Jakobsons Augusts

Lapsa vilks un lācis

AUGUSTS JAKOBSONS

LAPSA VILKS UN LACIS,

,

,

ZIRNEKLIS UN SKUDRA.

./

.

MEŽA TĒVS UN MEŽA mĀte

Reiz lapsa bija pasākusi zagt kādās mājās vistas. Atnāk mājas saimniece pie saimnieka un saka:

— Mīļo saimniek, drīz mums Lapsa-Kūmiņš neatstās vairs ne spalviņas. Ņem bisi, uzmeklē to un nošauj!

Saimnieks paņēma bisi, pasauca suņus un devās uz mežu — lapsu šaut. Meklēja viņš vienu stundu, meklēja otru, beidzot redz: mežā kalns, kalnā izkašāta dziļa ala, bet no alas raugās laukā pats Lapsa-Kūmiņš, galvā tam micīte no vistu spalvām. Saimnieks tūliņ pielika bisi pie pleca, notēmēja un izšāva. Lapsa kājas vien notirināja un bija uz vietas beigta. Suņi riedami metās medījumam virsū un izvilka beigto lapsu no alas.

Saimnieks uzmeta Lapsu-Kūmiņu uz muguras un devās mājup. Gāja, gāja, te piepeši ierauga šā gada rubenēnus. Viņš jau gribēja likt bisi pie pleca, bet pēdējā brīdi apdomājās un nolēma:

«Nav taču vērts. Rubenēni vēl mazi, kas no tādiem par labumu. Lai paaugas, lai kļūst prāvāki — gan pagūšu tos iebāzt savā somā.»

Tā arī neko ļaunu nenodarīja rubenēniem un turpināja savu ceļu tālāk.

Kad bija atkal krietnu gabalu nosoļojis, viņš piepeši ieraudzīja aizšautu medni. Nabadziņam bija sadragāts spārns, un tas vairs nevarēja pacelties gaisā, — tek tāpat vien kājām pa taciņu, ņem ciet kaut vai kailām rokām.

Saimnieks atkal gribēja likt bisi pie pleca, bet pēdējā mirklī pārlika un nodomāja:

«Kāpēc gan šaut slimu putnu! Lai izveseļojas, lai atspirgst, gan jau pagūšu to iebāzt savā somā.»

Tā arī neko ļaunu nenodarīja mednim un turpināja savu ceļu tālāk.

Viņš nosoļoja atkal krietnu gabalu, kad pēkšņi starp kokiem ieraudzīja dīvainu zvēru: briedis ne briedis, alnis ne alnis. Saimnieks steidzās turp, lai apskatītu šo jocīgo zvēru, bet tas aizdrāzās projām — aste vien nozibēja starp kokiem.

Pēkšņi saimnieks redz: ceļš nepazīstams, vieta pilnīgi sveša. Pastāvēja brīdi, padomāja un gāja tālāk, bet mežs kļūst arvien lielāks, krūmi biezāki, zeme zem kājām arvien sūnaināka. Pēc kāda laiciņa satumsa, un saimniekam cits nekas neatlika kā apsēsties uz celma, aizkūpināt pīpīti un padomāt, ko darīt. Kad viņš beidzot atkal pacēla galvu, tam šķita, it kā starp kokiem pamirdzētu uguntiņa.

Saimnieks tūliņ piecēlās no celma un sāka iet uz to pusi. Gāja, gāja, līdz beidzot nonāca pie lielas, vecas mājas. Ieraudzījis, ka durvis vaļā, devās iekšā.

Mājā bija plaša istaba, istabā liels galds, pie galda sēdēja vecītis un vecenīte. Vecītim bārda bija no īstām sūnām, apģērbs no īstas mizas un kājās vīzes no īstas zāles. Vecenīte vērpa kādu gaišu vērpjamo, bet aužamajās stellēs bija audums, kas nelīdzinājās drēbei, bet īstai, plānai tāsij.

Kamēr saimnieks visu to aplūkoja, vecītis viņam draudzīgi teica:

— Nebīsties, dēliņ, nāc droši iekšā! Tu esi apmaldījies mežā, un tev, kā redzams, nāksies pie mums pārnakšņot.

—   Jā, apmaldījos. Labi jau būtu, ja varētu palikt pie jums pa nakti.

—    Kāpēc gan ne, var, var. Apsēdies, atpūties! Tu droši vien esi krietni noguris .. . pēc šāsdienas maldīšanās. Kā gan Meža tēvs par tevi lai neapžēlojas, ja tu saudzēji viņa meža iemītniekus — pažēloji manus rubenēnus, neaiztiki slimo medni. Bet, ka lapsu nošāvi, par to neuztraucies — viņa man pavisam tāda paklīduši un kļuvusi nepaklausīga: katru, kas tik vājāks par viņu, kož nost. Vispirms tu drusku iestiprinies!

Saimnieks palūkojās apkārt — un tavu brīnumu — galds jau klāts. Galdu rotāja tāšu vācelītēs krāšņi saliktas visvisādas meža veltes: āboli, mellenes, zemenes, avenes, lācenes. Turpat arī atradās liela tāss kanna, pilna līdz augšai ar misu, — pastiep tik roku un ņem, pieliec pie mutes un dzer, cik sirds vēlas.

—   Ēd, ēd! — skubināja viņu arī vecenīte.

Saimnieks piesēdās pie galda, ņēma ābolus, nogaršoja ogas, piedzēra no tāss kannas dzeramo. Iedzēris dažus malkus, jūt: kannā nav vis misa, bet saldu saldās bērzu sulas. Paēda saimnieks un teica:

—    Sirsnīgs paldies jums. Viss tomēr beidzās labi, par velti es baiļojos.

—    Nu, kā gan varēja slikti beigties, ja mani ļaudis visur staigā pa mežu un pastāsta man katru sīkumu. Kam laba sirds, tiem mēs arvien labprāt palīdzam.

No rīta, kad saimnieks pamodās, vecītis viņam sacīja:

—    Redzi, ir jau gaišs, vari doties ceļā! Bet, lai tu, dēliņ, atkal nenomaldītos, es pats tevi pavadīšu.

To teicis, vecītis uzlika galvā tāšu platmali, uzāva tāšu vīzes un uzvilka tāšu mēteli. Bet vecīte iedeva saimniekam tāšu vācelīti un sacīja:

—   Aiznes un uzdāvini to savai saimniecei! Pasaki, ka Meža māte to sūta. Viņa taču arī nav ļauna un cietsirdīga pret zvēriem un putniem.

—   Nē, pret zvēriem un putniem viņa nav ne ļauna, ne cietsirdīga, — atbildēja saimnieks un, patencinājis vecīšiem, devās ceļā.

Saulītei lecot, Meža tēvs izveda saimnieku mežmalā, apstājās tur un teica:

—    Nu, tagad tu arī viens aiziesi mājās, — tev vairs nav ko baidīties — nekas ļauns ar tevi nenotiks.

Un, iekams saimnieks paguva kaut vārdiņu bilst, vecītis bija jau pazudis — it kā zemē ielīdis.

Pārnācis mājās, saimnieks iedeva sievai tāšu vācelīti. Bet sieva tajā rītā bija ļoti nelabā omā: viņa tikai ar vienu aci ielūkojās vācelītē. Bet vēlāk, kad attaisīja vācelīti un ieraudzīja tajā trīs sakaltušas sēkliņas, izsvieda to pa logu ārā un sacīja:

— Tīrie nieki! Tādus taču nebija vērts no meža stiept mājā. Un steidzīgi ķērās pie saviem parastajiem mājas darbiem. Tur, kur nokrita tāšu vācelīte, jau pēc dažām dienām izauga brīnum skaists bērzs; bet tur, kur nobira sakaltušās sēkliņas, izauga trīs ābeles, kurām jau tajā pašā rudenī ienācās saldi āboli.

.

ODS UN ZIRGS

Ganībās ganījās zirgs, pie viņa no pļavas atlaidās ods. Zirgs nelikās par odu ne zinis, un tāpēc ods jautāja-

—   Vai tu, draudziņ, mani neredzi?

—   Tagad redzu, — zirgs atteica.

Ods ļoti vērīgi apskatīja zirgu — apskatīja asti, muguru, apskatīja nagus, rumpi, apskatīja ausis. Pagrozīja izbrīnā galvu un sacīja:

—   Ai, ai, esi gan tu liels, draudziņ!

—    Liels, liels, — zirgs pameta ar galvu.

—   Tu taču, draudziņ, esi lielāks pat par mani.

—   Lielāks par tevi, lielāks!

—   Arī spēka tev laikam daudz? — ods jautāja.

—   Jā, daudz, daudz, — zirgs atbildēja.

—    Mušas tev laikam neko ļaunu nevar nodarīt?

—   Nē, mušas man neko ļaunu nevar nodarīt.

Un aklie dunduri arī laikam nevar tikt ar tevi galā?

—   Nē, arī aklie dunduri nevar ar mani tikt galā.

—   Arī dunduriem tu taču neesi pa spēkam?

—    Nē, kur nu tiem — arī tie man tīrais nieks.

Te ods izgāza krūtis un sāka lielīties:

—    Lai arī cik liels tu esi, lai arī cik spēcīgs tu esi, odu cilts tomēr tevi uzveiks — sakodīs tā, ka veselas vietiņas nepaliks.

—   Neuzveiks, nekad neuzveiks! — zirgs sacīja.

—   Uzveiks — un kā vēl uzveiks, — ods pastāvēja pie sava.

Tā zirgs ar odu nostrīdējās vienu stundu, nostrīdējās otru,

neviens nepiekāpjas. Beidzot zirgs izlēma:

—   Ko tur velti strīdēties un tukšus salmus kult: labāk izmēģināsim spēkus!

—   Pareizi, izmēģināsim spēkus, — piekrita ods un, pacēlies gaisā, iesaucās smalkā balstiņā: — Ei, mūsējie, žigli šurp! Ei, mūsējie, žigli šurp!

Ai, ai, ai, cik nu odu salaidās! Ir no birztaliņas, ir eglīšu jaunaudzes, ir no mežiem un purviem, no dīķiem un muklājiem. Bet atlaidusies tūliņ uzklupa zirgam.

Kad visi odi bija sanākuši, zirgs palūkojās visapkārt un jautāja:

—   Vai visi ir šeit?

—   Visi, visi, — atbildēja odu priekšnieks.

—   Vai visi jau ķērušies pie darba? — jautāja zirgs.

—   Visi ķērušies pie darba, visi, — atbildēja odu priekšnieks. Tad zirgs nogāzās gar zemi un sāka cītīgi viļāties. Viļājās, viļājās, kamēr viss odu karaspēks bija nospiests.

Tikai viens odu kareivis palika dzīvs. Tas nu, nabadziņš, kaut kā pacēlies gaisā ar saviem sagumzītajiem spārniņiem, aizlaidās pie odu priekšnieka, sasita papēžus un ziņoja:

—    Noguldījām ienaidnieku gar zemi! Ja mums būtu vēl bijuši četri kareivji, kas satur zirgam kājas, es to lietu būtu nodarījis līdz galam. Es jau biju sataisījies tam novilkt ādu pār acīm …

Lieliski, lieliski! — uzslavēja odu priekšnieks un aizlaidās kā bulta uz mežu, lai pastāstītu visiem citiem kniš]iem un 'Kukainīšiem priecīgo vēsti, ka odu cilts uzvarējusi pašu zirgu.

VARDES KAZU DEJA

Zirgs vilka pa lauku ecēšas, bet varde, tupēdama kukuržņa ēnā palīdzēja tam vaidēt un nopūsties. Vaidēja un nopūtas, vaidēja un nopūtās, līdz beidzot tā piekusa, ka iesnaudas. Pat nemanīja, ka pienākusi kārta ecēt to vietu, kur viņa snauda. Atmodas tikai tad, kad ecēšas tapas sāka to nežēlīgi grūstīt un valstīt: viņa bija iekļuvusi pašā ecēšu vidū un nekādi nevarēja izkļūt no turienes āra.

Līdzjūtīgo vardi tā burzīja līdz pašam vakaram, kamēr zemnieks beidza savu darbu. Tikai pēc tam vardei izdevās izkļūt laukā. Ar mokām cilādama ķepiņas, viņa lēca uz savu grāvi un domāja:

«Ai-ai-ai, kādas tikai likstas var dažreiz gadīties pat tādiem kā es …»

Pie grāvja nabadzīti gaidīja jau visi viņas draugi un radi — tie bija nobažījušies, ka tikai viņa nav nokļuvusi dzērvei vai pīlei knābī. Visi tūliņ sāka lēkāt tai apkārt un izvaicāt:

—   Mīļā kurkstētāj, kur tu tik ilgi biji?

Vardei bija kauns atzīties, ka aizsnaudusies un pakļuvusi zem ecēšām. Tāpēc izgāza krūtis un sāka lielīties:

—    Es biju kāzās.

—    Kādās kāzās tad tu biji, kurkstētāj?

—    Cilvēku kāzās.

—    Ai-ai-ai-ai, — brīnījās draugi un radi. — Un ko tu tajās cilvēku kāzās labu redzēji?

—    Daudz ko redzēju. Priekiem un jautrībai tur nebija gala. Visi mani aicināja dejot, katram gribējās ar mani palēkāt. Raustīja mani uz visām pusēm. Bet, tā kā cilvēku deju zālēs ir šausmīgi ciņi, tad mani sāni vēl tagad ir zilumos, — varde stāstīja.

Tā varde meloja tik ilgi, līdz beidzot arī pati sāka saviem meliem ticēt.

.

ZIRNEKLIS UN SKUDRA

Skudra aizgāja pie Pērkontēva sūdzēties par ganiem, ka tie ēzdami metot zemē maizes drupatiņas. Viņa uzstāja, lai Pērkontēvs ganus sodot, un ņēmās to visādi pierunāt:

—   Sabar tu viņus ar savu pērkonu! Apmētā ar saviem zibeņiem!

Pērkontēvam kļuva ganiņu žēl. Viņš ilgi cieta klusu, tad beidzot jautāja:

—    Bet vai tev liecinieks ir?

—    Ir! — skudra atbildēja.

—    Kas ir tavs liecinieks? — Pērkontēvs jautāja.

—   Zirneklis var apliecināt manus vārdus, — viņš mūžīgi klaiņo pa mežiem un ganībām, redz, dzird un zina visu, kas tur notiek, — skudra teica.

Pasauca zirnekli. Pērkontēvs jautāja:

—    Zirnekli, vai tu esi redzējis, ka gani ēdot met zemē maizes drupatiņas?

—    Esmu redzējis, — atbildēja zirneklis.

—   Vai tu nezini, kāpēc viņi tā dara? — Pērkontēvs jautāja.

—   Zinu, — zirneklis atbildēja.

—    Nu, pastāsti, — kāpēc viņi tā dara!

Bet zirneklis sāka žēlā balsī lūgties:

—    Nesodi viņus, Pērkontēv! Viņiem taču ne mežā, ne ganības, ne uz lauka nav galda, pie kura varētu apsēsties. Jāēd viņiem sava maizīte, sēžot zālē vai sūnās, un tad gadās, ka bērniem dažas drupatiņas izslīd pa pirkstu starpām un paliek zālē. Bet tās taču tur neiet zudumā — šīs drupatiņas atrod putniņi, apēd un apmierina ar tām savu izsalkumu.

Tad Pērkontēvs ļoti noskaitās uz skudru un teica:

—    Ak skudra, skudra! Kā tev, tik labai strādniecei, kļuvusi lik cieta sirds, ka bez kāda pamata sūdzies par čaklajiem ganiņiem. Tā nav viņu vaina, ka tiem ēdot jāsēž zaļajā zālītē vai mīkstajās sūnās un maizes drusciņas no rokām nobirst zemē.

To teikdams, Pērkontēvs paņēma savu spieķi un nogrūda skaudīgo skudru no mākoņa zemē, bet zirneklim iedeva vissmalkāko zīda diegu kamoliņu, kuru ritinādams vaļā viņš nolaidās zemē.

Kopš tā laika skudrai no kritiena viduklis sažņaudzās briesmīgi tievs, bet zirneklis vēl līdz šai dienai nēsā līdz diegu kamoliņu.

..

KĀPĒC EZIS SPRAUSLĀ

Agrāk ezis bija ļoti izveicīgs zvērs. Viņam bija tik žiglas kājas, ka pat tēvocis zaķis nevarēja sacensties ar to skriešanā. Meža tēvs ezi tomēr brīdināja, ka no viņa veiklības nekas nepalikšot pāri, ja viņš pielaidīšot sev klāt kaut vienu dzīvu radījumu. Tiklīdz tas notikšot, viņš kļūšot par pašu gausāko no visiem zvēriem.

Sākumā ezis dzīvoja tā, kā pavēlēts: bija modrīgs un nelaida sev klāt nevienu dzīvu radījumu. Bet ar laiku viņš kjuva neuzmanīgs, sāka dižoties un nodomāja pie sevis:

«Oho, lai tik kāds pamēģina man tuvoties! Acumirklī būšu projām kā vējš.»

Reiz ezis sēdēja mežmalā uz celma un, domādams par dzīvi, saulītē iesnaudās. Viņš skaļi krāca un bugojās. Nejauši viņu pamanīja divi gani, piegāja tam klāt un sāka spriest.

—    Nevaru saprast, kas tas par tādu dīvainu zvēru! — brīnījās viens.

—    Es arī netieku gudrs, kaut gan arī man ir galva uz pleciem, — teica otrs.

—   Vai tikai tas nav kāds aizjūras briesmonis?

—   Droši vien tas ir kāds aizjūras briesmonis!

Tā ilgi sprieda abi ganiņi, bet ne pie kādas skaidrības netika. Beidzot tie aizgāja tikpat gudri, kā atnākuši. Bet viņu pļāpāšana uzmodināja ezi. Izberzējis acis, tas redz: divi cilvēku bērni pazūd aiz kokiem.

Ezis tūliņ nolēca no celma un gribēja laisties lapās. Bet kā tu paskriesi: kājas piepeši kļuvušas tik īsas, ka nav ko domāt pat lielāku soli paspert.

Tāpēc tagad, ieraugot cilvēkus, ezis dusmīgi sprauslā — viņš nevar aizmirst, kā zaudējis savu kāju veiklumu.

.

KĀ EZIS AR ZAĶI SACENTĀS SKRIEŠANĀ

Zaķis skraidīja pa meža taciņu šurp un turp, ieraudzīja krūmos čokurā saritinājušos ezi, apstājās un jautāja:

—    Ko tu tur, draudziņ, dari?

—   Tāpat, neko sevišķu, — ezis atteica. — Bet ar ko tu pats nodarbojies?

—   Mācu kājas skraidīt, — zaķis atteica.

—    Kā? Vai tad tev līdz šim kājas neklausīja? — izbrīnījies jautāja ezis.

—   Klausīja gan, bet viņām tas jādara vēl labāk. Tad mani nepanāks ne kurti, ne kvekši, ne mednieks, ne mednieka lode. Arī tev nebūtu par ļaunu drusku pavingrināt kājas.

Ezis plati pasmaidīja, izslēja degunu gaisā un teica:

—   Tas man nav vajadzīgs. Es tāpat skrienu ātrāk par tevi.

—    Oho! — zaķis dusmīgi iesaucās.

Kas tiesa, tas tiesa — skrienu es tomēr ātrāk par tevi, — ezis palika pie sava.

Zaķis neparko negribēja tam ticēt un beidzot lika priekšā:

—   Nu labi, — iesim skrieties, tad redzēsim, vai tu patiešām esi tik liels skrējējs!

—   Man nav nekas pretī, iesim, — ezis tūliņ piekrita.

Tad zaķis un ezis uzkāpa augstā kalnā, apskatījās visapkārt un ieraudzīja ielejas otrā pusē lielu ozolu. Zaķis teica:

—   Skriesim līdz tam ozolam. Tas, kurš pirmais pieskries pie tā, skaitīsies par uzvarētāju un vislabāko skrējēju mūsu mežā.

—    Labi, skriesim uz ozolu, — ezis atbildēja un tūliņ sāka tipināt no kalna lejā. Bet zaķis, kas jutās drusku noguris no nesenās skraidīšanas, nodomāja:

—   Patiesību sakot, vajadzētu tā kā mazliet atpūsties. Ja viņš būs nočāpojis kaut vai pusceļu, es viņu tomēr panākšu un aizsteigšos priekšā. — Un, atstiepies sasilušajā zālītē, zaķis rūpīgi palika ausis zem galvas un ar patiku aizvēra acis.

Bet saulīte sildīja tik jauki, ka no īsā snaudiena nekas neiznāca, — zaķis iegrima dziļā miegā. Nogulēja viņš vienu stundu, nogulēja otru, nogulēja arī trešo, vārdu sakot, novalstījās līdz vakaram. Kad beidzot viņš pamodās, saulīte jau taisījās rietēt.

To redzēdams, mūsu sliņķis deva kājām vaļu un cilpoja uz ozolu, cerēdams, ka ezim ceļā varbūt būs gadījusies kāda ķibele. Bet ezim nekāda ķibele nebija gadījusies, un viņš, tikko kā nonācis norunātajā vietā, bija izstiepies ozola pavēnī un ar baudu sūca savu garo sūnu pīpi. Zaķis uzsauca viņam jau pa gabalu:

—   Vai tu, draudziņ, jau esi pie ozola?

—   Jā gan, esmu, — ezis atbildēja.

Tad zaķis pasviedās sāņus un joza projām.

Tā vēl līdz šai dienai garausis dusmojas uz sevi — tiklīdz ierauga ezi, metas nokaunējies projām.

.

KĀ EZIS CEPA VABOLI

Ezis klaiņoja pa mežu un meklēja ko ēdamu. Apskatīja visus biezokņus, izokšķerēja visus krūmus, bet neko neatrada — laiks bija lietains, visas vaboles un kukaiņi paslēpušies savos mājokļos un gaida, kad nostāsies lietus.

Ezim jau sāka vēders kurnēt — te pēkšņi viņš redz: iet pa ceļu vabole, kā redzams, ļoti jautrā omā — iet palēkdamās un dungo pie sevis dziesmiņu. Hop! — ezis sakampa vaboli aiz skausta.

—    Uzmanīgāk, draudziņ! Vai tad tu neredzi, kas es tāda esmu? Ko tu no manis gribi? — vabole jautāja.

—    Kā ne, redzu! Ko es no tevis gribu? Apēst tevi, draudziņ, gribu, lūk, ko, — ezis atbildēja.

—    Neēd vis, mīļo kaimiņ, es vēl esmu sīciņa, man jāpaaugas lielākai.

—   Nav vajadzīgs lielakai augt — tapat apēdīšu!

