Goba Alfreds

Laimes zeme

Alfreds goba

Laimes zeme

Pasakas. Teikas. Leģendas.

LAIMESZEME Pasaka

Aiz trejdeviņiem kalniem un trejdeviņām lejām bija tā saucamā Laimeszeme. Tur valdīja ķēniņš Visvaldis ar gudru prātu, taisnību un mīlestību. Tāpēc šīs zemes pavalstnieki bija laimīgi ļaudis. Viņi bija strādīgi, ticīgi un saticīgi. Viņi dzīvoja ar visiem vislabākā saskaņā un vienprātībā. Dieva svētība bija visur redzama. Visa pasaule apbrīnoja Laimeszemi, visi gribēja to vismaz vienreiz savā mūžā redzēt.

Tas radīja citās valstīs ne tikai apbrīnu, bet arī skaudību un iekāri, šīs zemes dārgumus nolaupīt un tās iedzīvotājus padarīt par vergiem. Sirotāju bandas iebruka zemē dedzinādamas, postīdamas un laupīdamas. Ar kopīgiem spēkiem devās tās padzīt, bet nebija šaubu, ka tās atgriezīsies un darīs vēl lielākus postījumus.

Daži no viņiem sacīja:

„Uz visiem ceļiem pie mūsu zemes robežām ierīkosim tā saucamās vilku bedres. Tur daudzi iekritīs un aizies bojā, un pārējiem pāries prieks šādus bīstamus ceļus turpināt!"

„Nē," sacīja Visvaldis, „tanīs var iekrist ne tikai mūsu ienaidnieki, bet arī labi ļaudis!"

Tad sacīja citi padomdevēji: „Uzstādīsim karaspēku, kalsim un pirksim ieročus un ar tiem aizsargāsim mūsu zemi" —

„Tas ir gudrs padoms," sacīja ķēniņš, „bet tā būtu liela asins izliešana. Vai tad neviens nezina labāka padoma?"

Tomēr neviens to nezināja. Tad vienam ienāca prātā jautāt zemē pazīstamo vīru ar pievārdu „Gudrais burvis". Viņš tika ataicināts pie ķēniņa. Ķēniņš jautāja:

„Vai tu vari ar savu burvja spēku atvairīt ļaundarus no mūsu zemes bez asinsliešanas?"

Gudrais burvis atbildēja:

„Ķēniņ Visvaldi! To es varu. Atļauj man iet uz valsts robežām un apburt ceļus, kas nāk uz mūsu zemi."

Ķēniņš bija ar mieru.

Gudrais burvis gāja uz valsts robežām, paņēma atrautu sērmūkšļa zaru un pāri taisnajam ceļam uz Laimeszemi uzvilka ar to lietuvēna krustu sacīdams:

„Lai aug krūmi, lai aug dadži taisnam ceļam pāri! Ej pa labi, ej pa kreisi, bet ne taisni tālāk! Buru'. .. buru' . . . bur' .. . Kamēr ļaunums sirdi valdīs, Laimeszemi neaizsniegt! Buru' . .. buru' … bur' "

Tad viņš pamāja ar roku. Tūdaļ uz šo burvja mājienu visi ceļi uz Laimeszemi aizauga ar krūmiem un dadžiem. Atnāca sirotāji, bet taisno ceļu uz Laimeszemi vairs neatrada. Daudzi no viņiem aizgāja pa labi, pārējie pa kreisi. Kad viņi pēc ilga gājiena attapās, tad viņi redzēja, ka atradās paši savā valstī, tanī pašā vietā, no kurienes viņi savu sirojumu gājienu bija uzsākuši.

Laimeszemes pavalstnieki tagad dzīvoja laimīgi. Neviens viņus vairs neapdraudēja, jo neviens līdz šim šo taisno ceļu nebija atradis.

Laimeszemes pavalstnieki tomēr vēl arvienu apstājas un skatās uz savas valsts robežu pusi domādami, vai tad tiešām pasaulē ir tik daudz ļaunuma, ka neviens vairs neatrod ceļu pie mums?

Tomēr Laimeszemes ļaudis tic, ka reiz nāks laiks, kad saticība, miera un mīlestības domas valdīs cilvēku sirdīs. Tad burvība kritīs, un visi atradīs ceļu uz Laimeszemi.

MINKĀNA „ROCK 'N ROLL" Fabula

Kaķi bija sarīkojuši lielisku balli ar dejām, rotaļām un dažādām izpriecām. Vēl pēdējie ielūgumi tuvu un tālu skanēja ausīs:

„Miau — au — nāc — nāc — miau!"

Ari mūsmāju Minkāns rosīgi gatavojās uz iešanu. Mute tika nomazgāta. Ar sarkano mēli tika priekšēj ā kāj a ieziepēta un ar to pat aizausis izmazgātas. Vēl pēdējais mēles laiziens par balto pušķi uz krūtīm, un viss bija kārtībā.

Minkāns izsteidzās ārā un sauca:

„Es nāku. Miau. Kur esi tu?

Miau. Nāc!"

Minkāns bija norunājis ar kaimiņmāju Mīci iet kopīgi uz balli. Minkāns skatījās šurpu-turpu, bet no Mīces ne vēsts. Beidzot viņa nāk, bet ak vai — ar citu kaķu jaunekli.

„Miau! Te nu ir visi solījumi," noteica Minkāns, ,,kā naunau-miau! Ar pirmo, kas man pār ceļu skries, dejošu un dejošu vienmēr!"

Pār ceļu tomēr neskrēja neviena kaķu jaunava. Te piepēši ceļmalā parādījās maza brūna pelīte ar pelēku pavēderi un garu degunu. Čaps!

„Rokā gan! Tu nekaunies man garu degunu rādīt. Es tevi nokodīšu, es tevi apēdīšu!"

,,Cips' . .. cips' Neēd mani. Es tev nerādu garu degunu. Tas mums tāds no dzimšanas. Es jau neesmu nekāda pele. Esmu cirslīte, vai labāk sakot, cirslīšu jaunava. Bez tam es esmu maziņa. Tur tev nav pat viena kumosa!"

„Tev taisnība," sacīja Minkāns. „Bet ko es ar tevi darīšu?"

„Ko darīsi?" sacīja cirsnīte nāves bailēs.

„Es pati savām ausīm dzirdēju: ar pirmo, kas man par ceļu skries, dejošu un dejošu vienmēr!"

„Solījums paliek solījums," sacīja Minkāns. „Es savu kaķa vārdu turēšu! Kādu deju tu esi iemācījusies?"

„Sudmaliņas," atbildēja cirslīte.

„Tas neiet' Tur vajadzīgi dejotāji."

„Nu tad jandāliņu."

„Tas jau ir labāk," sacīja Minkāns. „Man ir kas cits padomā. Šoreiz mēs dejosim Rock n' Roll. Es to redzēju televīzijas raidījumā."

„Tas neiet," atteica cirslīša jaunava. „Tu to deju arī iemācījies istabā pie saviem māju ļaudīm, bet es še laukā to neesmu nedz redzējusi, nedz dzirdējusi."

„Tas nekas!" sacīja Minkāns. „Tur nav daudz ko mācīties. Ļaujies tikai, lai es ar tevi daru visu, kas man nāk prātā."

Tā tik bija dejošana! Visa pasaule griezās riņķī. Cirslīte tika mētāta kā viegla sakaltusi lapa uz visām pusēm. Minkāns to uzsvieda gaisā, saķēra, izmeta starp kājām . . . Atkal pagrieziens, atkal lidojums gaisā . ..

,,Cips' . . . cips'," sauca cirslīte, „es vairs nespēju … Es esmu pagalam' . .. Cips."

Viņa pakrita un palika nespēkā guļam.

„Guli un atpūties labi," sacīja Minkāns, „ar tevi var labi dejot. Es ar tevi dejošu vienmēr, kad tevi sastapšu, jo es to esmu solījies. Kaķam kaķa vārds! Es tevi neēdīšu, jo arī to es tev esmu apsolījis. Šo solījumu es tev varu atkārtot visu manu pēcnācēju vārdā. Kaķiem kaķa vārds!"

Ar cirslīšiem no šī laika kaķi labprāt spēlējas un dejo Rock 'n Roll vai kaut ko tam līdzīgu, bet nevienam nenāk ne prātā tos kost vai apēst. Un cirslīši domā savās nāves bailēs: „Lai jau notiek kaķa prāts . .. Tas tak arvienu pasaulē bijis un būs: kas vienam tik izprieca, tas otram — tik nediena."

ĪKŠKĪTIS JEB UTUBUNGA Pasaka

Dievs pašlaik bija radījis roku ar četriem pirkstiem. Katrs pirksts sastāvēja no trim skriemeļiem jeb kauliņiem. Kāds mazumiņš no materiāla bija palicis pāri. Dievs no tā iztaisīja vēl vienu pirkstu, bet tikai ar divi kauliņiem. Dievs to piestiprināja pie rokas sāniem, bet atsevišķi no pārējiem pirkstiem. Tad Dievs uzpūta savu dvašu, un arī šis pirksts ieguva dzīvību. Māte Roka nosauca šo pirkstiņu par „īkšķīti", bet pārējie pirksti viņam deva dažādus vārdus: gan „īsais", gan „Strupītis", gan „Resnītis". Tas nepatika Ikšķītim. Te par laimi nāca garām Dievs, un Ikšķītis tūlīt sāka lūgties:

„Mīļais Dieviņ, pārējiem pirkstiem ir trīs kauliņi, man tikai divi! Lūdzu, lūdzu, pārradi mani."

Dievs līdzcietīgi uzlūkoja īkšķīti un tad sacīja: „Ko es esmu radījis, to es esmu radījis! Bet lai pārējie pirksti redzētu, ka tu esi pārāks par viņiem, es tev dodu muskuļus, kas tevi kustinās uz visām pusēm, un nervu šuniņu, kas dos pavēles šiem muskuļiem. Tev to būs pat vairāk nekā krūtīm un vēderam kopā. Kopā ar rādītāja pirkstu tu būsi lielišks darba rīks."

Un tā tas arī notika.

Visi atskārta Ikšķīša nozīmi. Bargi tika sodīts, ja kāds otram Īkšķīti nogrieza vai nocirta. Pat mūsu dienās, ja kāds pazaudē īkšķīti, tiek uzlūkots par ceturtdaļas darba nespējīgu. To dzirdot, Īkšķītim radās pašaļāvība un rosme uz vēl lielākiem darbiem.

Vakaros, pēc padarītā darba, māte Roka uzlūkoja savus pirkstiņus ar mīlestības pilniem skatiem un sāka stāstīt nostāstus par pirkstiem, bet īpaši par īkšķīti:

„Sen senos laikos Īkšķīša nospiedums uz papīra, kā toreiz sacīja, uz papirusa sloksnēm, pie seniem babiloniešiem māla tāfelītēs, bija tikpat daudz vērtīgs kā paraksts dokumentā.

„Stāsti tālāk, stāsti tālāk!" Sauca visi pirkstiņi vienā balsī.

Māte roka turpināja savu stāstījumu:

„Ja toreizējais pasaules valdnieks Cezārs Romā rādīja ar Īkšķīti uz leju, tad bija slikta zīme, ja uz augšu, tad laba zīme. Tad gladiātors atstājams pie dzīvības. Pat tagad vēl, ja kreisās rokas Ikšķītis tiek aptverts ar pārējiem četriem pirkstiem, tad tas nozīmē laimi. Tam tic it īpaši mākslinieki un daži citi ļaudis!"

„Šis stāstiņš, mīļā māmmiņ, mums patīk, stāsti vēl," sauca Ikšķītis. Pārējie pirkstiņi tam pievienojās.

„Jā, jā bērniņi," sacīja māte Roka, „pat angļu dabas pētnieks Ņūtons jūsmoja par īkšķīti sacīdams: „Ja cita pierādījumā nebūtu, tad Ikšķītis jau vien norāda uz Dieva esamību!"

Šie vārdi iecēla Īkšķīti vai septītās debesīs, bet pārējiem pirkstiņiem tas ļoti nepatika, tādēļ tie ievaicājās: „Bet kāpēc tad Ikšķītim tāds savāds pievārds „Utubunga."

„Utis, bērniņi, ir uzbāzīgi kukaiņi, asinssūcēji", atbildēja māte Roka. „Bada vai sērgu laikos tās pievairojas un nedod nelaimīgajiem cilvēkiem mierā nedz dienu, nedz nakti. Tāpēc ir labi, ka tās tiek iznīcinātas. Šo labo darbu veic Ikšķītis. Viņš tās uzliek uz galda, uzspiež savu nadziņu ,skrapš', un šis kukainis ir pagalam."

„Skrapš, Skrapš," sauca visi pirkstiņi reizē, bet māte Roka turpināja, tālāk sacīdama: „Lai šis .skrapš' būtu vēl lielāks, tad Ikšķītis tās uzliek uz bungām, uzspiež savu nadziņu, un noskan: Bung' . .. bung' Tā ir arī cēlies šī Ikšķīša pievārds .Utubunga'."

„Tas bija agrākos laikos," iesaucās visi četri pirksti reizē. „Bet tagad jau utis esot iznīcinātas, arī bada laika vairs nav. Tā tad Ikšķītim šis pievārds vairs neder.

,,Nē, nē bērniņi, šur, tur pasaulē ir arvienu vēl bads. Bez tam tieši mūsu dienās vīrieši audzē garus matus un kuplas bārdas. Ja jūs zinātu, kas tur sāk parādīties!"

„Mūsu dienas …. modernie laiki' " iesaucās visi pirkstiņi reizē.

„Īkškītim būs darbs! . . . Lai dzīvo Īkškītis! Lai dzīvo Utubunga! Skrapš' .. . Skrapš' . . . Bung' ..'. Bung' . . !"

MAZAIS PIRKSTIŅŠ Pasaka

Reiz Mazais pirkstiņš domāja: es esmu tas mazākais no visiem pieciem, bet ļaudis mani mīl. Viņi, runādami, arvienu mīļi saka: pirkstiņš' . . . pirkstiņš' . .. Mazais pirkstiņš! Mazais pirkstiņš kļuva pat drusku iedomīgs.

Reiz lepna dāma kafejnīcā paņēma rokā pilnu kafejas tasīti. Mazais pirkstiņš atdalījās no pārējiem un pacēla galvu kā kaķis asti domādams: tagad es stāvu augstāk par visiem pārējiem, augstāk pat par vidējo jeb lielo pirkstu. Šinī acumirklī tomēr notika kas negaidīts. Aiz paceltā pirkstiņa viesmīļiem aizķērās servjetes stūris, un tasītes saturs izlija lepnai dāmai uz drēbēm. Viņa acumirklī piecēlās un atstāja kafejnīcu.

Mazam pirkstiņam uztraukumā izspruka vārdi „vai velns". Šo vārdu māte Roka saviem pieciem bērniem bija aizliegusi pat mutē ņemt. Mazam pirkstiņam aizrāvās elpa. „Te velnu piemin, te velns klāt," saka sens sakāmvārds.

Velns tanī pašā acumirklī bija klāt sacīdams:

„Te es esmu, mans draugs."

„Tu neesi mans draugs," atcirta Mazais pirkstiņš, „mana māte Roka ir stingri aizliegusi ar tevi draudzēties!"

„Pamazām, pamazām," iesaucās velns, „es tik gribu tev tavu stāvokli pie tavas mātes Rokas un pie taviem brāļiem paskaidrot."

Tos vārdus sacīdams, velns kāri raudzījās uz mazā pirkstiņa brāļiem un uz viņu māti Roku.

„Redzi," velns turpināja, „tu nebūt neesi tas mazākais. Kad tu savu galvu lepni pacēli, tad tu esi tiešām tas lielākais. Tev ir trīs kauliņi, tāpat kā taviem brāļiem. Padomā tik, pat Īkšķim ir tikai divi."

„Tur veln?m taisnība," domāja Mazais pirkstiņš.

„Bez tam," velns turpināja tālāk, „tu esi čakls strādnieks, bet paskaties tikai blakus uz savu brāli. Tas taču ir pēdējais sliņķis. Viņš nestrādā nemaz, bet kā viņš ir izgreznojies' . . . Kā viņš sauļojas savu gredzenu vizmā. Tur ir burvju gredzeni, spiedogu gredzeni, laulības gredzeni!" . ..

,,Jā, jā, tev taisnība!" iesaucās Mazais pirkstiņš. „Kādreiz arī tu varēji būt lepns ar garu nagu," velns turpināja tālāk, „Kaut kur tālajā Indijā vēl dažreiz redz šādu garu nagu, bet te tu nevari to vairs uzaudzēt, jo, tev strādājot, tas nolūzt."

Mazā pirkstiņā velns bija pamodinājis skaudību, jā, pat dusmas. Tad velns atkal kāri skatījās uz visiem pārējiem pirkstiņiem un uz viņu māti Roku un pavedinoši turpināja un kārdināja:

„Še ir mana atvērtā sauja, liecis tajā iekšā, un mēs kopējiem spēciņiem cīnīsamies par tavu taisnību."

Mazais pirkstiņš pašlaik gribēja gulties velna atvērtajā ķepā. Māte Roka atrāvās atpakaļ, līdzi atraudama arī visus savus piecus bērnus. Roka pārmeta krustu, un velns tanī pašā acumirklī aizstiedzās uz elli lamādamies.

„Redziet, bērni", sacīja Roka, „es visus velna vārdus dzirdēju, bet arī gribēju redzēt, cik ilgi jūs kārdinājumiem varat pretoties. Velns gribēja paņemt mani — visu Roku — un iesāka ar Mazo pirkstiņu. Neaizmirstiet nekad savā dzīvē visā pasaulē pazīstamo sakāmvārdu:

padod velnam mazo pirkstiņu, un velns tev paņems visu roku!"

ŽAGATA UN CĪRULIS Pasaka

Žagatas agrāk bijušas baltā krāsā, tāpēc citi putni un zvēri viņas bieži vien samainījuši ar pilnīgi nevainīgo, balto pasugas dūju vai pat kaiju. Žagata tomēr nevainīga nemaz neesot bijusi. Kādreiz pat apēdusi cīrulim visus bērnus. Cīrulis pārnācis mājās, kad žagata pašlaik ēdusi viņa pēdējo bērnu. Ja cīrulis būtu kaut cik lielāks un žagata mazāka, tad varētu sākties žagatas pārmācīšana, bet ej nu tu ar stipru kauties, un bez tam cīrulim gars nemaz nav uz kaušanos. Tāpēc arī cīrulis žēlabās skrēja augšā debesīs žagatu pašam Dievam apsūdzēt. Dievs pašlaik rakstīja atbildi kādam citam, iepriekšējam cīruļa lūgumam.

Cīrulītis, mazputniņis, Augstu skrēja debesīs — Dievam nesa grāmatiņu, Lai dod siltu vasariņu.

Dzirdēdams par šādu žagatas nedarbu, Dievs iedegās dusmās, paķēra tintnīcu, meta lejā žagatai. Žagata apšķīda ar tinti no visām pusēm.

„Tas tev par to," nosacīja Dievs, „ka tu cīruļa bērnus apēdi. Tagad tu vairs neizskatīsies tik nevainīga, tagad tevi visi putni un zvēri jau pa gabalu pazīs!" Izrādījās, ka pārmācītais nedarbnieks bija bijis žagatas vīrs. Te pārnāca mājās žagatas sieva un, nemaz neprasot pēc iemesla, sāka neganti bārties:

„Žag . . . , žag…, žagarus tam, kas manu vīru ir tā izķēmojis."

Dievs to bija sadzirdējis. Aicināja žagatas sievu pie sevis un par savas pārmācības pulgošanu nosmērēja to pilnīgi melnu. Bēdīgi viņa nolaidās atpakaļ uz zemi. Visi putni un zvēri viņu nicināja. Pat viņas pašas vīrs novērsās no viņas.

„Tas tev par to, ka tu manu pārmācību esi pulgojusi." Tomēr ilgāk uz to skatoties. Dievam iežēlojās sirds. Kā nekā jau paša radījums vien ir. Tad Dievs paņēma baltās krāsas trauku un uzmeta žagatas sievai vairākas pikas tieši virsū. Nu arī viņai palika priecīgāks prāts.

Bet vai savu dabu mainīja? Kur nu mainīja? Kā žagatas vīrs, tā žagatas sieva tāpat paslepu vēl arvienu raudzījās, kur cīruļi taisa-savu ligzdu. Izdarītā krāsas maiņa tomēr palika un tāda tā vēl šodien, proti, melns ar baltu, un balts ar melnu.

ŽAGATAS PRECĪBAS Pasaka

Reiz bija žagata nodomājusi aiziet tautiņās. Daudzi žagatu jaunekļi no kaimiņu mājām bija viņu bildinājuši, bet tie viņai tikai izlikās pārāk vienkārši, nieievērojami.

„Par vīru es ņemšu tikai kādu augsti stāvošu vai, labāk sakot, augsti lidojošu kungu!" domāja žagata pie sevis.

Šis „augsti lidojušais kungs" nebija nemaz ilgi jāgaida. Tur augstu virs galvas viņš jau grieza savus riņķus. Jau agrāk bija žagata uz vanagu metusi acis.

„Kas tas par lielisku putnu," domāja žagata, „brūni svārki, pelēkas bikses, pieši pie kājām! Kas tas par degunu! Dzeltenas acis kā dzintara pogas! Un cik augsti viņš lido, kā dejodams griežas riņķī, galvu reibinošā augstumā! Žag! .. . žag! Bez piepūles viņš lido — nē, viņš laižās ar vēja spārniem. Žag! …" Un tālāk jūsmo žagata: „Raudzīdamies uz leju, viņš šad tad spalgi iesaucas: kur vista? .. . kur vista? . .. žag!. Kā gan viņš gādās par savu ģimeni? Jā, žag! . .. Tikai vanagu! Vanagu es ņemšu par vīru! Žag! Es pati būšu tā daiļākā līgava visā apkārtnē!" domāja tālāk žagata, lūkodamies tuvējā avota spogulī: „kas tā par melnu galvu un knābi! Žag! … balta veste, melnas kurpes, viss balts ar melnu, melns ar baltu! Žag! Jā, pat melna gara aste. Un tad tas bagātais pūrs — zelts un sidrabs — zelts un sidrabs spīd un laistās! Zelta naudas gabaliņi, zelta gredzentiņi, aproču zelta pogas! Žag! . .. Žag! . .. Tur nav vairs vanags jājautā, vai viņš mani ņems, viņš var būt laimīgs, ka es viņu ņemšu! Žag! . .."

Baltās birstalas žagatu mājā tika rīkotas kāzas. Žagata pati skraidīja šurpu-turpu — turpu-šurpu, atkārtodama tautas dziesmas vārdus:

„Taisās kāzas, taisās kāzas Šai mazai sētiņa. Visa brāļa sēta pilna Spožiem vara vainagiem."

