Kovaļs Jurijs

Lapsēns Napoleons trešais

Jurijs Kovaļs

Lapsēns Napoleons trešais

STĀSTS

PIRMĀ DAĻA

.

BĒGŠANA

Agrā otrā novembra rīta no zvēru fermas «Mšaga» izbēga lapsēns Napoleons Trešais.

Viņš neizbēga viens pats, bet kopa ar zilo lapsēnu, kura kārtas numurs bija simt sešpadsmit.

Vispār jau polārlapsas uzmanīja stingri, un Praskovjuška, kura tās baroja, ikreiz speciāli pārbaudīja, vai tikai pietiekami cieši ir aizkrampēti krātiņi. Taču taja rīta atgadijas kas nepatīkams: zvēru fermas direktors Ņekrasovs noskauda Praskovjuškai prēmiju, kuru viņa gaidīt gaidīja uz svētkiem.

—    Tu jau iepriekšejo mēnesi saņēmi, — teica Ņekrasovs. — Lai nu tiek citiem.

—    Ak šitā! — aizelsusies atcirta Praskovjuška. Aiz niknuma viņai pat mēle vairs neklausīja.

Izčibēja prēmija. Līdz ar to pajuka priekšsvetku plāni. Praskovjuškas dvēsele parakrneņojās. Tagad viņa dzīvē saskatīja tikai divas iespējas: vai nu pāriet uz citu darbu, vai mesties ūdeni, lai direktors saprastu, kam galu galā jādod prēmija.

Vienaldzīgi viņa pabaroja lapsas, iztīrīja krātiņus un dusmās tā klaudzināja durtiņas, ka zvēri krātiņos katrreiz sarāvās. Pagalam sarūgtināta Praskovjuška lādēja likteni, aizvien dziļāk un dziļāk ieslīga savās bēdās un apvainojumos, un beigu beigās viņu pat pārņēma neizprotami savāda nerealitātes sajuta un divus krātiņus viņa aizmirsa aizvērt.

Nogaidījis, kamēr viņa aiziet uz savu būdu, Napoleons izlēca no krātiņa un metās uz sētas pusi, bet viņam pa pēdām sekoja pārsteigtais zilais lapsēns ar simt sešpadsmito kārtas numuru.

ALUMĪNIJA BĻODIŅU ŠĶINDOŅA

No zvēru fermas polārlapsas aizbēga ļoti reti, talab Praskovjuškai neienāca i prātā doma, ka varētu kaut kas līdzīgs notikt.

Praskovjuška sēdēja siltajā budā, kurā gar sienu bija saslietas liekšķeres, un lamāja direktoru, atkal un atkal saukādama viņu par Petjku.

—    Citiem piešķir prēmiju! — viņa ārdījās. — Bet sievieti ar bērniem atstāj uz svētkiem bez naudas.

—     Kur tad tev tie bērni? — brīnījās Poļinka, jauna strādniece, kas tikko bija. atnākusi no tehnikuma.

—     Kā kur? — klaigāja Praskovjuška. — Māsai taču — trīnīši.

Līdz pat pusdienām Praskovjuška visvisādiem vārdiem godāja direktoru. Pārējās strādnieces klausījās, dzēra teju un klusēja. Viņām prēmija bija piešķirta.

Bet, luk, tuvojās pusdienlaiks, un zvēru fermu parskanēja metāliska šķindoņa. Lapsas sāka «spēlēt uz šķīvīšiem» — grozīt savas bļodiņas.

Šis bļodiņas krātiņa režģī bija ietaisītas tik gudri, ka to viena daļa atradās ārpusē, bet otra — iekšā. Lai pabarotu zvēru, krātiņu varēja pat neatvērt. Barību iebēra tajā bļodiņas daļā, kas atradās ārpusē, bet lapsa ar ķepu pagrieza bļodiņu — un bariba ieslīdeja krātiņā.

Pirms pusdienām lapsas sāka nepacietīgi grozīt bļodiņas — un visu zvēru fermu pārskanēja alumīnija bļodiņu šķinda.

Izdzirdusi šķindoņu, Praskovjuška atjēdzās un aizsteidzās barot zvērus. Drīz vien viņa nonāca līdz krātiņam, kurā vajadzēja tupēt lapsēnam Napoleonam Trešajam.

Praskovjuška ieskatījās krātiņā, un acīs viņai satumsa. Barība izbira no metāla bļodiņas uz gumijas zābakiem.

.

DIREKTORA ŅEKRASOVA RAKSTURS

Ar barības bļodu aizķerdama durvju rokturus, direktora kabinetā ieskrēja Praskovjuška. Viņa sastinga uz paklāja kabineta vidū un piespieda bļodu pie krūtīm kā bruņinieka vairogu.

—    Pjotr Jerofejič! — viņa iekliedzās. — Napoleons aizbēdzis!

Pjotrs Jerofejičs Ņekrasovs satrūkās un nogrūda uz grīdas mapi ar uzrakstu «Atnešanās».

—    Uz kurieni?

Aizsegusies ar bļodu un laiku pa laikam tai pāri raudzīdamās, Praskovjuška izbiedēti klusēja.

Direktors sagrāba telefona klausuli, pacēla virs galvas kā hanteli un ar tādu blīkšķi nosvieda atpakaļ uz aparāta, ka ugunsdrošais skapis aiz viņa muguras

atsprāga vaļā. Bet aizslēgts tas bija ar kārtīgu metāla atslēgu.

—    Ar ķepiņu atkabinājis krampi, — tik tikko dzirdami purpinaja Praskovjuška, — un aizbēdzis, bet kopa ar viņu Simt sešpadsmitais, divgadīgais zilais lapsēns.

—     Ar ķepiņu? — sēcoši parvaicāja direktors.

—     Ar nadziņiem, — bailīgi paskaidroja Praskovjuška, turpinadarna slepties aiz bļodas.

Direktors Ņekrasovs noņēma no galvas cepuri, pavicinaja to gaisā, itin ka atvadītos no kāda, un pēkšņi ierēcās:

—    Ārā no šejienes!

Alumīnija bļoda nokrita uz grīdas, iešķindejas, ievaidējas un izripoja no kabineta.

Ne velti par direktoru Ņekrasovu klīda runas, ka viņš esot no atrsirdīgajiem.

KAMPĒJS

Atrsirdigais direktors Ņekrasovs bija tievs un stiegrains vīrs. Cauru gadu viņš valkaja kažokādas cepuri.

Savā postenī Ņekrasovs strādaja sen un saimniecību vadīja priekšzīmīgi. Katru zvēru viņš pazina, bet visvērtīgākajiem izdomāja skaistus vārdus: Kazbeks, čingishans, Mauglis.

Lapsēns Napoleons Trešais bija ievērojams zvērs. Un, kaut arī vēl nebija kļuvis par īstu polārlapsu, bet bija tikai kucēns, direktors viņu ļoti cienīja.

Napoleona kažokam piemita īpaša nokrāsa — ne īsti balta, ne īsti zilgana, bet tada, kurai pat nosaukumu grūti atrast. Tomēr zvērkopji to nosauca par platīnkrāsu.

Šis akots dālijās it kā divās daļas, un apmatojuma apakšda|a bija mākoņkrāsā, bet virspusē to klāja peleku spalviņu plīvurs. Vispār iznāca tā: apakša mākonis, bet virspusē — pelēka varavīksne. Vienīgi Napoleona purniņš bija pavisam tumšs, un tieši vidū to šķēla gaiša svītriņa.

Zvēru fermā visiem bija skaidrs, ka lapsēns pārspēs smukumā pat Napoleonu Pirmo, bet direktors sapņoja izveidot jaunu sugu ar agrāk neredzētu akotu un nosaukt to Ņekrasova vārda.

Uzzinājis par bēgšanu, direktors Ņekrasovs un brigadieris Fiļins metas uz sētas pusi. Vienā rāvienā viņi izlīda caur spraugu un, brizdami puszābakos pa sniegu, satraukti sekoja pa pēdām.

— Cik reižu netiku teicis aizlāpīt caurumu! — skriedams klaigaja direktors.

—     Nav taču dēju, Pjotr Jerofejič, — elsaviņam aiz muguras Fijins.

Ļoti drīz viņi piesmēla ar sniegu pilnus puszābakus un atgriezās atpakaļ fermā. Pārāva kājas. Ielēca gazikā un drāzās uz Kovilkinas sādžu. Tur dzīvoja mednieks Frols Nozdračovs, kuram bija dzinējsuns, vārdā Kampējs.

Nozdračovu viņi nesastapa mājās.

—     Kā lai es zinu, kur viņš atrodas! — saērcināti atbildēja sieva. — Viņš man neatskaitās.

—     Dragā uz veikalu! — Ņekrasovs uzkliedza šoferim.

Mednieks Frols Nozdračovs patiešām atradās veikalā. Viņš stāvēja pie letes kopā ar diviem paziņām un smējās.

—     Biedri Nozdračov! — stingri sacīja direktors. — Pie mums notikusi traģēdija. Aizbēdzis Napoleons. Steidzīgi ņemiet savu suni un dzeniet pēdas.

Mednieks Frols Nozdračovs slinki paskatījās uz direktoru un pagrieza pret viņu kreiso ausi. Medniekam bija savs raksturs, un šis raksturs Nozdračovam čukstēja, ka direktora traģēdija viņu pagaidām neskar.

Frola Nozdračova raksturam patika sēdēt silta veikalā ar draugiem.

. — Es esmu aizņemts cilvēks, — neapmierināti atteica Nozdračovs, — tāpēc interesanti, kas man par to būs? Kādas privilēģijas?

—     Privilēģijas būs visai lielas, — atbildēja Ņekrasovs. ,

Pēc pusstundas krievu dzinējsuns Kampējs — milzigs, plecīgs suns ar skumjām acīm — tika palaists pa pēdām, kas sākās pie sētas.

—     Meklē! Meklē! — uzbrēca viņam Nozdračovs, kuram bija apsolīta prēmija.

Kampējs apostīja pēdas, un to smaka viņam likās pretīga. Asa, sīva. Negribīgi, pat neiesmilkstēdamies Kampējs aizskrēja pa pēdām.

SNIEGOTAIS LAUKS

Izlīduši pa sētas caurumu, lapsēni atri vien nonaca uz lauka, bet jau pēc soļiem desmit apstājas. Viņus nobaidīja sniegs, kurš gulēja zem kājām. Tas traucēja skriet un saldēja ķepiņas.

Tas bija jau otrais šīsziemas sniegs. Uz lauka sniegs pagaidām nebija dziļš, tomēr īskājainajiem lapseniem sniedzās līdz vēderiem.

Tieši tāpat butu lapsēnus nobaidījusi zale. Savā mūžā viņiem vispār nebija nācies skraidīt pa zemi. Viņi piedzima krātiņos un tikai no tiem lūkojās uz zemi — uz sniegu un zaļi.

Napoleons aplaizīja ķepiņu — sniegs bija salds. Pavisam citāds bija šis sniegs, ne tāds ka krātiņa. Tur sniegs krita un krita no debesīm, puķainām pikām sakrajās dzelzs režģu acīs un bija sajš pēc garšas.

Uz mirkli no mākoņiem izspraucas saule. Sniegs, gulēdams nekustīgs un mierīgs, tās staros iedzirkstijās pa visu lauku pelēcīgā zilganumā.

Un piepeši lapsenam likās, ka viņš kādreiz sensenos laikos tieši tāpat kā tagad ir stāvējis mirguļojoša lauka vidu, laizījis ķepas, bet pec tam pat kūleņojis un vēlies pa sniegu. Kad tas noticis, viņš nevarēja atminēties, bet aukstās dzirkstis, kas liesmoja zem saules, sniega garšu un tā svaigo, reibinoši brīvo smaržu viņš atcerejās precīzi.

Napoleons nogulās uz sāniem un parmeta kūleni, saceldams sniega mākoni. Tūlīt caur viņa ķermeni izskrēja aukstuma vilnis un spalvas uzbužinājās.

Augstvērtīgais akots piebira ar sniegpārslām, tās atsvaidzināja, notrauca atlikušo biklumu. Viegli un jautri kļuva lapsēnam, viņš sita ar asti pa sniegu, metaja uz visām pusēm, atceredamies, kā to darījis sensenos laikos.

Simt sešpadsmitais nekūleņoja droši vien tāpēc, ka neko tamlīdzīgu neatminejas. Viņš iegrūda purnu sniegā, un tajā iedūrās aukstas adatiņas. Simt sešpadsmitais nervozi iesprauslojas.

Napoleons nopurinājās gluži kā sētas krancis, kas izlīdis no dīķa, paraudzījās visapkārt un, pagriezis savu purniņu taisni uz ziemeļiem, sāka skriet uz priekšu, pāri laukam, uz mežu. Simt sešpadsmitais steigtin steidzās viņam līdzi, cenzdamies iespējami augstak palekties virs sniega.

Pie siena kaudzes, kas atradās netālu no meža, Napoleons apstājās.

Sniegs šeit bija izvandīts. Tajā rēgojās nez kādu zvaigznīšu nospiedumi, kuru smarža gan pievilka,-gan atbaidīja. Tās bija lapsu un suņu pēdas.

Pēkšņi zem sniega kaut kas smalkā balstiņā nosvilpās.

Lapsēns palēcās, uzsita ar ķepu pa sniegu un izvilka lauku peli.

MEŽĀ

Pie kaudzes peļu bija ka biezs. Tās spiegdamas šaudījās satrupējušajā sienā, un Napoleons dzinās tām pakaļ, sizdams ar ķepām un asti pa sniegu.

Simt sešpadsmitajam ari gribējās pamedīt peles, bet pārlieku nepierasta bija tāda nodarbošanās. Pēkšņi tieši deguna priekšā izlēca pele. Simt sešpadsmitais to sagrāba, norija un palēcās aiz šausmām.

Pārbiedētās peles glābās zem kaudzes.

Napoleons izraka sienā alu, iebāza tur purniņu. No stiprā siena smārda apreiba galva. Siens smaržoja pēc tveicīgiem jūlija negaisiem, pēc pagājušās vasaras.

Peles noslēpās, un lapsēni, pametuši medības, aizskrēja uz mežmalu. Viņi šķērsoja bērzu birzīti un nonāca lielu koku tuvumā.

Tās bija vecas egles.

To galotnēs čemuru čemuriem karājās prāvi, spīdīgi čiekuri. Eg|u pakājē, kur vēl nebija sasnidzis sniegs, spilgti zaļoja sūna, bet resnie stumbri bija aplipuši ar ķērpju pelēkajām zvaigznītēm.

Koku pakājes smaržoja pēc aukstiem sveķiem. Stumbri draudīgi slējās augšup, sazarojās un ietiecās debesīs augstu virs galvas.

Negaidīti kaut kur augšā ieskanējās satraucoši stipri klaudzieni. Apsē ar sarkanu ķiveri galvā sēdēja melnais dzenis un kala dobumu. Pamanījis lapsēnus, viņš spalgi iebrēcās, iepleta spārnus un nedzirdamiem vēzieniem ienira egļu biežņā.

Izdzirdusi viņa brēcienu, atlidoja žagata.

«Zik-žik-žak-žik!» viņa ķildīgi iežadzinājās.

Napoleons atbildēdams ievaukšķējās, draudoši pavicināja ķepiņu ar asajiem nagiem.

Bet žagatu tas tikai sakaitināja. No koka uz koku viņa lidoja virs lapsēniem un brēkāja pa visu mežu: sak, re, kur viņi, bēgļi no zvēru fermas, ķeriet viņus, turiet viņus!

Žagatas brēcienu pavadīti, lapseni izskrēja izcirtumā, piegāztā ar sašķeltiem bērziem, izlauztiem celmiem. Te zem egļu zaru grēdas gulēja baltais zaķis. Visu cauru nakti viņš bija līksmojis, dzīrojis un tagad gulēja cieši un mierīgi.

Sniega čirkstoņa un žagatas brēcieni viņu atmodināja. Garam ausīm un izvalbītām acīm viņš ar troksni izsprāga kā no zemes pie pašām Napoleona ķepam un aizcilpoja pa izcirtumu, lēkadams pāri celmiem.

Lapsēni sastinga aiz šausmām, bet pēc tam metās uz citu pusi.

Žagata apjuka. Viņa nevareja aptvert, ko tagad darīt, kam sekot, par ko žadzinat. Viņa pikti nosēdās blīgznas zarā, grozīdama zaļo galviņu. Noskaņojums žagatai bija galīgi sabojāts.

Netālu zem eglēm pēkšņi iečirkstējās sniegs, atskanēja elsieni, un izcirtumā iedrāzās dzinējsuns Kampējs. Viņš vienaldzīgi paraudzījās uz žagatu, aizskrēja līdz zaķa pēdām un tūlīt atdzīvojās. Nospraustajās pa labi, pa kreisi, bet tad savu purniņu — nedaudz līdzīgu mazam maciņam — iebāza egļu zaru kaudzē.

Aiz prieka ietrīsējās suņa aste, un izbēgušie lapsēni no dzinēja sakarsušās galvas pagaisa.

Kampējs ierūcās basā un aizskrēja pa svaigajām pēdām, ar baudu ieelpodams saldo zaķa smaržu.

Kampēja balss iegavilējās zem egļu juma, skanīgi izlocījās pa mežu, iezīmēdama zaķa ceļu. Neilgi tā skanēja, drīz nonāca līdz mežmalai, apklusa uz brīdi, tad gluži kā spalgs grāviens negaidīti noribēja šāviens.

Žagata nolaidas no blīgznas un, lidodama zemu, zemu, nemanāmi un nesteidzīgi pazuda no acīm.

KURŠ ŠĀVA?

—     Ko tas nozīmē? Kas vēl nebūs? Kurš šāva?

Tuvais, negaidītais šāviens apstulbinaja direktoru Ņekrasovu, kažokādas cepure uz galvas nodrebēja.

Direktors staveja mežmalā garos stulmeņu zabakos, bet viņam rokās bija cimdi — lai varētu ķert lapsēnus, ja vien tāda iespēja radīsies. Šāvienu direktors nekādi negaidīja. Napoleons viņam bija vajadzīgs dzīvs.

—    Kurš šāva?! Kurš šāva, es jums prasu! draudīgi atkartoja direktors.

—    Skaidrs taču, kurš, — drūmi atsvieda brigadieris Fiļins, kas, cenzdamies nomaskēties, rosījās netālu krūmājos. — Nejēga Nozdračovs.

No meža izjoza Kampējs. Viņš bija priecīgi satraukts, bet viņa šokolādes krāsas acis pieplūdušas ar asinīm.

—   Nozdračov! — bargi uzsauca direktors. — Vai tu šāvi?

—   Es tur zaķēnu piežmiedzu, — atskanēja zema, no dvēseles dziļumiem plūstoša balss.

Drīz vien arī pats Nozdračovs izvēlas mežmalā. No viņa strāvoja mednieka azarts. Zaķis, kas visu cauru nakti bija līksmojis, dzīrojis, nu kūļājās pie viņa jostas. Jau pa gabalu no Nozdračova vēdīja skāņa bezdumu pulvera «Fazāns» smaka.

—    Kā izeju uz stigas, — satraukti iesāka skaidrot Nozdračovs, — sukā garausis. Es uzrrreiz caurri apsītēm…

—     Kur lapseni?

Lapsēni? — apjuka mednieks. — Droši vien riņķo pa mežu.

Direktors Ņekrasovs tikai vienu sekundi palūkojās uz mednieku Frolu Nozdračovu, bet ari šajā sekundē ar skatienu daudz ko paspēja pateikt. Sakartojis cepuri, direktors pagrieza medniekam muguru un devas atpakaļ uz zvēru fermu. Viņam pēdās sekoja brigadieris.

Pagaidi, pagaidi, — nopakaļus viņam noteica Nozdračovs. — Neuztraucies. Tūlīt panāksim. Es te pazistu visu apkartni, nepazudis.

Zverkopji pat neatskatījās. Pa sniegoto lauku viņi attālinājās no mednieka, un kopā ar viņiem attālinajās prēmija.

Mednieks Frols Nozdračovs noskaitās, un par viņa seju pārslīdēja tumšsarkanas svītras, līdzīgas ziemeļblāzmai. Tiesa, šos uzliesmojumus neviens neredzeja, toties direktors un brigadieris dzirdēja, kā mednieks viņiem aiz muguras sirdīgi lamājas.

Neuztraucieties, Pjotr Jerofejič, — tostarp runāja Fiļins, panākdams direktoru. — Paskraidīsies, sagribēsies ēst — un pec nedeļas būs klāt kā likts.

—    Pa nedeļu viņi badā nomirs, — neapmierināti iebilda direktors. — Bet ja nu kāds nožmiegs Napoleonu? Ko tad?

Tas gan! — apstiprināja Fiļins. — Bet ko darīt?

Direktors aizsmēķēja un izpūta dūmus tumstošajās, drūmajās debesīs.

—    Jāpamēģina Marķīzs, — viņš sacīja.

MEŽA UZKALNĀ

Pelēkā diena savilkas vel pelekāka, debesīs sabiezēja mākoņi, un novakara vējš tos dzina uz dienvidiem.

Pret vakaru bēgļi izrādījās nonākuši nomaļā gravā, kuras dziļumā lēnām ledu stinga melns strautiņš. Pa gravu, pa gravu, tik gar strautiņu uz augšu viņi uzskrēja līdz meža uzkalnam.

Šeit, uzkalnā, atradās āpšu alas. Āpši te mitinājās no seniem laikiem un uzkalnu viscaur bija izrakņājuši ar alām.

Tuva nakts Napoleonu uztrauca, viņam gribējās noslēpties no vejiem, kas dzina sniega vērpetes. Pa kadiķiem apaugušo nogāzi lapsēni uzkapa uzkalnā un pamanīja starp egļu saknēm tumšu alu. Napoleons, visapkārt apošņajis sniegu, iebāza tajā galvu.

No alas uzplūda sausu smilšu, sveķainu egles sakņu smaržas. Tā bija āpšu ala, sen jau saimnieku pamesta. Saknes, kuras ķemurojās pāri griestiem, lēnām auga, virzījās uz priekšu un pakāpeniski aizsprostoja ieejas.

Napoleons ielīda alā, viņam nopakaļ — Simt sešpadsmitais, kurš uzreiz ierāvās kaktā. Lapsēns saritinājās čokurā pie ieejas, izbaza ārpusē purniņu un raudzījās no augšas uz mežu.

Oho, cik augstu viņi uzlīduši! Tālumā bija redzami tumši meži, blāvas sādžu uguntiņas aiz mežiem un zilganpelēks plīvurs pāri uguntiņām. Un jau pavisam talu kā maza sēnīte bija saskatāma no ķieģeļiem celtā ūdens sūknētava, kura virs kokiem iezīmēja zvēru fermu «Mšaga».

Tumsa. Caur egļu galotnēm izlīda sarkana, bālgana zvaigzne, bet aiz tās rindā vēl trīs zvaigznes — spožas un sudrabainas. Tur iekvēlojās Oriona zvaigznājs.

Zeme lēnām pagriezās, un drīz vien Orions iespīdējās virs meža visā diženumā.

Ak, Orion! Debesu medniek ar asinssārto zvaigzni uz pleca, ar spoži sudraboto jostu un mirdzošo zvaigžņu dunci!

Ar vienu kāju Orions atbalstījies Kovilkinas sadžas augstajā priede, bet otra sastingusi virs ūdens sūknētavas, kas iezīmē virs tumšajiem mežiem zvēru fermu «Mšaga». Orions draudoši atvilcis mednieka loku, kas savērpts no sīksīkām zvaigznītēm, un mērķē bultu tieši pierē Vērsim, kurš aizsedzis ar zvaigžņotiem ragiem pusi debess.

Lejā kads iesprauslājas, ieburkšķejās. Tur apši izgāja medībās. Viņi norāpās pa uzkalna pakāji lejā, nozuda grava.

Kļuva pavisam kluss, no kaut kurienes — droši vien no Kovilkinas sādžas — atlidoja cilvēka balss:

— … Skrūves neaizmirsti pievilkt…

Balss apklusa, un tā ari neizdevās uzzināt, kas tas " par skrūvēm, vai tās pievilka vai nepievilka.

ĀPŠU NAKTS

Visu nakti grava pie uzkalna rosījās āpši.

Acīmredzot tā bija pēdējā āpšu nakts pirms ziemas miega.

Āpšu burkšķēšana uzbudināja Napoleonu, viņš nekādi nespeja aizmigt, ik pēc brīža atvēra acis, gatavs cīņai ar nezināmu ienaidnieku. Viens burkšķētājs, visvecākais un tik sirms, ka pat svītriņas uz viņa purniņa bija kļuvušas gaišākas, piegaja pie alas, kurā gulēja lapsēni.

Napoleons ieķērcās kā varna, un spoži iespīdējās viņa acis alā.

Lai cik vecs bija āpsis, tomēr nespēja saprast, kas tas par zvēru viņa priekšā — itin kā suns, itin kā lapsa, kas to lai izšķir? Vecais āpsis nolēma ar viņu neielaisties, noķepuroja gravā, nicīgi kaut ko murkšķēdams.

Viņš ilgi vēl bubināja zem deguna, pukodamies uz Napoleonu.

Arī pēdas, paša atstātas pēdas sniegā uztrauca Napoleonu. Tās bija daļa no viņa paša, vilkās viņam līdzi cauri mežiem un gravām gluži kā milzīga aste. Teju, teju kāds paraus aiz šīs astes un izvilks viņu no alas, no āpšu alas, aizstieps atpakaļ uz zvēru fermu.

Slikti šajā naktī gulēja ari direktors Ņekrasovs, kaut gan āpši lika viņu mierā, neklaiņoja zem logiem. Direktoram sapņos rādījās lielas nepatikšanas un zaudējumi, kurus zvēru fermai nodarījis aizbēgušais Napoleons. Direktors raustījās, svaidījās zem segas.

— Katja, — viņš runāja miegā, — dod dzērveņu ķīseli.

Arī Praskovjuška gulēja nemierīgi, bieži modās, kaut ko murmināja, dauzīja ar dūrēm spilvenu.

Lieliski gulēja šai naktī Frols Nozdračovs, un viņam sapņos rādījās silts veikals, kaste ar makaroniem. Kā īstens mednieks Nozdračovs krāca draudīgi, azartiski, tā krāca, itin kā izdvestu ievērojamā vācu filozofa uzvārdu: «Feierrr-bahs! Feierrr-bahs!»

Āpšu nakts vilkās ilgi, augstu pacēlās Orions, lēnam nosvērās uz sāniem, ķerdams aiz pamales slīgstošo Vērsi. Pirms uzausa gaisma, Orions aizslīdēja aiz zemes malas, tikai asinssarkanā zvaigzne uz viņa pleca ilgi vēl spīdēja pāri eglem, blava zvaigzne ar tik skanīgu un tik dīvainū, grūti izrunājamu nosaukumu — Betelgeize.

Pirms rītausmas sēkdami un pūsdami āpši noķepuroja pa gravu pēdējo reizi, tad ielīda gulēt savās alās. Un, kolīdz visvecākais āpsis nolikās gulēt, virs tālajiem mežiem izstiepās rīta gaismas brūkleņsārtā strēle. No gravas tobrīd atskanēja īsi vaukšķieni, ar sniegu apbirušo, novītušo zāļu sanoņa. Kāds skrēja pa lapsē-

nu pedam. Jau nobrīkšķēja sausas zirdzenes pie strauta, un kads rāpās augšā.

Napoleons saboza spalvas.

Nodrebeja, sakustējās kadiķu krūms — un mazītiņš, rūsgans zvēriņš uz zemām kajelem izlēca tieši pie alas. Ieraudzījis Napoleonu, viņš miermīlīgi iesmilkstējās.

Tas bija pats vecākais zvēru fermas lapsu tēviņš, kuru sauca par Marķīzu.

MARĶĪZS

Napoleons labi pazina šo rusganigo Marķīzu.

Marķīzs dzīvoja iepretī viņa krātiņam un no rīta līdz vakaram snaudu|oja, apsedzis purniņu ar kuplu asti. Viņš nekad nervozi neskraidīja pa krātiņu, ka to darīja citas lapsas, un negrauza režģi. Veselām dienam viņš nesatraucami gulēja, bet pamodās tikai tālab, lai pašķindinātu ēdiena bļodiņu.

Marķīzam gauži patika pirmspusdienu mūzika, un viņš pats arī nebija slikts muzikants, mācēja no sava primitīvā instrumenta izdabūt gavilējošu, citkārt ari skumju, domīgu skaņu gammu. Viņam, kā redzams, bija smalka mākslinieka dvēsele.

Lapsēns nevarēja ciest šo alumīnija bļodiņu mūziku. No bļodiņu džinkstoņas viņam spalvas cēlās stāvus, viņš rēja, cenzdamies apklusinat šķindoņu, tomēr nezin kalab pats pret savu gribu arīdzan paripināja bļodiņu — negribeja, bet tā vilktin vilka, vilināja.

Marķīza paradīšanās āpšu kalniņā Napoleonu itin nemaz nepārsteidza. Viņam pat prāta neienāca, no kurienes šeit radies Marķīzs, kuram vajadzēja šobrīd snauduļot zvēru fermā.

Marķīzs pa to laiku apostīja Napoleonu un Simt sešpadsmito, kurš arī, gurdi žāvadamies, izlīda no alas.

Tāpat Marķīzs apošņāja alas ieeju un egles pakāji. Saostījies apšu pēdas, viņš nicinoši nosprauslojās.

Marķīzs bija krietni vien vecāks par Napoleonu. Jau piecus gadus viņš virpināja savu bļodiņu fermā. Viņš bija vecāks, stiprāks un tagad valdonīgi pastaigājās pa uzkalna virsotni un laiku pa laikam nolūkojās uz bēgļiem.

Marķīzs pagrozīja mazu, pelēku purniņu pret zilajām pamalēm un pagriezās uz ūdens sūknetavas pusi, kura virs mežiem iezīmēja zvēru fermu «Mšaga».

Lapsēnam tas nepatika. Arī viņš aplaida skatienu visapkārt, pavērsa savu purniņu taisni uz ziemeļiem un, ilgi negudrodams, sāka kāpt lejā no uzkalna, ne vairs gravas virzienā, bet uz citu pusi, uz priežu mežu. Simt sešpadsmitais pamīņājās uz vietas un sekoja Napoleonam.

Marķīzs tomēr neapjuka: ar trīs lēcieniem apdzina Napoleonu, nošņirkstināja zobus pie viņa auss, pagrūda lapsēnu sāņus un uzņēmās vadību. Pec visiem noteikumiem sava spēka, sava vecuma dēļ Marķīzam bija jākļūst par barvedi. Un ari šajā strīdā Simt sešpadsmitais nolēma neiejaukties, viņš skrēja pēdējais, un viņam bija viegli skriet pa iemītajām pēdām.

Drīz vien āpšu uzkalns palika aizmugurē — izslējās virs lapsām sils, tik drūms, ka pat zīlītes te nemanīja. Sirmbārdains mednis ievēroja bēgļūs, bet nepakustējās savā egļu teltī, kaut arī skrejošie zvēri — rūsganais Marķīzs, platīnkrāsas Napoleons, zilganais Simt sešpadsmitais — viņam likās neredzēti.

Jau pusstundu Marķīzs skrēja uz ziemeļiem. Viņš neatskatījās uz saviem pavadoņiem un neapstājās, droši lēca pāri nogāztiem kokiem, šķērsoja cirsmas un stigas.

Trešoreiz savā rnūžā Marķīzs atradās brīvība.

Pirmoreiz, tāpat kā Napoleons, viņš aizbēga un trīs dienas klaiņoja pa mežiem. Izbadējies un nošņurcis viņš atgriezās fermā. Pēc gada aizbēga lapsēns vārdā Rislings. Tas notika vasarā, un bēgļa pēdas nevarēja sadzīt. Tad direktors Ņekrasovs izdomaja sūtīt Marķīzu sameklēt bēgli. Direktors saprata, ka Marķīzs, kas reiz izbaudījis brīvības garšu, noteikti atgriezīsies atpakaļ. Un patiešām — Marķīzs uz pusdienām atgriežas, bet aiz viņa skrēja izmocītais Rislings.

