavojamies izveidot Draudzības namu.

—   Ko? — iekliedzās vecene. — Draudzības namu! Tādā gadījumā es piesaku jums karu! Sveiki!

—    Pagaidiet! — Viņu aizturēja krokodils. — Jums taču vienalga, kam pieteikt karu?

—   Zināt, tiešām vienalga.

—   Tad piesakiet to nevis mums, bet kādam citam. Mēs esarn pārāk aizņemti.

—   Varu ari kādam citam, — vecene atteica. — Vai man žēl! Purka, uz priekšu! — viņa uzsauca žurkai.

Un viņas abas nozuda aiz durvīm.

DESMITA NODAĻA

Nākošajā vakarā apmeklētājus Draudzības namā pieņēma Alla, bet Gena ar Ķepuru sēdēja maliņā un spēlēja loto.

Spalgi noskanēja zvans, un uz sliekšņa parādījās puišelis. Viņš, šis puišelis, būtu bijis pavisam parasts, ja vien nebūtu neparasti izpūris un nosmulējies.

—   Vai šeit dod draugus? — viņš nesasveicinājies noprasīja.

—   Nevis dod, bet piemeklē, — Alla paskaidroja.

—   Tas ir vienalga. Galvenais — vai šeit?

—    Šeit, šeit, — meitene viņu nomierināja.

—   Bet kādu draugu tev vajag? — iejaucās krokodils.

—   Man vajag, man vajag… — puišelis teica, un viņa acis iespīdējās. — Man vajag … divniekkarali!

—    Kādu divniekkarali?

—   Apaļu.

—   Un priekš kam tev vajadzīgs apaļš divniekkaralis?

—    Kā — priekš kam? Mamma man teiks: «Atkal tev liecībā seši divnieki!» — bet es atbildēšu: «Liela muiža, seši! Bet manam draugam veseli astoņi!» Skaidrs?

—    Skaidrs, — teica krokodils. — Un būtu labi, ja piedevām viņš būtu arī kauslis?!

—    Kāpēc tā?

—   Kā — kāpēc tā? Tu pāriesi mājā, un mamma teiks: «Atkal tev pierē puns!» — bet tu atbildēsi: «Liela muiža, puns! Vienam manam draugam ir veseli četri puni!»

—   Patiešām! — puika priecīgi iesaucās, ar cieņu uzlūkodams krokodilu. — Un vajadzētu vēl, lai viņš labi šauj ar kaķeni. Man teiks: «Tu atkal esi izsitis logu!» — bet es teikšu: «Liela muiža, logu! Mans draugs izsita divus logus!» Vai es pareizi saku?

—   Pareizi, — Gena viņam piekrita.

—   Tad vēl vajadzīgs, lai viņš būtu labi audzināts.

—    Kāpēc? — Alla vaicāja.

—    Kā — kāpēc? Mamma man neatļauj draudzēties ar sliktiem bērniem.

—    Tātad, — Alla teica, — ja es pareizi esmu jūs sapratusi, jums vajadzīgs labi audzināts divniekkaralis un dauzoņa.

—   Pilnīgi pareizi, — puika pamāja.

—   Tad jums būs jāatnāk rīt. Pamēģināsim kaut ko piemeklēt. Izpūrušais apmeklētājs cienīgi aizgāja. Protams, neatsveicinājies.

—   Kā mums tagad rīkoties? — Alla jautāja. — Man liekas, ka viņam jāpiemeklē nevis dauzoņa, bet, gluži otrādi, labs zēns. Lai viņu labotu.

—   Nē, — Gena iebilda. — Mums jāpiemeklē viņam tas, ko viņš vēlas. Citādi iznāks, ka mēs mānāmies. Bet es tā neesmu audzināts.

—   Pilnīgi pareizi, — noteica Ķepurs. — Jāpiemeklē viņam tas, ko viņš vēlas. Lai bērnam nebūtu jāraud!

—   Nu labi, — Alla piekrita. — Bet kurš no jums ķersies pie šīs lietas?

— Es ķeršos! — Ķepurs paziņoja. Viņš vienmēr centas ķerties pie grūtiem uzdevumiem.

— Un es ķeršos! — teica krokodils. Viņš no sirds gribēja Ķepuram palīdzēt.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Mūsu varoņi lēnā garā soļoja pa ielu. Viņiem bija ļoti patīkami iet un sarunāties.

Te pēkšņi noskanēja: b-b-bum! — un kaut kas sāpīgi iebelza krokodilam pa galvu.

—   Vai tu? — Gena jautāja Ķepuram.

—    Ko? Vai tu pats tas nebiji?

—   Un tu man nesiti?

—   Nē, — Ķepurs atbildēja. — Es nevienam neesmu sitis.

Tajā brīdī atkal atskanēja: b-b-bum! — un kaut kas stipri sāpīgi iebelza pašam Ķepuram.

—    Redzi, — viņš teica, — man arī iesita!

Kas gan tas varētu būt? Ķepurs skatījās riņķī apkārt.

Pēkšņi viņš pamanīja uz sētas mieta labi pazīstamo pelēko žurku.

—    Paskat, — viņš rādīja krokodilam, — tā ir Piķamices žurka. Tagad es zinu, kas mūs apmētā.

Ķepurs nebija alojies. Tā tiešām izrādījās Piķamice.

Vecene ar savu piejaucēto žurku Purku bija gājusi pa ielu un pavisam nejauši ieraudzījusi Genu un Ķepuru. Kad viņa redzēja abus draugus tik labā noskaņojumā, viņai uzreiz sagribējās tiem kaut kā sariebt. Tāpēc, pagrābusi žurku padusē, vecene bija tos apdzinusi un iekārtojusies slēpnī aiz žoga.

Kad draugi tuvojās, Piķamice izvilka no kabatas gumijā iesietu papīra bumbiņu un sāka ar to sist viņiem pa galvām.

bumbiņa izlidoja no slēpņa, trāpīja Gēnam vai Ķepuram un aizlidoja atpakaļ.

Bet žurka Purka sēdēja uz sētas mieta un ziņoja par trāpījumiem.

Kolīdz bumbiņa vēlreiz izlidoja no slēptuves, Gena veikli pagriezās un satvēra to zobos. Tad viņi abi ar Ķepuru lēni sāka iet pāri ielai.

Gumija nostiepās arvien stiprāk un stiprāk. Un, kad Piķamice pabāza no slēpņa galvu, lai apskatītos, kur palikusi viņas bumbiņa, Ķepurs nokomandēja: «Uguni!» — un Gena paplēta zobus.

Bumbiņa svilpdama pārlidoja pāri ielai un trāpīja savai īpašniecei. Vecene kā pļauta novēlās aiz žoga.

Bet tad viņa parādījās no jauna, noskaņota desmitreiz kareivīgāk nekā pihns tam.

«Nekrietneļi! Bandīti! Gatavie ķēmrauši!» — lūk, ko viņa no visas sirds vēlējās teikt. Taču nespēja, tāpēc ka mutē viņai bija iestrēgusi papīra bumbiņa.

Saniknotā Piķamice mēģināja bumbiņu izspļaut, taču tas nez kāpēc neizdevās.

Kur nu lai viņa liekas?

Protams, uz poliklīniku pie galvenā daktera Ivanova.

—    Kašak, kašak šašu, — viņa teica ārstam.

—    Kas par kašak? — dakteris jautāja.

—    Kašak, kašak šašu!

—   Nē, — viņš atbildēja. — Kažokus es nešuju.

—    Kašak, — vecene no jauna iečāpstējās, — bumbin.

—    Jūs droši vien esat ārzemniece, — beidzot dakteris apjēdza.

—   Jā! Jā! — Piķamice priecīgi māja ar galvu.

Viņai ļoti patika, ka noturēta par ārzemnieci.

—   Bet es ārzemniekus nepieņemu, — Ivanovs noteica un izlika Piķamici aiz durvīm.

Tā līdz pašam vakaram viņa nomocījās, neizteikuši ne vārda. Pa šo laiku viņas mutē bija sakrājies tik daudz lamu, ka tad, kad bumbiņa beidzot izmirka un Piķamice izspļāva pēdējās zāģu skaidiņas, no viņas mutes izbira — lūk, kas:

—    Neliešibandītiķēmraušiganesjumsrādīšukrokodiliapdauzītiezaļiemūlāpikautjūsizčibētu!