Nelīdzēja ne vaboles pazemīgā lūgšanās, ne gaužās asaras:

eža sirds palika cieta kā akmens, bet ausis nedzirdīgas, it kā tās būtu no tāss. Galīgi izmisusi vabole beidzot ķērās pie viltības. Izslaucīja no acīm asaras un ņēmās pamācīt ezi:

—   Ja jau tev tiešām tā gribas ēst, tad vismaz izcep mani — tāda, kāda tagad esmu, es nekur nederu.

Ezis tūliņ piekrita.

—   To var, to var!

Bet, tā kā ezim tobrīd nebija ne posa, ne šķiļamā, ar ko iešķilt uguni, tad viņam cits nekas neatlika kā uzmeklēt labus kaimiņus, kas to pielaistu pie savas krāsns. Viņš meklēja, meklēja, bet nevienu neatradis, nodomāja pie sevis:

«Labi. Ko tur velti laiku šķiest. Neesmu jau izlepis, man šis ēdamais garšos arī necepts.»

Bet vabole nojauta viņa domas un deva jaunu padomu:

—    Iesim uz ganībām, tur uz katra cintiņa ir ugunskuri.

—    Bet vai tu nemelo? — ezis jautāja.

—   Nē, nemeloju, — vabole atbildēja.

—    Labi. Iesim ar, — ezis piekrita.

Nonācis ganībās, ezis uzrāpās visaugstākajā vietā, apskatījās visapkārt un redz: vabole tiešām nav melojusi, šur un tur vēl melno pērnā gada ugunskuru vietas.

—   Bet mums taču nav panniņas, — ezis piepeši apķērās.

—    Gan iztiksim bez panniņas, draudziņ, gan iztiksim, — vabole mierināja. — Izroc zem oglēm bedrīti, es ielīdīšu tajā iekšā, bet tu to atkal aizber ar oglēm. Tur tad es izcepšos un kļūšu mīksta un trausla. Galvenais — neizņem mani ārā par agru un neatstāj arī pārāk ilgi. Neizcepta es nekur nederu, bet pārcepta esmu pavisam negaršīga.

Ezis izdarīja tā, kā vabole to mācīja: izraka zem oglēm bedrīti, iebāza tur vaboli un uzbēra tai virsū ogles. Pats nosēdās bijušajam ugunskuram blakus un sāka gaidīdams skaitīt: — Viens, divi, trīs, četri… — Kad nonāca pie septiņi simti, nodomāja: «Nu, tagad vajadzētu pietikt, viņa droši vien būs jau izcepusi, ka labāk nevar vēlēties.»

Bet, kamēr ezis skaitīja līdz septiņi simti, tikmēr vabole bedrītē no oglēm iztaisīja sev biezu uzvalku un ietinās tajā tā, ka tikai acis palika laukā. Ezis skatijas, skatījās uz vaboli, tad izbijies iesaucās:

—   Vai manu dieniņ, tu jau esi pilnīgi par ogli pārvērtusies!

—    Apgruzdēju gan, krietni apgruzdēju. Vai tad tu nedzirdēji, es taču kliedzu un saucu, ka pietiek, ka par ilgu cepos! — vabole pārmeta.

Ezis no bēdām nevarēja izteikt ne vārda, apgriezās un aizskrēja uz mežu ar tukšu vēderu.

Bet vabole nosēdās zālē un sāka aiz priekiem gardi smieties. Smējās tik ilgi, kamēr ogļu apģērbs uz muguras pārplīsa.

No tā laika vabolei palicis šis cietais uzvalks un biezie, melnie spārni, no kuru vicināšanas, kad viņa lido, ceļas pazīstamā dūkšana. •

Bet ezis vaboles vairs neaiztiek — domā, ka tās apgruzdējušas.

.

VISTA UN PRūSIS

\

Saimniece izgāja no mājas, bet aizmirsa aiztaisīt durvis. To pamanīja vista un nodomāja: «Būtu jāapskata istaba, kā nākas.» Un tūlīt klusiņām ielīda priekšnamā un no turienes virtuvē.

Prūsis, kas sēdēja sienas šķirbā un sildījās saulītē, dusmīgi tai uzkliedza:

—   Ei, knābainā, ko tu te meklē?

—    Neko, ienācu paskatīties, kā cilvēki dzīvo, — vista pieklājīgi atbildēja.

—    Kas par cilvēkiem! Tā ir mana māja, cilvēki te tikai tādēļ, lai mani apkalpotu, — prūsis joprojām dusmīgi runāja.

—   Bet kas tu tāds esi?

_ — Es? Cik dīvaini, ka tu pat to vēl nezini! Es taču esmu šās mājas saimnieks, es — prūsis.

—   Ak tā, tad tu esi tas prūsis.

—   Jā, es tas esmu, tiešām tas. Aplūko mani labi, lai tu citreiz varētu pazīt!

Vista pielieca galvu uz vienu pusi un paskatījās. Paskatījās un ieraudzīja no šķirbas izlīdušās prūša ūsas un domīgi pagrozīja galvu. Prūsis jautāja:

—   Nu, apskatīji mani?

—   Apskatīju, kā gan citādi, — vista teica.

—   Briesmīgs zvērs es esmu, vai ne?

—   Briesmīgs gan, briesmīgs.

—   Pat vērsis nav lielāks par mani!

—   Nav, nav, kur nu tas!

—   Arī zirgs nebūs stiprāks par mani.

—   Nav stiprāks, nav stiprāks.

—   Bet cik es esmu negants, ai, cik negants! — iesaucās prūsis un pakustināja ūsas. — Kuru sakampšu — uz vietas nositīšu, kuru panākšu — tas dzīvs nepaliks!

—    Ka-ka-kādas šausmas! Ka-ka-kādas šausmas! — vista sāka kladzināt un, atkal paskatījusies uz prūsi, jautāja: — Bet kā tad tu, draugs, tos savus upurus nogalini, kā tiem atņem dzīvību?

—    Lielos noduru ar ragiem, mazos samīdu ar kājām, — atbildēja prūsis.

—   Ko tad tu ēd, ja esi tik varens?

—   Maizi ēdu, gaļu.

—   Bet ko tu dzer, ja tavās miesās tāds spēks?

—   Pienu dzeru, krējumu.

—    Re, kādi brīnumi! Tātad tu esi nobarojies uz to labāko un droši vien arī labi garšo, — teica vista un, pastiepusi kaklu, sakampa prūsi knābī un izvilka to no šķirbas. Izvilka un tūliņ norija.

Norija, pagrozīja galvu un vīlusies teica:

—   Ak tu tavu lielībnieku! Pat mazie kukainīši — knislīši ir garšīgāki, bet ar miežu putraimiem nemaz nevar salīdzināt!

VILTĪGA VARDE UN GODKĀRĪGĀ DZĒSE

Reiz varde agri no rīta izgāja pastaigāties gar dīķa malu un sadūrās krūtīs ar dzēsi. Varde zemu palocījās, padeva labrītu un, pablenzusi uz ūdeni, teica:

—   Jauks rīts, cienītā kundze, ļoti jauks rīts.

—    Hm-hm, — dzēse pamāja ar galvu un sāka asināt knābi gar smiltīm.

—   Cik spoži spīd saulīte! Kā mākonīši peld! Cik liegi vējiņš zuzina! — varde iesaucās.

—   Hm-hm, — dzēse atkal pamāja ar galvu un jau taisījās uzbrukt vardei.

—  Tikai žēl, ka man nav laika tavā sabiedrībā priecāties par šo skaistumu, par šo lielisko dabu! — varde nopūtās, ielēca ūdenī un tūliņ nolaidās dibenā. Nolaidusies dibenā, viņa sarāvās čokurā un nodomāja: «Labi gan tam, kas nav uz mutes kritis.»

Ap pusdienas laiku, turēdama virs galvas saulessargu, varde atkal iznāca pastaigāties gar dīķa malu — viņa bija pārliecināta, ka rijīgais ienaidnieks jau sen aizgājis savu ceļu. Staigāja, staigāja, koķeti cilādama ķepiņas, te piepeši gaisā nošalca skaļa spārnu švīkoņa. Paskatījusies uz augšu, viņa no bailēm pat nosvīda: no meža ātri laidās šurp dzēse. Nonākusi pie dīķa, tā nolaidās zemē gandrīz blakām vardei.

Varde palocījās vēl zemāk un, ieraudzījusi, ka līdz ūdenim diezgan tālu, sveicināja dzēsi, un teica:

—   Ai, kā nu saulīte sāk cepināt, cienītā kundze, ai-ai, kā saulīte sāk cepināt!

—   Hm-hm, — dzēse piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Kaut vai mazākā vēsmiņa uzpūstu! Kaut drusku lietutiņš uzlītu, — turpināja varde.

—   Hm-hm, — dzēse atkal atteica un, viltīgi piemiegusi acis, sāka tuvoties vardei.

—   Ak tu manu dieniņ, kā cepina! Tādā karstumā mums, vardēm, labāk meklēt vēsāku vietiņu! — nopūtās varde un, saņēmusi pēdējos spēkus, ar diviem lieliem lēcieniem pielēca pie dīķa, bet ar trešo — ūdenī un tūliņ nolaidās dibenā. Pieplaka pie dibena, sarāvās čokurā un nodomāja: «Labi gan tam, kas nav uz mutes kritis.»

Šoreiz varde nosēdēja dīķī līdz vēlam vakaram — tikai šad un tad izbāza galvu no ūdens ieelpot svaigu gaisu, pat neuzdrošinādamās apskatīties visapkārt, kā nākas. Tikai pirms paša saulrieta viņa uzģērba savu garo vakara tērpu un atkal izgāja pastaigāties gar dīķa malu — viņa bija pārliecināta, ka ļaunā putna tuvumā nav.

Varde pastaigājās ilgi, kļuva pavisam droša un pat smējās par savām šāsdienas bailēm. Staigāja, staigāja, te piepeši izdzirda gaisā skaļu spārnu švīkoņu. Aizbēgt vairs nebija iespējams: dzēse nolaidās viņai tieši blakām.

Varde atkal saņēma visu savu drosmi, palocījās tik zemu, ka pat ar degunu atdūrās smiltīs, un godbijīgi teica:

—    Esi sveicināta, cienītā kundze! Lūk, arī šī dieniņa pagāja laimīgi un mierīgi. Beigusies dieniņa, tuvojas naksniņa. Nekas cits vairs neatliek kā iet gulēt.

—    Gulēt gan tu, madamiņ, neiesi, es tevi aiznesīšu saviem bērneļiem, — bargi uzkliedza dzēse.

To teikusi, viņa tūliņ sakampa vardi knābī un uzlaidās augstu augstu gaisā, augstāk par visaugstākajām eglēm.

Nabaga varde bija ne dzīva, ne mirusi, viņa skaidri saprata: beigas ir, pienākusi tās pēdējā stundiņa. Bet arī šinī bezizejas stāvoklī viņa vēlreiz ķērās pie viltības, sacīdama medussaldā balsī:

—   Tu esi tīrais zelta putns! Es savu mūžu nebūtu ticējusi, ka manas ilgas un vēlēšanās tik ātri piepildīsies. Es jau sen par to vien sapņoju, kā nokļūt pie tevis viesos, lai varētu aplūkot tavus brīnum jaukos bērniņus. Skatījos uz tevi šorīt; rīta agrumā un brīnījos: kāds tev knābis — taisni kā kalnu ērglim! Kādas tev spalvas — gluži kā pāvam! Un cik tev maigas acis — tīri kā dūjai.. .Ja pusdienas laikā nebūtu bijis tik karsti un tveicīgi, es pati būtu tevi, cienītā kundze, palūgusi ņemt mani līdz. Bet, ja man vēl izdotos dzirdēt tavu debešķīgo balsi, kuru, kā stāsta, apskaužot pat lielā dziedātāja lakstīgala, tad .. .

—   To va-ar! To va-ar! — iesaucās dzēse, kurai šie glaimi loti patika, un, atplētusi knābi līdz galam, iekliedzās no visa spēka: — Kur-ruk! Kur-ruk!

Bet viltīgā varde vairs nedzirdēja šo dzēses dziedāšanu — viņa kūleniski vēlās uz leju un, iekritusi upītē, tūliņ nolaidās dibenā. Viņa pieplaka pie dibena, sarāvās čokurā un, gluži nosvīdusi no pārciestajām bailēm, nodomāja: «Patiešām, cik labi gan tam, kas nav uz mutes kritis! Ai, cik labi! Ai, cik labi!»

.

PELE, VĒZIS U N VABOLE

Reiz kāds puisis kalpoja pie skopa saimnieka un saņēma gadā vienu kapeiku algas.

Puisis nokalpoja pie skopā saimnieka trīs gadus. Saņēmis par nokalpotajiem gadiem trīs kapeikas algas, puisis nu devās plašajā pasaulē. Gāja, gāja, līdz nonāca pie liela ceļa. Tur viņš satika peli, kas lūdzās:

— Mīļo cilvēk, aizdod man vienu kapeiku! Ko tu ar kapeiku darīsi? — puisis jautāja.

[1] harj umā un jarvamā — vietu nosaukumi Igaunijas PSR.

—   Esmu paradā par mājokli, ja šodien nesamaksāšu, tad manu ģimeni izdzīs no alas.

—    Kā tu man par to atlīdzināsi?

—   Grūtā brīdī būšu noderīga.

Puisis gudroja, gudroja, līdz beidzot nolēma:

—   Maizei un sālij man pietiks arī divu kapeiku, bet bez degvīna varu iztikt, — ko tur daudz, došu to vienu kapeiku pelei — viņa taču būs bēdīga, kad tās bērniņus izdzīs no alas.

Un viņš iedeva pelei kapeiku.

Gāja puisis atkal tālāk ar atlikušajām divām kapeikām kabatā. Pēc kāda laika satika ceļā vēzi, kas arī lūdzās:

—   Mīļo cilvēk, aizdod man vienu kapeiku!

—    Ko tu ar kapeiku darīsi? — puisis jautāja.

—   Esmu parādā par mājokli. Ja šodien nesamaksāšu, tad manu ģimeni izdzīs no bedrītes, — sūrojās vēzis.

—    Kā tu man par to atlīdzināsi?

—   Grūtā brīdī būšu noderīgs.

Puisis gudroja, gudroja, līdz beidzot nolēma:

—   Maizei man pietiks arī vienas kapeikas, bet bez degvīna un sāls es varu iztikt, — ko tur daudz, došu otru kapeiku vēzim, viņam taču nebūs viegli ap sirdi, kad ģimeni izdzīs no bedrītes.

Un atdeva otru kapeiku vēzim.

Gāja puisis atkal tālāk ar atlikušo kapeiku kabatā. Pēc kāda laika sastapa ceļā vaboli, tā tūliņ žēlabainā balsī sāka lūgties:

—   Mīļo cilvēk, aizdod man vienu kapeiku!

—    Ko tu ar kapeiku darīsi?

—   Esmu parādā par mājokli. Ja šodien nesamaksāšu, tad manu ģimeni izliks zem klajas debess.

—    Kā tu man par to atlīdzināsi?

—   Grūtā brīdī būšu noderīga.

Puisis gudroja, gudroja, līdz beidzot nosprieda:

—   Maizi man iedos labi cilvēki arī par velti, bet bez degvīna un sāls varu iztikt, — ko tur daudz, došu vabolei to kapeiku, viņai lāču būs grūti, kad ģimeni izliks zem klajas debess.

Un viņš atdeva vabolei pēdējo kapeiku.

Puisis nu staigāja pa pasauli bez kapeikas kabatā. Tā viņš nostaigāja vienu mēnesi, nostaigāja otru, nostaigāja arī trešo, līdz beidzot nonāca pie slavena karaļa pils.

Šim karalim bija neredzēti skaista meita, bet viņa nekad nesmējās. Tāpēc karalis bija izsludinājis pa visu valsti, ka tas, kas

sasmīdināšot viņa meitu, dabūšot to par sievu un saņemšot pūrā pusi karaļvalsts. To uzzinājis, puisis aizsmēķēja pīpi, nosēdās zemē un nodomāja: «Naudas man nav ne kapeikas, puse karaļvalsts arī nav vajadzīga, bet uzjautrināt skumjo meiteni nebūtu par ļaunu.»

Kad puisis bija labi atpūties no ceļa grūtībām, viņš aizgāja pie pils sētas un pasauca savus parādniekus, kas viņam bija apsolījušies izpalīdzēt. Pirmā atlaidās vabole, pēc tam attecēja pele, un pēdējais atčāpoja vēzis. Vabolei puisis iedeva stabulīti un pavēlēja spēlēt, bet pelei ar vēzi lika dejot.

Skumjā princese taisni tajā brīdī sēdēja pie loga. Noskatījusies jautrajā dejā, viņa sāka sirsnīgi smieties. Sāka smieties arī pats karalis, galminieki un beidzot visa tauta. Priecājās arī vabole. pele un vēzis. Priecīgs bija arī pats puisis.

Drīz pēc tam puisis nosvinēja kāzas ar skaisto princesi.

.

SLINKAIS APOGS

.

.

KRAUKĻA PRECĪBAS

Krauklis no Harjumā bildināja vārnu no Jarvamā. [1] Līgavainis bija tāds paputējis, bet viņam ļoti patika izlikties par turīgu viru. Kad vārna no Jarvamā viņu lūdza pie galda, viņš saboza spalvas un sāka lielīties:

—   Mums biezputra labāka! Raža bija laba un apcirkņi pilni! Mums biezputra daudz labāka. Raža bija ļoti laba un apcirkņi graudu pilni līdz malām!

—   Bet vai jums apcirkņi lieli un tajos daudz graudu? — jautāja līgavas tēvs, kam patika turīgi draugi.

—   Lieli, lieli! Apcirkņi mums milzum lieli! — lielījās krauklis no Harjumā. — Un graudi mums ir ne tikvien apcirkņos, bet arī tīrumos daudz stirpu!

—   Ai-ai-ai! — iesaucās vārna no Jarvamā.

Beidzot krauklis no Harjumā tā salielījās, ka jau pirms kāzām uzlūdza nākošos radus — sievastēvu un sievasmāti — apskatīt viņa bagātību. Kad tie ieradās Harjumā, līgavainis viņus vairākas dienas vadāja pa laukiem un uzcienāja tos te vienā, te otrā vietā un beidzot pavēstīja, ka tie nespēšot apskatīt visus viņa krājumus, tāpēc tālāk lidot neesot vērts.

Vārnas no Jarvamā pārlaidās mājās un ņēmās slavēt līgavaini un cildināt viņa varenību. Teica, ka nedrīkstot noraidīt tik bagātu precinieku, — tā varot vēl tīšu prātu palaist garām savu laimi. Kad līgava tam visam piekrita, steidzīgi nosūtīja uz Harjumā garasti žagatu pateikt cienījamam līgavainim, lai tas nekavējoties ierodas pēc savas jaunās sievas.

Un drīz vien līgavainis no Harjumā atlaidās Jarvamā un aizveda līgavu sev līdz. Jaunā sieva, nekavēdama laiku, tūliņ sāka apstrādāt labības stirpas. Te kādu rītu, kad strādīgā vārna kā parasti cītīgi noņēmās ar labības kulšanu, atbrauca cilvēki orēs un novāca no lauka visu labību līdz pēdējai vārpiņai. Izbiedētā jaunā sieva tūliņ sacēla brēku:

—    Krā, krā, maize aiziet. .. maize aiziet!

To izdzirdējis, jaunais vīrs sacēla līdz ausīm sava spalvu mēteļa apkakli un kaunīgi atbildēja:

—   Mums jau paliek tārpiņi. .. Mums jau paliek tārpiņi. .

.

KRAUKLIS BILDINA ZĪLĪTI

Krauklis ieraudzīja zīlīti un nolēma viņu bildināt. Arī zīlītei krauklis loti patika, un tāpēc viņa precinieku nenoraidīja.

—   Vakarā, kad sēdēja pie galda un mielojās, krauklis jautāja līgavai:

Saki man, — kāpēc tu esi augumā tik maza?

—  Jauniņa vēl, jauniņa, — zīlīte atteica. Tātad tu vēl augsi lielāka?

Augšu, augšu! Kāpēc gan lai neaugtu?

Pēc vakariņām līgava sāka garlaikoties. 2āvājās, žāvājās, līdz beidzot teica līgavainim:

—   Man garlaicīgi, pastāsti tādu notikumu, kas aizdzītu manu garlaicību!

—    Labi, — krauklis tūliņ piekrita un sāka stāstīt:

—    Pirms gada aiz meža tajā ciemā, kur dzīvo mans krusttēvs, izauga tik gara pupa, ka gliemezis pa to trīs reizes uzrāpās mākoņos nodzerties.

—    Kas tur par brīnumu, — teica zīlīte. — Bet es, lūk, aizpērnajā gadā redzēju tik garu zirni, ka circenis pa to uzkāpa pie saules aizsmēķēt savu pīpi.

Krauklis tūliņ pastāstīja citu notikumu:

—    Pirms trim gadiem tajā pašā ciemā aiz meža sacēlās tik negants vējš, ka cilvēkus gāza no kājām zemē.

—    Atradis brīnumu! — zīlīte teica. — Bet, lūk, pirms pieciem gadiem pūta tik liels vējš, ka likās, it kā vējenēm nebūtu spārnu — tik ātri tie griezās.

Tad krauklis pastāstīja šādu notikumu:

—    Pirms desmit gadiem uznāca tik briesmīgs sals, ka mežā egles pārplīsa no saknēm līdz pat galotnēm.

—    Kas tur ko brīnīties! — zīlīte iesaucās. — Es tev ko labāku pastāstīšu. Apmēram pirms divpadsmit gadiem, kad es apraudāju savu trešo perējumu, tieši Jaungada vakarā uznāca tik briesmīgs sals, ka sievai, kas mīcīja maizi kurošās krāsns priekšā, piesala rokas pie mīklas, bet katliņš ar zupu uz plīts vienā pusē vārījās, bet otrā pārklājās ar biezu ledus kārtu.

—   Jā-ja-ja, senāk laikam bija bargas ziemas, — līgavainis domīgi noteica, nopūtās, atvadījās un vairs neatgriezās.

Viņš nevarēja un nevarēja samierināties, ka zīlīte jau tik veca un lielāka vairs neaugs.

.

SLINKAIS APOGS

Vecos laikos putniem nebija ligzdu. Katrs dēja olas, kur nu tam ienāca prātā. Tāpēc neviens arī nevarēja parūpēties par savām olām, kas bija izmētātas pa malu malām.

Meža tēvam toreiz bija pilnas rokas darba: vajadzēja lūgt sauli, lai palīdz izperēt putnu mazuļus, piekodināt meža zvēriem, lai nedara pāri putnēniem, uzmanīt salnas, kuras vēl vēlā pavasarī mēdz ložņāt pa mežu, apdraudēdamas viņa spārnoto saimi. Beidzot visa šī nekārtība Meža tēvam apnika un to nogurdināja, jo bez putnu mazuļiem viņam vajadzēja gādāt arī par citiem meža Iemītniekiem. Tāpēc viņš sasauca kopā visus putnus un izdeva stingru rīkojumu — katram putnam jāuzmeklē perēšanai piemērota vieta un jāierīko tur ligzda, kā nu kurš var un prot.