Pie kāzu rīkošanas viņai netrūka ari palīgu. Visčaklākā no visiem, kā likās, bija cielava. Ne jau par velti sacīts tautas dziesmā:

„Cielaviņa žigla sieva, Tā istabas slaucītāja."

„Tās tik būs kāzas!" domāja žagata.

„Kāzu viesi tika salūgti. Tie nāca no visām pusēm. Pa priekšu čāpoja lācis, nezdams lielu medus podu. Viņa sieva nesa ogu vācelīti, kā tas tanī bērnu dziesmiņā tik jauki sacīts: „Tēvs atnesa medus podu. Māte ogu vācelīti."

Vilks nāca un līdzi nesa jēra cisku, kaķis Minkāns — pelļu speķi, zaķis — kāpostgalviņu. Cīrulis nāca dziedādms. Viņš bija līdzi paņēmis veselu mucu alus. Ne par velti viņš bija pazīstams kā labākais aldaris visā apkārtnē. Ne par velti tauta dzied: „Cīrulītis alu dara Kumeliņa pēdiņā."

Miežu viņam netrūkst, viss viņa rokās tiek bagātīgi pavairots:

„No pustrešā mieža grauda Pusdeviņas alus mucas"

Visi, kas to bija baudījuši, sacīja: „Kas par brangu alutiņu!" — Pat par mūziku tika gādāts. Ieradās sienāzis ar skaistu mūzikas instrumentu. Viņš var spēlēt un pa starpām arī lēkāt un dejot. Arī lakstīgala, dziedātāja, ieradās un vēl daudzi citi putni un zvēri. ..

Šo rosību balta bērzu birstaliņā bija ievērojuši mūsmāju bērni. Tur viņi pavasarī taču plūca puķes un vasarā lasīja zemenes un citas ogas. Šad tad viņi gāja arī rotaļās. Viss viņiem bija tur pazīstams, bet tagad tur notika kas sevišķis, prātoja bērni. Atskrējuši viņi aizslēpās aiz tuvējā krūma. Nav šaubu, tur tiks svinētas kāzas.

„Kāzinieki sauc žagatu par līgavu! . . . Jā, bet kur tad līgavainis?" jautāja bērni klusi viens otram.

„Kur tad tas līgavainis?" piepeši sāka jautāt arī kāzinieki, uz līgavu raudzīdamies. Žagata, galvu uz sāniem piešķiebusi, laimīgi raudzījās uz augšu. Tur, gandrīz vai pie baltā padebeša, vanags grieza savus riņķus. Žagata priecīgi rādīja uz augšu sacīdama:

„Tur viņš ir! Tur viņš ir! Mans līgavainis!"

Visi kāzinieki raudzījās uz debesīm, un visi vienā balsī sauca:

„Nāc zemē! . . . Svinēsim kāzas! . . . Nāc!"

Vanags bija sadzirdējis. Spārnus. piemiedzis, kā gaisā uzmests akmens tagad devās lejup. Zemē nonācis, vanags jautāja: „Kas še notiek?" Visi vienā balsi sacīja:

„Kāzas, mēs svinēsim kāzas!"

„Jā, bet kur tad tā līgava, kur tas līgavainis?" jautāja vanags.

„Esi tu savāds putnis," sauca kāzinieki, „tu jau esi pats savas kāzas piemirsis. Labi, ka vēl laikā esi atnācis. Tur jau nāk tava līgava žagata!"

„Mana līgava žagata? Nenāk ne prātā," iesaucās vanags, „es esmu jau sen saderinājies ar Silenieku vanadzi. Man šāda žagata nav vajadzīga. Un no kura laika tad jaunava bildina jaunekli? Mūsu ģimenē tas ir otrādi! Es šo žagatu neesmu bildinājis."

„Bet es taču esmu daiļa jaunava!" iesaucās žagata.

,,Hu, daiļa? — melna mute, melns deguns, īsi spārni, gara melna aste," noteica vanags.

„Bet esmu ļoti bagāta, man ir pūrā zelts un sudrabs! Žag! . .." lielijās žagata.

„Zeltu un sudrabu nevar ēst!" sacīja vanags, „bez tam, tu to visu esi sazagusi, tu esi tā lielākā zagle uz pasaules, kas tad tevi nepazīst."

Tas nu bija žagatai par daudz visu kāzinieku priekšā viņu tā pazemot. Nav brīnums, ka mīla pārvērtās naidā, jo mīla un naids, kā mēdz sacīt, aug uz viena stiebra. Žagata atvēra savu melno knābi, un kas tur par vārdiem nāca ārā!: „Brūnsvārcis tāds! Žag! Skrandulācis tāds — noplīsušiem bikšu galiem. Šis nēsā piešus, bet zābaku nav! Žag! . .. Līkdegunis tāds! Žag!"

Te gribēja vanags pretoties un ko iebilst, bet žagata viņu nelaida pie vārda:

„Dzērāj pusis tāds. Kā šis tur augšā streipuļo un griežas riņķī! Sliņķis tāds! Nevižo pat spārnus vicināt, bet palaižas, lai vējš šo nes. Vistu zaglis tāds! Tur augšā arvienu kliedz: kur vista? Kur vista? Žag! Žag!"

Tas bija arī vanagam par daudz. Steidzīgi viņš piecēlās spārnos un aizlaidās uz tuvējo silu, kur visaugstākā kokā, ne augstu no virsotnes atradās viņa ligzda.

„Visi prom! Prom! .. . citādi izskrāpēšu acis! Prom!" sauca žagata uz kāziniekiem. Kā par brīnumu — tie bija gandrīz visi viens pēc otra jau pazuduši. Tikai Minkāns aiz bailēm bija uzskrējis kokā. Žagata viņu ieraudzīja un būtu viņam gandrīz izskrāpējusi acis, bet Minkāns pēdējā brīdī nolēca no koka un aizskrēja uz mājas pusi.

Duksis, projām iedams, izspārdīja ar pakaļkājām ugunskuru tā, ka zemju pikas pa gaisu vien lidoja, un pats skaļi sauca: „Vau — vau! Ka nav — nav! . .. Vau!"

Mūsmāju bērni izlīda no savas paslēptuves un skriešus devās mājup, tautas dziesmu skandināmi:

„Žagatiņa, žadzināja — Grib vanaga sieva būt: īsi spārni, gara aste — Nevar līdzi lidināt! …"

Vēlāk, kā zināms, žagata esot apprecējusi īsti staltu žagatas jaunekli. Kopā ar mazajiem žagatēniem tos varot šad tad redzēt birstalā. Arī vanags esot apņēmis vanadzi par sievu un ar saviem vanadzēniem mitinoties tuvējā sila augstākā kokā. Šoreiz tās bija bijušas īstās precības. Viņi visi dzīvojot laimīgi.

RASAS PODIŅŠ Fabula

Saule pašlaik uzlec „sidrabiņu sijādama", kā tas tik jauki latvju tautas dziesmā sacīts. Tā spoguļojas katrā rasas pilienā uz koku lapām, uz zāles, jā, pat uz katras smilgas. Ļaudis mēdz sacīt: „Tur saules meitas rotājas."

Jā, visa daba priecājas par jaunās dienas saulaino ritu.

Te atskrien rīta vēsma, uzpūš mazs vējiņš, un burvīgais rīta sidrabs ir nozudis.

„Žēl, ka viss rīta skaistums bija tik īss," domā saule, „ko es tagad rādīšu latvju bērniem, kad viņi piecelsies un nāks pļavā rotaļāties? Viņi taču mani mīlē, ne par velti viņi mani salīdzina ar savu māmiņu sacīdami:

„Saulīt silta, māmiņ mīla — Abas viena labumiņa. Saulīt silta sildīdama, Māmiņ mīļa mīlēdama!"

Saulīte pārdomā, kas darāms. Te viņai nāk prātā: šis brīnišķīgais rīta rasas sidrabs nedrīkst tik ātri zust, tam jāpastāv, kamēr bērni pieceļas un nāk pļavā rotaļāties. Nez, kā to izdarīt? Šo jautājumu bij saule izteikusi savā īpatnējā valodā. To saprata puķes, koki, zāle, jā, pat visa radība, bet neviens nezināja īstā padoma.

Te piepeši pļavas zālē atksanēja pasīka balstiņa:

„Es gribu palīdzēt!"

„Kur ir šis runātājs?" jautāja saule.

„Es esmu še, es esmu maza, zema puķīte ar apaļām robainām lapiņām."

„Kā tevi sauc?" jautāja saule.

„Man neviens vēl nav vārda devis, jo esmu neievērojama," atbildēja puķīte. „Es salasīšu rīta rasu savās lapiņās un paglabāšu to varbūt līdz pašai pusdienai. Es esmu zema, rīta vēji man pārskries pāri, bet rīta rasa paliks manā lapu trauciņā — manā podiņā —."

„Labi!" sacīja saule smaidīdama, „lai notiek kā runāts."

Otrā rītā saule atkal uzlec savā spožumā, „sidrabiņu sijādama". Te atskrien rīta vēsma, uzpūš mazs vējiņš, un burvīgais rīta sidrabs ir nozudis, bet ne jau visur. 1\ivu pie zemes mazās puķītes apaļās lapiņās, ar robainām maliņām, zvaigo veselas rašu lāses. Cik brīnišķīgi tās zaigo saules spožumā! Kā dzīvsudrabu to var paviļāt uz visām pusēm, bet pašas lapiņas netop slapjas.

Atskrien bērni, rasa ir visur nokritusi un rasas vizulīši nozuduši. Bet kas tas? Tur mirdz kaut kas skaists — maza puķīte tur savos lapu trauciņos, savos podiņos mirdzošas rašu lāsītes. Bērni palūko tās, vai nav saldas. Ne, tā ir rasa, rīta rasa. Bērni priecādamies skraida, un rasa slapina viņu basās kājas. Kas tas par prieku bērniem? Viņi lēkā un sauc:

„Rasaspodiņš! Rasaspodiņš!"

Te bija puķīte dabūjusi savu jauno vārdu un priecājās par to. Arī saule, mirkšķinādama acis, priecājās. Viņa sacīja uz Rasaspodiņu:

„Es tev gribu atmaksāt par tavu labo sirdi. Vēlies, ko tu gribi, es tev varu dot veselu laimes sieku."

„Paldies par tavu laipnību! Man laimes pietiek, ja es citus redzu laimīgus," atbildēja Rasaspodiņš.

Bērni aizsteidzās uz mājām un čalodami stāstīja mātei par puķīti ar jauno vārdu — „Rasaspodiņš". Māte bija laimīga, redzot savus bērnus priecīgus. Kas tā par laimi! Visu sacīto varētu saņemt kopā vienā teikumā:

kam par otra prieku prieks, tam ir arī laimessieks.

KAĶIS MINKĀNS UN PŪCE PŪKA Pasaka

Bija silta pavasara nakts. Kaķis Minkāns stāvēja dārzā aiz garažas. Tur bija pieslieti divi ābeļu atspaidi vēlākam laikam. M inkāns piegāja pie tiem, paskatījās uz augšu un pagrozīja asti uz labo, tad uz kreiso un atkal uz labo pusi. Tas nozīmēja, ka viņam kas sevišķis padomā. Kā tad — viņš atsperas un ar divi lēcieniem ir augšā uz garažas jumta. Tur viņš ošņādams pārbauda pamatu zem savām kājām un uzsāk kaķu koncertu:

,,Miau! .. . ņau! .. . ņau! au! .. ."

,,M-hu! Ko tu te kliedzi tik nelabā balsī! .. . Tu jau man aizbaidīsi visas peles."

„Kas tur runā? . . . Kur tu esi?" jautāja Minkāns.

„Esmu pūce Pūka. Taisies, ka tieci no jumta zemē — šis jumts pieder man!"

„No kura laika tad tev," iesaucas Minkāns, „tas ir mans jumts!"

„Labi," atteic pūce Pūka gudri, "tev pieder šis jumts dienā, bet man naktī, jo esmu nakts putnis. Bet nekliedz tik nelabā balsī, uzmodināsi vēl māju ļaudis! M-hu. Viņi domās, ka kāds bērns ir nomaldījies un tagad raud . . . U-hu!"

„Man ir jārunā un jāsauc arī citi kaķi. Esmu ielūgts uz kāzām, būšu vedējos, bet ja tu mani te tik ilgi uzkavēsi, tad palikšu panāksniekos .. . Ma-au-au!" nocauc Minkāns.

Pūce Pūka pamirkšķina acis un piesķiele galvu. Tas nozīmēja, ka viņai kas sevišķs padomā. Te piepeši viņa paceļas spārnos, bet tik klusi, ka pat Minkāns to nebija pamanījis. Te viņa dod Minkānam ar labo kāju pļauku pakausī. .. Minkāns izbīstas, bet acumirklī aptver stāvokli.

Arī man ir asi nagi, viņš domā un paceļas uz pakaļkājām, atvēzējas un dod cirtienu. Bet, ak vai, pūce to tik bija gaidījusi. Viņa izvairās, un Minkāns kuleņ kūleņiem noveļas no jumta dārzā. Pūce Pūka nosmējās pakaļ. Tomēr viņas atriebības prieks tūlīt arī beidzas.

Minkānam nekas ļauns nebija noticis. Viņš stāv uz pekām. Ar divi lēcieniem viņš ir atkal uz garažas jumta un atvēzējas sitienam ar labo kāju. Bet arī šoreiz pūce Pūka bija pirmā. Sinī acumirklī viņa dod Minkānam sitienu ar spārnu un notriec viņu no jumta. Minkāns apmet kūleni gaisā un krit šoreiz ne uz mīkstās zemes dārzā, bet gan uz cietās ielas.

„Tagad tu nolauzi sprandu," nodomāja Pūka, ,,U-hu! … bet es to nemaz negribēju, es gribēju viņu tikai aizbaidīt."

Tad viņa pamirkšķināja savas lielās acis, pašķieba galvu uz kreiso, tad uz labo pusi. Un ko viņa redz? . .. Minkāns stāv atkal uz pekām, pukodamies iet projām.

Nu' . . . ja viņš vairs nepaspēs tikt vedējos, tad kā panāksniekam viņam vēl laika diezgan, skatīdamās Minkānam pakaļ, pārdomā notikušo. Mēs pūces esam gudras, ne par velti mūs pat cilvēki uzskata par gudrības paraugu. Ne par velti mūs zīmē pat uz grāmatu vākiem. Man no šī muļķīgā kaķa ir radusies jauna gudrība. Man tā ir jāuzraksta ,… ne jau kā dienas, bet gan kā nakts putnis, es to rakstīšu savā nakts grāmatā ar virsrakstu:

„Kaķa daba, laba, laba,

Ko var viņam padarīt! . . . Svied kā sviezdams, Met kā mezdams — Vienmēr viņš uz pekām krīt!"

AUKLĒ MANI, MĀMULIŅA (Ģimenes dienai)

Es esmu! Es esmu tavās rokās, mīļā māmuliņa! Tu mani uzlūko ar mīlestības pilnu smaidu sejā. Mūsu skati sastopas. Es esmu maziņš un nevarīgs, bet es augu un veidojos. Katra nākošā diena tev nesīs jaunus pārsteigumus un jaunus brīnumus. Es tevi uzlūkoju un mana sirds ir prieka pilna. Drīz vien es tavam mātes smaidam atbildēšu ar sava bērna smaidu. Saki tētēm, lai viņš manam šūpulim cērt līkstošu kārti, kā tas latvju tautas dziesmā tik jauki sacīts: „Cērtu pādītei Līkstošu kārti…"

Tas atvieglinās tavas mīļās rokas, mani šūpojot.

Tas senais latviešu vārdiņš „pādīte" man ļoti patīk. Lieto to, kamēr esmu tik maziņš. Es jūtu, redzu un zinu, tu visu to dari man no mīlestības pilnās mātes sirds. Es tev to vēlāk atdarīšu ar mīlestības pilnu bērna sirdi. Es tev palīdzēšu kā vien mācēdams un varēdams. Latvju tautas dziesmā taču ir tik jauki sacīts:

„Auklē mani, māmuliņa, Vieglajāmi rociņāmi, Tad es tevi aptecēšu Vieglajāmi kājiņāmi."

Arī es tā gribu darīt!

Dieviņš gādās, ka tu un tētis man dāvās brālīšus un māsiņas. Es tad būšu drusku lielāks paaudzies. Es varēšu staigāt un skraidīt. Tad es tev pie brālīšu un māsiņu audzēšanas dažu labu solīti atvieglošu. Tik tiešām, „tad es tevi aptecēšu vieglajāmi kājiņāmi". Bet līdz tam laikam — „Auklē mani, māmuliņa!"

MARITE Leģenda

Golgatas kalns. Jēzus pie krusta starp divi noziedzniekiem. ,,Ak galva asiņaina un ērkšķiem kronēta."

Marija stāv zem sava dēla krusta, acis pacēlusi uz mirēju . . . Ko izjuta mātes sirds, to var aptvert tikai tas, kas pats ir stāvējis pie mīļa cilvēka miršanas gultas.

Krustā sistais pašlaik bija sacījis dažus vārdus. Zeme trīcēja, un tumsa apklāja zemi pašā dienas vidū . . .

Jēzus mirdams atkal atvēra lūpas, lai sacītu savu septīto un pēdējo teikumu: „Tas ir piepildīts." .. . Tad viņš nokāra savu ērkšķiem vainagoto galvu un izlaida savu garu.

„Dārgi ir šie vārdi," domāja Marija, „es tos paturēšu savā atmiņā, kamēr vien dzīvošu … Es šos vārdus nedrīkstu aizmirst, bet kā lai es to izdaru? Manas domas vairs nestrādā, . . . mana sirds ir sāpju pilna."

Marija, sāpju pilnu skatu raudzījās pa labi, pa kreisi, it kā palīdzību meklēdama. Neviens tomēr nenāca ar padomu.

Te piepeši uz Marijas rokas uzlaidās mazs kukainītis ar pilnīgi sarkanu kažociņu. Viņš pagrieza savu galviņu uz augšu un ar savām kukaiņa acīm uzlūkoja-Mariju sacīdams:

„Man tevis žēl, tu sāpju māte, es tev gribu palīdzēt. Es tev atnesīšu melnu krāsu, tad tu vari uzrakstīt sava dēla sacītos vārdus uz viņa krusta staba. Tad tie paliks atmiņā."

„Paldies, mīļais kukainīt!" sacīja Marija.

Kukainītis aizlaidās no Golgatas kalna lejup pie tirgotāja un ubagodams lūdza melno krāsu.

„Ko tad tu, mīļais kukainīt, darīsi ar melno krāsu?" jautāja izbrīnā tirgotājs.

„Man tā jānes kādai mātei uz Galgatas kalnu; tur viņas dēls ir krustā sists. Viņš mirdams sacīja septiņus teikumus. Sāpju māte grib tos paturēt atmiņā kā lielu dārgumu, bet viņas sirds ir sāpju pilna, viņai grūti teikumus paturēt atmiņā. Viņa taču tos varētu uzrakstīt ar melno krāsu uz krusta staba."

„Par nožēlošanu," sacīja tirgotājs, „es tev nevaru palīdzēt. Krustā tiek sisti tikai vislielākie noziedznieki, un katrā ziņā arī tas krustā sistais ir viens no viņiem!"

„Nē!" iesaucās kukainītis, „šis mirējs ir ar brīnišķīgi apstarotu seju un ar labsirdīgu skatu. Tas nav nekāds noziedznieks. Tam ir kaut kas dievišķs viņa izskatā un viņa vārdos! … Varbūt viņš ir pats Dievs, bet katrā ziņā gan Dieva Dēls! . .. Dāvā man tikai dažus pilienus melnās krāsas! . . . Tie pietiks tiem septiņiem teikumiem!"

Tirgotājam iežēlojās sirds, viņš sacīja:

„Labi, es tev došu melnas krāsas septiņus pilnienus šiem septiņiem teikumiem! Kur ir tev kāds trauciņš, kur septiņus pilienus varu iepilināt?"

„Man trauciņa nav," atbildēja kukainītis, „uzpilini man tos uz mana sarkanā kažociņa!"

„Lai notiek!" sacīja tirgotājs, uzpilinādams septiņus pilienus uz kukainīša sarkanā kažociņa.

Kukainītis pateicās un tūlīt devās atpakaļ uz Golgatas kalnu.

Kukainītis ar lielu piepūli sasniedza Golgatas kalnu.

„Mīļā sāpju māte, še ir septiņi melnās krāsas pilieniņi tava dēla septiņiem teikumiem viņa miršanas stundā," sacīja kukainītis.

„Paldies tev, mīļais kukainīt, es šos vārdus esmu jau ierakstījusi dziļi, jo dziļi savā sirdī. Ja kaut ko būšu piemirsusi, tad te arī daži ļaudis no mūsu tuviniekiem un viņa mācekļiem. Viņi gan stāvēja tālāk no krusta, bet kaut ko arī viņi būs dzirdējuši. Par savu mīlestības pilno sirdi paturi šos septiņus melnas krāsas punktiņus uz sava sarkanā kažociņa. Lai Dieviņš dod, ka tos no tevis manto visi tavi bērni un arī visi tavi bērnu bērni — visi tavi pēcnācēji!" scījā Marija.

„Paldies tev, mīļā sāpju māte!" prieka pilnā sirdī iesaucās kukainītis.

Tad Marija runāja tālāk:

„Tavs sarkanais kažociņš ar septiņiem punktiņiem atgādinās visiem ļaudīm uz paaudžu paaudzēm mana, nē, Dieva Dēla septiņus teikumus, sacītus Golgatas kalnā. Bet tu būsi un paliksi uz visiem laikiem mans kukainītis, mans Marijas kukainītis. Tu būsi mana Mārīte ar sarkanu kažociņu un septiņiem melniem punktiņiem."

Un tā tas arī notika.

KRUSTA ZIRNEKLIS Leģenda

Jēzus, ērkšķu vainagu galvā un smagu krustu uz muguras, ir ceļā uz Golgatas kalnu. Sviedri un asinis tek pār pieri un visu seju. No pātagu cirtieniem sakapātā mugura asiņo un sāp. Saule dedzina. Jēzum pietrūkst spēka, viņš streipuļo un saļimst.

Atkal un atkal nežēlīgi pātagu cirtieni . . . Jēzus grib piecelties, bet nespēj. Krusta smagums spiež viņu pie zemes . . . Kas viņam palīdzēs? — Viņš taču bija citiem tik daudz palīdzējis, kur tie visi tagad ir palikuši.

Ziņkārīgi ļaudis apstājas, paskatās un aizsteidzas garām domādami, šis cilvēks neizskatās pēc ļaundara, bet ja viņš ir notiesāts uz nāvi, tad jau viņš kaut ko ļaunu būs nodarījis.