Un tas vēl nebija viss, jo daļu lamu vārdu viņa bija norijusi kopā ar gumiju.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Gena un Ķepurs skraidīja apkārt pa skolām un iztaujāja sargus, vai tiem nav padomā apaļi divniekkaraļi un kaušļi. Sargi bija cienīgi ļaudis. Viņi labprātāk runāja par teicamniekiem un labi audzinātiem zēniem nekā par divniekkaraļiem un palaidņiem. Kopaina, pēc viņu stāstījuma, izskatījās sekojoša: visi zēni šajās skolās mācījās lieliski, bija pieklājīgi, vienmēr sveicināja, katru dienu mazgāja rokas, bet daži pat kaklus.

Gadījās, protams, ari pa palaidniekam. Bet kas nu tie par palaidniekiem! Nedēļas laikā viens izsists logs un tikai divi divnieki liecībā.

Beidzot krokodilam paveicās. Viņš uzzināja, ka kādā skolā mācās patiešām brīnišķīgs zēns. Pirmkārt, pilnīgs stulbenis, otrkārt, drausmīgs kauslis, un, treškārt, seši divnieki nedēļā! Tas bija tieši tas, kas vajadzīgs. Gena uzrakstīja uz papīra lapiņas viņa vārdu un adresi un apmierināts soļoja mājup.

Ķepuram veicās mazāk.

Arī viņš atrada tādu puiku, kādu bija meklējis. Sapnis, ne puika. Otrgadnieks. Kašķis. Klaiņotājs. No labas ģimenes, un astoņi divnieki nedēļā. Taču šis zēns kategoriski atteicās saieties ar tiem, kam mazāk par desmit divniekiem. Bet tādu atrast nebija nekādu cerību. Tāpēc Ķepurs sašutis pārnāca mājās un tūlīt pat likās gulēt.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Nākošajā dienā netīrais puišelis, kuram tika gādāts divniekkaralis, atkal bija klāt.

—   Nu, vai atradāt? — viņš noprasīja Allai, protams, nesasveicinājies.

—   Atradām, — Alla atbildēja. — Liekas, piemērots zēns.

—   Pirmkārt, viņš bēguļo no stundām, — teica krokodils.

—   Tas ir labi!

—   Otrkārt, drausmīgs kauslis.

—    Lieliski!

—    Treškārt, seši divnieki nedēļā, un turklāt vel briesmīgs netīrelis.

—   Divnieku pamaz, — izsecināja apmeklētājs. — Bet citādi derīgs. Kur viņš mācās?

—    Piektajā skolā, — Gena atbildēja.

—    Piektajā? — puišelis izbrīnījies pārprasīja. — Bet kā tad viņu sauc?

—    Viņu sauc Dima, — ieskatījies papīra lapiņā, teica krokodils. — Apaļš stulbenis! Tieši tas, kas vajadzīgs!

«Tas, kas vajadzīgs! Tas, kas vajadzīgs!» puišelis saduga. — Pavisam ne tas, kas vajadzīgs! Tas taču esmu es pats!

Viņa garastāvoklis bija sabojāts.

—    Bet jūs neko neatradāt? — viņš noprasīja Ķepuram.

—    Atradu, — Ķepurs atbildēja, — ar astoņiem divniekiem. Bet, ja tev ir tikai seši, viņš negrib ar tevi draudzēties. Viņam vajadzīgs ar desmit. Ja tu dabūtu desmit divniekus, tad jūs varētu vienoties.

—    Nē, — teica puišelis. — Desmit — tas ir par daudz. Vieglāk nopelnīt četrus. — Viņš lēni kāpās uz durvju pusi.

—   Piestaigā, — krokodils nosauca viņam pakaļ, — varbūt vēl izdodas kaut ko sameklēt!

—    Labi! — atteica puika un prom bija.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Pagāja stunda. Tad vēl pusstunda. Apmeklētāji nenāca. Te pēkšņi pavērās logs un istabā iespraucās kaut kāda dīvaina galva ar īsiem radziņiem un garām, kustīgām ausīm.

—    Labdien! — teica galva. — Liekas, neesmu kļūdījusies!

—    Labdien! — atbildēja mūsu draugi.

Viņi vienā mirkli atskārta kas viņus apmeklējis. Tik garš kakls varēja būt tikai vienam dzīvniekam — žirafei.

—   Mani sauc Anete, — viešņa stādījās priekšā. — es gribētu iegūt draugus.

Paostījusi uz palodzes stāvošās puķes, viņa turpināja:

—   Jūs droši vien nevarat saprast, kāpēc gan tik jaukai un simpātiskai žirafei kā man nav draugu. Vai ne?

Gena, Alla un Ķepurs bija spiesti atzīt, ka tas tiešām tā ir.

—    Tādā gadījumā es jums paskaidrošu. Pie visa vainīgs mans milzīgais augums. Lai ar mani sarunātos, katrā ziņā ir jāatgāž galva. — Žirafe pastiepa kaklu uz priekšu un uzmanīgi aplūkoja sevi spogulī. — Bet, ja iet pa ielu un skatās gaisā, noteikti var iekrist kāda bedrē vai renstelē… Tā, lūk, visi mani paziņas kaut kur paklīduši, un es nezinu, kur viņus tagad meklēt. Vai jūs saprotat, cik bēdīgi man klājas?

Genam, Allai un Ķepuram atkal nācās piekrist, ka šis stāsts ļoti bēdīgs.

Žirafe runāja ilgi. Par sevi un par visiem pārējiem. Bet tomēr neskatoties uz to, ka viņa runāja ļoti ilgi, viņa nepateica neko būtisku. Šāda īpašība ir ārkārtīgi reta mūsu dienās. Katrā ziņā starp žirafēm noteikti.

Beidzot pēc ilgām sarunām Genam tomēr izdevās aizvadīt viešņu. Un kad viņa aizgāja visi atviegloti nopūtās.

— Nu ko, — teica Alla, — laiks doties mājās. Vajag taču kaut nedaudz atpūsties.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Tomēr krokodilam atpūsties tā arī neizdevās. Tikko viņš nolikās gulēt, pie durvīm klusiņām pieklauvēja.

Gena atvēra, un uz sliekšņa parādījās mazs pērtiķītis ceriņkrāsas cepurītē un sarkanā sporta kostīmā.

— Sveicināti, - teica viņam krokodils. — Ienāciet.

Pērtiķītis klusēdams ienāca un apsēdās apmeklētāju krēslā.

— Jums droši vien vajadzīgi draugi? — jautāja viņam Gena. — Vai ne tā?

"Tā, tā" — viesis pamāja ar galvu neatverot muti. Šķita ka viņam mute pilna ar biezputru vai tenisa bumbiņām. Viņš nerunāja ne vārda  un tikai paretam piekrītoši māja ar galvu.

Gena mirkli padomāja bet pēc tam tieši noprasīja:

— Jūs droši vien neprotiet runāt?

Lai kā arī tagad pērtiķītis atbildētu, sanāktu viens un tas pats. Ja viņš pamātu ar galvu:

"jā", tad sanāktu: "Jā, es neprotu runāt". Bet ja viņš noliedzoši papurinātu galvu:

"nē" , tad vienalga sanāktu "Nē es neprotu runāt".

Tāpēc viņam nācās atvērt muti un izkrāmēt no tās visu to, kas traucēja viņam runāt: uzgriežņus, skrūvītes, apavu krēma bundžiņas, atslēdziņas, podziņas, dzēšgumijas un citus interesantus un vajadzīgus priekšmetus.

— Es protu runāt, — beidzot viņš paziņoja un sāka izkrāmētos priekšmetus bāzt atpakaļ aiz vaigiem.

— Vienu mirklīti, — apturēja viņu krokodils, — pasakiet pie viena: kā jūs sauc un kur jūs strādājiet?

— Francis, — pērtiķītis stādījās priekšā. — Es  uzstājos cirkā kopā ar mācītu dresētāju.

Pēc tam viņš ātri sabāza visas savas vērtīgās mantas atpakaļ. Acīmredzot viņu ārkārtīgi uztrauca, ka tās guļ uz sveša, pilnīgi nepazīstama galda.

— Nu, bet kāds draugs jums vajadzīgs? — Gena turpināja iztaujāšanu.

Pērtiķītis nedaudz padomāja un pēc tam atkal gribēja izņemt no mutes visu, kas traucēja viņam runāt.