Sākumā putni mazliet pakurnēja un, protams, sacēla arī brēku, bet vēlāk piekrita un sāka iekārtot savu dzīvi, kā bija noteikts. Vanags ierīkoja sev ligzdu augstas egles galotnē, cīrulis izvēlējās mājas vietu sausā, klajā laukā, paceplītis saviem mazuļiem izklāja gultiņu ar mīkstām spalvām, ķauķitis izvija savu istabiņu ar zirga astriem, namdaris-dzenis izcirta sev kambarīti ar baltām sienām apsē, zīlīte izdoba bedrīti satrunējušā celmā; viens par labāko vietu uzskatīja šalcošo mežu, otrs — purvu, trešais — plašo ieleju.

Kad ligzdu vīšana gāja pilnā sparā, Meža tēvs devās palūkot, kā viņa rīkojums tiek izpildīts. Putnu cītība un darba mīlestība tam ļoti patika. Vienus viņš pabāra, citus uzslavēja, bet par bezdelīgas un paceplīša māku nevarēja vien nobrīnīties.

Kad Meža tēvs jau taisījās iet projām, pie viņa pienāca apogs un sāka gausties un žēloties, ka viņam, nabadziņam, neesot vietas, kur ligzdu taisīt: lūk, citi putni nekaunīgi nokampuši no deguna priekšas visas noderīgās vietas.

Meža tēvs nosodoši pakratīja galvu.

—   Esi gan tu nelabojams sliņķis! — viņš bāra to un padraudēja ar pirkstu. — Es atceros un pazīstu tevi, jau sen esmu ievērojis. Naktīs, kad visi putni guļ, tu vazājies apkārt un bļausties līdz rīta ausmai, bet dienu, kad jāstrādā, tu slēpies no saules krūmos un guli. Labi, lai notiek tā: uz priekšu tu dēsi olas līdzenā sūnā, kur tev un taviem bērniem nedos mieru gani un viņu ganāmie pulki. Bet par tavu lielo slinkumu tevi no šās dienas visi sauks par slinko apogu.

Tā arī līdz šim apogs netaisa sev ligzdu, bet dēj olas tieši sūnās vai viršu cerā.

Un bieži, kad nakts klusumā atskan apoga balss, cilvēki ar īgnumu saka:

—    Dzirdi, kā slinkais apogs atkal bļaustās.

ZVIRBULIS DARA ALU

Reiz zvirbulim iegribējās alus un viņš nolēma:

Vai tad tiešām man slāpes vienmēr jāveldzē tikai ar ūdeni? •'s taču varu izdarīt sev labi daudz stipra alus.

Domāts — darīts. Aizlaidās uz lauku, paķēra miežu graudu, •kašāja to mitrās sūnās, uztupās virsū un gaidīja, kamēr grauds adīga. Tad sadīgušo graudu aiznesa uz pērnā gada ugunskura vietu, ieraka pelnos un izžāvēja. Kad iesals bija gatavs, saberza to starp diviem akmeņiem.

Ar samalto iesalu zvirbulis aizlaidās uz ezeru un iemeta to ūdenī. Tajā brīdī garām skrēja pele, apstājās un ziņkārīgi vaicāja:

—   Ei, zvirbuļa krusttētiņ, ko tu tur dari?

—   Alu daru, — zvirbulis lepni atbildēja.

—   Vai man ar atļausi nodzerties? — pele jautāja.

Dzer vien, tikai uzmanies, ka neiekamp pavairāk, — alus šoreiz padevies tāds stiprāks, — zvirbulis sacīja.

Pele nodzērās, pačāpstināja lūpas un pakratīja galvu. Tad, neko neteikusi, devās projām. Te joņiem atskrēja suns, mēli izkāris, — viņš tikko kā bija trencis zaķi, un tam briesmīgi gribējās dzert. Ieraudzījis zvirbuli, viņš apstājās un jautāja:

—   Ei, zvirbuļa krusttētiņ, ko tu tur dari?

—   Alu daru, — zvirbulis lepni atbildēja.

—   Vai man ar atļausi nodzerties? — suns jautāja.

—   Dzer vien, tikai uzmanies, ka neiekamp pavairāk. — alus šoreiz padevies tāds stiprāks, — zvirbulis atteica.

Suns dzēra ilgi un kāri, tad pačāpstināja lūpas, papurināja galvu un arī, ne vārda neteicis, aizskrēja savu ceļu.

Pēc tam atnāca kaķis — viņš nesen bija mielojies ar irbi, un tagad to mocīja slāpes. Ieraudzījis zvirbuli, kas drošības labad uzlaidās augstā zarā, pasveicināja to un jautāja:

—   Ei, vecais draugs, ko tu te dari?

—   Alu daru, to pašu alu, — atteica zvirbulis jaunajam ciemiņam un, acu no tā nenovērsdams, uzlaidās pašā koka galotnē.

—   Vai man ar dosi padzerties? — kaķis jautāja.

—    Dzer vien, tikai uzmanies, ka neiekamp pavairāk, — alus šoreiz padevies tāds stiprāks, — zvirbulis teica.

Kaķis dzēra, dzēra, tad paskatījās uz augšu un medussaldā balsī teica:

—   Ak tu tētiņ, tavu stipru alu! Tas tik ir alus! No šā elles dzēriena pat kājas sāk ļodzīties.

—    Kā gan citādi, es sliktu alu nedaru, — lielījās zvirbulis

un — švīks! — nolaidās zālē netālu no kaka.

»

Bet kaķis bija pieēdies līdz kaklam, tāpēc tikai paskatījās uz to, piemiedza acis un turpināja glaimot vēl saldāk. Beidzis slavēt, aplaizījās un aizgāja ņurrādams savu ceļu.

Krēslā pie ezera pienāca vecs zirgs, pietenterēja pie ūdens un, ieraudzījis zvirbuli, laipni to sveicināja un jautāja:

—   Nu, čivinātaj, ko tu te dari?

—   Alu daru, to pašu alu, — zvirbulis atteica.

—   Varbūt atļausi arī man nodzerties kādu malciņu? — jautāja zirgs.

—   Dzer, dzer, tikai neiekamp pavairāk, alus diezgan pastiprs. Tu jau tā esi nedrošs uz kājām, pielūko, ka tās tev nepaliek pavisam gaudenas.

Zirgs dzēra ilgi, lieliem malkiem, beidzot pacēla galvu, nosprauslājās un teica:

—   Garšo tīri labi. Bet alus tas nav.

—    Kā nav alus? Kas tad tas ir? — zvirbulis noskaitās.

—   Ūdens. Skaidrs, tīrs ūdens, — atbildēja zirgs.

—   Nepavisam nav tīrs ūdens, tu tikai, mani kaitinādams, tā runā. Pele dzēra — pat muti nevarēja atdarīt aiz brīnumiem.

—   Viņa labsirdīgs radījums, negribēja tevi apbēdināt.

—   Arī suns dzēra, tas arī no brīnumiem kļuva gluži vai mēms.

—   Viņam arī laba sirds — negribēja tevi apbēdināt.

Pat kaķis dzēra — pats gudrākais no gudrākajiem zvēriem — un taisni acīs pateica, ka alus labs! — negribēja piekāpties zvirbulis.

—   Kaķis ir viltīgs, tam tu ne visai uzticies, viņš tikai tāpēc glajmoja, lai tevi apvārdotu un izdevīgā brīdī apēstu, — teica zirgs un aizgāja projām.

Bet pats zvirbulis dzēra savu alu visu vasaru un tikai rudenī, kad laiks kļuva lietains un slāpes viņu vairs nemocīja, nodomāja:

—   Liekas gan, ka tiešām nav nekāda stipruma .. . Re, pat garšo pēc ūdens. Nākamgad būs jāatnes divi miežu graudi.

.

PELE UN ZVIRBULIS

Dzīvodama pieliekamajā, pele pavisam sanīka. Acīm redzot trūka svaiga un tīra gaisa. Pele visādi izdomājās, ko turpmāk darīt, un, nevarēdama neko izdomāt, aizskrēja pie sava veca drauga zvirbuļa un teica:

—   Dzīvodama pieliekamajā, esmu sabojājusi savu veselību — man vajadzīgs tīrs un svaigs gaiss. Kā tu domā, kāds darbs man tagad būtu visvairāk piemērots?

—    Kļūsim par īstiem zemes arājiem, — nolēma zvirbulis.

—    Kjūsim, — pele tūliņ tam piekrita.

Tā arī izdarīja. Kopīgi uzara lauku, iesēja auzas un sāka gaidīt ražu.

Auzas izauga gods godam — stiebri līgojās kā mežs, graudi gandrīz tik prāvi kā pīrāgi. Pele nopļāva auzas, zvirbulis tās izkūla, nokopa visu, kā nākas. Kad auzu dzeltenie graudi bija kārtīgi sabērti kaudzē, draugi nolēma, ka raža jāsadala uz pusēm, lai nevienam netiktu nodarīta pārestība.

Pele apsēdās pie čupas un sāka dalīt, zvirbulis nostājās tai blakām un raudzījās, lai viss notiktu pareizi. Katram iznāca tik •daudz, ka pat apcirkņos nesagāja.

Beigās izrādījās, ka viens grauds paliek pāri, — tam nebija •otrinieka. Tad pele sacīja:

—   Nu labi, šo graudu es paturēšu sev.

—    Kā tā — sev? Kāpēc? — zvirbulis iesaucās.

—   Bet vai tad es auzas nepļāvu?

—   Bet vai tad es tās nekūlu! Darbs bija smags un grūts, vēl līdz šim visi kauliņi sāp.

—   Nē, es tomēr šo graudu ņemšu sev, — pele teica. — Ražu taču dalu es.

—   Grauds ir mans, es taču raudzījos, lai tu sadalītu pareizi, — zvirbulis sadusmojās.

Tā vecie, labie draugi nostrīdējās septiņas dienas un septiņas naktis, bet vienoties nevarēja. Beidzot nolēma, ka jāgriežas pie tiesneša — lāča, lai tas izšķir strīdu.

Lācis iesēdās karietē un brauca spriest taisnu tiesu. Viņš pacietīgi uzklausīja abas sūdzētājas puses, tad nolikās atpūsties lidz vakaram alksnāja paēnā, kur viņš domāja tik cītīgi, ka pat laukos un pļavās bija dzirdama viņa krākšana. Bet pēc tam tika pasludināts spriedums:

—   Kas attiecas uz lieko graudu, tad to vajag sadalīt starp jums līdzīgās daļās, bet pārējos graudus ieberiet manā karietē — lie pienākas man par pūlēm.

Pele un zvirbulis izdarīja visu taisni tā, kā lācis pavēlēja.

Kaut gan zemes arāji no viņiem neiznāca, bet draugi tie tomēr palika. Un, kad viņi kādreiz nejauši satiekas, zvirbulis jau pa gabalu sauc:

—   Kaimiņien, kaimiņien, vai tu atceries, kādu auzu ražu mēs toreiz ievācām?

—   Kā nu ne, kā nu ne, atceros, — atbild pele. — Bet vai tu vēl atceries, kā lācis toreiz izšķīra mūsu strīdu?

—   Es to savu mūžu neaizmirsīšu, — atsaka zvirbulis.

.

KAPEC TĪTARAM SARKANA GALVA

Reiz kādā sestdienā zoss, pīle un tītars nolēma apciemot savus paziņas kaimiņu ciemā. Gāja, gāja, bet ciems bija tālu, un viņiem ceļa uznāca vakars. Beidzot tos sāka vēl drebināt aukstums, un nogurušās kājas atsacījās klausīt.

Gandrīz jau tumsiņā viņi nonāca pie kādas garas mūra ēkas, pie kuras stāvēja vairāki zirgi. Tītars vienam no tiem jautāja:

Kas tā par māju, mīļo rikšotāj?

Zirgs atbildēja.

Krogs.

Oho, tad jāiet iekšā, tur varēsim sasildīties un uzkost, — nosprieda zoss.

Un viņi iegāja krogā — zoss pa priekšu, aiz viņas tītars, bet pīle pati pēdējā.

Zoss, apskatījusies visapkārt, pieņēma cienīgu izskatu un teica tītaram:

—    Kā būtu, ja mēs liktu uzcept gaļu?

—   Labi, to var! — tītars piekrita.

—   Uzcept, uzcept! — nopēkšķināja pīle.

Tad zoss cienīgi piegāja pie letes, sakārtoja savas spalvas, piepūta guzu un pavēlošā balsī teica:

—    Krodziniek, uzcep ga-ga-gaļu!

—    Labi apcep, labi apcep! — nopēkšķināja pīle.

Bet tītars no savas puses pasteidzās piebilst:

—    Uz parāda, uz parāda — naudas nav! Uz parāda, uz parāda — naudas nav!

Krodzinieks, kas tajā brīdī krāsoja savu soliņu ar sarkanu krāsu, ļoti noskaitās uz tukšajiem viesiem. Viņš iznāca šinī pusē letei un iesita tītaram ar otu pa galvu.

—   Ārā no kroga, ārā, tītar! — krodzinieks kliedza.

Visi draugi pārbijās un izskrēja ārā, gaļu pat paostīt nedabūjuši: pa priekšu zoss, aiz viņas tītars un pīle pati pēdējā. Ne vārda •nerunādami un cits par citu nopūzdamies, tie turpināja savu ceļu.

Bet tītaram kopš tā laika galva tā arī palika sarkana.

.

KĀ PŪCES MĀCĪJĀS DZIEDĀT

Kad Meža tēvs sadalīja putniem dziesmas, pūces aizkavējās un nebija klāt. Viņas vispār bija lielas sliņķes un, cenzdamās attaisnot savu slinkumu, sprieda:

—   Oh-ho-ho, nav ko steigties, lai jau tie dumjākie putni dabū sliktākās dziesmas, labākās un skanīgākās ir smagākas, tās būs nogulušās lādes dibenā.

Bet pievakarē, kad pūces ieradās dalīšanas vietā, tās ieraudzīja, ka viņām nekas vairs nav pāri palicis.

Nu pūcītes sāka tīri vai raudāt: kur tu dēsies, ja neproti balsi izlocīt, kā nākas! Un savā lielajā nelaimē viņas nolēma:

—   Mācīsimies dziedāt vienas pašas, bez citu palīdzības.

Tā arī izdarīja: sāka mācīties pašas.

Bet tas nemaz nebija tik viegli. Līdzko viņas ar lielām pūlēm iemācās kādu skaistu dziesmiņu, pilnīgi pārliecinātas, ka izdomājušas kaut ko tādu, ko citi nevar, te piepeši dzird, ka tos pašus locījumus daudz skanīgāk un labāk izdara kāda nieka žubīte. Tātad — sāc atkal visu no gala!

Vārdu sakot, nabaga pūces bija nonākušas neapskaužamā stāvoklī. Viņu kaimiņi tā čivināja no rīta līdz vakaram, ka viss mežs skanēja, tikai viņām vienām bija jāklīst apkārt nokārtiem deguniem un jākaujas ar drūmām domām.

Reiz satikās divas pūces ganībās aiz ciema. Papļāpāja par šo un to, pasprieda par savu bēdīgo likteni un beidzot nolēma:

—   Aizlaidīsimies vēl kaut kur pamācīties ko prātīgu.

—    Netālu no šejienes kādās mājās šodien svin kāzas, — teica viena pūce. — Kā būtu, ja mēs aizlaistos turp paklausīties, ko dara cilvēki, kad tie priecājas . ..

Otra pūce tam piekrita. Viņas tūliņ aizlaidās uz kāzu namu un klusām ielīda pagalmā. Viena pūce palika par sargu pie istabas durvīm, bet otra devās uz piedarba vārtiem.

Tajā mirklī istabas durvis ar lielu troksni atsprāga vaļā un kāds kāznieks jautrā prātā, iznākdams pa tām, skaļi iekliedzās:

—   Uū-uh-uū!

—   Tā mana dziesma! — iesaucās pirmā pūce.

—   Labi, lai ir tava! — otra tam piekrita.

Te pēkšņi piedarbā iesprauslājās zirgs:

—    Frrrr!

—    Tā mana dziesma, tā mana dziesma! — tūliņ iesaucās otra pūce. Nu abas pūces kļuva priecīgas un steidzīgi aizlaidās uz mežu pavēstīt citiem putniem, ka viņām arī ir dziesmas.

Kopš tā laika, ja gadās staigāt vēlu vakarā pa priedulāju, eglāju vai bērzu birzi, bieži var dzirdēt sasaucamies divus putnus. Viens no tiem skaļi kliedz: — Uū-uh-uū! Bet otrs atbild: — Frrr … frrr . .. frrrr-rr-rr!

Tās ir tās pašas mūsu pūces, kas senos laikos kāzās iemācījās dziedāt.

VĀRNA UN LAPSA

Siena pļāvēji aizmirsa pļavā pie kaudzes dakšas — kā iesprauda zemē ar zariem uz augšu, tā tur arī palika stāvam Pavasarī pie atstātajām dakšām gadījās nokļūt vārnai, viņa ietupās zaru starpā un pašūpojās — nekas, dakšas negāžas, stāv stingri. Vārna nopriecājās un nolēma ietaisīt dakšas zaros ligzdu.

Domāts — darīts. Novija ligzdu, iedēja olas un sāka tās perēt. To visu noskatījās lapsa, notupās aiz krūma, nobraucīja ūsas un sāka gudrot, kā viņa varētu dabūt vārnulēnus, kad tie būs izperēti.

Tiklīdz olu čaumalas nokrita zemē pie dakšu kāta, lapsa izlēca no paslēptuves, sāka rāties un uzkliedza vārnai:

—    Kādas tev te tiesības, kādas tev te tiesības? Tās ir manas dakšas! Vai tu man lūdzi atļauju tur apmesties?

—   Nē . . . nelūdzu … — stomīdamās atteica vārna.

—   Redzi nu! Tagad tev cits nekas neatliek kā samaksāt man par dakšu lietošanu ar vienu vārnēnu! Ja ne, pielūko, saskaitīšos un dakšu kātu nocirtīšu.

Vārna gan ļoti izbijās, taču bērniņa bija tik žēl, ka viņa to lapsai nedeva.

Tad lapsa piegāja.tuvāk un iesita ar asti trīs reizes pa dakšu kātu: tuk! tuk! tuk!

Varna, to redzēdama, briesmīgi pārbijās un, no bailēm trīcēdama, nodomāja:

—    Lapsa tūliņ nocirtīs dakšu kātu! Tad viņa apēdis visus manus bērniņus un mani pašu ari.

Un tā savās bailēs paņēma knābī vienu vārnulēnu un iemeta to lapsai rīklē.

Tā lapsa izmānīja vārnu mātei trīs vārnulēnus.

Beidzot vārna saprata, ka te notiek krāpšana. Pabēdājās, noraudāja par saviem beigtajiem bērniņiem, bet vairs neļāvās sevi apmānīt.

Bet lapsa, kurai vārnēnu gaļa bija ļoti iegaršojusies, noskaitās uz vārnu un nolēma apēst viņu pašu vārnēnu vietā. Izlikdamās par slimu, tā klibodama pievilkās ligzdai tuvāk, nogulās garšļaukus zemē un palika guļam gluži kā beigta.

Lapsa gaidīja vārnu vienu dienu, otru, gaidīja vēl trešo un ceturto, bet nekā — vārna neļaujas apmānīties, nenāk pat paskatīties, vai ļaunā lapsa dzīva vai beigta. Tā lapsa nogaidīja veselu nedēļu, pat vēders pie mugurkaula pierāvās un spalva uz muguras sāka sust.

Kad vārna saoda sasutušās spalvas smaku, viņa nolēma noskaidrot pamatīgāk, kas īsti tur notiek. Bet bija tomēr ļoti uzmanīga: nenolaidās vis lapsai pie purna, bet pie pakaļkājām. Noskatījās vietu, kur spalva retāka, nomērķēja un atvēzējusies ar visu spēku iecirta knābi starp kājas diviem pirkstiem.

—    Ai-ai-ai, vai manu dieniņ! — iekliedzās lapsa, uzlēca kājās un metās projām, atpakaļ neskatīdamās, tik ātri, ka aste, kas vilkās pa zemi, sāka kūpēt.

Vārna aizlaidās atpakaļ pie saviem atlikušajiem bērniem un nekad vairs neticēja lapsas vārdiem un niķiem.

KĀPĒC KRAUKLIS ZIEMU NEPAVADA SI LTAJĀS ZEMĒS

Kad citi putni posās uz siltajām zemēm, tie aicināja līdz arī kraukli.

— Esi gan tu, kraukļa krusttēv, dumjš, ka gribi te vien kvernēt. Saņemies un sapurinies un lido mums līdz ziemu pavadīt siltajās zemēs. Siltajās zemēs taču, stāsta, viss esot skaistāks nekā šeit. Ūdens tur dzidrāks, debesis zilākas. Ēdamais tur garšīgāks, meži krāšņāki. Lido gan mums līdz, kraukļa krusttēv!

Krauklis beidzot ļāvās pierunāties, saņēmās un devās līdz uz siltajām zemēm. Lidoja un svīda, lidoja un svīda, kamēr nokļuva galā. Tur nonācis, viņš nometās palmas galotnē un tūliņ redzēja: bet tad nieki gan vien viņam sastāstīti par šīm slavenajām siltajām zemēm; karstums tik šausmīgs, un nekur nav ne pilītes

ūdens, ar ko dzesēt slāpes! Sēdēja nabadziņš gluži bēdīgs. Bet te vēl iedomīgās dzērves sāka klaigāt:

—    Skatieties, skatieties, krauklis arī atvilcies šurp!

Tas krauklim likās par daudz, viņš apgriezās un tūliņ, atpakaļ neskatīdamies, laidās mājup. Radiem, kas atnāca paklausīties jaunākās ziņas par svešām zemēm, viņš teica:

—   Nožēlojamas vietas, nožēlojamas vietas! Nekad vairs nelidošu uz turieni.

Un tā krauklis arī vairs nelido uz siltajām zemēm, bet dzīvo pie mums kā ziemu, tā vasaru.

.

LAPSAS JAUNĀS ACIS

.

.

VILKS UN LAPSA KĀZĀS

Tija, kaimiņu saimnieka jaunākā meita, izgāja pie vira. Kad kāzu svinēšana nāca uz beigām, Tijas tēvs teica viesiem:

— Esam ēduši un dzēruši diezgan, iesim tagad paskatīties, kā mums aug labībiņa.

Viesi tūliņ piecēlās un devās skatīties.

Pa to laiku kazu namu apciemoja pazīstamie nedarbnieki: vilks un lapsa. Apskatījās — redz: māja tukša. Izošņāja visus kaktus, iziožņaja visas malas, līdz beidzot nosēdās pie galda: nogaršoja putraimu desas, uzkoda pa karašai, jautrības labad iedzēra pa kausam alus.