Kur cilvēku palīdzības trūkst, tur tā nāk citādā veidā. Vīģu kokā Jēzum tieši pār galvu sēž zirneklis. Šis savādais kukainis, kas sastāv gandrīz no divām daļām, ar četru kāju pāriem krūšu daļā, grib palīdzēt un atvieglot krusta smagumu. Smalkā zīda pavedienā viņš nolaižas uz krusta, piestiprina vienu galu pie krusta šķērskoka, pats pa pavadienu uzsteidzas atpakaļ vīģes kokā un mēģina kaut drusku atvieglināt krusta smagumu. Triks! Pavediens pārtrūkst un zirneklis nokrīt tieši uz Jēzus ērkšķu vainaga. Ko darīt, kā palīdzēt, jautājoši skatās zirneklis apkārt. Man tomēr jāredz, kas notiks tālāk.

Te pretī nāk kāds zemnieks. Karavīri uzsauc tam: ,,No kurienes un uz kurieni iedams?"

,,No lauku darba uz mājām!" atbild zemnieks.

,,Kā tevi sauc?" jautā karavīrs.

„Esmu Sīmanis no Ķirēmas!" skan atbilde.

„Tad ņem šo krustu un nes uz Golgātu!" pavēloši uzsauc karavīri.

Gājiens tagad dodas tālāk uz moku un nāves kalnu Golgātu, bet zirneklis sēž uz ērkšķu vainaga un vēro notikušo. Golgatas kalnā krusta koks tiek noguldīts uz zemes un Jēzus ar muguru uz tā. Rokas tiek izstieptas, un ar asām naglām tās tiek pienaglotas pie krusta. Arī kājas tiek pienaglotas .. .

Cik briesmīgi, domā zirneklis. Tad tiek krusts ar krustā sisto pacelts pret debesīm un ar kājgaļu nostiprināts zemē.

„Ja es būtu cilvēks," saka zirneklis pie sevis, „es nepieļautu, ka Jēzus tiek krustā sists, jo viņam ir laipna, mīlestības pilna seja. Es cīnītos par to, bet es esmu tikai kukainis — tikai zirneklis!"

Krustā sistais, kā redzams, cieš mokas . . . Viņš gārgstošā balsī runā dažus vārdus . .. saule dedzina . . . mušas un dažādi knišļi mācās krustā sistajam virsū . . . viņš tos nevar atvairīt, jo viņa rokas ir pienaglotas pie krusta staba . ..

„Es zinu, kas darāms es darīšu, kas manos spēkos stāv!" iesaucas zirneklis. Viņš lec no ērkšķa vainaga Jēzum uz asiņainās sejas un gaiņā uzbāzīgās mušas prom, cik varēdams.

Saule aptumšojas. Zeme sāk drebēt. Jēzus mirst.

Kāda balss par krustu no debesīm sauc tikai zirnekļiem saprotamos vārdus:

„Tev laba sirds, tu esi palīdzējis manam Dēlam krusta nāvē. Ņem šo krusta zīmi uz savas muguras, tā tev un visiem taviem pēcnācējiem liecinās par tavu labo darbu!"

„Mans kungs un mans Dievs!" pazemīgi iesaucas zirneklis.

No šī laika top vienkāršais zirneklis par krusta zirnekli. Atcerēdamies mušu nedarbu, viņš tās vajā līdz šai dienai, kā redzams, vajās tās arvienu.

LIELDIENU ZAĶIS Pastāsts

Kāds prieks, kāda laime, sevišķi mums bērniem, skraidīt basām kājām pa pagalmu un ābeļdārzu! Pavasara saule un vējš glauda mūsu sakarsušos vaigus. Dārza galā un tuvējā mežmalā zied pirmās pavasara puķes. Mājas otrā pusē uz pakalniņa ir uzceltas šūpotnes. Tā tik būs šūpošanās, jo rītu ir pirmās Lieldienas!

Bet kas būtu Lieldienas bez Lieldienu zaķa? Mēs visi skrienam uz māju un izberam vārdus kā zirņus mātes priekšā:

„Mammin, vai Lieldienu olas būs? Kur ņemsim Lieldienu

olas?"

„Rītu ir Lieldienas, rītu būs arī Lieldienu olas!" māte steidzas atbildēt. „Tēte esot novērojis krūmos, ka zaķis Jancis nesot olas kopā un krāsojot!"

„Iesim skatītīties!" mēs visi izsaucāmies vienā balsī.

,,Nē!" sacīja māte, „mēs nedrīkstam zaķīti traucēt, viņam jāstrādā. Šonakt viņš nāks un atnesīs mums brīnišķīgi skaistas olas!"

„Jā, tas ir tiesa!" apstiprinoši noteica tēvs, ienākdams istabā, jo viņš šos mātes vārdus bija dzirdējis. „Zaķis Jancis ir bez tam mums visiem parādā, jo jūs negribējāt, ka es viņu uz Ziemassvētkiem nošauju. Mēs viņu un visu viņa ģimeni ziemā baroj ām, izkaisīdami sienu un smaržīgo āboliņu, un tagad viņš mums rādīs savu pateicību, un kaut kur tuvumā noliks mums domātās olas."

Mēs visi atvērtajām mutēm klausījāmies tēva vārdus un savās domās bijām jau pie Lieldienu rīta.

Rokas salikuši, noskaitījām vakara lūgšanu un atradāmies savās gultiņās. Aizmigt tomēr tik drīz nevarējām, jo bija jādomā par zaķi Janci un par Lieldienu olām.

Uz rīta pusi bijām iemiguši un saldi dusējām, kad ienāca māte un iesaucās:

„Nu, bērniņi, augšā! Saulīte ir jau labā gabaliņā."

Divreiz tas mums nebija jāsaka, mums jau būs jāmeklē zaķa Janča noliktās olas.

„Priecīgas Lieldienas!" mēs uzsaucām viens otram un noskūpstījām tēvu un māti. Laukā skriet nedrīkstējām, jo vispirms bij a j āpaēd brokastis un pacietīgi j āgaida, ka arī tēvs un māte būs paēduši.

„Nu, bērni," sacīja tēvs, „tagad iesim ārā olas meklēt, kur tas Jancis tās būs paslēpis!"

Ar dažiem lēcieniem mēs atradāmies pagalmā, dārzā, aiz ceriņu krūma . . .

„Še ir olas!" mēs iesaucamies visi vienā balsī. „Cik skaistās tās, gan raibas, gan sarkanas, zilas, dzeltenas, gan zaļas!"

„Meklēsim vēl!" sacīja tēvs, „varbūt atradīsim arī citur, kur olas."

Kā tad, vēl piecās dažādās vietās atradām skaistas olas.

Nezinu, vai mēs visi trīs bērni bij ām pārliecināti, ka tiešām zaķis Jancis šīs olas bija nolicis, vai arī lielākā māsa tam ticēja. Lai kā, bet tā bija brīnišķīga rotaļa, kur dalību ņēmām ne tikai mēs bērni, bet arī tēvs un māte.

Tik tiešām, tās bija priecīgas Lieldienas.

DZEGUZE Fabula

Bija pavasaris. Pirmās puķītes bailīgi izbāza savas galviņas no pagājušā gada lapu seģenes un jautāja saulei „Vai drīkstam, vai pavasara salnas ir jau pagājušas?" Un saule sacīja smaidīdama: „Jūs drīkstat." Mežā skanēja putnu gaviles. Par visu tā priecājās Meža māte, kuras pārziņā atradās visa dzīvā radība mežā.

Arī gājputni bija ieradušies no siltām zemēm. Apsveikuši Meža māti ar savām dziesmām un gavilēm, viņi tūlīt devās pie lizdu taisīšanas. Kā viena no pēdējām ieradās dzeguze ar savu vīru un devās apsveikt Meža māti. Meža māte pašlaik ēda kūkas, ko ļaudis viņai kā ziedojumu bija nolikuši.

„Kas tas ir, ko tu ēdi?" jautāja dzeguze. „Kā tās garžo" un kāri skatījās, kumosus skaitīdama. Meža māte atbildēja:

„Tās ir kūkas, ko ļaudis man ziedojuši! Vari nogaržot!"

„Tās garšo lieliski!"

„Ēzdams vari pastāstīt, kā siltās zemēs klājas" jautāja Meža māte. Dzeguzei tas nebija divreiz jāsaka. Viņa vilka sarunu garumā, kāri ēzdama kūkas. Arī nākošā dienā bija dzeguze klāt, jau par gabalu saukdama: „Dod kūkas! Kūkas!"

Dzeguze ēda un aizmirsa, ka ir lizda jātaisa. Te viņa atjēgusies saka savam vīram:

„Man ir pienācis laiks olas dēt!"

Vīrs atbildēja:

„Steigsimies ātri, taisīsim lizdu."

„Tas neiet," atbildēja dzeguze, „tas būs par vēlu. Meklēsim, varbūt atradīsim kādu gatavu lizdu."

Šāda lizda nekur nebija atrodama. Jaunajās lizdās sēdēja putnu mātītes un perēja izdētās olas.

„Būtu viņas uz brītiņu perekli atstājušas, tad varētu arī es savu olu tur iedēt!" domāja dzeguze.

„Kā varētu aizmānīt tās prom no lizdas," prātoja dzeguze.

„Es zinu padomu!" iesaucās dzeguzes virs, „iesim pie mazākiem putniem, pabaidīsim tos, lai tie uz brītiņu atstāj lizdu, un pa to starpu tu steidzīgi ieliksi tur savu olu!"

Dzeguze ar savu vīru pieskrēja pie pamazas lizdiņas. Tur gulēja uz olām mazs pelēks putniņš, zirbuļa lielumā, bet projām nelaidās. Tad dzeguzes vīrs sacīja:

„Es zinu vēl vienu padomu — es pārģērbšos."

Pēc maza brītiņa viņš atlaidās brūnos svārkos un pelēkās biksēs.

„Vanags, kas vanags!" iesaucās dzeguze. Arī mazais putniņš izbijās un uz brītiņu atstāja lizdu, uzmanīgi vērodams, kur šis domātais vanags paliek. Dzeguzei bija vajadzīgi pāris acumirkļu. Ola bija mazā putniņa lizdiņā iedēta. Dzeguze ar savu vīru pazuda.

„Paldies Dievam!" nodomāja mazais putniņš. Pereklītis izlikās pilnāks, bet visas oliņas bija vienādā lielumā, visas bija vienādā raibumā. Perēšana var netraucēti turpināties.

Pēc kāda brītiņa dzeguzes vīrs sacīja:

„Ej atpakaļ un perē izdēto olu!"

„Nenāk ne prātā," sacīja dzeguze, „es taču neiešu līdz ar savu olu arī svešas olas perēt. Bez tam tā lizda man ir par mazu. Lai jau perē vien mazais putniņš!"

Tā tas arī notika.

Nākošā dienā dzeguze aizlidoja pie Meža mātes, saukdama:

„Kūku! dod kūku!"

Meža māte tomēr bija izdzirdusi par šādu dzeguzes nedarbu un aizdzina to sacīdama:

„Nerādies vairs manās acīs, vismaz šogad nē."

Bet kas notika ar dzeguzes olu?

Tā tika izperēta kopā ar visām pārējām. Dzeguzēns auga un pārauga visus pārējos. Viņš atļāva, ka mazie putnēni uzrāpās viņam uz muguras, sniegdamies pēc barības. Šo acumirkli dzeguzēns bija gaidījis. Viņš, atsperdamies pret lizdas malu, izgrūda no lizdas vienu putnēnu pēc otra. Dzeguzēns auga un auga un kļuva lielāks pat par saviem audžu vecākiem. Audžu vecāki citu putnu priekšā lepni sacīja:

„Kas tas mums par lielisku bērnu, tāda otra jūs neatradīsiet ne tuvu ne tālu!"

Viņi nevarēja aptvert, ka bija izperējuši un izaudzinājuši dzeguzēnu.

Bez dzegūzēm atrodas arī citi radījumi, kas slinko, ēd kūkas un dzīvo uz citu rēķina!

DRAVNIEKA MEISTARS Pastāsts

Sirmā, sirmā senatnē bitenieki, tā sacamie dravenieki, vēl neprata bitēm taisīt stropus. Kad viņi kaut kur mežā, veca un caura koka stumbrā, atrada bites, tad viņi izņēma daļu no medus, bet bišu saimi atstāja turpat caurajā kokā, lai citu medu izņemtu vēlāk. Bišu kokā tika iegriezta pazīšanas jeb piederības zīme, kas nozīmēja: šis bišu koks pieder man.

Kāda bitenieka mājas tuvumā uz stāva upes krasta atradās vecs ozola stumbrs ar cauru vidu. Tur mitinājās bites kopš ilgiem gadiem. Bitenieks bija kokā iegriezis savu piederības zīmi. Viņam ejot gar upmalu uz biša koku, līdzi skrēja meitenīte Mārīte. Tēvs rādīja Mārītei bišu koku un bitītes, kā tās sanēdamas skrien uz ziedu pārpilniem upes līčiem, medu meklēdamas.

Meitenei tas patika. Viņa priecīgi riņķoja un lēkāja.

Mārītes prieks tomēr neturpinājās ilgi. Pēc dažām dienām uznāca pērkona negaiss. Lietus lija kā ar spaiņiem. Upe pārplūda, ūdens gāzās uz leju. Bišu koka pēdējā, satrudējušā sakne tika izrauta, koks iegāzās upē ar visām bitēm . . .

Lietus, kā nācis, tā pārgājis.

Mārīti izskrēja ārā un tūlīt devās uz savu bišu koku. Bet — ko viņa redz? Tas ir iegāzies upē, un saduļķotais ūdens to nes uz leju. Mārīte to nevar atturēt. Viņa tek gar upes malu un raud, kā tas tautas dziesmā sacīts:

„Upe nesa ozoliņu Ar visām bitītēm, Dravenieka meitenīte Tek gar malu raudādama."

Mārīte steidzas uz māju tēvam pastāstīt notikušo!

„Nāc, tētīt, glāb bitītes!"

Tēvam tas nebija divreiz jāsaka. Viņš steidzīgi savāca palīgus, uzvilka ozolu uz sausuma ar visām bitītēm. Tās bija

samirkušas un nevarēja pretoties. Ozola stumbrs tika aiznests uz māju un pusguļus nolikts augļu koku dārza tālākā stūri.

Vēlāk tika pārvietāti ari citi bišu koki mājas tuvumā. Tos nolika naktī, kad bitītes guļ. Koks tika nolaists, stumbra apakšējā daļa un augšgals nozāģēti, bet stumbra vidus ar bitītēm pārvests uz bišu dārzu. Tā radās pirmā drava, kā liekas, pateicoties Mārītes asarām.

KAKIS MINKANS UN PELE PIPSE fabula

„Kāds prieks, kāda laime gulēt siltā saulītē un skaitīt pātariņus!" domāja mūsmāju kaķis Minkāns. Te uzreizi pa ausu galam viņš kaut ko dzird —

„Pele? .. . hm-m . . . vai tiešām pele?"

Klusums, un Minkāns no jauna aizvēra acis, .. . aizvēra acis un sāka sapņot par medību rotaļām un peļu šķiņķi. Pēc īsa brīža atvēra acis un sāka pārdomāt: kas labāks — rotaļas vai ēdiens . .. ēdiens vai rotaļas? Kas to lai zina? .. .

Te uzreizi kaut kas no jauna viegli iečabējās divi soļu attālumā no viņa. „Pele! Tik tiešām pele." — tas nu bija Minkānam skaidrs. Viņš viegli piecēlās un, kājas uzmanīgi likdams, tuvojās pelei, viegli pacēlās uz augšu un ar vienu cilpu uzlēca pelei tieši uz kakla, paķēra zobos sacīdams:

„Narr .. . ņarss! Tagad tu piederi man, ņarr!"

„Pīps . . . pīps!" iespiedzās pele, „lūdzu, lūdzu nekod un neapēd mani!"

„Kā tevi sauc?" iejautājās Minkāns, nolikdams peli zemē sev pie kājām.

„Pīpse!" atbildēja pele steidzīgi zinādama, ka briesmas ir uz pusi mazākas, ja šis negantnieks ielaižas sarunā.

„Man lūgšanas patīk, un tu māki lūgties," sacīja Minkāns, „tāpēc tavu lūgumu varu izpildīt, bet tikai pa daļai. Tu vari izvēlēties, vai lai es tevi tūlīt apēdu un tad eju rotaļās, vai arī vispirms rotaļājos un tad tevi apēdu."

„Protams, vispirms rotaļas un tad ēšana," iesaucās pele Pīpse, „Kas tad ar tevi rotaļāsies, ja tu mani tūlīt apēdīsi, bez tam ar pilnu vēderu ir grūti rotaļāties! . . . Pīps!" . ..

„Tu esi gudra pele, lai notiek!" iesaucās Minkāns, uzsviezdams peli gaisā un atkal saķerdams rokās.

„Tā tik ir rotaļa! Pīps!" sauca pele, ar abām acīm meklēdama savas alas paslēpto ieeju.

„Svied mani vēl augstāk! … vēl tālāk! . .. Pīps!"

Minkāns bija tā aizrāvies no šīs rotaļas, ka par vēlu ieraudzīja peles nodomu. Pele Pipse pazuda savā alā, ka aste vien nokustējās.

Minkāns paošņāja peles alas ieeju un nolaizījās domādams, kas nu ir labāks, ēšana un tad rotaļas, vai otrādi — rotaļas un tad ēšana? . . . Abas lietas labas, bet kas nāk pa priekšu? . ..

Jā, kas var dot Minkānam padomu? Vai tu to zini?

Ja zini, tad mini. . .

BADADZEGUZE Leģenda

Badadzeguzes vīrs aplūkoja sevi strauta spogulī. Kas tas par brīnišķīgu putnu. Galvas rota grezna kā indiāņu virsaitim. Galva un viss pārējais rūzganā krāsā . . . Un tad tie spārni un aste ar paplatām melnām un baltām joslām. Tik tiešām — lieliski! .. . Un tomēr — kaut kas nav kārtībā. Kāpēc ļaudis mūs sauca par „badadzeguzēm" — it kā mēs vēstījot bada laikus?

Tās taču blēņas! Labi gan, ka citās valodās mums ir citādi vārdi. Pat zinātnieki visā pasaulē mūs sauc par „upapa." Jā — ar to vārdu vēl varētu samierināties, tad tomēr kaut kas cits nospiež mums visiem sirdis. Ļaudis saka, ka mums esot nelaba smaka, ka mēs smirdod — smirdod kā jau badadzeguzes.

Tik tiešām, visas mūsu mājas caurajos kokos un alās ir nelaba gaisa pilnas. Jā, pat mūsu bērniem ir šī smaka. Citi putni, zvēri un cilvēki novēršas no mums, mūs saukdami par „Smerdeļiem." Cilvēki tomēr nav ļauni, viņi pat mūsu mazuļus sauc mīļi par „smerdelīšiem". Tā vaina ir meklējama kur citur. Būs jāsarīko sanākrme un jāapspriežas, kas darāms.

„Hu — Hu — Hu . .. Nāciet šurp! . . . Nāciet uz sapulci! Hu Hu Hu."

Visas badadzeguzes no tuvienes un tālienes sanāca kopā. Visi vienbalsīgi nolēma iet žēloties pie Dieva.

Pārstāvji tika izraudzīti. Tie tūlīt devās ceļā. Nonākuši pie Dieva, viņi sacīja:

„Tu lielais Dievs, mūsu Radītāj, esi mūs brīnišķīgi vadījis. Paldies Tev par to! Bet vienā zinā mēs esam loti nelaimīgi. Mēs .. ."

„Tas pietiek, es jūsu lūgumu jau dzirdēju, pirms jūs bijāt ceļā pie manis. Lai notiek, kā vēlaties," sacīja Dievs.

Badadzegužu pārstāvji pateicās Dievam, galvas noliekdami tik zemu, ka viņu garie, puslīkie knābji ar melno galu pieskārās zemei.

Mājās pārnākuši, viņi sasauca pārējās badadzeguzes un paziņoja Dieva lēmumu. Viņu priekam nebija robežu. Ari pārējie putni, zvēri un cilvēki priecājās viņiem līdzi.

Šo prieka vēsti bija uzzinājuši arī badadzegužu ienaidnieki. Tie nāca, tuvodamies badadzegužu mājokļiem. Spalgā balsī sauca badadzegužu vīri savus brīdināšanas zignālus: errr! .. . err! … Viss mežs skanēja, bet ienaidnieki bāzās arvienu vairāk virsū, zinādami, ka badadzeguzēm briesmīgi smirdošā šļirciena vairs nav. Tie nāca un nolaupīja jau dažus mazuļus. Badadzeguzes aizsargādamies mēģināja izspiest kaut vienu vienīgu pilienu ar atbaidošo smaku, bet par velti. Tas nebija vairs iespējams. Pat dzegužu māte perēdama nevarēja vairs ienaidniekus atvairīt. Cilvēki, garām iedami, sacīja:

„Šie brīnišķīgie putni vairs nesmird. Mēs iegādāsim zelta burīšus un tur viņu mazuļus iesprostosim, pirms tie vēl nav izvadāti!"

„Kas darāms, ko iesākt?" prātoja badadzeguzes. Tad visas vienbalsīgi atkal nolēma, iet steidzīgi pie Dieva, lai Dievs savu pēdējo lēmumu groza un ieceļ atpakaļ agrāko stāvokli.

Dievs sacīja:

„Jūsu lūgums ir ievērots. Lai notiek!"

Sūtņi, mājās pārnākuši, paziņoja šo prieka vēsti pārējiem. Viņu priekam nebija robežu. Viņi slavēja Dievu, to izteikdami savā īpatnējā badadzegužu valodā. Bet Dievs jau saprot visas valodas — jo viņš pats visai savai radībai tās ir devis.

Šoreiz šīs valodas saturs atbilda tai dziesmai, ko viņi no ganu meitas bija noklausījušies, vaboles un dažādus kukaiņus meklēdami ganību atkritumos:

„Dievs labi dar, ko darīdams! Ir taisnis savā varā!"

RUDZI ZIED Atminas

„Rudzi zied!" Šos vārdus izrunāja mans tētis, apstādamies pie rudzu druvas mīļajā dzimtenē Latvijā pirms daudziem gadu desmitiem. Tad viņš atlieca galvu mazliet atpakaļ, pievēra acis un, dziļi ieelpodam, sacīja: „Un smaržo!"

Arī es biju apstājies un sāku vērot rudzu druvu. Rudzi bija manā augumā, bet druvu varēja labi pārredzēt, jo mēs stāvējām pakalnē.

Viegls vējš vēla rudzu viļņus uz mūsu pusi. Tos pavadīja pat ziedu putekļi, bet rudzu ziedus pašus nevarēja tik ātri ieraudzīt.

„Vai redzi tās zelta skariņas pie vārpām?" jautāja tētis, „tie ir rudzu ziedi!"

