Šēnhofs Pāvils

Kurbads. Latviešu tautas pasaka

LATVIEŠU TAUTAS PASAKA

KURBADS.

.

.

.

.

.

....

Viņos laikos dzīvoja kāds saimnieks, kam nebija bērnu. Saimnieks vēl neko tādēļ neguģē- jās, bet saimniece varēja dienu mūžu nogremzties, nobēdāties. Un, kad nu vēl, par nelaimi, pēc septiņiem gadiem saimnieks nomira, tad saimnieces bēdām vairs nebija gala.

«Kaut nu arī vīrs miris, miris - jāpacieš; bet ja tik man bērniņa būtu, ko pačunčināt.»

Te atraitne kādu dienu izdzird, ka pilsētā nabags vīrs šauras pārtikas labad nodomājis no saviem deviņiem bērniem vienu atdot citam audzināt. Saimniece uz pēdām liek kumeļu aizjūgt un brauc uz pilsētu. Tomēr kā neiet, tā neiet: vīrs patlaban jau aizdevis bērnu.

«Kad tu izčibētu!» puisis iesaucas. «Izbraukājāmies par velti, saimniece.»

Saimniece savās nedienās neatbild ne pušplēsta vārdiņa.

Atpakaļ laižot, braucēji ierauga netālu no mājām, pār upi braukdami, lielu zivi uz krastu izlecam. Zivs tā ķepurojas, it kā nespētu atpakaļ tikt. Puisis knaši izlec no ratiem un domā zivi noķert, bet zivs atlec ūdenī atpakaļ, sacīdama:

«Lai nāk pati saimniece, tad ļaušos!»

Ies saimniece. Jā, zivs atkal izlec uz krasta un nu saka:

«Klausies, saimniec, paņem mani, nokauj, izvāri un apēd, tad Laimi- ņa dēlu dos; tik pieraugi, ka neviens cits no manis ne kumosa nebaudītu.»

Saimniece tā dara, piesacīdama meitai, lai no zivs viruma un gaļas nebaudītu. Bet meita tev klausīs! Esot taču jāzina, kā pa sāli, un vai tad gan citām dienām saimniece kaut reizi nākusi pavārnīcu laizīt. Ko tur tik daudz! Nokniebj kumosu no zivs - labs, pabauda pie pavārnīcas - labs; zvīņas, ķidas turpretim pavarda malā labi neizskatās, tās pa durvīm ārā mēslenīcā. Bet ķēve, sētsvidū cauru dienu tik mauru grauzdama, iečāpo mēslenīcā un apēd zvīņas, apēd ķidas.

Ko tur arī teikt: kur bads, tur pat ķidas gardas! Saimnieks miris - tā nav, puiša cauru dienu arī neredz mājās: nabaga ķēvītes vēderam svētdiena, kurkst vien.

Bet kas nu notiks nākošā naktī: nākošā naktī saimniecei piedzimst dēls, meitai piedzimst dēls un ķēvei arī dēls. Ļaudis iesauca ķēves dēlu par Kurbadu.

Zēni visi trīs uzaug kopā; tik Kurbads par abiem drošāks, dūšīgāks. Viņa mīļākais ēdiens ir riekstu kodoli, dzēriens - ķēves piens un mīļākā guļas vieta - uz mūrīša pie krāsns. Piektajā gadā Kurbads, pa mežu lēkādams, jau negriež ceļu mazākiem kociņiem; sestajā gadā nav vairs neviens koks par lielu, un septītajā tas nebaidās ne no vilka, ne no lāča.

Tā nu Kurbads pēc gadiem pieaug par tik lielu stiprinieku, ka visi māju darbi tam, pat tie visgrūtākie, tīri nekas. Sviedrus uz pieres kā citiem cilvēkiem viņš vēl nav dabūjis redzēt. Tam iekrīt prātā kaut kādu vērtīgu darbu uzsākt, mazākais tādu, kur dabūtu sviedrus noslaucīt.

Kādu dienu stiprinieks saka abiem pusbrāļiem - saimnieces dēlam un meitas dēlam -, ka vakarā nodomājis jauno istabu iztīrīt. So jauno dzīvojamo ēku bija uzcēlis nelaiķa saimnieks, bet viena liga: saimnieks nodomājis, ka šodien ievadāties, bet ļaunais kā vakar jau priekšā. Nelīdzēja nekas, dzīvot tur nebija iespējams un ļaunos izķuidīt ne tik. Pusbrāļi gan pretojās, ka pa trim nebūšot taču iespēt to, ko visi mājinieki nespējuši kopā.

Bet Kurbads atbild: «Tas, kas vārīts un cepts, tas tai gudrībā nevar nākt kā tas, kas zaļš apēsts.»

Beidzot pusbrāļi arī paklausa un iet uz apsēsto istabu līdz. Tumsai metoties, istabas sienu šķirbās sāk kukainīši, mušas šitā runāt:

«Nu redzēs gan, vai šie neizspruks kā spaļi laukā! Lai tik mūsu trīs- galvju kungs tiek pār upes tiltu pāri.»

Kurbads šo runu dzird, bet pusbrāļi ne. Priekš pusnakts Kurbads saka uz meitas dēlu:

«Tu esi tas vājākais no mums, paņem savu zobenu un ej upes tiltu sargāt. Tur nāks milzis trijām galvām, nelaid viņu pāri. Šis par tiem citiem milžiem tas vājākais, tādēļ izdaries tu ar to.»

Bet meitas dēls strupi atbild: «Man nekādas daļas! Manis dēļ lai tur nāk kas nākdams!»

«Nu, ja tu baidies, tad man pašam jāiet. To nevar darīt, pār tiltu nevar laist, citādi viņš spēkā. Bet drošības labad nolikšu te uz loga ūdens kausu: ja viņā rodas piens, tad man cīnoties labi klājas, bet, ja asinis, tad skrieniet pie manas mātes, lai tā nāktu palīgā. Esiet modri, nepiemir- stiet, kā noteicu!»

Kurbads nu apjož zobenu, aiziet upmalā, nosēžas tilta priekšā un gaida. Līdz pusnaktij viss klusu, tik vardes upē, meža zosis gaisā un bezdelīgas patiltē savā starpā sarunājas. Vienas upē sauc: «Kurbads! Kurbads!», otras gaisā: «Aizdzīs! aizdzīs!» un trešās patiltē: «Lielam milzim trijās galvas, visas - čorks!»

Te pašā pusnaktī dzird, ka nāk milža ziņu nesēji: suns kvelkdams pa laukiem un vanags svelpdams pa gaisu. Kurbads atjož savu zobenu, pieceļas un tur zobenu tiltam priekšā. Visa zeme nodimd, milzis trijām galvām klāt, bet atduras pret Kurbada zobenu un paliek kā pret sienu.

