Grīva Žanis

Lidojums - Pasakas un stāsti

Žanis Grīva

Lidojums - Pasakas un stāsti

.

PASAKA PAR DIEGABIKSI

Saruna ar mazo Bibi

Šovakar, kad savu galvu Tu uz spilventiņa liksi,

Bibi, — vai tu dzirdēt gribi Pasaku par Diegabiksi?

Gribi, Bibi? Pastāstīšu,

Kā viņš visu redzēt slāpa,

Kā pa varavīksnes tiltu Viņš pie Mākoņtēva kāpa;

Kā viņš uzvarēja Lauvu,

Bet no Zaķa laida riksi … * Visu, visu pastāstīšu Pasakā par Diegabiksi.

Pirmā vakara stāsts

Vai tu esi jau gultiņā, Bibi? Guli mierīgi, apsedz rociņas un klausies! Es tev stāstīšu pasaku par Diegabiksi. Šovakar tu dzirdēsi, kā Diegabiksis piedzima un kā viņš aizgāja pasaulē meklēt laimi.

Bibi, tanī pusē, kur pusdienās saulīte spīd, atrodas dienvidi. Aiz tumšajiem mežiem un zaļajiem laukiem, aiz kalniem, upēm, ezeriem un jūrām, dienvidsaules sasildīta, ziedos rotājas pasakaina zeme. Šajā zemē, siltas jūras krastā, mazā akmens mājiņā, dzīvoja divi bruņurupuči — tētis un māmiņa. Tētis no rīta līdz vakaram gādāja ģimenei tārpus un gliemežus, zivis un vabules. Māmiņa smiltīs izraka bedrītes un tanīs ielika oliņas.

Karstā dienvidsaule sildīja smiltis, un drīz no oliņām izšķīlās mazi bruņurupucēni. Viņi bija tādi paši brūngani un kaula bruņās ieģērbti kā tētis un māmiņa. Tikai viena ola kā bijusi, tā palika smiltīs guļam.

—    Kas no tās iznāks! — sūrojās māmiņa.

—    Tīrais negals, — norūca tētis un ar ķepu nobraucīja sirmo kaula bārdu. — Brāļi izaugs lieli, bet šis laikam tā arī paliks mazs un vārgs, kā jau pastarītis.

Brāļi auga acīm redzot un drīz jau palīdzēja vecākiem gādāt uzturu. Un tad kādā dienā atvērās arī nerātnā ola. No tās izkāpa pavisam mazs un savāds bruņurupucītis. Brāļi, viņu ieraugot, sāka smieties.

—    īsts diegabiksis! — sacīja vecākais brālis, un mazo bruņurupucēnu tā arī nosauca par Diegabiksi.

Kādā dienā, kad tēvs ar māti raudzīja barību ģimenei, bet vecākie brāļi aizgāja jūrā peldēties, Diegabiksis bambusa krūmā nogrieza spieķīti un, nevienam nezinot, devās pasaulē.

Gāja dienu, gāja nakti. No rīta, kad uzlēca saule, visapkārt viņš ieraudzīja garu, biezu zāli. Diegabiksis vairs nezināja, kurp iet, un no bailēm viņam sāka drebēt zaļās bikšeles.

Tad no zāles pacēlās pelēkā Akmens galva ar sirmu sūnu bārdu un mirdzošām kristāla acīm.

—   Ei, Diegabiksi! — iesaucās pelēkais Akmens vecītis un vējā papurināja sirmo bārdu. — Kurp tu iedams?

—    Pasaulē laimi meklēt! — teica Diegabiksis.

—    Vai māte tev atļāva? — iejautājās Akmens vecītis.

—    Pats aizgāju, — atbildēja Diegabiksis.

—   Tad tev jādodas atpakaļ, — sacīja pelēkais Akmens vecītis.

—           Vai tu man nevari parādīt ceļu? — prasīja Diegabiksis.

—    Es vairs nezinu, kurp iet.

—    Uzkāp uz maniem pleciem, es tev parādīšu, — sacīja Akmens vecītis un pacēla gaisā Diegabiksi. — Lūk, tur ir mana draudzene Taciņa. Ej pie tās, un viņa tevi aizvedīs mājās.