— Pagaidiet, — apturēja viņu Gena. — Jums, droši vien, vajadzīgs draugs ar kuru varētu vispār nerunāt? Pareizi?

"Pareizi", — pamāja ar galvu pērtiķītis ar dīvaino vārdu — Francis — "Parezi, pareizi, pareizi!"

— Nu ko, — nobeidza krokodils, — tad pienāciet pēc nedēļas.

Pēc tam kad pērtiķītis devās prom, Gena kopā ar viņu izgāja un  pie ieejas uzrakstīja uz papīrīša:

DRAUDZĪBAS MĀJA SLĒGTA UZ VAKARIŅĀM.

Pēc tam viņš padomāja un pievienoja:

UN LĪDZ RĪTAM.

tomēr Genu sagaidīja jauns pārsteigums. Kad pērtiķēns bāza aiz vaigiem visus savus vērtīgos priekšmetus, viņš nejauši tur bija iebāzis arī mazo krokodila modinātāju. Tāpēc no rīta krokodils Gena pamatīgi aizgulējās uz darbu un viņam iznāca liela saruna ar direktoru.

Bet pērtiķītim, kad viņš aizgāja no krokodila, visu laiku kaut kas tikšķēja ausīs. Un tas viņu stipri uztrauca. Bet agri agri no rīta, pulksten sešos, viņam tik stipri sāka zvanīt galvā, ka nabaga pērtiķītis tieši no gultas skrēja pie daktera Ivanova uz kabinetu.

Dakteris Ivanovs uzmanīgi izklaušināja viņu ar klausāmo caurulīti, bet pēc tam teica:

— Viens no diviem: vai nu jums ir nervu tiks, vai arī zinātnei nepazīstama slimība! Abos gadījumos lieliski palīdz rīcineļļa. (Viņš bija ļoti vecmodīgs, šis dakteris, un neatzina nekādas jaunmodīgas zāles.) — Sakiet, — no jauna viņš jautāja pērtiķītim, — Jums tas droši vien negadās pirmo reizi?

Lai kā arī pērtiķītis nemātu "jā" vai "nē" vienalga sanāktu ka ne pirmo. Tāpēc viņam nekas cits neatlika kā izkrāmēt no mutes savus dārgumus. Te nu dakterim viss kļuva skaidrs.

— Nākošajā reizē, — teica viņš, — ja jums sāksies mūzika, pārbaudiet vispirms, varbūt jūs esiet aiz vaiga aizbāzis radiouztvērēju vai arī lielo pilsētas laukuma pulksteni.

Ar šiem vārdiem viņi šķīrās.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Pēc dažām dienām, vakarā, Gena sarīkoja nelielu sanāksmi.

— Varbūt, tas ir mazliet netaktiski, to ko es gribu sacīt, — sāka viņš, — bet es tomēr teikšu. Man ļoti patīk tas, ko mēs visi darām. To mēs vienkārši lieliski izdomājām! Bet pēc tam kad mēs to lieliski izdomājām, esmu pilnīgi pazaudējis mieru! Pat naktī, kad visi normāli krokodili guļ, esmu spiests celties un pieņemt apmeklētājus. Tā turpināties nevar! Vajag noteikti atrast izeju.

— Bet man šķiet ka es jau atradu, — teica Ķepurs — Tikai es baidos, ka jums nepatiks!

— Kas tad?

— Mums vajag uzcelt jaunu māju. Un viss!

— Pareizi, — nopriecājās Gena. — Bet veco mēs aizvērsim!

—   Pagaidām slēgsim, — Alla precizēja. — Bet vēlāk jaunajā mājā atkal atvērsim.

—   Tātad ar ko sāksim? — noprasīja Gena.

—   Vispirms jāizvēlas vieta, — atbildēja Alla. — Un pēc tam jāizlemj, no kā celsim.

—   Par vietu viss skaidrs, — teica krokodils. — Aiz manas mājas ir bērnudārzs, tam līdzās neliels laukumiņš. Celsim tur!

—    Bet no kā?

—    Protams, no ķieģeļiem!

—    Bet kur tos dabūt?

—    Nezinu.

—    Es arī nezinu, — teica Alla.

—    Un es arī nezinu, — teica Ķepurs.

—   Paklausieties, — Alla pēkšņi ierosinaja, — piezvanīsim uz izziņu biroju!

—    Labi, — krokodils piekrita un tūlīt nocēla telefona klausuli. — Hallo, izziņu birojs? Vai jūs nepateiktu, kur var dabūt ķieģeļus? Mēs gribam uzcelt nelielu mājiņu.

—    Vienu mirkli! — atbildēja izziņu birojs. — Atļaujiet padomāt. — Un tad pateica: — Ķieģeļu jautājumu mūsu pilsētā kārto Ivans Ivanovičs. Ejiet pie viņa.

—    Bet kur viņš dzīvo? — Gena vaicāja.

—   Viņš nedzīvo, — atbildēja izziņu birojs, — viņš strādā. Lielajā mājā pilsētas laukumā. Uz redzēšanos!

—    Nu tad tā, — noteica Gena, — ejam pie Ivana Ivanoviča! — Un viņš izvilka no skapja savu lepnāko uzvalku.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Ivans Ivanovičs sēdēja lielā, gaišā kabinetā pie rakstāmgalda un strādāja.

No lielās papīru kaudzes, kas atradās uz galda, viņš paņēma vienu papīru un, uzrakstījis uz tā: «Atļaut. Ivans Ivanovičs,» — nolika to kreisajā pusē.

Tad viņš ņēma nākošo papīru, uzrakstīja uz tā: «Neatļaut. Ivans Ivanovičs,» — un nolika labajā pusē. Un tā tālāk.

«Atļaut. Ivans Ivanovičs.» «Neatļaut. Ivans Ivanovičs.»

—   Labdien! — pieklājīgi apsveicinājās mūsu draugi, ieejot kabinetā.

—    Labdien! — atbildēja Ivans Ivanovičs, nepārtraucot darbu.

Gena noņēma savu jauno platmali un nolika to uz galda stūra. Ivans Ivanovičs tūlīt pat uz tās uzrakstīja: «Atļaut. Ivans Ivanovičs,» — jo pirms tam viņš uz kāda papīra bija uzrakstījis: «Neatļaut. Ivans Ivanovičs.»

—   Zināt, mums vajadzīgi ķieģeļi… — Alla uzsāka sarunu.

—    Cik? — noprasīja Ivans Ivanovičs, turpinot rakstīt.

—    Daudz, — steidzīgi izmeta Ķepurs. — Ļoti daudz.

—    Nē, — Ivans Ivanovičs atbildēja, — daudz es nevaru dot. Varu dot tikai pusi.

—    Kāpēc tā?

—   Man ir tāda kārtība, — paskaidroja priekšnieks, — visu darīt līdz pusei.

—    Bet kāpēc jums tāda kārtība? — Ķepurs neatlaidās.

—    Pavisam vienkārši, — teica Ivans Ivanovičs. — Ja es visu darīšu līdz galam un visiem visu atļaušu, tad par mani teiks, ka es esmu pārāk labs un katrs pie manis dara, ko grib. Ja es nedarīšu neko un nevienam neko neatļaušu, tad par mani teiks, ka es esmu dīkdienis un visiem tikai traucēju. Bet tagad par mani neviens neko sliktu nevar teikt. Sapratāt?

—    Sapratām, — apmeklētāji atbildēja.

—    Cik jums to ķieģeļu vajag?

—    Mēs gribam uzbūvēt divas nelielas mājiņas, — krokodils ķērās pie blēdības.

—    Tad nu tā, — teica Ivans Ivanovičs, — es jums došu ķieģeļus vienas nelielas mājiņas būvei. Tas būs tieši tūkstotis ķieģeļu. Sarunāts?

—    Sarunāts, — Alla piekrītoši pamāja. — Tikai mums vēl vajadzīga mašīna, ar ko ķieģeļus aizvest.

—    N-nē, — novilka Ivans Ivanovičs, — mašīnu es jums nevaru dot. Varu dot tikai pusmašīnu.

—   Bet mašīnas puse taču nevarēs pabraukt! — iebilda Ķepurs.

—   Tik tiešām, — priekšnieks piekrita, — nevarēs vis. Tad darīsim tā. Es jums došu veselu mašīnu, taču vedīšu ķieģeļus tikai līdz pusceļam.

—   Tas būtu tieši līdz bērnudārzam, — Gena atkal ķērās pie viltības.