Gan milzis sauc: «Kurbad, laid mani pāri!»

Bet Kurbads tur zobenu kā turējis un atbild: «Nelaidīšu!»

Trīs reizes milzis uzaicina savu pretinieku, lai atkāptos, bet, kad tomēr neko nelīdz, tad dusmīgi Kurbadam uzsauc:

«Pūt klajumā, lai redzu, cik naudas vari no patiltes, mana naudas maka, izpūst!»

Kurbads pūš un nopūš veselu sieka vietu ar zelta naudu, trijgalvis turpretim tik pusi sieka vietas ar kapara. To redzot, milzis jau grib atpakaļ iet, bet Kurbads nelaiž: lai salasot naudu priekš viņa. Milzis neklausa. Nu, kad neklausa, tad jāiet cīkstēties zobeniem. Tas tik bija cīniņš: tilts nodrebēja, zeme dimdēja, zobeni džinkstēja, bet milža galvas beidzot nocirta no rumpja.

No uzvaras priekiem Kurbads sadzīvo līksmi ar saviem pusbrāļiem līdz otram vakaram. Krēslai metoties, tie atstāj priekus un steidzas uz istabu. Te istabas sienu šķirbās kukainīši, mušas runā:

«Nu pagaidi, trejgalvi gan pārspēji, bet ko iesāksi ar sešgalvi!»

Kurbads šo sarunu dzird, pusbrāļi ne. Priekš pusnakts Kurbads saka uz saimnieces dēlu:

«Ej šonakt tiltu sargāt!»

Bet šim tāpat bail kā otram un tādēļ atbild: «Kas man daļas! Manis dēl lai nāk kas nākdams.»

«Nu, ja abi esat bailīgi, tad man atkal pašam jāiet. To nevar darīt, pār tiltu tik laist ne, citādi viņš spēkā. Drošības labad nolikšu ūdens kausu: ja viņā rodas piens, tad labi; ja asinis, tad skrieniet pēc mātes.»

Kurbads aiziet upmalā. Viss klusu, tik vardes kurkšķ: «Kurbads, Kurbads!», meža zosis klaigā: «Aizdzīs, aizdzīs!», un bezdelīgas patiltē čivina: «Lielam milzim sešas galvas, visas - čorks!»

Te pašā pusnaktī dzird, ka nāk milža ziņu nesēji: suns kvelkdams pa laukiem un vanags svelpdams pa gaisu. Kurbads pieceļas un aizliek zobenu tiltam priekšā. Nāk milzis sešām galvām, zeme dimd, bet nekur tikt - zobens priekšā.

Gan milzis bļauj: «Kurbad, laid mani pāri!»

Bet Kurbads tur kā turēdams un atbild: «Nelaidīšu neparko!»

Trīsreiz milzis uzaicina savu pretinieku, lai atkāpjas, bet, kad neko tomēr nelīdz, tad beidzot Kurbadam uzsauc:

«Pūt klajumā, lai redzu, cik naudas vari no patiltes, mana naudas maka, izpūst!»

Kurbads pūš un nopūš veselu pūrvietu ar zelta naudu; sešgalvis turpretim tik pusi pūrvietas ar kapara. To redzot, milzis grib atpakaļ iet, bet Kurbads nelaiž: lai salasot naudu viņam. Milzis nelasa. Nu, kad neklausa, tad jāiet zobeniem cīkstēties. Tas tik nu bija cīniņš: tilts nodrebēja, zeme dimdēja, zobeni džinkstēja, bet milža galvas beidzot nokrita no rumpja.

Nu Kurbads pāriet līksms mājā, bet tūliņ liekas arī gulēt, lai stiprinātos uz rītdienas cīninu.

Trešajā vakarā istabas sienu šķirbās kukainīši, mušas ļoti nemierīgi triec: «Kad tu izčibētu! Tas divus taču pārspējis. Nu lai, nu lai, ar mūsu deviņgalvi tāds knēvelis nu gan neiesāks!»

Kurbads šo sarunu dzird, pusbrāļi ne. Viņš noliek ūdens kausu uz loga, pieteic stingri pusbrāļiem, lai šonakt kausu iz acīm neizlaiž, un tad steidzas pie tilta. Viss tāpat klusu kā citiem vakariem, tik vardes nemitīgi kurkšķ: «Kurbads, Kurbads!», meža zosis klaigā: «Aizdzīs, aizdzīs!», un bezdelīgas sadegdamas čivina: «Deviņgalvim galvu galvas, šonakt visas - čorks!»

Te ap pašu pusnakti dzird, ka nāk milža ziņu nesēji: deviņi suņi kvelk- dami pa laukiem, deviņi vanagi svelpdami pa gaisu. Kurbads nostājas tilta vidū. Milzis pienāk un uzbļauj:

«Kurbad, laid mani pāri!»

Kurbads atbild: «Ko nu, ķekargalva, vaiksties, ko dziedi - nāc spēkoties!»

Labi. Kurbads cērt, cik jaudas. Nokrīt jau viena galva, bet tūliņ trīs galvas ataug vietā. Redzēdams, ka tā galā netiks, tas atsviež zobenu un ieķeras kailām rokām milzim sprandā. Tomēr milzis uz pirmo ķērienu iedzen pretinieku līdz ceļiem zemē un otrreiz līdz padusēm.

Kurbads, to redzēdams, saka: «Visi karotāji brītiņu atpūšas, - atpūtīsimies arī mēs.»

Labi. Milzis apsēžas, atpūšas; bet Kurbadam tik rūp mātes palīdzība. Jā nu, vai māte zina nākt, kad pusbrāļi aiz miega bada ne kausa redz, ne zinas laiž.

Viņš norauj pastalu no kājas un sviež taisni istabas logā, kur brāļi iemiguši. Šie atmostas, paskatās: kauss asinīm pilns. Nu skrien kā sadeguši ar ziņu pie ķēves, un šī viens divi! Kurbadam palīgā.

Tagad gāja skaļi: kuru galvu dēls nocirta, tur māte spēra tik stipri, ka baltas dzirksteles šķīda un nocirsto vietu izdedzināja, tā ka jaunas galvas vairs nespēja pieaugt. Maz acumirkļos milzis guļ kā bluķis.