Diegabiksis nokāpa zemē un, kā jau daždien palaidnis, aizmirsa pateikt Akmens vecītim paldies. Viņš skrēja pie Taciņas.

—    Mīļo Taciņ! Akmens vecītis sacīja, lai tu man parādot ceļu uz pasauli, — meloja Diegabiksis.

Taciņa viņu paņēma pie rokas un izveda no biezās zāles. Šoreiz Diegabiksis noņēma savu kaula cepurīti un teica Taciņai:

—    Paldies, mīļā, par palīdzību, — un aizgāja pasaulē.

Bet tagad guli, mazo Bibi. Ir jau vēls. Par to, kas ar Diegabiksi notika tālāk, es pastāstīšu citreiz.

Ar labu nakti, Bibi! Čuči saldi!

Otra vakara stāsts

Klāt ir vakars. Mazo Bibi,

Kamēr gultiņā tu migsi,

Vai tu atkal dzirdēt gribi Pasaku par Diegabiksi?

Gribi, Bibi? Bet vai tu atceries, kā mazais bruņurupucēns Diegabiksis piedzima un aizgāja pasaulē meklēt laimi? Atceries? Labi. Šovakar es tev stāstīšu par to, kā viņš satikās ar sirmo Kalnu un kā viņš spēkojās pats ar savu atspulgu ūdens spogulī.

Kad Taciņa mazo bruņurupucēnu Diegabiksi izveda ārā no biezās zāles, viņš gāja un gāja arvien tālāk plašajā pasaulē. Te priekšā no garajiem dienvidu kokiem un pūkainajiem mākoņiem izlīda pelēks milzis. Tas bija sirmais Kalns. Pacēlis pūkaino mākoņu cepuri, sirmais Kalns sveicināja: — Labdien, knisli!

—   Es neesmu knislis, bet bruņurupucis Diegabiksis, — lepni atbildēja mazais ceļotājs.

—   Daudz lielāks par knisli tu gan neesi. Bet kurp tu iedams? — jautāja Kalns. — Māte ar tēvu tevi gaida mājās. Ej tūlīt atpakaļ!

—    Nē, to es nedarīšu, — Diegabiksis iespītejās. — Es iešu pasaulē laimi meklēt.

—   Laimi? — dobji norūcās Kalns un sāka skaļi smieties. Viņa smiekli kā pērkona grāvieni atbalsojās tālu, tālu ielejās. — Vai tad, pa pasauli staiguļodams, tu domā atrast laimi?

—   Jā, — atbildēja Diegabiksis. — Es tā domāju.

—   Tu maldies, — Kalns atbildēja. — Pa pasauli blandīdamies, laimi neatradīsi. Tā nemētājas apkārt pa ceļiem kā tu. To var atrast tikai grūtā darbā.

—   Kādu laimi tad tu esi atradis? — jautāja bruņurupucēns.

—   Tu esi mazs plikadīdis un no pasaules vēl neko nezini, — atbildēja Kalns. — Paskaties apkārt, un tu visur ieraudzīsi mana darba augļus. Tā ir mana laime. Es te stāvu jau miljoniem gadu un vaiga sviedros pūlos, lai cilvēkiem būtu labi. Ziemā es uzkrāju sniegu savās klintīs, lai vasaras karstajā saulē to kausētu un ar saviem vēsajiem strautiem cilvēkiem dotu veldzi un dārziem spirgtumu. Manās kuplajās pļavās ganāmpulki atrod sulīgu barību. Ar platajiem klinšu pleciem es turos pretī ziemeļa vējiem, lai manā aizvējā augtu dārzi un ienāktos saldie augļi. Ja es no šejienes aizklīstu projām, tāpat kā tu esi aizklīdis no savām mājām, tad te visapkārt būtu sauss, neauglīgs tuksnesis.

—   Ja tu negribi nākt man līdzi, tad paliec, — sacīja Diegabiksis. — Es gribu atrast laimi bez pūlēm un darba.

—    Lasies ātrāk prom no manām acīm! — dusmīgi norūca Kalns, aizsmēķēja milzīgu pīpi un ietinās mīkstā miglas kažokā.