Tad paliecu dažus rudzu stiebrus un, gluži tāpat kā tētis, atliecu galvu mazliet atpakaļ, pievēru acis un, dziļi ieelpodams, sacīju: „Un smaržo!"

Es biju atkārtojis ne tikai tēva sacīdos vārdus, bet arī tiešām aptvēris, ka rudzi smaržo.

„Tēti, kas tā tāda par smaržu?"

„Tu taču redzi!" sacīja tētis, „tā ir jaunās rudzu maizes smarža. Tagad to var tikai nojaust, bet pēc dažām nedēļām, ja Dievs dos lietu un sauli, vārpas būs nobriedušas, un māte ceps jauno rudzu maizi."

Tētim bija taisnība: pēc dažām nedēļām jaunā rudzu maize bija izcepta. Kā kādu dārgumu māmiņa paņēma rokā pirmo kukuli ar ieceptu krusta zīmi virsū, nokasīja no apakšas sakaltušās kļavu lapas, nogrieza no gala doniņu un pirmā apēda dažus kumosus sacīdama: „Gards gan!" Tad mazu riecienu dabūja tētis. Viņš priecīgi sacīja:

„Smaržo lieliski!" Pateicības pilnu skatu sāka ēst savu riecienu. Tad savu tiesu dabūjām mēs, bērni. Jā, pat tuvākie kaimiņi dabūja pa riecienam. Kaimiņ' māte izsaucās:

„Jaunā rudzu maize!"

Apēzdama pirmo kumosu sacīja: „Garšo lieliski!"

Kopš tā laika ir pagājuši daudzi gadu desmiti. Tētis un māmiņa atdusas dzimtenes smiltainē. Es še svešumā stāvu pie rudzu druvas, savā garā iedams pāri laikam un telpai. Mazs vējiņš putekļu pavadībā veļ vieglus viļņus uz manu pusi. Es atliecu savu sirmo galvu mazliet atpakaļ, pieveru acis un, dziļi ieelpodams, klusi nosaku:

„Rudzi zied … un smaržo!"

MAURIŅŠ Pasaka

Reiz puķu dārzā auga maza zālīte ar ieapalām lapiņām. Arvienu viņa raudzījās uz augšu, saules siltuma un gaismas meklēdama, bet viņas skatus aizēnoja lielās, augstās puķes.

„Pašķiebiet savas lepnās ziedu galvas uz labo un kreiso pusi, lai arī es redzu sauli!" lūdzās zālīte.

„Šis puķu dārzs pieder mums!" atteica lepnās rozes un lilijas.

„Mums, mums pieder saule," uzsauca saulespuķes, „mēs esam pat saulei rada, ar saulas vainagu galvā. Ej meklē sev citu vietu!"

Visas dārza puķītes noraudzījās nicinoši uz mazo puķīti pie viņu kājām.

„Viss še būtu bijis labi," domāja mazā zālīte, „še ir laba audzīga zeme, arī velgmes te netrūkst, jo arvienu tiek ziedošās puķes aplaistītas, un tad arī es dabūju savu tiesu, bet bez saules es nevaru iztikt. Man jātiek no šejienes prom, bet kā?" prātoja mazā zālīte.

Te garam skrēja vējš un, ieraudzīdams mazās zālītes bēdīgo sejiņu, ievaicājās:

„Kam tu esi tik bēdīga?"

Zālīte izstāstīja vējam savas bēdas. Vējš uzsauca puķītei:

„Nebēdājies, es tev palīdzēšu, es tevi aiznesīšu uz tādu vietu, kur tev būs saules pārpilnība, neviens tevi neapēnos. Lai paliek šīs lepnās, iedomīgās puķes savā dārzā. Nāc man līdzi!"

Vējš sāka pūst tā, ka viss dārzs līgojās. Te viņš satvēra mazo zālīti, iznesa to no puķu dārza un nolika pašā pagalma vidū sacīdams:

„Še ir īsta vieta. Te tev ir saules siltums un gaisma, cik tu vēlies."

„Paldies!" '"esaucās mazā zālīte. Vējš šalkdams aizsteidzās tālāk. Mazā zālīte ar ieapalām lapiņām aplūkoja tuvējo apkārtni.

„Tik tiešām, saules te netrūkst, bet kā lai es še augu, kā lai es dabūju savu saknīti cietajā pagalma zemē. Tā jau ir gluda kā galoda?" domāja zālīte. Ziedošās puķes dārzā viņu savā augstprātībā izsmēja:

„Audz nu tur, neviens, neviens tevi vairs neapēnos! . .. Tiecies uz augšu, cik vien gribi!"

Mazā zālīte bija tomēr pazemībā augusi un arī uz priekšu palika pazemīga. Viņa atrada pagalma vidu no sausuma iesprēgājušu vietiņu. Tur viņa laida savu saknīgi un izplēta savus zariņus uz visām pusēm.

Ar laiku savairojās daudz šādu zālīšu. Tās kopā apklāja visu pagalmu, izveidodamas zaļu jauku segu — paklāju. Ļaudis, sevišķi bērni, priecājās par to un labprāt sēdēja un spēlējās tajā.

Mazās zālītes pašas par sevi bija neievērojamas, bet visas kopā veidoja šo brīnišķīgi zaļo paklāju. Tās dabūja pat savu kopīgo vārdu — „mauriņš".

Reiz tomēr nāca kāds ceļinieks un tieši uz mauriņa noslaucīja savas dubļainās kājas. Kā gan lai bērni še rotaļājas, domāja mauriņš un sāka raudāt ar savām sīkām ziedu actiņām. Atskrēja bērni un, ieraudzīdami mauriņu raudam, atcerējās tautas dziesmiņu:

„Zaļa zāle gauži raud, Kājiņāmi nominama, Tā raudāja man sirsniņa, Ļaunu ļaužu nicināta."

Kā arī zālītes, puķītes, putniņi un kukainīši priecājas, bēdājas un pat raud, to zina tikai bērni. Vēlāk savā dzīvē viņi sapratīs arī šīs tautas dziesmiņas beidzamos vārdus: ļaunu ļaužu nicināta.

Lai Dieviņš mūs visus pasargā no šāda ļaunuma, un lai viņš mums palīdz, ka arī mēs paši augam piemīlībā un saticībā ar visiem.

EŽMALIŅA Nostāsts

Rūkdams iet traktors pār tīrumu un velk arklu ar vairākiem lemešiem. Spīdīgi melnas velēnas viegli kūp pavasara saulē. Visīsākā laikā viss tīrums ir aparts. Ecēšas to nolīdzina gludu kā galodu.

Pēc kāda laika nāk atkal traktors, vilkdams sējmašīnu. Tīrums ir apsēts — atkal visīsākā laikā.

Farmers Stevens priecājas par savu darbu: par gludo, apsēto tīrumu. Tomēr kaut kas traucē viņa skatu. Tīruma otrā pusē ir ežmala. Tā ir apklāta ar brūnu sakaltušu, pagājušās vasaras zāli. Protams, drīz vien pēc pavasara lietus dīgs atkal jauna zāle un pāraugs veco, sakaltušo. Bet, lai jaunā zāle varētu labāk un ātrāk augt, tad vecai zālei j āpazūd.

Farmers Stevens nokāpj no traktora, pieiet pie ežmalas un izņem sērkociņus no kabatas. Švirrks! … un ežmalas sausā zāle sāk degt. Uguns liesmas dodas tālāk, kaut arī palēnām, jo ir pretvējš.

Pašlaik grib farmers Stevens doties uz ežmalas otro galu un uguni aizdegt pa vējam, kad piepeši viņam blakus, kur bijis, kur nebijis, stāv vecs vīriņš laipnu smaidu sejā.

„Vai tu arī apzinies, Steven, ko tu dari?" uzrunā viņu vecais vīriņš, „tu taču neesi viens šai manā pasaulē? Redzi, tur kustas nevarīgi kamenīte samta svārciņos. Viņa vairs nevar lidot — viens spārniņš ir apsvilis! Redzi, tur tālāk tos dažādos kukainīšus — arī viņi gribēja dzīvot. Redzi, redzi tur gliemezīti, viņš jau ir sadedzis, jo ar savu lēno gaitu viņš nevar izbēgt no uguns liesmām." . ..

„Ak vai!" iesaucās farmers, „tur jau tālāk ir cīruļa lizdiņa ar oliņām. Cīrulītis pats lidinās apkārt un žēli raugas uz savu lizdiņu . . . Ko gan es esmu padarījis?"

Farmera Stevena acis ir atdarījušās savai apkārtnei. Viņš zina, kas darāms. Viņš steidzīgi nodzēš uguni. Tikai nodegušais ežmalas gabaliņš, vairāku soļu garumā, stāv melns un apdedzis.

Paldies Dievam, domā farmers, ka šis vīriņš īstā laikā ir atnācis mani brīdināt. Paldies tev, vecīt! Pie šiem vārdiem farmers raugās pa labi, raugās pa kreisi, bet vecītis, kur bijis, kur nebijis, ir pazudis. Savādi gan, domā farmers, viņš taču sacīja: ,,Tu taču neesi viens šai manā pasaulē!" Nu farmers Stevens atjēdzas, ka pats Dievs vecīša izskatā ar viņu ir runājis! Dziļi, jo dziļi viņš ieraksta savā sirdī šo vārdu saturu. Tos viņš paturēs visu mūžu:

„Tu taču neesi viens šai plašā Dieva pasaulē!"

i

BEZDELĪG ACTIŅAS Pasaka

Dievs bija radījis debesis un zemi un savā trešajā radīšanas dienā pat zaļumu, zāli un auglīgus kokus. Un Dievs redzēja to labu esam un preicājās par savu darbu!

„Tam visam ir jātop ne tikai labam, bet arī skaistam. Zaļumam, zālei un kokiem jādabū ziedi, visdažādākos veidos, krāsās un smaržās, kas kā brīnišķīgi pušķi rotās visu dabu! Lai neviens nevarētu kurnēt un sacīt — tev ir skaistāks zieda veids un krāsas nekā man un arī smaržas jaukākas nekā man."

Tad Dievs atļāva, lai zaļumi, zāle un koki paši sev izvēlas ziedu veidus, krāsas un smaržas. Daudziem par paraugu noderēja saule ar savu apaļumu, zeltaino krāsu un brīnišķīgiem stariem. Daži citi izvēlējās apmirdzēto balto mākoņu krāsu, citi — debess un jūras zilumu. Bet kad vakara saulrieta debesis atmirdzēja sakanā krāsā, tad daudzi, jo daudzi sacīja: „Sarkani, . . . mani ziedi būs sarkanā krāsā." Arī smaržas tika izvēlētas.

Tad Dievs sacīja:

„Lai notiek, lai katrs dabū savu ziedu veidu, krāsu un smaržu!"

Un redzi, viss bija brīnišķīgi jauks.

Maza puķīte laba sprīža garumā, tomēr vēl arvienu nebija izšķīrusies par labāko ziedu veidu, krāsu un smaržu. Dievs savā mīlestībā šo izvēli viņai atlika uz vēlāku laiku.

Pagāja laiks. Atnāca radīšanas diena. Dievs radīja ari putnus, lielus un mazus. Tie lidoja un lidinājās pa gaisu un staigāja pa zemi. Šoreiz lidinājās daži putni sevišķi zemu, jo tuvojās lietus. Tās bija bezdelīgas. Viena bezdelīga, ieraudzīdama mazās puķītes bēdīgo izskatu, iejautājās:

„Kāpēc tu esi tik bēdīga, visi taču ir līksmi un priecīgi?"

Puķīte izstāstīja savu likteni:

„Dievs atļāva zaļumiem, zālei un kokiem, lai tie paši sev izvēlas veidu, krāsu un smaržu, bet es nevaru un nevaru izšķirties … un pie tam ir jau piektā radīšanas diena."

„Tas nekas," sacīja bezdelīga, „tu man patīc . . . būsim draudzenes. Paceļ savu galviņu un paskaties uz mani."

Puķīte paskatījās uz bezdelīgu un uz viņas priecīgajām ačtelēm.

„Lai notiek … būsim draudzenes … bet es labprāt gribētu, ka mans zieds būtu kaut maziņš, tad tomēr tik skaists kā tavas acis!"

Bezdelīga aizsteidzās ar šo ziņu pie Dieva. Dievs brīnījās par šādu puķītes izvēli un tad sacīja piekrizdams:

,, B ezdelīgactiņas!''

„Bezdelīgactiņas, . .. bezdelīgactiņas!" vidžināja bezdelīga, lidodama atpakaļ pie mazās puķītes.

Dievs debesīs un mazā puķīte zemē sasaucās:

„Bezdelīgactiņas, bezdelīgactiņas!''

Bezdelīga, mazai puķītei garām lidodama, atkārtoja!

„Bezdelīgactiņas! . . . bezdelīgactiņas! . . . vidžu-vidžučirrrks!"

KURPĪTES Pasaka

Rīta pusē svīda gaismiņa. Debesis kļuva arvien gaišākas un gaišākas. Putniņi pamodās no miega un uzsāka savu dziedāšanu. Saule sūtīja savas meitas zelta saulstara veidā uz zemi. Daba pamodās un priecājās par jauno zeltaino dienu. Viena puķīte tomēr nevarēja un nevarēja savu prieku atgūt, jo viņai sala kājiņas. Saules meitas, ieraudzīdamas viņas bēdīgo seju, ievaicājās:

„Kāpēc gan tu, puķīt, esi tik bēdīga, redzi, cik priecīgi ir visi še visapkārt?"

Puķīte atbildēja: „Garajā naktī esmu saaukstējusies, man arvienu vēl salst kājiņas."

„Nebēdājies puķīt," atbildēja saules meitas, „mēs tev darināsim mazas skaistas kurpītes!"

Un tā tas arī notika. Saules meitas ar sidrabiņa adatām izgatavoja brīnišķīgas kurpītes un pasniedza tās puķītei sacīdamas:

„Ņem šīs kurpītes, velc kājās un priecājies kopā ar visu pārējo radību!"

„Cik brīnišķīgas ir tās!" iesaucās puķīte, „paldies jums par tām .. . Žēl, patiešām žēl, tās kājās vilkt! Es tās labprāt paturēšu rokā — savu acu priekšā, tad mana sirds būs arī prieka pilna . .. Un arī manas kājiņas tad vairs nesals!"

„Lai notiek, kā vēlies," izsaucas saules meitas smaidīdamas.

Puķīte, turēdama rokās šīs brīnišķīgās kurpītes, paskatījās pa labi un pa kreisi. Tur auga viņas māsiņas un bērniņi.. . Arī viņiem taču jābūt priecīgiem, domāja puķīte.

„Mīļās saules meitas, es labprāt gribētu dalīties priekā ar manām māsām un bērniņiem! Vai atļausit, ka es savas kurpītes viņiem palieneju, katram savu laiciņu?"

„Tev laba sirds, puķīt," sacīja saules meitas, „bet neraizējies, mēs arī viņiem darināsim šādas kurpītes!"

Un tā tas arī notika. Sidraba adatas vizēja viņu zeltītos pirkstos, un drīz vien bija visām puķītes māsiņām un bērniņiem šādas kurpītes rokā. Saules meitas, redzēdamas šo puķīšu prieku, sauca smaidīdamas:

„Visi jūsu bērniņi, kad tie būs pieaugušies, dabūs šādas kurpītes uz visiem laikiem."

Prieks, neizsakāms prieks atmirdzēja šo puķīšu sirdīs. Viņas kurpītes nevilka kājās, bet paturēja rokās, lai tās pušķo viņu brīnišķīgo rotu kā brīnišķīgi nekur vēl neredzēti ziedi.

Ļaudis, garām iedami, pamanīja šos ziedus, apstājās, aplūkoja tās un iesaucās:

„Tās taču ir kurpītes, īstas kurpītes!" Arī citi ļaudis piesteidzās un iesaucās: „Kurpītes . . . kurpītes!"

Tā dabūja šīs puķītes arī savu skaisto vārdu „kurpītes". Ja tev grūti ticēt šim stāstam, tad ej savā puķu dārzā un paskaties. Un arī tu priecīgi iesauksies: „Kurpītes . .. kurpītes . . . tiešām kurpītes!"

KAKPĒDINAS Pasaka

Kad Dievs bija radījis pasauli, tad viņš aplūkoja visu un atzina, ka tā ir ļoti laba. Dievs priecājās par savu darbu. Savai radībai Dievs tomēr atstāja arī brīvību tālāk veidoties un attīstīties.

Dievs bija radījis arī niecīgus sēklu graudiņus. Viņš sacīja:

„Dīgstiet, audziet un veidojaties, kā jums pašiem patīk. Arī krāsu varat paši izvēlēties pēc sava prāta, protams, ar noteikumu, ka jums jāaug norā, jo tā izskatās diezgan kaila."

„Paldies Debestēvs," atbildēja sēklu graudiņi, „mēs augsim, mēs būsim lielas puķes, lielākas par visām citām puķēm, lielākas pat par visiem kokiem."

„Nē," sacīja Dievs, „lai jūs netaptu pārāk lepnas un uzpūtīgas, tad jūs augsit tikai maza bērna sprīža lielumā."

Un tā tas arī notika. Sēklas graudiņi dīga, auga un veidojās par kaut ko puķēm līdzīgi.

„Bet kādu veidu un kādu krāsu lai mēs pieņemam?" domāja jaunās puķes, bailīgi apkārt skatīdamies, padomu meklēdamas. Dievs, radīdams dabu, deva tai arī brīvību — brīvību tālāk veidoties un attīstīties .. .

Te piepeši nāca priecīgs bērnu pulciņš. Viena meitenīte nesa, pie krūtīm piespiezdama, mazu kaķīti, ar labo roku to glaudīdama. Bērni apstājās norā jaunajām puķītēm tieši pie kājām. Viņi rotaļājās, spēlējās, apmīļoja kaķīti un beigās to nolika jaunajām puķītēm tieši blakus.

„Cik mīļš un jauks ir gan šāds kaķēns," domāja jaunās puķītes, „balti-pelēkā — pat sidrabainā krāsā — ar rožainu deguntiņu, sprigainām actiņām . . . bet vislabāk še, no apakšas redzamas kaķīša pēdiņas .. . Tās ir mīkstas, maigas' . .. Kāju pēdiņai ir vairāk: pirkstiņi ar maigiem rožainiem spilventiņiem galā."

Kaķēns atkrita spēlēdamies uz muguras un pacēla savas ķepiņas uz augšu —

,,Jā, tādas un tikai tādas mēs gribam būt un augt," sacīja priecīgi jaunās puķītes.

Pagāja dažas dienas. Bērni nāca atkal rotaļādamies un spēlēdamies. Te piepeši norā viņi ieraudzīja līdz šim neredzētās puķītes, bērna sprīža garumā. Tām bija maigs, sidrabi pelēks kātiņš. To ziediņš sastāvēja no vairākiem pirkstiņiem ar maigiem, rožainiem spilventiņiem galā.

„Cik brīnišķīgas puķes," izsaucās bērni. Un kad kaķītis spēlēdamies nokrita uz muguras un savas kājiņas pacēla uz augšu, tad bērni redzēja, ka kaķīša kāju pēdiņas un jaunās puķītes ir tik ļoti līdzīgas . . . Viņi iesaucās: „Pēdiņas, pēdiņas, kaķīša pēdiņas!"

Tā bērni bija pirmie, kas šīm puķītēm deva īsto skaisto vārdu — „kaķpēdiņas".

BIŠU DZELONIS Pasaka un fabula

Senāk bitēm neesot bijis dzeloņa, tāpēc viņu savāktais medus bieži vien kritis par laupījumu dažādiem kārumniekiem. Vislielākais nedarbnieks šinī ziņā esot bijis lācis. Viņš ar savu lāča ķepu esot bieži vien izpostījis vairākus bišu kokus. Bet ar to vien viņam neesot pieticis. Šad tad viņš esot ieradies ar lielu trauku, ar medus podu, lai šo lielisko saldumu aiznestu saviem lāča bērniem, kā tas kādā tautas dziesmā tik jauki sacīts: „Tēvs atnesa medus podu, aijā -žu-žu, Māte ogu vācelīti, žu-žu-žu."

Arī dažādi putni uzglūnējuši bitēm ceļā uz mājām un atņēmuši ne tikai savākto medu un ziedu puteklīšus, bet apēduši pat pašas bites.

Šādās bēdās bites nolēmušas iet pie Dieva lūgt padomu. Dievs, to dzirdēdams, sacījis:

„Labi, jūsu lugums ir ievērots, es jums došu asu dzeloni kā adatu, ar mazu atkarpi, bet ar cauru vidu. Tur iekšā būs inde. Tas būs jūsu ierocis! Lai tā notiek!"

Tanī pašā acumirklī visas bites dabūja šo brīnišķīgo aizsardzības ieroci. Tad Dievs sacīja tālāk:

„Šo ieroci varat lietot pret visiem, tikai ne pret cilvēkiem, jo es cilvēku esmu radījis pēc savas sejas un līdzības, kā tas lasāms pat Svēto Rakstu pirmajās lappusēs:

„Kas cilvēku dzels, tam jāmirst."

Bites sanēdamas pateicās Dievam.

Tagad bites bija drošas. Neviens neuzdrošinājās viņas aplaupīt. Pat lācis to dabūja just, sevišķi purnā un acīs. Katru reizi viņš ar vienu lēcienu bija no bišu koka lejā, ķetnas vicinādams un galvu purinādams. Bites bija tapušas pat pārdrošas. Reiz bišu koka tuvumā bija neapdomīgi piesiets zirgs. Zirgs ar asti gaiņāja dundurus. Bites to bija pārpratušas kā uzaicinājumu uz karu. Viņas sakrita zirgam virsū un to tā sadzēla, ka tas nobeidzās.

Kādu citu reizi bites ievēroja kādu cilvēku sava koka tuvumā. Bites zināja: cilvēks mūsu māju nepostīs, viņš mums pat palīdz, sevišķi ziemā. Protams, par savu darbu viņš paņem daļu no mūsu medus. Patīkami tas nav. Būs jāmēģina viņu aizbaidīt, bet dzelt nedrīkst. Dievs to aizliedza ar nāves sodu, jo cilvēks esot radīts pēc Dieva sejas un līdzības. Bites, pieskriedamas cilvēka tuvumā, izbrīnā iesaucās:

„Kāds viņš gan izskatās! Viņš jau ir vārtījies pa dubļiem … smird pēc alkohola… rokas asinīm aplipušas! Ar kājām samītas visskaistākās puķes .. . Nē, šim cilvēkam nav vairs ne vēsts no Dieva sejas un Dieva līdzības — mēs viņu varam īsti sadzelt."

Domāts, darīts, padarīts. Daudzas bites bija sadurušas savus dzeloņus cilvēka sejā, kaklā un rokās. Bet — ak vai! dzeloņus vairs nevar izvilkt ārā. Bites izmisumā raustījās kā piesietas. Rauslījās un raustījās, kamēr parrāva pašas savu vēderu un nobeidzās.