—    Tad nu tā, — teica Ivans Ivanovičs, — esam vienojušies. Un viņš no jauna ķērās pie sava svarīgā darba — paņēma no kaudzes papīru, uzrakstīja uz tā: «Atļaut. Ivans Ivanovičs,» — un sniedzās pēc nākošā.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Nākošajā dienā pie bērnudārza piebrauca liela kravas mašīna, un divi strādnieki izkrāva no tās tūkstoš ķieģeļu.

—   Mums katrā ziņā apkārt būvlaukumam jāuzceļ žogs, — teica Alla, — lai neviens netraucētu strādāt.

—   Pareizi, — piekrita Gena. — Ar to arī sāksim.

Viņi sameklēja dažus desmitus latiņu, būvlaukuma stūros ieraka stabus, un drīz vien ne visai augsta koka sētiņa bija gatava. Tagad varēja ķerties pie celtniecības.

Ķepurs un Alla pienesa mālus, bet krokodils apsēja brezenta priekšautu un kļuva par mūrnieku.

Viens apstāklis tomēr Genu mulsināja.

—   Saproti, — viņš teica Ķepuram, — ieraudzīs mani te paziņas un sacīs: «Še tev nu bija, krokodils Gena, bet nodarbojas ar tik nenopietnām lietām!» Iznāks kaut kā neērti.

—   Uzliec masku! — ieteica Ķepurs. — Un tevi neviens nepazīs!

—   Tik tiešām! — Krokodils iesita sev pa pieri. — Kā man pašam tas neienāca prātā!

Kopš tā laika viņš celtniecībā strādāja tikai maskā. Un tādu nomaskējušos viņu neviens nepazina. Tikai vienu reizi krokodils Valērijs, Genas pārinieks, ejot garām sētai, uzsauca:

—   Oho-ho, ko es redzu! Krokodils Gena strādā uz būvēm!… Kā labi sviežas?

—    Sviežas labi, — Gena pārvērstā balsī atbildēja. — Tikai es neesmu Gena — tas — pirmkārt. Un otrkārt — es vispār neesmu krokodils.

Ar to viņš Valēriju vienā momentā atsēdināja.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Kādu vakaru krokodils Gena pirmais ieradas būvlaukuma. Un pēkšņi ieraudzīja pāri visai sētai šādu uzrakstu:

UZMANĪGI: NIKNS SUNS!

«Kas ta tas?» nodomāja Gena. «Kas suni būtu atvedis? Varbūt Ķepurs? Viņam daudz visādu dīvainu paziņu.»

Krokodils apsēdās un sāka gaidīt Ķepuru.

Pēc pusstundas, dungodams dziesmiņu, Ķepurs bija klāt.

— Vai tu nezini, — krokodils viņu uzrunāja, — no kurienes šeit uzradies nikns suns?

Ķepurs izbolīja acis.

—    Nezinu, — viņš teica. — Vakar vēl nebija. Varbūt Alla atvedusi?

Taču, kad ieradās Alla, noskaidrojās, ka arī viņa par kaut kādu niknu suni neko nezin.

—   Tātad suns atnācis pats, — izsecināja Ķepurs.

—   Pats? — brīnījās krokodils. — Bet kas tad uzrakstījis uz sienas?

—    Pats arī uzrakstījis. Lai nieku dēļ netraucētu!

—    Lai nu kā tur būtu bijis, — meitenei bija gatavs lēmums,

—   viņš no turienes ir jāizmāna ārā. Piesiesim auklas galā desas gabalu un pārmetīsim pār sētu. Kad suns to sakamps zobos, mēs viņu pa vārtiņiem izvilksim laukā.

Viņi tā arī izdarīja. Paņēma Ķepura vakariņu desu, iesēja aukliņā un pārmeta pār sētu.

Taču auklu neviens neraustīja.

—   Varbūt viņam negaršo desas? — teica Ķepurs. — Varbūt viņam garšo zivju konservi? Vai varbūt sviestmaizes ar sieru?

—   Ja man nebūtu jaunas bikses, — sabrašojās Gena, — tad es viņam parādītu!

Nav zināms, ar ko tas viss beigtos, ja pēkšņi pār sētu nepārlēktu kaķis. Viņam zobos bija tas pats auklā piesietais desas gabals.

Kaķis paskatījās uz draugiem un zibenīgi ātri aizmuka. Tik ātri, ka Ķepurs pat nepaguva satvert aukliņu, lai atgūtu savas vakariņas.

—    Ko tas galu galā nozīmē? — Viņa balsī skanēja vilšanās.

—   Raksta vienu, bet īstenībā ir pavisam kas cits! — Viņš atvēra vārtiņus. — Nekāda suņa nav!

—   Un nav arī bijis! — atskārta Alla. — Acīmredzot kādam nepatīk mūsu darbs. Un tas ir viss.

—    Bet es zinu, kam! — iekliedzās Gena. — Tā ir Piķamice! Neviens cits! Viņas dēļ mēs veselu vakaru neesam strādājuši! Un rit viņa atkal kaut ko izdomās! Redzēsiet!

—   Rīt viņa neko neizdomās! — cieši noteica Ķepurs. Viņš noslaucīja no sētas pirmo uzrakstu un tā vietā uzrakstīja:

UZMANĪGI: NIKNS ĶEPURS!

Tad viņš sameklēja pamatīgu, garu kārti un atslēja no iekšpuses pret vārtiņiem. Ja tagad kāds atvērtu vārtiņus un iebāztu tur savu ziņkārīgo degunu, kārts katrā ziņā tam iebelztu pa galvu.

Pēc tam Alla, Gena un Ķepurs mierīgu prātu aizgāja katrs savās darīšanās.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Vēlu vakarā Piķamice vienmēr izgāja no mājas un devās savās nakts gaitās. Viņa uz afišām un plakātiem piezīmēja ūsas, izkratīja no urnām atkritumus un pa reizei izšāva ar rotaļu pistoli, lai pabaidītu vientuļus gājējus.

Arī šajā vakarā vecene iznāca uz ielas kopā ar savu piejaucēto žurku Purku.

Viņa bija izlēmusi vispirms doties uz jaunā nama būvlaukumu, lai tur kārtējo reizi visu savandītu.

Kad vecene piegāja pie sētas, viņa ieraudzīja šādu uzrakstu:

UZMANĪGI: NIKNS ĶEPURS!

«Interesanti,» Piķamice nodomāja, «kas tas varētu būt — nikns Ķepurs? Jāpaskatās!»

Viņai sagribējās pavērt vārtiņus un ieskatīties. Bet, līdzko viņa to izdarīja, gāzās pret vārtiņiem atslietā kārts un pamatīgi ieblieza viņai pa degunu.

—   Nelieši! — vecene iekliedzās. — Resgaļi! Nu es jums rādīšu! To jūs man pieminēsiet! — Un, iežmiegusi savu piejaucēto žurku padusē, viņa aizskrēja zooloģiskā dārza virzienā.

Piķamices galvā jau bija nobriedis bargs atriebības plāns. Viņa zināja, ka zooloģiskajā dārzā dzīvo kāds ļoti ļauns un dumjš degunradzis, vārdā Putnēns. Svētdienās vecene viņu baroja ar ūdenskliņģeriem, centās pieradināt pie sevis. Degunradzis bija apēdis veselus piecus ūdenskliņģerus, un Piķamice uzskatīja, ka viņš ir piejaucēts. Vecene gribēja viņam pavēlēt, lai viņš skrien uz būvlaukumu, pārmāca šo «nikno Ķepuru» un saārda tur visu, ko vien var.

Zooloģiskā dārza vārti bija slēgti. Daudz nedomādama, vecene pārplivinājās pāri žogam un devās uz degunradža sprostu.

Degunradzis, protams, gulēja. Pa miegam viņš, protams, krāca. Un krāca viņš tik skaļi, ka nekādi nebija saprotams, kā tādā troksnī var gulēt.

—   Ei tu, celies! — vecene uzsauca. — Ir viens darbiņš!

Bet Putnēns neko nedzirdēja.

Tad viņa izbāza roku caur režģi un sāka ar dūri dunkāt degunradzim pa sāniem. Taču arī tam nebija nekādu panākumu.

Vecenei nācās sameklēt garu nūju un ar to slānīt degunradzim pa muguru.

Beidzot Putnēns pamodās. Viņš bija ļoti nikns par to, ka nakts laikā pamodināts. Un, protams, viņam nebija ne prātā kaut kādi tur apēstie ūdenskliņģeri.