Pēc cīniņa Kurbads iet iztīrītā istabā pārgulēt. Miegs taču tik ātri neuzbāžas, un gulētājs sadzird, ko sienu šķirbās mušas, kukainīši pārrunā:

«Tāds negantnieks, apkāva mūsu vīrus! Lai nu vīrus apkāva, lai, bet nokauto sievas - raganas - atriebsies tiem knauķiem. Kad viņi rīt visi trīs ies pa ceļu, tad trīsgalvja sieva pārvērtīsies par gultiņu. Gultiņu ieraugot, tam vienam uzies tāds maigs miegs, ka tūliņ iegulsies, un tad, zināms, tas mūsu nagos. Sešgalvja sieva pārvērtīsies par avotiņu, jo, avotiņu ieraugot, tas otrs tūliņ būs gauži noslāpis - viņš dzers, bet tad, zināms, tas mūsu nagos. Bet deviņgalvja sieva pārvērtīsies gan par čūsku, gan par sumpurni un māksies tikmēr tam stiprajam negantniekam virsū, kamēr vīru atriebs.»

No rīta Kurbads atdod sapūsto naudu mātēm, lai tām pārtikas papilnam, un tad dodas ar abiem pusbrāļiem ceļā. Ceļmalā tie ierauga jauku gultiņu. Meitas dēlam tūlīt uznāk tik salds miegs, ka nemaz atturams no gulēt iešanas. Bet Kurbads to neatļauj. Viņš atjož zobenu un pārcērt krustu pār gultiņu. Gultas vietā paliek tik asiņu peļķe, un miegs arī pagalam.

Tālāk iedami, ierauga dzidru avotiņu. Saimnieces dēlam tūliņ tādas slāpes, ka par varu pie avotiņa dzert. Kurbads to neatļauj. Viņš atjož zobenu un pārcērt krustu pār avotu. Avota vietā paliek asiņu peļķe, un slāpes arī tūdaļ pagalam.

Pēc triju dienu gājuma pusbrāļi nonāk svešā zemē, kur valdnieka trīs meitas, kamēr tās bijušas pirtī, velns nozadzis. Valdnieks apsolījis jaunāko meitu un valsti tam atdot, kas spēšot meitas atrast. Kurbads tūlīt piedāvājas par meklētāju.

Pusbrāļi grib iet pa pasauli meklēt, bet Kurbads saka: «Ne tā! Kur zudušas, tur jāsāk meklēt - pirtī zudušas, pirtī jāsāk.»

Vakarā Kurbads paņem vāli, zobenu, putraimus un katlu. Pirtī tas iekur uguni un vāra putru; pusbrāļi nevar tik ilgi sagaidīt - tie aizmieg.

Ap pusnakti sāk pirts durvis čīkstēt. Velns ielien pirtī un ber pelnus putrā. Bet Kurbads noķer velnu, iever durvīs un tik mietē ar vāli pa muguru.

Velns sāpēs apsola visu ko dot: došot tādu stabulīti, kuru papūšot desmit mazi rūķīši iz zemes izlīdīšot un katru darbu iespēšot. Kurbads paņem gan stabulīti, bet blietē no jauna, kamēr teikšot, kur trīs meitas iegrūdis. Velns, redzēdams, ka nieki nebūs, sāk beigās stāstīt:

«Tur viņa lauka galā ir purvs. Purva vidū uz roziņas liels, liels akmens. Ja akmeni noveltu, tad ietiktu dziļā, dziļā apakšzemes caurumā. Pa šo caurumu jālaižas lejā, tur meitas būs.»

Kurbadam ar tām ziņām pietiek. Viņš palaiž velnu, pamodina pusbrāļus un iet purvu meklēt. Jā, itin pareizi: lauka galā purvs, purva vidū roziņa un uz roziņas tik liels akmens kā siena kaudze. Kurbads piepūš vaigus un ieveļ akmeni purvā, ka nočūkst vien.

Bet ko nu? Kā tiksi pa caurumu lejā? Te tam iešaujas prātā stabulīti papūst. Kā pūtīs labi stipri, tā desmit rūķīši klāt. Ko pavēlot?

«Pavēlu tik garu virvi atnest, ka varu šā cauruma dibenu sasniegt.»

Viens divi! - rūķīši ar virvi klāt. Kurbads nu iesien meitas dēlu virvē un laidīs iekšā, bet šis, ne līdz pusei aizticis, bļauj, lai velkot augšā - esot bail. Tāpat iznāca arī saimnieces dēlam. Nu Kurbads laidīsies pats lejā.

Bet, lai pusbrāļiem nebūtu purvā jāmirkst, tad piekodina rūķīšiem šiem abiem istabu uzcelt un ēdienu, dzērienu apgādāt. Acumirklī baļķi savilkti, spāres uzceltas, jumts apjumts un galds istabas vidū klāts. Rūķīši pazūd, un Kurbads ar savu vāli nolaižas apakšzemē.

Pusceļā velns jau rēgojas savam viņdienas pērējam pretim, sacīdams:

«Laidies tu, laidies, gan es tevi notriekšu!»

Bet Kurbads vēl nedabūja ne vāles pacelt, kad velns, zveļamo pamanījis, pazūd. Beidzot virve aizsniedz cauruma dibenu un atduras lielā klajumā. Klajumam otrā malā redz māju un dūmus. Kurbads nu sāk iet, kamēr sasniedz māju.

Šī māja - paša velna miteklis. Iekšā trīs pavāri vāra patlaban lielā katlā velnam pusdienu. Ieraudzījuši svešinieku, pavāri it kā iztrūkušies vaicā:

«Vai, kur tad tu esi iekūlies? Pārnāks mūsu kungs, tas tevi ar vienu pirkstiņu notrieks!»

«Eita, sēnalu zaķi, eita!» Kurbads atbild un nosēžas katlam blakus.

Tomēr pavāri viņu pierunā, lai labāk paslēpjoties aizkrāsnē, jo citādi varot arī viņiem nelabi klāties, tādēļ ka svešinieku ielaiduši. Kurbads paklausa.

Necik ilgi, te velns arī pārnāk un sāk tūliņ ošņāt, prašināt, kas tā par tādu svešu smaku te esot. Pavāri izmelojas, ka nule pat vārna pāri skrējusi. Šis arī apmierinās un iet pie katla raudzīt, kāds ēdiens pa sāli, vai labs.

Tikko nu velns pieliec galvu pie pavārnīcas, te Kurbads no aizkrāsnes ārā un zvels ar zobenu tā pa galvu, ka galva un rumpis katlā iekšā.

Kamēr velns nu vārās, tikmēr pavāriem jāizstāsta par pazudušām meitām. Šie pateic, ka viena dzīvojot sudraba pilī un piederējusi tam, kuru nule pat nokāvis; otra dzīvojot zelta pilī un piederot trijgalvim; trešā, jaunākā, dzīvojot dimanta pilī un piederot sešgalvim.

Kurbads, to izdzirdējis, piejož savu zobenu un dodas uz sudraba pili. No pils iznāk jauna meiča un sacērt rokas, brīnīdamās:

«Vai, puisīt, kur tad tu esi iekūlies! Atnāks mans kakla kungs, tas tevi ar mazo pirkstiņu nositīs.»