Tagad bites zina, ka cilvēkā, pat vislielākā noziedzniekā un ļaundarī, ir arvien kaut kas no Dieva sejas un līdzības.

Bet vai cilvēks pats to zina?

KAMENES Fabula

Reiz kādā bišu saimē atradās dažas pārāk lepnas, uzpūtīgas bites. Viņas sacīja:

„Mums pietiek vienā un tai pašā darba apvalkā cauru dienu apkārt skraidīt. Mums vajaga drēbju no mīksta, melna samta ar zelta ielokiem. Un arī pašas mēs varētu būt lielākas."

Šīs bites vienbalsīgi nolēma doties pie Dieva ar lūgumu.

Dievs sacīja: „Lai notiek!"

Nu šīs bites dabūja melnus mīkstus samta svārkus ar zelta ielokiem. Un arī pašas kļuva lielākas, daudz lielākas kā parastās bites. Pat jaunu lepnu vārdu tās bija sev izvēlējušās. Bites vietā tās tagad sauca par kamenēm.

Kamenes atlaidās atpakaļ uz savu stropu. Pārējās bites nāca jau par gabalu pretī brīnīdamies: „Kas tas par brīnišķīgu samta uzvalku … ar zelta ielokiem. Cik lepnas, cik uzpūtīgas, cik lielas tās izskatās! … Nē, šīs bites neder vairs mūsu vidū! Būtu jāaizslēdz vārti, lai netiek iekšā." . . .

Kamēr bites tā prātoja, kamenes stāvēja jau pie stropa ieejas. Bet, ak vai, stropa ieejas un izejas sprauga bija kamenēm par mazu, un viņām, gribot negribot, bija jāpaliek ārā. Tas pārējām bitēm bija īsti pa prātam. Tās sacīja:

„Jūs uzpūtīgās, lepnās dāmas nederat vairs mūsu vidū. Ardievu!"

Kamenes laidās no viena stropa uz otru, bet neviens neņēma pretī. Beidzot viņas nolēma taisīt atsevišķu kameņu māju. Bet kur? Vecs koks ar cauru vidu nekur nav redzams. Negudrie cilvēki tos visus ir nocirtuši. Bez tam, mēs esam par lielām un par smagām, lai kokā lidotu ar smagu medus ziedu puteklīšu nastu …

Kamenes bija nogurušas mājas vietu meklēdamas. Te tās nokrita ežmalā uz kaut kā mīksta.

„Labi gan," domāja kamenes, „varēs kādu laiciņu atpūsties!"

Pēc kāda laiciņa, tuvāk apskatot mīksto sēdekli, kamenes atrada, ka tas sastāv no sausas zāles, jeb labāk sakot, no zāļu smalkumiem ar atstātām peļu pazīmēm. Nav šaubu! Tas ir atstāts peļu midzenis.

,,Ko lai dara, kurp lai iet?" domāja kamenes, „ja pelēm šis midzenis reiz bija labs, tad arī mums tas noderēs, vismaz kā pagaidu mājvieta."

Kamenes uzposa atstāto peļu midzeni. Viņas šuva šūnas, vāca medu, ziedu puteklīšus un audzēja bērnus. Un tomēr, cik nožēlojama gan bija šī kameņu mājvieta, salīdzinot ar īstu bišu stropu! Vārnas, žagatas un citi laupītāji to bieži vien izpostīja. Lietus laikā tā izmirka no augšas līdz pamatiem. Saslapināja arī savus samta svārkus ar zelta ielokiem … Ak vai! Iedomība, uzputība Laba nedarīja

SUNUDIENAS Fabula

Bija auksta ziemas nakts. Mēness apspīdēja baltos sniega laukus. Kaķis Minkāns stāvēja pie mājas pakšķa un taisījās lēcienam, lai pa to uzrāptos līdz pajumtei. Tur atradās caurums, pa kuru varēja nokļūt uz istabaugšas pie siltā skursteņa.

Tieši šinī acumirklī lausks iespēra mājas pakšķī. Minkāns aiz bailēm palēcās sāņus un ieskrēja ābeļdārzā. Tur dārza otrā malā viņš ieraudzīja Kāravu. Tas, galvu uz augšu pacēlis, rēja un gaudoja: „Vau -u-u-u!"

Minkāns viņu uzrunāja: „Vai arī tu rej mēnesi, kā tie muļķīgie vilki?"

„Vau! Ne, Minkān," atbildēja Kāravs, „vilki nerej mēnesi, kā ļaudis domā, viņi tikai dara zināmu: še ir mans medību lauks, un citi vilki te nedrīkst rādīties."

„Kā tu to zini?" jautāja Minkāns.

„Vai tad tu nezini, ka esmu cēlies no vilka, un ka šī nojauta ir manī uzglabājusies caur paaudžu paaudzēm. Bez tam, tā muļķīgā seja mēnesī nav jau nekāda seja, bet gan kalni, lejas un kalnu ēnas. Vau!"

„Kā tu to visu zini?" izbrīnā jautāja Minkāns.

„Gluži vienkārši," atbildēja Kāravs, „es to noklausījos no māju ļaudīm. Tie stāstīja viens otram, kā amerikāņu astronauti turp ar raķeti esot nokļuvuši. Tur esot tikai smiltis un akmeņi. Ne gaiss ko paelpot, nedz ūdens ko palakties. Man ir augstāki mērķi, es raugos uz zvaigznēm un zvaigžņājiem. Vau!"

„Ko tu tur redzi?" jautāja Minkāns.

„Es vēl neko neredzu, es tikai vēroju un meklēju mūsu zvaigznāju — tā saucamo Suņu zvaigžņāju. Kā redzi, mums suņiem ir pašiem savs zvaigžņājs. Vau!"

„Lielībnieks," nodomāja Minkāns un jautāja tālāk:

„Vai arī mums kaķiem ir savs zvaigžņājs? Miau!"

„Blēņas," atbildēja Kāravs. „Kaķu zvaigžņāja nav un nebūs. Ir tikai mūsu — Suņu zvaigžņāji. Vau! Parasti tas parādās pie debesim vasaras vidū, bet kā lai to tik ilgi sagaidu. Es raugos uz debesim un varbūt ieraudzīšu jau tagad tā parādīšanos. Un tāpēc es arī vērodams saucu: kur tu esi, vai nāksi drīz? Vau -u-u-u!"

„Un kas tad notiks, kad tas parādīsies? Mi-au!" jautāja Minkāns.

„Vau! Vau! Vau! Minkān! Vau! Vai tad tu to esi piemirsis vai arī visu aizgulējis!" iesaucās Kāravs. „Tās tik ir svētku dienas! Visas skolas ir brīvas, ne tikai pāris nedēļas kā uz Ziemassvētkiem vai Lieldienām, bet gandrīz visu vasaru! Vau! Arī daudzi pārējie darbinieki dabu atvaļinājumu. Viņi brauc uz ārzemēm. Vau! Un tas viss mums — suņiem par godu, jo ir mūsu — suņu dienas. Vau! Vau!"

Minkāns pacēla vienu priekškāju, papurināja to sacīdams: „Man salst pekas! Miau! au!" un aizskrēja pie mājas pakšķa.

Viens lēciens. Nagi vien nožviršķēja. Vēl viens lēciens, un viņš atradās istabaugšā pie siltā skursteņa. Iemigdams viņš vēl noteica tuvu un tālu pazīstamo izteicienu: „Kas sunim asti cels, ja ne pats."

SĪLIS UN EZIS Fabula

Meža policists Sīlis pašlaik aplidoja savu iecirkni. Ar saviem spalgajiem kliedzieniem viņš aizbaidīja lizdu postītājus, olu zagļus un arī laupītājus: vilkus, lapsas, lāčus un citus nedarbniekus. Bet ar šiem kliedzieniem viņš arī brīdināja visus pārējos meža iemītniekus sacīdams:

„Aši, aši! Prom aši, aši — briesmas tuvojas."

Kad nāca mednieks ar skroteni un medību suni, tad sīlis kliedza kā pats nelabais. Medniekam, gribot negribot, bija jāmeklē cits medību stūris, kur medījamie zvēri vēl nebija aizbaidīti.

Sīlis, aplidodams savu iecirkni, pamana lapsu, kas, uzmanīgi okšķēdama, tuvojas. Sīlis ieķērcās vienreiz, divreiz, trīsreiz. Lapsa iebēg tuvējā krūmā, bet prom neskrien. Bailīgākie zvēri ir jau pazuduši. Drošsirdīgākie, pacēluši galvas un ošņādami gaisu, uzmanīgi vēro apkārtni un ir gatavi uz bēgšanu.

Te piepeši savā nodabā nāk ezis. Viņam, kā redzams, nenāk ne prātā bēgt. Sīlis piesteidzas un brīdina viņu, bet ezis tik atsaka:

„Godīgiem policisti nav vajadzīgi, un negodīgie man neko nevar padarīt. Man ir ass adatu kažoks. Bezadatu galvu pratīšu īstā brīdī ieraut kamolā. Ardievu!"

Meža policists Sīlis tomēr bija ievērojis, ka lapsa nekur tālu nav aizskrējusi. Viņš ielaidās kuplā kokā un vēroja apkārtni. Ko viņš redz? Ezis čabinājās pa zāli un rušinājās, meklēdams barību.

Te piepeši izlien lapsa no paslēptuves un uzmanīgi tuvojas ezim.

„Labdien ezīt," viņa lišķīgi ierunājas.

„Man tava labdiena nav vajadzīga, jo tā nāk no viltīgas sirds. Bez tam, es neesmu nekāds ezītis, bet gan ezis."

„Vai, vai, eža kungs! Man sāp vēders. Esmu pārēdusies. Daudz palika pāri. Tur būtu arī tev diezgan ilgākam laikam," sacīja lapsa.

,,Ed pati savus labumus," atteica ezis, „es atradīšu pati, kas man vajadzīgs."

Tā atrašana tomēr tik viegli neveicās, jo eža ēstgriba rudenī bija liela.

„Eža kungs," lapsa runāja tālāk, „ja tu ziemu gribi pārdzīvot, tad tev taču ir daudz jāēd. Tu iesi ziemas guļā un dzīvosi no tā treknuma, ko tu tagad iekrāsi. Vai man nav taisnība?"

Šai ziņā lapsai bija taisnība, nodomāja ezis.

„Redzi, eža kungs, tev daudz, ļoti daudz jāēd un jāuzkrāj bieza tauku kārta zem ādas, citādi tu nosalsi. Tavas adatas nav jau nekādas zosu dūnas, tās taču nesilda," runāja tālāk lapsa.

Ezis tapa domīgs un sacīja:

„Tu runā šoreiz pavisam prātīgi. Kur tad ir tā barības pārpilnība?"

To lapsa bija gaidījusi un nu norija siekalas, uz ezi raudzīdamās.

„Eža kungs, tur . . . tur uz upes pusi. Iesim! Es tev pārādīšu to vietu, ēd cik gribi. Man pašai nav vairs vajadzīgs, jo kā sacīju, esmu pārēdusies."

Lapsa gāj a pa priekšu un ezis tai pakaļ purpinādams. Viņi nonāca upes piekrastē.

„Tur — upes piekrastē — ir tā vieta," lapsa rādīja ar labo kāju uz upes pusi.

„Nē," iesaucās ezis, „man nepatīk ūdens. Vajadzības gadījienā varu arī peldēt, bet sevišķi labs peldētājs nekad neesmu bijis."

„Bet, eža kungs," iesaucās lapsa, „mēs taču neiesim ūdenī, mēs paliksim piekrastē."

„Lai notiek!" sacīja ezis. „Kāpsim lejup."

Viņi bija nonākuši pie pašas piekrastes malas. Ezis skatījās lejā pār sava adatainā kažoka malu. Šai acumirklī lapsa deva ezim ar kāju spērienu mugurā. Ezis sarāvās kamolā, bet, ak vaj, viņš vēlās kā kamols lejup un „plunkš" ūdenī iekšā. Ezim, gribot negribot, bija jāizstiepjas garumā un jāsāk peldēt, izstiepjot uz priekšu ar adatām neaizsargāto degunu un seju.

,,Pu — pu — pu!" viņš, šņākdams un ūdeni rīdams, peldēja. Šo acumirkli lapsa bija tikai gaidījusi. Lēkšus viņa devās lejup, lai ezi satvērtu pie galvas un nokostu.

Šai acumirklī ieķērcās spalga balss. Tas bija meža policists Sīlis, kas visu šo norisi bija novērojis.

Lapsa izbijās domādama, ka mednieks ir tuvumā. Aizsteidzās atpakaļ neskatīdamās. Bet ezis izrāpās no ūdens un nosacīja:

„Tik tiešām, policisti ir mūsu sargi, mūsu palīgi un draugi."

MILŽI Pasaka

Kas tie par milzīgiem vīriem! Divi brāļi, tuvu un tālu pazīstami milži… Kas tās par rokām! Kas tās par kājām! Paši divu, nē, triju vīru lielumā!

Šie milži darīja milžu darbus. Nekas viņiem nebija par grūtu un par lielu. Viņi apgāza siena kaudzes ar vienu elpas pūtienu, izrāva vidēja lieluma kokus ar visām saknēm. Aizsprostoja upi, saceldami ūdens kritumus. Neviens ar viņiem nevarēja spēkoties.

Tiešām, viņi bija lieli spēka vīri, bet arī lieli lielībnieki.

Reiz viņu māte vērpa dziju audekliem. Tas viņai bija liels darbs, jo abu dēlu bikses un svārki bija pārāk lieli. Reiz viņa sacīja saviem dēliem:

„Jūs darat lielus darbus un arī lielus nedarbus, bet savai mātei palīdzēt nevarat!"

„Kas to saka, ka mēs tev nevaram palīdzēt?" iesaucās vecākais dēls, „linus un vilnu mēs nevērpjam . .. Mums vajaga kā lielāka. Mēs varam pat meža kokus vērpt un šķeterēt. To varam tikai mēs!"

Šos vārdus sacīdami, abi brāļi, puslīkus iedami, atstāja māju, jo mājas durvis viņiem bija par zemu. Viņi devās uz tuvējo mežmalu.

„Ko skrieni? Pieturi! … Skaties!" iesaucās jaunākais brālis, vecākajam ar pirkstu rādīdams uz tuvējiem kokiem.

„Blēņas! Kas tad nav priedi vai ozolu redzējis?" noteica vecākais brālis, gribēdams doties tālāk, bet jaunākais neatlaidās:

„Viens ir stiprāks par mums!"

„Kas ir stiprāks par mums? Kur viņš ir? Lai nāk spēkoties!" sauca pilnā balsī vecākais brālis.

„Ne jau tā?" atbildēja jaunākais brālis. „Mēs patlaban sacījām ka tas mums nav iespējams! . .. Un nu, skaties labi!

Tā priede ir kā savīta aukla, kā savērpta dzija, ozols tur ir tiešām šķeterēts — divkārši savīts šurpu-turpu! Kas to darījis?"

„Tik tiešām," sacīja vecākais brālis, „ja mēs, tie stiprākie vīri, to nespējam, tad tas nav vispār cilvēka spēkos."

„Nu es zinu," iesaucās jaunākais brālis, „mūsu māte mums, maziem, esot dziedājusi latvju tautas dziesmu: „Kas varēja priedi vērpt, Kas ozolu šķeterēt? — Dievs varēja priedi vērpt Dievs ozolu šķeterēt!"

„Jā, mēs esam stipri, bet Dievs ir stiprāks par mums visiem!" sacīja vecākais brālis. „Viņam ir padots viss. Viss ir Viņa roku darbs. Viņam lai ir slava un gods! Tāpēc — es ticu uz Dievu, Tēvu, debess un zemes radītāju . .."

Jaunākais brālis dievbijīgi skaitīja šos vārdus līdzi.

Ja jau pat milži dod Dievam godu, tad jo vēl vairāk tas jādara mums.

BRUŅURUPUCIS UN LAPSA Fabula

Reiz bruņurupucis, biezām bruņām, rāpoja savā nodabā. Te piepeši pretīm nāca lapsa. Ar savu lišķīgo mēli viņa uzrunāja bruņurupuci:

„Kurp iedams, rupucīt?"

,,Vai tad tu neredzi, ka rāpoju barību meklēdams!" atteica rupucis.

„Tā rāpošana cietās, smagās bruņās nav viegla!" sacīja lapsa, bet es zinu gudru padomu. Es nāku pašlaik no pasaules atbruņošanās sapulces. Tur bija pārstāvji no visādiem zvēriem, lopiem un putniem. Tur mēs visi vienbalsīgi nolēmām atbruņoties un dzīvot mierā viens ar otru. Vērsis atsacījās no ragiem, kaķis no nagiem, vilks un visi citi no asiem zobiem. Tikai tevi es tur neredzēju — bet arī tu tagad vari savas bruņas novilkt un pakārt vadzī."

„Nenāk ne prātā!" iesaucās bruņurupucis.

„Ak padomā labi," sacīja lapsa, „bez šīm smagajām bruņām tu varēsi ne tikai rāpot, bet ari lēkāt un dejot."

„Nu, tas būtu gan kas labs!" domāja rupucis.

„Bez tam," sacīja lapsa, „arī teV jādzīvo līdzi jaunajiem laikiem. Šādas bruņas nav taču vairs mūsu laikiem atbilstošas. Tādas lietoja bruņinieki vidus laikos, bet tie laiki ir jau sen pagājuši."

„Tas skan ļoti gudri," sacīja rupucis, „bet kā es lai tās bruņas novelku? Man liekas, tas nemaz nav iespējams."

„Nebēdā, rupucīt, es tev palīdzēšu," sacīja lapsa un stājās pie darba. Ar lielām pūlēm beidzot izdevās bruņas novilkt. Bruņurupucis, ieraudzīdams sevi kailu, izbijās.

„Tagad es vairs neesmu bruņurupucis, bet gan vienkāršs rupucis, neglīts rupucis."

„Šo acumirkli es gaidīju. Tā nu ir tava atbruņošanās, vienpusīga atbruņošanās," lapsa zobgalīgi noteica un sagrāba rupuci pie rīkles. Viens kodiens un bruņurupuča dienas bija skaitītas.

Lapsa, ieturēdama maltīti, zobgalīgi noteica: „Kas lēti tic, tas dārgi samaksā!"

EŽU ĢIMENE Pasaka

„Vai manu dieniņ, vai! Kā jūs gan tagad izskatāties? Kaili, pilnīgi kaili! izsaucās ežu māte vienā balsī ar eža tēvu. „Kur jūs bijāt palikuši? Kas jūs tā izķēmojis? Nevienas adatas, kaila āda! Kur jūs bijāt?"

„Nav ko bēdāties!" sacīja jaunieši. „Mēs jau esam gandrīz pieauguši, mēs paši zinām, kas darāms .. . Mēs bijām „Pasaules miera" sanāksmē. Tur bija ieradušies visādu zvēru pārstāvji, lopi un putni. Mēs visi vienbalsīgi nolēmām turēt mieru savā starpā … Visi bija „jauni, ar jaunlaiku uzskatiem."

Ežu māte un ežu tēvs klausījās brīnīdamies — kā gan mūsu bērni ir pārvērtušies.

„Mēs visi vēlamies mieru, bet ko palīdz runāt par mieru," sacīja tālāk ežu jaunieši, „to vajaga izmēģināt, to vajaga pierādīt darbos."

„Jā, jā!" sacīja ežu tēvs, „jūsu darbi nu ir redzami. Jūs gribat dzīvot mierā ar visu pasauli un esiet kā pirmie savus adatainos kažociņus novilkuši, jeb labāk sakot, savas adatas nogriezuši līdz pašai ādai."

Šos ežu tēva rūpju pilnos vārdus bija izdzirduši visi citi, tuvu un tālu.

Kā pirmais ieradās vilks. Zobus atņirdzis, tas metās kailajiem jauniešiem virsū. Pēdēj ā acumirklī ežu tēvs sarāvās kamolā un ar lielu palēcienu uz augšu sadūra vilkam purnā adatas. Vilks aizskrēja purinādamies un ļaunus vārdus sacīdams.

„Ko iesākt? Ko darīt?" prātoja ežu jaunieši. „Ūdenī lekt nevar. Tur gaida līdaka ar asiem zobiem . . . Virs galvas griež vanags savus riņķus . .. Ak, viņš nāk kā gaisā uzmests akmens lejup." Pēdējā acumirklī ežu tēvs un ežu māte ierāva savus bērnus istabā un aizcirta durvis vanagam taisni acu priekšā. Viņa līkais knābis un asie nagi iecirtās durvju stenderē, bet ežu jaunieši bija glābti.

Tur nu viņiem jādzīvo un pacietīgi jāgaida, kamēr no jauna ataugs adatas, izveidodamas jaunu adatu kažociņu.

Pie loga stāvēdami, ežu jaunieši gaidīja tēvu un māti ar barību pārnākam. Viņi gaidīdami domāja: cik labi gan tam, kam vēl ir gādīgi vecāki ar gudru padomu un mīlestības pilnu sirdi!

KUKAIŅA SVĀRKI Leģenda

Reiz valdīja ķēniņš. Viņam bija divi palamas: „dezdievis" un „cietsirdis". Abas palamas izteica visu. Šis ķēniņš bija tiešām liels bezdievis un arī pret saviem pavalstniekiem ļoti cietsirdīgs. Viņš bija uzlicis ļoti lielus nodokļus un apgājās ar visiem ļoti nežēlīgi.

„Kur viņš tāds bija cēlies," jautāja ļaudis, „viņa tēvs, agrākais ķēniņš, un viņa agrākā māte, ķēniņiene, bija ticīgi un visā tautā iemīļoti valdnieki, bet šis?" Ķēniņiene bija arvienu mazajam princim lasījusi priekšā no Bībeles. Jā, tas tiešām bija bijis. Katrreiz, aizvērdama lielo grāmatu, sacīja ķēniņiene:

„Visu šo mācību kopā ir saņēmis Jēzus Kristus ar vārdiem: mīlē Dievu par visām lietām un savu tuvāku kā sevi pašu."

Varēja gaidīt, ka no mazā prinča reiz izaugs labs valdnieks. Tad nāca sērgas. Daudzi aizgāja bojā, arī ķēniņš un ķēniņiene nomira. Princis nonāca sliktu padomdevēju ietekmē. Dieva vietā viņi mācija bezdievību un mīlestības vietā naidu. Vai tad brīnums, ka jaunais princis, kļūdams par ķēniņu, bija kļuvis arī par bezdievi un varmāku. Pavalstnieki vairākas reizes sacēlās, bet katreiz ķēniņš nemierus apspieda un ar dumpiniekiem nežēlīgi izrēķinājās.