Bet Piķamice atvēra sprosta durtiņas un, uzsaukusi: — Uz priekšu! Ātrāk! — pati aiznesās zooloģiskā dārza izejas virzienā.

Degunradzis metās viņai paka], bet ne jau nu tāpēc, ka viņam gribējās «ātrāk» un «uz priekšu». Viņam tikai ļoti gribējās šo kaitīgo veceni sabadīt.

Pie pašiem vārtiem Piķamice apstājās.

—    Stop! — viņa uzsauca.

—  Jāatver vārti!

Bet degunradzis neapstājās. Skriedams pilnā gaitā, viņš Piķamicei tā iebelza, ka šī vienā acumirklī pārlidoja pāri žogam.

—    Bandīts! Nelietis! — kliedza vecene, braucīdama sasitumus. — Tūlīt es tev parādīšu!

Taču neko parādīt viņai neizdevās: degunradzis izlauza dārza vārtus un no jauna metās viņai pakaļ.

—   Stulbenis tu tāds! — skriedama kliedza Piķamice.

—    Tūlīt aizskriešu uz miliciju, tur tev sados! Tur tevi pārmācīs!

Bet uz miliciju skriet viņa nedrīkstēja: tur drīzāk pārmācītu viņu pašu, nevis degunradzi.

Nav zināms, kas būtu noticis tālāk, ja ceļā nebūtu pagadījies milzīgs koks. Vienā rāvienā vecene uzrāpās pašā koka galotnē.

— Tā, darīts, — viņa teica, ērtāk iekārtodamās zaros. — Te viņš neuzlīdīs. Ku-kū!

Degunradzis lejā pamīcījās, pamīcījās, tad sameklēja ērtu grāvi un nolikās gulēt.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Tajā pašā laikā Ķepurs, visu vakaru nosēdējis pie krokodila, nolēma beidzot doties mājup. Pa ceļam viņš sadomāja iegriezties būvlaukumā, lai paskatītos, vai tur viss kārtībā. Tagadējos laikos tas nebija lieki.

Ķepurs leni gaja pa tumšu ielu. Pilsētā visi sen gulēja un nekur nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Bet pēkšņi tieši virs sevis augstu kokā viņš izdzirdēja kaut kādu čaboņu.

—    Kas tur ir? — viņš noprasīja.

—   Tā esmu es, — viņam atbildēja smalka balstiņa. — Večiņa Piķamice.

Un Ķepurs tiešām saskatīja zaros savu veco paziņu.

—   Bet ko jūs tur darāt?

—    Karājos, — Piķamice atbildēja. — Jau divas stundas.

—    Skaidrs, — teica Ķepurs. Un devās tālāk.

Par vecenes atbildi viņš nepavisam nebrīnījās. No viņas varēja sagaidīt ne tikai to vien. Un, ja viņa divas stundas karājas kokā, tad viņa zina, ko dara. Taču tajā pašā mirklī Ķepurs atgriezās.

—    Interesanti, cik ilgi jūs rāpāties tur augšā? Droši vien ne mazāk kā stundu.

—   Kā tad, — vecene atteica, — es neesmu tāda tūļa. Es te uzrāpos desmit sekundēs.

—    Desmit sekundēs? Tik ātri? Bet kāpēc?

—    Tāpēc, ka man dzinās pakaļ degunradzis. Lūk, kāpēc!

—    Tas tik ir numurs! — novilka Ķepurs. — Bet kas tad viņu izlaidis no zooloģiskā dārza? Un kāpēc?

Vecene vairāk neko negribēja paskaidrot.

—    Daudz gribēsi zināt, drīz paliksi vecs! — Tas ir viss, ko viņa pateica.

Ķepurs kļuva domīgs. Viņš daudzkārt bija dzirdējis par šo ļauno un dumjo degunradzi un ļoti labi saprata — kaut kas jādara. Citādi drīz vien netikai Piķamice, bet visi pilsētas iedzīvotāji tupēs kokos kā eglīšu mantiņas.

—    Skriešu viņu meklēt, — izlēma mūsu varonis.

Pēc dažām sekundēm viņš uztriecās virsū zemē guļošam zvēram. Degunradzis ierēcās un metās brašulim pakaļ. Abi drāzās pa ielu trakā ātrumā. Beidzot Ķepurs nogriezās aiz stūra, bet degunradzis aiznesās garām.

Un tagad jau Ķepurs skrēja pakaļ degunradzim, cenšoties neatpalikt. Viņš gatavojās izdevīgā brīdī piezvanīt uz zooloģisko dārzu un izsaukt palīgā kalpotājus.

«Interesanti, ko man piešķirs par viņa aizturēšanu?» skriedams prātoja Ķepurs.

Viņš zināja, ka ir trīs medaļas: «Par slīcēju glābšanu», «Par drošsirdību» un «Par darbu». Skaidrs, ka «Par slīcēju glābšanu» šim gadījumam nebija piemērota.

«Droši vien iedos «Par drošsirdību»,» viņš nodomāja, dzīdamies pakaļ Putnēnam.

«Tomēr nē, «Par drošsirdību» laikam gan nedos,» Ķepuram galvā pavīdēja doma, kad atkal nācās bēgt no satracinātā degunradža.

Bet, kad viņš bija noskrējis pa pilsētas ielām veselus piecpadsmit kilometrus, bija pilnīgi skaidrs, ka viņš tiks apbalvots ar medaļu «Par darbu».

Te pēkšņi Ķepurs pamanīja mazu, vientuļu mājiņu. Tūlit pat viņš diedza turp. Degunradzis neatpalika. Kādas piecas vai sešas reizes viņi apskrēja riņķī mājai.

Tagad vispār nebija saprotams, kurš kuru vajā. Varbūt degunradzis Ķepuru? Varbūt Ķepurs degunradzi? Varbūt katrs skrien savā nodabā?

Lai tiktu skaidrībā, Ķepurs atlēca sāņus. Un, kamēr degunradzis viens pats riņķoja apkārt mājiņai, Ķepurs mierīgi sēdēja uz soliņa un domāja.

Pēkšņi viņam galvā iešāvās izcila doma.

— Ei, draudziņ! — viņš uzsauca degunradzim. — Bizo man pakaļ! — Un pats aizdrāzās pa garu ieliņu, kura pamazām kļuva .aizvien šaurāka.

Putnēns metās viņam pakaļ.

Ieliņa kļuva šaurāka un šaurāka. Beidzot tā bija tik šaura, ka degunradzis nespēja tālāk paskriet. Viņš iestrēdza starp namiem kā korķis pudelē.

No rīta pēc Putnēna ieradās zooloģiskā dārza kalpotāji. Viņi ilgi un gari pateicās Ķepuram, pat apsolīja uzdāvināt dzīvu zilonēnu, ja viņiem gadītos kāds lieks.

Bet Piķamici šajā dienā nocēla no koka vesela ugunsdzēsēju komanda.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Tagad celtniecību vairs neviens netraucēja.

Bet darbi tik un tā virzījās uz priekšu ļoti gausi.

—   Ja mēs joprojām māju celsim trijatā, — reiz ieteicās Gcna, — tad to neuzcelsim ātrāk kā pēc gada. Mums noteikti vajadzīgi palīgi.

—   Pareizi! — Ķepurs viņu atbalstīja. — Un es pat zinu, kur tos sameklēt.

—    Kur tad?

—   Tūlīt paskaidrošu. Kam mēs ceļam šo namu?

—   Tiem, kuri grib sadraudzēties.

—    Lūk, lai tad viņi arī nāk palīgā! Vai ne?

—   Pareizi! — iesaucās Alla un krokodils. — To tu esi vareni izdomājis! Katrā ziņā viņi jāaicina talkā!

Un būvlaukumā sāka ierasties palīgi. Atnāca žirafe Anete, pērtiķītis Francis un, protams, divniekkaralis Dima. Tad vēl celtniekiem pievienojās ļoti kautrīgā un labi audzinātā meitene Marina, apaļa teicamniece.

Arī viņai nebija draugu, jo viņa bija neiedomājami klusa un neuzkrītoša. Neviens pat nepamanīja, kā viņa bija pienākusi pie celtnes un sākusi palīdzēt. To, ka viņa ir, uzzināja tikai kādā ceturtajā vai piektajā dienā.