«Nu, nu, meitiņ, vai tad viņš tik briesmīgs nu ir. Labāk saki, tavs kungs jau beigts, un es atnācu tevi atpestīt.»

Meita, to dzirdot, nokrita Kurbadam pie kājām un raud no prieka slimāk par mazu bērnu. Nu Kurbads labi apskatās sudraba pili, paēd, padzer un tad izprašina meitai šo to par māsām. Viņa izstāsta, pamāca, kā tik jau labāk zina, un tad beidzot atnes savādu zāļu trauciņu, kuru viņas kakla kungs tai rītā uz loga aizmirsis.

Trauciņā divējādas zāles: labajā pusē stipruma zāles un kreisajā nestipruma. Ja iedzer no labās puses zālēm, tad spēka bez gala; ja no kreisās, tad spēks uz veselu gadu pagalam. Kurbads iedzer no labās puses - un nu tik stiprs, ka pašam brīnumi.

No rīta Kurbads steidzas uz otra velna mitekli, kam trijās galvas, un nokauj arī to. Nu jau divas māsas atpestītas.

Trešo dienu sešgalvim kārta. Tomēr te Kurbadam tā vairs neizdodas: sešgalvis ēdienu jau nosmēķējis, paēdis un patlaban aizgājis pie trešās māsas uz dimanta pili.

«Nu nekas, gan jau dabūšu tur viņu,» Kurbads nosaka un steidzas uz pili.

Pilī zāļu trauciņš nolikts uz loga un sešgalvis guļ dienasvidu, ka krāc vien. Kurbads apgriež zāļu trauciņu otrādi: stipruma zāles uz kreiso pusi, nestipruma uz labo un tad iet meklēt, ko jaunākā māsa labu dara. Atrod arī skaistu meiču, bet pagalam noskumušu. Svešinieku ieraugot, tā klusu brīnās:

«Vai, puisīt, kur tu esi iekūlies! Uzcelsies mans kakla kungs, tas tevi ar mazo pirkstiņu notrieks.»

«Nu, nu, tik stiprs jau nebūs. Labāk modini viņu augšā, lai varētu mans zobens neģēlim kukaiņu valstī vietu ierādīt. Tur tādiem bendes maisiem esot saldāka izgula nekā dimanta pilīs.» *

Kamēr šie tā runā, sešgalvis atmodies, pie kam gulta, tam uz otriem sāniem griežoties, tik dikti krakst, ka pat trešajā istabā ausis aizkrīt. Meita ietek pie sešgalvja un mierina, lai tik guļot. Bet šis ošņā, prasīdams, kas tā par svešu smaku. Meita iestāsta, ka pelīte nule pat pa grīdu tecējusi - lai tik guļot mierīgi. Sešgalvis tic un iemieg no jauna.

Tagad Kurbads ilgāk negaida: atjož zobenu, atdara durvis un cērt tik sparīgi, ka trijās galvas uzreiz nost. Velns uzlec zibeņa ātrumā un grib stipruma zāles iedzert, bet stipruma vietā iedzer nestipruma. Kurbads nocērt vēl tās trīs atlikušās galvas un tad iedrāž rumpi ar galvām peļķē.

Jaunākā māsa apķeras Kurbadam ap kaklu, raud prieka asaras un nezina, kā pateikties. Bet Kurbads izskaidro īsi un strupi, ka neesot vis nācis tādēļ pestīt, lai pateicības būtu, bet tikai tādēļ, lai jaunākā nāktu pie viņa par sievu un abas otras māsas pie pusbrāļiem, kuri virszemē pie cauruma palikuši.

«Nu tad labi, paņemsim māsas un steigsimies pie tēva virszemē kāzas turēt. Jo to tici droši: tiklīdz apkauto velnu rada gabali saodīs, ko tu ar mūsu kakla kungiem esi izdarījis, tad tie tev kā siseņi no visām pusēm uzmāksies.»

«Labi, labi - steigsimies!»

Aiz vārtiem Kurbads vēl noskatās uz dimanta pili. Jaunākā māsa, to pamanīdama, prasa: «Ko, puisīt, tik žēli skaties?»

«Kaut jele par savu pūliņu dabūtu šo dimanta pili līdz!»

«To varam lēti. Se mans vainags, apnes to trīs reizes ap pili, tad dimanta pils pārvērtīsies par dimanta olu.»

Tā notiek. Viņš paņem dimanta olu un tad steidzas pie viduvējās māsas uz zelta pili.

Aiz vārtiem Kurbads atkal skatās atpakaļ. Viduvējā māsa prasa: «Ko, puisīt, tik žēli skaties?»

«Kaut jele par savu pūliņu dabūtu šo zelta pili līdz!»

«To varam lēti. Se mans vainags, apnes to trīs reizes ap pili, tad zelta pils pārvērtīsies par zelta olu.»

Tā notiek. Tagad visi trīs steidzas uz sudraba pili pie trešās māsas.

Aiz vārtiem Kurbads atkal skatās atpakaļ. Vecākā māsa prasa: «Ko, puisīt, tik žēli skaties?»

«Kaut jele par savu pūliņu dabūtu ir šo sudraba pili līdz!»

«To varam lēti. Se mans vainags, apnes to trīs reizes ap pili, tad sudraba pils pārvērtīsies par sudraba olu.»

Tā notiek. Tagad visi četri steidzas pie apakšzemes cauruma, lai uztiktu virszemē. Kurbads iesien virvē vecāko māsu un pakustina virvi, lai pusbrāļi vilktu augšā. Tie uzvelk vecāko māsu, uzvelk viduvējo, uzvelk jaunāko un patlaban nolaiž virvi, lai ir Kurbadu uzvilktu.

Te milža sieva - ragana, par vilkaci pārvērtusies, klāt: šņāks! virve pārkosta; tā noveļas žvāks! apakšzemē; un lielais akmens žļāks! izveļas no purva un apsedz caurumu. Beidzot nozūd ir rūķīšu taisītais namiņš, un šie pieci vēl laimīgi, ka veselu ādu var uz mājām griezties.

Kurbads nu paliek apakšzemē. Nekā darīt! Jāņem vāle, jājož zobens un jāiet padoms meklēt. Būtu vēl jele savas rūķīšu stabulītes atminējies, kas zina, vai tie neizlīdzētu. Bet tā jau iet: vajadzīgā brīdī esi kā aiz- grūsts.

Tā nu iet, iet, kamēr saiet mājiņu, kur durvju priekšā neredzīgs vecītis turpat sētas vidū lopus gana.

«Kāpēc tad te sētas priekšā lopus mērdēt? Tālāk ganības treknas jo treknas.»

«Jā, ir gan treknas, bet tās pļavas pieder sumpurnim - nedrīkstu.»

«Kur tad sumpurnis dzīvo, vai tagad mājā?»