Tā viņi mielojās labu brīdi, līdz vilks, jau krietni dūšā, ieminējās:

—    Kaimiņien, paklausies, kaimiņien, man gribas dziedāt!

—   Nevar, saņemies, savaldies! — lapsa ieteica.

Vilks saņēmās un savaldījās, ēda un dzēra pilnām mutēm, bet no dziedāšanas atturējās.

Te pēc laiciņa viņš atkal iesaucās:

—    Kaimiņien, paklausies, kaimiņien, man gribas dziedāt!

—   Nevar, saņemies, savaldies! — lapsa atkal deva to pašu padomu.

—   Nevaru vairs noturēties, es tikai mazdrusciņ padziedāšu! — lūdzās vilks.

—   Nedziedi, nebūs labi! — lapsa purināja galvu.

Bet vilks tiešām vairs nevarēja savaldīties, viņš uzsvempās uz galda, izstiepa kaklu un iekaucās:

—   Uū, uū … uhu-ūūū!

Vilks dziedāja tik skaļi, ka viņa gaudas nāca cilvēkiem ausīs. Viņi paklausījās, paklausījās, tad noprata, no kurienes nāk vilka kaukšana, pameta sējumu aplūkošanu un skrēja mājās. Skriedami kliedza un draudēja:

—    Kur suņi, kur suņi? . .. Kur rungas un mieti? Vilks, tas nekauņa, arī atnācis dzīrot Tijas kāzās.

Nabaga vilkam izgāja pavisam slikti — tikai tad viņš izspruka pagalmā, kad visi sāni bija galīgi sadauzīti.

Bet lapsa ielīda pieliekamajā un tur tā saēdās krējuma un recekļa, ka tikai ar mokām varēja pakustēties.

Pēc kāda laika draugi atkal satikās mežā.

—   Nu, draudziņ, kā tev kāzās patika? — lapsa jautāja.

—   Ai-ai-ai, labāk nemaz nepiemini, pie sāniem pat vēl tagad nevar pieskarties, — sūdzējās vilks.

—   Es arī neizgāju sveikā — vēders sāpēja trīs dienas no vietas, — lapsa teica.

LAPSAS JAUNĀS ACIS

Lapsa skraidīja pa laukiem un pļavām, klaiņoja pa purviem un jaunaudzēm. Beidzot nonāca pie kāda ezera.

Ezermalā zvejnieks taisīja plostu. Lapsa pieklājīgi pacēla platmali un vaicāja:

—    Ko tu, krusttētiņ, tur dari?

—    Plostu taisu, — zvejnieks atteica.

—    Ko tu ar šo plostu darīsi?

—    Ielaidīšu ūdenī.

—    Kāpēc tas tev jālaiž ūdenī?

—    Gribu tīklus izmest.

—    Kāpēc tev tīkli jāizmet?

—    Gribu izmēģināt laimi zvejā.

—    Esi tik labs un uztaisi arī man plostu! — lapsa uzplijās. Zvejniekam apnika lapsas tērgošana. Viņš sakampa to aiz

skausta un aizmeta uz akmens ezera vidū.

Lapsa tūliņ sāka gausties un lūgties zivtiņas, lai tās viņai palīdz nokļūt malā. Zivīm iežēlojās sirds, un viņas steidzās šurp.

Pirmā pie akmens piepeldēja liela līdaka, izbāza degunu no ūdens un laipni teica:

—    Nu, draudziņ, sēdies man mugurā, tūlīt tevi nogādāšu malā.

Lapsa nicinoši sarauca degunu un teica:

—    Peldi vien tālāk, tādai laupītājai es nekad nesēdīšos mugurā.

Pēc tam piepeldēja sams, pakustināja ūsas un teica:

—   Nu, draudziņ, kāp man mugurā, tūlīt nogādāšu tevi malā.

Lapsa vēl nicinošāk sarauca degunu un teica:

—    Peldi vien tālāk, tādam neveiklam lempim es neparko' nesēdīšos mugurā.

Trešais pie akmens piestāja ķīsis. Paplunkšķināja ar asti, sacēla gaisā spuras un teica:

—   Nu, sēdies man mugurā, draudziņ, tūliņ nogādāšu malā.

—    Peldi vien tālāk, es ar tik vāju kleperi neparko nejāšu, — atteica lapsa un atkal sarauca degunu.

Beidzot no ezera dūņainā dibena uzpeldēja glumais zutis. Viņš bija ļoti pieklājīgs un lokans un, paklanījies tūkstoš reižu, savukārt uzaicināja lapsu:

—    Sēdieties man mugurā, cienījamā kundze, es jūs acumirklī nogādāšu malā un izsēdināšu vissausākajā vietiņā.

Lapsa tūliņ bija ar mieru, pasmaidīja un lišķīgi teica:

—    Lūk, tas būs īstais palīgs nelaimē. . . Lūk, tas mani izglābs. Piepeldi, mīļais, tuvāk, citādi es vēl varu savas kājiņas saslapināt.

Zutim ļoti patika lapsas glaimi, un viņš piepeldēja pie paša akmens. Caps! — lapsa to sakampa, labi atvēzējās un aizsvieda tālu tālu krastā. Tad pati steidzīgi ielēca ūdenī un izpeldēja malā.

Krastā lapsa salasīja klēpi sausu žagaru, iekūra uguni un ielika zuti cepties. Pati apsēdās turpat uz celma pagaidīt, līdz zutis būs izcepis.

Piepeši ugunskurā kaut kas stipri iesprakšķējās. Lapsa nodomāja, ka mednieka suņi lien šņrp caur krūmiem. Viņa uzlēca kājās un apskatījās visapkārt — neviena nav. Lapsa saprata, ka maldījusies, un tik briesmīgi noskaitās uz uguni, ka sāka to sist ar rungu. Sita tik ilgi, līdz karstie pelni ielēca tai acīs un lapsa kļuva akla.

Neredzīgā lapsa nu klīda pa laukiem un mežiem, klejoja pa purviem un jaunaudzēm. Nonākusi pie bērzu birzs, viņa pazemīgi sāka lūgties:

—   Bērziņ, mīļo bērziņ, aizdod man savas acis!

—   Nevaru! Tās pašam vajadzīgas! — atteica bērziņš. Tad lapsa nokļuva līdz priežu mežiņam; atkal viņa pazemīgi lūdzās:

—   Priedīt, mīļo priedīt, aizdod man savas acis!

—   Nevaru! Tās pašai vajadzīgas! — dusmīgi atteica priede.

Pēc tam lapsa aizkūlās līdz egļu mežiņam. Viņa vēl pazemī-

gāk un žēlīgāk lūdzās:

—   Eglīt, mīļo eglīt, aizdod man savas acis!

—   Nevaru! Tās pašai vajadzīgas! — atteica egle un iedūra lapsai ar savām skujām.

Beidzot lapsa nonāca pie apšu meža. Palocījusies līdz zemei, viņa sāka lūgties tik gauži, ka zaķim aiz krūma no ļauniem smiekliem lūpa pārplīsa:

—   Apsīt, mīļā, labā apsīt, aizdod man savas acis! …

—    Kur tu savas acis liki? — draudzīgi iejautājās apse.

—   Uz Munameģa aizmirsu, jāiet tām pakaļ, — atteica lapsa.

—    Kad tu man atdosi acis?

—    Rīt, rīt, apsīt! Rīt atdošu tev acis!

Apsei bija laba sirds, un viņa aizdeva lapsai savas acis. Bet lapsa, kas tādā ceļā kļuva redzīga, tūliņ aizskrēja, skaļi dziedādama:

— Kas man tagad nekaiš dzīvot —

Izdevās man acis gūt.

Apsei mūžam aklai būt!

Apse, izdzirdējusi dziedam šo dziesmu, metās lapsu ķert. Bet, tā kā viņai acu vairs nebija, tad tai tik uz mirkli izdevās saķert lapsas astes galiņu.

No tā laika tad arī lapsai astes galiņš balts. Bet apse tik briesmīgi noskaitās uz krāpnieci, ka viņas lapas vēl līdz šai dienai dreb no dusmām.

.

VILKS AR KRĒJUMA ĶĒRNI

Reiz lapsa, meklēdama garšīgu kumosiņu, iemaldījās kādās lauku mājās. Palūkojās caur žogu un redz: sētā uz soliņa stā\ krējuma ķērne — saimniece tov tur nolikusi un aizmirsusi. Lapsž veikli ielīda pa spraugu pagalmā, pieskrēja pie ķērnes un mieri nāja savu vēderu:

— Pacieties, pacieties, vēderiņ . .. pagaidi, pagaidi, kārum; niek!

Bet tavu ķibeli: ķērnes kakls tik tievs, ka kārtīgi galvu iebāzt nav ir ko domāt. .. Tikai ausis nosmērēja. Tāpēc palaizījās, palaizījās tāpat ar mēli un, daudzmaz kārumu apmierinājusi, aizvilkās līdz krūmiem, un nolikās saulītē atpūsties.

Piepeši lapsa dzird: sūnas čab, kāds skrien. Viņa jau gribēja lēkt augšā, lai mestos projām, ko kājas nes, bet, ieraudzījusi, ka tur iet viņas labais kaimiņš vilks, pagriezās tikai uz otriem sāniem un teica:

—   Uz kurieni tu, vilciņ, dodies?

—    Medībās, medībās, — atteica vilks, piegāja pie lapsas un atsēdās koka ēnā. Ieraudzījis, ka lapsai ausis ar krējumu, viņš jautāja:

—   Kur tu atkal esi bijusi, vistu zagle? Es skatos, skatos un netieku gudrs.

Lapsa nopūtās un teica:

—    Nelaime, draugs, notika nelaime. Gāju es viesos pie šo māju gailīša, bet šis sāk kliegt pilnā kaklā. Atskrēja saimnieks un iezvēla man tā ar rungu, ka galva sāka rūkt. Tālab ieziedu sadauzītās vietas ar krējumu, lai pampums atslābst.

—   Ai-ai-ai, — iesaucās vilks. — Jā, tā tas dzīvē ar mums bieži gadās. Es jau ar neesmu gluži vesels — no neēšanas tukšais vēders gaužām sāp.

Lapsa klausījās, klausījās vilka gaušanos, tad sacīja:

—    Es zinu kādu vietiņu, kur ēdamā papilnam. To varu arī tev parādīt. Bet tad tu, kaimiņ, esi tik labs, ņem mani kukuragā un nes, pati es tur aizkļūt nespēju.

Vilks tūliņ uzsēdināja lapsu sev mugurā un devās no mežiņa projām. Kādu laiciņu abi cieta klusu, tad lapsa, kavēdama laiku, sāka dziedāt:

—   Vai te nav gardi jāsmejas — slimais nes veselo! Vai te nav gardi jāsmejas — slimais nes veselo!

Vilks klausījās, klausījāis, bet, nevarēdams neko saprast, palūkojās atpakaļ un jautāja:

—    Ko tu tur murmini, runā taču tā, ka arī es varu ko saprast.

—   Es nemaz nemurminu. Es murgoju, no saņemtajiem sitieniem man prāts aptumšojies. Pielūko, ka es vēl nenolecu zemē un neaizbēgu no tevis, — lapsa teica skumīgā balsī.

Beidzot draugi nokļuva mājas pagalmā. Lapsa tūliņ pieveda vilku pie krējuma ķērnes un teica:

—   Pamielojies nu, zelta gabaliņ! Pamielojies, mīļais! Es pa to laiku atpūtīšos un pielūkošu, lai tevi neviens netraucē.

Vilks saoda krējuma smaržu, un viņam pat siekalas sāka tecēt. Lielā ātrumā viņš ar sparu iegrūda galvu ķērnē. Bet tavu nelaimi: nevar vairs izvilkt — grozi, kā gribi, ārā nenāk.

Lapsa to tikai bija gaidījusi. Viņa sāka joņot pa pagalmu un kliegt pilnā kaklā:

—   Palīgā, palīgā, draugs beidzas nost!

Troksni izdzirdējis, no istabas izsteidzās saimnieks.

Lapsa ar vienu lēcienu bija ārā no pagalma un mežā iekšā. Arī vilks gribēja skriet viņai līdz, bet nabadziņam galva bija ķērnē, un viņš nevarēja redzēt, kur iet. Viņš skrēja uz labu laimi un savā aklumā iedrāzās saimniekam kājās.

Saimnieks paklupa un uzkrita vilkam virsū. Tas iekaucās un ar saimnieku mugurā joza pa laukiem un pļavām.

Tikai ganībās vilks sadauzīja krējuma ķērni pret akmeni, nometa saimnieku zemē un aizdrāzās projām kā vējš.

Pārbiedētais saimnieks, pateikdamies liktenim, ka tik viegli ticis no vilka nagiem vaļā, steidzās mājup, bet vilks devās uzmeklēt viltīgo lapsu, lai atmaksātu tai desmitkārt.

.

LAPSAS NAUDA

Reiz lapsai uznāca liels naudas trūkums. Neko nevarēja darīt — lai izlīdzētos nelaimē, vajadzēja ķerties pie viltības. Tālab viņa piebāza vecu kartupeļu maisu līdz galam pilnu ar kauliem, uzrāpās uz liela akmens un, sēdēdama uz tā, sāka kaulus sasmalcināt.

Pievakarē akmenim garām jāja kāda pamuļķa sieva — Kadri ar baltu zirgu.

—    Ko tu tur dari, vistu zagle? — viņa ziņkārīgi jautāja. Lapsa pat neizrādīja, ka viņu šāda uzruna apvaino, un laipni

atbildēja:

—   Naudu skaitu, mīļā.

Kadri apturēja zirgu un atkal jautāja:

—    Kur tu uzreiz tik daudz naudas dabūji?

—   Atradu bedrē apslēptu mantu, aizjozu turp un piebāzu vairākus maisus. Tagad skatos un domāju — vai varēšu smago nastu uzcelt plecos un aiznest mājā, — paskaidroja lapsa. — Bet varbūt tu, krustmāt, būsi tik laba un atvieglosi manu nastu?

—   Kā gan es, mīļo kūmiņ, varu atvieglot tavu nastu … — Kadri teica, acis nenovērsdama no lapsas lielā maisa.

Beidzot viņas vienojās: lapsa dabūs krustmātes Kadri balto zirgu un kā samaksu par to atdos tai visu savu bagātību.

Kadri tūliņ uzcēla maisu mugurā un gandrīz skriešus devās mājup. Lapsa vēl viņai nopakaļ uzsauca:

—   Tikai nenoņem pirms laika nastu no muguras. Tiklīdz tu to darīsi, visa nauda iekritīs kā akā.

Vienā rāvienā Kadri pārstiepa maisu mājā. Iegājusi pa vārtiem, viņa tūliņ iesaucās pilnā kaklā:

—   Mihkel, Mihkel, vīriņ .. . Palīdzi savai Kadri naudu saskaitīt! Nu mums tās ir tik daudz, ka jāmērī ar pūriem un siekiem.

Bet vīrs tam negribēja ticēt, viņš iesmējās un sacīja:

—   Tu man, vecen, vienmēr niekus mels. Kas zin, kādus mēslus tu tur esi atstiepusi.

Kadri par to ļoti noskaitās.

—   Ak tu neticīgā dvēsele! — viņa nolamāja vīru. — Es atnesu pilnu maisu ar zeltu, bet tu vēl rājies.

Kad Mihkels atnesa no klēts labības mērus — pūru un sieku, Kadri atsēja maisu, iebāza tajā roku un — atrada tur tikai kaulus, īstus kaulus. Vīrs smējās, vēderu turēdams.

—   Tūliņ, — viņš teica, — var pazīt manu Kadri. Nes nu ātrāk savu neredzēto zeltu krāpniecei atpakaļ un gādā, ka mans baltais zirgs tiek mājā!

Un Kadri raudādama aizgāja meklēt balto zirgu.

.

LAPSA, VILKS UN LĀCIS

īsi pirms pašiem Jāņiem lapsa, vilks un lācis nolēma sazagt sviestu. Klusiņām viņi pielīda pie zemnieka pagraba, izkašāja zem pamatiem alu un izvilka divus spainīšus ar sviestu. Vienu spainīti tūliņ izēda, bet otru noglabāja svētkiem. Nākošajā rītā lapsa aizgāja paklejot pa mežu, taču drīz vien atnāca atpakaļ un teica:

—   Nupat satiku savu brāļadēlu, viņš atnesa ziņu, ka mani gaidot kristībās. Neko darīt, būs vien jāiet, nevar taču apvainot radus. — Saposās un aizgāja.

Taču lapsa, gudriniece, negāja vis kristībās, bet devās pie apslēptā sviesta spainīša un krietni saēdās sviestu.

Kad viņa vakarā pārnāca mājās, draugi vaicāja:

—    Kādā vārdā tad bērnu nosauca?

—   Par Ietukšītu, — atteica lapsa.

—   Re, kādus dīvainus vārdus sākuši dot bērniem mūsu dienās! — brīnījās vilks un lācis.

Nākošajā rītā lapsa atkal devās staigāt pa mežu, bet drīz atnāca atpakaļ un teica:

—   Tikko satiku savu māsīcu. Vai tas nav savādi — arī viņu ģimenē ieradusies jauna atvasīte. Viņa ielūdza mani kristībās un piekodināja, lai katrā ziņā atnākot. Neko darīt, būs vien jāiet. Mūsu rados tas tā parasts, citādi var vēl apvainoties. Un

aizgāja. Ari šoreiz lapsa negāja vis kristībās, bet aizlavījāsļjpie apslēptā spainīša un izēda no tā pusi sviesta. Kad viņa vakara ieradās mājā, draugi atkal vaicaja:

—    Kāds šoreiz bērnam vārds?

—    Pustukšīts, — lapsa atbildēja.

—   Nu ir gan sākuši dot bērniem dīvainus vārdus mūsu dienās! — atkal brīnījās vilks ar lāci.

Arī trešajā dienā lapsa aizgāja staigāt pa mežu, bet drīz atgriezās un teica:

—    Nupat satiku savu dārgo krustmāmiņu, ari viņa mani ielūdza kristībās. Neko darīt, vajadzēs arī šo ielūgumu pieņemt.

—   Vajag, vajag, — pamudināja viņu vilks ar lāci.

Šoreiz lapsa iztukšoja visu spainīti. Vilkam un lācim, kad tie tāpat kā iepriekšējās reizēs jautāja pēc bērna vārda, viņa nopūzdamās atbildēja:

—    Iztukšīts, Iztukšīts, draugi. .. Iztukšīts . .. lztukšīts!

Un lapsa tūliņ nolikās gulēt un nogulēja trīs dienas un trīs naktis: kas gan šai nekaitēja gulēt ar pilnu vēderu sviesta.

Beidzot pienāca Jāņu diena. Lapsa nolīda no siltās krāsns augšas, kur bija gulējusi, un teica:

—    Iesim nu uz paslēptuvi un sadalīsim sviestu vienlīdzīgās daļās!

—    Pareizi, kas jādara, tas jādara, — piekrita arī vilks un lācis.

Aizgāja visi trīs un izkašāja spainīti. Bet izkašājuši redz:

spainītis galīgi tukšs! Kad visi bija diezgan brīnījušies un galvas grozījuši, lapsa teica:

—    Te šaubu nevar būt, viens no mums ir vainīgs. Noliksimies visi blakus saulītē pagulēt un sacelsim purnus gaisā. Kuram purns sāks spīdēt — tas būs zaglis.

Lācis tūliņ likās uz auss un sāka krākt. Lapsa arī izlikās, ka miegs to pievārējis. Bet vilks klusiņām piecēlās, paņēma sūnu kušķi un pamatīgi noberza ar smiltīm savu degunu, baidījās, ka tas karstajā saulē var sākt spīdēt arī bez sviesta. Atnācis atpakaļ savā vietā, viņš tūliņ mierīgi aizmiga, kā tas notiek ar visiem, kam sirdsapziņa tīra.

Tad lapsa atvēra acis un palūkojās apkārt, piecēlās, piegāja pie tukšā spainīša, saskribināja dibenā palikušās sviesta drusciņas un nosmērēja ar tām vilka degunu. Saule nežēlīgi cepināja, un drīz vien vilkam purns sāka spīdēt no mutes līdz ausīm.

Pamodušies pēc kāda laika, visi metās skatīties, kuram nu spīd deguns. Lapsai deguns nespīdēja, lācim arī ne. Bet vilkam spīdēja. Nu lapsa un lācis sāka kliegt pilnā kaklā: — Ai-ai-ai, tu esi zadzis sviestu! Ai-ai-ai, tu esi zadzis sviestu!

Vilks gribēja attaisnoties, bet viņš nevarēja pat muti atdarīt aiz apvainojuma iespieda asti kājstarpē un aizskrēja uz mežu.

LAPSA AR PĪPI

Kādu dienu lapsa nodomāja sākt dzīvot tāpat kā cilvēki. Viņa pūlējās staigāt uz divām kājām, nopirka līku pīpi ar vara gredzeniem un prāvu sainīti stiprās lapu tabakas zilā papīrā. Pēc tam iesēdās atzveltnes krēslā, pārlika vienu kāju pār otru un sāka kūpināt pīpi. Mājoklī sacēlās tādi dūmi, it kā tur būtu iekurts ugunskurs.

Te pēkšņi no pīpes izlēca dzirkstele, iekrita salmos, un lapsas ala aizdegās. Sākumā lapsa nesaprata, kas par lietu, — domāja, ka dūmi nāk no viņas lieliskās pīfies. Bet liesmas pacēlās līdz griestiem, un, lai nesadegtu, lapsai bija jāizšaujas cauri liesmām.

Viņa atspērās un lēca. Liesmās tai apsvila ūsas.

Tā vēl līdz šai dienai lapsai ūsas melnas — tas no apdeguma.

LAPSA PIEMĀNA VILKU

Vilks izgāja pastaigāties. Ganībās viņš satika lapsu, sakampa to aiz kažoka un uzkliedza:

—   Nu, kaimiņien, sagatavojies — tūliņ tevi apēdīšu!

—    Paklausies, es taču nederu ēšanai. Esmu kaulaina kā vista pavasarī un ar tik biezu ādu kā rubenis dziļā ziemā. Bet laikā tu tomēr esi ieradies, tikai drusku jāpagaida: katru vakaru no ciema atved šurp ganīties treknu zirgu — no tā tu varēsi pieēsties līdz kaklam.

—   Man nepietiks spēka uzveikt tik lielu dzīvnieku, — šaubījās vilks.

—   Es tev palīdzēšu, — lapsa teica.

Vilks sāka šo lietu pārdomāt un apsvērt, līdz beidzot tomēr piekrita lapsai. Izlikās dusmīgs un uzkliedza:

—   Labi, atstāšu tavu ādu veselu. Bet iegaumē — tiklīdz saule rietēs, tev jābūt šeit. Un pamēģini tikai mani apmānīt — apēdīšu tevi un visu tavu dzimumu.