Diegabiksis palika viens. Viņš uzrāpās upes krastā un no augstas klints paskatījās ielejā. Tur saulē vizuļoja upe un upes spogulī kustējās gluži tāds pats bruņurupucēns kā viņš — zaļās bikšelēs un bambusa spieķi rokās.

—    Ei tu, zaļbiksi! — lielīgi iesaucās Diegabiksis. — Nāc spēkoties!

—    Nāc spēkoties! — no apakšas atskanēja gluži tāda pati balss.

—    Nāc pie manis! — Diegabiksis nepiekāpās.

—    Nāc pie manis! — sekoja tāda pati atbilde.

Diegabiksis uz lielībnieku kļuva pikts un sagatavojās lēcienam.

—    Labi. Piesargies, lielīgais!

—    Piesargies, lielīgais! — no apakšas atskanēja atbilde.

«Tas vairs nav izturams!» Diegabiksis sevī nodomāja un metās lejā no augstās klints. Gar bruņām iesvilpās vējš. No straujā kritiena Diegabiksis sabijās, bet apstāties vairs nevarēja. Pie dzidrā ūdens spoguļa viņš sastapās ar savu pretinieku. Izrādījās, ka tas nemaz nav bruņurupucis, bet viņa paša atspulgs ūdenī. Un balss, ar kuru viņš sarunājās, bija tikai viņa paša vārdu atbalss upes krastu stāvajās klintīs.

Plunkš! Uz visām pusēm pašķīda spožas lāsītes, un krastu klintīs atkal atskanēja atbalss: «Plunkš!»

«Nu ir beigas!» Diegabiksis nodomāja un bailēs aizvēra acis. Viņš tās atvēra tikai tad, kad jau atradās upes dibenā uz smiltīm. Bet par to, ko Diegabiksis piedzīvoja upē, es pastāstīšu nākamo reizi. Tagad guli, Bibi. Ar labu nakti!

Trešā vakara stāsts

—    Bibi, kur tu esi?

Gulēt nāc!

—    Es jau sen zem segas.

Stāstīt sāc!

Labi, tad klausies!

Kad mazais bruņurupucēns Diegabiksis upes dzelmē atžilba no bailēm, viņš izplēta kājas un sāka peldēt. Viņš nemaz nezināja, ka tik labi prot peldēt, un tāpēc pats par sevi priecājās. Peldēja,

peldēja. Te priekšā ieraudzīja lielu ūdensrozi ar zeltītām bārkstīm vidū. Uz ūdensrozes platās lapas sēdēja maza vardīte.

—   Kvaks, kvaks, karaks! — iesaucās Vardīte. — Esi sveicināts, zaļbiksi!

—    Esi sveicināta! — Diegabiksis no pārsteiguma tik tikko dabūja vārdus pār lūpām. Tik skaistu vardīti viņš redzēja pirmo reizi. Tai bija tumšām ripiņām izrakstīta jaciņa, balts priekšautiņš un trīs zeltītas svītras pār muguru.

—   Kurp tu peldēdams? — jautāja Vardīte.

—    Es meklēju laimi, — atbildēja Diegabiksis. — Vai tu man negribi nākt līdzi?

—    Kvaks, kvaks, karaks! — Vardīte iesmējās. — Vai tu esi traks! Kāpēc man jāiet pasaulē, ja visapkārt tik labi un skaisti? Labāk paliec tepat. Parotaļāsimies! Redzi, kāda skaista roze te zied! — sacīja Vardīte un ar saviem sīkajiem pirkstiņiem aizskāra ūdensrozes ziedu. No baltajām ziedlapiņām tumšajā dzelmē iebira mirdzošas rasas pērles. Tās saulē tik spoži vizuļoja, ka bruņurupucēnam apžilba acis.

—    Kvaks, kvaks, karaks! — iesaucās Vardīte. — Tu izskaties tik savāds un noguris. Vai tu negribi ēst?

Diegabiksis sakampa tukšo vēderu un iestenējās:

—    Es gribu briesmīgi ēst.

—    Peldēsim! — iesaucās Vardīte. — Redzi, tur uz tās zaļās lēpes man ir uzklāts brokastu galds. Es tevi pacienāšu ar gliemežiem.