«Acumirklī gan mājā nebūs, bet tas vienalga - ir tad nedrīkstu viņa pļavās ganīt, jo tur mežā sumpurnim pļavas sargs, varens putns.»

«Vai tad tas tik briesmīgs ir?»

«Nebūtu nemaz briesmīgs, bet - ko tur teikt - vīrs pats spīlēs: ja nenosargā, sumpurnis atriebjas. Tā labi aizpērn sumpurņa putns man mazliet atvēl sava kunga pļavās paganīt, bet reče nu! sumpurnis klāt, izzīž acis un nosit ar krusu tagad gadu no gada putna bērnus. Sumpurnim gan esot zāļu trauciņš, kā acis atdabūt, tomēr kā tiksi pie zālēm.»

«Sirmgalvi, gribu tevi no sumpurņa atsvabināt, ja tikai tu zinātu man pateikt, kā no šīs apakšzemes laukā tikt.»

«Ja tu sumpurni pārvarētu, tad sumpurņa putns aiz pateicības tevi aiznestu uz virszemi.»

«Tā - tad labi! Laid tūdaļ lopus viņa pļavās, lai tieku pie kaušanās.»

Lopi pļavās, sumpurnis klāt, dumpis gatavs. Kurbads grābj sumpurni aiz suņa rīkles, piesper ar kāju pie zemes un velē ar vāli tik briesmīgi, kamēr suņa gabals sāpēs pateic, kur veselības zāļu trauciņu nolicis. Kurbads piedur sumpurni ar zobenu pie zemes, aiziet pēc zāļu trauciņa un aptraipa ar zālēm vecīša acis. Vecītis atdabū savu acu gaismu.

Bet pa to laiku sumpurnis izrāvies no zobena asmeņa un krīt Kurbadam virsū. Kurbads liek vēlreiz ar vāli - nekas, liek otrreiz - nekas, tik pakrīt; liek trešoreiz - sumpurnis notirina kāju un atstiepjas.

Nu vecītis prieka pilns ved mudīgi vien savu glābēju pie putna ligzdas, jo viņš zina, ka tagad putna bērniem krusa gaidāma. Noiet pie ligzdas: putnēni kā labi tupeži guļ ligzdā, bet vēl pliki. Kamēr šie tur skatās, nāk krusa šņākdama krākdama. Bet Kurbads apsedz kailos putnēnus kā varēdams un izglābj no krusas sitieniem.

Tikko krusa pāriet, sumpurņa putns arī pārskrien un nostājas zirga lielumā Kurbadam iepretim, sacīdams:

«Caur tevi nu vienreiz mani bērni pieaugs. Kā lai tevim atmaksāju?»

«Es citas maksas nevēlos kā tikai virszemē tikt!»

«Labi, es tevi aiznesīšu. Bet ceļš tāls, jūra plata - ej tādēļ samedīt trīs apakšzemes vēršus un sakapā tos gabaliņos, jo, kad uz ceļa knābli atgriezīšu, tad iemetīsi man katrreiz pa gabalam.»

Kurbads aiziet vēršus medīt. Ak, tavus vēršus: maurojot vāle trīcēja un kārpoties zeme dārdēja. Tomēr Kurbads saķer vienu aiz ragiem - nocērt galvu, saķer otru - nocērt galvu, saķer trešo - nocērt galvu.

Otrā rītā Kurbads paņem vēršu gaļu, kāpj putnam mugurā un laiž pār jūru deviņas dienas un deviņas naktis. Devītā dienā var jau virszemes malu saredzēt. Te Kurbads apskatās: vēršu gaļa pagalam. Ko nu! Ja nav gaļas, tad putns nespēj nest. Nekā darīt! Kurbadam jāizgriež ar zobenu sev pašam kreisajai kājai ikri un jābaro ar tiem, kamēr sasniedz malu.

Pret vakaru Kurbads laimīgi pārnāk un atrod savu līgaviņu un pusbrāļus pie vecā valdnieka. Šie nu izstāsta savu notikumu ar virvi un Kurbads savu atgadījumu apakšzemē.

Tā stāstot, tas atminas dimanta, zelta un sudraba olas. Viņš paņem no jaunākās māsas vainagu, apnes trīs reizes ap to vietu, kur nodomājis dimanta pili celt, nosviež dimanta olu zemē - dimanta pils gatava.

Tad paņem no viduvējās māsas vainagu, apnes trīs reizes apkārt, nosviež zelta olu zemē - zelta pils gatava.

Beidzot paņem no vecākās māsas vainagu, apnes trīs reizes apkārt, nosviež sudraba olu zemē - sudraba pils gatava.

Nu atdod saimnieces dēlam un viņa līgavai zelta pili, meitas dēlam un viņa līgavai sudraba pili un pats sev un savai līgavai patur dimanta pili.

Pēc kāzām Kurbads domā mierīgi dzīvot savā pilī un no darbiem atpūsties. Tomēr raganas, laumas nedod miera ne dienu, ne nakti: te gan mīļie lopiņi maitāti, gan druvām kaitēts, gan pavalstnieki, apakšnieki, vārdzināti.

Kurbads noprot, ka te deviņgalvja ragana vainīga, un apņemas savu valsti iztīrīt. Paņēmis trīs birkavas sāls un trīs birkavas sālījuma uz pleciem, tas iet čūskai-raganai pretim un domā:

«Ja iebēršu sāli tai rīklē, tad tā skries ūdeni lakt; bet, kamēr šī ūdeni laks, es tecēšu ātri, panākšu ūdens malā un tad nogalināšu.»

Pēc triju dienu iešanas nāk pa gaisu čūska šņākdama, spārnus klabinādama, ar atplestu rīkli. Kurbads nostājas un drāž trīs birkavas sāls rīklē. Šī nošķaudās vien un skrien uz jūruslāpes dzesēt.

Kurbads steidzas pakaļ, bet vēl nevarēja jūru saredzēt, kad čūska sa- lakusies laiž atpakaļ. Kurbads nostājas un drāž trīs birkavas sālījuma rīklē. Šī nošķaudās vien un skrien, tagad atkal citu ceļu ņemdama, uz jūru slāpes dzesēt. Kurbadam nozūd pēdas.

Nu meklē, meklē, kamēr sasniedz jūrmalu, kur ierauga smēdi. Smēdē debeskalējs kaļ. Šis dod Kurbadam padomu, ka kājām velti čūskai pakaļ doties. Viņš nokalšot tādu zirgu, ar kuru, kamēr linu sauja izdeg, varēšot trīs reizes pasaulei pāri tikt, pie kam tikai ļoti jāsargājoties jājējam atpakaļ skatīties.

Kamēr Kurbads ar debeskalēju sarunājas, tamēr čūska salakusies un laiž smēdei pāri. Šis gan paķer karstas dzirksteles un sviež čūskai rīklē, bet apsvilina tai tikai mēles galu.