—   Ai, ai tēvoc, kāpēc gan lai es tevi mānītu? — drošināja to lapsa un, pametusi vilku ganībās, ieskrēja mežā.

Saulei rietot, vilks un lapsa atkal sastapās ganībās aci pret aci. Gaidīdami zirgu, abi taisīja visādus kaujas plānus. Krēslā saimnieks atveda zirgu, atstāja to ganīties un pats aizgāja. Vilks tūliņ teica:

—   Nu, sāksim!

—   Pacieties, pacieties! Papriekš es aiziešu viena un samelsīšu šo to zirgam, bet tu nāc tikai tad, kad tevi pasaukšu vai padošu ar asti zīmi, — teica lapsa.

Lapsa saskrullēja ūsas, palēkdamās piegāja pie zirga, padeva labdienu un teica:

—   Es, zirdziņ, atnācu tevi brīdināt no lielām briesmām.

Kas tās par briesmām, ka pat tik stiprus kā es vajag brīdināt? — zirgs vaicāja.

Lapsa sāka stāstīt:

—    Biezoknī patlaban tup vilks — tavs un arī mans Jaunākais ienaidnieks. Padomāsim, kā viņam varētu sariebt. Darīsim tā — es viņu atsaukšu šurp, sasiešu jūs abus ar astēm kopā, un tu viņu aizvelc uz ciemu, kur tam sados pa ādu, kā pienākas.

—   Labi, es esmu ar mieru, — zirgs atteica.

Lapsa aizskrēja pie vilka, kas no nepacietības tīri vai beidzās nost un, slēpdama smīnu, čukstēja:

—   Viss kārtībā, dārgo kaimiņ. Es piesiešu tev pie astes laupījumu, un tu viņu velc uz mežu. — Bet pati vēl lišķīgi lūdz vilku: — Kad mielosies, neaizmirsti arī'mani, atstāj man, nabadzītei, kādu sānu gabaliņu.

—    Kāpēc gan ne — es neesmu rijīgs. Galvu un kājas varēsi ņemt sev, bet, ko tūliņ neapēdīsi, stiep līdz uz mājām.

Ta abi kaimiņi aizgāja uz ganībām un stājās pie darba. Lapsa sasēja vilkam un zirgam astes kopā, pagāja sāņus un iesaucās:

—   Velc, tēvoc, velc! Vakariņas tev pie astes piesietas! Vilks sāka vilkt — vilka, vilka no visa spēka, bet pēkšņi jūt:

tavu brīnumu! nevis nobarotais zirgs velkas viņam līdz, bet viņš zirgam. Gan viņš kliedza, gan dusmojās, bet nekas nelīdzēja. Pie tam zirgs ar pakaviem viņam tā vēl sadeva pa zobiem, ka pat dzīvot vairs negribējās.

Garausis zaķis, lūkodamies no krūmiem, izsmiedams teica:

—   Ai-ai-ai, pats pelēcis kļuvis par lielkungu — brauc ar zirgu līgavu lūkoties!

—    Kas tie par jokiem? — vilks pukojās.

Bet lapsa, sīkiem rikšiem tecēdama blakus zirgam, ļaunā priekā ņirgājās:

—   Velc, tēvoc, spēcīgāk, velc spēcīgāk!

.

GRĒKU NOŽĒLOTĀJI

Reiz kāda saimniece krāja krējumu. Krāja, krāja, līdz beidzot piekrāja prāvu podu un nolika to pieliekamajā uz plaukta. Bet saimniecei bija raibs kaķis, liels kārumnieks. Kādu dienu tas pielīda pie poda pamieloties un nejauši nogāza to zemē.

—   Ak es nelaimīgais, ko gan es izdarīju! — iesaucās kaķis. — Nu cits nekas neatliek kā iet nožēlot grēkus.

Vispirms viņš tomēr rūpīgi uzlaizīja no grīdas krējumu, pāris stundiņu atpūtās un tikai tad devās ceļā. Mežā viņš satika zaķi. Tas teica:

—   Labdien, kaķi! Kurp iedams?

Kaķis grūti nopūtās un teica:

—    Kurp eju? Es dzīvoju pie labas saimnieces, viņa krāja krējumu, bija jau piekrājusi prāvu podu, bet es to sadauzīju. Tagad eju nožēlot grēkus.

—   Ņem mani līdz! — lūdzās zaķis.

—    Ko tad tu sliktu esi izdarījis?

Zaķis atbildēja:

—   Es apgrauzu saimniekam auzu zelmeni. Tagad viens stiebrs nevar ar otru sasaukties. *'

—   Neko darīt, iesim kopā, — teica kaķis.

Nu viņi gāja divatā. Gāja, gāja, līdz satika lapsu. Tā teica:

—   Labdien, kaķi, labdien, zaķi! Kurp dodaties?

—    Ejam grēkus nožēlot, — atteica kaķis.

—    Ko tad jūs tādu esat izdarījuši?

—   Es sadauzīju saimniecei krējuma podu.

—   Es apgrauzu saimniekam auzu zelmeni.

—    Ņemiet mani līdz! — lūdzās lapsa.

—    Ko tad tu esi nodarījusi? — jautāja kaķis un zaķis.

—    Es gāju zosis zagt. Nokodu visas, kas gadījās pa tvērienam.

—   Neko darīt, iesim kopā.

Nu viņi gāja trijatā. Gāja, gāja, līdz satika vilku.

—    Labdien, kaķi, labdien, zaķi, labdien, lapsa! — sveicināja vilks. — Vai kaimiņi tālu dosies?

—   Ai, tālu gan. Ejam grēkus nožēlot, — atteica kaķis, zaķis un lapsa.

—    Ko tad jūs tādu esat izdarījuši?

—   Es sadauzīju saimniecei krējuma podu.

—   Es apgrauzu saimniekam auzu zelmeni.

—    Es gāju zosis zagt. Nokodu visas, kas gadījās pa tvērienam.

—   Ņemiet mani līdz! — lūdzās vilks.

—    Ko tad tu tādu esi nodarījis? — jautāja kaķis, zaķis un lapsa.

—    Es nabaga vecenītei saplosīju vienīgo govi. Trīs dienas ēdu, ne kripatiņas neatstāju.

—   Nu, neko darīt, iesim kopā.

Nu viņi gāja četratā. Gāja, gāja, līdz satika lāci.

—   Labdien, kaķi, labdien, zaķi, labdien, lapsa, labdien, vilks! — sveicināja lācis. — Kurp jūs tā jožat pa kaklu pa galvu . .. tādā sausā un karstā laikā?

—    Kurp gan citur kā grēkus nožēlot, visi esam noziegušies, — atteica kaķis, zaķis, lapsa un vilks.

—    Ko tad jūs tādu esat nodarījuši?

—    Es sadauzīju saimniecei krējuma podu.

—   Es apgrauzu saimniekam auzu zelmeni.

—   Es gāju zosis zagt. Visas nokodu, kas gadījās pa tvērienam.

—    Es nabaga vecenītei saplosīju vienīgo govi. Trīs dienas ēdu, ne kripatiņas neatstāju.

—   Ai-ai-ai… tad gan jums ir grēki jānožēlo. Ņemiet arī mani, vecu vīru, sev līdz! — lūdzās lācis.

—    Ko tad tu tādu esi nodarījis? — jautāja kaķis, zaķis, lapsa un vilks.

—    Es saimniekam zirgu saplosīju. Vienu pusi tūliņ notiesāju, otru ieraku zemē nebaltām dienām.

—   Neko darīt, iesim kopā.

Nu viņi gāja piecatā. Pa priekšu kaķis, aiz kaķa — zaķis, aiz zaķa — lapsa, aiz lapsas — vilks, aiz vilka — lācis. Gāja, gāja, līdz piepeši ieraudzīja ceļa malā dziļu bedri, pār kuru pārlikta tieva, gara kārts. Kaķis pacēla gaisā asti kā pīķi un teica:

—   Lūk, še ir tā vieta, kur jānožēlo grēki. Kas pāries pa kārti bedrei pāri, tam grēki tiks piedoti.

To teicis, viņš saņēma visus spēkus, sacēla asti vēl augstāk un kā vējš pārskrēja bedrei pāri.

Tad palēca uz priekšu zaķis, uzlēca uz kārts un iekrita bedrē.

Nu gāja lapsa, nogāja kārtij līdz pusei un arī iegāzās bedrē.

Pēc tam vilks bravurīgi uzskrēja uz kārts un gandrīz jau nogāja līdz kārts otram galam, kad piepeši aste iepinās kājās, — un arī viņš iekrita bedrē.

Bet lācis bija pārāk smags: tiklīdz viņš uzlika priekšķepas uz kārts, tā pārlūza kā skals. Vecais lempis tik neveikli uzgāzās citiem virsū, ka tikko nenosita zaķi.

Bedre bija ļoti dziļa, un neviens no tās izrāpties nevarēja. Izmēģinājās gan šā, gan tā, bet viss velti. Tā viņi tur tupēja un bēdājās septiņas dienas un septiņas naktis. Beidzot, kad tos sāka mocīt nežēlīgs izsalkums, lapsa teica:

—   Vajadzēs vienu no mums apēst, cits nekas neatliek. Dziedāsim katrs savu dziesmu. Kuram būs visklusākā balss, to tad arī apēdīsim.

Pārējie tam piekrita un tūliņ sāka dziedāt. Lācis tā rēca, ka debesis virs galvas aizklājās mākoņiem; vilks, pacēlis purnu uz augšu, kauca kā taure; lapsa arī smilkstēja un rēja, ko spēja. Tikai zaķa pīkstēšana nebija dzirdama — zaķi tad arī apēda.

Nodzīvoja viņi atkal septiņas dienas un septiņas naktis, un atkal tā pati nelaime: tos sāka mocīt nežēlīgs izsalkums. Astotajā dienā lapsa teica:

—   Citas izejas nav — vajadzēs"" apēst vienu no mums. Uzdziedāsim atkal. Kuram būs visskaļākā balss, to tad arī apēdīsim.

Pārējie tam piekrita, un sākās dziedāšana. Vientiesis lācis arī šoreiz rēca tā, ka debesis virs galvas aizklājās mākoņiem;

vilks, redzēdams, ka viņš lāci nepārspēs, arī kauca, ko mācēja; pat lapsa nežēloja savus spēkus. Šoreiz tika apēsts lācis.

Lapsa un vilks, ēzdami lāča gaļu, nodzīvoja vēl septiņas dienas un septiņas naktis. Bet pēc tam atkal tā pati nelaime: moka atkal nežēlīgs bads. Te astotajā dienā lapsa saka:

—   Vai tu, draudziņ, redzi to lielo akmeni bedres sienā?

—    Kā nu ne, redzu, — vilks atteica.

—    Vienu no mums nāksies apēst, citas izejas nav. Metīsimies pēc kārtas ar galvu pret šo akmeni. Kurš tik stipri ietrieks pa akmeni, ka tas izvelsies no sienas, tas paliks dzīvs.

—    Labi, darīsim tā, — vilks bija ar mieru.

Tad lapsa sacīja:

—   Tu esi vecāks un cienīgāks, tev jāsāk.

—    Labi, es sākšu, — vilks piekrita un, labi ieskrējies, no visa spēka drāzās ar galvu pret akmeni. Vilks sasita galvu tik stipri, ka nogāzās gar zemi un bija uz vietas beigts.

Nu lapsa palika viena un tūliņ ķērās pie vilka. Taupīgi un skopi viņa to ēda septiņas dienas un septiņas naktis. Bet astotajā dienā atkal nežēlīgais bads klāt.

Tupēja lapsa uz zaķa, lāča un vilka kauliem un mocījās ar visādām drūmām domām. Te nejauši viņa pacēla acis uz augšu un redz: gar bedres malu lēkā strazds.

Lapsa tūliņ tam uzkliedza bargā balsī:

—    Ei, strazd, izvelc mani no bedres! Ja to nedarīsi, es apēdīšu visus tavus bērnus.

—   Neēd vis! Esi tik laba, neēd vis manus bērnus! — lūdzās strazds.

—   Apēdīšu! Ja nepalīdzēsi man tikt ārā no bedres, katrā ziņā apēdīšu!

—   Bet kā tad es varu tev palīdzēt?

—   Esi gan tu liels muļķis! Tas taču pavisam vienkārši — velc šurp zariņus un met tos bedrē.

Strazds sāka nest zariņus un meta tos bedrē. Nesa vienu dienu, nesa otru dienu, meta trešo, meta arī ceturto. Septītajā dienā bedre bija pilna un lapsa izrāpās no tās.

Tiklīdz lapsa bija no bedres laukā, viņa atkal piedraudēja strazdam, sacīdama:

Strazd, dabū man ēdamo, citādi es apēdīšu tavus bērnus! Kur lai es ņemu tev ēdamo? — strazds teica, gandrīz vai raudādams.

Lapsa viņu atkal pamācīja:

—   Redzi, tur iet māte ar savu mazo dēlēnu uz kristībām, rokā viņai bļodiņa ar olu kulteni. Aizlaidies pie viņas un pariņķo zēnam ap galvu, it kā tu gribētu izknābt viņam acis. Kad māte pārlēks pār grāvi, lai krūmos nolauztu stibu, ar ko atgaiņāties, es būšu tūliņ klāt kā saukta.

Strazds pielaidās pie mātes un sāka riņķot virs zēna galvas, it kā taisītos tam izknābt acis. Māte nolika bļodiņu zemē un pārlēca pār grāvi krūmos lauzt stibu. Bet lapsa pa to laiku apēda olu kulteni un izlaizīja bļodiņu tīru.

Tiklīdz lapsa bija paēdusi, viņa atkal uzkliedza strazdam:

—   Strazd, dod man dzert! Olu kultenis bija sāļš, un man no tā slāpst. Ja to nedarīsi, es apēdīšu tavus bērnus!

—    Kur lai es ņemu tev dzeramo? — lūdzās strazds.

Lapsa viņu atkal pamācīja:

—   Redzi, tur zemnieks brauc uz kaimiņu ciemu kāzās, ratos viņam muca ar alu. Aizlido pie viņa un sāc laidelēties ap mucas tapu. Zemnieks sitīs tev ar pātagas kātu, bet tu paraujies sāņus, pātagas kāts ķers tapu, un tā izvelsies no cauruma.

Alus sāks tecēt laukā, un, kamēr zemnieks meklēs tapu, es būšu tūliņ tur un padzeršos alu.

Strazds tā izdarīja, un viss notika, kā lapsa bija teikusi. Lapsa nu sadzērās alu, cik vēderā lien.

Pēc kāda laika lapsa atkal saka:

—    Strazd, strazd, tagad es gribu paskraidīt un palēkāt. Sagadā man izdevību paskraidīt un palēkāt. Ja to neizdarīsi — apēdīšu visus tavus bērnus.

—    Kā lai es to izdaru? — strazds žēli lūdzās.

Lapsa to pamācīja:

Redzi, tur tajā mājā dzīvo vecs mednieks, viņam ir vesels bars manīgu suņu. Es gaidīšu pie vārtiem, bet tu ielaidies pagalmā, piedauzi ar knābi pie loga rūts un iesaucies: «Laidiet vaļā kurtus, laidiet vaļā kvekšus, lapsa grib pie vistām tikt!» Tad es varēšu paskraidīt un palēkāt, cik sirds vēlēsies.

Strazds pielaidās pie vecā mednieka mājas loga, piedauzīja ar knābi pie rūts un iesaucās:

—    Laidiet vaļā kurtus, laidiet vaļā kvekšus, lapsa grib pie vistām tikt!

Mednieks tūliņ izskrēja no istabas un palaida vaļā suņus. Lapsa devās projām, ko kājas nesa, — medību suņi dzinās tai pakaļ. Viņa drāzās kā vējš pa laukiem un mežiem un laimīgi nokļuva savā alā. Tur, labi izsmējusies, viņa notupās zemē un jautāja kājām:

—   Nu, kājiņas, ko jūs darījāt, lai mani izglābtu?

Kājas atbildēja:

—   Mēs skrējām, lai tevi nenoķer.

—    Un ko jūs, actiņas, darījāt, lai mani izglābtu? — lapsa jautāja acīm.

—    Skatījāmies, visu laiku skatījāmies, lai tu ar degunu kokā neieskrietu, — atteica acis.

—   Bet tu, deguntiņ, ko tu darīji, lai mani izglābtu?

—   Ošņāju, visu laiku ošņāju, lai tu ātrāk vari atrast alu.

—   Un jūs, austiņas, ko jūs darījāt, lai mani izglābtu?

—    Klausījāmies, visu laiku klausījāmies, lai nelaime nepiezogas nepamanīta.

—   Nu, bet tu, astīte, ko tu darīji, lai mani izglābtu?

—    Ķēros aiz krūmiem, ķēros aiz kokiem, lai tu pakluptu un izstieptos garšļaukus.

—   Ak tad tā tu man darīji! Ei, kveksi, še ņem un apēd asti!

Noskaitās lapsa uz asti un izbāza to no alas laukā.

Bet pie alas ieejas stāvēja kveksis. Viņš tūliņ saķēra asti un apēda to. Apēda asti un reizē ar asti nejauši apēda arī pašu lapsu.

.

VILKS UN RUBENIS

,

,

VILKA UN ZAĶA ZIEMAS MĀJOKĻI

Kad sāka plosīties ziemeļu vēji, vilks un zaķis nolēma celt sev mājokļus. Vilks uzcēla savu mājiņu no ledus, zaķis — no Minām. Abu draugu mājas atradās gandrīz blakus, un viņi visu /icinu gāja viens pie otra viesos — pakūpināt pīpītes un papļāpāt par šo un to.

Beidzot ziema nāca uz beigām un tuvojās pavasaris. Jau pirmie pavasara lieti izkausēja vilka ledus māju no augšas līdz apakšai, un tā viņš jau krietni agri palika bez siltas pajumtes.

Vilkam kļuva auksti: spalva izmirka caur un cauri, āda izmirka caur un cauri, pat kauli izmirka caur un cauri, un viņam sāka klabēt zobi.

Tad viņš galīgi izmisis aizgāja pie zaķa, bailīgi nostājās uz sūnu mājiņas sliekšņa un teica:

—    Ai-ai-ai, cik briesmīgi pūš aukstais vējš! Redzi, esmu pavisam čokurā sarauts. Ļauj man pie tevis piemitināties!

—   Nāc tik iekšā, draudziņ, kur gan tu lai paliec, ja tev notikusi tāda nelaime, — zaķis laipni teica.

Vilks tūliņ uzlēca uz krāsns, izstiepās tur visā garumā un piepeši ierēcās pavisam citādā balsī:

—   Tagad tu man, dienaszagli, neslaisties bez darba apkārt, — pielūko, ka krāsns būtu pastāvīgi silta! Pamēģini tik izlaist siltumu! Tad tu redzēsi — nokāpšu no krāsns un apgriezīšu tev sprandu.

Tajā laikā zaķis vēl nebija bailīgs. Viņš saskaitās, piecirta ar kāju pie grīdas un uzkliedza vilkam, lai tas vācas ārā.

Bijušie draugi briesmīgi sastrīdējās, un vilks piedraudēja, ka tad, kad būšot izgulējies, mājā ievedīšot stingru kārtību. Pēc tam viņš atkal sāka krākt — vienu ausi pacēlis uz augšu, otru nolaidis uz leju.

Kamēr vilks gulēja, zaķis klusiņām izgāja ārā un aizskrēja uz ciemu pēc palīgiem. Drīz viņš atnāca atpakaļ un atveda sev līdz suni, kaķi un gaili.

Kaķis un suns uzmodināja vilku un lika tam vākties no mājas ārā.

Vilks no krāsns augšas tiem pameta ar vienu aci un, griezdamies uz otriem sāniem, norūca:

—    Ēdamā jau tā būtu pieticis šai dienai, bet nu tagad laikam pietiks arī rītam un parītam.

Un viņš atkal sāka krākt.

Tad, piešus piesizdams, istabā ienāca gailis. Viņš nostājās uz priekšnama sliekšņa, palieca galvu uz sāniem un iesaucās:

—    Kur vilks, kur vilks?

—   Es esmu te. Ko tu no manis gribi? — jautāja vilks no krāsns augšas.

—    Ki-ke-ri-gū! Vienu vakar apēdu, otru tūliņ apēdīšu, bet drīz arī trešajam atradīsies vieta! — vēl skaļāk iekliedzās gailis.

To izdzirdis, vilks tūliņ nolēca no krāsns un aizdrāzās uz mežu, pat atpakaļ neatskatījies.

Tur viņš izkašāja zem vētrā nogāztas egles saknēm bedri un ierīkoja tajā sev mājokli, kur paglābties no lietus, vēja un briesmīgā gaiļa.

Bet zaķis savā sūnu mājiņā nodzīvoja līdz sirmam vecumam.

.

VILKS UN BRIEDIS

Pa mežu pastaigājās briedis. Te piepeši viņš dzird — kāds sauc palīgā. Pagājās uz to pusi, no kurienes nāca balss, un redz: vējš nogāzis lielu egli, un tās galotne uzkritusi vilkam virsū. Vilks guļ izstiepies zem egles, kauc žēlā balsī un nekā nevar izkļūt ārā.

Briedis pagrozīja galvu un jautāja:

—    Kā tev, kaimiņ, gadījusies tāda nelaime?

—    Ai, labāk nemaz nejautā, dārgais draugs, tā vien liekas, ka pēdējā stundiņa pienākusi. Esi tik labs, pabāz ragus zem stumbra un palīdzi!

—    Palīdzēt jau varu, bet vai es spēšu pacelt, — šaubījās briedis.

—   Nu, palūko vismaz, pamēģini! — izmisis iekaucās vilks.

—    Pamēģināt, protams, var, — atteica briedis, pabāza zem egles ragus, atspērās un, saņēmis visus spēkus, pacēla smago stumbru tik augstu, ka vilks varēja izlīst no tā apakšas. «Oho. tik tiešām es esmu spēcīgs!» pabrīnījās briedis par savu spēku un, lepni pacēlis galvu, turpināja savu ceļu.

Vilks piecēlās kājās un apskatīja savu dārgo kažoku — nē, tas nekur nebija ieplēsts, visas šuves veselas un kārtībā. Tad viņš pieskrēja pie brieža, piecirta ar kāju pie zemes un bargi uzsauca:

—   Ne soli tālāk!

—   Oho! Kāpēc tad ne soli tālāk? — jautāja briedis.

—    Tāpēc, ka es tevi tūliņ apēdīšu. Vai tad tu nezini, ka esi mans laupījums! — vilks iekliedzās.

—   Paga, paga! Kā to lai saprot? Vai tad es tevi neizglābu no nāves? — jautāja briedis.

—   Tas nav svarīgi, — vilks atbildēja.

—   Kā tu, kaimiņ, vari runāt tādas muļķības? Būtu vismaz kaunējies.