Vardīte ielēca ūdenī, un Diegabiksis metās tai pakaļ. Nākamajā acumirklī viņi iznira pie zaļās lēpju lapas. Vardīte pirmā uzkāpa augšā, pasniedza ķepiņu un palīdzēja Diegabiksim izrāpties no ūdens. Kamēr bruņurupucēns saulē žāvēja slapjās bikšeles, Vardīte viņu pacienāja ar gliemežiem.

—   Vēlāk es tev iedošu arī kādu slieku. Upes krastā to ir atliku likām, — stāstīja mazā draudzene. — Te tev neklāsies slikti. Nāc, es tevi iepazīstināšu ar mūsu zemūdens valstību! Aizpeldēsim uz Ūdensrožu līci. Bet vai tu neesi bailīgs?

—    Es! — lielīgi iesaucās Diegabiksis. — Es bailes nepazīstu.

—   Kvaks, tad ir labi, — nopriecājās Vardīte. — Mums būs jāpeld garām Čūsku dzelmei. Tanī dzīvo mani vislielākie ienaidnieki — Ūdrs, Ūdensžurka un Zalktis. Kvaks, kvaks!

—    Nekas, . lai viņi tikai mēģina tuvoties, — neredzamajam ienaidniekam draudēja Diegabiksis un ielēca ūdenī.

Par to, kas notika tālāk, es tev pastāstīšu nākamā vakarā. Ar labu nakti, Bibi! Dusi saldi!

Ceturtā vakara stāsts

Ko tu, puisīt, gribi,

Lai tev pasaku?

Varbūt stāstīt, Bibi,

Tālāk pasaku?

Pagājušo reizi es tev pastāstīju, kā bruņurupucēns Diegabiksis no lēpju lapas ielēca ūdenī.

—   Kvaks, kvaks, cik tu esi traks! — iesaucās zaļā Vardīte un viņam sekoja. Diegabiksis ar Vardīti saķērās rokās un pa upes straumi peldēja uz Ūdensrožu līci. Kad pietrūka gaisa, peldētāji brīdi apstājās, izbāza galvas no ūdens, ievilka elpu un atkal ienira upes dzīlēs.

Starp ūdenszālēm smiltīs dzina vagas lielie upju gliemeži, lēni cilādami savus perlamutra vākus. Smaržīgās kalmēs paslēpusies, taisna un asa kā bulta gulēja sidrabzvīņotā Līdaciņa. Vardīte sabijās. Šī ātrā un nejaukā zivs bija ļoti nikna un rijīga.

—   Viņai bail no tevis, — čukstēja Vardīte. — Ja tu nebūtu, viņa mani noķertu un aprītu.

—   Lai tikai pamēģina! — Diegabiksis lielīgi iesaucās un pacēla gaisā savu bambusa spieķīti. Līdaka izbijās un kā bulta aizšāvās projām.

—   Kvaks, tagad uzmanies! — Vardīte brīdināja. — Tuvojas Čūsku dzelme. No tās mēs baidāmies visvairāk. Čūsku dzelmē mīt vislielākie varžu ienaidnieki — Ūdensžurka, Ūdrs un brūnais Zalktis.

—   Brūnais Zalktis! — Diegabiksis skaļi iesmējās. — Es tādus knēveļus nebīstos.

—   Nerunā tik stipri! — Vardīte lūdzās. — Ja viņi padzirdēs, mums klāsies slikti.

Tikko viņa šos vārdus izteica, no krasta puses, smieklos locīdamies, steidzās šurp brūnais Zalktis.

—   He, he, hē! Es jūs abus apēdīšu. He, hē!

—   Bēdz! — Diegabiksis uzsauca Vardītei un stājās ceļā laupītājam.

Zalktis Diegabiksim aptinās apkārt un gribēja viņam ielauzt kaula kažociņu, bet tas neizdevās. Diegabiksis pacēla spieķīti un tik stipri zvēla, ka brūnais Zalktis, sāpēs locīdamies, metās bēgt un ielīda savā alā.

—   Paldies, Diegabiksi! — Vardīte pateicās. — Tu tiešām esi liels drosminieks. Tu glābi man dzīvību. Paldies!