Pavalstnieki savās lielās bēdās vērsa savus skatus uz debesīm un lūdza Dievu, lai Dievs viņus atbrīvo no šī varmācīgā ķēniņa. Dievs ievēroja ļaužu lūgšanas. Dievs tomēr ir ne tikai taisns, bargs un dusmībs, bet arī pacietīgs un mīlestības Dievs. Tāpēc Viņš nesūtīja ķēniņam nekādu pārmācību, bet nolēma to atgriezt uz pareizā ceļa ar citiem līdzekļiem.

Dievs pieņēma veca vīriņa izskatu ar sirmiem matiem, garu baltu bārdu un grumbainu seju. Viņš ietērpās ubaga skrandās un nosēdās pie ķēniņa pils vārtiem.

Ķēniņš pēc ķēnišķīga mielasta iesēdās savā zelta karietē kopā ar saviem padomdevējiem un brauca apskatīt tuvējo apkārtni.

Ubags izstiepa trīcošo roku, dāvanas lūgdams, bet ķēniņš nelikās to redzam.

„Esmu izsalcis, vabūt kāds mazumiņš ir pāri no bagātīgi klāta galda. Manas drēbes ir noplīsušas — es salstu."

„Nestāvi ceļā, sliņķis tāds, taisies kā tieci! Kad braukšu atpakaļ, ja nebūsi pazudis, ar suņiem aizdzīšu" sauca ķēniņš. Briesmīgi vārdi — tā var runāt tiešām tikai bezdievis un cietsirdis, domāja katrs, kas šos vārdus dzirdēja.

Garām nāca ļaudis, bet tiem jau pašiem nekā nebija, jo visu bija paņēmis ķēniņš.

Tā būtu ubadziņš vēl ilgi palicis sakumpis pie ķēniņa pils vārtiem, ja garām nebūtu nācis mazs neievērojams kukainis, jeb varētu arī sacīt, maza vabulīte. Kukainītim, redzot ubadziņu, iežēlojās sirds. Viņš novilka savus vienkāros svārciņus un sniedza tos pašus ubagam sacīdams:

,,Tu esi nosalis … es dodu, kas man ir, ņem šos svārciņus. Protams, tie tev ir pārāk mazi, bet mazajam pirkstiņam vismaz iznāks. Un kad citi manai priekšzīmei sekos, tad drīz vien tev būs silto drēbju diezgan."

Ubagam mīlestībā iemirdzējās acis. Viņš sacīja:

„Tev ir laba sirds .. . Visu, ko jūs maniem mazajiem brāļiem esat darījuši, to jūs esat darījuši man … Es esmu tavs Kungs un tavs Dievs. Es dāvinu Tev un visām tavām nākošām paaudzēm šos brīnišķīgos svārkus … Še ņem!"

Kukainītis aiz godbijības bija nokritis ceļos un aizvēris acis. Kad viņš tās atkal atdarīja, ubadziņš bija nozudis, bet viņa dāvātie svārki tagad vizēja un zaigoja saulē gan zaļā, gan zeltītā, gan zilganā krāsā! Kas tā par dāvanu!

Tā būtu kukainītis vēl ilgi stāvējis un apbrīnojis savus neredzētos svērkus, ja piepeši nebūtu ieradušies bērni. Viņi, redzot šo tik jauki tērpto kukainīti, saķērās rokās un lēkāja ap to dziedādami:

„Kukaini, kukaini, Tev grezni svārki, Ne tādi kungam, Nedz kunga kalpam?"

Šai brīdī atpakaļ brauca ķēniņš savā zelta karietē. Viņš bija izdzirdis bērnu vārdus, ka tikai bērni un muļķīši, kā ļaudis saka, runā patiesību.

„Kur ir tas, tā saucamais, Kukainis, kas bagātāks par mani un kam daiļāki svārki par maniem?" kēninš jautāja bērniem.

„Še, še mūsu priekša uz zemes!" skaļi sauca bērni.

„Kas par niekiem! . . . Ak vai! .. . tik tiešām! … kā viņš saulē vizuļo un zaigo," iesaucās ķēniņš, „kur viņš tāds cēlies?"

Bērni visi vienā balsī atbildēja:

,,Mēs visu noklausījāmies, mēs stāvējām tepat aiz tuvējā koka, kad ubadziņš runāja ar kukainīti. Kukainītis atdeva savus svārciņus ubadziņam, jo ubadziņš bija nosalis. Tad ubadziņš sacīja: „Es esmu tas Kungs tavs Dievs, visu, ko Jūs esat darījusi vienam no maniem vismazākajiem brāļiem, to visu jūs esat darījuši man," un tad Viņš uzdāvināja kukainītim šos brīnišķīgos svārkus.

Tagad ķēniņš atcerējās ķēniņienes sacītos vārdus: mīlē Dievu par visām lietām un savu tuvāku kā sevi pašu. Ķēniņš atzina, ka viņš bija netaisnību darījis, tik slikti valdīdams. Acis paceldams uz augšu, viņš sacīja:

„Mans Kungs un mans Dievs, piedod man manus grēkus un nepielīdzini man manu netaisnību!"

Te piepeši viņam novēlās kā akmens no sirds un viņš zināja, ka viņš bija salīdzinājies ar Dievu. Tagad viņš pierādīja, ka viņš ir labs valdnieks, bet sliktos padomdevējus viņš lika iemest cietumā. Pavalstnieki ķēniņam agrāko palamu vietā deva divus brīnišķīgus pievārdus: Ticīgais Labsirdis.

Tā nu viņi visi: ķēniņš, pavalstnieki dzīvoja laimīgi, un Dieva svētība viņus pavadīja. Bet lai viņi savā laimē nekad neaizmirstu Dieva prātu, tad ķēniņš lika pagatavot valsts ģērboni. Uz tā bija attēlots kukainis brīnišķīgi mirdzošos svārkos.

PĀDAUKLIS Teika

Bija sienalaiks. Visās pļavās kustējās siena pļāvēji. Arī Aizkujos Pēteris devās uz tālajām meža pļavām, Alksnas pļavas Kūjas upes krastos, būtu bijušas viņam pašā durvju priekšā, bet mežkungs viņam bija norādījis nopļaut tieši šīs tālās meža pļavas.

Pēterim kā meža strādniekam tas bija pienākums un uzdevums reizē. Bez tam, sienu viņš tur pļāva uz pusēm, tas ir, vienu pusi siena dabūja pļāvējs, un otra puse palika mežkunga rīcībā — stirnu un briežu barošanai ziemā.

Bez Pētera ratos sēdēja arī viņa jaunā sieva Ede ar mazu zīdainīti jeb padīti klēpī. Mazo padīti nevarēja mājās atstāt, jo tā uzraudzīšanu kaimiņmāte neuzņēmās — viņai pašai bija rokas pilnas darba.

Nobraukuši pļavās, viņi apmetās kādā kupla koka paēnā. Padīte tika ielikta no vītola klūdziņām pītā groziņā. Pēteris bija nocirtis patievu bērza kārtiņu un tagad nāca tautas dziesmu dziedādams: „Nocirtu pādītei līkstošu kārti."

Kārtiņa ar vienu galu tika piestiprināta pie ratiem, un otrā galā tika uzkārts groziņš ar pādīti. Šūpulis bija gatavs. Nu varēja sākties siena pļaušana.

Tēvs bija ar pirmo vālu jau galā, bet māte bija veikusi tikai pirmos cirtienus. Viņai bija pļaušana šad tad jāpārtrauc, lai pašūpotu pādīti. Tas jau nebija putna bērns, par ko ir sacīts: „Vējmāte šūpoja, Vējmāte auklēja!"

„Ak, Dieviņ, Dieviņ, kā gan tiksim galā te ar siena pļaušanu!" Ede gari nopūtās.

Te piepeši viņas priekšā stāvēja vecs vīriņš ar pagariem, sirmiem matiem un labsirdīgu smaidu sejā.

„Es tavu lūgšanu dzirdēju, es varu jums palīdzēt!" sacīja vīriņš un taisījās sākt pļaušanu.

„Tev laba sirds," sacīja māte, „bet tas būs tev pagrūti; es pati pļaušu tālāk ar Pēteri un būšu pateicīga, ja tu pašūposi un paauklēsi pādīti." Vecītis bija ar mieru. Viņš šūpoja un dungoja latvju tautas dziesmu, šīs pasaules skaistāko šūpļa dziesmu:

„Aijā žužu, lāča bērni,

Aijā žužu!

Pekaināmi kājiņāmi, žužu -žu!

Tēvs atnesa medus podu, aijā žu-žu!

Māte Ogu vācelīti, žu-žu-žu! . . .

Kas vilkami, kas lācami, aijā -žu-žu!

Mežā kāra šupulīti? žu-žu! .. .

Lieli vīri uzauguši 'aijā -žu-žu!

Nešūpoti, neauklēti 'žu-žu-žu! . . ."

Tuvojās pusdienas laiks. Saule nežēlīgi spieda, sevišķi še pļavās. Pļaušana tika pārtraukta, ieturot pusdienu. Pēteris jautāja vīriņam pēc viņa vārda, un no kurienes viņš nākdams? Vīriņš tikai atbildēja:

„Pēc maniem darbiem jūs mani pazīsit, es esmu še un citur, es esmu visur."

„Labi!" sacīja Pēteris, „tavs tagadējais darbs ir pādītes auklēšana, mēs tevi sauksim par:

„Pādaukli!"

Pēc īsas diendusas darbs tuprinājās. Saule dedzināja neganti. Pāri koku galotnēm parādījās saules apmirdzēti mākoņu ozoli. Tālumā bija jau dzirdama pērkona dunoņa.

„Ap launaglaiku būs pērkona lietus," sacīja Pēteris, „skāde, mēs savu darbu nevarēsim paveikt!"

Te Pādauklis paskatījās uz augšu un sacīja:

„Atkāpies!"

Un kā uz burvja mājienu, mākoņi pazuda, un arī pērkona dunoņa nebija vairs dzirdama.

„Kas tas tāds, kam mākoņi un pērkons paklausa?" domāja pie sevis Ede un Pēteris.

Līdz vakaram bija pļava nopļauta.

„Rītu būs sienam jāzūst, un parīt to varēs kasīt un samest kaudzē!" sacīja Pēteris. „Rītu būs siens jaārda, bet kas šo tālo

ceļu mēros tikai ārdīšanas dēlī"

» »

„Es to labprāt izdarīšu," sacīja Pādauklis, „un parīt būšu atkal klāt pie siena savākšanas."

Kā sacīt, tā padarīts. Siens tika sakasīts un samests kaudzē. Kaudzes augšā tika pārmestas pārkulas, lai vējš to neizjauktu. Šo kaudzi ziemā ar asu izkapti pārgriezīs no augšas līdz apakšai vakaru-austrumu virzienā, lai abās pusēs būtu vienādi virsāji. Vienu pusi paņems Pēteris, un otra puse paliks stirnu un briežu barībai.

Pādauklis atvadoties, paņēma vēl vienu reizi pādīti rokās, pacēla uz augšu un sacīja:

„Tāpat kā šis bērns augs arī latvju tauta un ies plašumā! Es to esmu izraudzījis sev par īpašumu. Tās liktenis stāv manās rokās!"

Ar apstarotu skatu viņš raudzījās uz augšu nākotnei pretī un sacīja tālāk:

„Latvju tauta piedzīvos arī smagas dienas, bet reiz tā nodibinās pati savu neatkarīgo Latvijas valsti.. . Tās brīvība pastāvēs divdesmit gadus, tad sāksies lielas grūtības. Tautai draudēs boja eja, bet nebīstaties, es esmu ar jums! Latvju tautai jādzīvo. Latvju tauta dzīvos! Pārbaudes laiki beigsies, un tā ies pretī brīnišķīgai nākotnei!"

Sacīdams šos vārdus, Pādauklis ielika pādīti mātes rokās. Augstajā kokā iedziedājās putniņš. Pēteris ar Edi paskatījās uz augšu un, kad viņi acis bija nolaiduši, Padauklis bija pazudis.

Šī teika tiek stāstīta tālāk. Tā iet no paaudzes uz paaudzi. Tanī atrod stiprinājumu latvju tauta grūtos pārbaudījumu laikos. Ar godbijību piemin šo teiku siena pļāvēji, dodamies uz Pādaukļa pļavām, uz Pādaukli.

GAILENES Pasaka

Bija brīnišķīga vasaras diena. Lietus bija pārgājis, zeme elpodama kūpēja, un saule glāstīja rasaino zāli, puķes, krūmus un bērnu sarkušos vaigus. Viņi basām kājām skraidīja pa pagalmu, ābeļdārzu un tuvējo mežmalu. Kas tas pa prieku, kas tā par laimi!

Visi priecājās kopā ar bērniem. Tēvs un māte, kā arī visi pārējie mājas ļaudis, redzēdami bērnus lēkājam, viens otru uzlukoja ar labsirdīgu smaidu sejā.

Bērni aizskrēja uz tuvējo mežu. Puķes ziedēja, putni dziedāja, un zaķīši lēkāja. Kāds prieks, kāda laime!

Vienam tomēr nepatika, ka cilvēki, it īpaši cilvēku bērni ir tik priecīgi. Viņš stāvēja kaut kur ēnā aiz patāla krūma un visu vēroja. Tas bija velns. Viņš dusmās savieba seju un aizsteidzās uz elli ar ļaunu nodomu savā velna sirdī.

Pēc kāda brīža velns bija atkal klāt ar pilnu skoteli kvēlošu ogļu. Velns tās kaisīja pa visu mežu, sacīdams:

„Lai deg, lai deg, lai nodeg viss mežs. Lai sadeg koki, lai sadeg krūmi, lai sadeg visas puķes!"

„Cik briesmīgi vārdi!" bailēs iesaucās bērni un, rokas salikdami, sacīja: „Mīļais Dieviņ, glāb mūsu mežu ar visām puķītēm un putniņiem un zaķīšiem!"

Velns izdzirdis Dieva vārdu, uz vietas pazuda, aizskriedams atpakaļ uz elli.

Tanī pašā acumirklī Dieviņš bija klāt, labsirdīgā vecīša izskatā.

„Man patīk lūgšanas, bet it īpaši, ja cilvēku bērni no visas sirds lūdz!" sacīja vecītis. „Nebīstaties. Jūsu mežs nedegs. Tas ir vēl rasas pilns no pagājušām lietus dienām. Tās izkaisītās ogles tikai gailējas. Es tās pārvērtīšu par jaunām garžīgām sēnēm. Lai top!"

Bērni skatās uz oglēm. Tās, kā liekas, arvien vēl gailējas. Ar jautājošu skatu bērni raugās pēc vecīša, bet viņš ir jau nozudis.

Bērni pieiet pie vienas „ogles", bailīgi pieskaras tai ar mazo pirkstiņu un tūdaļ atrauj atpakaļ. Savādi gan, pirkstiņš nemaz nejūt uguni. Vēl vienu reizi bērni tai pieskaras. Tik tiešām, tā vairs nav kvēloša ogle, bet gan sēne. . . Bērni salauž tās un pilnām rokām dodas mājup.

„Mammiņ, mammiņ, mums ir jaunas brīnišķīgas sēnes!"

Māte aplūkoja sēnes brīnīdamās: Tik tiešām, jaunas, vēl nekur neredzētas sēnes. Atnāca tēvs, kaimiņi aplūkoja sēnes, arī viņi brīnījās.

„Bet kāds būs jauno sēņu vārds?" iejautājās māte.

„Varbūt gailējošas ogles," prātoja bērni.

„Ne, mēs tās sauksim vienkārši par gailenēm," nolēma nākošā acumirklī bērni.

„Gailenes, gailenes!" izsaucās bērni, visi pārējie tam piebalsoja.

Tā bija radušās līdz šim vēl nekur neredzētas sēnes, un arī šoreiz bērni bija pirmie, kuri šīm sēnēm deva šo brīnišķīgi jauko vārdu — gailenes.

LAUNADZINŠ

»

Vai jūs jau esat ēduši uz ugunskura oglēm ceptus kartupeļus? Mamm! Kas tas par gardumiņu!

Bija kartupeļu rokamais laiks. Debesis bija dzidras. Saule spīdēja, bet tā vairs nesildīja kā vasarā. Jau rīt vai parīt varbūt būs debesis pelēkas, apmākušās, — kā jau rudenī.

Tēvs un māte lasīja uzartos kartupeļus un pilniem kurvjiem bēra tos tīruma malā, lai vējo un žūst, ka tos var sausus sabērt pagrabā.

Mēs bērni kādu laiciņu palīdzējām tēvam un mātei, bet par starpām arī skraidījām pa tīrumu. Kā likās, tēvs un māte ar mūsu palīdzību nerēķinājās.

Pāri laidās gājputnu kāši. Viņu klaigas bija tālu dzirdamas. Mēs visi uz brītiņu raudzījamies tiem pakaļ, acis uz augšu pacēluši.

„Dzērves aiznes launadziņu," noteica māte.

Jā, rudenī, kad vakara cēliens nav tik garš un vakars ātrāk pienāk, launags netiek vairs ēsts. Mēs bērni tomēr taisījām launagu uz savu roku. Tur tīruma galā, upes krastmalā, kūpēja pusizdzisis ugunskurs. Mēs parušinājām plēnes un pelnus. Dzirkstis sprakšķēja uz visām pusēm, tanīs iemetām dažus kartupeļus, katram vienu, un aizrušinājām. Virsū uzmetām sausus žagariņus un sakaltušus kartupeļu lakstus. Pacēlās dūmi un uguns liesmas.

„Vai drīz būs gatavi?" prātojām, uguni vērodami. Pēc kāda brītiņa sākām tos atrušināt. Kā tad, pilnīgi melni kā ogle.

„Tas nekas," iesaucās lielākais ņo mums, „tas tik tā no ārpuses. Iekšpusē tie ir balti, miltaini un garšīgi."

Mēs izrušinājām kartupeļus no ugunskura, bet rokā ņemt nevarējām. Tie bija karsti kā uguns. Tāpēc mēs tos viļājām uz visām pusēm, lai ātrāk atdziest.

Te piepēši tas lielākais un, kā liekas, tas labākais, sāk velties uz leju. Plunkš. Ūdenī iekšā gan.

„Te nu bija," iesaucās viens no mums. Tas jau ir tas pats, kas tautas dziesmā sacīts:

„Kartupelis, nabadziņš, Ievēlās Daugavā, Mazi bērni noraudāja, Penderīšus kasīdami."

Mūsu upe nav nekāda Daugava, bet iekritušo kartupeli izzvejot vairs nevarējām. Kurš nu paliks bez sava kartupeļa, prātojām. Neviens nepalika tukšā. Mēs visi draudzīgi dalījām atlikušos kartupeļus. Visi bijām ēduši un paēduši. Laba jau daudz nevajaga. Mēdz sacīt: hamm

tas tik bija launadziņš.

ČAUKSTĪTE Pastāsts

Bija rudens priekšpusdiena. Lauku un dārzu svētība tagad atradās klētīs, šķūņos un pagrabos. Dārzā atradās vēl tikai kāposti ar lielām un mazām galvām. Arī tie bija labi auguši.

Šai rudens pecpusdienā sacīja mate mums, saviem trim bērniem:

„Iesim dārzā un novāksim arī kāpostus. Tie ir šogad ļoti labi auguši. Rītu ēvelēsim un ieskābēsim — būs pāris mucu ziemai!"

„Jā, jā, iesim!" mēs atsaucāmies no visām pusēm un steidzāmies dārzā.

Māte ar asu nazi nogrieza vienu kāpostgalviņu pēc otras un mēs bērni tās nesām un pagraba priekšā krāvām kaudzē.

Darbs četratā veicās labi un drīz vien tika pēdējā galviņa uzmesta kaudzē.

Pēcpusdienā sākās kāpostgalviņu darināšana. Ar vienu naža griezienu māte atdalīja pašu galviņu no visām zaļām platām lapām un meta tās vienu pēc otras vanniņā.

Beidzot bija pāri palikušas trīs mazas galviņas. Māte tās paņēma rokā un tūlīt uzmeta tās uz atgriezumu kaudzes, sacīdama:''

„Tur nav ko darināt — tās tik tādas čaukstītes!"

Jauks vārds — čaukstītes. Mums bērniem tas patika un lūdzāmies, lai māte arī tās darina.

„Tur jau nav nekā iekšā. Paspiediet tās. Čaukstēšana vien būs . .."

Mēs tās paspiedām. Tik tiešām — tās čaukstēja. Tad paspiedām lielās, kas bija cietas un smagas. Tās nečaukstēja, bet gan gurkstēja. Starpība bija liela.

Kāposti tika ēvelēti un ieskābēti. To padarīja tētis. Tā ziemā, vismaz vienreiz nedēļā, mums tika garšīga kāpostu maltīte.

„Čaukstīt!" sacīja māte uz Martu, kura daudz runāja un žadzināja, maz domājot par saturu.

„Čaukstīt!"

Šo vārdu māte izrunāja maigi ar mīlestības pilnu mātes sirdi.

Kādreiz šajā vārdā māte nosauca kādu paslinku, bet pļāpīgu kaimiņu jaunavu, kuras vārdos nebija daudz satura:

„Tā jau tik tāda čaukstīte!"

Jā, tā bija liela starpība, vai šo vārdu māte sacīja saviem bērniem ar mīļas mātes sirdi, vai uz pieaugušiem cilvēkiem — gandrīz pa pusei nicinoši.

Nākošā gadā, uz rudens pusi, mums visiem trim bija jāiet uz skolu. Māte sacīja:

„Ejiet, bērni, mācaties labi, lai jūsu galviņas tiek gudrību pilnas, jūs paši — piemīlīgi un par visām lietām — Dieviņam patīkami!"

„Jā, māmiņ," es turpināju viņas vārdus tālāk, „lai mūsu galvas nevis čaukstētu, bet gan gudrību pilnas gurkstētu!"

Pagāja gadi. Tētis un māmiņa, grūti strādādami, mūs izskoloja, ka mēs varējām daudz un labi darboties.

Kopš tā laika ir pagājuši daudz gadu desmitu. Tētis un māmiņa atdusās dzimtenes smiltainē. Lai paldies viņiem par gādīgo un mīlestības pilno sirdi! Mums visiem trim ir sirmas galvas. Mēs esam, kā saka, atpūtā. Manas māsas palika dzimtenē. Es ar savu ģimeni esmu te svešumā.

Un tagad atkal rudens. Bērni ies skolā „gudras ziņas iekrāties". Arī jūs, mūsu latvju tautas trimdas bērni, kopā ar vietējiem citu tautu bērniem iesiet skolā. Jūs varait būt lepni. Jūs mākait jau tagad divas valodas, kas pārējiem līdzskolniekiem trūkst. Jūs mājās no tēva un mātes, no vectēva un vecmāmiņas iemācījāties mūsu mīļo latviešu valodu, un spēlēdamies ar vietējiem bērniem, iemācījāties arī viņu valodu.