Šodien Marķīzs nokļuva brīvība trešo reizi, bet nekad vel tik talu mežā nebija bijis. Gan toreiz, kad viņš viens bija aizbēdzis, gan Rislinga bēgšanas laikā viņi riņķoja turpat ap fermu un, slepdamies krūmos, klausījas pirmspusdienu šķindoņu.

Marķīzs joprojām skrēja uz ziemeļiem, bet juta, ka laiks ir pagriezties uz dienvidiem. Mezdams likumus vētras lauztajiem kokiem, itin kā meklējot labaku ceļu, Marķīzs bez steigas, nemanāmi virzījās un virzījās pa labi un galu gala apveda bēgļus apkārt āpšu pauguram, un viņu astes pagriezās pret ziemeļiem.

Napoleons saprata, ka Marķīzs blēdās, taču barvedis izturējās ārkārtīgi pārliecinoši, bet aizmugurē steidzinaja Simt sešpadsmitais, kurš nešaubījās ne par ko.

Beidzās priežu sils, sakās koku puduris, apsajs, tad negaidīti virs galvas pavērās debesis un priekša atklājās plašs, balts lauks. Bet aiz lauka — dēļu sēta, retas eglītes ar apcirstiem zariņiem līdz pašām galotnēm, un starp tam milzīga, no ķieģeļiem celta, līdzīga senei — ūdens suknetava, kas virs tumšajiem mežiem iezīmēja zvēru fermu «Mšaga».

Tuvu, pavisam tuvu atskanēja lapsu vaukšķieni, atpluda sasaluša barības maisījuma skāņa smaka un spalgā, tik pazīstamā šķindoņa — zvēri spēlējās ar bļodiņām.

SIMT SEŠPADSMITAJAM SIRDS VAI PUŠU PLĪST

Pie sētas cauruma Marķīzs apstājās. Viņš pagriezās pret ceļabiedriem, šķelmīgi paluncināja asti uz zvēru fermas pusi: sak, puikas, atgriezīsimies, iekodīsim, izgulēsimies — un tad jau manīs.

Simt sešpadsmitais uzreiz nopriecājās, sajūsmināti sāka lēkāt apkārt Marķīzam, vicinadams pa gaisu ķepiņu, itin ka ripinātu bļodiņu. Simt sešpadsmitais — divgadīgais zilais lapsēns — bija noguris no šīs bezjēdzīgās šurpu turpu skraidelēšanas un tagad jutas kā ceļinieks, kurš pēc ilgiem klejojumiem atgriezies mājās.

Bet mājās ir vienmēr labi. Mājas tevi gaida gluži patīkams, tā teikt, krātiņš, barība, cik vien velies, bļodiņa, vecie kaimiņi, vecie paradumi, mierīga, normāla dzīve. Jā, slikti tiem, kam nav savu māju. Ir tadi mūžīgie klejotāji, tie svaidās gan šur, gan tur, te pieklist pie viena krasta, te piemetas pie otra, bet dvēselē nav neka — nedz krātiņa, nedz bļodiņas.

Pirmspusdienu šķindoņa pa to laiku apklusa, toties pastiprinājās ēdiena smarža — strādnieces saka barot zvērus. Caur sētas spraugam bija dzirdamas viņu augstās balsis.

Šķindoņa, ēdiena smaržas, balsis sakairināja Napoleonu. Pēkšņi Napoleons saplaka, un viņa platīnkrasas kažoks noļuka, atmiekšķejās, noblāva. Ko tas nozīmē, no kurienes te atkal iznirusi zvēru ferma? Lapsēns Napoleons Trešais kļuva domīgs, apsēdās kā suns sniegā.

Viņš patlaban nemaz neatgādinaja lepnu zvēru, viņš bija līdzīgs sētas krancim, kam iesperts ar zabaku, lai nemaisās pa kājām.

Marķīzs pielēca Napoleonam klat, līksmi iekoda viņam ausī un kāpās atpakaļ uz caurumu seta. Simt sešpadsmitais sekoja viņam. Kad Marķīza galva jau pazuda sētas cauruma, Napoleons žēli ievaukšķējās. Marķīzs apstajās. Pārsteigti atskatijas Simt sešpadsmitais.

Šaja brīdī lapsēns pieņēma lēmumu — papurinaja ķeizarisko galvu un acu priekšā pārvērtās no iekaustīta šuneļa īstā polārā lapsēnā. Savu dārgo platīnkrāsas asti Napoleons pagrieza pret zvēru fermu, bet purniņu pavērsa tieši pret ziemeļiem un lēnītēm sāka skriet atpakaļ pa savām pēdārn. Simt sešpadsmitais apjuka. Viņa dvēsele plīsa vai pušu. No vienas puses, karojas kaut ko ieēst un izgulēties, bet, no otras puses, gribēties gribējās sekot lapsēnam, kurš skrēja projām pa klajo lauku.

O, lapsēn Napoleon Trešais! O, jūsu apaļās austiņas, o, platīnkrāsas kažoks!

Jūsu majestatiskais, melnais purniņš pavērsts tieši uz ziemeļiem, un ka kompasa adata to no pieres līdz degunam šķeļ balta, mirdzoša svītra!

O, Napoleon, brīnišķīga ir jusu aste — viegla ka papeļu pūkas, silta ka dunas un vienkāršā ka pieneņu pūkas. Aptin ap kaklu, mūžīgais ceļiniek, šo asti un joz kaut uz Ziemeļpolu.

O, Napoleona aste! Nedz parasta lapsa, nedz sabulis nevar dižoties ar tik kuplu asti kā mākoņi, kuri grimst zilajos debesu dziļumos pār bērzu birzīti vai apsaini. Greznākā aste, kas pēc formas atgadina dirižabli.

Simt sešpadsmita dvēsele plīsa vai pušu. Te tai gribējās ielīst pa sētas caurumu ferma, labi paēst un izgulēties, te to parņēma biedriskuma jutas — kā nekā tomēr kopā ar lapsēnu viņi bēga, kopā cieta.

Simt sešpadsmitais, itin ka atvainodamies Marķīzam, iesmilkstējās un ka šunelis, sekodams saimniekam, sīkā riksī aiztecēja pāri laukam līdzi Napoleonam Trešajam.

Marķīzs nebija gaidījis tādu notikumu pavērsienu. Viņš gribētu panākt bēgļus, bet pats jau bija piekusis un baidījās nokavēt pusdienas. Marķīzs skumīgi iekaucas tiem nopakaļ.

Lauka gala lapseni apstājās, lai pēdējo reizi palūkotos uz Marķīzu. Kā maziņš, rūsgans plankumiņš rēgojās Marķīzs uz gaišā sniega fona pie caurumainas sētas, no kuras nāca barības maisījuma smarža un bija dzirdama alumīnija bļodiņu šķindoņa.

PELĒKA LAPSA

Lapsēni šķērsoja laaku un izskrēja uz sadžas ceļa. Sniegs te bija sajaucies ar dubļiem un smiltīm dzeltenā putrā, bet ceļš virzījās taisni uz ziemeļiem, un Napoleonam patika, ka tajā gandrīz nemaz nepaliek pēdu.

Lapsēni ilgi skrēja pa ceļu.

Pēkšņi aizmugurē atskanēja drausmīga rūkoņa.

Tukšam piena kannām dārdot, bremzēm čīkstot un kaucot, viņus panaca kravas mašīna «Zil».

Lapsēns ielēca grāvi, noslēpās, bet Sirnt sešpadsmitais pieplaka pie zemes un aizsedza galvu ar ķepiņām.

Mašīna apstajās.

Šoferis Šamovs ar izbrīnu raudzījās uz puķaino zvēriņu, kas nekustīgi gulēja uz ceļa. No kabīnes bija redzams, ka vējiņš kustina perļaina kažoka spalvas.

«Pelēka lapsa!» nodomāja šamovs. «Ko darīt?»

Viņš nesakarīgi sāka rakņāties zem sēdekļa, meklēdams kādu priekšmetu, ar ko mest zvēram.

Roka sataustīja atslēgu. Viņš izvilka to no sedekļa apakšas, izliecas no kabīnes un svieda no visa speķa. Taču pārāk daudz cerību viņš ielika sava metienā atslēga neveikli aizkūleņoja pa ceļu.

«Aizsviedu par tālu!» sarūgtināti nodomāja Šamovs.

Vairak atslēgu viņam nebija.

Šamovs satraukts norava vatnieku un izlīda no kabīnes. Viņš to iepleta kā milzīgu nospeķotu spārnu un zagšus žagas tuvāk Simt sešpadsmitajam.

Šoferim sirds sitās izmisīgi, baidīdamās palaist garām tik retu medījumu. Bet vel izmisigāk svaidījās Simt sešpadsmitā sirds. Tā lēkāja kā sienāzis.

Atrazdamies divu soļu attalumā no lapsēna, Šamovs palēcās, uzmeta tam jaku un piespieda ar ceļgalu pie zemes.

Simt sešpadsmitais neraustijās un nekoda. Viņš satriekti skatījās uz šoferi Šamovu un nevarēja vien saprast, ko tas nozimē.

—    Pelēko lapsu noķeru! Peleko lapsu noķēru! — iekliedzās Šamovs. Viņa ausis aiz prieka kvēloja. Cepure lēkāja uz galvas.

Viņš norāva bikšu siksnu, sasēja Simt sešpadsmito un pēkšņi nodomaja:

«Tā taču nav lapsa! Tas zvērs droši vien no zvēru fermas.»

Šamova galvā saka griezties sarežģītu domu virpulis: ko darīt — noslēpt ieguvumu vai nest uz zvēru fermu kā valsts īpašumu.

Slinki viņš nospieda pedāļus, pagrieza kravas mašīnu uz zvēru fermu.

—    Ei, tantiņ, — viņš uzkliedza sardzes sieviņai pie vārtiem, — kur jusu priekšnieks? Es te kaut kādu zvēru noķeru. Vai tik nav jusu audzētais?

Sardzes sieva ielūkojas kabīne, iekliedzās aiz pārsteiguma un saka svilpt, ar miliča svilpi. Un tūliņ ap Šamovu sacēlās jezga.

Atskrēja Ņekrasovs, atskrēja brigadieris Fiļins, viņi pārmaiņus sita Šamovam uz pleca, vilka viņu kabinetā, taujāja, kur un ka noķēris un vai nav redzejis Napoleonu Trešo. Pec tam viņam izsniedza prēmiju — divdesmit rubļus.

Prēmija Šamovu apstulbināja. Viņš ilgi to ņurcīja rokās un atkartoja vienu un to pašu:

—     Nu, īstā reizē, uz svētkiem!

Jā, laimējās šoferim Šamovam. Viņš nemeklēja dzīvē nekādus brīnumus, savu mužu nebija dzinies pēc Zilā putna — un pēkšņi laimējies noķert pelēko lapsu.

No tā laika šoferis Šamovs, braukādams pa dažādiem ce|iem, vienmēr vērīgi raudzījās apkart un tīšam turēja rezervē vairākas atslēgas. Taču pelēko lapsu nekad dzīvē viņam vairs sastapt negadījās.

ĶIVERES UN RITEŅI

Kad mašīnas dārdi noklusa, lapsēns izlīda no grāvja un apošņāja vietu, kur bija gulējis Simt sešpadsmitais. Kur pazudis viņa ceļabiedrs, Napoleons nesaprata, bet nolēma iespejami ātrāk pazust no ceļa.

Kamēr viņš gudroja, no pagrieziena izdrazās divi motociklisti. Viņu oranžās ķiveres spoži jo spoži spīguļoja pār apmākušos zemi.

—    Skaties, — iebrēcās pirmais motociklists, — lapsēns!

Otrais motociklists motora rūkoņa nesadzirdēja neka, tikai priecīgi pamāja ar roku un joņoja tālāk. Pēdējā brīdī Napoleons atlēca malā — motocikli aizdrāzās garām.

Nesaprazdams neko, Napoleons noslēpās grāvī, pieplaka pie zemes un aizvēra acis.

Motociklisti piepeši noslāpēja motorus, nokapa no motocikliem un, izpletuši garās rokas pirkstainajos cimdos, kuri līdzinājās milzīgam taurenim, zagšus tuvojās lapsēnam.

Lapsēns izlēca no grāvja, metās skriet pāri laukam projām no ceļa.

— Turi! Aizbēgs! — viens otru pārkliegdami, sauca motociklisti, iedarbināja motorus un plēsa pakaļ.

Pa grubuļaino lauku viņiem nebija viegli braukt, nejauki rēkdami, motocikli lēkāja pa sasalušajiem ciņiem. Ka tūkstošiem tukšu bļodiņu tajos džinkstēja tērauda zobrati, sniega putra strūklām sitas no riteņu apakšas.

Te pa labi, te pa kreisi svaidījas lapsēns, te joza, cik vien bija spēka, te pieplaka pie zemes, cenzdamies noslēpties no šīs rūkoņas, kas plēsa pušu ausis.

Beidzot viens motociklists neveikli pagrieza stūri — motocikls ar troksni nogāzās uz sāniem. Otrais motociklists, aizķerdamies aiz riteņa, palēcās un izlidoja no sedekļa; uz lauka sagriežas šķindošu ķiveru un riteņu mudžeklis.

Briesmīgais, pirkstainais cimds nomuka no motociklista rokas un pēkšņi pieslīdēja pie Napoleona, acīmredzami gatavodamies viņu sagrābt. Napoleons ierūcās, no visa spēka iekodās cimdā.

Ar cimdu zobos viņš aizskrēja līdz ceļam un pamanīja, ka tam pa apakšu iet kaut kāda caurule. Lapsēns ienira caurulē un noslēpās.

CIŅA AR SĒTAS KRANČIEM

Napoleons tupēja caurulē un klausījās, kā ķiveru īpašnieki, stumdami uz ceļa motociklus, lamājas. Viņi ilgi nebrauca projām, nez ko pievilka, taisnoja, klaudzināja ar atslēgām.

Sakodītais motociklista cimds Napoleona zobos želi šad tad iepikstejas — jadoma, sauca pēc saimnieka.

Kad ķiveru īpašnieki beigu beigās aizbrauca, lapsēns izlīda no caurules un metās uz priekšu, uz ziemeļiem. Motociklista cimdu viņš turēja zobos, un tas vārgi tirinājās, pūledamies izrauties.

Tagad lapsēns vairs neskrēja pa ceļa vidu, bet gar malu un, izdzirdis mašīnas rukoņu, uzreiz slēpās aiz kāda ciņa.

Lauks kļuva slīpāks, nolaidās gravā. Aiz gravas stiepās Kovilkinas sādža.

Lapsēns aizskrēja līdz sētai, bez apdomas ieslīdēja kādā caurumā un ieraudzīja otru sētu, un atkal izlīda caur spraugu. Nepaspējis noskriet i desmit soļus, viņš atkal atdūrās pret ciešu sētu. Aiz tās melnēja koka kupris — māja.

Lapsēns butu skrējis atpakaļ, pec tam — sāņus, bet visur visapkart bija sētas un mājas ar nezin kādām nejaukām caurulītēm, kuras nokarajās no jumtiem.

Negaidīti viņš izskrēja pie lauku veikala.

Jau tumsa. Virs veikala durvīm iedegās elektriskā spuldze. Sacēlās vējš, un spuldze čirkstēdama šūpojās vada zem dzelzs kupola.

Pie lieveņa stāvēja dzeltenīgas krasas kucīte Dāmiņa. Viņa gaidīja savu saimnieku. Ieraudzījusi lapsēnu, Dāmiņa ļauni atņirdza zobus un ierūcās. Tūliņ pat no lieveņa apakšas izmetās vēl viena kucīte. Šī otrā bija zemam kājām, pusķeblīša lielumā un nedaudz atgādināja sivēnu.

Lapsēns pārbijās, atkapās atpakaļ, bet Damiņa strauji metās pie viņa un atņirdza aszobaino muti. Napoleons papurināja galvu — un motociklista cimds kā milzīgs, pretīgs krupis trāpīja Dāmiņai pa acīm. No šausmām Dāmiņa pieplaka pie zemes, bet cimds uzkrita viņai virsu.

Bet tad pie Napoleona piedrāzās Pusķeblīte, pretīgi ievaukšķējās un sagrāba viņu ar zobiem aiz skausta. Milzīgs daudzums spalvu iesprūda viņai rīklē. Viņa izrāva vienu kušķi, sāka spļaudīties un tūliņ pat iebrēcās pilna rīklē, jo lapsēns ar asajiem nagiem bija ieķēries viņas purniņā un labi krietni to sapurināja.

—    Mūsējos sit! — iespiedzās Pusķeblite.

No visas sādžas pie veikala saskrēja sētas kranči, un drīz vien pie lieveņa iesvilās suņu ķīviņš. Izdzirdīs troksni, no veikala izmetas kads cilvēks gumijas zābakos.

—     Kuš! — viņš iebrēcās, iztrenkadams suņus ar zabaku spērieniem. — Pazūdiet! Pazūdiet!

Sētas suņi izklīda kur kurais. Tikai lapsēns palika uz zemes pie lieveņa, bet blakus viņam sniegā mētājās saņurcīts motociklista cimds. Cilvēks to pacēla, uzvilka, un cimds viņa kreisajai rokai bija taisni laikā.

Kas par muļķīgu cimdu! Vai tiešām dēļ tā suņi plūcās? — teica cilvēks un paskatījās visapkārt: vai tikai nav kaut kur redzams otrs cimds?

Tas bija namdaris Merinovs.

KRIETNAIS NAMDARIS MERINOVS

Sādžā Merinovu uzskatīja par krietnu namdari.

Viņš prata celt majas, pirtis, iztēsa bišu stropus, taisīja bērza koka ķebļus. Bez tam viņš bija karošu grebējs, izgrieza koka karotes, izdaiļoja tās ar puķēm un putniem, bet pēc tam veda uz tirgu.

Aplūkojis lapsēnu, Merinovs pieņēma, ka viņa priekšā atrodas kucēns.

«Angļu špics,» viņš nodomāja. «Droši vien vasarnieki to pametuši.»

Namdaris Merinovs maz ko zināja par suņiem, bet izturējās pret tiem labsirdīgi. Viņa pagalmā dzīvoja kucīte Palma, kurai namdaris labprāt pakasīja aiz auss.

Pagrūstījis ar zābaka purngalu, ka viņš domaja, angļu špicu, Merinovs gribēja iet mājās, bet špics iekunkstējās, pieplakdams pie namdara gumijas zabaka.

— Ko tad tas nozīmē? — izbrīnījās namdaris. — Ko smilksti? Dieb atpakaļ pie saviem vasarniekiem!

Angļu špics pie vasarniekiem tomēr neskrēja, bet aizvien tāpat, gluži kā miris gulēja uz zemes. Napoleons bija pazaudējis savu kādreizējo skaistumu un tagad līdzinājās visnoplukušākajam kucēnam pasaulē, no kura nav nekāda labuma, kuram nav pat savas sugas. Viņa augstvērtīgais kažoks bija veltin savelies, nolešķejis, tajā rēgojās netīri kumšķi. Un, raugoties uz

viņu, neviens, protams, nevarēja iedomāties, ka tik nožēlojamus zvērus audzē zvēru fermās.

—     Paplucinājuši gan tevi, nabadziņu, — sacīja namdaris. — Bet citreiz esi gudrāks — nepinies ar krančiem. Nu labi, lukošu tevi iekārtot.

Viņš paņēma špicu aiz skausta gluži kā kaķeņu un ienesa veikalā.

Veikalā valdīja troksnis, Jaudis drūzmējās pie letes.

—     Kam vajag kucēnu? — piedāvaja namdaris. — Ang|u špicu! Vasarnieki to pametuši! Dresēts sunītis! Ēd konfektes «Ričas ezers»!

Ļaudis iesmējās, sarosījas. Pārdevējā Asja iesaucās:

Ej, Merin, mājās. Kam mums tavs kucēns!

Namdaris Merinovs vel paklaigāja, paklaigaja, piedāvādams kucēnu, tad nopirka mahorku un izgāja no veikala.

—     Labi,— viņš burkšķēja, iznācis uz lieveņa,

negribat — neņemiet. Aiznesīšu to majas, uzdāvāšu Veriņai. Ņem, es teikšu, tev, Veriņ, davana — angļu špics. Lai dzīvo pagalmā. Palmai arīdzan bus jautrāk.

Namdaris iebāza lapseņu azotē, bet motociklista cimdu — kabatā.

Sausi un silti bija lapsēnam namdara azotē. Smaržoja pēc tabakas un galdnieka līmes.

PALMA

Skaļi dimdinādams zabakus pret sasalušo zemi, namdaris Merinovs piegaja pie savas sētas un apstajās, lai nopīpētu srneķi. Saimniece viņam bija stingra, mājās neļava smēķēt. Bet namdaris savu saimnieci cienīja. Viņš stāvēja pie sētas un kūpināja. No uztītā smēķa bira zemē tabakas gailēs.

Tad, saminis degošā smēķa galu, namdaris atvēra vārtiņus un iegāja pagalmā.

— Nu, re, — viņš noteica, izvilkdams lapseņu no azotes. — Beidzot esam mājas. Vai tu redzi šo maju? Tā ir mūsējā. Arī šķūnis mūsējais. Ari ,ķirši mūsējie. Bet no Palmas nebaidies, viņa neaiztiks . . . Palma! Savejie! . . .

Namdaris palaida lapseņu zemē, izvilka no kabatas motociklista cimdu, uzsvieda uz lieveņa, bet pats iegāja mājā. Atvērtajās durvīs iespīdējās gaisma un atplūda reti patīkama, sātīga un laba smarža — tur saimniece ņēma no krāsns ara vakara kāpostus.

Pamatīga māja bija namdarim Merinovarn. Māju viņš bija cirtis no resniem priežu baļķiem, logu apmales izgreznojis ar zaļu rakstiem. Zem logiem auga spēcīgi, zemi ķirši. No to zariem lejup nokarajās garas, pelekas lāstekās. Blakus mājai atradas šķūnis, kura mierīgi gremoja Merinovu govs Vorja. Pie šķūņa — malkas steķi un ar papes jumtu pārklātā suņu būda.

No būdas izlīda resna, raiba, liela kuce. Viņa nožāvājās un, pamanījusi lapseņu, laiski ievaukšķējās.

Tā arī bija Merinovu Palma.

Viņa atgādinaja priežu bluķēnu, kas ievīstīts voilokā, bet abpus galvai nokarājās kuplas ausis, kuras arī līdzinājās mučelē augošai palmai"

Ar lielu un mitru degunu, kas tumsā pat šķita rožains, Palma apošņāja gaisu un uzreiz uztvēra visas tajā esošās smaržas: vakara kāpostu, motociklista cimda, Napoleona Trešā un pat mēness smaržas, tā meness, kas izlīda uz mirkli no aukstā mākoņa.

Lapsēna smaka Palmai nepatika, tā bija pārlieku asa, sīva. Taču tajā pašā laikā neizsauca īpašu niknumu.

«Ko lai dara,» droši vien labsirdigi nodomāja Palma. «Gadas ari tadas smakas. Nav liela nelaime. Galvenais, lai butu sirds, dvēsele.»

Purinadama savas tropiskās ausis, Palma piegāja pie lapsena. Tas tūliņ apvēlās uz muguras, radīdams krātiņa ataugušos nagus. Taču Palma tiem nepievērsa uzmanību. Viņa izkāra prāvu un platu meli, kas bija nesamērīgi liela attiecībā pret kuces niecīgo augumu, un nolaizīja Napoleonu. Silta, mīlīga un patīkama bija šī mēle. To varēja salīdzināt tikai ar vanniti, kura matēs peldina bērnus.

Tādā mēlē ieķerties lapsēns nekādi nevareja. Viņš iesmilkstējās, pagrieza pret Palmu vederu un platīnkrāsas sānus, un vienā mirklī Napoleons Trešais pārvērtas parastā kucēnā.

Palma, kā pienākas, nolaizīja Napoleonu un nolēma, ka viņa smaka kļuvusi patikamaka. Viņa pastūma lapseņu uz būdas pusi.

Merinovu Palma visuma bija labsirdīga saimniecite, līdzīga tam, kuras, saaicinajušas viesus, uzreiz liek galdā daždažādus cepumus un raušus. Zem būdas viņai bija noslēpti visādi gardumi un apgraužas; atrakuši savus iekrājumus, Palma sāka cienāt Napoleonu.

Rūkdams viņš metas virsū maizes garozām un gai|u galvām, bet Palma staigāja ap viņu, laipni ņurdēja, mudināja cienaties.

Ja, Merinovu Palma bija viesmīlīga saimniecite, un, ja vien viņai budā atrastos patvāris, viņa, protams, to butu uzsildījusi.

NAKTS SUŅU BŪDA

Krēsla sabiezeja, pārtapa tumsa, un Kovilkinas zemei uzreiz no visām pusēm uzkrita nakts. Nevarēja saprast, no kurienes tā naca: nolaidas no debesim vai izlīda no klusam, zirdzeņu aizaugušam gravam, no āpšu alarn.

Pret pusnakti iesprakšķejas lausks, un ap mēnesi, kas izspraucās no zilganpelēkiem mākoņiem, iemirdzējās zila varavīksne. Šī auksta nakts mirga sādžas suņiem uzdzina vilka skumjas, un viņi, raudzīdamies uz mēnesi, skanīgā kori rēja un gaudoja.

Mēness gaisma apbēdinaja arī Palmu, pat viņa sāka gaudot, pievienodamas savas sadžas suņiem. Viņas balss, sakuma silta un samtaina, kļuva aizvien spalgāka un spalgaka, pazaudēja siltumu un samtainumu un jau vibrēja mēness virziena gluži ka tievs zīda diedziņš. Nokļuvusi līdz pašam mēnesim, Palma, lēnītēm nolaizdama galvu, ieraudzīja elektrības izgaismotos Merinova mājas logus. Elektrības gaisma viņu satrauca, un Palma no jauna ierejas, itin ka aicinādama saimniekus pagalmā kopīgi ar to dalīt nakts skumjas.

Palmas balss uzbudinaja Napoleonu: nāca miņa lapsu aizsmakušie gardzieni, strādnieču balsis, alumīnija trauku šķindoņa.

Lūkodamies caur pieri uz mēnesi, viņš gribēja piebalsot sadžas suņiem, bet nekas nesanaca — no viņa rīkles izlauzās vienīgi vaukšķieni, kuri atgadināja vecīgu, sēcošu klepu. Šī aizsmakusi balss atšķiras no mājās suņu gaudām, un naksnīgajā sadžas korī tā nebija vajadzīga, tāpat kā šeit, sādžā, nebija vajadzīgs arī pats Napoleons— dīvainais zvērs, ne gluži savvaļas, ne gluži mājas, bet mākslīgs, cilvēku izaudzēts zvērs.

Suņu gaudu pavadīts, Napoleons ielīda Palmas budā, ierāvās vistālakaja kaktā, ierakās kaut kādās siltās lupatās un iesnaudās.

Motociklista cimdu viņš paņēma sev līdzi, tāpēc ka bija pie ta pa īstam pieradis.

Vējš, kas klaiņoja augstu debesis, izklīdināja mākoņus, un kļuva redzams, kā no Kovilkinas gravas par debesīm izlīst Piena Ceļš. Pa šo ceļu, dzīdamies pakaļ Vērsim un skaitīdams nakts stundas, lēnām aizslīdēja Orions.

Draudīgi iemirdzejas duncis pie viņa jostas, izliecās cieši savilktais loks, un, lūk, strauja bulta šķērsoja debesu velvi, trāpīdama debesu vērsim pierē.

No varena trieciena pa visu debesi izkaisijās dzirkstis — nomaldījušās komētas — un sadega virs ūdens sūknētavas, virs mazās, no ķieģeļiem celtas sēnes, kura virs tumšajiem mežiem iezīmēja zvēru fermu «Mšaga».

Ne, nepanaca Orions Vērsi, nepanāca vakar, nepanāks ne šodien, ne rit. Daudz vienkāršāk direktoram

Ņekrasovam atrast lapseņu, atdabūt zvēru fermā Napoleonu Trešo.

«Vajadzēja Praskovjuškai piešķirt prēmiju,» domaja šajā mirklī direktors Ņekrasovs. «Tomēr viņa cenšas . . . bet tagad — vienas vienīgas nepatikšanas.»

«Labi, iztikšu arī bez prēmijas,» tajā pašā laikā domaja Praskovjuška, «ne jau naudā slēpjas laime …»

Aizmigdama viņa nemierīgi grozījās augstaja gulta ar sudrabotiem bumbuļiem galvgalī, puta vien, žēloja sevi un Napoleonu, kurš patlaban nezin kur klīst izbadējies un vientuļš.

Debesīs atpeldeja smags sniega mākonis, aizklaja mēnesi, ietina apmetni debesu mednieka plecus. Un vienlaikus apklusa sadžas suņi, nožvadzināja ķedes un devās gulēt. Tikai Palma reja ilgi, līdz nodzisa gaisma Merinovu majas logos.

Tad viņa ielīda būdā un piespieda Napoleonu pie sienas. No kuces plūda tik varens karstums, ka Napoleonam trūka elpas, viņš sāka raustīties, nepamozdamies pagrieza savu purniņu tieši uz ziemeļiem un atrada spraugu suņu būdas siena. Viņš piespieda pie tas purniņu un nomierinājās. No spraugas strāvoja aukstums, smaržoja pec sniega, kas krita no debesim.

Polarais lapsēns Napoleons Trešais gulēja, un, šķiet, nekad agrāk viņš nebija gulējis tik mierīgi kā šaja naktī namdara Merinova pagalmā, siltās un labvēlīgās Palmas sargats. Sapņos rādījās garas krātiņu rindas, Marķizs, kas ripina bļodiņu, un Simt sešpadsmitais, kurš guļ, piespiedis purniņu pie ceļa.

Palma gulēja omulīgi, kraca un šņaca. Viņai sapņos rādījās liels, liels pīrāgs, kuru izceps droši vien uz svētkiem.

AUGUMĀ GARĀ VERA MERINOVA

Pret ritu uzsniga sniegs, tik biezs, ka namdaris piecēlās agrāk, paņēma koka liekšķeri, lai notīrītu celiņus.

Palma izlīda no būdas un saldi nožāvājās. Aiz Palmas paradījās lapsēns un arī sāka žāvāties un staipīties.

—     Re, nu, — iesmējās namdaris, — ka žāvājies! Vai Palma sasildīja? Veriņ, iznāc uz lieveņa, paskaties, ko es tev atnesu!

Uz lieveņa iznāca namdara meita Vera — liela auguma meitene, kas mācijās otrajā klasē. Garumā Vera gandrīz bija panakusi savu tētuku; uz viņas pleciem gulēja cieši sapīta bize, resnāka par kuģa tauvu.

—    Kas tas par tipiņu? — jautāja Vera, lūkodamās uz lapsēnu. — Tētuk, kāpēc tu taisi jokus?

—    Tas, Veriņ, ir angļu špics, — atbildēja namdaris, kurš, starp citu, arī no savas meitas nedaudz baidījās, tāpēc ka viņa bija stingra. — To vasarnieki pametuši, bet es pažēloju.

—    Vai tad tas ir suns? Skaties, kāda aste un lap-* sas purniņš.

—    Varbūt tas ir suņa un lapsas krustojums,— nedroši spriedelēja namdaris.

—    Tetuk, vai tu arī domā, ko runa? No kurienes lai rastos tāds sajaukums? Lapsas, rau, tur, bet suņi — sādžā. Tas ir zvērs.

Mamuļa Klavdija Jefimovna Merinova iznāca uz lieveņa ar dvieli rokā. Tapat kā Verai, viņai uz pleciem gulēja bize, tiesa gan, krietni tievāka nekā meitai. Klavdija Jefirnovna stradāja kolhoza par rēķinvedi, bet pirms diviem gadiem kopā ar priekšsēdētāju bija

zvēru ferma, redzeja arī polarlapsas un parastas lapsas. Viņa uzreiz saprata, kas sēž sniegā pie būdas.

Polārais lapsens, — viņa sacīja. — Viņš no fermas aizbēdzis.

Es vakar pie veikala to atņēmu suņiem, — lielīgi teica namdaris.

—     Bet interesanti, ko tu darīji pie veikala? — ievaicājās Klavdija Jefimovna.

—     Nu, Kļava … — saminstinājās namdaris.

Pati zini, tabaka jānopērk. Bet kur to citur lai ņem,

ja ne veikala?