Strādāja celtnieki līdz vēlam vakaram. Kad kļuva tumšs, žirafe paņēma zobos lukturi un apgaismoja būvlaukumu. Tikai nedrīkstēja viņai par to teikt «paldies», jo viņa noteikti atbildētu «lūdzu», un lukturis tajā pašā mirklī uzkristu cēlājiem uz galvas.

Reiz vēlu vakarā apgaismotajā būvlaukumā iegriezās kāds rudmatains gara auguma pilsonis ar bloknotu rokās.

—   Sveicināti! — viņš teica. — Es esmu no avīzes. Lūdzu, paskaidrojiet, ko jūs šeit darāt!

—   Mēs ceļam namu, — atbildēja Gena.

—    Kādu namu? Priekš kam? — korespondents sāka taujāt.

—  Mani interesē skaitļi.

—   Mūsu nams bus maziņš, — krokodils viņam skaidroja.

—  Pieci soļi plats un pieci soļi garš.

—   Cik stāvu?

—   Viens stāvs.

—    Pierakstīsim, — teica korespondents un kaut ko uzkricelēja savā bloknotā. (Žirafe pa to laiku ar lukturi rādīja viņam gaismu.) — Tālāk!

—    Namam būs četri lodziņi un vienas durvis, — Gena turpināja. — Tas nebūs augsts, tikai divi metri. Katrs, kas vēlēsies, nāks pie mums un izraudzīsies sev draugu. Lūk, šeit, pie lodziņa, mēs noliksim darba galdu. Bet šeit, pie durvīm, dīvānu apmeklētājiem.

—   Un kas celtnē strādā?

—   Mēs visi, — Gena rādija. — Es, Ķepurs, žirafe, divniekkaralis Dima un citi.

—    Nu tā, viss skaidrs, — teica korespondents. — Tikai skaitļi jums kaut kā tādi neinteresanti. Nāksies šo to pielabot. — Un viņš devās uz izeju. — Uz redzēšanos! Lasiet rītdienas avīzes!

Rītdienas avīzes mušu draugi sev par brīnumu izlasīja šadu ziņu:

JAUNUMI

MŪSU PILSĒTĀ TIEK CELTS BRĪNIŠĶĪGS NAMS — DRAUDZĪBAS NAMS. TĀ AUGSTUMS — DESMIT STĀVI, PLATUMS — PIECDESMIT SOĻI. GARUMS TIKPAT. CELTNĒ STRĀDĀ DESMIT KROKODILI, DESMIT ŽIRAFES, DESMIT PĒRTIĶI

UN

DESMIT APAĻI TEICAMNIEKI.

DRAUDZĪBAS NAMS TIKS UZCELTS LAIKĀ.

—    Jā, — noteica desmit krokodili, izlasījuši avīzi, — tā tik ir pielabošana!

—    Viņš ir melis! — gluži vienkārši paziņoja desmit apaļi teicamnieki, šņaukājot degunu. — Pazīstam tādus!

Un celtnieki vienbalsīgi nolēma garo pilsoni vairs nelaist namiņa tuvumā. Pat ne desmit lielgabala šāvienu attālumā!

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Nams auga ne dienām, bet stundām. Sākumā tas bija krokodilam līdz ceļiem. Tad līdz kaklam. Bet pēc tam jau pāri galvai. Visi bija ļoti apmierināti. Tikai Ķepurs jo dienas jo kļuva bēdīgāks.

— Kas ar tevi notiek? — reiz ievaicājās krokodils. — Gadījušās nepatikšanas?

•— Jā, — Ķepurs atbildēja, — ir nepatikšanas. Mūsu veikalu taisās slēgt ciet. Neviens neperk nocenotās preces.

—    Kāpēc tu agrāk klusēji? — Gena prasīja.

—   Negribēju jūs traucēt ar sīkumiem. Jums jau savu rūpju gana.

—   Atradis sīkumus! — krokodils iesaucās. — Nu labi, kaut ko izdomāsim!

—    Izdomāju! — viņš iesaucās pēc piecām minūtēm. — Cikos tavu veikalu taisa vaļā?

—   Vienpadsmitos.

—   Nu labi! Viss būs kārtībā!

Nākamajā dienā krokodils pirmām kārtām atprasījās no darba. Genas vietā zooloģiskajā dārzā dežurēja viņa pārinieks Valērijs.

Bet pats Gena un visi pārējie draugi, kuriem šis rīts bija brīvs, divas stundas pirms atvēršanas salasījās pie Kepura veikala.

Gena, Alla, Dima, garkājainā žirafe un pats Ķepurs mīņājās durvju priekšā, ik pa brīdim ieskatījās logos un nepacietīgi izsaucās:

—    Kad ta taisīs vaļā? Kad ta taisīs vaļā?

Pienāca veikala direktors un pārdevēji.

Ari viņi sāka lūkoties sava veikala logos un saukt:

— Kad ta taisīs vaļa? Kad ta beidzot taisīs vaļā?

Gāja garām Piķamice ar savu dresēto žurku Purku. Padomāja, padomāja un iestājās rindā.

Pienaca mazs vecītis ar lielu somu un viņai prasīja, ko te pārdošot. Piķamice neko neteica, tikai daudznozīmīgi paraustīja plecus.

«Droši vien kaut ko interesantu,» nosprieda večuks un ari sāka ielūkoties logos.

Ar vienu vārdu sakot, līdz veikala atvēršanai rinda bija izstiepusies draudīgi gara.

Vienpadsmitos vērās durvis un cilvēki gāzās veikalā iekša.

Viņi pirka visu, kas gadījās pa rokai. Ka tu, divas stundas nostāvējis rindā, neko nepirksi! Tikai petrolejas lampas nevienam nebija vajadzīgas. Visiem bija elektrība.

Tad veikala direktors sameklēja krāsas un uzrakstīja:

PĀRDODAM PETROLEJAS LAMPAS !!!

NO SĒTAS PUSES.

PA DIVI GABALI VIENAM PIRCĒJAM!

Visi pircēji nekavējoties nesās uz pagalmu un sāka izķert lampas. Tie, kuri tās nopirka, jutās ļoti apmierināti, bet tie, kuriem lampu nepietika, bija stipri sarūgtināti un lamāja veikala priekšniecību.

Runājot par Piķamici, jāsaka, ka viņa iegādājās veselus divus pārus — sev un savai Purkai. Tā nu tās — šīs lampas glabājas viņas māja vēl līdz pat šim laikam. Tā sacīt — nebaltām dienām.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Kādu svētdienu Gena uzrunāja visus celtniekus.

—   Mājas sienas gandrīz pabeigtas, — viņš teica. — Jāizlemj, no kā taisīt jumtu.

—    Ka — no kā! — iesaucās žirafe. — Tas taču ir pilnīgi skaidrs! — Viņa pieliecās, lai pagrieztu taisni kādu uz mūra šķībi noliktu ķieģeli, un turpināja: — Jumtu parasti taisa no tā, kas nelaiž cauri ūdeni. Bet vispār var ari iztikt bez jumta.

—   Paldies! — krokodils pateicās Anetei. — Tagad mums viss kļuvis daudz skaidrāks. Bet ko domā mūsu cienījamais pērtiķītis?

Francis brīdi padomaja, tad izvilka no kabatas tīru mutautiņu, izlika uz tā visus savus dārgumus un teica:

—    Neko.

Pēc tam viņš visu savu bagatību rūpīgi salika atpakaļ. Starp citu, pēdējā laikā pērtiķīša vaigi bija kļuvuši ievērojami pilnīgāki — tāpēc ka jaunie paziņas bija pasākuši nodot viņam glabāšana dažādus sīkus priekšmetus.

Ja jūs, piemēram, uz ielas nejauši atrodat kofera atslēdziņu, bet pašu koferi vēl neesat atradis, tad savu atslēdziņu mierīgu prātu varat nodot pērtiķītim. Ja nu jums beidzot gadītos atrast koferi, atslēdziņa neskarta un pilnīgā drošībā būtu pie viņa.

—   Nu tad tā, — Gena atkal turpināja, — vai tiešām neviens neko neteiks?

—    Vai es drīkstu runāt? — klusu pavaicāja meitenīte Marina. — Liekas, ka es esmu izdomājusi. Ap mūsu mājiņu, re, ir žogs. Bet tagad tas mums nav vajadzīgs. No tā var uztaisīt jumtu.

—   Urā! — iesaucās celtnieki. — Viņa pareizi izdomājusi!