Nu debeskalējs nokaļ zirgu, tik spožu kā zvaigzne. Kurbads sēžas zirga mugurā un laižas čūskai pakaļ. Zirgs skrien vējam blakus pār jūru jūrām, mežu mežiem.

Te klau! Kas tas? Troksnis aiz muguras nejauks: koki gāžas briks un braks, ūdens bango žvīks un žvāks!

Kurbads paskatās atpakaļ, bet tai pašā acumirklī pērkoni dūc, zibeņi šaudās un zirgs nozūd. Gan nu ļoti nožēlo, ka atpakaļ skatījies, aizmirsdams debeskalēja noteikumu, gan arī tūdaļ noprot, ka trokšņotāji viņa paša ienaidnieki bijuši, tomēr izlieto vairs nesasmelsi.

Kurbads nu apguļas strautiņa malā un noliek stipruma zāles sev blakus. Pēc dienasvidus tas domā stipruma zāles ieņemt un tad raudzīt visiem spēkiem vēlreiz čūskai pakaļ dzīties. Tomēr nodoms atkal izdodas otrādi, jo čūska-ragana pa dienvidu laiku norunājusi ar velnu Kurbadu pievilt un tad nomākt.

Kamēr šis snauž, ragana pārvēršas par krupi, pielec pie zāļu trauciņa un apgriež stipruma zāles uz kreiso pusi, nestipruma uz labo. Kurbads atmostas, grib stipruma zāles iedzert, bet iedzer nestipruma. Nabadziņš tūdaļ gan mana, kas noticis, bet par vēlu: spēks uz gada laiku pagalam.

Nu velns vairs nekavējas, knaši klāt, lai līgstot uz gadu par puisi. Ja nē, tad lai nākot spēkoties. Ļaunais domā: «Gan tevi tagad, tēviņu, ar darbiem nomākšu - dzīvs jau nepaliksi.»

Kurbads līgst, bet ar tādu norunu: ja darba dēļ kurš katrs no abiem dusmotos, tad tam trīs sloksnes gaļas no muguras ārā. Velnam tāds līgums brīnum pa prātam.

No rīta velns liek Kurbadam zaķus ganīt. Bet, kas tie tādi par zaķiem, to gans tūdaļ noprot: kā izdzen, tā visi izklīst pa malu malām. Pret vakaru gans viens pats ganībās - zaķa neviena.

Nekas! Saulei rietot, Kurbads tik papūš savu rūķīšu stabulīti un tūliņ desmit rūķīši klāt: un meklē, un ložņā, un gaiņā, un dzenā, kamēr visi zaķi kā spaļi mājā.

Velns, to redzot, domā: «Ar to nav joki, tam nestipruma zāles bijušas nebijušas.»

No rīta velns liek govis ganīt un nosaka, lai tā pieganot, ka vakarā no treknuma lēktin lēktu. Govis izklīst, nozūd tāpat kā vakar zaķi. Tomēr ar stabulīti desmit rūķīši atkal klāt: un meklē, un ložņā, un gaiņā, un dzenā, kamēr visas govis čupā.

Kurbads nu nosit ar vāli vēl katrai govij vienu kāju un tad dzen mājā, ka lēktin lec.

«Vadzi, tu jau govīm kājas nositis?» velns zils no dusmām uzbļauj.

«Pats šorīt saka, lai tā pieganot, ka vakarā lēktin lēktu, un nu par to vēl dusmīgs.»

«Nē, nē, Kurbad, dusmīgs neesmu!»

«Nu, tad labuma diezgan - dod citu darbu!»

No rīta velns liek zirgus ganīt un nosaka, lai tā pieganot, ka vakarā visi smejas. Zirgi atkal nozūd tāpat kā vakar govis. Tomēr ar stabulīti vakarā desmit rūķīši klāt: un meklē, un ložņā, un gaiņā, un dzenā, kamēr visi čupā.

Kurbads atgriež ar zobenu katram zirgam virslūpu un tad dzen mājā, ka smej vien.

«Vadzi, tu jau zirgiem virslūpu esi atgriezis?

«Pats šorīt saka, lai tā pieganot, ka vakarā visi smietos, un nu par to vēl dusmīgs.»

«Nē, nē, Kurbad, dusmīgs neesmu!»

«Nu, tad labuma diezgan - dod citu darbu!»

No rīta velns liek ķēvi iejūgt un tik daudz pa dienu uzart, cik baltā kuce noskrien. Kurbads iejūdz ķēvi tik īsā arklā, ka šī nemaz nevar paiet; noķer balto kuci, savelē ar vāli viņas sānus mīkstus, ietriec paklētē un tad pats nosēžas uz arkla, vakara gaidīdams. Velns vakarā iznāk skatīties.

«Kāpēc neari?»

«Kāpēc neari! Kuce netek, ķēve nekāpj un tad vēl par to dusmoties.»

«Nē, nē, dusmīgs neesmu!»

«Nu, tad labuma diezgan - dod citu darbu!»

No rīta velns liek zirgu stalli mēzt, kurš gadu gadiem nav sekumu redzējis. Kurbads papūš stabulīti, rūķīši klāt: un grūž, un sviež, un met, un ved, kamēr stallis viens divi! - tukšs. Vakarā velns nāks skatīties. Jā, nekā darīt.

No rīta velns liek ar ķēvi - velna māti - veselu asi malkas no meža pārvest. Iekrauj asi malkas - ķēve nevelk. Kā nevelk, tā Kurbads ar vāli klāt un mēro un mēro.

«Ko tur gar maniem sāniem gribi izmērot?» ķēve jautā.

«Lai, lai, ķēvīt, gribu no taviem sāniem ādu slejas priekš pastalām izgriezt, lai vari vieglāk vezumu pārvilkt.»

«Negriez, negriez, varēšu tāpat pavilkt!»

Ķēve velk un pārvelk. Mājā velns uz ķēvi traks. Bet ķēve atbild:

«Tev branga mute! Ej velc tu, tad redzēsi, ko ar Kurbadu iesāksi!»

«Vai esi dusmīgs?» Kurbads jautā.

«Nē, nē, dusmīgs neesmu!»

«Nu, tad labuma diezgan - dod citu darbu!»

No rīta velns liek pusdienas maltītei vienu aitu nokaut. Kurbads uzstāj, lai parādot, kuru būšot kaut; bet velns atbild: «Kauj to, kas virsū skatās.»

Nu aiziet uz kūti kaujamo meklēt, bet, tā, kā visas virsū skatās, tad ņems arī visas apkaut. Velns traks, bet Kurbads uzprasa:

«Vai esi dusmīgs?»

«Nē, nē, dusmīgs neesmu!»