—    Visu māju esi piesmirdinājis ar savu tabaku, — neapmierināti norūca Merinovu māmuļa un pietupusies sāka aplūkot lapsēnu.

Cik skaists kažoks, — ieteicās Vera. — Mamm, ielej viņam kāpostus.

—     Nav ko zvērus iebarot. Lai tēvs sēstas uz velosipēda un aizved to uz fermu.

—     Nevajag, mamm, vest uz fermu, — iebilda Vera. — Lai viņš padzīvo pie mums. Bus gluži ka sunītis. Labak paturēsim sev.

—     Kur es tagad, Kļava, braukšu, — Veru atbalstīja namdaris. — Vai tad es varu pabraukt pa tādu sniegu? Turklāt pakaļējā ass, liekas, ieplīsusi.

Tu man labāk pasaki — ko tu darīji pie veikala? Namdaris Merinovs saminstinājās, ieklepojās, izvilka no palieveņa kaut kādu virvi un devas uz vārtiņiem, noslēpumaini noteikdams:

—    Aiziešu pēc maikstēm.

VAKARDIENAS KĀPOSTI

Vera piesardzīgi mēģināja noglaudīt lapsēna spalvu. Viņš savilkās čokura un sabozies palūkojās uz sētas pusi. Cilvēka rokas vieglie pieskārieni Napoleonu parsteidza, neka briesmīga tajos nebija, un pēkšņi siltas, patīkamas tirpas parskrēja par muguru.

Bet Veru pārsteidza tas, cik viņam jutīgs kažoks. Tas plūda, viļņojās zern viņas pirkstiem gluži kā dzīvs un pat pec taustes likās sudrabots. Verai gaužām gribējās parslidinat pirkstu pār purniņa balto svītru, kura pārdalīja lapsena degunu, taču viņa neuzdrīkstējās.

Mamm, atnes kāpostus. Pabarosim viņu.

Merinovu māmuļa noglauda Veras galvu un sacīja:

— Tu man esi krietna meita. Mīli dzīvniekus. Labi, vienalga, šodien jāvāra jauni.

Viņa iegāja mājā un iznesa čuguna podu ar tiem pašiem kāpostiem, kuri vakar tik garšigi smaržoja.

Palmai ēdiens tika ieliets bļodiņā, bet lapsēnam

Vera sameklēja pannu ar nolauztu rokturi, klāt vēl piedrupināja kāpostiem maizi.

Palma paluncinaja asti, piegaja pie savas bļodiņas un priecīgi iemērca kāpostos mēli.

—    Streb, streb, nebīsties, — Vera pastūma Napoleonu.

Viņš iecirtās, sākumā gribēja pagrozīt pannu un netīšam iemērca ķepiņu kāpostos. Aplaizījis to, viņš uzreiz saprata, ka nekad neko tik asu un sāļu vēl nav ēdis. Tad viņš vēlreiz iemērca ķepiņu un tai pieķērās kaut kas spurains.

Tie ir kāposti, — paskaidroja Vera. — Streb, streb . . . Tur ari sīpoli pagadās, apaļīgi, droši vien jau izvārījušies, izjukuši. Un kartupeļi.

Napoleons nolaizīja no ķepiņas kāpostus. Ta viņš saka est: mērca ķepu kāpostos un aplaizīja. Vakar kāposti smaržoja varbūt pat garšigak, bet arī tagad tie bija labi. Skābums un tauks sats plūda no tiem.

Kamēr lapsēns klekseja vakardienas kāpostus, Vera Merinova atnesa auklu, tas vienu galu mīļi kā saitīti apsēja ap viņa kaklu, bet otru galu piesēja pie riņķa, kas bija iedzīts suņu būdas siena.

—     Pasēdēsi tā līdz pusdienām, — viņa teica.

Tikai izlaizījis tukšu savu pannu, Napoleons pamanīja, ka viņam ap kaklu kaut kas traucējošs. Viņš atlieca galvu un ar ķepiņu mēģināja nomaukt auklu, bet ta jau bija cieši savilkusies ap kaklu un iegrauzusies kažoka. Tad viņam likās, ka no šīs nelaimes var aizbēgt. Viņš palēcās sāņus — aukla sažņaudza rīkli, un Napoleons iekrita sniegā.

Neuztraucies, neuztraucies, — viņu micrinaja Vera. — Ta tev būs japasēž tikai līdz pusdienām. Lai neaizbēgtu. Bet, kad atnākšu no skolas, es tev iekārtošu mājiņu.

Vera mīļi glāstīja lapseņu, pierunādama viņu, kā rnātes pierunā bērnus.

«Nosaukšu viņu par Tišku,» viņa nodomāja.

Vera Merinova bija labsirdiga meitene. Viņa mīlēja dzīvniekus, visus dzīvniekus, viss viens kādus. Bet visvairāk — zīdītājus.

PUSĶEBLITE

Merinovas mate aizgāja uz darbu, Vera — uz skolu. Mājās nepalika neviens.

Bet Palma pec sava rakstura bija mājāssedētaja. Viņai nepatika pārlieku mētāties pa ielām, viesus viņa mīļuprāt uzņēma savās mājas. Pieēdusies Palma uzlēca uz būdas, nogulas uz jumta un raudzījās, vai kāds nenāks.

Napoleons, kas bija piesiets, ielīda budā. Viņam likās, ka kaut kads briesmīgs, stiprs un neredzams zvērs viņu sagrābis aiz kakla un tur ciet. Tūliņ, tūliņ piespiedīs stiprāk un nožņaugs. Motociklista cimds, kas snauda lupatu lēvenī, sakustējās, ar rādītājpirkstu maigi pārvilka par melno purniņu, ko pārdalīja baltS svītra. Napoleons iesmilkstējās, bet cimds nespēja atraisīt auklu no viņa kakla.

Drīz vien pagalmā paradījās pirmā viešņa. Ta bija Palmas vecu veca draudzene Pusķeblīte.

Mazajai un Jaunestīgajai Pusķeblītei bija draņķīgs raksturs. Viņa zaga itin visu, kas pagadījas acīs, bieži vien kādam no mugurpuses ieķēra kājā. Sādžas suņi Pusķeblīti nevarēja ciest ne acu galā. Tikai Palma viņu žēloja.

«Mazi suņi ir ļauni,» sprieda Palma. «Viņus vajag žēlot. Viņiem dzīvē nav veicies.»

Palma vienmer atstāja izsalkušajai Pusķeblītei dalu kaulu, kurus viņa dabūja no Merinovu galda, un Pusķeblite katru ritu ienāca tos pagrauzt un ar Palmu patērgat.

Ieraudzījusi viešņu, Palma laipni paluncināja asti. Pusķeblīte jau no tālienes atieza zobus, ieķiķinājas un piedrāzās pie būdas.

Pēkšņi viņa uz vietas sastinga, sarauca nepatika purniņu — sak, kas jums tur tik pretīgi smird? Palma labsirdīgi nosprauslojas: sak, neuztraucies, te iemaldījies viens paziņa vai radinieks, kaut kas līdzīgs bralēnam.

No būdas izlīda lapsēns ar motociklista cimdu zobos.

Pusķeblīte ierūcās, viņas ačtelēs iedegās dusmu guntiņas. Kucīte uzreiz atminējās, kas viņai vakar degunu saskrāpējis.

Nedomādama viņa metās pie lapsēna, spēji sacirta . zobus un izrāva platīnkrasas spalvu kušķi. Napoleons ieķērās viņas deguna, un atkal atskanēja nepatīkami smilksti.

«Pagaidiet, pagaidiet, bērni,» Palma itin ka teica. «Vispirms noskaidrosim, kas noticis.»

Taču Pusķeblīte vispār negribēja neko noskaidrot. Viņai no deguna tecēja asinis, bet mute bija piedzīta ar spalvām. Viņa nevis vienkārši rēja, bet kauca pilnā rīklē.

Izdzirdusi Pusķeblites balsi, atskrēja rusganīgā Dāmiņa, mazā kucīte Knisle un apkārtklaiņojošais Šakālens. Viņi ielenca Palmu un Napoleonu un draudīgi ruca, bet Pusķeblīte šaudījās šurpu turpu un uzkurināja kaislības.

Viss šis notikums Palmai nepatika. Viņa iedzina Napoleonu būdā un pati ielīda tajā, atstādama ārpusē

tikai savu labsirdīgo purniņu. Palma miermīlīgi ruca, skaidrodama, ka nav ko uzkurināt kaislības, ka tas ir viņas paziņa vai pat radinieks un ka galu gala tā ir viņas personiskā darīšana, kas dzīvo pie viņas budā.

Taču Palmas pierunāšana nelīdzēja. Suņu varza cieši pietuvojās būdai, bet |auna Pusķeblīte uzlēca uz jumta un sāka taja skrāpeties ar nagiem.

Kucīte Knisle, Pusķeblītes māsīca, kļuva pavisam nekaunīga. Viņa ar pakaļkajām kašņaja zemi tā, ka tas kumšķi un sniegs lidoja labsirdīgajai mājas saimniecei tieši acis.

Palmas pacietība bija galā. Niknuma viņa izskrēja no būdas un nežēlīgi iekoda māsīcai. Un tūliņ satinas vienā spalvu kamola gan Knisle, gan Palma, gan Datniņa, gan Pusķeblīte, gan klaiņotājsuns Šakalēns. Bet Napoleons uztraukti brīdi pa brīdim palūkojas no būdas un mazliet galu galā atgādināja savu slaveno vārda brāli, kurš vēro no maršala telts kauju norisi.

Suņi savijās kamola, sasējās jūras mezglā. Viņu purni atradas mezgla viducī, bet astes plandījās ārpuse. Šis mezgls vēlas par pagalmu, apgāza malkas steķus, bet te pēkšņi nezin no kurienes atlidoja konservu bundža un ietriecās suņu varzas paša vidu. Un atskanēja šaušalīgs, draudīgs kliedziens:

— Artilērija! Uguni! No kreisā flanga ar sprāgstošiem šāviņiem — pļi!

Ka krusa uz suņiem bira sprāgstošie šāviņi — podu lauskas un šķindošas konservu kārbas. Pirmais nobēga mala Šakālēns, aiz viņa — Pusķeblītes māsīca. Pēc četrām sekundēm pagalms bija tīrs.

Pār sētu Merinovu pagalma ielūkojās kāds cilvēks virsnieka naģenē. Tas bija pirmskolnieks Serpokrilovs.

OTRA DAĻA

.

PIRMSKOLNIEKS SERPOKRILOVS

Pirmskolniekam Serpokrilovam bija paradums pcc brokastīm pastaigāties pa sādžu. Pavadījis uz darbu savu tēvu, godajamo atslēdznieku Serpokrilovu, pirmskolnieks uzlika galvā virsnieka naģeni, uzmeta plecā šauteni, ko bija sameistarojis no ūdensnoteku caurules, un devās apgaita.

Visi viņa draugi macijas skolā, tālab līdz pulksten vieniem Serpokrilovs bija brīvs un vientu|š. Taču vientulība viņu nemocīja, jo viņš bija aizņemts ar kara lietam.

Pie kluba viņam pagadījas ce|a pastnieks tēvocis Iļjuša, kurš acumirklī tika ievainots kaja.

Skaties, Ļoška, — iesaucas tēvocis Iļjuša, — cik daudz sniega piesnidzis! Tev jāvelk mugurā maskēšanās tērps.

Seržants Serpokrilovs izšāva vel vienu reizīti, bet, kā redzams, netrāpīja. Pieklibodams tēvocis Iļjuša devās talak pa sādžu. Pasta kastītes pie vārtiņiem viņš meta avīzes un vēstules.

No sānielas pa to laiku paradijās pretinieka bataljons ar sarkaniem zābakiem kājās.

Kareivji! Sekojiet man! — čukstēja saviem izlūkiem staršina Serpokrilovs. — Ielenksim viņus!

Gluži ka lavīna izlūki metās virsu ienaidniekam. Aiz šausmam plaukšķinādami ar baltajām maskēšanas tērpa piedurknēm, bailēs izstiepdami baltus, nomaskētus kaklus un pat atdarinot gaginašanu, ienaidnieki izklīda pa dārziem un nomaskejās.

Negaidīti kļuva dzirdama tanka rūkoņa. Šņirkstinadams kāpurķēdes, no tuvākās blindažas aizsega izrāpās smagais, bruņām klātais mehānisms.

—    Ja reiz mirt, tad — ar mūziku! — nokliedzās leitnants Serpokrilovs, turēdams rokas prettraktoru granātu. Atskanēja briesmonīgs sprādziens, — mehānisms izmeta gaisā dūmu mutuli un devās izlaist garu uz skabbarības bedres pusi.

Pēc kaujas par zemi iestājās klusums. Tāds klusums, kādu dzirdēdams nesadzirdēsi miera laika. Bet tas bija mānīgs klusums.

No namdara Merinova pagalma pēkšņi atskanēja smilksti un rejas.

—    Uz priekšu! Uz vēdera! — nokomandēja kaptei-* nis Serpokrilovs, pats nokrita uz vedera sniega un žigli aizlīda līdz sētai, aiz kuras risinājās nepiedzīvotas kaujas.

Paraudzījies pa spraugu starp dēļiem, majors Serpokrilovs acumirklī novērtēja situāciju.

—    Uz priekšu! — atskanēja komanda. — Puiši, sitiet viņus! Neiegāziet savu apakšpulkvedi!

Uguns un šāviņu krusa brāzās pār ienaidnieku.

—    Paldies jums, biedri Serpokrilov, — sacīja Palma. — Jūsu aktīvā kaujas darbība devusi pilnīgu uzvaru.

— Esmu karavīrs! — pieticīgi atbildēja pulkvedis Serpokrilovs.

Pirmskolnieks gribēja turpināt kauju varoņdarbus, kad pēkšņi pamanija puķaino, kuplastaino zaldātiņu, kurš bija piesiets aukla pie būdas.

«Re, ko sev iegādājusies Merinovu Verķa!» viņš izbrīnīti nodomaja, iepleta acis, un viņa galva ieplaiksnījās visai civilas domas: kas tas tāds ir, kālab viņš sēž pie būdas, un ko nozīmē šis milzīgais cimds?

Pirmskolnieks pārrāpās pāri sētai, pacēla cimdu un pielaikoja.

Roka taja ielīda pat līdz plecam, un pirmskolnieks iesmejas aiz sajūsmas.

Bet kas tu tads esi? — viņš taujāja Napoleonam, pietupās un ar cimdotu pirkstu pārvilka par viņa purniņu.

Napoleons aizmiedza acis.

Jaunas, ašas domas izskrēja caur pirmskolnieka galvu, un galvena doma saistījās ar Veru Merinovu: sak, vajadzētu viņu nedaudz paķircināt, citādi staiga, uzslejusi degunu.

Tu esi mana trofeja, — viņš teica Napoleonam un atsēja auklu.

Vilkdams sev līdzi lapsēnu, pirmskolnieks izgāja pa vārtiņiem uz ielas.

Uzvaras karogi plandījās augstu virs ģenera|a Serpokrilova galvas.

UZ ZIEMEĻPOLU!

«Sis droši vien ir āmrija,» domāja pirmskolnieks, iziedams pa vārtiņiem uz ceļa, kuru traktori bija saardijuši. «Bet varbūt tas ir āpsis? Svītra lai uz purniņa.

Ne, tomēr līdzīgs parastai lapsai. Ne, tomēr tikai mazliet.»

Te pēkšņi pirmskolnieka domas aiztraucās pa namdara Merinova iemīto ceļu: «Varbūt tas ir suņa un lapsas krustojums? Lapsassuns? Suņulapsa . . . Lapsiņa — kucīte! Lapsis . . .»

—    Polārais lapsēns! — pēkšņi iekliedzās pirmskolnieks, palēcas uz vietas un izšāva ar udensnoteku caurules šauteni. — Polarlapsens! Polarlapsēns! Lai tur plīst vai lust! Tas ir polarais lapsēns!

Sajūsminājies par savu attapību, viņš blieza bez apstajas gaisā. «Bah-tararah-babah!» Napoleons nodūra galvu, nedzirdēta salūta satriekts. Nekad dzīve viņš neko tamlīdzīgu nebija dzirdējis.

Pirmskolnieks ātri izšķieda visu munīciju un paraustīja Napoleona auklu. Viņam gribējās nekavejoties kaut kur skriet. Lapsēns negaidīti ietiepās, atspērās ar ķepiņām pret zemi un saka purināt galvu.

—    Ejam, ejam, — steidzināja pirmskolnieks.

Napoleons purināja galvu, nokrita uz sāniem, ap-

sviedās uz muguras, cenzdamies ar pakaļējam un priekšējam ķepam noraut auklu no kakla.

Pirmskolnieks Serpokrilovs, jāsaka, bija apķērīgs* cilvēks. Viņš pagaidīja, kamēr Napoleons nomierinā-,sies, bet tad aicinoši pavicināja ar motociklista cimdu.

Nāc man līdzi,^— viņš sacija. — Dabūsi cimdu. Labs cimdiņš!

Torrier cimds nelīdzēja. Lapsēns vispār to neievēroja.

—    Nu, labi, — noteica pirmskolnieks. — Ja nenāc man līdzi, es iešu tev līdzi. Skrien, kur gribi.

Dažādus cilvēkus bija nācies redzēt savā mūžā Napoleonam Trešajam, bet nekad viņš nebija sastapis tik mazu, nedaudz lielāku par egļu celmu. Tas Napo-

leonarn negaidīti iepatikās, un vel viņam iepatikās, ka pirmskolnieks pārtrauca raustīt auklu un šaudīties.

Lapsēns apošņaja sniegu un pirmskolnieka Serpokrilova velteņus. Velteņi oda pec pelem.

Napoleons atskatijas uz Merinovu pagalmu. Palma stāvēja pie vārtiņiem, skumji vēcinādama tropiskas ausis. Napoleons pamāja viņai un pagrieza purniņu taisni uz ziemeļiem.

Joz nu! — nočukstēja pirmskolnieks, un lapsēns saka skriet uz ziemeļiem, tieši uz ziemeļiem, cauri Kovilkinas sādžai, bet viņam pakaļ — pirmskolnieks Serpokrilovs.

Viņam gribējās iesvilpties, kā svilpj kavaleristi, kuri auļo pa stepi, vai ierūkties kā motociklam «Java», ar kuru brauc agronoms, bet viņš baidījās izbiedet zvēru, kas skrēja pa priekšu.

«Uz kurieni viņš skrien?» domāja Serpokrilovs. «Droši vien uz ziemeļiem. Ziemeļu zvēram jāskrien uz ziemeļiem. Uz Ziemeļpolu!»

Serpokrilovs smējās, viņam likās, ka viņš visu zina, visu saprot, un viņš patiešām aizvien vairak saprata, kas tas ir par zvēru, kurš skrien pa priekšu, kurp skrien un kapec.

«Nosaukšu viņu par Fiļku,» viņš domāja.

Napoleons steidzas. Viņam likās — vel nedaudz un viņš aizbēgs no auklas. Taču pirmskolnieks steidzās tikt līdzi, lai aukla negrieztos lapsena kakla.

«Mes skrienam uz Ziemeļpolu!» domāja pirmskolnieks Serpokrilovs. «Kur gan citur mums skriet? Uz priekšu! Es tur sen jau karoju nokļūt!»

Šķindinādams kauju ordeņus, pirmskolnieks Aleksejs Serpokrilovs skrēja cauri Kovilkinas sādžai.

Ar katru nakamo soli pieauga ordeņu skaits uz viņa krūtīm un aizvien tuvāk bija Ziemeļpols.

AURAS, KURAS REDZ VECAIS KARASJOVS

Beidzot ir pienācis laiks pastastīt par veco Karasjovu, par šo Kovilkinas večuku ar neskūto bārdu un sārto degunu.

Šadi večuki sastopami visās sādžās. Viņi sarga kolhoza augļu dārzus, apšuj velteņus. Ar šiem darbiem noņēmās arī vecais Karasjovs — gan dārzu sargāja, gan velteņus apšuva. Isak sakot, tas bija parasts večuks, un tikai viena īpašība viņu atšķīra no visiem citiem večukiem.

Vecais Karasjovs bija burvis.

Kaut gan tikt pie skaidrības šaja lieta — vai Karasjovs mak vai nemāk burt — neviens īsti nevarēja.

Mūrnieks Volopasovs reiz iejautajās:

—     Nu ko, vectētul, vai tu patiešām proti burt?

—    Buram, buram pamazītēm, — atbildēja vecais Karasjovs.

Nu, pietiks tev melot, — atteica mūrnieks.

Karasjovs vienaldzīgi pasmaidīja un pēkšņi paskatījās uz mūrnieku pār kreiso plecu. Volopasovs nodrebēja un aizsteidzās uz ciema padomes pusi. Taču otra diena viņam uz kakla uzmetās pumpa.

Ar katru dienu pumpa kļuva lielākā, un Volopasova sieva centās viņu pierunāt aiziet pie večuka atvainoties.

—     Pret burvestībām ir zinātne! — iebilda Volopasovs.

Viņš nopirka jodu un sāka ziest ar to pumpu. Zinātnes līdzeklis iesaistijas cīņa ar pieburto pumpu un galu galā, protams, uzvarēja.

Bet ne jau ar pumpām vecais Karasjovs sagādaja pārsteigumus plašajai pasaulei. Viņa galvenais trumpis bija cits: vecais Karasjovs redzēja auras!

Kas tās par aurām, to ari Karasjovs pats īsti nespēja izskaidrot. Bet, viņa vārdiem runājot, iznāca ta, ka ap katru cilvēku gaisa virmo kaut kads krāsains aplis. Kaut kas līdzīgs varavīksnei. Tikai šo apli ne katram lemts redzet.

Piemeram, namdaris Merinovs nekādus apļus neredz, arī atslēdznieks Serpokrilovs neredz, un vispār neviens neredz. Bet, luk, vecais Karasjovs redz.

Tai dienā, kad Kovilkinā paradijas Napoleons, vecais Karasjovs sedeja uz soliņa pie vārtiņiem, bet kaimiņiene Ņefjodova nāca no veikala un piemetās atvilkt elpu.

Kur tu tik daudz maizes esi sapirkusies? vaicāja Karasjovs. — Desmit ķieģelīšus.

Ka kur! — atbildes vietā iebrēcās Ņefjodova un ņēmās uzskaitīt, cik viņai daudz cilvēku mājās, vēl piedevām vistas, govis, sivēni, un svētki arīdzan priekša. Ar saviem brekuligajiem uzskaitījumiem viņa piekliedza večukam abas ausis, pec tam ievilka elpu un nolēma patarkšķet par apļiem. — Vai tiešam ap cilvēkiem mēdz būt staru apļi?

Bet ka tad citādi, — atbildēja Karasjovs. — Noteikti ir.

—    Un tu redzi tos?

Kā lai es tos neredzetu, ja viņi ir redzami, iebilda večuks.

—     Nu, vai ap mani ir tads aplis?

Ir, ir manāms, — apstiprināja Karasjovs. — Tikai nav sevišķi liels.

Pavisam maziņš, vai? — nedaudz sarugtinati taujāja Ņefjodova.

—    Nu, ka lai tev pasaka, — atbildēja Karasjovs, aizdedzinadams pārtīto smēķi, — centimetri četri.

—    Un kadā krāsā?

Te vecais Karasjovs paskatījās uz kaimiņieni uzmanīgi, izpūta gaisā dūmus un sacīja:

—     Brūnā.

Ņefjodovu šāda krāsa nezin kāpēc apvainoja:

-       Ak tu, vecais suns! — viņa iesaucas. — Piedūmojis un samaitājis aplim krāsu.

-       Tabakas dūmi neskādē apļiem, — atbildēja vecais Karasjovs, vienaldzīgi vēlreiz paraudzidamies uz kaimiņienes staru apli.

—    Tpfu! — nospļāvās Ņefjodova. — Tev pašam vispār nekāda apļa nav.

—     Man savu auru nav lemts redzēt.

Večuks sūca smēķi, bet Ņefjodova šķībi šķieleja uz viņu, piemiegusi acis, itin kā gribētu saskatīt, vai nav redzams kāds staru nimbs. Taču vairāk par kareivja cepuri, degunu un smēķi viņa neko neredzēja. Un uz ielas nebija redzami nekādi staru apļi, tikai uz ceļa, kā parasti, mētājās automašīnas riepa.

No stūra uz ceļa izšāvās šunelis saitītē, bet aiz viņa skrēja pirmskolnieks Serpokrilovs.

-       Skaties, vecais, re, kur atslēdznieka puika skrien. Vai tiešām arī ap viņu kaut kas ir?

—    Ā . . . tas ir Ļoška Serpokrilovs. Ap viņu rudzupuķu krāsas varavīksne ar rožainam strīpām.

—     Un ap suni arī?

Nu, nē, — teica Karasjovs. — Ap suni nemēdz būt. Viņi auru redz, bet pašiem nav. Paga, paga . . . Kas tas par brīnumu? It kā manāms kaut kas zilgans! Bet tas tak nav suns!

Vecais Karasjovs satraucās, izvilka no kabatas brilles.

—     Ei, Ļoška, panāc šurpu!

—     Nav laika, vectetiņ Karasjov! — atkliedza Serpokrilovs. — Uz Ziemeļpolu skrienu! — Un pazuda aiz stūra.

Dīvaina lieta, — uzbudināti sprieda vecais Karasjovs. — Ap suņiem nekad nemedz but, bet te kaut kas zilgans.

Kamēr večuks spriedelēja, uz ielas paradījis kāds cits cilvēks.

Apaļa cepurē, pec Romanovu parauga miecētā aitadas puskažociņa viņš atri, gandrīz vai skriešus skrēja pa ielu. Rokā viņš turēja resnu, ar dzelzi apkaltu nūju, bet uz muguras svaidījās za|a, siksna par plecu pakārta kastīte.

—     Kas tas par cilvēku? — jautaja Ņefjodova. — Kāds staru aplis ap viņu?

—     Tpfū! — nospļāvās vecais Karasjovs. — Salatu krāsā!

.

«TUR ZIEMEĻOS VIRSOTNE KAILĀ…»

Pedeja stunda otrajā klase bija zīmēšana.

Beidzas starpbrīdis. Apkopēja Ambarova skriešus iztipināja pa koridoriem.

Zvans nestrādā! — viņa klaigaja. — Niķojas. Nav strāvās. Ejiet pa klasēm!

Bez zvana neiesim! — kliedza Belovs un Bikodorovs no ceturtās klases.

—     Dzzzzz … — iezvanījās Vera Merinova.

—    Dzinn-trinn! Tram-blam-blam! — piebalsoja visa otrā klase, un drīz vien skolu paršalca tada zvanoņa, kādu nemūžam nesaceltu elektriskais zvans.

—    Beidziet zvanīt! — uzsauca zīmēšanas skolotājs Pavels Sergejevičs. — Gatavojiet zīmu|us unalburnus!

Otrās klases skoleniem ļoti patika zīmēšana, un zīmēja viņi lieliski.

«Tie tik ir talanti!» viņus cildinaja Pāvels Sergejevičs. «īsti Petrovi — Vodkini!»

Savas stundas Pāvels Sergejevičs parasti sāka ar kadu triku. Vai nu pēkšņi sameklēja kabata milzīgu ģipša degunu, vai atnesa mugursomā zirga galvaskausu. Šodien viņš bija atnacis ar tukšām rokām, un veltīgi talanti raudzījās ar cerībām uz skolotājā kabatām. Kabatas neizspilejās, ģipša deguns no tam nelīda arā.

Pavels Sergejevičs pagajās pa klasi, apstajās pie loga.

—    Cik daudz sniega sakritis, — viņš ieteicās. — Drīz bus īsta ziema.

Bērni paskatijas pa logu uz vecajiem, sniega piebirušajiem bērziem. Melnās krauķu ligzdas bērzos bija uzvilkušas baltas mices.

Vai redzat aiz fermas priedi? —jautāja Pāvels Sergejevičs.

Redzam, redzam! — iesaucas čaklais Miša Čašins.

Apskatiet to labi pamatīgi, — lūdza Pāvels Sergejevičs.

Bērni ziņkāri ņēmās aplūkot priedi, itin ka gaidīja, ka Pāvels Sergejevičs teju, teju izstrādās ar to kādu triku.

Taču Pāvels Sergejevičs neko nedarīja, priede staveja nekustēdamas, ar viedigo galvu balstīdama pelekas Kovilkinas debesis.

Šī priede bija slavena. Nedz sādžas, nedz apkartejos mežos nebija garaka koka par Kovilkinas priedi, bet tas medus krāsas stumbrs bija resnāks par visresnāko mucu. Veči runāja, ka priede esot apburta. Tajā ne reizi netika iesperis zibens. Citus, mazakus kokus jūlija zibeņi kapāja katru gadu, bet priedi neaiztika.

Ta ir ļoti veca priede, — teica Pavels Sergejevičs. — Un katru rītu pa ceļam uz skolu es domāju, ka tieši par viņu Ļermontovs uzrakstījis šo dzejoli .. . Paklausieties.

Tur ziemeļos virsotnē kailā un salā

Stāv vientuļa priede uz klints

Un šūpojas snauda, un nakti un dienu

Ka plīvuri sniegs viņu tin.

Tā sapņo arvien vēl par tuksnesi talo

Tai pamalē, saule kur lec,

Un karstaja smiltienē skumju un vienu

Tik brīnišķu palmu ta redz.*

Bērni brīdi klusēja, pardomādami dzejoli, bet tad uzreiz sāka strīdēties, par kādu priedi tas uzrakstīts.

* Atdz. Olga Lisovska

—    Tas nav par mušu priedi!

—    Par mūsu! Par mūsu!

Pagaidiet, — sacīja Pāvels Sergejevičs. — Runājiet pa vienam. Miša Čašins!

Otrklasnieki apklusa. Čaklais Miša Čašins bija iemantojis klase autoritati. Viņu cienīja.

—    Tas nav par mūsu priedi, — teica Miša Čašins.

—   Nav kalnu virsotnes. Kāpēc nekas nav sacīts par fermu, bet tā taču atrodas turpat pie priedes?

Miša Čašins apsēdās, un vārdu lūdza Koja Kaļiņins.

—    Kalnu virsotnes nav, toties ir pakalns, — viņš iebilda. — Bet runa nav par to. Dzejolis ir par priedi, kura stāv vientuļa. Tātad ari par mūsu priedi. Tātad arī musu priede sapņos redz palmu.

—    Merinovu Palmu, — iesaucās Miša Čašins un iesmejās.

—     Kokosa palmu! — iekliedzās Ko|a Kaļiņins.

—   Ne jau uz tevi sapnī skatīties!

—    Mierīgi! — teica Pāvels Sergejevičs. — Ka|iņin, sēsties. Vera, runa.

—    Tur nav rakstīts par priedi, — negaidīti sacīja Vera, — bet par vientuļu cilvēku. Viņš stāv, un viņam ir skumji.

—    Nu gan pateica!

—    Tad ari būtu ta rakstits: kailā virsotnē stāv cilvēks!

—     Nu, labi, — partrauca Pavels Sergejevičs. Pietiks klaigāt. Es piekritu Verai. Dzejnieks raksta

dzejoli par priedi, bet pats, protams, doma par savu likteni, par citiem cilvēkiem. Mes lasām un arī aizdomājamies par sevi un citiem. Luk, ka. Nu, ķeramies pie zīmēšanas.

—     Ko tad zīmēt?

Ka ko? Priedi, palmu, visu, par ko rakstījis Ļermontovs.

—    Tas tik ir uzdevums!

—    Labāk lieciet zīmēt ģipša degunu!

Bērni k|uva domīgi, sāka atcerēties, kada izskatas palma. Tikai Ko|a Ka|iņins nekavējoties metās pie darba.

—     Re, priede! — viņš čukstēja. — Bet tur — palma! Te — smiltis! Te — klints!

Nesteidzies, — viņam ieteica Pavels Sergejevičs. — Pārdomā kompozīciju.

Ko|a uz brīdi apstajas un tūliņ atkal saka čukstēt:

—    Re, sniegs krīt! Tieši uz zariem! Tieši uz zariem! Re, ferma piekalnē, govis, vistas! Re, skola!

—    Vera Merinova naks pie tāfeles zīmēt ar krāsainajiem krītiņiem.