—    Piekrītu, — teica Gena. — Bet tādā gadījumā vajadzīgas naglas. — Viņš parēķināja galvā. — Apmēram četrdesmit naglas. Kur lai tās dabū?

Visi paskatījās uz Ķepuru.

—   Ja vajag, tad vajag, — viņš kautrīgi noteica. — Es sadabūšu naglas.

Viņš mazliet padomāja un aizskrēja uz attālu pilsētas nomali. Uz turieni, kur atradās pilsētas galvenā būvmateriālu noliktava.

Pie noliktavas vārtiem uz soliņa sēdēja noliktavas pārzinis velteņos un smēķēja papirosus «Belomor».

Ķepurs nolēma sarunu uzsākt aplinkus.

—   Saulīte spīd, zālīte zaļo, — viņš teica. — Bet mums tā vajadzīgas naglas! Vai drusciņ neiedosiet?

—    Ne jau zālīte tur zaļo, — pārzinis atbildēja. — Tur izlējuši krāsu. Bet naglu nav. Katra kaste uzskaitē.

—   Toties putniņi dzied, — Ķepurs turpinaja. — Nenoklausīties! Varbūt tomēr kāds nieks atrodas? Mums jau daudz nevajag.

—   Ja tur dziedātu putniņi… — Pārzinis nopūtās. — Tur ta vārti čīkst. I netaisos meklēt! Nekā lieka nav!

—  Ļoti žēl, — teica Ķepurs, — ka tur nečīkst putniņi. Bet mēs ceļam Draudzības namu!

—   Draudzības namu? — ieinteresējās pārzinis. — Tas taču pavisam kas cits! Iedošu tev naglas. Lai notiek, paņem! Tikai es došu saliektas naglas. Derēs?

—   Derēs, — Ķepurs nopriecājās. — Lielais paldies! Tikai pie viena iedodiet arī saliektu āmuru!

—    Saliektu āmuru? — brīnījās pārzinis. — Priekš kam?

—    Kā — priekš kam? Lai iedzītu saliektas naglas!

Tad nu pat pašu vellu redzējušais noliktavas pārzinis velteņos vairs nenoturējās un iesmējās.

— Nu labs ir, lai notiek! Iedošu tev taisnas naglas. Bet saliektās iztaisnošu pats. Ņem!

Un iepriecinātais Ķepurs aizskrēja uz celtni.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Un, lūk, mājiņa jau gandrīz gatava. Vēl atlikuši tikai kādi sīkumi. Jānokrāso mājiņas iekšpuse un ārpuse. Bet te draugiem izcēlās domstarpības.

Krokodils Gena pats bija zaļš, un viņš uzskatīja, ka mājiņai jābūt zaļā krāsā — tāpēc, ka šī krāsa ir acij vistīkamākā. Brūnais

pērtiķītis Francis uzskatīja, ka acij vistīkamākā ir bruņā krāsa. Bet garā Anete centās iestāstīt, ka vislabākā ir žirafes krāsa. Un, ja mājiņu nokrāsotu tajā, visas pilsētas žirafes būtu celtniekiem ļoti pateicīgas.

Beidzot Ķepurs lika priekšā katram izvēlēties vienu sienu un nokrāsot to pēc sava prāta.

Namiņš iznāca lielisks. Katra siena savā krāsā: viena — zaļa, otra — brūna, trešā — dzeltena ar melniem plankumiem. Bet ceturtā siena laistījās visās varavīksnes krāsās. To bija krāsojis divniekkaralis Dima. Viņam nebija savas īpaši iemīļotas krāsas, tāpēc viņš mērca otu visos spaiņos pēc kārtas.

—    Zini ko, — Alla teica Ķepuram, — mēs ar Genu nospriedām, ka namiņa atklāšanā tev jāsaka apsveikuma runa.

—    Bet man bail, nekas labs man neiznāks, — atbildēja Ķepurs. — Es nekad neesmu teicis runas.

—    Gan jau iznāks, — Alla viņu mierināja. — Tikai vajadzēs mazliet pavingrināties. Es tagad noskaitīšu tev vienu mazu dzejolīti, bet tu staigā un visu laiku atkārto. Ja tev izdosies tekoši atkārtot, tad tu varēsi norunāt jebkuru runu.

Un viņa noskaitīja Ķepuram vienu ātrrunas pantiņu, kas viņai bija palicis prātā kopš bērnības:

—  Pele sēklas sakaltēja, Sēklas viesiem galdā cēla. Viesi grauza kāriem zobiem — Zobos viesiem lūza robi.

—    Tas ir ļoti viegls dzejolītis, — secināja Ķepurs. — Es to tūlīt atkārtošu.

Un viņš sāka ātri deklamēt:

—  Pele sēkas sasaltēja, Sēkas viesiem galdā sēļa. Viesi gauža kāziem robiem — Lobiein viesiem ruza robi.

«Nē,» viņš nodomaja, «kaut kas nebija pareizi. Kāpēc «sēkas» un kāpēc «rūza»? Pareizi taču jāsaka «sēklas» un «lūza». Eh, jāpamēģina vēlreiz!»

— Polo soklas sakaltēja, —

viņš sāka pilnīgi pareizi.

— Sēkas viesiem galdā cēla, —

arī gandrīz pareizi. Bet tālāk iznāca, lūk, kas:

— Viesi rauza kātiem robiem — Lobierri viesiem rūzi lobi.

— Kas a ta izāk? — Ķepurs saskaitās. — Pat divus ārdus nearu vizrunāt! Tātad pētc siespējas vairāk jāringvinās! Un viņš ringvinājās un ringvinājās visu cauru nakti.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Svētki izdevās vareni. Visi celtnieki tajos ieradās priecīgi un uzposušies.

Krokodils Gena bija uzvilcis pašu labako uzvalku un uzlicis galvā pašu labāko salmenīcu. AI lai galvā bija viņas iemīļotā sarkanā cepurīte. Bet žirafe Anete un pērtiķītis Francis izskatījās tā, it kā viņi uz šejieni būtu nākuši taisnā ceļā no ķīmiskās tīrītavas.

Alla, Gena un Ķepurs trijatā nostājās uz lievenēm.

—    Cienījamie pilsoņi! — pirmā sāka Alla.

—    Cienījamās pilsones! — krokodils turpināja.

—   Un cienījamie pilsonēni! — piebilda Ķepurs, lai ari kaut ko būtu teicis.

—   Tūlīt Ķepurs teiks runu! — nobeidza Alla.

—   Runā! — Krokodils pastūma Ķepuru uz priekšu. — Esi gatavs?

—    Prosams, — tas atbildēja. — Visu natki ringvinājos.

Un Ķepurs teica runu. Lūk, šī Ķepura runa:

—    Ko gan es paru ateikt? Mēs visi joci priecājamies! Mēs būjēvām, būjēvām un beidzot uzbūjēvām! Lai dzījojam mēs! Urā!

—    Urā! — iesaucās celtnieki.

—   Kā izkauslījās? — Ķepurs noprasīja. — Vai man labi izlāca?

—    Izlāca labi! — Gena viņu uzslavēja. — Prieks kauslīties!

Pēc tam krokodils svinīgi pārgrieza virs sliekšņa nostiepto lentīti, un Ķepurs, aplausiem skanot, atvēra durvis.

Bet, tiklīdz durvis bija vaļā, Ķepuram uz galvas negaidot uzkrita liels sarkans ķieģelis. Ķepuram galvā viss sagriezās. Viņš vairs neapjēdza, kur debesis, kur zeme, kur namiņš un kur viņš pats — Ķepurs.

Tomēr Ķepurs tūlīt saprata, kas uz durvīm uzlicis ķieģeli. — Skaties tu man! — viņš teica. — Piesargies tu, nekrietnā Piķamice! Tev vēl nāksies ar mani norēķināties!

Nekrietnā Piķarnice tajā laikā no savas mājas balkona tālskatī vēroja, kā Ķepuram uz galvas izaug milzīgs puns.

Viņa ļāva ielūkoties tālskatī arī savai dresētajai žurkai. Viņas abas aiz laimes nezināja, kur dēties.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

—    Un tagad ķersimies pie darba, — teica Alla. — Tūlīt mēs ierakstīsim grāmatā visus, kam vajadzīgi draugi. Sakiet, lūdzu, — kurš pirmais?

Iestājās klusums. Pirmā kā nebija, tā nebija.