Lai Dieviņš jums palīdz, ka nevienam nenāktu prātā jūs kādreiz saukt par „čaukstīšiem", bet gan par cienīgiem un dievbijīgiem ļaudīm!

BURVJU SPIGA Pasaka

Sen lolotās cerības bija piepildījušās: Es biju aizsniedzis kalna visaugstāko virsotni un pie tam viens pats bez pavadoņiem. Visapkārt sniegs un ledus, pievakares saules apmirdzēts. Kā tas žilbina acis. Kalna piekājē palika auglīgā ieleja. Tur nav ne sniega, ne ledus — tur ir vasara. Tālumā var saskatīt mājas kā niecīgus punktiņus. Tās iegrimst ēnā — tumsā.

Man nav ilgi laika še kalna virsotnē kavēties — arī še nāks nakts.

Uzmanīgi sperdams soļus, dažkārt pusrāpus, dodos pamazām uz leju. Augšup kāpt bija grūti, bet lejup rāpties vēl grūtāk. Te pamanu, ka saule ir apmākusies, un ka tuvojas negaiss. Tiešām, ļaudīm ir taisnība, kas mani brīdināja sacīdami:

„Labāk nekāpiet. Šis kalns ir untumains. Viss var būt patīkami kluss un mierīgs, bet te piepeši var sacelties vētra, un tad ir elle vaļā."

Ko darīt, ko iesākt, kur palikt, jautāju pats sev. Uz palīdzību ir velti gaidīt, jo šai sniega un ledus tuksnesī esmu viens pats.

„Ej pa labi," atskan piepēši noslēpumaina balss, „tur tu atradīsi kalna alu, es sekošu tev."

„Vai tiešām dzirdu to, kā nemaz nav, kas varbūt tikai skan manās ausīs?" tā jautāju pats sev. Atskatos atpakaļ, bet neko neredzu. Tomēr eju pusrāpus norādītā virzienā. Kā tad, tik tiešām — kalna aiza un aizas galā ala … Es eju iekšā . .. Alas kaktā dažas malkas pagales, citādi tā ir tukša. Es noņemu mugursomu un nokritu pilnīgi noguris uz tās.

„Esi sveicināts, dēls, manā mītnē," atskan patīkama vecā vīra balss.

Es satrūkstos, skatos visapkārt, bet neko neredzu.

„Nebīsties, esmu kalna gars — Kalngars, es nevienam ļauna nedaru, bet gan labprāt palīdzu kā varēdams." Es atskatos atpakaļ, kā tad, aiz muguras stāv vecs vīrs ar labsirdīgu seju.

„Labvakar, Kalngar, esmu piekusis, vai varu še pārlaist negaisu?"

„Protams," atbild Kalngars, „tu te paliksi pat pa nakti, rīta agrumā tu varēsi doties lejup."

Pēdējos vārdus runādams, Kalngars sasit plaukstas. Te piepeši atlaižas liels kalna ērglis, savos stiprajos nagos turēdams kalna kazas šķiņķi un kukuli maizes. Viņš tās pazemīgi noliek Kalngaram pie kājām un aizlaižas.

„Tu esi mans viesis," saka Kalngars, „ēdīsim vakariņas." Es vilcinos ar ēšanu, jo gaļa ir pilnīgi jēla.

„Vai varu še iekurt uguni un gaļu uzcept?"

„Protams, protams," atbild Kalngars, „tur jau ir malkas diezgan, un uguns arī še krāmakmeņos diezgan. Tikai pāršķil, un dzirksteles lēkās uz visām pusēm!"

Drīz vien uguns ir iekurta, gaļa izcepta un vakariņas paēstas. Pēdējās ugunskura ogles gailējas un pamazām plēnē. Mūs pārņem patīkams siltums. Mēs atlaižamies uz muguras un iemiegam.

Pa starpām ir sacēlusies vētra, milzīga vētra. Lavīnes gāžas uz leju, aizraudamas līdzi akmeņus un klinšu gabalus. Pussapnī, pusnomodā sāk rādīties ķēmi. Ak vai! Es pietrūkstos. Arī Kalngars ir pacēlies.

„Nebīsties," saka Kalngars, „šie ļaunie gari grib mani no šejienes padzīt, jo viņiem nepatīk, ka palīdzu kalnākāpējiem, kalna zvēriem un kalna puķēm. Parasti viņi pazūd, kā nākuši, šoreiz, kā redzams, ir sevišķi stipri un ir sanākuši lielā pulkā."

„Nebīsties, Kalngar," es iesaucos, „es tev palīdzēšu."

Kalngars, kā liekas, manai palīdzībai negrib labi ticēt, bet mani tas netraucē. Es izvelku no savas mugursomas trīs sprīžu garu spigu no atrautā sērmūkšļa zara. To es piesardzības dēļ biju paņēmis līdzi, kad no ļaudīm dzirdēju par ļauniem gariem kalnos. Tie nu ir iebrukuši mūsu alā. Kalngars dūšīgi cīnās ar tiem. Tie tuvojas man. Te piepeši manā rokā tie ierauga atrautā sērmūkšļa zara spigu. Pa galvu, pa kaklu tie metas no alas ārā. Viens vienīgs, kā liekas, viņu vadonis vēl stāv alas vidū. Es steidzīgi ap velku ar savu spigu ap viņu riņķi triju soļu atstatumā. Arī šis metas bēgt, bet uz kuru pusi, visur ir šis loks?

„Vai! Vai! Atlaid mani, ņem prom šo nolādēto loku!" sauc ķēmu virsnieks.

„Labi, es tevi atlaidīšu," saucu es, „bet vispirms tu apsoli, ka tu ar savu bandu nekad vairs nerādīsies un liksi Kalngaru mierā."

„Apsolu, apsolu, laid tik mani prom," vaimanā ķēmu virsnieks.

„Ja tu savu vārdu neturēsi," saucu es, „tad man ar tevi un tavu bandu ir vēl briesmīgākas lietas padomā."

Šos vārdus sacīdams, es izdzēšu savu burvja riņķi uz alas izejas pusi. Ķēmu virsnieks pa galvu, pa kaklu aizsteidzas lamādamies.

Otrā rītā no pagājušās nakts vētras nav vairs vēsts. Saule žilbina acis, apmirdzēdama sniegainās kalnu virsotnes. Kalngars pateicas man par palīdzību, bet rūpju izteksme pavīd viņa sejā. Es noprotu viņa domas un saku:

„Mums ir jāšķiras, es došos lejup, tev jāpaliek še, bet es tev uzdāvinu šo spigu, ar ko tu tos ļaunos garus atvairīsi, ja tie kādreiz vēl sadomā še rādīties. Bez tam ar šo spigu savas alas priekšā aizvelc lietuvēna krustu, tad arī tavu nakts mieru neviens ķēms neuzdrošināsies traucēt."

„Paldies, dēls, paldies," izsaucas Kalngars, paņemdams spigu, „arī es tev došu dāvanu. Vienu no tām tu vari izvēlēties. Te ir vācele zelta gabalu un kalna kristalla pilna. Tos tu vari izlietot savām vajadzībām. Bet te ir arī viena spiga — burvju spiga, apmēram tikpat liela kā tā, ko tu man dāvini. Tās burvības spēku tu vari izlietot citu labā. Kad to paņem kreisā rokā ar rokas muguru uz augšu un, līmeniski turot to, trīs reizes paspiež, izsakot vārdu — lido — tad tās turētājs zaudē savu smagumu, top vieglis un var lidot. Var gadīties, ka šo spigu pazaudēsi, bet šīs burvju spigas burvīgo spēku tu paturēsi uz visiem laikiem. Nu, izvēlies."

Zelts un brīnišķīgie kalnu kristāli ir vilinoši skaisti. Kas tas par dārgumu! Un tas viss man pašam, domāju es, bet kā ar citiem ļaudīm? Pasaulē ir daudz cilvēku, kas palīdzības gaida, bet es esmu viens pats.

„Es ņemšu šo burvja spigu," izsaucos es, ,,es došos lejup palīdzēt citiem, kam palīdzība vajadzīga."

Es biju šo burvju spigu nejauši pāhēmis kreisajā rokā un, līmeniski turēdams, ar pirkstiem uz leju un plaukstas muguru uz augšu, biju to paspiedis trīs reizes. Es paskatos uz Kalngaru, te Kalngars iesaucas:

„Lido."

Te piepeši jutu, ka esmu pazaudējis savu smagumu. Es paceļos uz kāju pirkstgaliem, palēcos un kā viegla pūka lidoju — lidoju lejup — uz dzīves leju citiem palīdzēt.

Kas notika tālāk, pastāstīšu citreiz.

PIRMĀ PALĪDZĪBA KALNOS Pasaka

Burvju spigu kreisā rokā turēdams, lidoju kā viegla pūka no augstā kalna lejup.

Te piepeši pretējā kalnā pamanu uguntiņu. Tā iedegas un nodziest, iedegas un nodziest.. . Tur taču kāds zignalizē, man iešaujas prātā. Kā tad: ,,SOS. SOS." Kāds sauc pēc palīdzības.

Starp mums ir dziļa, plata kalnu aiza un tāle. No viena kalna lejā, pa otru augšā. Ak nē, dziļums un plašums man nespēlē vairs nekādu lomu — es taču lidoju — domāju es. Es lidošu šai virzienā, bet kāpēc Kalngars nesteidzas palīgā? prātoju es. Kā redzams, viņš grib, lai cilvēks cilvēkam palīdz, un kur šī palīdzība ir par vāju, tur viņš nāk palīgā tiem, kas viņa palīdzību meklē.

Es lidoju zignāla virzienā.

„Palīdzība nāk, palīdzība nāk," sauc zignalizētājs, skatīdamies uz leju kalna glečera ledus spraugā. Te piepeši viņam aizraujas elpa redzot, ka es lidoju pār klintīm un akmeņiem.

„Spoks . . . vai . . . pats kalngars?" viņš sauc savādā balsī.

„Nebīsties, es neesmu Kalngars, bet gan viņa draugs un palīgs, cilvēks kā tu un visi citi," saucu es, „kas še notiek?"

„Redzi, manam biedram paslīdēja kāja un nu viņš ir tur apakšā šai šaurajā glečera spraugā."

Tik tiešām, viens cilvēks ir tur apakšā un raugās nesaprašanā uz augšu. Es kā viegla pūka nolaižos pa spraugu lejup un sniedzu nelaimīgajam savas labās rokas mazo pirkstiņu. Viņš grib tvert pēc manas rokas, bet tad piepeši jūt, ka viņš ir pazaudējis savu smagumu, un ka mēs abi lidojam uz augšu.

„Pieskaries sava drauga rokai," saucu es augšā stāvētājam. Tas pieskaras un tanī pašā acumirklī arī viņš pazaudējis savu smagumu. Mēs lidojam lejup, kājas nepieskardami pie zemes.

Lejā nonākot, abiem kalnā kāpējiem aiz prieka un brīnumiem ir aizrāvusies elpa . . . Viņi dodas skriešus kalna viesnīcā, kur ir sapulcējušies glābēji un ziņkārīgie.

„Mēs esam izglābti! . . . izglābti!" sauc abi kalnā kāpēji, iesteigdamies viesnīcā. „Pats Kalngars, nē, Kalngara draugs un palīgs, mūs noveda lejup, ka mūsu kājas pat pie zemes nepieskārās."

Neticīgi brīnīdamies jautāja klātesošie:

„Kur tad ir šis Kalngara draugs un palīgs?"

„Jā, kur tad viņš palika?" jautā izglābtie, „nāciet, meklēsim viņu un vedīsim iekšā."

Visi steidzas ārā, bet mani viņi vairs neatrod. Lai nerastos pārāk liela sensācija, es ātri vien devos pretējā virzienā tālāk.

Ļaudis nesaprašanā atgriežas viesnīcā un dedzīgi pārrunā notikušo; arī ļaudis uz ielas runā un izplata šo vēsti tālāk un nezina, ticēt vai neticēt tam visam.

MELNĀ SIEVA Nostāsts

Laimes sajūta pārņem mani. Tik tālāk un tālāk slīd mans auto pa taisno gludo autobānu, motors vienmērīgi strādā. Ar labo kāju piespiežu gāzes pedāli. Auto atsaucas un steidzīgi steidzas vēl ātrāk uz priekšu. Tachometrs rāda 100 … 120 … 130 km. stundā.

Man pa gabalu brauc divi vāģi, kā liekas, no citas pilsētas. Tiem par gabalu priekšā, autobāna malā parādās kāds pussakumpis stāvs .. . Māj ar roku .. . Kā liekas, grib lai pietur un paved kādu gabalu. Tomēr abi auto, nepamazinādami ātrumu, steidzās tālāk. Ko lai es daru, man iešaujas prātā jautājums. Uz autobāna pieturēt nav viegla lieta, tomēr nākošā acumirklī mana kāja ir jau nost no gāzes pedāļa. .. kuplunhs .. . bremze … un mans auto stāv melnā stāva priekšā autobāna ārējā malā . . .

Melnais stāvs ir veca sakumpusi sieviņa.

„Labi tev, ka tu pieturēji. Paved mani, dēls, kādu ceļa gabaliņu," uzrunā mani vecā melnās drēbēs tērptā sieviņa.

Lai notiek. Es atveru auto durvis un sniedzu roku pretī, pālīdzēdams iekāpt.

„Tev laba sirds," saka melnā sieviņa, „lai Dieva žēlastība tevi sargā un pavada."

Es uzsāku savu pārtraukto braucienu. No abiem priekšējiem braucējiem nav vairs ne vēsts. Bet kas tas? Ak vai! . .. tur priekšā uz autobāna kas deg!… Braucu tuvāk, … auto katastrofa. Trīs autos, jeb labāk sakot, trīs drupu kaudzes deg! Es apbraucu uguns jūrai pa kreisi un apturu savu auto, lai glābtu vēl, kas glābjams. Bet tur jau nav vairs nekā ko glābt…

Kāds braucējs no pretējā virziena steidzas klāt. Viņš esot pamanījis, ka nepareizā virzienā braucošais auto esot šo katastrofu izsaucis. Viņš esot redzējis, ka visi trīs vāģi sadursmē esot eksplodējuši, un ka viss uz vietas esot pārvērties liesmu jūrā . ..

Uz nelaimes auto pakaļējās plāksnes vēl var saburtot dažus skaitļus . . . Tie taču tie paši vāģi, kas man pa priekšu brauca?!

Kāds cits braucējs ir jau paziņojis satiksmes policijai. Tās auto steidzas šurp ar sirēnu troksni un apstājas mana auto tuvumā. Tā kā nekā vairs nav ko glābt, tad sākas protokola rakstīšana. Pirmais, kas šo sadursmi bija redzējis, stāstīja savus novērojumus. Man nebija daudz ko stāstīt, varēju tikai tik daudz piebilst, ka divi no šiem vāģiem man kādu gabalu brauca pa priekšu, kamēr es apstājos un uzņēmu kā līdzbraucēju melno sievu.

„Kas tā par melno sievu, kur viņa ir? Lai nāk un pastāsta savus novērojumus!" saka viens satiksmes policists. Jā, kur tad viņa ir palikusi? Manā vāģī viņas nav. Neviens nav redzējis viņu projām aizejam.

„Ak jā, atkal tas pats senais spoku stāsts. Mēs spokiem neticam, vari braukt tālāk," sacīja policists. Mans vārds, uzvārds, adrese . . . rokas mājiens, un es varēju braukt tālāk.

Tālāk braukašana labi neveicas, jo no galvas negribēja iziet „spoku stāsts" par melno sievu. Bez tam bija pienācis arī vakars. Labi gan, ka tuvumā atrodas autobraucēju hotelis, tā saucamais „motelis". Tur iegriezos, lai atpūstos, paēstu vakariņas un varbūt arī pagulēt par nakti.

Pie vakariņa galda atradās citi autobraucēji. Tūlīt ar tiem uzsāku sarunas un pastāstīju par autokatastrofu un „melno sievu".

Moteļa īpašnieks, izdzirdēdams vārdu „melnā sieva", tūlīt pievienojās sarunām. Viņš pastāstīja, ka tik tiešām dažam labam autobraucējam parādoties šī melnā sieva un lūdzot, lai kādu ceļa gabalu pavedot. Labi tam, kas viņas lūgumu paklausot. Tas tiekot glābts no drošas nāves.

Kādreiz šai ceļa gabalā esot notikusi liela auto katastrofa. Vairāki braucēji esot sadeguši; arī šī melnā sieva esot tikusi smagi ievainota. Mirdama viņa tomēr vēl esot redzējusi, ka viens autobraucējs visus trīs viņas bērnus esot ar lielām pūlēm izglābis no drošas nāves. Viņa vēl esot čukstējusi pēdējos vārdus: es palīdzēšu autobraucējiem ar pateicības pilnu sirdi.

Jā, šī „melnā sieva" bija palīdzējusi arī man, mani aizkavēdama doties uz nelaimes vietu nelaimes brīdī!

DEVIŅVĪRUSPĒKS Teika

Reiz Cesvaines pilskalnā stāvēja stipra ozola pils. No divi pusēm pilskalnu apskaloja neliela upe. Stāvi krasti. No abām pārējām pusēm to apņēma sevišķi stipri nocietinājumi ar grāvjiem un uzbērumiem.

Pili dzīvoja ķēniņš Cesvainis ar savu ģimeni un pils sardzi. Viņš bija gudrs un varonīgs valdnieks. Ienaidniekam tuvojoties, ķēniņš saaicināja no visas apkārtnes karavīrus un sakāva ienaidnieka sirotāju bandas. Ienaidnieks zināja, ka pati pils ar varu nav ieņemama, tāpēc viņš nolēma to izdarīt ar viltu.

Ienaidnieks saaicināja visus savas zemes burvjus uz apspriedi. Bija pusnakts stunda. Katrs rokā turēja degošu sveci, kas spokaini apgaismoja sapulces telpu. Bija dažādi priekšlikumi, līdz beidzot lielākais burvis sacīja:

„Šī sveču uguns mums jādabū pilī, un tad tā pati nodegs no sevis līdz pamatu pamatiem."

„Lai notiek," visi iesaucās vienā balsī „bet kā lai to izdarām?"

„Gluži vienkārši," atbildēja lielākais burvis, „pārvērtīsim šīs sveces par puķēm ar skaistiem ziediem un iestādīsim tās Cesvaines pils tuvumā. Tad taču atradīsies kāds no pils ļaudīm, kas tās ienesīs pilī. Ap pusnakti tās zaudēs savu burvju spēku, taps atkal par aizdegtām svecēm un nodedzinās pili. Mēs paši paliksim pils tuvumā.

„Lai notiek," visi piebalsoja lēmumam.

Otrā rītā ķēniņdēli un ķēniņmeitas, ieraudzīdami neredzētās puķes, iesaucās: „Kas tās par brīnišķīgām puķēm, tik augstas un cēlas ar dzelteniem ziediem. Tās jau izskatās kā aizdegtas sveces!"

„Labi" iesaucās viena ķēniņmeita, „sauksim šīs jaunās puķes par Ķēniņsvecēm!"

Tā tas arī notika. Tās tika ienestas pilī. Ap pusnakti tās pazaudēja savu burvību, tapa par degošām svecēm un nodedzināja pili līdz pašiem pamatiem.

Drīz vien ar kopīgiem spēkiem tika uzcelta jauna pils, bet arī tā nodega. Tā tas atkārtojās septiņas reizes, kas redzams arī vēl tagad no septiņām ogļu kārtām senatnes izrakumos.

Pēdējo reizi ķēniņš uzstādīja deviņvīru nakts sardzi telpā, no kurienes parasti uguns bija izcēlusies.

Kā tad, ap pusnakts stundu pārvērtās ķēniņsveces par īstām degošām svecēm. Sarki sakapāja tās zobeniem . . .

Kaut kur ārā atskanēja lamu vārdi un vaidi, visi burvji gulēja zemē ar sakapātiem locekļiem. Deviņi varonīgi sargi bija izglābuši pili un visu valsti. Ar to bija arī ķēniņsveču burvība pazaudējusi savu spēku, kā liekas, uz visiem laikiem.

Šo jauno puķi dažas citās valodās vēl arvienu sauc par „ķēniņsveci", bet latviski, pieminēdami šos deviņus varonīgos pilssargus, sauc tās par „deviņvīrspēku."

SĪKSTAIS LEDUS Pastāsts

„Puika, novelc bikses," sacīja māte, bērzu žagarus turēdama labajā rokā. Šoreiz mammiņa bija ļoti dusmīga. To redzēja, to zināja piecgadus vecais Jānītis. Šoreiz māte viņu neuzrunāja ar „Jānīt" vai „dēliņ", bet gan ar „puika". Bez tam viņa nesacīja vis „nolaid bikses", kā to kaimiņmātes sacīja saviem bērniem, kad tie bija kaut kādas blēņas padarījuši, bet gan — „novelc bikses."

Ak, jā, bikses bija tā vai tā jānovelk, jo tās bija līdz ceļiem pilnīgi slapjas. Arī kurpes bija ūdens pilnas un ejot šļurkstēja.

Tā tad vispirms kurpes un tad arī bikses, tomēr bez steigas ar mazu vilcināšanos.

„Mammiņ, es tikai gribēju izmēģināt, vai ledus mūsu dīķī jau tur .. . Kaimiņzēni runāja, ka rudens ledus esot sīksts, tas liecoties, bet nelūztot," . . . uzsāka sarunas Jānītis atcerēdamies ļaužu valodas — kur sarunas ved, tur nešauj.

,,Nu, kāpēc tad tie kaimiņzēni nevarēja paši izmēģināt ledus stiprumu? Viņi taču ir lielāki, kāpēc tad viņi to mazāko paskubina uz nedarbiem?" jautājoši sacīja māte.

„Mammiņ, es pats to gribēju zināt, es pats to gribēju izmēģināt," sacīja Jānītis. „Tagad es zinu, ka rudens ledus tiešām ir sīksts, tas nav tāds izčaukstējis kā pavasara ledus. Es to izmēģināju vispirms ar vienu, tad ar abām kājām. Tas liecās, bet nelūza, līdz beidzot ielūza."

Mātei to klausoties, bija labā roka ar žagariem noslīdējusi lejā. Kā lai per bērnu, kas grib kaut ko izzināt un pat izmēģināt?

„Kas būtu noticis," sacīja māte, „ja dīķis būtu tai vietā dziļāks? Kāda nelaime! . .. Pasarg Dievs! . . Esi uzmanīgs un neesi tik pārdrošs."

„Mammiņ, es apsolu," izsaucās Jānītis un apķērās mātei ap kaklu, dodams pateicības skūpstu.

Jānītis gāja skolās, pētīja dabu un ar laiku kļuva par lielu, slavenu zinātnieku. Viņš zināja, ka zinātnei pa priekšu iet ziņkāre un neskaitāmi mēģinājumi. Tik tiešām:

vispirms ziņkāre, tad zinātne.