Laimejies, laimējies Verkai, — murminaja Koļa. — Re, zirdziņš ved sienu. Uz vezuma mans tetuks.

Klasē iestājās klusums. Bija dzirdami tikai patīkamie zīmu|u švīksti un krīta skrapsti uz tāfeles.

Zils ziemeļu kalns, klinšu izrobots, alu izgrauzts, aizņēma pustafeles, ar sarkanu kritu Vera iezīmēja priedes stumbru. Kā uguns kvēloja stumbrs, oranžkrāsas zari tiecās uz augšu un sniedzas gandrīz lidz slavena ķīmiķa Mendeļejeva portretam, kas karajās virs tāfeles. Galotne, tur, kur priedei ir galva, Vera uzzīmēja aplīti, bet tajā — smiltis, smiltis, skumju krauju, vientuļu palmu. Un tā nu iznāca, ka tas lapas atgādinaja Merinovu Palmas ausis.

Labi, — paslavēja Pāvels Sergejevičs. — Bet kas tas tads zem priedes?

—    Polārā lapsa, — atbildēja Vera. — Ziemeļu zvērs.

—    Ļoti labi, — apliecinaja Pāvels Sergejevičs.

Vera gandrīz bija pabeigusi zīmējumu un nolēma vēl vienu reiziti uzmest acis Kovilkinas priedei. Viņa piegāja pie loga, un tūliņ viņas acis viss sagriezās.

Aiz skolas sētas pa ielu skrēja Ļoška Serpokrilovs, bet viņam pa priekšu aukliņa — Tiška, polarais lapsēns, ziemeļu zvērs. Pamanījis loga Veru, pirmskolnieks apstajās, pacēla udensnoteku caurules šauteni, nomērķēja un, protams, trapija tieši sirdī. Lapsēns parava auklu, pirmskolnieks saviebās un pazuda no acīm.

Tajā pašā laika no pagrieziena iznira kāds cits cilvēks — aitadas puskažociņā, ar zaļu kastīti par plecu.

Vera viņu neredzeja. Viņa tik ļoti uztraucas, ka tik tikko spēja pabeigt zīmējumu.

Pāvels Sergejevičs ielika viņai piecnieku un ļava sēsties savā vietā.

Tūkstošiem domu virpuļoja Veras Merinovas galvā, un no visam domam viņa izvēlējas vienu, visticamāko.

Vera uzrakstīja zīmīti un aizsvieda to Koļam Kaļiņinam: «Gatavojies! Būs darbiņš!»

Kam īsti jāgatavojas, Koļa nesaprata un, kāds būs darbiņš, nezināja, bet visas pēdējas piecas minūtes sēdēja kā uz adatam un gatavojās šim darbam.

«Esi mierīga, Vera,» viņš domaja. «Es gatavojos!»

PIEDZĪVOJUMI ZIEMEĻPOLĀ

Ap šo bridi uz pirmskolnieka uzplečiem radas nenormāli daudz zvaigžņu. Uz tiem spīguļoja krietni vairāk zvaigžņu nekā Oriona zvaigznāja, un noteikt pirmskolnieka armijas pakāpi bija pagrūti.

Sekodams lapsenam, pirmskolnieks izskrēja cauri visai sādžai.

Auklu viņš centās nesavilkt, un Napoleonam pat likās, ka viņš atkal ir brivs, bet mazais cilvēciņš aiz viņa skrien, tāpat ka skrēja Simt sešpadsmitais.

Pakalnā zem Kovilkinas priedes Napoleons apstājas, atskatijas uz pirmskolnieku. Nē, pirmskolnieks nelīdzinājās Simt sešpadsmitajam, kaut arī pa priekšu neskreja un auklu neraustīja.

Nedaudz aizelsies, Ļoša sēca un mīlīgi raudzijas uz lapsēnu.

No pakalna ka uz delnas bija parredzama Kovilkinas sādža. Nu, re, bija pienācis laiks atvadīties no tās. Daudz te nodzīvots — sešarpus gadi — daudz kas pārdzīvots. Tagad viss paliek aiz muguras, bet priekšā garš ceļš līdz Ziemeļpolam, sniega vētras, puteņi.

Priekšā simt grādu sals un polārpetnieku grupa, kuru vada priekšnieks Serpokrilovs. Kažokādas zābakos, ar pistoli roka.

Bet Verķa Merinova ir feldšere.

«Biedri priekšniek,» viņa teiks, «atļaujiet uzrāpties uz leduskalna.»

«Labi, rāpies, tikai pielūko, neaizkavējies par ilgu uz ta, drīz sagriezīsies sniega vētra. Pati zini, kadi ir Ziemeļi.»

«Es tikai uz mirkli. Uzrāpšos un tūliņ atpakaļ.»

Un, luk, Verķa uzraušas uz leduskalna, un tūlīt sagriežas sniega vētra.

«Sēdiet sarkanajā teltī!» pavēl polarpētniekiem Serpokrilovs. «Bet es iešu viņu glābt.»

Un viņš atri jo ātri rāpjas leduskalna.

Sniega vētra plosās ar neapturamu speķu, un uz zemes nav saredzams nekas, tomēr priekšnieks ierauga Veru. Aiz aukstuma pa pusei sastingusi, viņa guļ sniega. Bet pār viņu pārliecies baltais lacis. Te priekšnieks nospiež pistoles gaili — blaukš! — un lacis novejas sniega . . .

Tad Serpokrilovs uzmet Veru uz muguras un stiepj viņu leja.

«Atstāj mani, Ļoša,» vārga balstiņā lūdzas Vera. «Ļauj man nomirt sniega!»

«Neparko,» atbild Serpokrilovs. «Es izglābšu tevi.»

«Glābies pats, tu vēl esi vajadzīgs cilvekiem, bet es vairs neesmu vajadzīga.»

«Mēs abi esam vajadzīgi,» atteic priekšnieks un leni, līgodamies velkas cauri sniega vētrai, velkas un velkas, uz muguras Veru Merinovu stiepdams.

Ei, mazais, pagaidi, — pēkšņi viņš izdzirda kādu balsi.

Pirmskolnieks atskatijas.

Pagaidi, pagaidi, — sacīja cilvēks aitādas puskažociņa, uzskriedams pakalnā.

— Ko tev vajag, tēvoc?

—    Gribi āķīti?

—     Kadu? — nesaprata Ļoša.

Ar ko zivis makšķerēt, piekto numuru. Priekš asariem, pličiem. Gribi?

—     Kā nu ne, — atteica pirmskolnieks.

—     Nu, tad labi. Viss, ka vajag. Uzliksi putraimu, bet plicis — caps! — un spirinās uz āķa. Savus divsimt gramus smags!

Cilvēks puskažociņā nosvieda no pleca kastiti un, murminādams: «Asarīši, pliciši,» — noknikšķinaja slēdzi.

Ļoša ieskatijas kastīte, un viņa sirds aiz sajūsmas saka strauji lēkāt. Zeltaini, sudrabaini kastītē mirdzēja, laistījas makšķernieku dārgumi: vizuļi, pludiņi.

«Plicis» pa to laiku izvilka no kastītes ledeņu kārbu un ar nagu pacēla vāciņu. Simtiem visdažādāko āķīšu — gan tērauda un misiņa, gan liektu un kaltu — atradas kārbiņa.

—     Izvēlies.

—    Bet vai divus var?

—     Ņem, tu esi varen jauks zellis.

Pirmskolnieks Serpokrilovs neuzskatīja sevi par

tik bezgalīgi jauku zelli, tomēr izvēlējās āķus, noņēma no galvas naģeni un aizāķēja āķus aiz oderes.

Bet vai priekš haizivs ir? — viņš jautāja.

—     Kas priekš haizivs?

—    Āķis.

—     Nav.

—    Nu labi, es skrienu.

Pagaidi, pagaidi! Es tev dodu āķus, bet ko tu man? Dod ari man kaut ko.

—     Iet tā lieta, — piekrita pirmskolnieks un izvilka no kabatas neizprotamas nozīmes vara priekšmetu. Tas bija patvāra snīpis.

—    Priekš kam man tas? — izbrīnījās cilvēks puskažociņa.

Bet, rau, priekš kā, — teica pirmskolnieks un pēkšņi pielipināja šo snīpi pie sava deguna.

Cilvēks puskažociņā nodrebēja. Visīstākais patvaris ar virsnieka naģeni galva raudzījas uz viņu un bolīja acis, itin kā gatavodamies vārīties.

Ne, ne, mazais. Tas neder. Tu labāk dod man

sunīti.

—    Nevaru.

Es taču esmu pavisam vientu|š, bet sunītis man bus mūžīgs pavadonis. Atdod.

—    Nekādi nevaru, — teica pirmskolnieks. Āķīšus paņēmi, bet sunīti dot žēl. Kaut ko tadu

nebiju gaidījis no tevis.

Cilvēks puskažociņā atskatījās, pēkšņi uz vietas palecas un saķēra auklu, kurā bija piesiets Napoleons.

—    Atdod sunīti, — viņš nošņācās caur zobiem. — Šis ir mans sunītis, nevis tavs!

Viņš parāva auklu un no visa spēka pagrūda pirmskolnieku.

Pirmskolnieks Serpokrilovs nokrita sniegā, zaudēdams ordeņus un meda|as.

KAUJA PIE KOVILKINAS PRIEDES

Apkopēja Ambarova pabāza galvu pa durvīm, parlaida vienaldzīgu skatienu pār klasi un teica:

—    Gaismas nav, Pavel Sergejevič . . . Dzinnn . . . Beigušās stundas . . .

Lai nu ka bērniem patika zīmēšana, stundu beigas viņiem patika vēl vairak. Viņi uzlēca kājās no soliem un iedūcās simt balsīs.

—     Nāc man līdzi! — Vera uzsauca Ko|am Kaļiņinam un izdrāzās no klases.

Koļa tādos gadījumos ilgi nepratoja. Kad viņam teica: «Nac man līdzi!» — viņu vienmēr pārņēma saviļņojums, zens momentā metas uz priekšu, pats nezinādams, kur.

Izskrējis uz ielas, viņš pagriezienā ātri vien apsteidza Veru Merinovu un stampāja pa sniegoto ceļu ar apšūtajiem velteņiem. Tikai pēc pussimt soļiem Koļa apstajas.

—     Uz kurieni mēs skrienam, Vera?

Dzenamies pakaļ. Serpokrilovs aizvedis polāro

lapsēnu!

Polāro lapsēnu! — iekliedzas Koļa. — Urā! Dzenamies pakaļ! Kādu polāro lapseņu?

īstu.

Dzirdot tādus vārdus, Koļam sagriežas galva, viņš nesāka skaidroties, kas tas par lapseņu un no kurienes, viņš tikai palēcās uz vietas, gluži kā niķīgs zirgs piesita ar kāju pret zemi un joza taisni uz vientuļo Kovilkinas priedi, zem kuras rēgojas stāvs ar virsnieka naģeni galvā.

Pieskrējis pie priedes, Koļa izbrīnījās, ka līdzās pirmskolniekam nav nekāda lapsēna. Bet, no otras puses, viņš ne visai labi zinaja, kam līdzinās īsts polarais lapsēns. Varbūt pirmskolnieks to slēpj azotē!

Tālab Koļa daudz negudroja, kur pirmskolnieks var slēpt lapsēnu — azotē vai zem cepures.

Urā! — viņš iekliedzās. — Re, kur viņš, Serpokrilovs! Žmiedz pirmskolnieku!

Ar joni Koļa metas virsu Serpokrilovam un nogrūda sniegā viņa virsnieka naģeni. Taču pirmskolnieks nebija no tiem cilvēkiem, kurus var tik viegli uzvarēt. Sapratis, ka beidzot pienācis laiks, kad var pielietot viņam pazīstamo cīņas paņēmienu, viņš atsperas ar ceļgaliem pretinieka vēderā.

—    Stat! — pieskriedama Vera iesaucas. — Lapsēnu saspiedīsiet!

Viņai nezin kāpēc likās, ka lapsēns ņem dzīvu dalību cīniņa.

Vārds «saspiedīsiet» piebremzeja Ko|u Kaļiņinu. Viņš tagad bija pilnīgi pārliecināts, ka polārais lapsēns ir pirmskolniekam azotē. Talab Koļa palaida rokas vaļīgāk. Bet pirmskolnieks Serpokrilovs skaidri zinaja, ka viņa azotē neka cita nav — vieriigi lepna, nevaidama sirds. Šai brīdi pret Ko|u ari tika pielietots paņēmiens. Ar vienu rāvienu pirmskolnieks pārmeta viņu par gurnu, un Ko|a ta nobukšķeja pret zemi, ka vientu|a Kovilkinas priede nodrebeja un beidzot ieraudzīja palmu talajos dienvidos.

Ļoša pacēla no zemes savu virsnieka naģeni un sacīja:

—    Septiņreiz nomēri un labak negriez.

—    Es tev atmērīšu! … — iekliedzas apvainotais Ko|a, strauji un dusmīgi pieceldamies no zemes. — Es tev nogriezīšu … Es tev tagad tā nogriezīšu, ka nebūs vairs ko mērīt! . . .

Bet pagaidi! — teica Vera, paraustījusi Ko|u aiz piedurknes. — Kur ir lapsēns?

Gara Vera Meriņova paskatījās Serpokrilovam tieši acis.

Pirmskolnieks Serpokrilovs nespēja izturēt Veras Merinovas skatienu. Viņš varēja cīnīties ar spiegiem, varēja pielietot paņēmienus pret Ko|ti Kaļiņinu, varēja mierīgi lūkoties acīs savam tēvam atslēdzniekam, bet Veras klātbūtnē viņš balēja un mulsa. Tālab pirmskolnieks neskatījas viņai acīs. Paraudzījās zem kājām, parlaida acis par izmīdīto sniegu, nok|uva līdz vientūļās Kovilkinas priedes pakajei, bet tad tas kā vāvere, gluži ka vāvere lēca aizvien augstak pa stumbru, pa stumbru un nokļuva līdz debesim.

—     Kur lapsēns, Serpokrilič?

Šis vārds «Serpokriličs» — tik maigs un satraucošs — atkausēja pirmskolnieka sirdi.

—     Kāpēc tu atsēji lapsēnu?

Un tiešām — kāpēc? Nu kāpēc viņš bija atsējis lapsēnu?

—    Gribēju paķircināt.

Ko?

—    Tevi.

O, Orion! Kas gan uz pasaules nenotiek! Nu jau pat cilvēku, kas tev patīk, nedrīkstēs paķircināt!

—     Kur lapsēns, Serpokrilič?

—    Onkulitis atņēma.

LUKSUSS

Iegraužas, iegriezās aukla kakla, savilkas gluži ka cilpa, smacēja. Noblāva gaišā pasaulīte Napoleona acis.

— Kusties, kusties, suns, — steidzināja cilvēks puskažociņā, vilkdams viņu no visa speķa uz meža pusi, uz gravu, uz to pašu gravu, no kuras debesis izlīst Piena Ceļš.

Napoleons mēģināja tureties pretī, bet aukla ta sažņaudza kaklu, ka saļodzijas kājas. Viņš tik tikko piecēlās un klupdams krizdams tentereja uz gravu, uz kurieni viņu vilka aukla.

Cilvēks te rikšiem, te lēkšiem skrēja, te piebremzēja, itin ka izlikdamies, ka viņš ar sunīti tikai pastaigājas. Ar dzelzi apkalta, briesmīga nūja smagi gulēja

5— J. Kovaļs 65 uz viņa pleca, bet uz muguras lēkāja zaļā kastīte, tajā žvadzēja vizuļi, āķīši un kārbiņas.

Kovilkinas grava bija dziļi iegrauzusies zeme. Tās nogāzes viscaur bija biezi apaugušas ar pliederiem, meža avenājiem, piegāztas ar satrunējušiem žagariem, kuri sausi brīkšķēja zem kajam.

Pie pliederu krūmiem aukla kļuva vaļīgāka. Napoleons iespruka brikšņa, puledamies noslēpties.

Tūliņ, tūliņ, — teica cilvēks puskažociņa. — Tūliņ viss bus kārtībā. Es tev desiņu iedošu.

Viņš asi parava auklu, vilkdams lapsēnu lejup pa nogāzi.

Gravas dziļumā sniega melneja veca aka. Baļķi, no kuriem bija celti tas grodi, sen jau sapuvuši, apauguši ar sēnēm, līdzīgam oranžiem zirga nagiem.

— Ufu! — beidzot nopūtās cilvēks puskažociņā, pieseja Napoleonu pie cemmes, kas bija iedzīta baļķos.

Nu, re, viss kartība. Tagad ēdīsim desiņu. Labu desiņu, nu taisni vai luksusu.

Viņš atvēra kastīti un no tās izvilka avīžu vīstokli.

Ņem nu, — viņš sacīja un nosvieda Napoleonam desas ripulīti, aplipušu ar smaržīgu sviestu un maizes druskām, bet pats sāka tiesāt sviestmaizi. ViņsF baltais deguns bija redzams no cepures apakšas, tas vērīgi grozījās, itin ka sekodams gan Napoleonam, gan sviestmaizei.

Lapsēns smagi elpoja. Gaužām sapēja auklas noberztais kakls. Viņš nogūlās sniegā, aizvēra acis.

Ēd desiņu. Esi kulturāls zvēriņš. Visi, kas mūs ieraudzīs, ta arī nodomās: kulturāls cilvēks baro savu sunīti. Nevienam neienāks prātā, ka nemaz neesmu tik kulturāls cilvēks, bet sunītis — nepavisam nav sunītis, bet Napoleons!

Te pēkšņi cilvēks iesmējās, un patiešam — iesmē

jās nekulturāli. No padegunes izlidoja maizes druskas.

Tad luk, kāpēc meitieši autobusa tarkšķ: sak, Napoleons aizbēdzis. Sevišķs, valstiski nozīmīgs zvēriņš, kam kažoks zelta vērtībā. Bet viņš, Napoleons, re, kur graviņā. Hu-hu! Tagad mēs paspelesimies. Tu būsi Napoleons, bet es — Kutuzovs. Un mani jau ari sauc par tēvoci Mišu.

Viņš notiesāja sviestmaizes, pacēla no zemes ar dzelzi apkalto nūju.

—    Citādi sieva rūc, — viņš skaidroja Napoleonam,

«Nu, ko tu veltīgi brauc makšķerēt, tikai naudu notriec!» Tad nu aizvedīšu viņai zivtiņu apkaklei. Teikšu: vecen, nu ko tu visu laiku mani ķengā? Luk, tev asarens. Valstiski nozīmīgs asarēns. Napoleons Trešais. Vai tu redzi šo nūjiņu? — jautāja tēvocis Miša. — Tas, Napoleoniņ, ir makšķernieka cirtnis, ar kuru ledu cērt.

Te viņš palēcās un pavicināja vergu. Napoleons atlēca sāņus, noslēpās aiz akas grodiem. Tēvocis Miša nolaida vergu.

—     Ufufū! — viņš nopūtās. — Nespeju, Napoleoniņ. Cik tomēr es slikts cilvēks esmu. Zvēriņu gribu nobendēt dumja sievišķa deļ. Nu kam viņai ar tādu ģīmi vajadzīga apkakle? Labak jau pārdot apkakli, bet par naudu nopirkt luksusa preces . . .

Tēvocis Miša pacēla vergu virs galvas.

—     Kas ir mūsu dzive? — viņš teica, tuvodamies Napoleonam. — Luksuss!

«VISS, KĀ VAJAG»

Caur pieri, caur apaļajam uzacīm lapsēns raudzījās uz lēkājošo un burkšķošo tēvoci Mišu. Grūti teikt, vai viņš saprata vai nesaprata, ko bija iecerējis tēvocis Miša, bet Napoleons vairs neslēpās, vienkārši stāvēja un vēroja no apakšas uz augšu cilvēku. Nezin kāpēc Napoleons nomierinājās, viņa acis pazibēja patiešām kaut kas ķeizarisks. Viņš lūkojās uz tēvoci Mišu no apakšas uz augšu, bet vienlaikus ari no augšas uz leju. Bet viņš jau patiesība vairs neredzēja cilvēku bezgaligs sniegots lauks pletās viņa priekšā.

—    Nespēju, sacīja tēvocis Miša. — Vajas gribas cilvēks es tomēr esmu. Neko, neko nesasniegšu dzīvē.

Viņš piegāja pie akas un ieskatijas tas piesmakušajā dziļumā.

—    Viss, kā vajag! — viņš iekliedzās, pats sevi mierinādams.

Viņa kliedziens ievelās dziļumā, kaut kur aizķēras, nogrima, un atbalss neatlidoja atpakaļ. Viss, ka vajag, viss, kā vajag . . . Manās rokās ir vērtīgs zvēriņš. Un neviens neko neuzzinās. Ufufū . . .

Tēvocis Miša svīda, viņa dvēsele norisa smaga ciņa, un nav zināms, uz kuru pusi noliektos svaru kauss, ja pēkšņi griezīgi un negaidīti neatskanētu balss:

—    Šurpu!

—     Kurp? Kur tas ir šurpu? — uztraucās tēvoci^ Miša. — Nu, ne jau uz šejieni!

Ielenciet no sāniem! — iekliedzās starp pliederu

krūmiem arī cita balss. — Ielenksim viņus!

« *

Nobrikšķēja lūstoši zari. Gravas nogāzē, gluži kā tankete, izveļas cilvēks ar virsnieka naģeni galva.

—    Uguni!

Viņš izrāva no kabatas ne īsti pistoli, ne īsti granatu, notēmēja, un kaut kas nosvilpa par tēvoča Mišas galvu — kas tas bija, vai tiešām lode?

Bet taja paša laika citā nogāze iekaucās mīnmetējs, un govs pļeka pārlidoja par tēvoča Mišas galvu.

—    Uguni!

Un te patiešam saka apšaudīt tēvoci Mišu. Debesis virs viņa galvas griezās zemes pikas, sprunguļi, un sevišķi nepatīkams bija novalkatais zabaks, kas gurkstēdams atsitās taisni pret krūtīm.

Partraukt uguni! — atskanēja kāda balss.

No krūmiem tieši pie akas izskrēja meitene un atsēja Napoleonu.

Nav labi, pilsoni, — viņa teica. — Kauns!

Ko tu dari? Ne, pagaidi. Kas tev atļava? Tas ir mans zvēriņš.

—    Artilērija, uguni!

—    Atlikt!

Turēdamies pie pliederu zariem, gravā nokapa Pavels Sergejevičs. Viņa acis spīdēja skolotājā bardzība, bet pleca karajās divstobrene.

Neaiztiec manu sunīti! — iekliedzās tēvocis Miša. — Tas ir mans sunītis, es to dresēšu — mācīšu uz pakaļkājām staigāt, bungas spēlēt.

Atlaidiet auklu! — stingri pavēlēja Pavels Sergejevičs un norāva no pleca bisi.

Ko tas nozīmē! — sarosījās tēvocis Miša. — Pec bruņota konflikta ož.

—     Iesim uz ciema padomi, pilsoni.

Ko jus! Ko jūs, jaunais cilvēk! Viss, ka vajag. Ņemiet to nolādēto šuneli!

Tēvocis Miša paķēra savu kastīti un metas skriešus, skriešus vien pa gravu projām.

Šaujiet, Pal Sergejič! Šaujiet, citādi aizies!

Pavels Sergejevičs ilgi nesvārstījās, viņš pacēla bisi ar stobru uz augšu un izšava. Bargi, draudoši noskanēja skolotāja šāviens. Tēvoča Mišas dvēsele kaut kas partrūka reiz un uz visiem laikiem.

SKRĒJIENS UZ ZIEMEĻPOLU

Dīvaini iedarbojas šāviens uz veco aku. Pēdējos divdesmit gadus snaudusī aka pēkšņi atdzīvojas, īgni atbalsoja: «Viss, kā vajag,» — un pec tam apklusa uz visiem laikiem.

Pirmskolnieks Serpokrilovs un Koļa pa to laiku nokūleņoja lejā uz notikuma vietu.

Tas tik ir brīnums! — sajūsminājās Koļa, sizdams sev priecīgi pa sāniem. — Tas tik ir lapsēns! Re, ko vajadzētu uzziniet!

Skaists, — piekrita skolotājs. — Apbrīnojams akots. Aizvedīsim viņu uz skolu.

—    Tiša, celies! — sacīja Vera un paraustīja aukliņu. Un te izglabtajam Napoleonam, protams, vajadzēja piecelties, bet ta vietā viņš ļauni atieza zobus, itin kā savu mūžu nebūtu bijis pazīstams ar Veru Merinovu.

—    Tiša, Tiša, ko tu?

—    Tiša? — nicīgi iespurdzas pirmskolnieks.

—   Viņš jāsauc par Fiļu.

—    Nevis Fiļa, bet Tiša, — strīdējās preti Vera.

—   Arī izdomājis.

Serpokrilovs cienīja Veru Merinovu un varēja bezgaldaudz reižu viņu nonest uz rokām no leduskalna. Bet, kad viņu sāpīgi ^izskara, viņš kļuva stūrgalvīgs kā azis. Tāpēc paris minūtes pie akas bija tik vien dzirdams: «Tiša . . . Fiļa . . . Muļķis . . . Tūliņ pa kaklu .. . Bet pamēģini . . . Pamēģinašu ar . . . Nu, mēģini, mēģini, ko stāvi . . .»

Un Ļoša gribēja pamēģināt, bet iejaucas skolotājs.

—    Pietiks, — viņš teica. — Nav svarīgi, kā viņu sauc. Svarīgs kas cits: ko ar viņu iesākt?

—    Aizvedīsim uz sādžu, — atbildēja Vera.

—    Bet ko tālāk?

Dzīvos pie manis. Es viņu audzināšu.

—    Re, ko izdomājusi, — iebilda pirmskolnieks, itin ka nebūtu nekad cienījis Veru Merinovu. Viņš tomēr nespeja paciest, ka viņu sāpīgi aizskar.

—    Nu labi, ņem Fiļku sev. Bet mes paskatisimies, kā tu to izdarīsi.

—    Un paņemšu.

Vera noteikti paraustīja auklu. Atkal lapsena acīs satumsa gaišā pasaule. Viņš atspērās pret zemi ar savam īsajām ķepiņām, izlocījās un nikni sagraba auklu zobos.

Nu, veikli! Malacis Verķa! Zvērkope kas zver-

kope!

Tiša, Tiša, — maigi sacīja Vera, — nomierinies.

Viņa sameklēja kabata konfekti, uzmanīgi izstiepa roku, lai noglaudītu lapsēnu. Napoleons atņirdza zobus — konfekte nokrita sniegā.

Fui, cik ļauns! Tiša, kas ar tevi noticis?

Bet tu domāji, ka konfektes dēļ viņš tev velteņus laizīs? Dod šurp auklu un atej sāņus. Viņš baidas. Izkāp pavisam no gravas! Pie darba ķeras Serpokrilovs!

—    Atiesim, bērni, — apdomīgi sacīja Pāvels Sergejevičs. — Paskatīsimies, ka Ļošam izdosies.

Pāvels Sergejevičs un bērni izrāpās no gravas un saka skatīties, ko darīs pirmskolnieks.

Viņš neka nedarīja, tikai izvilka no kabatas motociklista cimdu un nometa to Napoleona priekšā. Pec tam nenoturejas, pacēla konfekti «Ričas ezers» un iebaza mutē.

Un vairāk neko nedarīja, ar rokam nevēcināja, auklu neraustīja. Tiesa, palaikam no gravas atskanēja kaut kadas dīvainas skaņas, līdzīgas zirgu čāpstināšanai — pirmskolnieks Serpokrilovs sūkāja «Ričas ezeru». Napoleonam šīs skaņas patika, pat nomierināja viņu.

Viegli vieglītēm ar purniņu viņš pagrūda motociklista cimdu, tad paņēma to zobos. Cimds vārgi iepikstejas.

Napoleons nopurinājās, apostīja pazīstamos velteņus, pagrieza savu purniņu uz ziemeļiem un apņēmīgi saka rāpties āra no gravas. Pirmskolnieks aizsteidzās viņa pēdas, cenzdamies nesavilkt auklu. Droši vien viņš saprata, ka pirmskolnieks ir krietns cilvēks auklu nerausta, ar vergu nedraud. Viņš tikai skrien līdzi, gluži ka Simt sešpadsmitais.

Nu gan pirmskolnieks rada brīnumus! — izsaucas Koļa Kaļiņins.

Napoleons izlīda no gravas soļus trīsdesmit no bērniem un skrēja taisni uz klajā lauka pusi.

—    Uz kurieni jus?

—    Uz Ziemeļpolu!

Pagriez, pagriez uz sādžas pusi! — iekliedzas Vera un metās skriet viņiem pakaļ, bet kopā ar viņu Koļa un Pavels Sergejevičs.

—    Pagriez! Pagriez!

Taču Napoleons netaisijas pagriezties uz sādžas pusi. Viņš pārskrēja pari ziemāju laukam, šķērsoja ābolāju, nolaidās gravā, nu jau cita — nevis Kovilkinas, bet Kadoškinas grava, pārtecēja par Mšažkas upītes satrupējušo tiltiņu un atkal nonāca uz lauka. Uz ziemeļiem, tieši uz ziemeļiem skrēja Napoleons un veda aiz sevis dīvainu kompāniju pirmskolnieku, divus otrklasniekus un skolotāju ar bisi.

Nu, vai ta ari skraidīsim? — kliedza Pāvels Sergejevičs.

Aha, pagriezies atteica pirmskolnieks.

Mes drāžamies uz Ziemeļpolu! Mēs esam polarlapsas!

Vera un Ko|a aiz laimes iesmējās, skrēja un vaukšķeja, ka to acīmredzot dara lapsas.

Pāvelam Sergejevičam drīz vien bezjedziga skraidelēšana apnika.

Tagad mēs vairs neesam polarlapsas! — viņš iesaucās.

Tagad mēs esam mednieki. Vera, Ko|a, skrieniet no labas puses, virziet viņus uz sādžu!

Napoleonu piedzina tuvu sadžai. Pavel^ Sergejevičs novilka jaku un uzsvieda to virsu lapsenam.

— Aiznesīsim uz skolu, — viņš teica.

SIKIMORA

Skola stundas sen jau bija beigušas. Bērni izklīduši pa mājām.

Apkopēja Ambarova mazgāja klasēs grīdu, bet Belovs un Bikodorovs no ceturtās klases, direktora

soditi, stiepa viņai ūdens spaiņus un vispār traucēja kā mācēdami.

Izmazgajusi grīdu klases un skolotāju istaba, apkopēja izgaja uz lieveņa un tur saskrējas ar Pāvelu Sergejeviču, kurš nesa izstieptajās rokās kaut ko kustīgu, puķainu, ievīstītu jakas un šallēs.

Cauri jakām un šallēm spīdēja lepnas un drūmās Napoleona acis.

Ak tētīt, Pal Sergejič! — iesaucas Ambarova. — Kādu sikimoru jus esat atnesis!

Tā Napoleons Trešais dabūja ceturto vardu sava mūžā, pavisam nesakarīgu vardu — Sikimora! Kas tas par vārdu, no kurienes tas nācis, to nevarētu pateikt ari pati Ambarova. Tas pēkšņi radās viņas galva, izlēca uz meles.

Kā jau mēdz notikt, vismuļķīgākais vārds patika visvairāk.

Sikimora! Sikimora! — sajūsminati iekliedzās Belovs un Bikodorovs. — Stiepiet viņu uz skolas izmēģinājumu lauciņu! Ieliksim būrītī!

Kas viņš par Sikimoru, — neapmierināti iebilda pirmskolnieks Serpokrilovs. — Tas ir polarais lapsēns, no Ziemeļpola.

Butu labak klusējis, smurgulis tads! — bļava Belovs un Bikodorovs. — Tu vispirms «A» un «B» iemācies rakstīt.

Tu kļūdies, — ari Pāvels Sergejevičs teica pirmskolniekam. — Viņš, protams, nav no Ziemeļpola. Redzams, izbēdzis no zvēru fermas «Mšaga» — līdz tai septiņi kilometri.

Nemaz nekļūdos. To arī Vera var apliecināt. Viņa pirmā lapsēnu atrada.

Un pirmskolnieks paskatījās Verai tieši acīs.