—    Kas tur ko kaunēties. Ādu nost — un vairāk neko!

Viņi sāka strīdēties. Beidzot briedis lika priekšā:

—    Pameklēsim trešo, lai tas izspriež un pasaka, kam taisnība.

—    Labi, pameklēsim trešo, — vilks piekrita.

Vilks ar briedi klejoja pa mežu līdz vakaram un meklēja — beidzot tie sastapa trešo: tas bija lāča papus, kas rūkdams gāja uz ciemu sameklēt saviem bērniņiem drusku medus. Viņš pacietīgi uzklausīja abu sūdzības, iebāza ķepu mutē un sāka to lietu pārdomāt. Domāja, domāja, tad pēc kāda laika teica:

—   Tūliņ es jums nekādu padomu nevaru dot. Vispirms jāaiziet uz notikuma vietu un viss pamatīgi jāapskata un jāapsver.

Vilks un briedis tam piekrita, un visi aizgāja uz notikuma vietu. Lācis apgāja eglei apkārt, atkal ilgi domāja, līdz beidzot teica:

—    Briedi, pabāz ragus zem egles, es gribu redzēt, vai tu varēsi to pacelt.

—   Varēšu, varēšu, par to nav ko runāt, — atteica briedis un izdarīja tā, kā lācis lika.

Pēc tam lācis teica vilkam:

—   Tagad tu, pelēci, palien zem stumbra un parādi, vai tu vari tik šaurā spraugā notupties!

—    Notupšos, notupšos, kāpēc gan lai es nenotuptos, — atteica vilks un izdarīja tā, kā lācis lika.

Tad lācis atkal teica briedim:

—    Tagad, briedi, izvelc ragus un atlaid stumbru agrākajā vietā!

Briedis atlaida egli, un nu vilks tāpat kā agrāk atkal atradās lamatās. — Tā, — teica lācis, — tagad tu, vilciņ, vari atkal tupēt zem egles.

VILKS UN KARJA-EKU

Nabaga Karja-Eku kļuva jau pavisam vecs, un no viņa nebija vairs nekāda labuma. Saimniece, kas bija skopāka par skopu, izaudzēja jaunu suni un ar katru dienu sāka Karja-Eku sliktāk ēdināt.

Kad Karja-Eku juta, ka pēdējā stundiņa vairs nav tālu, viņš bēdīgs aizgāja paklaiņot pa mežu. Klaiņoja šurp un turp, līdz beidzot satika vilku, ar kuru ilgi nebija redzējies.

Arī vilks bija tikpat vecs kā Karja-Eku — arī viņa dienas bija skaitītas. Nosēdās abi ceļa malā pīpītes pakūpināt un parunāt par dzīvi.

Karja-Eku izstāstīja radagabalam visas savas bēdas.

— Tad gan ir slikti, — vilks piekrita un, brīdi padomājis, teica:

—   Es tev varu šinī nelaimē palīdzēt! Dari tā:

Rīt, kad tava saimniece ies rudzus pļaut un paņems dēlēnu līdz, dodies arī tu ,uz lauku. Kad viņa sāks pļaut, es negaidot izlēkšu no krūmiem, paķeršu zēnu un skriešu uz mežu. Saimniece,, protams, tūliņ sāks kliegt un sacels traci. Bet tu uz to negriez vērību, dzenies man pakaļ, rej un kauc, cik skaļi vari, un sakamp mani aiz gurna, protams, tā maigāk, — tad es zēnu palaidīšu vaļā. Un tu redzēsi, ka saimniece pēc tam tevi sāks daudz vairāk cienīt. Tikai tu man par pūlēm atnes uz mežu pa gabaliņam vārītas gaļas, jo jēla gaļa uz vecumu man vairs neiet pie sirds.

Otrā dienā, iedama pļaut rudzus, saimniece paņēma līdz dēlēnu. Viņa pļāva, bet puisītis rotaļājās pie kūļiem. Jaunais suns,, kas mājā bija pieēdies līdz kaklam, saldi gulēja vagā, bet vecais Karja-Eku tupēja pie statiņa un ar vienu aci lūkojās uz mežu, bet ar otru uz zēnu.

Pēkšņi no grāvja izlēca liels, pelēks vilks, paķēra bērnu un devās projām. Saimniece, to ieraudzījusi, sāka kliegt un rīdīt jauno suni.

—   Cui, Ponti, ķer vilku! Cui, Ponti, ķer vilku! — Bet Pontim ir prātā nenāca ķert vilku — viņš joza pavisam uz otru pusi un aizskrēja mājā, asti kājstarpē iemiedzis.

Bet vecais Karja-Eku tūliņ riedams metās vilkam pakaļ un atņēma tam zēnu.

Saimniece pieskrēja pie Karja-Eku un izglābtā dēlēna, paņēma bērnu klēpī un apskatīja to no visām pusēm: nē, nekas ļauns nebija noticis! Nu saimniece kļuva tik priecīga, tik laimīga, ka nezināja no prieka, ko darīt.

Uz jauno suni viņa tā noskaitās, ka vēl tajā pašā vakarā to padzina, lai iet, kur grib. Bet Karja-Eku nu saņēma tos labākos kumosiņus, un saimniece nebeidza vien skubināt: «Ed, Ekiņ . . . Ņem, Ekiņ . . . Neapsmādē, Ekiņ! …»

Karja-Eku ēda, bet neaizmirsa arī vilku.

Katru vakaru vilks mežmalā saņēma vārītas gaļas gabaliņus. Te kādu dienu Karja-Eku sasāpēja mugura un viņš neatnāca. Vilks par to ļoti noskaitās uz Karja-Eku un aizgāja uz tiesu sūdzēties. Tiesa, izskatījusi vilka sūdzību, piesprieda Karja-Eku bargu sodu.

Spriedumu izpildīt uzdeva lācim ar lapsu.

Lapsa tūliņ uzkāra kaklā medaļu, lācis piesēja pie jostas zobenu, un viņi devās ceļā. Kad tie nonāca pie Karja-Eku dzīves vietas, lapsa teica:

—   Tu, draugs, ej pa priekšu, tu taču esi stiprāks .. .

—    Nē, ej tu pa priekšu, tu esi viltīgāka un izmanīgāka, — .atteica lācis.

—   Ejiet abi reizē! Ejiet abi reizē, jūs taču abi esat varas pārstāvji! — kūdīja vilks, stāvēdams tiem aiz muguras.

Beidzot lapsa uzlīda uz siena gubeņa jumta, bailīgi apskatījās visapkārt un piepeši redz: nāk tieši šurp Karja-Eku, un viņam uz pēdām seko kaķis, gailis un zoss. Bet, tā kā lapsa no dabas ir bailīgs zvērs, tad viņa savā uztraukumā nepazina suņa pavadoņus un, šausmīgi nobijusies, kliedza no augšas:

—    Vai, vai, steidzieties, ļautiņi, ātrāk paslēpties! Nāk suns ar trim palīgiem: viens nes uz muguras asu mietu, otrs steidzīgi lasa akmeņus no zemes, bet trešais visu laiku draud: «Ga-ga-gals tiem klāt! Ga-ga-gals tiem klāt!» Kad jupis būtu parāvis tādu vilku! Viņa dēļ vēl gals būs jādabū.

Lapsa palika uz jumta, domādama: suns taču šeit neuzlīdīs; lācis uzrāpās lielā kokā, bet vilks paslēpās žagaru čupā.

Pēc brīža suns, kaķis, gailis un zoss bija klāt. Kaķis tūliņ pamanīja vilka astes galiņu, kas nejauši bija palicis ārā no žagaru čupas. Paskatījās viņš uz to ar vienu aci, paskatījās ar otru, nosprieda, ka tā pele, un — caps! — metās tai virsū. Vilks izbijās, iekaucās pilnā kaklā un aizdrāzās uz mežu.

No vilka skrējiena izbijās arī kaķis un ielēca eglē. kurā bija paslēpies lācis. Un tikai tad pamanīja tur briesmīgo zvēru, kad tam bija iecirtis degunā visus desmit nagus. Lācis ierēcās vēl skaļāk par vilku, nolēca no egles galotnes zemē un, tikko nenolauzis kaklu, arī aizjoņoja uz mežu.

Bet gailis un zoss uzlaidās uz gubeņa jumta. Zoss kliedza tik skaļi, ka viņas kliegšana bija dzirdama plašā apkaimē.

—   Ga-ga-gals ienaidniekam! Ga-ga-gals ienaidniekam!

Lapsa vairs nevarēja norimties uz vietas, domādama, ka tie

divi katrā ziņā nāk pēc viņas. Un viņa pa galvu pa kaklu devās pa jumta kori uz gubeņa otru galu un kūleniski ievēlās tieši nātrēs. Nātrēs viņa stipri sadzeldināja purnu un no pārciestajam bailēm pat uz kādu laiku saslima. Savus biedrus viņa satika Ūkai trešajā dienā Viljandimā* pie Sinialikas upes dzesējam slāpes.

* Vlljandima — vieta Igaunijas PSR.

—   Tas tik, mīļie, bija kautiņš! — teica lapsa, grūti nopūtās un arī iebāza purnu aukstajā ūdenī.

—   Ai-ai-ai, ko tur vairs par to runāt! Labi, ka vēl izkūlāmies veselu ādu! — teica lācis.

Vilks prātīgi cieta klusu — baidījās, ka viņu pašu vēl nestiepj uz liestes.

Visi bija priecīgi, ka nebija noticis vēl kas ļaunāks, un neviens vairs neiedrošinājās tuvoties Karja-Eku mājai.

Bet vecais Karja-Eku nodzīvoja, cepuri kuldams, līdz sava mūža galam.

u

Vilks noskumis sēdēja zem bērza, bet rubenis tupēja bērza galotnē un rubināja tā, ka viss mežs trīcēja.

Kad rubenis uz mirkli pārtrauca dziedāšanu, vilks sāka žēloties:

—            Redzi, labo kaimiņ, es, nabadziņš, mirstu badā!

—            Kā tad tā, kāpēc tu mirsti badā? — rubenis jautāja.

—            Nelaime tā, ka mans kažoks pārāk labi pazīstams ganiem. Tiklīdz es kaut kur parādos, viņi tūliņ sāk kliegt un rīda mani ar suņiem. Jau kopš pavasara neesmu dabūjis jēra gaļu pat paostīt.

—            Bēdu lietas, bēdu lietas, — rubenis piekrita.

—   Tā ir. Es jau ar saku, ka bēdu lietas, — nopūtās vilks.

Rubenis vēl drusku parubināja, padomāja un deva vilkam

šādu padomu:

—    Sakur uguni, uzpūt labi lielu liesmu un lec caur liesmu desmit reizes turp un atpakaļ. Tu redzēsi, ka tavas spalvas krāsa pārmainīsies. Un gani tevi nepazīs, kaut tu tiem gar pašu degunu staigātu.

—    Lūk, kur labs padoms! Tūliņ redzams, ka tev darīšana ar īstu draugu! — nopriecājās vilks, uzmeklēja aizvēja vietiņu, iekūra uguni un izlēca caur liesmu desmit reizes turp un atpakaļ.

Izlēcis desmit reizes, kā bija noteikts, vilks aizgāja uz avotiņu paskatīties, kāds nu izskatās. Palūkojas un redz: spalvas krāsa tiešām pārmainījusies.

Bet no tās dienas nabaga vilkam sāka klāties vēl ļaunāk. Gani to manīja jau pa gabalu pēc nejaukās smakas, kas nāca no apsvilušā kažoka.

—    Ak tu krāpnieks tāds, kā tu mani piemānīji! — vilks lādējās par rubeni. Un vēl līdz šim laikam viņš ir uz to dusmīgs.

.

RIJĪGAIS VILKS

Kādreiz vilks izsalcis skrēja gar ganībām un ieraudzīja aunu. Viņš pasauca to sāņus un teica:

—   Tagad tu stāvi un nekusties — es gribu tevi apēst. Auns redzēja, ka glābiņa vairs nav, un sāka žēlā balsi vilku

lūgties:

—    Vilciņ, zelta gabaliņ, atļauj man padzīvot līdz rudenim. Redzi, kāds es esmu kaulains, tievs kā kārts, tev no manis nebūs nekāda labuma. Bet rudeni, tad būs pavisam cita lieta: vasaru es pacentīšos labi uzbaroties, kļūšu trekns un resns.

Vilks bija ar mieru atstāt šoreiz aunu dzīvu, bet rudeni atnāks iiii pieprasīs savu daļu.

Vilks atkal devās tālāk un ieraudzīja kartupelājā cūku. Viņš pasauca cūku sāņus un teica:

Tu, rukšķe, nekusties un stāvi mierīgi, es tevi tūliņ nokodīšu.

Redzēdama, ka glābiņa vairs nav, cūka sāka gauži lūgties: Vilciņ, zelta gabaliņ, atļauj man vēl padzīvot līdz rudenim. Tu taču redzi, kāda es kaulaina un tieva kā kārts, no tādas

tev nebūs nekāda labuma. Bet rudenī būs pavisam cita lieta: tad es būšu nobarojusies trekna un apaļa, pa to laiku man atskries sivēni, un tu pie tās pašas reizes vēl dabūsi veselu metienu mazu, apaļu sivēntiņu.

Vilks domāja, domāja un beigās nolēma: atstās šoreiz cūku dzīvu, bet, ziemai sākoties, ieradīsies un pieprasīs savu daļu.

Viņš devās tālāk un ieraudzīja aplokā zirgu.

Vilks paveda zirgu sāņus un teica:

—    Pagaidi, zirdziņ! . . . Stāvi mierīgs! … Nekusties! Es tevi tūliņ nokodīšu.

Zirgs redzēja, ka joki nebūs un, nezinādams, kā citādi glābties, ķērās pie viltības:

—    Tu, protams, to vari darīt, — viņš teica, — bet labuma no tā tev nekāda nebūs. Ziemu pietrūka siena un vajadzēja ēst vecus salmus no jumta. Tāpēc es arī esmu tik noliesējis. Bet rudeni, ap Mārtiņiem, tā lieta būs pavisam citāda: pa vasaru es būšu no āboliņa un auzām krietni uzbarojies .. .

Vilks domāja, domāja, apsvēra visu un arī šoreiz piekrita: atstās pagaidām zirgu dzīvu, bet ieradīsies ap Mārtiņiem un saņems, kas tam pienākas.

Tiklīdz pienāca rudens, vilks tūlīt devās pie cūkas. Cūka pašlaik rakņājās kartupelājā, un viņai uz pēdām sekoja pēdējā metiena sivēni. Vilks pieklājīgi palocījās un teica:

—    Esiet sveicināti! . . . Visu vasaru, lūk, mitinājos ar sēnēm un ogām. Tagad atnācu pie tevis, lai atkal pagaršotu gaļu.

—    Lieliski, lieliski! — cūka priecīgi iesaucās. — Es jau caurām dienām tevi gaidu — redzi, es tikko varu pakustēties no resnuma, un sivēniņi arī jau paaugušies, sārti un apaļi kā svētku desas. Tikai pagaidi, mīļais vilciņ, vēl drusciņ, es ar saviem bērniņiem gribu nodziedāt pēdējo dziesmiņu.

To teikusi, cūka sasauca kopā sivēnus. Tie nogūlās blakām un sāka griezīgi kviekt. Kviekšanu izdzirdēja sievas un atskrēja skatīties, kas tur notiek. Ieraudzījušas vilku, viņas metās tam virsū — cita sita ar nēšiem, cita gāza ar tukšu spaini, cita trieca ar toverīti pa purnu.

Vilks metās projām ar tādu ātrumu, ka vējš vien gar ausīm nosvilpoja.

Nākošajā dienā vilks devās meklēt aunu. Meklēja, meklēja, beidzot atrada to kādā uzkalniņā zālīti plūcam. Vilks palocījās vēl pieklājīgāk un teica:

—    Lai tev laba veselība! . .. Redzi, mitinājos visu vasaru ar ogām un sēnēm, tagad nu atnācu pēc tevis.

—    Tas tik ir lieliski! — auns iesaucās. — Es jau katru dienu tevi gaidu — aiz treknuma pat lāgā pakustēties nevaru.

—   Tātad sāksim, — teica vilks.

—    Protams, ko tur gaidīt, sāksim. Tu, mīļais, noej lejā, nostājies tur un atplēt labi platu rīkli, es te augšā krietni ioskriešos, metīšos lejā un iedrāzīšos tev taisni vēderā. Mazāk pūļu būs man un mazāk rūpju arī tev.

Vilks izdarīja tā, kā auns teica. Ielejā stāvēdams, viņš redz: auns, noliecis galvu, dodas ar visu sparu lejā. Vilks atplēta rīkli tik platu, cik spēja, un gaidīja. Bet tad uzreiz saņēma tādu triecienu, ka dzirksteles gar acīm nošķīda un elpa aizrāvas. Klibodams viņš devās uz mājām, noskaities par to, ka atkal piekrāpts.

Septiņas dienas vilks dziedēja punu, kas bija radies no auna sitiena, bet astotajā dienā atkal devās ceļā un šoreiz ;iizkūlās pie zirga. Piegāja pie tā klibodams un, ļoti pieklājīgi to pasveicinājis, teica:

—    Rau, visu vasaru es pārtiku no sēnēm un ogām. Tagad, zirdziņ, atnācu pie tevis.

—    Ak draugs, dārgais draugs — pārāk ilgi tu man liki uz sevi.gaidīt! — zirgs teica. — Paskaties, un tu redzēsi: pat tīras auzas vairs negaršo, kā man ir apnicis dzīvot.

—   Tātad nav ko gaidīt, ķersimies pie lietas, — vilks teica.

—    Pilnīgi pareizi, sāksim, ko tur vilcināties. Tikai mana gala no skumjām pavisam sastingusi. Tev būs drusku jāpaciešas» kamēr es pāris reižu apskriešu ap pagalmu, lai atkal sasiltu, — paskaidroja zirgs.

—   Nevaru to atļaut, nekādā ziņā nevaru atļaut — tu aizbēgsi, — neuzticējās vilks.

—   Jā, kas zin, man tiešām var uznākt tāda vēlēšanās. Bet tu neļauj man aizbēgt, — zirgs teica.

—   Bet kā es varu neļaut, tev taču kājas daudz garākas par manējām, — vilks atbildēja.

Zirgs, brīdi padomājis, deva vilkam šādu padomu:

—    Ieķeries ar zobiem labi stingri man astē un rikšo līdz!

Vilks izdarīja tā, kā zirgs teica. Zirgs rikšoja pa šauro pagalmu tik ilgi, kamēr vilks galīgi nokusa, tad, saņēmis visus spēkus, iespēra tam ar pakaļkāju pa purnu.

Vilks tūliņ atlaida vaļā zirga asti, pārlēca pāri sētai un devās uz mežu. Vēl iztālēm varēja dzirdēt, ka viņš skaļā balsī sūdzējās:

«Ai, ai, ir gan tam aunam ragi,

Bet zirgam ar nav mīksti nagi!»

u

VILKU MAIZE

Kādreiz vaļiniekam gadījās būt mežā tieši tajā laikā, kad Pērkontēvs baroja vilkus. Ikviens vilks saņēma savu tiesu un devās biezoknī. Kad barošana gāja uz beigām, aiz krūma sēdošā vaļinieka priekšā nokrita mazs maizes kukulītis un kāda balss no negaisa mākoņa teica:

Šo kukulīti, brāl, ņem sev! Kad tu to ēdīsi, arvien atstāj mazu gabaliņu citai reizei un ieliec skapī.

Vaļinieks iebāza kukulīti kabatā un devās mājup. Tur viņš izdarīja tā, kā bija mācīts: ēda, kamēr gribējās, un, atstājis mazu gabaliņu rītam, ielika to skapī. Nākošajā rītā, atvēris skapja durvis, viņš redzēja, ka no mazā gabaliņa izaudzis jauns kukulis, daudz lielāks par to, ko atnesa no meža. No tā laika vaļiniekam maizes vairs netrūka.

Bagātais saimnieks, pie kura vaļinieks dzīvoja, sāka to apskaust. Viņš minēja, minēja, kur tas ņem maizi, bet gudrs netika. Beidzot, nevarēdams vairs izturēt, aizgāja pie vaļinieka un bargi tam uzkliedza:

—   Ei, vecais, saki, kas tur ir par lietu: kur tu ņem maizi? Agrāk tu pastāvīgi nāci pie manis diedelēt un biji tik kaulains kā klinšu ērglis, bet tagad vairs ne acis nerādi un esi tikpat dūšīgs kā es vai kāds cits no maniem lielajiem radiem. Nu, runā un izstāsti visu!

—   Ai mīļo saimniek, ko tur par tādiem niekiem daudz runāt un stāstīt. Iztieku no tā paša mazumiņa, ko rokas sagādā, un tā savu dzīvīti velku.

Saimnieks tam nenoticēja un uzkliedza vēl niknāk:

—   Tu melo, no sava mazumiņa tu nevari iztikt!

Beigu beigās vaļinieks piekāpās un izstāstīja uzbāzīgajam saimniekam, kas ar viņu atgadījies mežā. Saimnieks noklausījās visu, kļuva sarkans aiz dusmām kā tītars, nospļāvās un, neteicis vairs ne vārda, aizskrēja projām.

Ejot mājās, saimniekam nobrieda galvā labs plāns. Neaizgājis līdz mājām, viņš iegriezās laukos un pa ežu soļoja uz mežu, pie sevis domādams:

—   Aiziešu es ar uz mežu un pagaidīšu, kamēr Pērkontēvs sāks barot vilkus, — varbūt arī es dabūšu šo brīnuma kukulīti.

Rijīgais bagātnieks nu gaidīja tik ilgi, līdz notika viss tā, kā vaļinieks bija stāstījis. Ikviens vilks saņēma savu tiesu un devās biezoknī. Bet pēdējam vilkam balss no negaisa mākoņa teica:

—    Ej aiz krūma, tur tava daļa sēž.

Vilks tūliņ aizskrēja aiz krūma, ieraudzīja paslēpušos saimnieku un taisījās mesties tam virsū. Saimnieks nokrita ceļos un sāka gauži lūgties:

—   A^īļais zelta vilciņ .. . atstāj mani dzīvu!

Vilks, brīdi padomājis, vaicāja:

—    Ko tu man par to apsoli?

—   Visu, ko tik vēlies, — atteica saimnieks.

Vilks brīdi padomāja.

—   Labi, — viņš beidzot teica. — Es atstāšu tevi dzīvu. Bet tikai tajā gadījumā, ja tu apzvērēsi, ka atdosi man to, ko pirmo satiksim tavas mājas vārtos.

Saimnieks nodomāja, ka pirmais, ko viņi satiks, droši vien nebūs nekas cits kā vecais, pusaklais suns Karja-Eku vai kāda noplukuši vistele, un tālab viņš tūliņ bija ar mieru izpildīt vilka prasību.