Kad viņi sasniedza Ūdensrožu līci un pastāstīja par notikušo, visi priecājās un apbrīnoja Diegabikša spēku. Vardīte sapulcināja savas māsiņas. Ūdensvabule ar garām ūsām rādīja takti, un visi korī dziedāja:

Kveks, kveks, kvēks!

Diegabiksi, tev gan ir spēks!

Tev gan ir spēks!

Un tagad aizver actiņas, Bibi. Ir jau vēls. Ar labu nakti!

Piektā vakara stāsts

Ārā pusnakts zvaigžņu spārni Melno zemi apsedz klusu.

Bibi, laiks ir iet uz dusu!

Pirms tu sapņu klēpī tiksi,

Es tev stāstīšu par Gārni,

Mākoni un Diegabiksi.

Vai tu atceries, kā Ūdensrožu līcī dziedāja zaļās vardītes, bet Ūdensvabule ar garajām ūsām rādīja takti? Atceries? Labi, tad stāstīšu tālāk.

Diegabiksim drīz apnika klusais Ūdensrožu līcis. Viņš atvadījās no savām draudzenēm un atkal devās ceļā. Izkāpis no ūdens, viņš gribēja saulītē izžāvēt slapjās bikšeles. Bet tanī brīdī uz pelēka vēja zirga saulei priekšā aizjāja Mākonis ar garu, zilu bārdu.

—    Vectētiņ, paej sānis! — sauca Diegabiksis. — Man jāizžāvē slapjās bikšeles.

Mākonis gar debesmalu noplīkšķināja ugunīgu zibens pātagu un ierunājās pērkona balsī:

—    Rrrrrrāpies pie manis augšā!

—    Kā lai es tik augstu uzkāpju? — vaicāja bruņurupucēns.

—    Rrrrrrāpies vien, rrrrrrāpies! — atbildēja Mākonis. Viņš apturēja vēja zirgu, izvilka no kabatas mirdzošu varavīksnes tiltu un izsvieda to. Viens tilta gals palika Mākonim rokās, bet otrs gals atdūrās taisni pret upes krastu. Diegabiksis uzlēca uz mirdzošā varavīksnes tilta un devās augšā. Iesēdies vēja zirga mīkstajās seglu pūkās, Diegabiksis jautāja Mākonim:

—   Vectētiņ, no kurienes tu jādams un uz kurieni dodamies?

—    Es jāju no jūras un vedu laukiem ūdeni. Varbūt tu man palīdzēsi?

—    E … e … es, — Diegabiksis stomījās. — Es neko . . . neprotu darīt.

—    Es tevi iemācīšu, — Mākonis neatlaidās. — Paskaties!

Un Mākonis sāka līt. Drīz no viņa palika pāri tikai mazs miglas dūmeklītis. Vēja zirgs pacēla krēpes un aulekšoja atpakaļ.

—    Vectētiņ, man reibst galva, — Diegabiksis iesaucās. — Uzliec mani kādam putnam uz spārniem, lai es tieku zemē.

—    Tu esi īsts diegabiksis, — Mākonis dusmojās. Tanī brīdī garām lidoja baltais Gārnis. Mākonis uzlika Diegabiksi Gārnim uz spārna, bet pats devās uz jūru pēc ūdens.

—    Kurp tu lido? — Diegabiksis jautāja, ietinies putna mīkstajās spalvās.

—    Es lidoju uz ziemeļu salām vīt ligzdas, — atbildēja Gārnis.

—    Tad mums nav pa ceļam, — Diegabiksis domīgi sacīja. — Es gribu redzēt pasauli un atrast tādu laimi, lai man nekas nebūtu jādara.

Gārnis pasmējās, nolaidās meža biezoknī un Diegabiksi palaida zālē.

—    Ej klīsti pa pasauli, bet tādu laimi tev neatrast.

Gārnis pacēlās spārnos, bet Diegabiksis ar mazo spieķīti rokās devās arvien dziļāk un dziļāk meža biezoknī.

Ar labu nakti, Bibi! Citu vakaru turpināsim.

Sestā vakara stāsts

Murka beidz pelītes ausīties.

Māmiņ, vai vakars nav klāt?

Es gribu pasaku klausīties,

Pasteidzies gultiņu klāt!

Bibi, gultiņa ir uzklāta. Liecies uz dusu. Guli mierīgi un klausies!