Protams, Verai agrak pat neienāca prāta doma, ka

Tiša butu varējis atskriet no Ziemeļpola. Tagad šī ideja viņai visai iepatikās, bet, lai locītos kā locīdamās, dzīves īstenība ņēma virsroku.

— Nē, — nopūtās Vera, novērsdama acis. — Tiša nav no Ziemeļpola. Viņš nāk no zvēru fermas.

Akmens novēlās no kalna un izgaisa bezdibeni. Taisni tāpat kā šis akmens, Vera Merinova izgaisa pirmskolnieka Serpokrilova acis.

Pirrnskolnieks vairs ne ar vienu neturpināja skaidroties. Pagaja mala.

Un ko gan varēja darīt šeit, skolā, viņš, pirrnskolnieks? Viņam skola bija aiz kalnu kalniem. Šeit valdīja duru varoņi — Belovs un Bikodorovs.

Viņu kliedzienu pavadītu, Napoleonu aiznesa uz skolas izmēģinājumu lauciņu, iebāza tukšā trušu būrī. Neka tik pazemojoša līdz šim nebija bijis Napoleona Treša dzīve! Viņu, polāro lapseņu ar ķeizarisku vārdu, direktora Ņekrasova lepnumu, platīnkrāsas lapsēnu, kas tiecās uz Ziemeļpolu, nosauca par Sikimoru un iebaza trušu burī. Tas bija zems kritiens! O, Napoleon . . .

Lai pasēž šeit līdz rītam, — nolēma Pavels Sergejevičs. — No rīta piezvanīsim uz fermu.

Pavels Sergejevičs aizgaja uz skolotāju istabu, bet Belovs un Bikodorovs sarīkoja ap Napoleonu īstu karuseli: skaļi smējās un svilpa dūrē, iedunkāja viens otru ar portfeļiem, svieda gaisa mācību grāmatas — vispār līksmojās ka vien mācēdami.

Napoleons iespiedās stūri un aizvēra acis.

Atstājiet viņu miera! — centās pierunāt pirmskolnieks. — Lapsēns ir noguris.

Bet vai tad viņš varēja apturēt šo karuseli? Karuselis griežas, un karuselim jagriežas, kamēr tas apstajas.

Pirmskolnieks niknumā sažņaudza dūres, juta, ka viņam jāpieņem kads lēmums. Bet tas nekādi nerādās viņa galva. Starp citu, pirmskolnieks Serpokrilovs bija cilvēks ar filozofiskas noslieces prātu.

Labi, — viņš nolēma. — Iešu pusdienās.

KATRĀ KĀRTĪGĀ MĀJĀ IR PELES

Pec pusdienām pirmskolnieks Serpokrilovs majas parasti neuzkavējās un pastaigajas pa sādžu. Šaja diena viņš nolēma neatteikties no sava paraduma, bet plāceni ar biezpienu, ko bija pašrocīgi izcepis atslēdznieks Serpokrilovs, viņš nesāka est un mēģinaja iebāzt kabata. Plācenis, kas līdzinājās vidēja lieluma brūnai bļodai, kabatā nelīda.

— Kur tu to plāceni stiepsi? — jautāja godajamais atslēdznieks, kurš pirmskolniekam bija tevs.

Starp citu, jāteic, ka atslēdznieks Serpokrilovs patiešām sadža bija ļoti cienījams cilvēks. Viņu cienija par labu darbu. Visi traktoristi svētku dienas viņu nēsāja vai uz rokām. Viņu cienīja gan namdaris Merinovs, kuram atslēdznieks asinaja kaltus, gan ciema padomes priekšsēdētājs tēvocis Fedja, viņu cienīja vecais Karasjovs, kurš teica, ka ap atslēdznieku redzams novītušu neaizmirstuļu krasas staru vainags.

Dzīvoja atslēdznieks divata ar savu pirmskolnieku, tapec ka mate bija aizbraukusi uz Gomeļu. Kaut arī viņi dzīvoja bez mātes, tomēr pusdienām Serpokrilovu mājā vienmēr gatavojas nopietni. Pirms pusdienām tēvs ilgi mazgāja rokas, steneja vien pie mazgajamas ierīces, bet Ļoša grieza maizi un lika uz galda karotes un dakšiņas. Atslēdznieks uzvilka citu kreklu, tad sēdās pie galda, un taja paša mirkli Ļoša ar rāvienu izrāva no krāsns čuguna podu ar biezputru, nolika to galda vidū. Ēda viņi klusēdami. Ļoša tik tikko paspēja uzlikt tēvam papildporcijas.

— Saki tomēr, kur tu stiepsi to plāceni? — prasīja atslēdznieks, atstūmis sāņus galda piederumus.

Kur vajag, tur ari stiepšu, — atbildēja pirmskolnieks, ne brīdi nesamulsdams no atslēdznieka skatiena.

Ļoška, — teica tēvs un padauzīja ar dūri pa galdu, — tu zini, ko es parasti daru ar tādiem dēliem?

Zinu, — mierīgi atbildēja pirmskolnieks. — Tu viņus sit nost.

Tur ta lieta! — bargi atteica tēvs. — Puse placeņa pienakas man.

Pirmskolnieks nestrīdējās pretī. Viņš izvilka plāceni no azotes un parlauza to uz pusēm.

Tet, pie mums nav peļu? — negaidīti vaicāja pirmskolnieks.

—     Ka tad nav! — izbrīnījās atslēdznieks. — Kur tad šīs paliks? Katrā kārtīgā maja ir peles. Ja peles pazūd, slikti. Vai daudz tev vajag?

Kādus divus desmitus. Ar ko Fi|ku pabarot.

Paņem no plaukta pelu slazdu un noliec aiz krāsns, — tas bija vienīgais, ko atbildēja atslēdznieks, nemaz nebrīnīdamies, ka nezin kads tur Fiļka ed peles. Atslēdznieks saprata, ka viņa dels velti nesāks ķert peles, bet, ja nu ķer, tātad Fiļka peles ir pelnījis.

Pirmskolnieks sameklēja uz plaukta trīs peļu slazdus, uzsprauda speķi un nolika aiz krāsns.

—    Tikai visas neizķer, — palūdza atslēdznieks. — Atstāj pāris sēklai.

Kādus divus desmitus noķeršu, bet pārejās neaiztikšu.

Pirmskolnieks uzlika virsnieka naģeni un izgāja no mājas. Pec pusdienām viņam bija paradums pastaigaties pa sādžu, un šai paražai vienmēr viņš palika uzticīgs.

Atslēdznieks Serpokrilovs vēl ilgi, ieslīdzis domas, sēdēja pie galda, tad piecelās, nomazgāja traukus un aplaistīja apvītušo Aizkaukāza citronu.

EĻĻA, KAS IELIETA UGUNI .

Vera aizskrēja uz māju un atnesa Napoleonam divus auna kaulus. Kauli bija pamatīgi. Tiem piemita noslēpumaina līdziba ar turku bungu vālītēm.

Labi bija kauli, daudz smadzeņu iekša, bet Napoleons pat nepaskatījas uz tiem.

Lapsēns Napoleons Trešais bija noguris. Pārak daudz viņš bija pārdzīvojis pa šo dienu. Sapēja auklas noberztais kakls, nobala, noblāva augstvērtīgais akots, viņa bajara kažoka bija iekodušies motociklu uzšļāktie dubļi, piebiruši siena gruži un apšu alas smiltis. Nebija vairs Napoleonam majestātiskā izskata, viņš izskatījās apvītis, kā apvitis Aizkaukāza citrons atslēdznieka Serpokrilova loga.

Ēd, Tišeņka, ēd, — mēģināja pierunāt lapsēnu Vera, bāzdama pie mutes kaulus.

Atskrēja Koļa Kaļiņins, atstiepa no majas kaut kādus kaltētus niekus, līdzīgus asariem, un saka tos bāzt burī.

Lieciet viņu mierā! — atskanēja balss no skolas sētas puses. — Vai neredzat, ka viņš ir noguris.

Labi jau, labi! — iekliedzās Koļa, nejauki atdarinādams Belovu un Bikodorovu. — Tev neviens nejauta. Ej uz savu bērnudārzu.

Vera tikai caur pieri paraudzījās uz virsnieka naģeni un neteica neka. Viņa saprata, ka akmens sen jau noripojis no kalna, ievēlies bezdibeni.

—    Viņš pie jums nosprāgs.

Ko tu visu laiku lamajies, Serpokrilič, — izlīdzinoši sacīja Vera. — Palīdzi mums, pabaro Tišu.

Viņš ir noguris. Tagad neēdīs, bet rīt es noķeršu

peles.

—    Vai tad polārie lapseni ēd peles?

Ko, vai tad viņš ir kaķis, vai? — dumji iesmējās Koļa Kaļiņins.

Ne velna nejedzat. Tas ari redzams. Gan parastas lapsas, gan polarlapsas ed peles. Viņas ķer peles.

Pirmskolnieks Serpokrilovs kļuva neiecietīgāks. Bez cieņas viņš raudzijas uz Veru Merinovu. Un dīvainais vārds «Serpokriličs» aizšavas gar zena ausim ka bezdelīga garām bērziem.

Peles jau nu es viņam samedīšu, — turpināja pirmskolnieks. — Bet rīt — tutu! — aizvedis tavu Filu uz zvēru fermu. Vai tad tas ir godīgi? Viņš pats atskrēja uz jūsu sētu. Tatad viņš ir jūsējais.

Tas ir valsts lapsēns, — atbildēja Vera.

—     Nekas tamlīdzīgs. Pats pie jums atskrēja. Tātad tagad viņš ir jūsējais, Merinovu īpašums.

Pirmskolnieks radīja apjukumu, un patiešām iznaca kaut ka nepareizi: viņi glaba lapsēnu, atņēma to tēvocim Mišām, bet tagad jāatdod? Vera kļuva domīga, bet pirmskolnieks pavīpsnaja un rēta iekaisīja vēl sali:

—    Vai tad mēs paši viņu nevarētu izaudzēt, vai? Saķersim peles, izmitināsim, izaudzēsim. Bet lai viņš dzīvo pie Merinovu Palmas vai manis.

—    Ari pie manis var, — iestarpināja Koļa.

Lai dzīvo pie visiem pēc kārtas, — nopriecājās pirmskolnieks, — šodien pie Palmas rit pie manis, bet tad pie Koļas.

Nu nē, — teica Vera. — Pie mums viņam bus mierīgāk.

Lai dzīvo viss viens pie kura. Galvenais — uz fermu viņu nedot!

Lēnam atplaiksnīja gaisma Veras Merinovas dvēsele un Koļas Kaļiņina acīs. Vera nopietni palūkojās uz pirmskolnieku, agrāk viņa nekad tā netika skatījusies.

Neatdosim, — pēkšņi viņa stingri noteica. — Tu esi malacis, Serpokrilič.

Šoreiz bezdelīga pariņķoja virs bērza un ielidoja tieši tur, kur vajag. Pirmskolnieks noķēra šo bezdelīgu, pasmaidīja un pieleja vel nedaudz eļļas ugunī.

—    Bet ko ferma, — viņš teica, — tur viņu krātiņā ietupinās, pēc tam apkakli uzšūs!

TREŠĀ NAKTS

Ātri un negaidīti satumsa debesis virs Kovilkinas priedes. Pusstunda tumsa ievīkstīja kuplo, plato galotni. Priede pazuda, izgaisa nakts melnumā. Skaties vai tikai nav aizceļojusi pie brīnišķas palmas?

O, nakts! Trešā brīva nakts, ko baudīja Napoleons Trešais!

Ar tumšu vilni nakts aizskaloja gan priedi, gan kumpas Kovilkinas majas, bezzobainas sētas un talo, no ķieģeļiem celto semti, kura iezimeja virs melnajiem mežiem zvēru fermu «Mšaga». Nakts aizsedza acis, un likās, ka neka vairs nav uz zemes, viss pazuda, viss iegrima ka aka, tik milzīga, ka ne vien Kovilkinas sadža, bet ari visa zeme taja ir smilšu graudiņš. Taja paša aka, kura mūžīgi virs galvas, un tas dziļuma, ar sudraba jostu apjozies, šauj debesu mednieks Orions.

Tomēr ne, viss palika sava vietā. Cīnoties ar tumsu, mājās iedegās blāvas uguntiņas, ietrisuļojas: šeit Kovilkinas sādža, ta stingri stāv uz zemes, ari priede stāv šeit pie skabbaribas bedres, un nav tai daļas gar dienvidu palmām, lai ari brīnišķam.

t Nu labi, — sacīja namdaris Merinovs. — Uz veikalu vajadzētu aiziet, nopirkt šķipsnu mahorkas, vai!

Merinovu mate neka neatbildēja, bet tik bargi sarauca pieri, ka namdaris iestenejās, aptaustīja nezin kāpēc savu degunu un apdomīgi nomurminaja:

Bet, no otras puses, mahorka it kā vel palika tabakdozē, maza šķipsniņa.

«Vai viņš vēl dzīvs vai nav?» šaja brīdī domaja Praskovjuška, gatavodamas iet gulēt. «Ja nu suņi viņu saplosījuši?»

Praskovjuška, atcerējusies Napoleonu, sadrūma, viņai k|uva lapsena žel, bet pēc tam — pašai sevis. Tikai direktora Ņekrasova viņai nebija žēl. Nemaz nebija žēl.

— Apkakle! — aizmirdama Vera uztraucās. — Vai tiešām no viņa iztaisīs apkakli? Iztaisīs, iztaisīs! Ko lai dara? Jāglābj Tiša, Tišeņka, Tišeņka . . .

Verai gribējās pietrukties kājās, nekavējoties skriet nezin uz kurieni, lai glābtu lapsēnu, bet miegs silts un puķains kā Napoleona aste — jau apņēma viņu.

Veselu dienu Napoleons gulēja uz mutes, bet nakti piecēlās, aplaizīja auna kaulus, sagrauza asarēnu. Skolas pagalms bija tukšs. Melni un auksti mirdzēja skolas logi. Tajos atstarojās Piena Ce|š.

Pēc kaut ka nezināma un nepatīkama oda trušu būrī: pēc izsutušiem salmiem, satrupušiem mitriem dē|iem un pēc zvēra — varbūt pat briesmīga. Ja nu šis zvērs ir noslēpies blakus — teju, teju atvērs durtiņas un ieķersies rīklē.

Napoleons sarāvas čokurā, uzbužinaja spalvas un metās uz aizrežģotajām durtiņām — sarūsējušais* dzelzs režģis iečīkstējās.

Lapsēns svaidījās pa būri, skrāpēja sienas, sitās pret dzelzs režģi. Taja nakti viņš pēkšņi zaudēja galvu, nekad agrak zvēru fermā ar viņu nekas tads nebija atgadījies.

Nakts, dzija nakts ietina Kovilkinas sādžu. Logos nodzisa gaisma, aizmiga sadža, aizmiga suņi. Iestājās dzi|š klusums.

Un pēkšņi klusumā kaut kas skaļi aizcirtās: vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Tur darīja savu darāmo pirmskolnieka Serpokrilova peļu slazdi.

AGRS RITS KOVILKINAS SĀDŽA

Ap pulksten sešiem no rīta pamodās apkopēja Ambarova un, noklaudzinājusi durvis, izgaja uz skolas lieveņa.

Viņa ilgi žāvājas uz lieveņa, žēlojās, ka ce|gali smeldz, ka visi skolēni ir gluži vienkārši bandīti, lamāja sauli, kura neuzlec un neuzlec, un rīta gaismu, kura ilgi neaust. Izžāvājusi visus savus sapņus, viņa devas uz malkas grēdu pēc malkas un pa ce|am ieskatījās trušu burī.

Vai tu guli, Sikimora? Guli, guli, drīz atnaks Belovs un Bikodorovs. Viņi tev visu kažoku izplucinās.

Apkopēja sanesa malku, iekurinaja skolas krāsnis, un, kad no skursteņa mutuļiem sāka velties zilganpelēki dūmi, kļuva skaidrs, ka dūmi ir tumšāki par debesīm — tatad jau svīst gaisma.

Vienlaikus ar Ambarovu sadža pamodas visu māju saimnieces — gan Merinovu mate, gan kaimiņiene Ņefjodova —, vardu sakot, visi tie, kuriem no rīta jakurina krāsnis, jāliek tajas čuguna podi ar kartupeļiem, boršču, biezputru. Pamodās arī atslēdznieks Serpokrilovs.

Visās mājās krāsnīs gaiši iedegas ugunis, iesprakšķejas malka. No šiem sprakšķiem kļuva siltāk zem segas, miegs ciešāk lipināja acis ciet un ļoti negribejas celties. Varen labi bija gulēt pirmskolniekam Serpokrilovam, jūtot šos rīta siltos sprakšķus.

Pagāja stunda, krāsnis iekvēlojās stiprāk un atsildīja pelēkās Kovilkinas debesis. Tajas iezīmējās rožaini raksti, līdzīgi āboliņa ziediem. Bija izvārīta rīta putra, vilinoši iesvilpās patvari, un saimnieces gāja modināt savus saimniekus, matēs — bērnus.

Tikai atslēdznieks apžēlojas par dēlu, nosēdas dzert tēju viens pats.

Tētuk, — pusmiegā jautāja pirmskolnieks, — vai peles iekrita slazda?

—    Iekrita.

—    Cik?

—     Daudzas, daudzas . . . guli pagaidām.

Atslēdznieks padzēra tēju, aizgāja uz darbnīcu,

bet pirmskolniekam sapņos rādījās peles. Sakumā viena pele, tad otra, treša. Dīvaini, ka tas sapnī nebija nemaz pretīgas. Tas bija siltas mājas peles, kas smaržoja pec velteņiem.

Drīz pirmskolnieka sapnis bija pārpilns ar pelem, un beigu beigās, kad to skaits sniedzās pari miljonam, viņš pamodās.

Vēl bija agrs rīts, bet pieaugušie jau devās uz darbu, skolēni mājās beidza ēst pēdējas biezpiena maizītes, meta portfeļos mācību grāmatas un steidzas uz skolu.

«Esmu nogulējis!» ar šausmām nodomāja pirmskolnieks, izlēca no gultas un pat nesāka mazgaties. Viņš izvilka no slazdiem noķertās peles, paķēra savu virsnieka naģeni un šāvās uz skolu. Vajadzēja taču pabarot lapsēnu, iekams nav sākušās stundas, iekams vēl skola neviena nebija.

Pirmskolnieks drazās pa sadžas ielām, lēkdams pari piesalušām peļķēm.

Virs viņa galvas sārtojās ziemas debesis, smagi vilkās zilgi rudens mākoņi.

Drīz vien pirmskolnieks jau atradas pie trušu būrīša un baroja Napoleonu.

Taja brīdī, kad Napoleons pievarēja trešo peli, pamodās skolas direktors biedrs Gubernatorovs.

DIREKTORA GUBERNATOROVA RITA SKATIENI

Pamodies direktors vispirms nolēma noskuties.

Nosvīdušā slīpēta stikla glazē viņš no patvāra ietecināja karstu ūdeni, pavicināja apšu spalvas sareniti un viena mirkli pārklāja savu seju ar ziepju putam.

No siltajiem sapņiem ka uguns kvēloja direktora Gubernatorova vaigi sniegbaltās putas kusa uz tiem ka saldējums.

Direktors paņēma rokas loti, ļoti bīstamo bardas nazi, piestūma sev tuvāk spoguli un tik bargi taja paskatījās, ka, ja tas butu nevis spogulis, bet, piemēram, Belovs un Bikodorovs no ceturtās klases, viņi nodrebetu un svinīgi zvērētu nekad vairs kliegdami, spiegdami neskraidīt pa koridoru.

Ar trīs vēzieniem direktors iztriepa putas uz vaigiem, ielēja plauksta odekolonu «Karmena» un, labi krietni noberzejis seju ar odekolonu, jautāja:

— Kur ceptas olas?

Pēc pussekundes viņa priekšā uz galda jau stāvēja panna, robaina ka Ladogas ezers. Uz pannas taukos ka sarunādamās, čurkstēja piecas olas ar speķi un lūkojas uz direktoru ar savām kautrajām, dzeltenajām acīm.

Direktors Gubernatorovs pacēla dakšiņu un ta paskatijās uz ceptajām olam, ka, ja tas nebūtu ceptas olas, bet atkal Belovs un Bikodorovs, viņi labi krietni apdomatos un, iespejams, sāktu mācīties uz vieniem vienīgiem piecniekiem.

Drīz vien ceptas olas aizvēra savas acis, direktors sarauca uzacis, paņēma portfeli ar divām zelta sledzenērn un devas uz skolu.

Skūšanas un ceptas olas vareni atsvaidzināja direktoru, bet uz ielas uzmundrināja rīta dzestrums. Rādījās laba dieniņa — īpaša, pēdēja šaja ceturksnī. Šodien skola tiks apkopoti rezultāti, šodien kļus skaidrs, cik ir teicamnieku un cik nesekmīgo, šodien viens otrs smiesies, viens otrs raudās, bet rīt visi bus priecīgi, rīt — svētki.

Direktors bija lieliskā noskaņojumā. Viņš pat nolēma šodien kārtīgi saņemt rokas Belovu un Bikodorovu.

Pie ciema padomes ēkas izdzirdis tālīnu troksni, kas viņu pārsteidza un padarīja uzmanīgu, direktors pielika soli.

Troksnis pastiprinājās, un nu jau direktors skaidri atšķīra Belova un Bikodorova apvienotas balsis:

—    Sikimora! Sikimora!

Skolas pagalmā bija savērpies īsts gadatirgus, te bija sapulcējies ap simt skolēnu, un viņi visi kliedza, drūzmējas, strīdējās. Pa gaisu lidoja zili, dzelteni portfeļi, cepures, žokejnīcas, grāmatas, dūraiņi, te šur, te tur iekvelojās sarkani kaklauti, dega vaigi un acis.

Direktoru neviens sakuma nepamanīja, bet tas viņu ne uz bridi neapbēdināja. Viņš iespraucās gadatirgus pašā viduci, noklepojās, palūkojās pa labi, pa kreisi un teica:

—    Tā, tā.

Un pēkšņi pierimās svētdienīgais tirgus, nobālēja sejas, cepures vairs nelidoja, bet portfeļi visi ka viens aiztaisījās ciet. Garās virtenes skolēni plūda uz skolas durvīm. Belovs un Bikodorovs biītu aizkavējušies uz lieveņa, bet, nonākuši direktora skatiena krustugunis, rūgti nožēloja, ka aizmirsuši mājās matematikas burtnīcas.

Skolas pagalms kļuva tukšs. Tikai pie trušu būdas palika tris cilvēki — Vera, Ko|a Kaļiņins un pirmskolnieks, kuram direktors vispār nepievērsa uzmanību.

— Bet jums, vai jums īpašs ielūgums vajadzīgs?

Vera un Koļa bikli nolaida acis un atkapās direktora priekšā, dodot viņam ceļu uz trušu budu.

Direktors ielūkojās būrītī tik bargi, ka, ja taja nejauši atrastos Belovs un Bikodorovs, viņi gluži vienkārši pārvērstos pelnos. Taču iznāca citādi. Ieskatījies būrītī, satrūkās pats direktors Gubernatorovs. Caur režģiem nikni un cieši viņa raudzījās Napoleons Trešais.

VERAS MERINOVAS RAKSTURS

Kas tas tads? — vaicaja direktors, un viņa uzacis izbriniti pacēlās uz augšu. — Kas tas tāds, es jums jautāju?

Vera un Koļa izbiedēti klusēja.

Sarunā iemaisījās pirmskolnieks Serpokrilovs.

—    Tas ir polarais lapsēns, — viņš vienkārši atbildēja.

Direktors pārlaida savu skatienu pirmskolniekam, itin ka jautadams: «Bet pats tu kas esi?» Pirmskolnieks nepakustējās, un Koļam Kaļiņinam pār muguru parskrēja nepatīkamas tirpas. Viņš atminējās, ka viņa dienasgrāmatu līdz pat šim laikam nav parakstījuši vecāki. Koļa paraustīja plecus un pēkšņi pazuda viegli un negaidīti ka taurenis.

Direktors savilka uz augšu uzacis un sacīja:

—     Lapsēns? No kurienes viņš radies?

Vera pulējās pavērt muti, taču sarunā atkal iejaucās pirmskolnieks:

—     Pats atskrēja.

Bet no kurienes atskrēja? — jautaja direktors Serpokrilovam, domādams, ka Vera apklususi uz ilgu laiku.

Taču tagad negaidīti apklusa pirmskolnieks. Jautājumā par to, no kurienes atskrējis lapsēns, viņam bija savas domas, un viņš nolēma vairs tas neuztiept citiem.

Pirmskolnieks klusēja, bet direktora uzacis lidinājās pār viņu ka melnsparnaina varna par Kovilkinas gravu.

Ja akmens noveļas no kalna, tas šajā kalnā nekad vairs neuzrapsies, ja vien neatradīsies cilvēks, kurš to uzstieps atpakaļ. Un, luk, negaidīti šads cilvēks atradās. Uzvēla akmeni plecos un stiepa kalna virsotne.

Ka, no kurienes radas? — ieteicas Vera. — Atskrēja no Ziemeļpola.

Izdzirdusi tādus vārdus, uzacu «varna» pārsteigti sakļava spārnus un nosēdās direktoram tieši virs deguna.

Direktors kļuva domīgs, iegaja sevī, acīmredzot aplēsdams attalumu no Ziemeļpola līdz Kovilkinas sādžai. Viņa piere iezīmējās paralēlēs un meridiāni.

Labrīt! — iekliedzās Pavels Sergejevičs, ieskriedams skolas pagalma. Vai redzējāt, ko mēs noķeram? Tas taču ir zilais lapsēns!

Zilais lapsēns?! *— atkārtoja direktors un neticīgi pašūpoja galvu. Nē, nekādi viņa galva nesaistījās polarlapsens ar skolas izmēģinājumu lauciņu. Iedomāsimies, piemēram, lapseņu un iedomāsimies skolas izmēģinājumu lauciņu — nē, nekādi viens ar otru nesaistījās. Bet, no otras puses, luk, skola, luk, skolas izmēģinājumu lauciņš, un, luk, bunti kaut kāda (pareizi teikts) «sikimora».

No kurienes viņš te radies?

No zvēru fermas izbēdzis, atbildēja Pāvels Sergejevičs. Te netālu atrodas zvēru ferma septiņi kilometri.

Ak tadas tas lietas!

Neka tamlīdzīga, — iebilda Vera. — Nemaz nav no fermas. Viņš atbēga no Ziemeļpola.

Vera! — brīnījās Pāvels Sergejevičs. Kas ar tevi noticis?

Viņš atbēga no Ziemeļpola, — skaidri atkartoja Vera, Serpokriličam taisnība.

Merinova, ej uz klasi! īsi nokomandēja direktors, beidzot sapratis polarlapsēna saistību ar skolas izmēģinājumu lauciņu.

Uz lieveņa izbāza galvu apkopēja Ambarova. — Zvana melite niķojas! viņa iesaucās un izrava no mēteļa apakšas Valdaja meistaru darinātu loka zvārgulīti. Skanīgs bija šis zvārgulītis, bet uz loka bija atlieti šādi vardi:

«Pērc — ir tā vērts, brauc — un lai līksmes daudz!» Apkopēja droši pavēzēja roku sudrabaini, jautri ietrinkšķējās Valdaja zvārgulītis, un ka braši zirgi auļiem vien, tā, skaņu pavadītas, joņoja stundas.

TRIS TELEFONOGRAMMAS

Ta nu gan skola bija karsta dieniņa — ceturkšņa pēdēja diena. Žurnālos iemirguļojās ceturkšņa atzīmes, bet aiz tām sarkani liesmoja rītdienas svētki.

Šodien bija rupju pilna diena, šodien bija iespejams divnieku izlabot par trijnieku, četrinieku par piecnieku.

Šodien varēja kļūt par teicamnieku, bet varēja ari par labu skolēnu.

Direktors Gubernatorovs sēdēja skolotāju istaba un, kā saka, apkopoja rezultātus. Diemžēl rezultāti ne sevišķi viņu iepriecināja, pārlieku daudz šai diena saradas trijnieku. Trijnieki apbēdināja direktoru, viņam gribējās, lai skolā būtu vairak teicamnieku.

«Bet te vēl šis polārais lapsēns,» satraukti domaja direktors. «Atstāt skolā viņu nekādā ziņa nedrīkst. Pa svētkiem nobeigsies. Jāzvana uz zvēru fermu.»

Taču telefona skolā nebija, bet no skolas darbiem direktors Gubernatorovs nevareja atrauties, kā nevar gudrs ormanis pamest likteņa vara savus zirgus.

—    Aizsūtīšu telefonogrammu, — nolēma direktors.

Jau pirmaja starpbrīdī viņš uz papīra stremeles ar

sarkanu zīmuli uzmeta dažus vārdus, un apkopēja Ambarova aiztecēja uz ciema padomi.

Cierna padomes priekšsēdētājs tēvocis Fedja tieši šajā brīdī runāja pa telefonu ar rajona centru.

—    Tūkstoš olu jau iegūts! — viņš kliedza. — Hallo! Iegūts tūkstoš olu!

Telefona klausule bija dzirdama draudīga sīkšana un sprakšķi, itin ka kaut kur uz līnijas kurinātu krāsnis ar gauži mitru malku vai arī kads blēņotos ar pistoli.

—    Olu? — kliedza teVocis Fedja. — Olu vairāk nevaru iegūt! Varu sviestu.

Taču rajona centrā ilgi viņu nesaprata, un Ambarova kautrīgi sēdēja uz soliņa, gaidīdama savu kārtu. No neka nedarīšanas viņa sāka apskatīt plakatu, uz kura ar akvare|u krāsām bija uzzīmēta prāva muša ar smaragdzaļām acīm. Zem mušas bija uzrakstītas dzejas rindas:

Mušas infekcijas pārnēsā, Redzi mušas — tūliņ nosit tās!

Pa dzejas rindām slinki rapoja īsta, dzīva muša.

—     Nu dod šurp, kas tev tur ir! — beidzot sacīja tēvocis Fedja un noslaucīja nosvīdušopieri, itin kā cenzdamies izmest no galvas domas par olām.

Apkopēja pasniedza papīra strēmeli, tēvocis Fedja to atvēra un mundri sāka lasīt:

«Noķerts nezināmās sugas zvērs . . .» Ko? Ko tas nozīmē?

Jupis viņu zina, kas tas ir, — moži atbildēja apkopēja. — Kaut kāda Sikimora!

—    Un kur tas atrodas?

—    Būrīti sež.

—    Maziņš vai?

Krietns. Aste vien, rau, tada! — Un apkopēja izpleta rokas tik plaši, ka ietvera gan priekšsēdētaja krēslu, gan pašu priekšsēdētāju. — Zvani, man jāskrien atpaka|.

Tēvocis Fedja nocēla klausuli, atkal telefona sprakšķi piepildīja istabu, un starp šiem trokšņiem priekšsēdētājs droši iestarpinaja telefonogrammas vārdus:

noķerts nezināmas sugas zvērs atgadina polarlapsu atrodas Kovilkinas vidusskolā punkts

direktors Gubernatorovs

Tēvocis Fedja ilgi nevareja sazvanīt zvēru fermu: te viņu savienoja ar pienotavu, te ar remontdarbnīcu; tomēr beidzot kads pieņēma telefonogrammu, kaut kam nosūtīja, un drīz vien Kovilkinas etera nodārdēja zvēru fermas atbilde.

pazudis polārais lapsēns ārkārtīgi augstvērtīgs

atradējs saņems prēmiju

divdesmit rubļu apmēra

sargiet lapseņu

nekavējoties braucu

punkts

direktors Ņekrasovs

Paķērusi telefonogrammu, apkopēja steigtin steidzās uz skolu un paspēja īstā reize nozvanīt ar Valdaja zvārgulīti.

— Lapsēns? izbrīnā iesaucās direktors Gubernatorovs. — Ārkārtīgi augstvērtīgs!

Viņš paķēra sarkano zīmuli, un atkal apkopēja Ambarova drazas uz ciema padomi un zem ciema padomes jumta dardēja jauna telefonogramrna:

lapsēns drošas rokās punkts

direktors Gubernatorovs

KO DARĪT?