«Nu, tad labuma diezgan - dod citu darbu!»

No rīta velns liek atnest divi sieki miltu, no kuriem ķiļķeni jāvāra: viens sieks ķiļķenu jāapēd Kurbadam, otru ēdīs velns. Kurbads nosēžas velnam aiz muguras un sabāž ķiļķenus aizkreklī. Velns ēd, ēd, bet pārēdas un mokās cauru nakti.

No rīta velns liek pirti kurināt. Iešot pērties, dziedināties. Pirtī nabadzinš kunkst un sten:

«Vai zini, Kurbad, esmu drusku pārēdies. Kā tev?»

«Man arī tā nelabi, bet es zinu zāles: pārgriezīšu ar zobenu vēderu, lai kilkeni izkrīt.»

Kurbads iziet priekšnamiņā, izber ķiļķenus plānā un tad saka uz velnu:

«Tagad esmu vesels kā rutks!»

Velns rauga arī vēderu griezt pušu, bet nevar - nejauki sāp. Kurbads smejas, pie zemes liekdamies, bet velns neatsaka ne vārdiņa, tik dusmās nonurd:

«Priekš tā nestipruma zāles bijušas nebijušas. Tam knauķim savāda daba, savāds spēks.»

Abi nu peras mēnesnīcā līdz pusnaktij.

Te uzreiz velns pakampj savu desmit birkavu smago cirvi un saka uz Kurbadu:

«Še cirvis, iesim uz mežu pēc ozola.»

Kurbads paņem cirvi aiz kāta un skatās ilgi mēnesī.

«Ko nu skaties - iesim!»

«Iesim, iesim. Bet vai zini ko? Man tik prāts laist cirvi vectēva lodziņā.»

«Vai traks! Man viens pats cirvis un to vēl gribi pazaudēt. Dod cirvi - iesim!»

«Iesim, iesim!»

Aiziet mežā. Velns uzkāpj ozolā, pieliec to pie zemes kā knutu un uzsauc Kurbadam, lai cērtot; bet Kurbads atzveļas pret resno ozolu un skatās mēnesī.

«Ko skaties - cērt!»

«Cirtīšu, cirtīšu, tomēr papriekš man prāts laist cirvi vectēva lodziņā, jo neesmu viņu dzirdējis ilgi gremjamies.»

«Vai prāts, neaiztiec vectēvu. Dod labāk cirvi man, es cirtīšu, - kāp tu ozolu liekt.»

Kurbads nu uzlec ozola galotnē. Bet ozols žvīks! ceļas gaisā un pārsviež Kurbadu pāri, taisni zaķītim virsū. Viņš saķer zaķi un gaida, kamēr ozols nokritīs. Velns cērt, cērt, kamēr krīt arī, bet ačgārni: galotne uz māju pusi, resgalis uz meža. Kurbads nu paņem zaķi un iet pie velna.

«Kur tu maisies, kāpēc ozolu neliec?»

«Kur tad nu maisos, satikos ar savu jaunāko brāli - izrunājāmies, jo nebijām ilgi sagājušies.»

«Kāds amats tad tavam brālim?»

«Pēc amata tas skrējējs.»

«Lai nāk skrieties!»

Labi. Kā nu Kurbads zaķi palaiž, tā šis iet, ļipu mezdams. Velns skrien, skrien, nekā panākt.

«Tu tik manu brāli piejoko: visu gribi, nekā nevari. Nu, kas būs ar ozolu? Ņem tu tievgali, es ņemšu resgali. Bet, zināms, kad saņemsim, tad arī nekādas apstāšanās, kamēr ozols mājā.»

Velns ņem tievgali un rauj ozolu ačgārni caur mežu, ka krakst vien, bet Kurbads uzsēžas uz resgaļa un brauc līdz. Mājā velns slauka putas no pieres, bet Kurbads zobojas: «Tu esi vājš kukainis, kad tik ātri putas rodas.»

No rīta velns liek velna bērnus pārvest un labi paēdināt. Kurbads aizjūdz velna ķēvi, aizbrauc bērniem pakaļ, sakrauj ratos, pārliek labu svīrti, nosien vezumu un brauc mājā.

Bet braucot velna bērni krīt pa vienam vien ārā, saukdami: «Kurbad, es izkritu! Kurbad, es izkritu!»

Nu Kurbads ņemas citādi strādāt: kurš izkrīt, tas knauks! gar riteni nost; kurš izkrīt, tas knauks! gar riteni nost.

Mājās tas nosistos bērnus sasēdina rindā gar galdu, sabāž barību mutēs, noliek barības klēpi katram klēpī un tad iet ķēvi nojūgt. Ne ilgi, velns iekšā un bļauj nelabā balsī:

«Kurbad, tu jau bērnus esi nositis!»

«Neesmu vis nositis. Labi redzi, ka vini badā aizmiruši: visiem mutes pilnas un rokas barības traukā. Tici droši: tie bada kāsīši aizrijušies.»

«Ko nu saki, tu esi nositis!»

«Kā, vai esi dusmīgs?»

«Nē, nē, dusmīgs neesmu!»

«Nu, tad labuma diezgan - dod citu darbu!»

No rīta velns saka uz Kurbadu: «Klausies, vakarā iešu uz kāzām. Apkop ķēvi, sataisies un atnāc tu arī. Bet, kad redzi, ka es starp brūti un brūtgānu sēžu, tad pamet man ar acīm.»

Kurbads izsit ķēvei acis un aiziet uz kāzām. Tikko velns starp brūti un brūtgānu nosēžas, Kurbads met ar vienu ķēves aci, velns jau paskatās. Pēc brīža met otru ķēves aci, velns stāvus un ārā pa durvīm uz mājām. Mājā velns traks:

«Kāpēc izsiti ķēvei acis?»

«Pats man liki ar acīm mest.»

«Kas tā runās!»

«Kā, vai esi dusmīgs?»

«Nē, nē, dusmīgs neesmu!»

«Nu, tad labuma diezgan - dod citu darbu!»

«Dabūsi, dabūsi!»

Naktī Kurbads apguļas, bet dzird, ko velns ar velna māti runā. Tagad būšot Kurbadam klusu pa nakti pielīst un ar cirvi nosist. Jo, kad nepasteigšoties, tad Kurbads beigās viņu nositīšot. Gada gals arī neesot vairs tālu, kur nestipruma zālēm spēks pagalam.

Kurbads, to noklausījies, uzlec no savas guļas vietas, paliek pagalvī ķērni, apsedz, lai izskatītos kā cilvēka galva, un tad pats paslēpjas aizkrāsnē.

Ap pusnakti velns lien uz pirkstu galiem un krauj pa ķērni, lai izput gabalu gabalos. Smiedamies tas ieskrien pie velna mātes un stāsta: «Tad ta liku, kā liku - smadzenes vien pa pakausi izskrēja.»