—    Kurš būs pirmais? — pārprasīja Gena. — Vai tiešām neviena nav?

Visi klusēja. Tad Alla uzrunāja garkājaino žirafi:

—    Sakiet — vai jums nav vajadzīgi draugi?

—    Nav vajadzīgi, — Anete atbildēja. — Vairs nav vajadzīgi. Man ir draugs.

—    Kurš tad tas ir? — Ķepurs noprasīja.

—    Kā — kurš? Protams, pērtiķītis! Mēs jau sen ar viņu esam sadraudzējušies!

—    Bet kā tad jūs ar viņu pastaigājaties? — Ķepurs atkal jautāja. — Viņš taču var iekrist bedrē!

—   Nē, nevar, — žirafe teica. Viņa pieliecās, nokoda gabaliņu no krokodila salmenīcas un turpināja: — Kad mēs pastaigājamies, viņš sēž man mugurā kā apkakle. Un mums ir ļoti ērti sarunāties.

—   Tas tik ir ko vērts! — nobrīnijās Ķepurs. — Man tas nekad nebūtu ienācis prātā!

—   Nu, bet tu, Dima? — Alla jautāja. — Vai tev ir draugs?

—    Ir! — Dima atbildēja. — Un kāds vēl!

— Kurš tad tas ir, ja nav noslēpums? Parādi mums!

—    Lūk, kurš! — Dima parādīja ar pirkstu uz Marinu.

—   Bet viņai taču nav neviena divnieka! — krokodils Gena bija nesaprašanā.

—   Tas, protams, ir slikti, — puišelis piekrita. — Bet divnieki taču nav galvenais. Ja cilvēkam nav divnieku, tad tas vēl nenozīmē, ka viņš nav nekur liekams. Toties no viņas var norakstīt un viņa palīdz man gatavot stundas. Tā!

—   Ja tā, tad tā, — teica Alla, — draudzējieties laimīgi! Mēs par to tikai priecāsimies. Vai es pareizi runāju?

—   Pareizi, — Gena un Ķepurs piekrita. — Tikai ko mēs draudzēsim, ja visi jau sadraudzējušies bez mums?

Jautājums bija vietā. Vairs nebija neviena sadraudzēties gribētāja.

—   Kas tad nu iznāk? — skumji noteica Ķepurs. — Būvējām, būvējām, un viss velti.

—   Nemaz ne velti, — Alla iebilda. — Pirmkārt, mēs sadraudzējām žirafi un pērtiķīti. Pareizi?

—    Pareizi! — visi sauca.

—   Otrkārt, mēs sadraudzējām Dimu un Marinu. Pareizi?

—   Pareizi! — visi sauca.

—   Un, treškārt, mums tagad ir jauna mājiņa, un mēs to varam kādam uzdāvināt. Piemēram, Ķepuram. Viņš taču mitinās telefona būdiņā. Pareizi?

—    Pareizi! — trešo reizi visi sauca.

—   Nē, nepareizi, — pēkšņi teica Ķepurs. — Šo namiņu jāatdod nevis man, bet mums visiem. Mēs šeit ierīkosim klubu un

vakaros sapulcēsimies, lai spēlētu dažādas spēles un satiktos cits ar citu.

—    Bet kā tad tu? — vaicāja krokodils. — Tu tā ari dzīvosi telefona būdiņā?

—    Nekas, — Ķepurs atbildēja. — Es kā nebūt izkulšos. Bet, ja mani pieņemtu darbā bērnudārzā par rotaļlietu, tad tas būtu tiešām lieliski! Pa dienu es spēlētos ar bērniem, bet vakaros taja pašā dārziņā pārgulētu un pie viena to sargātu. Tikai neviens mani nepieņems bērnudārzā, jo es taču esmu nezin kas.

—   Kā tad tā, nezin kas?! — krokodils iesaucās. — Pat ļoti zin kas! Ja es varētu būt tāds nezin kas!

—   Mēs visi palūgsim, — zvēri teica Ķepuram, — un jebkurš bērnudārzs pieņems tevi darbā un vēl paldies sacīs!

—   Nu, ja tā, — teica Ķepurs, — tad es esmu ļoti laimīgs!

Mūsu varoņi tā ari izdarīja. Namiņā ierīkoja klubu, bet Ķepuru atdeva bērnudārzam par rotaļlietu. Visi bija ļoti apmierināti

—    Tāpēc es nolēmu paņemt rokā zīmuli un uzrakstīt vienu īsu vārdiņu:

BEIGAS

Taču, tiklīdz es paņēmu rokā zīmuli un uzrakstīju vārdu «beigas», pie manis atskrēja Ķepurs.

—    Kā tad beigas? — viņš iesaucās. — Nedrīkst rakstīt «beigas»! Es vēl neesmu norēķinājies ar to ļaunprātīgo Piķamici. Vispirms man jānokārto darīšanas ar viņu, tikai tad var rakstīt: «Beigas».

—   Labi, labi, rēķinieties, — es teicu. — Redzēsim, kā jums tas izdosies.

—    Ļoti vienkārši, — atbildēja Ķepurs. — Redzēsiet ar!

Viss izrādījās tiešām ļoti vienkārši.

Jau nākamajā rītā Gena, Alla un Ķepurs visi trīs parādījās Piķamices pagalmā. Rokās viņiem bija skaisti, lieli, krāsaini baloni.

Piķamice tobrīd sēdēja uz soliņa un pārdomāja kārtējo nelietību plānus.

—   Varbūt uzdāvināt jums balonu? — Ķepurs uzrunāja veceni.

—   Par velti?

—    Protams, par velti!

—   Dod šurp! — vecene noteica un sagrāba visus spilgti krāsotos Ķepura balonus. Un vēl piebilda: — Kas rokā, tas mans!

—   Vai vēl vajag? — pavaicāja Alla.

—   Dod šurp!

Tagad viņai rokas bija jau divi balonu saišķi, un tie veceni, burtiski, cēla gaisā.

—    Varbūt vēl iedot? — sarunā iesaistījās Gena, sniegdams savus balonus.

—    Kā tad! — Un arī Genas baloni nokļuva alkatīgās Piķamices rokās.

Tagad ne vairs divi, bet trīs balonu saišķi cēla veceni gaisā. Mazpamazītēm viņa atrāvās no zemes un lidoja uz augšu — pie mākoņiem.

—    Bet es negribu uz debesīm! — vecene kliedza.

—   Taču bija jau par vēlu. Vējš satvēra viņu un nesa arvien tālāk un tālāk.

—    Bandīti! — viņa kliedza. — Es vēl atgriezīšos! Es vēl jums parādīšu! Dzīves jums nebūs!

—   Varbūt patiešām viņa atgriezīsies? — Alla vaicāja Ķepuram. — Tad tiešām mums dzīves nebūs.

—    Neuztraucies! — Kepurs teica. — Vējš aizpūtis viņu tālu, tālu, un bez cilvēku palīdzības viņai nekādi neizdosies atgriezties. Bet, ja viņa paliks tikpat indīga un ļauna kā tagad, neviens viņai neies palīgā. Tātad viņai nebūs nekādas iespējas atgriezties mūsu pilsētā. Kā jums liekas, vai mēs kārtīgi viņu esam pārmācījuši?

—   Kārtīgi, — teica krokodils.

—    Kārtīgi, — piekrita Alla.

Nu man nekas cits vairs neatlika kā paņemt zīmuli un uzrakstīt divus īsus vārdiņus: ,

STĀSTA BEIGAS.

Pirmsskolas vecuma bērniem Eduards Uspenskis KROKODILS GENA UN VIŅA DRAUGI

Redaktore E. Marjutina. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore G. S|epkova. Korektore S. Titmane.

Nodota salikšanai 07.12.77. Parakstīti iespiešanai U7.02.78. Formāts 70X90:16. Dobspiedes papīrs № 100 g. Latīņu garnitūra. Augstspiedes tehnika. 4,5 (iz. iespiedi.; 5,27 nzsk. iespiedi.; 3,61 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pašūt. № 4326-D. Maksā 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nir 7t.'29120-B-439. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, politirālijas un grāmatu ' tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38,10. Vāks iespiests ofseta tehnikā Rīgas Paraugtipogrāfijā, 22600t Rīgā, Vienības gatvē 11.

Content

Uspenskis Eduards Krokodils Gena un vina draugi

IEVADS, KURU VAR ARI NELASĪT

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

BEIGAS