Jau pirmajā stundā neticamas baumas paklīda pa Kovilkinas vidusskolu. Itin kā Verai Merinovai no Ziemeļpola esot atsūtīts polārais lapsēns, un šis lapsēns esot dresēts: ja viņu piesietu aukliņā, viņš, tapat ka suns-pavadonis, aizvestu līdz Ziemeļpolam. Ceturtaja klasē organizējās polarpētnieku grupa, kuri gribēja doties līdzi lapsēnarn un nokļūt kaut vai līdz Kaņina Raga pussalai, kamēr par šo lietu nav uzoduši vecāki.

Belovs un Bikodorovs uz dzēšlapas sastādīja līdzi ņemamo produktu sarakstu.

«Gaļas konservu bundža viens,» uzrakstīja Belovs. «Iebiezinātais piens — divi,» piebilda Bikodorovs.

Visas skolas slava nogruva par Veru Merinovu un Kolu Kaļiņinu. Līdz šim neievērojamie otrklasnieki kļuva par varoņiem, tikai ar rokasspiedieniem, tikai ar rokasspiedieniem tagad sasveicinājās ar viņiem piektās klases prātvēderi.

Koļas Kaļiņina galva kļuva smaga no slavas, viņš neko neredzēja sev apkart — nedz tāfeli, nedz skolotāju, no slavas ka ugunis kvēloja viņa ausis.

Jau pirmajā starpbrīdi visa skola bariem plūda skatīties polāro lapseņu, bet te uz lieveņa iznāca direktors un ar skatienu vien izdzenāja visus pa klasēm. Otraja starpbrīdī skolēni pielipa Verai Merinovai, pieprasīdami atbildes uz visiem jautājumiem. Vera un Koļa juceklīgi un aizgūtnēm stāstīja, ka viss noticis, bet parak liels pūlis sapulcējās pie krāsns, visi klaigaja, čaloja, un neviens nekā nesaprata. Tikai saprata, ka bijusi grava, bijusi šaušana, bijis cilvēks ar zaļu kastīti un ka visa šajā jūkli dīvainā veida iejaukts pirmskolnieks Serpokrilovs.

Niecīgās ziņas vel vairak uzkurināja fantaziju, un baumas tas vērta vel brīnišķākas un dīvainākas.

Runāja, ka uz pasaules dzīvojis polarpētnieks ar zaļu kastīti un viņam bijis polārais lapsēns. Polārpētnieks gājis boja, bet lapsēnu pievākuši Vera. Vienīgi jautājums: kur tagad atrodas kastīte, kura glabajušies cara červonci un Oranžo salu pastmarkas?

Trešās stundas laika saka veidoties zaļas kastītes mekletaju grupa, bet te šai pasākumā noteikti iejaucās skolotāji, izsaukdami pie tāfeles desmitiem noslēpumu meklētāju, un pakapeniski, krītam čirkstot, gramatu lappusēm švīkstot, saka aizmirsties lapsēns un polarpētnieks, šaušana un za|ā kastīte. Ceturkšņa pēdējā diena darīja savu darāmo.

Un tikai otraja klase polāro lapsēnu neaizmirsa ne uz brīdi, kaut ari šeit bija atbildīga diena, kaut ari šeit bira trijnieki kā saulpuķu seklas. Piemēram, Koļa Kaļiņins sagrāba tik daudz trijnieku, cik viņam pa visiem svētkiem neapest pīrādziņu ar kāpostiem.

Otrklasnieki uztraucās, un otraja stunda satraukums sasniedza visaugstāko vilni. Kads bija redzejis, ka apkopēja Ambarova skrējusi uz ciema padomi, kads bija dzirdējis, ka viņai to licis direktors, un visi saprata, ka lapsēnu nekavējoties nogādās atpakaļ ferma.

Otras stundas beigās Vera izsūtīja pa klasi stingri slepenas zīmītes, un visi trisdesmit trīs otrklasnieki salika galvas kopā, veidojot vienu lielu domājošu galvu.

«Ko darīt?» domaja šī milzīgā galva. «Atdot lapseņu uz fermu? Bet tur taču no viņa iztaisīs apkakli!»

«Kā — ko darīt?» beidzot izlēma Vera Merinova. «Vajag viņu ta noslēpt, lai nevaretu atrast.»

LIELAJĀ STARPBRĪDĪ IEVĀRĪTĀ PUTRA

Nodzinksteja .Valdaja zvārgulītis, beidzas stunda. Tika izņemtas no somām sviestmaizes, barankas, āboli — sākās lielais starpbrīdis. Bet lielais starpbrīdis — tas ilgst desmit minūtes. Pa desmit minūtēm var tik daudz putras ievārīt, ka pec tam arī divdesmit minūtēs to neizstrēbt.

Kā — ko darīt! — iesaucas Vera, kolīdz skolotājs izgaja no klases. — Vajag viņu ta noslēpt, lai nevarētu atrast!

Otrklasnieki sastinga. Bet ne uz ilgu laiku. Tikai uz īsu brīsniņu. Un pa šo brīsniņu uzreiz saprata, ka citas izejas nav.

Kur?

—    Es zinu tādu vietu, — sacīja uzcītīgais Miša Čašins. — Tikai aizveriet durvis, lai neviens nedzirdētu.

Durvīm priekšā aizlika skolotāja krēslu, un visa klase sadruzmējās ap čaklo skolnieku.

Es zinu tādu vietu, — Miša čukstēja tā, lai visiem būtu dzirdams. — Tur viņu neviens neatradīs. Bet mēs tomēr esam trīsdesmit tris cilvēki — izaudzēsim, izaudzināsim. Tikai svarīgi, lai starp mums nebūtu nodevēja.

Tiesa, tiesa!—otrklasnieku atbalstīja pārējie. — Svarīgi, lai nebūtu nodēvēja.

Te visi saskatījas un saprata, ka nodevēja starp viņiem nav.

Nu saki, saki, nevelc garuma! Kas ta par vietu? '— nepacietīgi taujāja Koļa Kaļiņins, nedaudz sarūgtināts, ka viņš atbīdīts otrā plana.

Miša pielika pirkstu pie lupām, satraukti palūkojas visapkart — vai tikai viņu nedzird kada sveša persona. Bet svešu klase nebija, ja nu vienīgi ievērojamais ķīmiķis Mendeļejevs, kurš raudzījās no portreta virs klases tāfeles.

Un tomēr Miša nevareja tik vienkārši pateikt, kur jānoslēpj lapsēns. Viņš izrāva no matematikas burtnīcas lapu un atri uzšvīkaja:

Burvja Ķarasjova pirti.

—    Laba vieta, — čukstus piekrita visi. — Tur viņu neviens neatradīs!

Lapsēns steidzīgi jāaizved no skolas uz turieni, — teica Vera. — Citādi bus par vēlu.

Es aizbēgšu no stundām, — ierosināja Saša Samoļotovs, izspraukdamies negaidīti priekšplānā.

Labi jau, labi, sacīja Vera, atstumdama Sarnoļotovu viņa iepriekšējā vietā. — Tu labāk divnieku krievu valoda izlabo.

Varbūt es aizmukšu? — nenoteikti iejautājās Koļa Kaļiņins.

Nevajag nevienam skriet, atbildēja Vera un piegāja pie loga. — Ir viens cilvēks. Viņš to izdarīs.

Vera paklaudzinaja ar pirkstu pa stiklu, un aiz loga tūliņ pat paradijas apaļa galva virsnieka naģenē. Noklabēja aizvirtnis, logs atvērās, un pirmskolnieks Serpokrilovs tika aiz rokām ievilkts klase. Nopurinājis sniegu no velteņiem, viņš atbalstījās pret krāsni.

Serpokrilič, — čukstus sacīja Vera, — tev bija taisnība. Tiša jānoslēpj. Ņem auklu un, kolīdz sāksies stunda, aizved . . .

Stop! daudznozīmīgi viņu pārtrauca Miša Čašins un, noslēpumaini pamirkšķinājis, pasniedza pirmskolniekam zīmīti.

Pi . . . — saspringti izlasīja Serpokrilovs, pavirpinaja pirkstos zirnīti, ieskatījās, ka nākas, un piebilda: — «Ā-a … Pi . . .»

Viņš taču neprot lasīt! priecīgi iespurdzās otrklasnieki, bet Vera pieliecās pie pirmskolnieka auss un kaut ko kutelīgi un dedzīgi iečukstēja.

Izdarīšu, — piekrītoši pamaja pirmskolnieks.

— Bet zīmīti iznīcini, — piebilda Miša.

Pirmskolnieks gribēja saplēst zirnīti, bet te iedzinkstējas zvārgulītis, nodārdēja durvis, sašūpojās krēsls, kas bija aizlikts tam priekša.

Pirmskolnieks atvadām pavicināja zīmīti un pek-

šņi to iebaza mutē. Sešdesmit sešu acu skatienu pavadīts, viņš, satraukti čāpstinādams, apēda Mišas Čašina mākslās darbu.

—     Dodiet kaut ko uzkost,.— sacīja pirmskolnieks, virzīdamies uz loga pusi.

Kāds pasvieda viņam sačervelējušos ābolu, un, ar skraukšķoņu nokodis pusi no tā, Serpokrilovs izrāpās pa logu. Jau atrazdamies ar kājām uz zemes, viņš atskatījās, palūkojās Verai acis un atkārtoja:

—     Izdarīšu.

Un patiesi izdarīja, visu izdarīja pirmskolnieks Serpokrilovs un tieši laikā.

DIREKTORA GUBERNATOROVA INTERESANTĀS IDEJAS

Ne minūtes šodien nebija miera direktoram Gubernatorovam. Te kabinetā ieskrēja kads no skolotājiem, te uzplijās saimniecības daļas vadītajs par kaut kādam lāpstām, te pats direktors steidzās ieviest nepieciešamo kārtību piektajā klase.

īpaši daudz rūpju direktoram sagādaja nesekmīgie. Trešajā starpbrīdī direktors sava kabinetā sasauca kopā visus nesekmīgos.

Nesekmīgie nostājās pec auguma pie grāmatu skapja, un pirmajā mirklī direktors vienkārši pastaigājās viņu priekšā.

Nesekmīgie, nosmērējušies ar krītu, bezmērķīgi mīņājās no vienas kājas uz otru, stipri vien atgādinot krāsotājus vai apmetējus.

Visas šīs brigādes priekšgalā atradās nelabojami nesekmīgais Belovs un Bikodorovs, kurus, starp citu, nevarēja pat nosaukt par nesekmīgiem. Nebija vēl skovārdu, ar kuriem varētu apzīmēt Belovu un Bikodorovu. Taču direktors atrada tādus vārdus — «vieninieku karaļi».

Direktors ķērās vērsim pie ragiem un sāka ar Belovu un Bikodorovu.

Bet jus, balodīši, — vit,iš sacīja un iebakstīja ar labo roku Belova platajās krūtis, ar kreiso — Bikodorova izrieztajās krūtīs, — bet jus, balodīši, cik ilgi apkaunosit savu skolu? Jūs droši vien domājat, ka es gatavojos jūs smīdināt, ķiķināt? Kļūdāties! Es jus pataisīšu par īstiem cilvēkiem! Tieši tepat, šajā kabinetā, jūs man dosit solījumu mācīties tikai labi un apmierinoši.

Piespiesti pie sienas, vieninieku karaļi gurdeni izgrūda:

— Te, šajā kabinetā, dodam solījumu mācīties tikai labi un apmierinoši!

Pēc vieninieku karaļu nostrostēšanas direktors ķērās pie ierindas nesekmīgajiem. Viņš, burtiski, uzirdināja viņu dvēseles, uzirdinātajā augsnē sēdams saprata seklas. Nesekmīgie kā zosis staipīja kaklus, viņu ausis aiz kauna kļuva sārtas pēc direktora vārdiem, bet mati saslējas stāvus. Sevišķi spēcīgu iespaidu uz nesekmīgajiem atstaja stāsts par to, ka rikojās ar viņiem līdzīgajiem senos laikos. Daži nesekmīgie saka pilna balsi raudāt.

Sadevis piparus visiem nesekmīgajiem kopā, direktors noslānīja katru atsevišķi un tikai tad atļava iet uz savām klasēm.

Direktora domas aizripoja pa jaunu ceļu un atdūrās pret izsolīto prēmiju, kura pienācās par ārkārtīgi vērtīgo zvēru.

«Kas gan to saņems?» prātoja direktors. «Vai tiešām Merinova? Priekš kam otrklasniecei vajadzīga

nauda! Turklāt te iejaukts Kaļiņins, Pāvels Sergejevičs un vel kaut kāds pirmskolnieks. Bet ja nu prēmiju sadalīt uz četriem, kas tad iznāks? Pa pieci rubļi uz galviņas. Nu, tās ir muļķības! Lai Merinova un Kaļiņins saņem piecniekus stundās!»

Šaja savu pārdomu vieta direktors apstājās, uz mirkli tās partrauca un pasmaidīja. Viņam patika pašam savs joks, un viņš to atkartoja skaļi, uzsizdams ar knipi pa globusu:

Ja, jā, lai labak piecniekus saņem stundās.

Čīkstēdams griezās globuss, zibēja okeāni un kontinenti.

Virpuļojošais globuss uzvedināja direktoru uz globālā mēroga domām. Viņš ar skatienu apstādinaja globusu un turpinaja pārdomas:

«Bet ja nu saņemt prēmiju un nosūtīt uz kadu pilsētu, kas cietusi zemestrīce? Tā tik ir ideja!»

Direktors Gubernatorovs kļuva nemierīgs, atkal iesita ar knipi pa globusu un tagad uzmanīgi pētīja garām ņirbošās pasaules daļas, itin ka meklēdams pilsētu, kura cietusi zemestrīce.

Direktoram Gubernatorovam vispār patika interesantas idejas, un bieži vien tas radās viņam pašam.

«Labi,» nolēma direktors. «Saņemsim prēmiju paši un nopirksim savus desmit globusus, bet Merinovai un Kaļiņinam izteiksim pateicību. Ta tik ir ideja kas ideja! Paliek vel pirmskolnieks Serpokrilovs. Bet te ta lieta pavisam vienkārša. Nākamaja gadā, kad viņš sāks iet skola, nosēdināsim pirmajā solā — ta būs laba balva. Jā, ja! šodien pat pēc stundām jāsasauc otraja klasē sapulce un jāizsaka pateicība. Tā tik ir īsta ideja!»

Direktors Gubernatorovs paskatījās pulksteni. Pēc trim minūtēm jābeidzas pēdējai stundai, un droši vien jau skolai tuvojas gaziks no zvēru fermas. Direktors Gubernatorovs nolēma velreiz palūkoties uz ārkārtīgi augstvērtīgo zvēriņu un izgāja uz lieveņa, atkārtodams pie sevis:

«Laba, ļoti interesanta ideja!»

Viņš šķērsoja skolas izmēģinājumu lauciņu, ieskatījās trušu būrī, un, gluži kā uz ce|a iztraucēti krauķi, pacēlās uz augšu direktora uzacis un vispār aizlidoja projām — būra durvis bija vaļā, ārkārtīgi vērtīgais zvērs pazudis, izgaisis.

Un tobrīd aiz direktora muguras nodzinksteja, nodžinksteja Valdaja meistaru darinātais zvārgulītis: pirmā ceturkšņa pēdējā stunda bija beigusies, bet rīt sakas brīvdienas — brīvība un jautrība. Rīt ieskanēsies un piepildīsies vārdi, kuri iekausēti zvārgulītī: «Pērc — ir to vērts, brauc — un lai līksmes daudz!»

OTRA KLASE RAUGĀS UZ MENDEĻEJEVU

Gluži kā bungu rīboņa, ložmetēju tarkšķi noklaudzēja atvažamie soli, skolēni paķēra portfeļus, pa roku galam sasvieda tajos mācību grāmatas un līdzīgi kājniekiem, kuri dodas uzbrukumā, ar kliedzienu izmetās no skolas uz ielas.

Beigusies pirmā ceturkšņa pēdēja stunda!

Esiet brīvi, divnieku un trijnieku, piecnieku un četrinieku karaļi, priecājieties, nedzirdētie vieninieku karaļi!

Tikai otraja klasē neatskanēja klaigas un jautrība. Te valdīja tas klusums, kuru sauc par nāves klusumu. Ar taisnām mugurām sēdēja otrklasnieki savos solos un sēdēja tik kārtīgi, tik akurāti un priekšzīmīgi, ka pat vispiekasīgākais skolotājs nevarētu teikt, ka viņi, lūk, tā sacīt, «slikti sēž».

Stāvēdams pie loga, uz viņiem skatījās Pavels Sergejevičs un skumji šūpoja galvu, bet pie tāfeles bērnu priekšā ka milzis ruķīšu priekša stāvēja majestatiskais direktors Gubernatorovs.

Otraja klasē direktors iegriezās reti, un visiem bija skaidrs, ka viņš nav ieradies tapat vien, ka tūlīt sāksies nepatīkama saruna.

Milzīgs kā kalns direktors stāvēja zem Mendeļejeva portreta un, likās, uz saviem pleciem turēja negaisa mākoni.

Klusums kļuva vēl nospiedošāks, tas savilkās un savilkas aizvien lielāks un beidzot sabiezēja līdz tadai pakāpei, ka to varētu pat izliet pa traukiem ka sabiezinātu pienu. Laiks bija klusumu izkliedēt, un direktors to izdarīja.

—    Tā, — sacīja direktors.

Šo vienkāršo vārdu viņš izteica tik spēcīgi, ka tas ietriecās otrklasnieku galvās ka nagla liepu koka dēlī. Otrajā rindā kads klusu, bet skaidri sadzirdami nodrebinajās.

—    Tatad jūs nezināt, kur palicis lapsēns? Kurš tad zina?

Direktors Gubernatorovs lieliski saprata, ka to zina visa klase. Ne sekundi viņš nedomāja, ka lapsēnu aizvedis kads garamgājejs. Kolīdz viņš ieraudzīja tukšu būrīti, uzreiz atminējas sarunu ar Veru Merinovu un saprata, ka bez viņas te neiztika. Direktors zināja, ka Veru parejie bērni ciena, un visdrīzākais, ka padevušies viņas aģitacijai un noslēpuši lapsēnu. Direktors Gubernatorovs bija gudrs cilvēks un visiem saviem audzēkņiem redzeja cauri. Tikai vienu viņš nevarēja saprast, ka viņiem izdevies noslēpt lapsēnu, neizejot no skolas. Taču šo jautajumu viņš cereja noskaidrot visīsākajā laikā.

—    Merinova! Arī tu nezini, kur atrodas lapsens? Vera piecēlās un klusēdama blenza Mendeļejeva

portreta.

—     Kāpēc tu klusē?

Vera neatbildeja. Klusuma bija dzirdams, kā dauzās viņas sirds.

—    Merinova, ka redzams, zaudējusi valodu, — sacīja direktors. Viņš nopētīja, aplūkoja Veru uzmanīgāk nekā malkas cirtējs, kurš grib pāršķelt pagali un izvēlas, kura vieta cirst, taču nolēma pagaidām atstāt viņu mierā un izvēlēties mīkstāku bluķiti.

—     Kaļiņin!

Ko|a ar troksni piecēlās kājās. Ar tādu troksni meža klusumā pēkšņi no krūmiem spārnos paceļas rubeņi.

—     Bet ko tu teiksi?

Koļa atvēra muti, paskatījas uz loga pusi un aprāvās.

—    Ari šis zaudējis valodu, — secināja direktors. — Kur tu skaties? Zvirbuli ieraudzīji?

Bet ko viņš šķobi ģīmi? — negaidīti un raudulīgi teica Koļa.

Direktors Gubernatorovs pameta skatienu uz loga pusi un ieraudzīja aiz stikla pirmskolnieku Serpokrilovu, kurš patiešām adreseja klasei dīvainas grimases. Tad direktors tā palūkojas uz pirmskolnieku, ka viņa savaikstitais ģīmis acumirklī pārvērtās par simpātisku un patīkamu seju un kautrīgi noslēpās zem palodzes.

Nu, Kaļiņin, kur tad galu galā palika lapsēns?

Koļa klusēja, viņu ieinteresēja Mendeļejeva portrets. Slavenā ķīmiķa kuplā barda kaltin piekala viņa skatienu.

Tā., — sacīja direktors. — Nu ko, turpināsim!

Čašin!

Miša Čašins nesteidzīgi piecēlās no sola, gribēja paraudzīties direktoram acīs, bet nekas neiznaca. Mendeļejevs pievilka kā magnēts.

Pēc minūtēm trim visa klase jau stavēja kājās un pētīja lielā zinātnieka portretu. Pat pirmskolnieks Serpokrilovs, no jauna paradījies logā, raudzījās uz Mendeļejevu.

Atkal klasē iestājās nepatīkams klusums. Kapa klusums. Kā negaisa mākonis klusuma tumsa direktora Gubernatorova seja, domīgi bija bērni, un skumji viņos noraudzījas Pāvels Sergejevičs. Tikai slavenais ķīmiķis Dmitrijs Ivanovičs Mendeļejevs laipni smaidīja, izklājis savu diženo bārdu virs direktora galvas.

— Pāvel Sergejevič, — negaidīti ierunājās direktors, — atvediet pirmskolnieku Serpokrilovu.

Viegla šalkoņa pārskrēja pār klasi, un direktors Gubernatorovs saprata, ka viņš trāpījis naglai uz galvas. Direktors Gubernatorovs bija gudrs cilvēks, viņš mācēja savilkt galus kopā.

O, gudrais direktors Gubernatorovs!

Ka pieredzejis kapteinis, apiedams zemūdens sēkļus, jūs vadāt skolas kuģi un bez talskata redzat, kas notiek divnieku, trijnieku un vieninieku kara|u sirdīs. Kā namdaris Merinovs redz cauri limonādes glāzei, kā Merinovu mamuļa redz cauri namdarim, tieši tāpat ari jūs redzat cauri viņu meitai, bet reizē visiem saviem skolēniem un pat pirmskolniekam Serpokrilovam, ko šajā mirklī ieved klasē. Cilvēkam, kas nejauši izdauzījis logu, bail pieiet pie jūsu kabineta durvīm, bail sliņķim, kas tīšuprāt aizmirsis mājās matemātikas burtnīcu, satikties ar jums koridorā, slikti klāsies viņam, viena vienīga jusu skatiena caururbtam. Tikai cilvēks ar tīru sirdsapziņu, ar tīriem nagiem un burtnīcām, teicamnieks vai vismaz labs skolēns var mierīgi iet jums garām, un arī tas droši vien nodrebēs un klusībā nodomās: bet vai es esmu tik tīrs, vai tas nebiju es, kas pagājušajā nede|ā visbezkaunīgākā veida piekrapa savu klases audzinātaju?

— Nu, re, — teica direktors. — Ieradies galvenais liecinieks. Nu, pilsoni pirmskolniek, ka jus labi dzīvojat?

Pirmskolnieks. Serpokrilovs cienīgi nodauzīja uz sliekšņa velteņus un atbalstījās pret krāsni. Viņš stāvēja tik kautrīgi, klusi un nekustīgi, ka bija jāsāk šaubīties, vai tas ir Ļoša, .vai tas ir pirmskolnieks, vai tikai nav kāds egles celms?

Un direktors saprata, ka beidzot viņam pagadījusies vieglākā malkas pagalite. Direktors jau pacēla cirtienam cirvi, lai to pāršķeltu, kad pēkšņi iepukšķējas pie skolas vārtiem gaziks, nokaucās bremzes un apklusa.

Atveras durtiņas, un pa tām izbāza galvu slavenas kažokādas cepures īpašnieks.

DIVI DIREKTORI

Gauži jo gauži bēdīga un sāja kļuva direktora Gubernatorova seja. Direktors bija nonācis muļķīgā, nepatīkamā situācija. Sūtīja telefonogrammas, ka lapsēns atrodas drošas rokās, bet izrādījās viss aplam. Nosodoši apskatījis savas rokas, kuras bija izradījušās ne tik drošas, viņš tās iebāza svārku kabatās.

—     Sēdieties, — sacīja direktors skoleniem, bet Paveļam Sergejevičam pačukstēja pāris vārdu, un tas aizskrēja priekšnama sagaidit zvēru fermas pārstāvi.

Logā bija redzams, kā cilvēks kažokadas cepure šķērso skolas pagalmu, uzkāpj uz lieveņa, bet tur viņu sagaida Pāvels Sergejevičs un sāk kaut ko skaidrot, dedzīgi mētādams rokas. Ko sacīja Pavels Sergejevičs, nebija iespējams dzirdēt, bet kažokādas cepure neapmierināti sakustējās.

Galu gala paskaidrojumi beidzas, koridora noklaudzēja līdz šim skolā nedzirdēti puszābaki, pavērās durvis — un direktors Ņekrasovs — garš, kalsnējs, kažokādas cepurē — ienāca klasē.

Otrklasnieki ar troksni pietrūkās kājas, sveikdami zvēru fermas direktoru.

—    Ir nu gan maikste! — sajūsmināti čukstēja Koļa Kaļiņins. — Ir nu gan dzērve, kaltēts breksis!

—     Sēdieties, bērni, — maigi teica Gubernatorovs. — Bet tu, Kaļiņin, piecelies un pagaidām pastāvi!

—     Par ko? — iečinkstejās Koļa. — Es vairāk tā nedarīšu.

Taču direktors Gubernatorovs zināja, par ko. Viņam bija dzirdīgas ausis, kuras uzreiz dzirdēja gan šo «dzērvi», gan «kaltēto breksi». Tikai «maiksti» tās palaida garām.

Direktors Ņekrasovs izgaja caur solu rindām līdz tāfelei un pasniedza roku direktoram Gubernatorovam.

Sastapās divi direktori un paskatījas viens otram acīs.

Valdonīgs skatiens bija direktoram Ņekrasovam, gribas pilns — direktoram Gubernatorovam.

Satikās divi direktori — un otrajā klase kļuva par šauru, gribējās mazliet, mazliet paplest platākas sienas, atvērt logus.

Direktori cieši paspieda viens otra roku. Ņekrasovs pēc rokasspiediena roku iebāza kabatā un apsēdas, bet direktors Gubernatorovs savu roku, uz kuras bija uzrakstīts «Taņa», pacēla gaisa un draudīgi pakratīja pirkstu.

— Tātad jūs nezināt, kur palicis lapsēns? — viņš sacīja, neskatīdamies uz direktoru Ņekrasovu. — Visu dienu tupēja būrī, bet tagad, kad atbrauca atbildīgs

biedrs, viņš pēkšņi pazudis . . . Tā, ta, bet man zināms, ka lapsēnu jus esat noslēpuši. Tas jaatdod atpaka| fermai — un nekādu iebildumu.

Direktors beidza savu īso uzrunu un tās beigas pielika niknu punktu.

Pec šī punkta pielikšanas klusums klase k|uva vēl • smagāks un bīstamaks. Neviens nepakustejas. Pamēģināja pakustēties nepieredzējušais pirmskolnieks, bet tūlīt pat pret viņu pavērsās direktoru skatieni, un pirmskolnieks sastinga.

Beidzot pie loga sarosījās Pāvels Sergejevičs. Viņš, kā redzams, nolēma glābt situāciju.

—     Bērni, — viņš iesāka,— lapsēns jaatdod. Tas nav musu lapsēns. Tas ir dārgs zvērs un pieder valstij. Bet, ja jums gribas izaudzēt zvērus, — lūdzu, audzējiet. Mums ir truši, varam iegādāties lapsas.

Pāvels Sergejevičs ievilka elpu un, ievērojis, ka otra klase nemaz nedomā iesaistīties saruna, turpināja:

—    Es vienkārši nesaprotu, kāpēc jūs negribat to atdot? Nu, paskaidrojiet rnan.

Pavels Sergejevičs apklusa un mēģināja ielūkoties bērnu acīs. Taču otrklasnieku skatieni klīda pa klasi un pa iemītu taciņu pamazam aizvirzījās līdz Mendeļejevam.

—    Vera, — mīlīgi ieteicas Pāvels Sergejevičs, — es neprasu, kur atrodas lapsēns. Saki — kāpēc jūs negribat viņu atdot?

Verai patika zīmēšana, un viņa ļoti cienīja Pāvelu Sergejeviču. Turklāt viņš bija iejaukts šaja lietā un, ja nebūtu viņa, nav zināms, ar ko beigtos piedzīvojums Kovilkinas gravā. Pāvelam Sergejevičam bija tiesības prasīt atbildi.

Vera sadūšojās un nobēra dažas frāzes. Tomēr viņa

bija tik uztraukusies, ka orienteties viņas vārdos nebija iespejams.

—     Ko tas nozīmē? Ko?

—     Ko tu teici? Atkārto! — sacīja ari direktors Gubernatorovs.

Un ilgi vēl lūdza Veru atkārtot, iekams viņa no jauna saņēmās un skaidri izteicas.

—    Mēs Tišu fermai neatdosim, — viņa noteica. — No viņa tur iztaisīs apkakli.

— Apkakli? — izbrīnījās Pāvels Sergejevičs un aiz pārsteiguma noplatija rokas. Viņš gribēja kaut ko atbildēt, bet nekādi nespeja atrast piernerotus vārdus.

Pavels Sergejevičs apjuka, bet bērni novērsa skatienus no Mendeļejeva un raudzījās uz skolotāju.

Luk, tagad Pāvelam Sergejevičam radās iespeja paskatīties bērniem acīs, bet viņa skatiens klīda pa klasi, atdūrās mirkli pret kažokādas cepuri un beigu beigās atrada interesantu vietiņu. Pāvels Sergejevičs skatījas uz Mendeļejevu.

Amizants tomēr bija ievērojama ķīmiķa portrets: līstīšu ierāmējums, kupla barda un paraksts ar iespiedburtiem — Dmitrijs Ivanovičs Mendeļejevs.

Bet jūs, Dmitrij Ivanovič, kā jūs būtu rīkojies šāda gadījumā? Ko jūs teiktu par apkakli? Iztaisīs taču, vai ne?

Taču Dmitrijs Ivanoyičs nepaspēja atbildēt — pēkšņi atskanēja klasē negaidīts blīkšķis. Tur pret galdu atsitās direktora Ņekrasova dure, un otrklasnieki visi ka viens izspraga no soliem un nostājās miera stājā.

Direktors Ņekrasovs iztaisnojas visa augumā un noņēma no galvas kažokadas cepuri.

Otrklasnieki, protams, nezinaja, ka direktors Ņekrasovs to dara sevišķi reti. Tikai visatbildīgākajos brīžos.

DIREKTORA ŅEKRASOVA RUNA

Beidzot pār otro klasi savilkās mākoņi. Par soliem pletās un pletās draudīga kažokādas cepure, ka rūsa ieplaiksnījas vēsās Ņekrasova acis, un direktora Gubernatorova skatiens noblāva salīdzinājumā ar šo stihisko uguni.

Direktora Ņekrasova izskats vien jau izraisīja milzīgas atbildības jūtas, un vārdiem, kurus viņš gatavojas teikt, vajadzēja vareni noskanēt. Un, lūk, kļuva dzirdams tālīns pērkons, kurš aizvien pieņemās spēkā un pieauga, un beidzot nogranda virs galvam. Tas bija vienkārši klepus, bet līdzinājās zemestrīcei, izsaukdams cieņu un bailes.

Verai Merinovai pati no sevis atraisījās bizes lente un ka zilgana čūskiņa noslīdēja pār plecu.

—    Sestieties! — lāča balsī nodārdināja Ņekrasovs un pamāja ar savu cepuri no labās puses uz kreiso.

Un, kamēr vēl cepure bija labā pusē, — otrā klase stāvēja kājās, bet, kad tā pārvietojās pa kreisi, — visi jau sēdēja savos solos. Un pat pirmskolnieks Serpokrilovs notupas pie krāsns.

—    Sakiet jel, bērni, — teica Ņekrasovs, — vai patiešam es līdzinos nelietim?

Pauze, tikai pauze bija iespējama pec tāda jautājuma, pauze un pilnīgs klusums. Visu ko gaidīja bērni, viņi gaidīja uzkliedzienu: «Kur lapsēns!» — gaidīja kaut ko tamlīdzīgu: «Nu, sargieties!» — bet tādu jautajumu viņi nevarēja gaidīt. Vispārējā un bailīga neizpratne pārņēma otrklasniekus. Apstulbuši viņi raudzījās direktorā Ņekrasovā. Nedz Pavels Sergejevičs, nedz direktors Gubernatorovs arī nebija gaidījuši tādu jautājuma nostādni.