Bet Kurbads skrien velnam pakaļ, prasīdams, kāpēc ķērni sasitis. Tagad velnam, Kurbadu ieraugot, sāk tīri kājas trīcēt: ne nosist nevar.

Viņš paņem savas mantas vienā padusē, sievu, velna māti, otrā padusē un bēg pie raganas, Kurbada ienaidnieces. Tomēr Kurbads pēdu no pēdas velnam pakaļ. Pēc kāda laika velns saka uz sievu:

«Nu varam drusku atpūsties, jo nesamais brangi smags.»

«Kā tad, jāatpūšas jau būtu gan!» Kurbads atbild velnam aiz muguras.

«Kurbad! Vai tu arī te esi?»

«Kā tad, kur tu, tur arī es!»

Velns atkal paņem mantas, sievu un bēg līdz kādai upmalai, kur domā pagulēties, atpūsties. Līdzko šis apsēžas, te Kurbads atkal klāt.

«Kurbad! Vai tu arī te esi?»

«Kā tad, kur tu, tur arī es!»

Tādās sprukās velns vēl nebija bijis. Skaidri gals klāt: ne nosist, ne izbēgt.

Beidzot tas sadomā tā: noguldināt sievu sev blakus, bet Kurbadu pašā upmalā, lai varētu to aizmigušu upē iegrūst. *

Tomēr Kurbads tev ies pašam velnam blakus aizmigt! Viņš labāk pakauj as ar miegu kā varēdams. Nogaida šos abus aizmiegam, paveļ velna māti savā vietā, pie kam pats ieguļas viņas vietā, un tad gaida, kas nu labs tālāk notiks.

Velns, kā nu možas, tā grūdīs krastā gulētāju upē. Bet drīz, pamanīdams, ka pats savu veceni iegrūdis, palec pie krasta, mīda zemi un lauza rokas.

Tagad Kurbads paķer vāli un dod velnam tā pa pakausi, ka šis muru murumis noiet dibenā.

Kurbads, reiz no velna kalpības vaļā ticis, griežas uz mājām un uz ceļa, savu vāli cilādams, pamana, ka senākie spēki atpakaļ. Iet, iet, kamēr nonāk lielā mežā. Meža malā sēd sirms vīrs un vij pātagas.

«Sirmgalvi, priekš kam pātagas vij?»

«Tās raganu pātagas, jo šis mežs no raganām tā apsēsts, ka katram ceļiniekam īsti naga darbi ar nezvēriem. Nezvērus var tik šīm pātagām savaldīt. Tomēr, ja kāds gadītos, kas spēcīgu roku nezvēru mitekli izpostītu, tad mežs uz laiku laikiem būtu tīrs.»

Kurbads to apņemas. Viņš nogaida vakaru, kad nezvēri savā miteklī salasījušies, un tad aizveļ lielu akmeni mitekļa caurumam priekšā. Nu tas sagrābj savu vāli, paveļ akmeni mazliet no cauruma, izlaiž vienu nezvēru - nosit; paveļ akmeni, izlaiž otru nezvēru - nosit; paveļ akmeni, izlaiž trešo nezvēru - nosit. Tā Kurbads strādā cauru nakti, kamēr visi pagalam, un mežs no tā laika tīrs.

Otrā dienā Kurbads uziet otrpus meža vienu cilvēku, kas, lielu uguni kurdams, bļauj neapstādamies:

«Man salst, man salst!»

«Kādēļ nesasildies, ja salsti?»

«Jā, tiklīdz gribētu sildīties, tad mans mocītājs vilkacis klāt un mani uz pēdām norītu.»

«Sildies droši, gan vilkaci pamācīšu!»

Tā arī bija. Līdzko labi rokas apsildījis, te vilkacis nāk, zobus griezdams, nabadziņam virsū. Kurbads paņem vilkaci aiz rīkles, pārplēš un iemet ugunī, lai paceptu citām raganām uz brokastu. Vilkacis sadeg gruzdēdams, uguns apdziest un vīram vairs nesalst.

Gabalu gājis, Kurbads ierauga citu cilvēku, kurš, ezeriņa malā sēdēdams, nemitīgi brēc:

«Man slāpst, man slāpst!»

«Kādēļ nenodzeries, ja slāpsti?»

«Jā, tiklīdz gribētu dzert, tad mans mocītājs ērglis klāt un mani uz pēdām norītu.»

«Dzer droši, gan ērgli pamācīšu!»

Tā arī bija. Līdzko labi nodzēries, te ērglis laižas, knābli knakšķinādams un spārnus klabinādams, nabadziņam virsū. Bet Kurbads nocērt tam kaklu un iegāž negantnieku ezerā. Ezers tūliņ izžūst un vīram vairs neslāpst.

Beidzot Kurbads pārrodas mājā. Bet te citas ķibeles viņu sagaida: sieva, raganas-čūskas noburta, pie miršanas slima. Nabadzīte savās mokās tā piebeigta, ka nespēj ne vīra pazīt. Tomēr Kurbadam visur padomi un vara pie rokas, tā arī te. Viņš paņem savas sumpurņa zāles, ar kurām vecīša acis izdziedējis, un izdziedē ar tām pašām arī savu sievu.

Nu Kurbads dzīvo dažus gadus mierā un laimē, jo čūska-ragana vairs nedrīkst viņa valstī rādīties. Tomēr atriebšanās domas tai vēl pēc gadiem stāv prātā. Nevarēdama citādi Kurbadam vairs piekļūt, čūska- ragana aizskrien pār deviņām valstīm un uzkūda deviņus valdniekus ar karaspēku Kurbadu pārvarēt.

Karaspēks salasās lielu lielais, un trešās valsts dēls, nepārvaramais milzis, ved karaspēku taisni Kurbada valstī. Kurbads arī salasa savus karavīrus un noiet ienaidniekiem pretim.

Nu izceļas briesmīgs cīniņš: zobeni žvīkstēdami žvīkstēja, vāles krakstēdamas krakstēja. Kurbads jau nosita milzi ar vāli gar zemi, bet, kamēr domā zobenu vilkt, lai milzim galvu šķeltu, tamēr milzis ievaino to ar zobena asmeni kreisajā plecā.

Čūska-ragana, to redzēdama, uzlaižas, spārnus klabinādama, uz Kurbada galvas un iespļauj savu nāvīgo žulti viņa ievainotajā plecā. Kurbads paceļ kreiso roku un nospiež čūsku-raganu, paceļ labo roku un pāršķeļ milzim galvu, un tad, nāvīgās žults nonāvēts, krīt uz savas vāles un mirst.

..

Content

Šēnhofs Pāvils Kurbads. Latviešu tautas pasaka