—    Kāpēc gan neapzvērēt, zvēru!

Nu gāja vilks ar saimnieku mājās. Piegāja pie vārtiem un redz: pretim nāk pats lielākais mājas vērsis. Vilks tūliņ uzklupa vērsim un nokoda to.

Rijīgais saimnieks klupdams krizdams ieskrēja istabā — baidījās, ka vilks arī viņu nenolaiž no kājas.

Vilks apēda vērsi līdz pēdējai spalvas šķipsniņai — ēda trīs dienas un atstāja tikai tīri apgrauztus kaulus.

Saimnieks nogulēja ilgāku laiku slims — nevarēja ne dzert, ne ēst, — nekas nelīda kaklā.

Vaļinieks, izdzirdējis par šo notikumu, pasmaidīja pie sevis un nodomāja:

—   To viņš, rīma, bija pelnījis.

.

KĀPĒC LĀCIS BAIDĀS NO CILVĒKA

Reiz vakarā pastaigājoties lācis satika odieni. Viņa pašlaik aplidoja ganības un sūca govīm asinis.

—    Labvakar, odu māt! — lācis to sveicināja.

—    Sveiks, sveiks, kaimiņ! — odiene laipni atņēma sveicinājumu.

Lācis, brīdi noskatījies viņas darbā, teica:

—    Kā redzams, tev ļoti daudz darba.

—   Jā, daudz gan … daudz gan … — odiene piekrita. Brīdi nogaidījis, lācis atkal jautāja:

—    Saki man, mīļā, kuram dzīvniekam visgardākās asinis?

—    Cilvēkam. Bet tikai tās grūti dabūt, — paskaidroja odiene.

—    Kāpēc grūti? — gribēja zināt lācis.

—    Nu tad paklausies, kāpēc, — turpināja skaidrot odiene. — Cilvēks ir ļoti stiprs. Tu taču redzi, kāda es milzene, kāds man

briesmīgs snuķis! Kādas stipras kājas! Cik spēcīgs rumpis! Bet vajag tikai cilvēkam atgaiņājoties man piedurties, kad es jau guļu zemē.

— Vai tas var būt? — neticīgi iejautājās lācis. Un nolēma luliņ uzmeklēt cilvēku, lai pārliecinātos, vai odiene runā patiesību.

Ilgi viņam nebija jāmeklē: taisni tajā laikā turpat ezermalas meldros glūnēja uz pīlēm cilvēks ar bisi.

To ieraudzījis, lācis gāja tam tieši virsū, lielīgi pie sevis domādams: «Ar odu gan tu viegli tiec galā, bet es tevi saplosīšu kā nieku.» Viņš pacēlās uz pakaļkājām un ierūcās briesmīgā balsī.

Cilvēks, izdzirdējis troksni un rūkšanu, atskatījās atpakaļ, Ieraudzīja lāci un ļoti nobijās.

Viņš tūliņ pielika bisi pie pleca, notēmēja un iešāva abu lobru lādiņus lācim taisni purnā.

Lai gan skrotis bija smalkas, tās tomēr stipri apsvilināja l.it'iiu purnu. No sāpēm skaļi iekaucies, lācis metās atpakaļ pa to

pašu ceļu, pa kuru bija atnācis, un ātrāk neapstājās, iekāms nebija sasniedzis ganības, kur bija palikusi odiene.

Odiene vēl arvien sūca govīm asinis. Ieraudzījusi pa galvu pa kaklu bēgošo lāci, viņa izbrīnījusies pacēla gaisā savu snuķiti un jautāja:

—    Kaimiņ, kaimiņ, kas tev noticis, ka tu tā joz?

Lācis bailīgi atskatījās atpakaļ, paberzēja ar ķepu purnu un, smagi elsodams, atbildēja:

—   Ai, ai, labāk nemaz nejautā! Tiešām cilvēks stiprāks par visiem. Viņš man iesita divi reizes ar knipi pa degunu, laime vēl, ka paguvu aizmukt, iekāms neiezvēla ar dūri. Būtu viņš man vēlreiz pieskāries, es turpat arī paliktu guļam.

*

No tā laika lācis baidās no cilvēka ar bisi — tiklīdz to satiek mežā, tūliņ metas sāņus un bēg projām.

.

LĀCIS UN AITA

Lācis aizgāja pie bitēm medu pamieloties. Nākot atpakaļ, viņš nevarēja apjaust ne debesis, ne zemi — bites viņu bija tā sadzēlušas, ka acis pavisam aizpampa. Aita, pamanījusi viņa nelaimi, zobgalīgi jautāja:

—    Kas tev, ķepaini, kaiš?

Acis sasāpējušas, — lācis atbildēja.

No kā viņas tev, ķepaini, sasāpējušas? — jautāja aita.

Ak, tāpat vien, laikam no meža miglām, — lācis sacīja. — Bet kas tu tāds esi?

—   Ai, ai, veco kaimiņ, vai tad tu manis vairs nepazīsti?

—   Seju nesaredzu, bet pēc balss nevaru pazīt.

Nu aita kļuva priecīga un sāka dižoties: tātad nav ko bīties, lācis tai nevar neko padarīt. Viņa izgāza krūtis un ņēmās zoboties vēl vairāk, skaļi smējās un nekaunīgi meloja:

—   Es esmu vilks, pats vilks.

—   Tas labi, dārgo tēvoc, bet es baidījos, vai tu tik neesi aita vai vēl kāds sliktāks zvērs, — lācis teica. Tad viņš nosēdās uz celma un izstāstīja visu, kas ar viņu atgadījies: — Sasodītās bites man nodarīja lielu pārestību. Es jau tā rīkojos uzmanīgi un lēni — iebāzu stropā tikai divas ķepas, bet viņas tomēr pamanīja un uzbruka man kā melns mākonis. Saki, — vai tu varbūt nezini labas zāles?

—   Kā ne, zinu, bet šīs zāles grūti d ibūjamas, — aita atteica.

—   Pasaki gan, tēvoc, pasaki, varbūt atradīsim kādu līdzekli! — lūdzās lācis.

Tad aita pačukstēja:

—   Tepat tieši tev aiz muguras aug liela egle. Sās egles zari apauguši prāviem pelēko sūnu kušķiem. Ja tu pats tūliņ ierāpsies eglē, sameklēsi vienu tādu kušķi un pieliksi to pie savām acīm, sāpes tūliņ norimsies.

—   Tā . . . bet kā es saredzēšu Šos sūnas kušķus, ja es pat tevi nevaru saskatīt? — sūrojās lācis.

—   Nu, tā nav liela nelaime. Tu kāp tik augšā, bet es no apakšas uzsaukšu, kad būs laiks plūkt sūnas, — aita pamācīja.

Nabaga lācis, neko neredzēdams, piegāja pie egles, ierāpās tajā un uzlīda līdz tai vietai galotnē, kur pie zara karājās liels, lapseņu pūznis. Tā kā augstāk vairs nebija kur līst, viņš jautāja:

—   Nu, dārgo tēvoc, vai var jau raut?

—   Var, var, rauj tik droši!

—   Nezinu, ar kuru ķepu raut — ar kreiso vai labo?

—   Vienalga, rauj vai ar vienu, vai otru, tu atrodies tieši īstajā vietā, — atbildēja aita.

Lācis pastiepa kreiso, pastiepa labo ķepu, atrada lapseņu pūzni, norāva to no zara un piespieda pie acīm. Tiklīdz viņš sa

spieda pūzni, lapsenes izlaidās no tā un sāka viņam ik  dzelt. Nu tika gan ausīm, gan degunam, sirdīgie kukaiņi ihd.i biezajā spalvā un atrada gan muguru, gan vēderu. Un vr..i malās, sākot no acīm līdz pat astei, viņš citu neko nejuta ka \ n nīgi skaudīgas sāpes. Nevarēdams vairs izturēt, lācis ieiet .1 nelabā balsī:

—   Tēvoc, tēvoc, tā jau man te vēl dārgo kažoku novilk Nupat gals būs klāt!

—    Kažoku tev nenovilks, un gals tev, ķepaini, arī nebūs, bet, ko pelnījis, to saņēmi, — aita atteica un sāka smieties tik skaļi, ka to varēja dzirdēt pat attālākajās ganībās.

Lācis saprata, ka ir piekrāpts, nolēca no egles un drāzās uz mežu. Tikai reizi atskatījās un piedraudēja:

—   Pagaidi tik tu man, sprogaine! Nekad vairs nebūs miera starp mūsu dzimtām — tevi es pats nokodīšu, bet taviem jēriem sprandu apgriezīs mani dēli.

Tā tas arī notiek: lai kur lācis sastop aitu vai jēru, viņš netaupa ne vienu, ne otru. Cik lien vēderā, apēd uz vietas, bet to, kas paliek pāri, liek pār plecu un nes biezoknī, paglabā zem gružiem un zariem nebaltām dienām.

.

PATEICĪGIE ZVĒRI

Zemnieks ar savu sievu atgriezās no gada tirgus — sieva gāja pa priekšu — kājām, gabaliņu aiz viņas vīrs — braukšus.

Tiklīdz sieva iegāja mežā, no biezokņa izlēca vilks, aizskrēja tai priekšā, saķēra aiz brunču stērbeles un vilka mežā.

Sieva pārbijās un nezināja nekā cita ko iesākt kā iet vilkam līdz.

Vilks viņu aizveda pie savas alas, paluncināja asti un sāka žēli kaukt.

Atjēgusies no bailēm, sieva ieskatījās alā un redz: uz siena čupiņas sāpēs svaidās vilcēns — tam kaklā iespriedies liels kauls.

Vecais vilks ar asarām acīs visu laiku lūkoias gan uz bērnu, kas sāpēs mokās, gan uz sievu un kauc aizvien žēlāk un žēlāk.

Sieva saprata, kas par lietu, un izvilka vilcēnam no rīkles kaulu. Vecais vilks tūliņ atviegloti uzelpoja un izveda sievu atpakaļ uz ceļa.

Pēc brīža mežā iebrauca arī zemnieks — nogrimis patīkamās domās, viņš kūpināja savu pīpīti un klusu dungoja pie sevis.

Pēkšņi krūmos blakus ceļam atskanēja briesmīga brīkšķēšana un troksnis: no biezokņa izskrēja lācis un aiz viņa vesels bars vilku.

Lācis, ieraudzījis zemnieku, pieskrēja pie tā un ielēca ratos.

Zemnieks tūliņ apķērās, kas darāms, uzšāva zirgam ar pātagu un sāka to dzīt aulekšiem. Drīz viņi izbrauca no meža un nogriezās pa lauku ceļu uz ciemu. Tad lācis izlēca no ratiem, palocījās zemniekam līdz zemei un taisni pa lauku aizčāpoja uz mežu.

Vēl tajā pašā naktī sievai lievenī bija nolikts trekns auns, bet zemniekam dārzā trīs bišu stropi, pilni līdz augšai ar salda medus kārēm.

i

8 2173

GANS UN TRlS SUŅI

.

.

ZAĶIS PĀRKĀPJ AIZLIEGUMU

Senos laikos zaķis varēja pārtikt no kura katra koka mizas. Tikai tam bija jāievēro viens noteikums: visu mizu kokam nedrīkst apgrauzt, jo tad koks cietīs un nokaltis.

Reiz zaķis mielojās ābeļdārzā. Pagrauza mizu vienai ābelei, pagrauza otrai, pielocīja pilnu vēderu un, nejuzdams vairs ne mazāko izsalkumu, nodomāja: tagad nebūtu par ļaunu uzkost kaut ko gardāku, kaut ko tādu, ko vēl neviens zvērs nav nogaršojis.

Te viņš pamanīja žogā spraugu un ielīda pa to. Redz: priekšā liels sakņu dārzs un visur, uz kuru pusi tikai acis met, aug jaunas, skaistas kāpostu galviņas.

Savu mūžu zaķis vēl nebija kāpostus ēdis — bija tikai dzirdējis, ka tie esot ļoti garšīgi. Bet, tiklīdz iebāza mutē pirmo lapiņu, tūliņ juta, ka tie patiešām gardi. Un nu viņš tik sāka vīstīt iekšā vienu galviņu pēc otras, līdz apēda visus kāpostus.

Te piepeši ieradās darza saimnieks ar kadiķa nūju rokā. Zaķis, zinādams, ka viņam nekas labs nav gaidāms, metās prom no nopostītā dārza un aizdrāzās uz mežu. Tur viņš paslēpās zem krūma un nogulēja trīs dienas.

Ceturtajā dienā zaķis juta, ka vēders tukšs un ka izsalkums liek atkal sevi just. Izlīda viņš uz pirkstu galiem no krūma, apskatījās visapkārt un, nekur neredzēdams dusmīgo dārza saimnieku, devās meklēt ēdamo. Šaudījās šurp un turp, līdz beidzot uzdūrās liepai. Nu viņš kļuva tik priecīgs, ka palēcās augstu gaisā.

Zaķis aiz prieka aizmirsa aizliegumu un apgrauza pilnīgi visas liepas — no apakšas līdz augšai.

Nabaga liepas cietās, cietās, tomēr beidzot nokalta, un mežs bez viņām kļuva daudz retāks.

Kad A^eža tēvs uzzināja par nepaklausīgā zaķa rīcību, viņš ļoti noskaitās, pagrāba no paugura sauju smilšu un aizbēra tās vēl neapgrauztajām liepām aiz mizas. Un to viņš izdarīja ne tikvien ar liepām, bet arī ar visiem citiem kokiem, izņemot apsi ar rūgto mizu.

No tā laika zaķis galvenokārt pārtiek no apšu mizas. Grauž to ar asarām acīs un nožēlo savu vieglprātību. Un cilvēku mītnēm viņš iedrošinās tuvoties tikai visaukstākajā ziemas laikā un visdziļākajā sniegā: domā, ka saimnieks vēl dusmojas par nopostīto kāpostu dārzu.

.

KĀPĒC ZAĶIM PĀRPLĪSUSI LŪPA

Reiz zaķi sanāca ganībās pie lielā bērza apspriesties. Sprieda, sprieda un visi kā viens sūrojās un sūdzējās par savu grūto dzīvi.

Kad zaķi beidza apspriest savas ikdienas rūpes, viņi sāka pārrunāt citas darīšanas. Viens no visvecākajiem zaķiem uzlēca uz augsta celma, iespieda rokas sānos un teica:

— Redziet, dārgie meža iemītnieki, visas mūsu likstas ceļas no tā, ka mūs neviens nebaidās, bet mēs baidāmies no visa un no ikviena. Mums jābaidās no saimniekiem un kalpiem, no saimniecēm un mātesmeitām. Mēs baidāmies no kaķiem un suņiem, no vanagiem un lūšiem. Nav zem mīļās saules tādas vietiņas, kur mēs bez bailēm varētu ēst savu maizīti, nav visā plašajā pasaulē tāda stūrīša, kur mēs droši varētu celt savu mājokli, lai pavadītu tur visu mūžu kopā ar sievu un bērniņiem. Katrs diedelnieks mūs trenkā, katrs večuks, mūs ieraudzījis, kliedz: «Vei,

vei, redziet, kur zaķis skrien!» Ko tur darīt, dārgie draugi un kaimiņi, mūsu dzīvīte šeit grūta jo grūta, tāpēc labāk dosimies visi uz citu pusi, kur mūs vēl nepazīst.

Visi zaķi piekrita šim priekšlikumam. Viņi paraudāja, paraudāja, pabēdājās mazliet, un tad viss bars cilpoja no kalna lejā, arvien tuvāk lielceļam.

Tieši tajā laikā pļavā ganījās liels bars aitu. Izdzirdējušas skrejošo zaķu kāju dipoņu, aitas izbijās, sāka blēt cita par citu skaļāk un devās, ko kājas jaudāja, mājās. Viņām pakaļ joza suns un gans, turēdams ar abām rokām cepuri.

Ieraudzījuši tik traku bēgšanu, zaķi apstājās un sāka gardi smieties. Viņi smējās kā kutināti — pacēlās uz pakaļkājām un, ar priekšējām turēdami vēderus, smējās un smējās. Bija taču jocīgi redzēt, ka pasaulē tomēr atrodas cilvēki un zvēri, kas pat no viņiem baidās. Zaķu cilts smējās ilgi ilgi, tik ilgi, kamēr visiem pārplīsa lūpas.

Tāpēc zaķiem vēl šobaltdien pāršķeltas lūpas, bet savu lēmumu — pārcelties uz dzīvi citā pusē — viņi atmetuši.

.

KĀ ZAĶIS PIEMĀNĪJA AUKSTUMU

Ir lieli, ir mazi zvēri, notupušies meža zem lielas egles, drebinājās no aukstuma.

Lācis vaidēja:

—   Ai, ai, ai, gals klāt, gals klāt!

—  Jā, — no nāves neizbēgt, saltais vējš jau spiežas līdz kauliem, — sūrojās vilks.

—   Kā gan nabaga pasaule iztiks bez mums — bez manis, bez tevis un bez citiem mūsu radiem, — noteica lapsa, zobus klabinādama.

Sprieda viņi gan šā, gan tā, sūrojās un gaudās tik ilgi, līdz lūsim ienāca prātā laba doma:

—   Cits nekas mums neatliek, labie kaimiņi, ka jāiet parunāt ar Meža tēvu, varbūt viņš mums iedos siltākus kažokus.

—   Prātīgs vārds, prātīgs vārds! — lācis uzslavēja lūša priekšlikumu.

—   Kas tiesa, tas tiesa, — mādami ar galvām, teica vilks un lapsa.

Un tā ari izdarīja — visi sastajās rinda un cits aiz cita devās pie Meža tēva. Nonākuši Meža tēva sētā, viņi stipri pieklauvēja pie durvīm un logiem, notupās sniegā un gaidīja. Meža tēvs uzmauca kājās zeķes, uzāva vīzes un iznāca no istabas.

Zvēri pieklājīgi palocījās un iesaucās:

—   Esi sveicināts, Meža tēv!

—   Sveiki, sveiki, — atteica Meža tēvs. — Kādā vajadzībā, ciemiņi, ieradāties?

—    Ieradāmies tāpēc, ka gribam tev palūgt siltākus kažokus, — atbildēja lapsa, svinīgi iznākdama priekšā ar gaisā izslietu asti.

—    Kā, vai tad vecie nav vairs pietiekoši labi? — Meža tēvs centās izprašņāt.

—   Vecie laiž vēju cauri, — paskaidroja lapsa.

—   Tie jau gluži izdiluši, pavisam noplīsuši, — iesaucās vilks ar lāci.

—   Nu, ja jau noplīsuši, tad noplīsuši, — atteica Meža tēvs un tūliņ sāka izsniegt jaunos ziemas apģērbus.

Tad arī lācis, vilks un lapsa dabūja savus tagadējos apģērbus: lācim iedeva vienkāršu, tumšbrūnu kažoku, kas ne tikvien aizsargā no aukstuma, bet arī grūti ieraugāms medniekam; lapsa saņēma dārgu rudas spalvas ģērbu; vilkam tika stipri un izturīgi darba svārki, kas nenodilst un nenoplīst pat vissliktākā laikā.

Kad dalīšana gāja uz beigām, Meža tēvs sanākušo zvēru aizmugurē ieraudzīja zaķīti, pamāja tam ar pirkstu, lai pienāk tuvāk, un draudzīgi jautāja:

—   Nu, draudziņ, ko tev vaj,ag?

—   Man nekā nevajag. Es krietni saēdos sulīgos zaļumus, piekožu tiem klāt garšīgo apses mizu — un man tāds sals bijis nebijis, — smiedamies atteica zaķis.

—   Kā redzams, tad tu esi brašs puisis, par to tevi varu tikai uzslavēt, — Meža tēvs teica.

Bet Sala vecis tajā pašā laikā tupēja turpat netālu aiz krūkļu krūma, skatījās pa kailo zaru starpu un visu noklausījās. Viņš tā jau nebija labā omā, bet zaķa valoda to vēl vairāk sakaitināja: ak tā, ak tad šis knislis manu spēku un varenību ne par ko netur! Un viņš nolēma zaķi krietni pārmācīt un parādīt tam savu spēku.

Kad zaķis skrēja projām no Meža tēva mājas, Sala vecis viņam sekoja uz pēdām. Neatpalikdams ne soli no zaķa, viņš sacēla tādu aukstumu, ka pat koki mežā sāka sprakšķēt. Zaķis, gribēdams sasildīties, skrēja, ko jaudāja,-bet viss velti. Tad viņš notupās zem resnas priedes, sarāvās čokurā — arī tas nelīdzēja. Pieskrējis pie siena kaudzes, nogulās aizvēja pusē, saritinājās kamolā un sastindzis domāja: nu gan ir pēdējā stundiņa klāt. Kad vairs nevarēja ciest, viņš izdzirdēja, ka, sniegam gurkstot, pie viņa pienāk Sala vecis.

—   Tev laikam zem ādiņas siltuma vairs nav palicis ne skripatiņas?

—    Kā nav palicis, no manis pat garaiņi ceļas, cik man karsti! — atteica zaķis, saņēma pēdējos spēkus un aizlēca kaudzei otrā pusē.

To. redzot, Sala vecis ļoti izbijās, papurināja galvu un izbrīnījies teica:

—   Oho, tad patiešām iznāk, ka es tevi, brālīt, nevaru pieveikt.

—   Kas tiesa, tas tiesa — tu mani nevari pieveikt.

Tad Sala vecis beidza saldēt un nokaunējies devās prom.

Tā zaķis vēl līdz šai dienai valkā savu veco kažociņu, bet Sala vecis vairs neuzdrošinās ar viņu spēkoties.

.

KĀPĒC ZIRGS VIENMĒR ED

Zirgs ar vērsi ganījās pļavā.

Te piepeši viņi redz: pa taciņu no meža nāk cilvēks ar lielu lielu maisu uz muguras. Cilvēks vecs un sirms, iet salīcis, pie katra soļa pūš un krekšķ, maiss, kjiredzams, smags, liec to vai trijos līkumos. Piegāja nepazīstamais pie upītes, palūkojās ūdenī un sāka lūgties zirgu:

— Dārgo zelta zirdziņ, mīļo pelēcīt, pārnes mani pār upīti! Redzi: kājas man īsas, apaviem zoles vaļā, iestigšu dūņās, no kurienes man, vecam un nespēcīgam, vairs netikt laukā.

Zirgs jau bija gandrīz ar mieru izpildīt vecīša lūgumu, bet te ieraudzīja sulīgas zāles kušķi, pārdomāja un laipni atteica:

—    Ej vien pats, vecīt, man nav vaļas tev palīdzēt. Tu taču redzi, ka man jāsteidzas ar ēšanu. Drīz atnāks saimnieks un liks mani darbā, bet, palīdzot tev, es varu palikt neēdis. Tad vecītis griezās ar savu lūgumu pie vērša, grūti nopūtās un teica:

—   Mīļo, labo vērsīt… vai tu nebūsi tik labs un nepārnesīsi mani pār upīti? Redzi: kājas man īsas, apavi cauri, iestigšu dūņās, no kurienes man, vecam un nevarīgam, vairs netikt laukā.