Tomēr jautājums bija uzdots un prasīja atbildi.

—    Es jums vaicaju: vai es līdzinos nelietim vai ne?

Bērni viegli sakustējās, cits ar citu saskatījās, bet

neviens neiedrošinājās, protams, atvērt muti un atbildēt — pārlieku neparasti un bīstami tas likās.

—     Luk, tu, meitenīt, — teica Ņekrasovs un norādīja ar pirkstu uz Veru. — Atbildi, ludzu.

Jau kuro reizi Vera piecēlās no sava sola un klusēdama ieurbās ar acīm direktorā Ņekrasova, itin kā pētīdama, vai no tiesas viņš ir līdzīgs vai nav līdzīgs nelietim?

Ko tu klusē, kā ūdeni mutē ieņēmusi? — pacēla balsi direktors Ņekrasovs. — Atbildi!

Vera pārakmeņojās, un nav zināms, ar ko tas viss beigtos, ja neiemaisītos pirmskolnieks Serpokrilovs.

—    Nu, neesat līdzīgs, neesat, — viņš sacīja, glabdams Veru.

—    Nu tad labi, — nopriecājās direktors Ņekrasovs. — Pec nelieša es neizskatos un pec ādu dīriķa ari ne. Tad luk, es jums saku, bet mans vārds ir likums. Es saku jums, bet jūs klausieties: šim polārlapsēnam fermā neviens i pirkstu nepiedurs! Skaidrs? Ak nav skaidrs? Nu, tad es paskaidrošu. Šim lapsenam ir vārds — Napoleons Trešais! Skaidrs?

Pārsteigtā atvieglinājumā nopūta pārskrēja par klasi, sasprindzinājums nedaudz izkliedējas, bērni saka pat sačukstēties un .iebukņīt cits citu sānos.

—     Napoleons! Tas tik ir vareni!

Ja, jā, Napoleons Trešais! — apstiprināja direktors Ņekrasovs, juzdams, ka ledus ir sācis kust. — Viņa vectēvs saucās Napoleons Pirmais, bet tēvs Napoleons Otrais. Klausieties tālāk. Napoleons Trešais ir vēl lapsēns, kucēns, bet viņš ir ļoti vērtīgs zvērs. Jus taču esat ievērojuši, kāds brīnišķs akots tam. Tādu polāro lapsu ka viņš uz pasaules vairāk nav. Tālab neviens no ta netaisīs apkakli. Šo lapseņu mes sargāsim kā acuraugu, tāpēc ka gatavojamies radīt jaunu sugu. Vai jums skaidrs? To saku es, direktors Ņekrasovs, bet mans vārds ir likums.

Direktors ietureja nelielu pauzi, ļaudams otrklasniekiem apjēgt teikto, bet, kad nolēma, ka viss ir apjēgts, turpināja:

— Es neesmu stiprs vārdos. Es esmu stiprs darbos. Tālab piebildīšu, luk, ko: visi bērni, kurus interesē zvērkopība, var nakt uz fermu. Mēs organizēsim zvēraudzētaju pulciņu, bet šo meiteni, kura te, liekas, ir galvenā, mus ievēlēsim par vecāko. Jus paši kopsit Napoleonu un citas polārās lapsas, ka arī ūdeles. Vairāk es neko neteikšu. Izlemiet. Viss.

Direktors Ņekrasovs pavicinaja savu cepuri, ar plašu žestu uzmauca to galvā un,apsēdas.

Viņa dvēselē noklikšķēja kads slēdzis, un acis apdzisa.

NAPOLEONS PIECPADSMITAIS

Gudrs bija direktors Gubernatorovs, bet arī direktors Ņekrasovs nekada ziņa neatpalika no viņa. Divi trapigi šāvieni — un otrā klase kā aizšauta irbe gulēja direktora medījumu somā un tikai satraukti spirinājās.

Ņekrasova teiktais sajauca otrklasnieku domas, ka slikti sakrautu siena kaudzi sajauc vējš. Domas izklīda kur nu kurā un tikai pec minūtēm divām atkal saplūda vienkopus un plūda pa jaunu gultni. Bet šī gultne izrādījās visai plata: Tiša tomēr nebija Tiša, bet — Napoleons! Tas tik ir jaunums! Un neviens negribeja no lapsēna taisīt apkakli. Tomēr pats galvenais — bērnu priekšā pavērās kadi vārti, vārti uz jaunu pasauli uz zvēru fermu! Tas patiešām bija vareni!

—     Ņemiet Napoleonu! — iekliedzas Miša Čašins.

—    Viņš sēž pirti!

—     Peras!

—     Lai dzīvo Napoleons Trešais!

Uzreiz labi un gaiši kļuva klase, noskaidrojās sejas, sienas kļuva plašākas, un starp tām jau pietika telpas abiem direktoriem.

Kurš grib pierakstīties pulciņā? — iesaucās Koļa Kaļiņins, un tūdaļ pacēlās vesels roku mežs, itin kā kavaleristu eskadrons būtu izrāvis zobenus.

Koļa sadabūja papīra strēmeli un gluži kā zinātniskais sekretārs sāka atzīmēt tos, kas velējās pierakstīties.

—     Mani, mani pieraksti! — Koļam nedeva miera Miša Čašins. — Es kopšu polārās lapsas.

—     Un arī es kopšu lapsas! Napoleonu!

—     Es — Napoleonu!

—     Nevar jau visi kopt Napoleonu, — iebilda Koļa. — Vajag strādāt arī ar sudrablapsām.

Taču visiem gribējās kopt Napoleonu, barot Napoleonu, audzēt Napoleonu un viņa nākamos napoleo1 nenus. Otrklasnieku acīs iedegas sapnis par jaunu sugu, par Napoleonu Ceturto, Napoleonu Piekto un pat, ja vien viss noritēs labi, par Napoleonu Piecpadsmito.

Klasē visi ķērca un spiedza kā varnas, pie loga atplauka Pāvela Sergejeviča seja, viņš ar lepnumu raudzījās uz savu iemīļoto otro klasi, pasmaidīja direktors Ņekrasovs, un pat direktora Gubernatorova skropstās ielija siltums.

Un, luk, tieši šajā brīdī atskanēja piesmakusi balss:

—    Muļķības!

—    Kas ir muļķības? — pārvaicāja Pāvels Sergejevičs.

—    Tas viss ir muļķības, — atkārtoja pirmskolnieks.

—    Kāpēc muļķības? Kādas muļķības? — iedūcās skolēni, bet pirmskolnieks Serpokrilovs noņēma no galvas virsnieka naģeni. Jāteic, ka viņš to darīja ārkārtīgi retos brīžos, kad devās gulēt.

PIRMSKOLNIEKA SERPOKRILOVA ZOBS

Un tomēr šodien bija padevusies brīnišķīga diena. Nemaz nenācās garlaikoties.

Pirmskolnieks pavicināja roku, nomierinādams publiku. Viņš acīmredzami gatavojās teikt runu, bet

nezinaja, kā lai to iesāk. Tadi vardi ka «bērni» un «zeņķi» šim gadījumam nederēja. Kad klase nedaudz pieklusa, pirmskolnieks pacēla savu plaukstu pret Mendeļejevu un teica:

—    Biedri!

Otrklasnieki apjuka.

Direktors Gubernatorovs drūmi sarauca pieri.

Pirmskolnieks saprata, ka nokļuvis muļķīgā situācijā. Viņam gribējās tūliņ pat ielīst vai zemē, bet skolas grīda bija stipra, to no jauna bija ielicis namdaris Merinovs.

—    Fiļa skrien uz Ziemeļpolu, — sašutušā balsī turpināja pirmskolnieks. — Kālab viņam tupēt krātiņā?

Viņš atkal apjucis apklusa, itin ka gaidītu aplausus, bet nesagaidīja. Kļuva baigi. Taču nebija kur sprukt, un pirmskolnieks metās kauja.

—    Viņš ir izbēdzis no fermas un tagad bēg uz Ziemeļpolu, tāpēc ka viņš nāk no ziemeļiem. Ziemeļpola viņam būs labi, kaut gan auksti. Tur viņam ari bērni piedzims. Lai viņš bēg uz ziemeļiem, kam gan patīk sēdēt krātiņā? Bet pec tam pārējās polārlapsas izraudzīs viņu par barvedi.

Pirmskolnieks apklusa. Gribēja vel kaut ko piebilst, bet, ko īsti piebilst, viņš nezināja. Otrklasnieki nezin kāpēc nesmejās — yai nu viņi bija aizdomājušies, vai, kauns teikt, nedaudz apstulbuši un nolēmuši nesapīties ar cilvēku, kurš melš par Ziemeļpolu. Otrklasnieki atskatījās uz direktoru.

—     Ko tas vēl nozīmē? — pārsteigti jautāja direktors Gubernatorovs un pacēla uzacis.

Bet šajā brīdī direktors Ņekrasovs uzlika roku uz direktora Gubernatorova pleca, nomierinādams viņu. Direktoram Gubernatorovam tāda paplikšķināšana uz

plcca nemaz nepatika. Vel nebija uz zemes piedzimis cilvēks, kuram direktors Gubernatorovs at|autu uzsist uz pleca. Taču direktors Ņekrasovs ari bija direktors, un tālab direktors Gubernatorovs nenogrūda no pleca viņa roku, bet gluži vienkārši ņēma un uzlika savu roku uz direktora Ņekrasova pleca. Paplikšķinājuši viens otram pa plecu, direktori nomierinājās, bet tad direktors Ņekrasovs pasmaidīja un devas cauri visai klasei tieši pie pirmskolnieka Serpokrilova.

Direktors Ņekrasovs tuvojās un ar katru soli aizvien platāk un priecīgāk smaidīja. Kad Serpokrilovam uzsmaidīja, viņš ari parasti nepalika parādā. Viņa seja, kura tomēr līdzinājās tējkanniņai, iestarojas, iedzirkstījas atsmaidā.

—    Bet no kurienes tu esi radies, tads maziņš? — laipni jautaja direktors Ņekrasovs.

—    Es, tēvocīt, esmu šejienietis, — atbildēja pirmskolnieks starodams.

Viņš smaidīja tik plati, ka direktors Ņekrasovs spēja saskaitīt visus pirmskolnieka zobus.

Septiņi, — teica direktors Ņekrasovs. — Kur tu, puika, esi pazaudējis zobus? Bail pie ārsta iet?

—    Bet es, tēvocīt, pie ārsta neeju, — atbildēja pirmskolnieks, neapjukdams ne uz mirkli. — Es savus zobus rauju pats.

—    He-he, — iecietīgi nokrekšķinājās direktors Ņekrasovs un pēkšņi piemiedza ar acīm visai klasei. — Nu tad izvelc priekš manis zobiņu. Piemiņai.

Klase viens otrs viegli iespurdzās.

Nu, — solīdi atbildēja pirmskolnieks, — to var.

Te viņš skumīgi paskatījās uz Mendeļejevu, bet tad noknikšķināja pirkstus un izcēla no savas mutes zobu.

Klase pārsteiguma nošalcās, bet direktors Ņekrasovs nobālēja.

—    Ņemiet, ņemiet, — viņu mierināja pirmskolnieks, — man jauni izaugs.

Direktors Ņekrasovs sarosījās, noņēma nez kādēļ kažokādas cepuri, atkal uzmauca to galvā un uzmanīgi pieņēma no pirmskolnieka rokām zobu.

—    Hmm … — Viņš noklepojās un iebāza zobu krūšu kabatā, no kuras rēgojās apzeltīta pildspalva.

—    Nē, nē, — sacīja pirmskolnieks, — to vajag mest aizkrasnē un teikt:

Še, pelīte, piena zobs, Atdod manu kaula zobu!

—     Labi, labi, — atteica direktors Ņekrasovs, nedaudz atgūdamies. — Nemāci mācīto. Zinu, ko daru. Tu saki, puis, — kā tevi sauc?

—    Ļoša.

—    Tad lūk, ko, Ļoša, no kurienes tev tādas ziņas? Kur tu ķēri, ka Napoleons bēg uz ziemeļiem? Kas tev to teica?

—     Kur tad lai viņš bēgtu? — neapjuka pirmskolnieks.

—     Nezinu, nezinu, — teica direktors un neuzticīgi pašūpoja galvu. — Bet ja viņš tiecas uz ziemeļiem, ko tad viņš dara Kovilkinas sādžā? Nezini? Nevari atbildēt. Bet es zinu. Tāpēc arī riņķoja ap sādžu, ka viņam gribas ēst. Pats viņš sev nevar iegūt barību. Viņš ir dzimis krātiņā un izaudzis tajā, un viņš vienkārši neaizskries līdz Ziemeļpolam, ies bojā. Viņu saplosīs suņi vai mednieki nošaus, vai mašīna sabrauks, vai viņš pats nomirs aiz bada. Tā ka Napoleonam ir viena vienīgā izeja — dzīvot fermā. Bet par to, ka uzdāvināji zobu, — paldies.

NAPOLEONA PĒDĒJA PASLĒPTUVE

Lūk, tā arī viss beidzās, viss atrisinajās. Direktors Ņekrasovs pirmskolnieku nolika pie vietas, turklāt vel ari viņa zobu aiznesa līdzi krūšu kabatiņa.

No kurienes vispār uzradās šis pirmskolnieks? Un ko viņš ņemas spriest par Napoleonu? No kurienes viņš to ķēris, ka Napoleons skrien uz Ziemeļpolu? Tad kāpēc viņš blandas pa Kovilkinas sādžu? Pārnakšņojis Palmas budā, slaistījies pie veikala. Nē, nav taisnība pirmskolniekam, nepavisam nav taisnība.

—    Nost ar pirmskolnieku! — iekliedzas Koļa Kaļiņins, un visi labprāt iesmējās.

Otrklasnieki bija noguruši, un laiks bija beigt ieilgušo sapulci.

Beidzās ceturkšņa pēdējā diena. Esiet brīvi, bērni, beidziet spriedelēt! Bet pec svetkiem visi dosimies uz fermu, barosim polārās lapsas, audzēsim ūdeles un sudrablapsas!

—    Iesim, biedri direktor! Iesim uz pirti! Iesim, es jums paradīšu! — klaigaja otrklasnieki, savākdami portfeļus.

Bērni ielīksmojas. Veselu dienu viņi bija godam turējušies un tagad bija nopelnījuši izklaidēšanos. Ari Vera Merinova bija pelnījusi. Taisnību runājot, viņa izdarīja visu, godīgi stiepa akmeni kalna virsotne.

—    Ļoša, — viņa teica, tuvodamās pirmskolniekam, — bet tu iesi uz fermu?

—    Uz fermu? — parvaicāja pirmskolnieks, neklausīdamies īpaši Verā, tikai vērodams, ka direktori viens otram spiež rokas. — Nezinu … Ja nu mani ņems . . .

—    Tad ir labi! — kļuva priecīga Vera. — Tu nedusmojies.

Direktoriem nopakaļ visa klase virtenē izbira uz ielas. Visi zināja, kur atrodas Karasjova pirts, un visi gribēja paradīt uz turieni ce|u.

Priekša, blakus direktoriem, soļoja Koļa Kaļiņins un zvēru fermas šoferis, kurš nesa izstieptajās rokās pārvietojamo krātiņu. Rindas pašās beigas gāja Pavels Sergejevičs, Vera Merinova un pirmskolnieks Serpokrilovs.

—    Ē, bral, — teica pirmskolniekam Pavels Sergejevičs, — ne vienmēr iznāk tā, kā gribētos.

—    Tas tiesa, — solīdi piekrita pirmskolnieks.

—    Ņemsim, piemēram, mani, — turpināja Pavels Sergejevičs. — Visu mūžu sapņoju kļūt par mākslinieku, bet nesanāca.

—     Nu nevar but, — iebilda pirmskolnieks. — Jūs vareni zīmējat. Gan govi varat uzzīmēt, gan bulli.

—    Ha-ha, tiešam es nezīmeju slikti, bet Repins no manis neiznaca. Ne jau es uzzīmēju gleznu «Ivans Bargais nogalina savu delu». Man atliek tikai Karasjova pirti zīmēt.

Karasjova pirts patiesi bija pelnījusi, lai to zīmētu. Tā bija tik sašķiehusies, ka neviens mākslinieks nevarētu tik šķību izdomāt.

Visa savā garaja, karstajā mūžā Karasjova pirts nebija pulcējusi tik milzīgu cilvēku pūli. Klaigas, smiekli, skaļās balsis to pārbiedēja, pirts vel vairāk sašķiebas, bet, pamanījusi, divus direktorus, aiz bailēm ielīda dziļāk zemē.

—    Tad luk, kadā cietumā jūs esat noslēpuši Napoleonu! — iesmējās direktors Ņekrasovs. — Nu, pie mums ferma viņam ir labak. Tadā dzīvoklī viņu peles sagrauzis.

Smiedamies direktors Ņekrasovs atvēra čīkstošās, šķirbainas durvis un ielīda pirts priekštelpa, kura smaržoja pēc darvas un bērza slotām. Direktors Gubernatorovs nolēma neatpalikt un ari ielīda nez kade| priekštelpa, ar galvu atsizdamies pret zemajiem griestiem.

Apgājuši toverus un nodārdinājuši aprusējušās dzelzs plāksnes, nezin kapec samestas pirti, direktori ielīda iekša un izlīda ārā.

—    Velns viņu zina, kas tas ir, — apjucis teica Ņekrasovs un noplātīja rokas.—Tukšs.

—     Kas tie par jokiem! — draudīgi sacīja Gubernatorovs, ar vienu skatienu aptverdams visus otrklasniekus. — Kas tie par jokiem! Kur lapsēns?

—    Tur, tur! — iedūcās bērni. — Viņš ir tur, pirtī! Viņam jābūt tur!

Otrklasnieki satraucas, sāka vicināt portfeļus, un trīsdesmit trīs rokas satvēra aiz apkakles pirmskolnieku Serpokrilovu.

—     Kur lapsēns?

—    Kur Napoleons? — sašutuma pilni bļāva otrklasnieki.

—     Kāds Napoleons? — atvairījās pirmskolnieks. — Nezinu nekādu Napoleonu!

—    Saki — kur lapsēns? Kur Napoleons?!

—    Cik pašlaik pulkstenis? — jautāja pirmskolnieks, nedaudz atbrīvojies no draudzīgiem tvērieniem.

—    Pustrīs, — teica Pāvels Sergejevičs.

Nu tad ta, — atteica pirmskolnieks, — es domāju, viņš jau ir Ziemeļpolā.

IELENKŠANA UN DZĪŠANAS PAKAĻ

Pareizi teikts, ka cilvēka pacietībai ir savas robežas. Tā līdzinās olas čaumalai, kuras iekšpusē briest nogurums, izmisums, dusmas.

Un, lūk, pacietības čaula pārplīsusi, un briesmīgs dusmu cālēns izmucis pasaulē un metas knābāt pirmskolnieku.

—     Kur Napoleons? Kur tu esi viņu noslēpis?

—     Ko jūs man piesienaties? — atbildēja pirmskolnieks. — Nav Napoleona! Es viņu palaidu brīvība! Uz Ziemeļpolu!

—    Viņš to ir palaidis brīvībā! — klaigāja otrklasnieki, kuri bija piekrāpti visnekaunīgākajā veidā.

No draudīgajiem kliedzieniem vēl vairāk saguma Karasjova pirts, itin kā pamuka malā aiz bailēm.

—    Biedri direktori! Mēs viņam uzticējām! Bet viņš ir palaidis vaļā!

—    Pārtrauciet tirgošanos! — uzb|āva direktors Ņekrasovs, un pat viņa kažokādas cepure nobalēja aiz niknuma. Viņš izrāva no kabatas pirmskolnieka Serpokrilova zobu un samina to.

Pirmskolnieks atgaja nedaudz malā, starp citu, neatkarīgi lūkodamies no virsnieka naģenes apakšas. Viņš bija sagatavojies uz itin visu.

Taču Vera apmulsa, nekādi nespēja saprast, kas galu galā noticis.

Vai patiešām Ļoša ir palaidis vaļā polāro lapsēnu? Vai viņš patiešām nopietni spriedelēja par Ziemeļpolu, un vai var ticēt šim blēņām?

Vera paskatījās uz pirmskolnieku un saprata reizi par visām reizēm, ka nav ko šaubīties. Pec acīm bija redzams, ka viņš, ticēdams šīm blēņām, padarījis melno darbu — atlaidis Napoleonu.

—    Te nu Vera vainīga, — sacīja Koļa Kajiņins. — Viņa galvoja.

—    Mēs uzticējāmies viņai.

—     Bet tu, Merinova, — teica direktors Gubernatorovs, — atnāksi uz skolu ar vecākiem.

Ar elkoņiem, ar portfeļiem otrklasnieki izstūma Veru no sava vidus un pagrūda uz pirmskolnieka pusi, bet paši nostājās ciešāk ap direktoriem.

Vera slavas virsotnē nenoturējās ilgi. Visu viņa darīja pēc labākās sirdsapziņas, tomēr pār viņas galvu savilkās otrās klases dusmu mākoņi, un bijušais sabiedrotais Koļa Kaļiņins pirmais nostājās pret viņu, turklāt vēl apvainoja visa notikušaja. Cik ātri, cik negaidīti viss dzīvē mainās!

—    Aplenkt sādžu! — spalgi nokomandēja Ņekrasovs.

—     Ieņemt visas ieejas un izejas! — viņu atbalstīja direktors Gubernatorovs.

Svaidīdami portfeļus, otrklasnieki kā zvirbuļi metās katrs uz savu pusi, aizdrāzās izpildīt direktora pavēli. Vienā acumirkli Kovilkinas sadža bija ielenkta. Aiz katra krūmiņa, pirtiņas, siena kaudzītes rēgojas otrklasnieku galvas, un ne tik vien Napoleons Trešais — niecīgākā vista neizkļūtu no sādžas nepamanīta.

Paņēmuši viens otru zem rokas, direktori apspriedās un nolēma saviem spēkiem sādžu ieslēgt lokā, vērīgi aplūkot katru ieeju un izeju.

Direktors Ņekrasovs devās uz ziemeļiem, direktors Gubernatorovs uz dienvidiem, un pec minūtēm desmit viņi jau satikās austrumu pusē. Napoleona pēdas viņi neatrada. Droši vien Napoleons aizgajis pa ceļu, kas bija tik savandīts, ka uz tā pat ziloņa pēdas nevarētu manīt.

—    Jāiztaujā vietējie iedzīvotāji, — ierosināja Ņekrasovs.

—     Interesanta ideja, — viņu atbalstīja direktors Gubernatorovs.

Pie veikala direktori uzreiz saskrējas ar vietejo iedzīvotāju. Tā bija kaimiņiene Ņefjodova, kura stiepa kārtējos desmit maizes ķieģelīšus.

—     Labdien, tantīt, — goddevīgi sveicināja Ņekrasovs. — Vai jūs neredzējāt tadu maziņu sunīti?

—     Bet kada velna pēc man vajadzīgs tas mazais sunītis?

Pagaidi, nelamājies, — viņu pārtrauca Gubernatorovs. — Tas nav parasts sunītis, bet līdzīgs lapsai. Ar pūkainu asti.

—    Ar asti redzēju.

—     Kur?

—    Še kur, tepatās, uz ce|a.

—    Nu ta arī ir! — iesaucas direktors Ņekrasovs. — Aizbēdzis pa ceļu! Ātrāk uz mašīnu!

Direktori aizskrēja līdz skolai, ielēca gazikā, kurš tūliņ ierūcās un aizdrāzās Napoleonam pa pēdām.

Kovilkinas ceļš bezkaunīgi kratīja gaziku, lipa pie riteņiem, pūlēdamies tos noraut, svaidīja pa briesmīgām grambam, cenzdamies izpurināt no gazika dvēseli. Automobiļa skrūves bira uz ceļa kā zvīņas no raudām.

Pēc minūtēm desmit viņi ieraudzīja uz ceļa kaut kādu mazu radījumu. Tas bija nenosakāmas krāsas zvēriņš, liekas, vispār bez astes.

—    Napoleons! — iekliedzās direktors Ņekrasovs, un viņa galvā pazibēja šausmīga doma, ka asti ārkārtīgi vērtīgajam zvēram noplēsuši sētas kranči.

Izdzirdis gazika rukoņu, bezastainais radījums ielēca grāvī un ļauni ievaukšķējās.

Tā bija slavena Pusķeblīte, kura bija sastrīdējusies ar visu sādžu un nolēmusi to pamest uz visiem laikiem.

DIVI KOKI KLAJĀ LAUKĀ

Otrklasnieki izklida kur kurais ķert Napoleonu, ari direktori aizgāja. Tikai Vera un pirmskolnieks Serpokrilovs palika pie pirts.

Viņi staveja mazliet atstatus viens no otra un abi skatījās uz savām kājām.

Diviem kokiem patlaban līdzinājās pirmskolnieks un Vera, diviem kokiem, kuri izbēguši no dzimtā meža un stāv lauka vidu. Itin kā butu kopā auguši, netālu viens no otra, tomēr katrs atsevišķi, un katrs pats tiek gala ar vējiem un negaisu.

Pavels Sergejevičs gribēja sakumā doties līdzi direktoriem, bet, ieraudzījis šos kokus, aizkavējās.

Ļoša, — sacīja Pāvels Sergejevičs, tuvodamies pirmskolniekam, — tomēr izskaidro, kas atgadījies. Kāpēc tu palaidi vajā Napoleonu?

Pirmskolnieks klusēja.

—     Stūrgalvīgs puika, — nopūtās Pavels Sergejevičs, — bet mums ar Veru tu tomēr vari pateikt. Mēs taču esam tavi draugi.

Dzirdot vārdu «draugi», Vera paraustīja plecus, bet pirmskolnieks, ieraudzījis tādu nicinājumu, pavisam sastinga. Tad pēkšņi viņš kaut ko atminējās, izņēma no kabatas auklu, ar kuru vadāja Napoleonu, un atdeva Verai. Viņa vienaldzīgi iebāza to portfeli.

Un atkal divi koki stāvēja lauka vidū, mazlietiņ tuvāk viens otram, tomēr pilnīgi sveši un droši vien dažādu sugu.

Pāvels Sergejevičs gribēja tiem teikt kaut kādus pareizus vārdus, bet nespēja tos atrast.

—    Es laikam aiziešu pēc krāsām, — viņš domīgi noteica, — un uzzīmēšu pirti. Jūs pagaidiet mani, zīmēsim kopā.

Pāvels Sergejevičs paplikšķināja pirmskolniekam pa plecu, pamāja ar roku un pazuda aiz šķūņiem.

—    Bet tev patik pirts? — klusu vaicāja pirmskolnieks.

Vera klusēja. Viņai pat negribējās skatīties uz cilvēku, kurš tik nekaunīgi bija viņu iegāzis, apmānījis, metis ēnu uz viņas līdz šim brīdim godīgo vardu. Viņa tagad ietu mājas, bet nezin kādēļ negāja.

Aizritēja kādas divas minūtes. Pirmskolnieks nopūtās un pieskārās Veras piedurknei.

—    Vera, — viņš uzrunāja.

Kā pretīgu kāpuru Vera nogrūda pirmskolnieka roku no savas piedurknes.

—    Liecies mierā.

Vera klusēja, sakopojusi pēdējos spēkus. Galu galā viņa neizturēja, pārlaida pār pirmskolnieku ledaini zilu skatienu:

—     Kāpēc tu to izdarīji, Serpokrilov?

—    Pati zini — viņam vajadzīgs Ziemeļpols.

—     Kads Ziemeļpols? Mani tu te neapvārdo.

—    Es skaidri to zinu.

—    Varbūt viņš pats tev teica?

—    Es pārbaudīju. Pēc kompasa.

—    Nu ko tu melo? No kurienes tev kompass?

—    No kurienes vajag, — atbildēja pirmskolnieks un izvilka no kabatas plakanu un apaļu priekšmetu, kas stipri vien atgādinaja rokas pulksteni. — Tēva kompass.

Tas taču patiesi bija kompass, īsts kompass ar sarkanu adatiņu, kuras galā rēgojās fosfora druskas.

Pirmskolnieks parāva sviriņu — un adatiņa sāka griezties, mekledama ziemeļus.

—   Viņš bēga uz ziemeļiem, — teica pirmskolnieks, — no veikala līdz mūsu mājai — tieši ziemeļu virziens. No jūsu mājas līdz priedei — ari.

—     Nu un tad?

—    Tātad Napoleons bēga uz ziemeļiem. Un es ņemu un palaidu viņu brīvībā.

Vera neuzticīgi pašūpoja galvu, paņēma kompasu un nolika uz plaukstas — adata norādīja uz vientuļo Kovilkinas priedi. Tur, kaut kur tālu aiz priedes, atradās Ziemeļpols — Zemes virsotne, un pāri tam sijājās ziemeļblāzma.

Vera uzmanīgi sāka iet uz ziemeļiem. Pirmskolnieks vilkās viņai pa pēdām.

Kad Pāvels Sergejevičs atgriezās pie pirts, viņš šeit nesastapa nedz Veru, nedz pirmskolnieku.

Skolotājs atvēra albumu, gribēja sākt skicēt — taču tad pārdomāja. Arī viņam pirts pēkšņi likās nepievilcīga, pelēka, arī debesis tai pāri tādas pašas, un pēkšņi viņu aizskāra tas, ka bērni aizgājuši.

KALNS NOVEĻAS NO PLECIEM

Ceļš uz Ziemeļpolu gāja, izradās, tieši cauri Kovilkinas sādžai, garām veikalam, skolai, skābbarības tvertnei, garām vecā Karasjova mājai. Un Vera soļoja pa to, lūkodamās uz kompasa adatu, un brīnījās, ka neviens neredz šo ceļu un neiet pa to.

Vecais Karasjovs, kurš sēdēja uz soliņa pie vārtiem, pamanīja bērnus, gribēja izņemt no kabatas brilles, bet pārdomāja.

Pārlieku spoži, jādomā, mirdzēja staru apļi ap bērnu galvām, un večuks pasmaidīja, sāka par tiem priecāties, gluži kā par pļavas puķu pušķi.

—     Kā tu doma, vai viņi noķers Napoleonu? jautāja Vera.

—     Napoleons jau tu-tū, — iesvilpās pirmskolnieks, — dražas uz ziemeļiem! — Pirmskolnieks palēcas un trakoti savicināja elkoņus, parādīdams, ar kādu ātrumu dražas Napoleons.

Arī viņš pats neizturēja, paķēra kompasu un traucās tieši uz Ziemeļpolu.

—     Pagaidi! — iekliedzās Vera, bet pirmskolnieks jau pazuda aiz stūra.

Vera noskatījās viņam pakaļ un devās mājup.

Dažādas domas virpuļoja viņas galvā, un galvenais — viņa pašlaik domāja, ko dzīve darījusi pareizi, ko nepareizi.

Kolīdz viņa ieraudzīja Napoleonu — tūdaļ viņu pabaroja. Tas, protams, bija pareizi. Tad piesēja auklā. Arī pareizi. Lai neaizbēgtu. Bet, ja viņš steidzās uz Ziemeļpolu, tas nebija pareizi. Taču viņa neko par Ziemeļpolu nezināja. Labi, lai aukla būtu nepareizi. Piesiet aukla vienmēr ir nepareizi. Toties grava viss bija pareizi; un Vera labi darīja, ka pasauca Pāvelu Sergejeviču. Pēc tam Napoleonu ietupinaja būrī. Un, luk, ej nu saproti, vai tas bija pareizi vai ne. Kā valsts īpašumu viņu vajadzēja ietupināt burī, bet, ja tas tiecās uz ziemeļiem, — viņu vajadzēja atlaist. Un te Vera bija nošāvusi greizi. Taču savu kļudu viņa gribēja labot — nolēma noslēpt Napoleonu. Vispār kaut ko viņa izdarīja pareizi, kaut ko nepareizi.

Dzīvē bija kļūdas, bija veiksmes.

«Toties tagad,» domāja Vera, «tagad es par viņu neatbildu.»

Un pēkšņi Vera juta, ka no viņas pleciem noveļas kalns. Viss! Vairs viņa par lapsēnu neatbild!