ZIEMASSVĒTKU ZAĶIS Pastāsts

Par Lieldienu zaķi būsiet visi jau kaut ko dzirdējuši. Ja nē, tad dzirdēsit vēlāk, bet šoreiz pastāstīšu ko par Ziemassvētku zaķi.

Bija auksta ziemas nakts. Mēness spīdēja pār baltajiem sniega laukiem. Mēs bērni stāvējām tumšajā istabā, degunus pie loga rūts piespieduši un gaidījām . ..

Mēs gaidījām zaķi Janci, ko tēvs bija piejaucējis. Desmit soļu attālumā no loga viņš bija nolicis smalka siena un āboliņa klēpi.

Zaķi mežā, ciesdami trūkumu dziļā sniega dēļ, saoda smaržīgo sienu un āboliņu. Viņi nāca bailīgi, bet tomēr arvien tuvāk un tuvāk līdz beidzot bez liekas domāšanas nāca tūlīt uz j aucēkli.

Viens no šiem zaķiem bija liels un pārdrošss, kā liekas, zaķu tēvs. Mēs viņš saucām par Janci. Arī tēvs paskatījās pa logu un, ieraudzīdams Janci noteica:

„Tas tik būs Ziemassvētku cepetis!"

Mums bērniem šie tēva vārdi no sākuma nekā sevišķa neizteica, bet kad Ziemassvētki nāca tuvāk un tuvāk, mēs palikām nemierīgi. Visi gatavojās uz svētku dienām. Eglīte bija iegādāta, svecītes un sprikstaliņas nopirktas … Viss būtu bijis tik jauki, bet. . . kas notiks ar mūsu Janci.

Vēl dažas dienas, tad būs svētki.

Pienāca vakars. Mēness atkal spīdēja par baltajiem sniega laukiem. Mēs stāvējām pie loga. Kā tad, mūsu Jancis nāk ar savu ģimeni uz jaucēkli! Tēvs paķēra skroteni. Mēs bērni sākām raudāt:

„Nešauj, tētīt, nešauj! Arī zaķīši grib svinēt priecīgus Ziemassvētkus."

Arī māte iejaucās sarunā:

„Nešauj, lai dzīvo zaķīši. Iztiksim šoreiz bez svētku cepeša!"

Tēvs uzlūkoja mūs visus ar saprotošām, mīlestības pilnām acīm un nolika skroteni atpakaļ skapī.

Pienāca Ziemassvētki. Mūsu ģimene istabā pie gaišas eglītes un zaķu ģimene ārā pie jaucvekļa svinēja priecīgus Ziemassvētkus.

1

MAZĀS EGLĪTES ZIEMASSVĒTKI Pastāsts

Bērni basām kājām skraidīja pa ābeļdārzu. Te lielākais pieskrēja pie lielākas ābeles, piesita tai ar roku sacīdams:

,,Šī ir mana ābele. Tai vislielākie āboli!"

Tad arī pārējie bērni izvēlējās katrs pa ābelei sacīdami:

„Šī ir mana."

Dārzs nebija liels un katrai ābelei nu bija savs īpašnieks, tikai viens kociņš, maza eglīte, laba bērna lielumā, stāvēja sētmalā bez sava īpašnieka. Frīdim iežēlojās sirds. Viņš piesteidzās pie mazās eglītes, pieskārās ar pirkstiņu pie kādas skujiņas un sacīja:

„Tu esi mans kociņš — mana eglīte!"

Pārēji bērni tūlīt sauca:

„Frīdi! Frīdi! Eglēm taču nav ābolu. Varbūt vēlāk tikai čiekuri, bet tos jau nevar ēst. Un tik skaista kā ābele tā arī nav!"

„Tas nekas," sacīja Frīdis, „un kas zina, varbūt tā reiz būs visskaistākā."

Laiks gāja uz rudens pusi. Ābeles bija sārtu ābolu pilnas. Bērni apbrīnoja savas ābeles sacīdami:

„Manai ābelei visskaistākie āboli!"

„Katrs no bērniem zināja savu ābeli cildināt. Tikai Frīdis, raudzīdamies uz savu eglīti, klusēja. Viņa eglīte pat čiekuriem bija par mazu. Tā izskatījās bēdīga. Varbūt tādēļ, ka tai nebija skaisto augļu.

„Nebēdājies, mīļā eglīte, es tev sagādāšu visskaistāko rotu un tieši paša ziemas vidū uz Ziemassvētkiem," sacīja Frīdis.

Pienāca Ziemassvētki. Mazā eglīte stāvēja istabas vidū uz galda, palielā traukā, kas bija pildīta ar zemi. Svecītes ar svečturiem bija nostiprinātas eglītes zaros. Pašā galā brīnišķīga zvaigzne. Un tad eņģeļmati, mīkstas vates pikas, arī dažādās krāsās zaigojušās bumbas. Zem eglītes bija novietoti dažādi sainīši — svētku dāvanas. Par pušķošanu un dāvinām bija rūpējusies tēvs ar māti.

Metās krēsla. Ļaudis pārnāca no svētvakara dievkalpojuma baznīcā. Tika aizdegtas svecītes. Frīda mazā eglīte atmirdzēja neizsakamā košumā. Atvērās durvis. Ļaudis nāca iekšā. Bērni uz brīdi palika durvīs kā apmusuši stāvām un tad priecīgi steidzās pie eglītes.

Atskanēja pirmā dziesma „Jūs bērniņi, nāciet ar priecīgu prāt, pie silītes Betlēmē visi nu klāt!"

Vectēvs lasīja Lūkas evaņģelija otro nodaļu. Atkal dziesma „Klusa naks, svēta nakts!"

Cik laimīgas gan un svinīgas ir visiem sejas, domāja eglīte. Viņi raugās uz manu pusi. Kāds prieks. Savās domās, kā redzams, viņi ir gan pie Jēzus bērniņa Betlēmes kūtī. Viņš nesot pestīšanu un glābšanu visiem cilvēkiem, visai radībai — tā tad arī man! . ..

Beidzot svecītes bija izdegušas un svētku dāvanas izdalītas.

„Nu, eglīte," sacīja kāds no lielajiem ļaudīm, „tagad tu esi svētkus redzējusi, nu tu vari mirt. Tevi nometīs malkcirksnī, tur tevi sakapās un vēlāk iemetīs krāsnī."

„Cik briesmīgi!" eglīte nodrebēja pie visas savas koka mizas.

,,Tu jau esi nocirsta," sacīja kāds cits, „un esi iesprausta tikai trauka zemē, lai neapgāztos."

Nu eglīte zināja, ka tie ir tikai maldi. To apliecināja vecaistēvs sacīdams:

„Eglīte nav nocirsta, bet ar visām saknēm rudenī tiks pārstādīta un pārvesta uz veco vietu."

Tā tas arī notika. Tur tā auga priecīgi tālāk. Žvirgodama stāstīja vējiem par Ziemassvētkiem, par Jēzus bērniņu, visas pasaules Pestītāju. Tagad zina cilvēki, mazā eglīte un visi, visi: „Kas Ziemassvētkus sirdī nes, Tam laimes daudz uz,pasaules!"

KRISTALLA PILS

Kas tas par skaistumu! Kas tas par burvīgu skaistumu! Baltās kristalla pilis ar mirdzošiem dārgakmeņiem rotātas. Viss visapkārt mirdz un laistās!

Es apstājos, jo nezinu, kur roku pielikt, kur soli spert. Es aizturu elpu, lai netraucētu šo skaistumu. Ar savu labo roku aptaustu savu kreiso roku un seju, lai pārliecinātos, vai esmu vēl dzīvs īstenībā, vai arī pārcelts tai saulē, ko acs nav redzējusi, ko auss nav dzirdējusi, un kas neviena cilvēka saprašanā nav nācis, kā tās lielajā grāmatu grāmatā rakstīts. Savādi, es jūtu savas rokas glaudienu, es jūtu, ka atkal elpoju; tātad tā ir īstenība, un es esmu vēl arvienu šai saulē, pasaulē.

Es attopos un redzu, birztala tā pati birztala, kur mēs pavasarī plūcām pirmās puķes un vasarā lasījām pirmās zemenes . . . Bet kā tas viss ir tagad pārvērties/ Viss viss ir ietinies sarmas kristalla palagos! .. . Un kā tie ziemas saulē mirdz! . .. Brīnums, ak, neizsakāmais Dieva brīnums! . ..

Es zinu, ja pieskaršos vienam zariņam, viss burvīgais skaistums nobirs zemē vai arī uz manām drēbēm. Es zinu, ka tas tur nepastāvēs ilgi, tāpēc ir labāk, lai tas paliek, kur stāv, lai šis burvīgais skaistums nepazūd.

To arvienu ir sajutusi īsta latvieša sirds un, kā tas latvju tautas dziesmā tik jauki sacīts:

„Caur sidraba birzi gāju, Ne zariņu nenolauzu; Būt zariņu nolauzusi, Tad staigātu mirdzēdama."

Tā tad „es staigātu mirdzēdama", bet es neesmu viens vai viena šai pasaulē. Nesajauksim skaistumu, lai tas iepriecina mūsu un arī mūsu līdzcilvēku sirdis.

Pasaulē ir daudz skaistuma. Pats Dievs pasauli radīdams, to tā ir iekārtojis. Priecāsimies par to, un lai arī visi, visi priecājas kopā ar mums. Pateiksimies lielajam Radītājam, kas

visu mūsu zemi tik brīnišķīgi ir radījis un, ka Viņš mums šai saulē dzīvot liek sagatavoties uz kaut ko vēl lielāku, vēl skaistāku, vēl varenāku, kas nekad nepaiet, bet paliek mūžīgi, kā to latvietis saka:

„Viņa saule, viņa zeme Tā visami mūžiņami."

Mūžīgā dzīvošana . . . neizsakamā brīnumā.

Paldies Tev, Debestēvs, par šo brīnišķīgo cerību! .. .

SNIEGS Pastāsts

Dievs bija darījis pasauli un tagad priecājās par savu roku darbu.

Dabas pārziņu Viņš uzticēja Dabas mātei. Ar pateicīgu sirdi viņa uzņēmās šo uzdevumu.

Kas tas par prieku, kas tas par laimi, redzēt, ka viss zaļo, aug un zied! Kas tā par krāsainu ziedu jūru! . . .

Pagāja dienas, nedēļas, mēneši. Sāka pūst auksti ziemeļvēji. Puķes bija sen jau pārziedējušas, un kokiem lapas tapa dzeltēnas, rūzganas, sarkanas. Atskrēja vējš, un koku lepnā lapu rota gulēja nu zemē pie viņu kājām.

Dabas māte, to redzēdama, skuma, bet vēl arvienu cerēja, ka viss mainīsies uz labu. Tomēr notika kas negaidīts. Rītā pamozdamās viņa ieraudzīja, ka visa daba, visas pļavas, visas noras, visi meži un viss, viss ir pārklāts ar baltu, aukstu segu. Visu nakti bija snidzis, un balta sniega sega tagad apklāja visu.

Tik tiešām, tā ir nāves sega, domāja Dabas māte, un vainīgs te ir Ziemelis, jā, tikai Ziemelis!

Daudz nedomādama, Dabas māte devās pie Ziemeļa žēloties.

Ziemelis sāka izrunāties. Tas esot vajadzīgs, pats Dievs to esot tā iekārtojis, tas nākot dabai par labu . . .

Tas nākot dabai par labu! Hm! Ņem nost savas baltās nāves segas no visas dabas!" pavēloši sacīja Dabas māte.

„Tas neiet," atbildēja Ziemelis, „pacieties līdz pavasarim, tad notiks tavs prāts, bet lai tu zinātu, ka baltās sniega segas nav nāves segas, bet gan maigas villaines, tad tavā durvju priekšā uz pakalna noņemšu šīs segas!"

Ziemelis svilpodams ataicināja savus dēlus — savus ziemeļvējus un pavēlēja sniegu nopūst Dabas mātes durvja priekšā uz pakalna.

Ziemeļvēji darīja savu darbu, un drīz vien tanī vietā no sniega nebija vairs ne vēsts.

Nu dabas māte priecājās domādama, ka vismaz viņas durvju priekšā būs atkal daba tikpat jauka kā agrāk.

Pagāja dienas, nedēļas un mēneši. Atnāca pavasaris. Baltās sniega segas nokusa un visa daba atmodās uz jaunu dzīvi. Zem sniega segām tā bija labi pārziemojusi.

Bet kas notika ar pakalnu Dabas mātes durvju priekšā? Nekādas puķes. Viss tur bija kā izmiris, viss bija nosalis . ..

Tik tiešām, baltās sniega segas nebija nekādas nāves segas, bet gan baltas villaines, kas bija pasargājušas dabu no sala un aukstuma.

Dabas māte to tagad arvienu paturēs atmiņā: Dievs visu ar gudrību rada, Dievs visu ar gudrību vada!

LAUSKS Mitoloģisks nostāsts

Debesu pamales zilajā gultā slaistījās jauneklis, vārdā Lausks, un sapņoja vaļējām acīm. Viņš sapņoja par lielām lietām un varoņdarbiem, kas viņam būtu jāpadara.

Viss būtu kārtībā, jaunatnei taču pieder sapņi, cerības un ilgas, bet Lausks negribēja saprast, ka uz to vispirms ir labi jāsagatavojas. Ne par velti viņš bija atstājis tēva mājas, jo māte arvienu rājās sacīdama:

„Lauskiņ, ej skolā un cītīgi mācies." Un tēvs arvienu bārās teikdams: „Dēls, mācies amatu, vēlāk dzīvē noderēs!" Tuvojās pusdienas laiks. Saule stāvēja augstu pie debesīm un, ieraudzīdama Lausku gultā, uzsauca:

„Un tu, sliņķi, vēl gultā! Es ar savām meitām visu rītu staigāju sidrabiņu sijādama. Tagad sasildu un apgaismoju visu zemi un vakarā noiešu zeltu kaisīdama. Bez tam — tu esi iegūlies manā gultā! Arā! . . . Man nav te vaļas ar tevi tik daudz nokauties — pret launaglaiku būs pērkona lietus! Steigšus ārā!" Lausks izkāpa no gultas un domāja un sapņoja: „Kā būtu, ja es pārņemtu Pērkonā'un viņa dēlu amatu? . .. Kā tas bija tai latvju dainā?

„Pērkonam seši dēli, Visi seši amatnieki; Divi rūca, divi spēra, Divi gāja zibsnīdami." Lausks aizsteidzās pie Pērkona un sacīja: „Pērkontēvs, es gribu tavu un tavu dēlu amatu!" „Labi," sacīja Pērkons, „vai tu varī rūkt? Pamēģini!" Lausks mēģināja, bet nekas prātīgs neiznāca. Pērkons sacīja:

,,Tu nemāki rūkt, tu vari tikai rukšķināt. Kā ir ar zibeņu mešanu?"

Lausks pameta ar roku, bet no zibeņa ne vēsts. Tagad jautāja Pērkontēvs:

„Vai tu māki spert?"

„Jā," atbildēja Lausks, „to es arvien esmu vēlējies! Es speršu tā, ka visa zeme un debesis drebēs!"

„Nu tad rādi, ko vari!" uzsauca Pērkontēvs.

„Knaks!" atskanēja debesu mājas sienā. Vēl vienreiz: „Knaks!"

„Un tas esot pērkona spēriens? — Ja tu gribi savā dzīvē ko sasniegt," sacīja Pērkons, „tad tev jānāk vispirms mācībā un dūšīgi jāstrādā!"

„Vai nevar iztikt bez mācīšanās?" jautāja Lausks.

„Man tava izrunāšanās nepatīk, ir vasara, man un maniem dēliem rokas darbu pilnas, ej varbūt pie Ziemeļa, tam vairāk laika! Ko gaidi! . . . Prrrom!"

„Labdien, Ziemeli," sacīja Lausks. „Vai varu pie tevis kādu laiku palikt un atpūsties, esmu strādājis un piekusis?"

„Labi, dēls, labi, paliec pie manis, cik ilgi vien gribi," sacīja Ziemelis. ,,Te man laika diezgan. īsa laika kavēklim skaties karā kauto dvēseļu, tā saucāmo — kāvu, cīņās un vēlāk varēsi pieskatīt manus ziemeļbriežus!"

No pieskatīšanas iznāca tikai paskatīšanās, bet tas nekas, te ziemeļos visam laika diezgan. Bet kas tās par kāvu cīņām! Kā viņi nāca pie garās polāra nakts debesīm, pat dažādās krāsās, un gāzās viens pret otru? Brīnišķi, lieliski! Kas tas par skatu!

Tā pagāja laiks, ilgs laiks. Lausks bija tapis par vecu vīru, sirmiem matiem un garu baltu bārdu. Viņš atzina, ka bez darba un piepūles savā dzīvē neko lielu nebija sasniedzis, un ka visskaistākie jaunības sapņi un nodomi bija palikuši tikai skaisti sapņi vien.

Savās vecuma dienās Lausks tomēr veica, un veic vēl arvien ievērojamu darbu. Ziemas laikā, kad Pērkons ar saviem sešiem dēliem atpūšas, un mēness naktī, kad Saule viņu neredz, viņš atstāj tālos ziemeļus un, baltā sniĢga kupenu mētelī ietinies, dodas uz mūsu pusi.

Pussapnī, pusnomodā bērni un jaunieši uztver viņa uzmudinošos vārdus:

„Mācaties un strādājiet, strādājiet un mācaties, ka savā laikā varat tapt par īstiem pērkoņdēliem un saulesmeitām Dievam par godu, pašiem par slavu un savai tautai par svētību! Knaks!"

Lielie ļaudis savās gultās apgriežas uz otriem sāniem un miegainā balsī nosaka:

„Lausks sper!" . . .

AUTORS

Alfrēds Goba dzimis Madonas apriņķa Sarkaņu pagasta „Bodēs", 1905. gada 27. aprīlī. Pēc ģimnāzijās beigšanas Cesvainē studējis teoloģiju Latvijas Universitātē, Rīgā. Vēlāk papildinājies Vācijā. Viņš bijis Augšāmcelšanās draudzes mācītājs Rīgas Vecajā Gertrūdes baznīcā. Tur viņš darbojās līdz 1944. gada rudenim, kad kopā ar daudziem citiem tautiešiem bija spiests atstāt dzimteni un uzņemties svešniecības gaitas. Vispirms viņš nonāca Drezdenē, tad Čechoslovākijā un beidzot Minchenē. Tur viņš vadīja latvju bēgļu garīgo aprūpi. Vēlāk māc. Goba pārgāja Vācu baznīcas darbā, Kitzingenā Hohenfeldas draudzē, skaistā apkārtnē pie Mainas upes.

Savus pirmos dzejoļus Alfrēds Goba uzrakstīja 14 gadu vecumā.

Viņš izdeva Rīgā „Saīsināto dziesmu grāmatu" un jaunāko dziesmu antoloģiju „Dzīvei un mūžībai." Iespiešanai sagatavotās un Latvijā atstātās grāmatas „Pasaules lejā" (dzejas), ,,Uz zilo zemi" (dzejas), „Vēju valoda" (skautu dziesmas, teksti un dzejas), „Vējotne" (Gaidu dziesmas, teksti un dzejas).

Vācijā sagatavotās ir sekojošas grāmatas: „Liepu, lapu laipa" (dzejas), „Ceļā uz dzimteni" (dzejas), „Gājputni" (dzejas), „Mini manu minamo" (mīklas), „Degošais ērkšķa krūms" (jaunatnes lūgšanu grāmata), „Sakta" (sakāmvārdi), „Pasakas un pastāsti", „Laimeszeme" (pasakas, fabulas, leģendas, pastāsti, teikas u.c.). Daudzi rokraksti atrodas vēl sakārtošanā.

Bez tam Alfrēds Goba ir literāriski darbojies arī vācu valodā.

Lai Dievs dod, ka autors vēl piedzīvo garu darba cēlienu!

SATURS

Laimeszeme ; Minkāna „Rock 'n Roll" ; Īkšķītis jeb Utubunga ;Mazais pirkstiņš ; Žagata un cīrulis ; Žagatas precības ; Rasas podiņš ; Kaķis Minkāns un pūce Pūka ; Auklē mani, māmuliņa Mārīte ; Krusta zirneklis ; Lieldienu zaķis ; Dzeguze ; Dravnieka meistars ; Kaķis Minkāns un pele Pīpse ; Badadzeguze ; Rudzi zied ; Mauriņš ; Ežmaliņa ; Bezdelīgactiņas ; Kurpītes ; Kaķpēdiņas ; Bišu dzelonis ; Kamenes ; Suņudienas ; Silis un ezis ; Milži ; Bruņurupucis un lapsa ; Ežu ģimene ; Kukaiņa svārki ; Pādauklis ; Gailenes ; Launadziņš ; Čaukstīte ; Burvju spiga ; Pirmā palīdzība kalnos . . . ; Melnā sieva ; Deviņvīruspēks ; Sīkstais ledus ; Ziemassvētku zaķis ; Mazās eglītes Ziemassvētki ; Kristalla pils ; Sniegs ; Lausks ; Autors ; Saturs

Content

Goba Alfreds Laimes zeme

LAIMESZEME Pasaka

MINKĀNA „ROCK 'N ROLL" Fabula

MAZAIS PIRKSTIŅŠ Pasaka

ŽAGATA UN CĪRULIS Pasaka

ŽAGATAS PRECĪBAS Pasaka

RASAS PODIŅŠ Fabula

KAĶIS MINKĀNS UN PŪCE PŪKA Pasaka

AUKLĒ MANI, MĀMULIŅA (Ģimenes dienai)

KRUSTA ZIRNEKLIS Leģenda

LIELDIENU ZAĶIS Pastāsts

DZEGUZE Fabula

DRAVNIEKA MEISTARS Pastāsts

KAKIS MINKANS UN PELE PIPSE fabula

BADADZEGUZE Leģenda

RUDZI ZIED Atminas

MAURIŅŠ Pasaka

EŽMALIŅA Nostāsts

BEZDELĪG ACTIŅAS Pasaka

KURPĪTES Pasaka

KAKPĒDINAS Pasaka

BIŠU DZELONIS Pasaka un fabula

KAMENES Fabula

SUNUDIENAS Fabula

SĪLIS UN EZIS Fabula

BRUŅURUPUCIS UN LAPSA Fabula

EŽU ĢIMENE Pasaka

KUKAIŅA SVĀRKI Leģenda

LAUNADZINŠ

ČAUKSTĪTE Pastāsts

BURVJU SPIGA Pasaka

MELNĀ SIEVA Nostāsts

DEVIŅVĪRUSPĒKS Teika

SĪKSTAIS LEDUS Pastāsts

ZIEMASSVĒTKU ZAĶIS Pastāsts

MAZĀS EGLĪTES ZIEMASSVĒTKI Pastāsts

KRISTALLA PILS

SNIEGS Pastāsts

AUTORS