Vērsis pacēla galvu uz augšu, ieīdējās un teica:

—    Lai gan man drīz jāiet darbā un vēders arī vēl patukšs, taču ceļa gājējam jāpalīdz. Atbalsties pret manu gurnu un kāp mugurā, jo pāri tikšanai tik veikliem, kādi mēs abi esam, arī vajadzēs krietni daudz laika.

Otrā krastā vērsis palīdzēja vecītim nokāpt zemē un gribēja jau doties atpakaļ ganībās, bet sirmais vecītis — kas nebija nekas cits kā pats Meža tēvs — aizturēja viņu un teica:

—   Tu, vērsīt, esi goda vīrs. Par to, ka man izpalīdzēji, turpmāk tev ēdamā būs papilnam un atliks laiks arī atpūtai. No šās dienas tu ēdamo vispirms savāksi, bet sagremosi to gulēdams.

Tajā pašā reizē Meža tēvs iedeva viņam arī ragus, ar ko aizsargāties pret plēsīgajiem vilkiem. Bet zirgam Meža tēvs teica tā:

—    Par to, ka ēšanu uzskatīji svarīgāku par palīdzību ceļa gājējiem, tu nekad nejutīsies paēdis un ēdīsi arī savos atpūtas brīžos.

No tās dienas zirgs ēšanai izlieto visu savu brīvo laiku, bet vērsis vispirms savāc ēdamo, tad liekas gulēt un gulēdams to sagremo.

.

GANS UN TRĪS SUŅI

Vājiniece aizsūtīja savu mazo dēlēnu aitas ganīt. Te, kur gadījies, kur ne, no krūmiem iznāca sirms vecītis, piegāja pie zēna un jautāja:

—    Ko tu te dari?

Zēns atbildēja:

—    Ganu savas trīs aitas.

Tad sirmais vecītis teica:

—    Dod man vienu aitu! Par to es tev iedošu suni.

Zēns, brīdi padomājis, sacīja: J

—    Nevaru, vectētiņ. Aitas ir vienīgā mūsu manta. Aitas dod vilnu, bet suns neko nedod.

—    Ja nedosi, tad no meža tūliņ izskries briesmīgs zaķis un nokodīs visas tavas aitas. Bet, ja tev būs suns, tas zaķi aizdzīs.

Vājinieces mazais dēlēns tam noticēja un izmainīja aitu pret suni. Mājās par to viņam klājās slikti — bija jāsaņem rājiens.

Nākamajā dienā zēns atkal aizgāja ganīt aitas. Atnāca atkal sirmais vecītis un vēlējās samainīt suni ar aitu. Kad zēns atteicās mainīt, vecītis sacīja:

—   Ja nemainīsi, no meža tūliņ izskries plēsīga kaza un saplosīs visas tavas aitas līdz ar suni. Bet, ja tev būs divi suņi, tie kazu aizdzīs.

Zēns izmainīja arī otru aitu pret suni. Mājās viņam klājās vēl ļaunāk — viņš dabūja krietnu pērienu.

Trešajā dienā zēns aizgāja ganīt atlikušo aitu. No krūmiem atkal iznāca sirmais vecītis, pasveicināja zēnu un teica:

—   Atdod man arī šo savu pēdējo aitu — dabūsi vēl trešo suni.

—    Nē! — zēns atteica. — Šī aita mums pašiem vajadzīga, tā jau var notikt, ka mums nebūs pat zeķītes, ko kājās aut.

—    Esi gan tu muļķis! — iesaucās sirmais vecītis. — Ja tev būs trīs suņi, tu varēsi pārdzīt mājās, kādu dzīvnieku tik gribēsi. Vajadzēs tik pateikt pirmajam sunim: «Nokod!», otrajam: «Ņem!», trešajam: «Nes mājā!» — un viņi tev pārnesis pat veco lāci no meža. Tad arī māte tevi vairs nerās un nesodīs, bet noglaudīs galviņu.

Zēns izmainīja ari savu pēdējo aitu pret suni. Un tūliņ pavēlēja suņiem noķert labi treknu briedi un aiznest mājās. Nepaspēja viņš ne lāgā apskatīties, kad briedis jau bija mājā — nodīrāts, notīrīts, liec tik toverī un iesāli.

Nē, nu vājiniece vairs nerāja savu mazo dēlu, jo no tā laika viņi vairs necieta trūkumu un ne no viena nebaidījās.

12.r >

MUIŽNIEKA ZIRGS UN ZEMNIEKA ZIRGS

Reiz muižnieka zirgs sāka dižoties un teica zemnieka zirgam:

—   Tu, kaimiņ, esi pārāk zema dzimuma. Tu velc ratus, arklu, ecēšas un mūžīgi od pēc sviedriem. Palūkojies, kā es dzīvoju, un ņem piemēru no manis: es ēdu tīras auzas un vadāju tikai augstus kungus. Redzi, kādas man tievas un skaistas kājas! Redzi, kādi man brīnišķīgi un tīri nagi! Redzi, kā spīd mana spalva, kāds izliekts kakls, kāda balta zvaigznīte mirdz pierē! Vai es neesmu skaists, salīdzinot ar tevi?

—    Skaists gan, skaists gan, — piekrita zemnieka zirgs.

—   To es zinu. Par to nav vērts pat runāt! — iesaucās muižnieka zirgs un sāka dižoties vēl vairāk… Bet ja tu redzētu, cik man raiti soļi, kad es skrienu rikšiem! Un cik ātri es skrienu! Liekas, it kā zeme zem kājām skrietu man pretim, kad es joņoju kā vējš ar saviem vieglajiem atsperu ratiem! Bet tu, kaimiņ, laikam gan skrien ne visai ātri?

mmmmm

—    Ne visai, ne visai.

—   To es zinu. Par to nav ko runāt. Tu droši vien pat gauso gliemezi nepanāktu, ja ietu ar viņu skrieties.

—    Gliemezi varbūt nepanāktu, bet tevi gan noskrietu.

Par tik nekaunīgu atbildi muižnieka zirgs briesmīgi noskaitās. Viņš nicinoši nosprauslājās, piecirta kāju pie zemes un iesaucās:

—    Iesim skrieties!

—    Labi, iesim skrieties, — zemnieka zirgs tūliņ piekrita.

Viņi aizgāja uz aploku un norunāja tā: skries abi aplokam

apkārt tik ilgi, kamēr piekusīs. Kurš ātrāk nogurs, tas zaudējis, kurš ilgāk izturēs, tas uzvarējis.

Muižnieka zirgs atmeta galvu atpakaļ un aizauļoja kā viesulis. Viens un divi viņš apskrēja pirmo loku, panāca zemnieka zirgu un, skriedams tam garām, zobgalīgi iesaucās:

—   Tavu brīnumu! Tu vēl vienmēr skrien bez apstāšanās. Vēl nedomā atpūsties?

—   Pagaidām vēl ne, pagaidām vēl ne, — atbildēja zemnieka zirgs.

Drīz muižnieka zirgs apskrēja arī otru reizi ap aploku, atkal panāca zemnieka zirgu un atkal aizauļoja tam garām. Atkal skaļi iezviedzās un, izsmiedams to, iesaucās:

—   Tavu brīnumu! Tu arvien vēl skrien bez apstāšanās. Vai atpūsties nemaz nedomā?

—    Pagaidām ne, pagaidām ne, — atteica zemnieka zirgs.

Panācis zemnieka zirgu trešo reizi un paskrējis tam auļos

garām, muižnieka zirgs iezviedzās jau drusku klusāk. Bet tāpat kā iepriekšējās reizes izsmiedams iesaucās:

—   Tas ir gan brīnums! Tu … arvien … vēl… skrien … un … neesi… apstājies . .. atpūsties …

—   Pagaidām vēl ne, pagaidām vēl ne, — atteica zemnieka zirgs un savukārt jautāja: — Bet kāpēc tu, kaimiņ, tik smagi elso?

—    Nupat atsitu nagu pret akmeni, -tatteica muižnieka zirgs.

Ceturto reizi apskrējis aplokam apkārt, muižnieka zirgs vairs neko neteica un paskrēja garām zemnieka zirgam klusēdams. Zemnieka zirgs jautāja:

Ko tu, kaimiņ, tā krekšķi?

Tikko paklupu uz celma, — atteica muižnieka zirgs.

Piektajā un sestajā apskrējienā muižnieka zirgs vairs nevarēja panākt zemnieka zirgu. Bet septītajā zemnieka zirgs panāca muižnieka zirgu un, skriedams garām, tam jautāja:

—   Ko tu, dārgais kaimiņ, laid mani sev priekšā?

—   Man ienāca prātā kāda doma, gribu to labi apsvērt, — atteica muižnieka zirgs.

Bet pēc astotā apskrējiena muižnieka zirgs nogriezās no celiņa, nogulās zemē un sāka cītīgi vārtīties.

Zemnieka zirgs jautāja:

—   Vai tev kas ļauns noticis?

—   Dundurs bija iejaucies odu barā un iekoda tik skaudīgi, ka vēl tagad visas malas sāp. Kad aizdzīšu to, tad atkal skriešu — laika vēl daudz.

—   Tur tev taisnība — laika vēl daudz, — atteica zemnieka zirgs un skrēja tālāk.

Devītajā apskrējienā muižnieka zirgs vairs nepiedalījās, viņš nokaunējies staigāja pa krūmiem un plūkāja zāli.

—   Vai jau ēšanas laiks pienācis, mans dižciltīgais kaimiņ? — jautāja zemnieka zirgs.

—   Jā, jau ceļas migla un vēderā sāk kniebt. Atpūties tu arī, līdz rītam tā kā tā pagūsim nobeigt skriešanos, — atteica muižnieka zirgs.

—   Pagaidi, pagaidi mazu brītiņu — es apskriešu reizes desmit, bet pēc tam piedevām vēl reizes divpadsmit — es pat pa īstam vēl neesmu sasilis — tad parunāsim, — atteica zemnieka zirgs.

No tā vakara muižnieka zirgs tik pārmērīgi vairs nelielījās.

*t

GUDRINIECE STIRNA

Stirna atrada ziemu uz ceļa kušķīti āboliņa un sāka to ēst. Pa to pašu ceļu gadījās iet medniekam. Viņš ieraudzīja stirnu un gribēja to nošaut.

Stirna briesmīgi izbijās un sāka žēlā balsī mednieku lūgties:

—   Medniek, zelta gabaliņ, nešauj mani!

—   Neko nevarēs darīt — jāšauj vien būs, — atteica mednieks.

—   Nešauj vis, es taču esmu vēl jauna.

—   Vienalga, jauna vai veca, tev glābiņa nav.

Bet sirds medniekam nemaz tik ļauna nebija — viņam kļuva stirnas žēl, un viņš to nenošāva. Stirna no prieka lēkšiem devās uz mežu un acumirklī pazuda starp kokiem, tikai aste vien nozibēja.

Bet medniekam bija sirdīgi suņi. Viņi ar jaunām acīm noraudzījās, kā aiziet medījums, un metās pa pēdām stirnai pakaļ. Biezoknī viņi saķēra stirnu, nogāza gar zemi un gatavojās to saplosīt. Nikni ņurd un saka: — Nekur tu nespruksi, stirniņ! Mums tu esi lemta, un mums tu arī tiksi!

Stirna sāka atkal lūgties:

—   Mīļie sunīši, labie sunīši, nesaplosiet mani!

—   Neko nevarēs darīt, jāsaplosa vien būs, — atteica suņi.

—   Nesaplosiet vis, es taču esmu vēl jauna.

—   Vienalga, jauna vai veca, glābiņa tev nav.

Stirna redz, ka labi nebūs, savāca to pašu mazumiņu viltības, kas viņai bija, un teica:

—   Ja jūs atstāsiet mani dzīvu, es jums parādīšu vilka midzeni. Lielīgs, ļoti lielīgs ir šis vilks, kas tur dzīvo, — visiem saka, ka viņš ne no viena nebaidoties.

Suņi ļoti noskaitās par tādu lielību un draudoši iesaucās:

—   Tā-a, neviena nebaidoties! Bet, kad mēs to pačamdīsim, tad redzēsim, vai baidās no kāda vai ne.

—   Pilnīgi pareizi, pačamdiet gan to! Es jums parādīšu ceļu. Mani nokost un apēst jūs taču varat kurā katrā laikā, ar to nav ko steigties, — teica stirna.

Suņi brīdi padomāja, apspriedās savā starpā un arī nāca pie tā paša atzinuma: kas tiesa, tas tiesa — nokost un apēst stirnu viņiem laika diezgan, ar to nav ko steigties. Un viņi tūliņ devās uz vilka midzeni — pa priekšu stirna palēkdamās, viņai nopakaļ suņi, ostīdami zemi.

Bet stirna bija gudriniece — viņa aizveda ļaunos suņus uz tādu vietu, kur dzīvoja nevis viens vilks, bet desmit un pie tam visi lieli un spēcīgi. Aizvedusi suņus pie midzeņa, pati tūliņ kā vējš aizskrēja projām, tik aste vien pazibēja starp kokiem.

Bet ļaunie mednieka suņi iekļuva lielās sprukās, un tiem bija krietni ko ņemties, lai izglābtos no desmit vilkiem.

KAĶIS, SUNS UN PELE

Bija laiki, kad kaķis ar suni dzīvoja lielā draudzībā un kaķis nedarīja^ pelēm pāri, — satikušies pieliekamajā vai klētī, nosēdās un risinaja garu garās sarunas.

Svarīgos gadījumos viņi gāja viens pie otra viesos: kaķis dzēra stipro, pašdarināto alu suņa kristībās, peles dejoja savu peļu deju kaķa jaunākās meitas kāzās.

Bet tad notika nepatīkams gadījums: suņļ sāka uzbrukt citiem dzīvniekiem — zaķiem, vistām, vāverēm, jēriem. Viņus apvainoja smagos noziegumos un apsūdzēja Meža tēvam.

Meža tēvs tūliņ izsauca suņus uz tiesu, lai atbild par saviem darbiem. Suņi neatteicās ierasties, lepni izgāza krūtis un gāja turp.

Tiesā viņi visādi mēģināja noliegt savu vainu un taisnojas ar to, ka tie cietuši badu un citas izejas nav bijis.

Meža tēvs viņus tomēr atzina par vainīgiem un uz priekšu atļāva baroties tikai ar to dzīvnieku gaļu, kuri paši nokrīt gar zemi.

Suņi palūdza tiesas lēmuma norakstu un to arī saņēma. Ilgi viņi lauzīja galvas, kur paglabāt šo svarīgo dokumentu. Un beidzot nosprieda, ka tas jāņem glabāšanā rūpīgajam un kārtīgajam Krancim.

Krancim pret to iebildumu nebija — viņš paņēma rakstu savā glabāšanā.

Bet ar tik svarīgu dokumentu skraidīt pakaļ ganāmpulkam bija neērti, tāpēc viņš aizgāja pie sava vecā drauga kaķa un teica:

—   Tu, Ņurrātāj, lielāko tiesu dzīvo mājā, tāpēc esi tik labs un uzglabā pie sevis šo suņu dokumentu!

—    Kāpēc gan ne, uzglabāšu, — atteica kaķis un, saņēmis papīru, paslēpa to uz krāsns augšas.

Pēc kāda laika, skraidīdami pa ganībām, suņi ieraudzīja, ka zirgs, kaudamies ar mušām, bija nogulies zemē.

Daudz nedomādami, viņi uzklupa kaimiņam un nokoda to. Pieēdās līdz kaklam un staigāja pēc tam ar tādu izskatu, it kā nekas nebūtu noticis.

Bet līdz Meža tēvam tūliņ nonāca sūdzības: suņi neievērojot likumus, suņi atkal pārkāpuši aizliegumu. Šī ziņa Meža tēvu ļoti nokaitināja, un viņš nolēma suņus bargi sodīt.

Suņiem atkal bija jāierodas tiesā atbildēt par saviem darbiem.. Viņi arī šoreiz neatteicās — izgāza krūtis un gāja.

Bet tiesā lepni paziņoja, ka viņiem neviens neko nevarot darīt: viņi rīkojušies tieši tā, kā noteicis pats Meža tēvs, kad bijuši pirmo reizi tiesā, — kas pats nokrīt gar zemi, tas suņiem barībai. Zirgam, kas novēlies zemē, viņiem klāt esot, uzklupuši tikai tad, kad tas notirinājis kājas. Meža tēvs taču neesot teicis, ka nokritušajam katrā ziņā jābūt mirušam. Arī tiesas sprieduma norakstā, kas viņiem toreiz izsniegts, nekas neesot par to minēts.

Tad tiesa pieprasīja, lai uzrāda šo rakstu. Krancim tā līdz nebija, un viņš tūliņ devās, ko kājas nes, pie kaķa.

Kaķis par laimi bija mājās. Viņš tūliņ uzlēca uz galda, no turienes uz krāsns augšas un sāka meklēt rakstu. Izmeklēja malu malas, bet rakstu neatrada: tas bija iekritis kā akā.

Beidzot izrādījās, ka notikusi liela nelaime: uz krāsns augšas bija uzlīdušas peles, sagrauzušas papīru sīkās drumstaliņās un •savilkušas to alā bērniem par migu.

Par tādu rīcību kaķis ļoti noskaitās uz pelēm. Viņš sāka tās ķert un ķer vēl līdz šai dienai.

Krancis savukārt noskaitās uz kaķi un vēl līdz šim nav samierinājies ar to — lai kur viņš to satiek, tūliņ klūp tam virsū.

..

SATURS

ZIRNEKLIS UN SKUDRA

Meža tēvs un Meža māte . . . .

Ods un zirgs………………………………

Vardes kāzu deja………………………

Zirneklis un skudra ……

Kāpēc ezis sprauslā…………………..

Kā ezis ar zaķi sacentās skriešanā

Kā ezis cepa vaboli…………………..

Vista un prūsis………………………….

Viltīgā varde un godkārīgā dzēse . Pele, vēzis un vabole

SLINKAIS APOGS

Kraukļa precības ……………………..

Krauklis bildina zīlīti………………………………..

Slinkais apogs…………………………………………..

Zvirbulis dara alu……………………………………..

Pele un zvirbulis……………………………………….

Kāpēc tītaram sarkana galva……………………..

Kā pūces mācījās dziedāt …………………………

Vārna un lapsa…………………………………………

Kāpēc krauklis ziemu nepavada siltajās zemes

LAPSAS JAUNĀS ACIS

Vilks un lapsa kāzās………………………

Lapsas jaunās acis………………………..

Vilks ar krējuma ķērni .y …………………

Lapsas nauda ………………………………

Lapsa, vilks un lācis………………………

Lapsa ar pīpi………………………………..

Lapsa piemāna vilku……………………..

Grēku nožēlolāji …………………………..

VILKS UN RUBENIS

Vilka un zaķa ziemas mājokļi .

Vilks un briedis……………………..

Vilks un Karja-Eku………………..

Vilks un rubenis . . . . .

Rijīgais vilks…………………………

Vilku maize…………………………..

Kāpēc lācis baidās no cilvēka .

Lācis un aita……………………….

Pateicīgie zvēri……………………..

GANS UN TRĪS SUŅ

Zaķis pārkāpj aizliegumu……………….

Kāpēc zaķim pārplīsusi lūpa . . . .

Kā zaķis piemānīja aukstumu . . .

Kāpēc zirgs vienmēr ēd…………………..

Gans un trīs suņi……………………………

Muižnieka zirgs un zemnieka zirgs .

Gudriniece stirna…………………………..

Kaķis, suns un pele……………………….

АУГУСТ ЯКОБСОН ЛИСА, ВОЛК И МЕДВЕДЬ

По изданию Эстонского государственного издательства 1950 г. „Соловей и медянка"

Латвийское государственное издательство Художник М. Карпенко На латышском языке

Redaktors !. Osmanis Mākslinieciskais redaktors R. Jansons Techniskā redaktore V. Dārziņa Korektore R. Runcis

Nodota salikšanai 1957. g. 13. novembrī. Parakstīta iespieSanai 1957. g. 25. decembrī. Papīra formāts 73X103/16. 8,5 fiz. iespiedi.; 11,65 uzsk. iespiedi.; 6,86 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Maksā 3 rbļ. 40 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 10266-J1116. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības galvenās pārvaldes Paraugtipografijā Rīgā, Puškina ielā Nr. 12. Pašūt. Nr. 2175.

Content

Jakobsons Augusts Lapsa vilks un lācis

MEŽA TĒVS UN MEŽA mĀte

ODS UN ZIRGS

VARDES KAZU DEJA

ZIRNEKLIS UN SKUDRA

KĀPĒC EZIS SPRAUSLĀ

KĀ EZIS AR ZAĶI SACENTĀS SKRIEŠANĀ

KĀ EZIS CEPA VABOLI

VISTA UN PRūSIS

VILTĪGA VARDE UN GODKĀRĪGĀ DZĒSE

PELE, VĒZIS U N VABOLE

SLINKAIS APOGS

KRAUKĻA PRECĪBAS

KRAUKLIS BILDINA ZĪLĪTI

SLINKAIS APOGS

ZVIRBULIS DARA ALU

PELE UN ZVIRBULIS

KAPEC TĪTARAM SARKANA GALVA

KĀ PŪCES MĀCĪJĀS DZIEDĀT

VĀRNA UN LAPSA

KĀPĒC KRAUKLIS ZIEMU NEPAVADA SI LTAJĀS ZEMĒS

LAPSAS JAUNĀS ACIS

VILKS UN LAPSA KĀZĀS

LAPSAS JAUNĀS ACIS

VILKS AR KRĒJUMA ĶĒRNI

LAPSAS NAUDA

LAPSA, VILKS UN LĀCIS

LAPSA AR PĪPI

LAPSA PIEMĀNA VILKU

GRĒKU NOŽĒLOTĀJI

VILKS UN RUBENIS

VILKA UN ZAĶA ZIEMAS MĀJOKĻI

VILKS UN BRIEDIS

RIJĪGAIS VILKS

VILKU MAIZE

KĀPĒC LĀCIS BAIDĀS NO CILVĒKA

LĀCIS UN AITA

PATEICĪGIE ZVĒRI

GANS UN TRlS SUŅI

ZAĶIS PĀRKĀPJ AIZLIEGUMU

KĀPĒC ZAĶIM PĀRPLĪSUSI LŪPA

KĀ ZAĶIS PIEMĀNĪJA AUKSTUMU

KĀPĒC ZIRGS VIENMĒR ED

GANS UN TRĪS SUŅI

MUIŽNIEKA ZIRGS UN ZEMNIEKA ZIRGS

GUDRINIECE STIRNA

KAĶIS, SUNS UN PELE

SATURS