Izrādās, veselu dienu Vera bija stiepusi kalnu uz pleciem, bet nebija pat pamanījusi. Tā nebija no vieglajām dieniņām: ne tikai akmeni viņa stiepa kalnā, bet vēl arī citu kalnu turēja uz pleciem.

Vera atvēra vārtiņus un sajuta, ka vareni izsalkusi. Ilgi bija vilkusies klases sapulce, droši vien pusdienas krāsnī jau atdzisušas. Nu labi, galvenais—kalns novēlies no pleca.

Vera vairs ne par ko neatbild. Tikai par sevi. Cik tomēr tas labi un viegli ne par ko, ne par vienu neatbildēt. Bet pusdienas var uzsildīt uz plītiņas.

Izdzirdusi vārtiņu klaudzēšanu, no būdas izlīda Palma, mīlīgi ierūcās. Vera pieliecās to noglaudīt un satrūkās.

Gurdi staipīdamies, no būdas iznāca lapsēns Napoleons Trešais ar motociklista cimdu zobos.

KALNS UZVĒLAS ATPAKAĻ UZ PLECIEM

Kad akmens atšķeļas no kalna, bet pēc tam to stiepj atpakaļ—vel var samierināties. Bet, kad kalns noveļas no pleciem un pēkšņi atkal uzveļas atpakaļ uz pleciem, — tas jau nu pavisam neder. Tas var cilvēku notriekt no kājām.

Majestātiskā Napoleona paradīšanās, burtiski, notrieca Veru no kājām. Viņa izmeta portfeli, nokrita uz lieveņa. Briesmīgu nogurumu sajuta Vera, un kalns ķiķinādams uzvēlās uz otrklasnieces pleciem, uzvēlās tā, ka iesāpējās lāpstiņas.

Lepns, neatkarīgs stāvēja Napoleons pie ieejas budā. Kā mantija pār zemi klājās viņa ķeizariskā aste, un kā varas simbolu viņš turēja zobos motociklista cimdu.

Dīvains liktenis piemeklēja šo motociklista cimdu. Piesūcies ar benzīnu, tas agrak to vien zināja kā turēties pie motocikla rokturiem, piepumpēt riepas un katru minūti juta, ka atkarīgs no rokas, kura tas uzvilkts.

Apbrīnojams liktenis to saveda ar Napoleonu — cimds tika ierauts tādu notikumu virpuļos, tādās jezgas, kādas i sapņos nerādās dūraiņiem un parastiem cimdiem.

Bet, jādomā, tieksme uz piedzīvojumiem cimdam piemita jau no bērnības, un, kaut arī to nobružāja, sakodīja, tas nodzīvoja spilgtu mūžu, tas, ja vien nāktos sākt no sākuma, atkal ietu to pašu ceļu.

Reti, gauži reti uz zemes dzimst cimdi, kuriem ir arī sava personiskā dzīve, īsta, patstāvīga. O, motociklista cimds!

Napoleons nepievērsa uzmanību Verai, atkal devās uz būdu, ar vieglu galvas mājienu aicinādams tur arī Palmu.

Nē, dzīves ķibeles nekādi neiespaidoja viņa raksturu — aizvien tās pašas cēlās manieres, tā pati dziļā iekšēja kultura bija jūtama viņā. Bet Napoleona akots tagad izskatījās tīrs, labi kopts. Redzams, Palma ir pacentusies, izdauzījusi no tā putekļus un netīrumus, nomazgājusi lapsēnu, pieglaudusi. Baltāk par saharīnu mirdzēja svītriņa uz viņa melnā samta purniņa.

«Atkal viņš ir šeit,» apjukusi domāja Vera. «Atkal!»

Kalns uzvēlās uz pleciem, spieda, vilka uz leju, ierāva pārdomu purvā.

Kolīdz Napoleons izlīda no būdas, Vera tūliņ saprata, ka viņai tagad nav kur mukt, ka Napoleona liktenis tikai viņas rokās un vajag nekavējoties, šajā pašā brīdi nolemt, ko ar viņu darīt.

«Serpokrilič,» nodomāja Vera un gribēja jau skriet pec pirmskolnieka, bet tad apstājās.

Viņa skaidri iztēlojās, ko sācis pirmskolnieks. Viņam bija sava noteikta linija, kura rādija tieši uz Ziemeļpolu.

Vajadzēja pašai pieņemt lēmumu, ko darīt: vai nu saķert Napoleonu, vai palaist uz Ziemeļpolu.

«Jāpalaiž,» domāja Vera. «Lai dzīvo Ziemeļpolā. Viņam būs bērniņi. Ak, kā mirdz svītriņa uz purniņa! Laidīšu. Lai skrien uz Ziemeļpolu.»

Uz mirkli kļuva vieglāk.

«Viņš dos dzivību pašam skaistākām polārlapsām. Tikai ne jau krātiņā, bet brīvībā.»

Vera pasmaidīja, nomierinājās, vienīgi kāda maza mazītiņa skrambiņa traucēja pilnīgi nomierināties.

«Pagaidi,» nodomāja Vera. «Bet es taču viņu neturu. Ja viņš bēg uz Ziemeļpolu — kāpēc tad suņu būdā ielīdis?»

Verai sagriezās galva, no satraukuma tā dauzījās sirds, ka Napoleons pat izbāza galvu no būdas: sak, kas tā dauzās?

Viņš cieši raudzījās uz Veru, itin kā aplēsa, kas viņa par cilvēku — labs vai slikts, kāpēc tik dīvaini skatās un ko gatavojas darīt.

Bet ko tu te dari, brīvais zvērs? Kālab ielīdi suņa būda? Bēdz, ja gribi bēgt, dzivo krātiņa, ja esi noguris. Redzams, tev nav vajadzīgs Ziemeļpols, tevi vilina silta būda, vakardienas kāposti. Ja tas ir tā, Vera Merinova nekādi nevar palīdzēt.

Napoleons Trešais — valsts īpašums un tāpēc lai dodas atpakaļ uz fermu. Būdā varbūt labāk nekā krātiņa, bet nekādās lielas atšķirības nav.

— Labi, — noteica Vera. — Pagaidīšu vēl piecas minūtes. Ja aizies — lai iet.

Viņa pagaidīja piecas minūtes, bet tad atvēra portfeli un no tā izņēma auklu.

ZVERAUDZĒTĀJU DRAUGI

«Man ari jāiegādajas kažokadas cepure,» domāja direktors Gubernatorovs. «Tā ir direktora cienīga galvas sega. Ir solīdi, ir skaisti.»

Gaziks atgriežas sādžā, neprātīgi lēkadams pa Kovilkinas ceļu. Direktori sēdēja līdzas mašīnas aizmugure un stipri vien grūstīja viens otru.

Pie Kovilkinas gravas gaziks apstājās. Pliederu krūmos direktori ievēroja kādu stāvu ar dīvainu priedes skuju galvu. Tas bija Koļa Kaļiņins, kas stāvēja sardzē. Lai labāk maskētos, viņš bija aizspraudis aiz apkakles priežu zariņus un izskatījās tagad kā vāvere, kas laiku pa laikam paraugās caur tiem.

—    Atļaujiet ziņot! — kā kareivis nobēra Koļa Kaļiņins.

—    Ziņo.

—    Napoleons nekur nav manīts!

—    Noņemt posteņus!

Pēc minūtēm desmit visi otrklasnieki sapulcējas pie skolas. Napoleonu viņi nebija redzējuši, un viņiem briesmīgi gribējās ēst.

—    Bērni! — sacīja direktors Ņekrasovs, uzkāpdams uz skolas lieveņa. — Napoleonu mēs nenoķērām. Bet, kas meklē, tas vienmer atrod. Un mēs atradīsim Napoleonu. Viņš tālu nevar aiziet. Viņš riņķos ap sādžu, un mums jabut modriem. Viņš atnaks uz sādžu pēc iztikas. Bet pagaidām — uz redzēšanos!

—    Atbrauciet pie mums vēl, — atsaucas otrklasnieki, gatavodamies māt ar rokām, bet te vārdu lūdza direktors Gubernatorovs.

—    Biedri skolēni! — viņš teica-— Pionieri un oktobrēni! Jus visi tagad esat jaunie zverkopju draugi.

Un mums jāapsola direktoram Ņekrasovam, ka neaizdarīsim acis, kamēr nenoķersim šo Napoleonu.

—    Apsolām, apsolām! — atsaucās zvērkopju draugi.

—    Napoleons, — turpināja direktors Gubernatorovs, — ir vērtīgs zvērēns un dos labumu valstij. Tādi zvēri kā šis Napoleons ir īsta zelta vērtībā, tapec ka viņa kažoks dārgi maksā. Tas dārgs tapec, ka tam ir skaists akots.

Direktors Gubernatorovs uzskatīja sevi par visai labu oratoru un šajā ziņā varēja iebāzt maisā direktoru Ņekrasovu.

Ņekrasovs uzreiz juta, ka viņu iebāž maisā, un nožēloja, ka pats nebija pateicis par zvērkopju draugiem un valstisko nozīmi.

—    Pareizi teica biedrs direktors Gubernatorovs, uztvēra Ņekrasovs. — Mūsu zvēru ferma dod ļoti lielus ienākumus valstij. Šogad vien mēs nodevām kažokādas par miljons rubļiem.

Izdzirdis tik lieliskus vārdus, direktors Gubernatorovs sasita plaukstas, ari jaunie zvērkopju draugi dedzīgi aplaudēja. Portfeļus viņi bija iežmieguši padusē.

Direktors Ņekrasovs pacēla roku, lai piebilstu vel ko spēcīgāku par miljonu, bet tā ari sastinga, neko nebildis.

Izstiepis roku pret debesim, direktors Ņekrasovs sasprindzināti raudzījās tāluma, uz Kovilkinas sādžas pusi.

No turienes, no sādžas, pa ceļu, kuru uzvandījuši traktori, lēnām skolai tuvojās polarais lapsēns Napoleons Trešais. Piesietu aukliņā, to veda otrklasniece Vera Merinova.

DIREKTORA PATEICĪBA

Tagad gan Vera bija pārliecināta, ka visu izdarījusi pareizi.Bet dīvaini — kalns no pleciem nekādi nenovēlās, spieda un spieda.

Nodūrusi galvu, skolai tuvojās Vera, lūkojās uz kuplo Napoleona asti un nekā skaista tajā neredzēja — aste paliek aste, nieki vien, spalvu kumšķis.

Napoleons viņai likās nepatīkams, pārlieku viegli, pārlieku bezrūpīgi viņš skrēja pretī liktenim — taisni uz krātiņu.

«Eh, lapsēn,» domāja Vera. «Ja tu būtu skrējis uz ziemeļiem . . .»

Bet arī Napoleons pats vairs nesaprata, kurp skrien. Kad pirmskolnieks viņu bija atlaidis, lapsēns sāka skriet uz ziemeļiem, bet nezin kādēļ atgriežas atkal pie Palmas. Bet, kāpēc, — to ari viņš pats nezināja.

Viņš redzēja tagad savā priekšā daudz ļaužu, ļoti daudz.

Visi saspringti gaidīja un klusēja, bet vajadzēja taču kliegt un mat ar rokām.

Tad viņš pieskries — un pār viņu gāzīsies cilvēku balsu rēkoņa.

Napoleons apstajās.

Visapkārt bija cilvēki un sētas.

Napoleons nogūlās uz zemes un aizvēra acis. Tieši tapat gulēja Simt sešpadsmitais šofera Šamova priekšā.

Cilvēki klusēja. Tik tikko iečinkstējas skolas lievenis, atskanēja zagligi soļi. Napoleons sajuta barības garojumu.

Kāds piegāja pie viņa, pēkšņi spēcīgi saņēma aiz

skausta un pacēla gaisā. Galva sagriežas, atskanēja tālīna alumīnija šķindoņa.

—     Pagaidiet, — teica Vera. — Paņemiet šo . . .

—     Kas tas ir?

—    Tas ir viņa cimds.

—    Nu ir gan, — iesmejās direktors Ņekrasovs. — Kāpēc viņam vajadzīgs cimds? Liekas, turklāt — motociklista . . .

Otrklasnieki ari iesmējās.

Zvēru fermas šoferis nesa Napoleonu uz mašīnu.

Napoleons peldēja augstu virs otrklasnieku galvām.

—    Gudriniece, — sacīja direktors Ņekrasovs, apskaudams Veras plecus. — Kā tevi sauc? Vera? Bet kā tu mācies?

—    Uz labi un teicami, — iestarpināja uz lieveņa stāvošais direktors Gubernatorovs.

—    Bērni! No šīs meitenes vajag ņemt piemēru. Viņa palīdzēja zvēru fermai. Es gribu izteikt viņai musu, zvēraudzētaju pateicību.

Otrklasnieki aizturēja elpas, gaidīdami, kā direktors sacīs paldies. Viņi saprata, ka tik svarīgu pateicību, turklāt zvēraudzetāju pateicību teikt nav viegli.

Un direktors, ka redzams, juta, ka tas jādara jo iespaidīgāk. Viņš ievilka krūtīs gaisu un, saņēmis visus speķus, teica:

—    Paldies!

Viņš pakratīja Veras roku un tik stipri uzsita viņai pa muguru, itin ka gribēdams nogrūst kalnu, kas uzvēlies uz pleciem.

—     Lūdzu, — klusu atbildēja Vera.

Viņa jutās gaužām slikti.

Kalns bija uzvēlies, spieda, spieda un izspieda no acīm divas asariņas. Verai bija ļoti žēl sevis un Napoleona.

Pasaule k|uva pelēka, izplūda otrklasnieku sejas, izgaisa direktors Ņekrasovs.

Lai nebutu jāraud, Vera sakoda zobus un sāka lūkoties uz vientuļo Kovilkinas priedi, kas balstīja debesis. Bet, lūk, priede sašķiebās, sāka lēnam izplūst un beidzot saplūda ar pelēkajam Kovilkinas debesim.

VELS VAKARS KOVILKINAS SĀDŽĀ

Gaužām agri tumst rudeni Kovilkinas sādžā.

Tumšās mājas, platie šķūņi uzsūc dienas gaismu un to slēpj bēniņos līdz ritam. No pagrabiem izlien krēsla, bet tā ir tik neilga, ka nepaiet i mirklis — un klāt

jau vakars.

Ar tumsu sādžā iestājas klusums. Dažos logos deg gaisma, pārējie ir tumši, tur jau aizgājuši gulēt, tur jau ir nakts.

Šodien nakts bija aizkavējusies. Visā sādža dega gaisma, klaudzēja durvis, čīkstēja aku vindas. Matēs un saimnieces jauca miklu, mizoja sīpolus un grieza kāpostus pīrādziņiem.

Frols Nozdračovs iedomājās kaut cūku, iznesa pagalma lukturi ar simts vatu spuldzi, un viņa milzīgā ēna gūlās pār kaimiņa māju, kustējās uz Kovilkinas šķūņu jumtiem un sienam.

Merinovu māmuļa visu vakaru rosījās, dzenaja namdari te uz pagrabu, te uz aku, bet Vera grieza gaļas mašīnu, gatavoja pildījumu pīrādziņiem. Pildījuma iznāca vesela bļoda.

—    Vai saimnieki mājās? — atskanēja balss uz sliekšņa.

—    Mājās, mājās! — atsaucās namdaris.

—    Sveicināti, labs vakars, — sacīja Pāvels Sergejevičs, ieiedams istabā. — Vai netraucēju?

—    Nu, re, mes ar Pāvelu Sergejeviču sēnītes noprovēsim, — nopriecājās namdaris.

Māte pagaidam partrauca mīcīt mīklu, sameklēja šādas tādas sēnītes, visticamāk — vilnīšus.

—    Mūsu Vera īsts varonis, — smaidīdams stāstīja Pavels Sergejevičs. — Par viņu vien runā: Napoleonu noķērusi. Viņai dos prēmiju.

—    Bet mēs par to prēmiju nopirksim dēļus, — priecājas namdaris. — Varēsim uzlikt jaunu jumtu.

—    Ko tu šodien tada kā izvārīta! — neapmierināti teica Klavdija Jefimovna. — Ko klusē?

Vera uzsmaidīja Pāvelam Sergejevičam, bet nekādi nezināja, ko sacīt.

—     Kur tad tu viņu noķēri?

—    Viņš bija pie Palmas.

—    Re, ko, — iesmējās namdaris. — Palmai pielipis.

Pieaugušie par kaut ko smējās, cildināja sēnes, bet Vera grieza ga|as mašīnu. Sliktas domas lida viņas galvā. Vera dzina tās projām, tā dzina, ka visas domas no galvas izdzina un nepalika nedz labu, nedz sliktu.

—    Mums jāgatavo pelmeņi, — šajā brīdī teica atslēdznieks Serpokrilovs. — Tu sarullēsi simtu, un es — simtu, bet pēc tam liksimies gulēt.

—    Sacentīsimies, kurš ātrāk, — ierosinaja pirmskolnieks.

—    Lai notiek, — piekrita atslēdznieks, ar glāzi sadalīdams mīklas aplīšus.

Pirmskolnieks satvēra mīklas aplīšus, ar tējkarotīti uzlika pildījumu un vienā mirklī sarullēja brašu pelmeni.

—    Viens — nulle!

—    Viens — viens! — iebilda atslēdznieks.

Pelmeņi bira kā no maisa. Tie rindojas uz dēlīša,

kas bija nokaisīts ar miltiem. Daži iznāca šķībi, citi — mazliet par lieliem, bet katrs no tiem bija savdabīgs, īsti Serpokrilova firmas pelmeņi.

—    Neatpaliec, neatpaliec, — uzkurināja atslēdznieks. — Ē, tev jau pildījums veļas ārā!

—    Kur tad, kur? — uztraucās pirmskolnieks. — Nepavisam neve|as.

Pie loga kāds pieklauvēja. Atslēdznieks pastūma sāņus Aizkaukaza citronu, paskatījās uz ielas.

—    Vera! — viņš nopriecājās. — Ienāc, Vera.

Vera ienāca mājā, apstājās pie durvīm.

—    Palīdzi viņam pelmeņus taisīt, — teica atslēdznieks. — Citādi viņš atpaliek.

—    Labāk viņam pašam palīdzi, — apvainoti attrauca pirmskolnieks.

Taču atslēdznieks gatavoja pelmeņus lieliski. Ātri viņš pabeidza savu simtu un aiznesa uz pagrabu.

—    Ņem, — klusu sacija Vera, sniegdama pirmskolniekam motociklista cimdu. — Tas — tev.

—     Noliec uz lādes. Rokas ar mīklu.

Vera nopūtās, nolika cimdu uz lādes.

—    Tas arī viss, — viņa noteica. — Nekas nav palicis no Napoleona. Tikai cimds.

Pirmskolnieks nošņaukājās, centīgi veidodams sevišķi lielu un sevišķi slaidu pelmeni. Si šņaukāšanās Verai nepatika. Liekas, pirmskolnieks viņu nesaprata. Protams, viņš par Ziemeļpolu vien domāja.

—    Tu uzskati, ka es esmu vainīga?

Pirmskolnieks caur pieri palūrēja uz Veru, bet pēc

tam — uz cimdu.

—    Vispār viņš neskrēja uz Ziemeļpolu, — sacīja Vera. — Viņš bija pie Palmas.

—    Nu, un kas par to?

—    Tātad Ziemeļpols viņam nav vajadzīgs.

—     Muļķības. Viņš ieskrēja atvadīties.

—    Tikai cilvēki atvadās, — iebilda Vera un skumji pašūpoja galvu, — bet zvēri ne. Viņš taču nav cilvēks.

—     Nav cilvēks, tomēr saprot.

—    Zvēri neatvadās.

—     Un kā vēl atvadās.

—     Kāpēc tev pelmenis iznācis tik šķībs?

—    Tas nemaz nav pelmenis, — atbildēja pirmskolnieks, pastumdams Verai dīvainu mīklas figūru.

—     Napoleons! — izbrīnā noelsās Vera.

—     Redzi, viņš paklanās tev, atvadās . . .

—    Taisni vai nezinu, ko lai dara, — šaja pašā brīdī sacīja direktors Ņekrasovs, — vai pelmeņus gatavot vai pīrāgus rullēt. Katjuša, labāk iztaisīsim kā vienus, tā otrus.

Ar stiprām, baltām direktora rokām viņš satvēra miklas pikuci un saka spaidīt. Šaja vakarā direktors Ņekrasovs izgatavoja pusotra simta pelmeņu, bet viņam pat prātā neienāca doma, ka direktors Gubernatorovs — divsimt.

Galu gala ari pirmskolnieks tika galā ar pelmeņiem, noslaucīja rokas, piemēroja motociklista cimdu.

—    Tātad es esmu vainīga, — nopūtās Vera.

—    Viņš atkal aizbēgs, — viņu mierināja pirmskolnieks. — Neuztraucies. Tagad viņu vairs nenoturēsi.

—    Zini, ka viņu uzmanīs!

—    Aizbēgs, aizbēgs . . .

Ilgi vilkās vakars, aizturēdams, atstumdams nakti, bet, luk, beidzot tā pārklājās pār zemi, nodzēsa gaismu visos logos, taču debesīs virs vientulīgās priedes, pa ceļu, ko noauda sīksīkas zvaigznītes, lēnām traucās Orions. Blāvi dega sārta zvaigzne uz viņa pleca, mirdzēja duncis, ar zvaigžņoto smaili norādīdams uz ūdens suknētavu, kura iezīmeja virs tumšajiem mežiem zvēru fermu «Mšaga».

Polārās lapsas sen jau bija aizmigušas. Tikai Marķīzs un Simt sešpadsmitais svaidījās pa krātiņiem, skrāpēja režģus un neatraudamies skatījās uz čokura savilkušos Napoleonu.

Ilgi šajā nakti neiemiga Napoleons. Viņš skatījas uz ūdens sūkni un klausījās, ka kaut kas mutu|o un šalc tā ķieģe|u vederā.

No tālienes, no Kovilkinas sadžas atpluda tikko dzirdamas suņu rejas.

Talu aiz sādžas, aiz maju un sētu kupriem atradās Ziemeļpols — Zemes virsotne, bet tikai Orions redzēja, kā laistās tam pari ziemeļblāzma.

Šaja vietā beidzas stāsts par polāro lapsēnu Napoleonu Trešo. Nav nekas vairāk piebilstams, izņemot to, ka taisni pec mēneša lapsēns atkal aizbēga. Šoreiz viņš nekur neaizkavējas un uz galvošanu sasniedza Ziemeļpolu.

PĒCVĀRDS

Jurija Kova|a proza lasītāju saista ar intriģējošiem un fantastiskiem sižetiem, ar spilgtu tēlainību, ar paradoksu, pat groteskas izmantojumu un humoru. Palaikam mēdz sacīt, ka labu bērnu literaturu ar vienādi lielu interesi var lasīt bērni un pieaugušie. Ari Jurija Kovaļa darbiem piemīt šī apskaužamā ipašība — vienus lasītajus aizrauj galveno varoņu (bieži vien dzīvnieku) piedzīvojumi un pārdzīvojumi, asprātīgais bērnu un pieaugušo attiecību tēlojums, citus — rakstnieka filozofiskais skatiens uz dzīvi, komikas un traģikas elementu organiskais savijums un neiztrūkstošais smaids. Viņa proza ir dzi|i patiesa un reālistiska. Raksturīgi, ka galvenie varoņi — vai nu tas butu polarais lapsēns Napoleons Trešais, vai suns Tuziks, vai kads cits, nokļuvuši citā vidē, iekšēji izturas brīvāk, daudz ko pārvērtē, vairak apjauš un apzinās sevi, turpretī vietējie iedzīvotāji viņus uztver kā svešiniekus, bieži attieksme pret tiem atsedz savu raksturu. Reizēm no sīka, negaidīta parpratuma rodas pavisam neparastas, konfliktu pilnas situācijas, tās top par grāmatu centrālo nervu.

Nu jau trešo gadu desmitu darbodamies bērnu literatūrā, Jurijs Kova|s uzrakstījis vairākas nozīmīgas grāmatas. Minēsim dažas. 1970. gadā Maskavā iznāca stāsts «Čistij Dor», kurā spoži atklājas rakstnieka dabas mīlestība, prasme gleznot ar vārdiem. Viens no populārākajiem darbiem ir «Lapsēns Napoleons Trešais» (krieviski izdots 1975. gadā ar nosaukumu «Lapsēns»), pec kura uzņemta arī filma. 1979. gada bērni saņēma Jurija Kovaļa stāstu un tēlojumu kopojumu — «Kartupe|u suns».

Rakstnieks ar atzīstamām sekmēm sacerējis arī bērnu detektīvus. Saistošs un spraigs ir garais stāsts «Vasjas Kurojesova piedzīvojumi» (1971) par mehanizatoru skolas audzēkni, kurš piedalās noziedznieku meklēšanā un notveršana. 1976. gada lasītāju rokās nonaca «Pieci nozagtie muki» — īsts detektīvs ar zādzībām, bandītu ķeršanu un pakaļdzīšanos, daudz tajā arī parodijas elementu par piedzīvojumu žanra darbiem.

Ar savdabīgo krievu padomju bērnu rakstnieku Juriju Kova|u latviešu lasītāji plašāk tikko sāk iepazīties. Viņš viesojies ari Latvijā, viņu ieinteresējusi Imanta Ziedoņa proza. Rakstnieks tulkojis atsevišķas Tautas dzejnieka epifanijas, pasakas, arī fragmentus no «Kurzemītes».

Cerams, ka simpātisko polāro lapseņu Napoleonu Trešo, kuram krūtīs pukst lepna, brīvību mīloša sirds, iemi|os arī latviešu lasītāji.

Uldis Auseklis

SATURS

PIRMĀ DAĻA

Bēgšana ………………………………………………………….. 3

Alumīnija bļodiņu šķindoņa……………………………………. 4

Direktora Ņekrasova raksturs…………………………………. 6

Kampejs………………………………………………………….. 7

Sniegotais lauks……………………………………………….. 10

Mežā……………………………………………………………… II

Kurš šāva?………………………………………………………. 14

Meža uzkalnā…………………………………………………… 15

Āpšu nakts……………………………………………………… 17

Marķīzs…………………………………………………………. 19

Simt sešpadsmitajam sirds vai pušu plīst…………………… 22

Pelekā lapsa……………………………………………………. 24

Ķiveres un riteņi………………………………………………. 27

Cīņa ar sētas krančiem……………………………………….. 29

Krietnais namdaris Merinovs…………………………………. 31

Palma……………………………………………………………. 33

Nakts suņu būdā……………………………………………….. 35

Augumā gara Vera Merinova………………………………….. 38

Vakardienas kāposti ………………………………………….. 40

Pusķeblīte……………………………………………………… 42

OTRĀ DAĻA

Pirmskolnieks Serpokrilovs………………………………….. 45

Uz Ziemeļpolu!………………………………………………… 47

Auras, kuras redz vecais Karasjovs………………………….. 50

«Tur zieme|os virsotnē kaila …»…………………………… 54

Piedzīvojumi Ziemeļpolā……………………………………… 58

Kauja pie Kovilkinas priedes…………………………………. 62

Luksuss…………………………………………………………. 65

«Viss, kā vajag»……………………………………………….. 67

Skrejiens uz Ziemeļpolu……………………………………… 70

Sikimora………………………………………………………… 73

Katrā kārtīga majā ir peles…………………………………… 76

Eļ|a, kas ielieta ugunī……………………………….. 78

Trešā nakts…………………………………………………….. 81

Agrs rīts Kovilkinas sādža…………………………………….. 83

Direktora Gubernatorova rīta skatieni……………………… 85

Veras Merinovas raksturs……………………………………… 87

Trīs telefonogrammas…………………………………………. 89

Ko darīt?……………………………………………………….. 92

Lielajā starpbrīdī ievārīta putra…………………………….. 94

Direktora Gubernatorova interesantas idejas……………… 97

Otrā klase raugas uz Mendejejevu…………………………. 100

Divi direktori………………………………………………… 105

Direktora Ņekrasova runa…………………………………… 109

Napoleons Piecpadsmitais…………………………………… 111

Pirmskolnieka Serpokrilova zobs…………………………… 113

Napoleona pēdēja paslēptuve………………………………. 117

Ielenkšana un dzīšanās paka|………………………………. 119

Divi koki klajā laukā………………………………………… 123

Kalns nove|as no pleciem…………………………………… 125

Kalns uzveļas atpakaļ uz pleciem………………………….. 127

Zvēraudzētāju draugi………………………………………… 130

Direktora pateicība………………………………………….. 132

Vēls vakars Kovilkinas sādžā………………………………… 134

Auseklis U. Pēcvārds………………………………………… 140

Юрий Коваль НЕДОПЕСОК НАПОЛЕОН ТРЕТИЙ Повесть

Рига «Лиесма» 1983 На латышском языке Перевел с русского Улдис Аусеклис Художник Улдис Гулбис

И Б № 3848

Jaunaka skolas vecuma bērniem

Jurijs Kovaļs

LAPSENS NAPOLEONS TREŠAIS

Redaktors I. Liniņš Mākslinieciskais redaktors A. Sprudžs Tehniska redaktore S. Balode Korektore I. Rudusa Nodota salikšanai 08.09.82. Parakstīta iespiešanai 31.01.83. Formāts 60X90/16. Ofseta papīrs № I. Literatūras garnitūra. Ofsetspiedums. 9,0 uzsk. iespiedi.; 18,5 uzsk. kr. nov.; 6,44 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pašūt. № 1125. Cena 25 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 77/31448/B-746. Iespiesta LKP CK izdevnie cibas tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambi 3.

Content

Kovaļs Jurijs Lapsēns Napoleons trešais

PIRMĀ DAĻA

BĒGŠANA

ALUMĪNIJA BĻODIŅU ŠĶINDOŅA

DIREKTORA ŅEKRASOVA RAKSTURS

KAMPĒJS

SNIEGOTAIS LAUKS

MEŽĀ

KURŠ ŠĀVA?

MEŽA UZKALNĀ

ĀPŠU NAKTS

MARĶĪZS

SIMT SEŠPADSMITAJAM SIRDS VAI PUŠU PLĪST

PELĒKA LAPSA

ĶIVERES UN RITEŅI

CIŅA AR SĒTAS KRANČIEM

KRIETNAIS NAMDARIS MERINOVS

PALMA

NAKTS SUŅU BŪDA

AUGUMĀ GARĀ VERA MERINOVA

VAKARDIENAS KĀPOSTI

PUSĶEBLITE

OTRA DAĻA

PIRMSKOLNIEKS SERPOKRILOVS

UZ ZIEMEĻPOLU!

AURAS, KURAS REDZ VECAIS KARASJOVS

«TUR ZIEMEĻOS VIRSOTNE KAILĀ…»

PIEDZĪVOJUMI ZIEMEĻPOLĀ

KAUJA PIE KOVILKINAS PRIEDES

LUKSUSS

«VISS, KĀ VAJAG»

SKRĒJIENS UZ ZIEMEĻPOLU

SIKIMORA

KATRĀ KĀRTĪGĀ MĀJĀ IR PELES

EĻĻA, KAS IELIETA UGUNI .

AGRS RITS KOVILKINAS SĀDŽA

DIREKTORA GUBERNATOROVA RITA SKATIENI

VERAS MERINOVAS RAKSTURS

TRIS TELEFONOGRAMMAS

KO DARĪT?

LIELAJĀ STARPBRĪDĪ IEVĀRĪTĀ PUTRA

DIREKTORA GUBERNATOROVA INTERESANTĀS IDEJAS

OTRA KLASE RAUGĀS UZ MENDEĻEJEVU

DIVI DIREKTORI

DIREKTORA ŅEKRASOVA RUNA

NAPOLEONS PIECPADSMITAIS

PIRMSKOLNIEKA SERPOKRILOVA ZOBS

NAPOLEONA PĒDĒJA PASLĒPTUVE

IELENKŠANA UN DZĪŠANAS PAKAĻ

DIVI KOKI KLAJĀ LAUKĀ

KALNS NOVEĻAS NO PLECIEM

KALNS UZVĒLAS ATPAKAĻ UZ PLECIEM

ZVERAUDZĒTĀJU DRAUGI

DIREKTORA PATEICĪBA

VELS VAKARS KOVILKINAS SĀDŽĀ

SATURS