Tu jau dzirdēji, ka bruņurupucēns Diegabiksis uz putna spārniem nolaidās meža biezoknī. Pienāca vakars. Koki un krūmi ietinās tumsā. Biezokņos brēca zvēri, un Diegabiksim kļuva baigi. Viņš paslēpās biezā krūmā un aizmiga.

Mazā rīta gaismiņā Diegabiksi atmodināja briesmīgs rēciens:

—   Uā, ūā, ūā! — Kas tas bija? Kas te notika?

Diegabiksis no paslēptuves izbāza galvu un ieraudzīja lielu

četrkājainu zvēru ar biezām krēpēm uz kakla. Pa nāsīm kā dūmi tam plūda karsta elpa. Garā aste kā dusmīgam kaķim šūpojās no vienas puses uz otru.

—    Ūā, ūā, ūā! — zvērs atkal norēcās un karsto purnu piebāza Diegabiksim pie paša deguna. — Kā tu bez manas atļaujas drīkstēji ienākt mežā? Es esmu zvēru valdnieks Lauva. Atbildi!

Diegabiksim no bailēm gandrīz sastinga mazā sirds. Bet tad viņš saslējās un pacēla spieķīti.

—    Es eju tur, kur es gribu. Kas tev par daļu?

—    Ūā, ak tāāāā! — norūca Lauva. — Es tevi tūlīt nokodīšu.

Diegabiksis ievilkās kaula bruņās un iesaucās:

—   Kod! Tu nemaz man nevari iekost.

—    Ak tāāāā! — gari novilka Lauva un satvēra Diegabiksi mutē.

Gar bruņām noskrapstēja Lauvas asie zobi. Bet tad lielais zvērs sāpēs iebrēcās, izlaida Diegabiksi no mutes un pacēlās uz pakaļkājām.

—    Tu man izlauzi zobus, nelieti! Ej prom, vai es tevi nospiedīšu uz ķepām!

Diegabiksis sasparojās un iesmējās: — Ha, ha, ha, hā! Te nu bija zvēru valdnieks. Salasi zobus un ej .pie ārsta, lai ieliek atpakaļ! Es meklēšu stiprākus vīrus, ar ko cīkstēties.

Lepni pār plecu pārlicis spieķīti, Diegabiksis svilpodams devās ceļā. Gāja, gāja, te no krūma — spuduks! — izskrēja zvērēns ar garām kājām, īsu ļipu, lielām ausīm un sirmām ūsām pie spalvainā purna. Uz muguras viņš nesa lielu kāpostgalviņu. No pārsteiguma palēcies tik augstu gaisā, ka zeme vien nokūpēja, viņš apstājās. Kāpostgalviņa baukšķēdama smagi nokrita sūnās.

—    Klausies, — svešais zvērs bailēs trīcošā balsī uzrunāja Diegabiksi, — kā tu drīksti man nostāties ceļā? Sī ir mana taciņa, un citiem zvēriem ir aizliegts pa to staigāt. Es gandrīz paklupu.

—    Kurp tā skriedams? — jautāja Diegabiksis.

—    Vai tu neredzi, diedelniek? — ar ķepu slaucīdams no vaigiem sviedrus, svešais zvērs atcirta. — Es nesu bērniem svaigus kāpostus.

—    Dod man arī! — lūdzās Diegabiksis. — Es esmu ļoti izsalcis.

—    Hu, hu, huhūūūū! — svešais gari iesmējās. — Ja katram staigulim došu pa kāposta galviņai, tad mani bērni nomirs badā. Kā tev nav kauna ubagot? Vai tad tu pats neproti strādāt?

Diegabiksim patiesi kļuva kauns, ka viņš pats neko neprot padarīt.

—    Es . . . es . . . — stostījās Diegabiksis, — neprotu strādāt.

—   Tad netraucē citus. Vācies prom no ceļa! — dusmīgi uzsauca svešais un ar garajām pakaļkājām zaļbiksim tik stipri iebukņīja pa sāniem, ka viņš apvēlās.

«Nē, ar tik veiklu vīru man nav ko spēkoties,» izlēma Diegabiksis, piecēlās un laida riksi uz mežu. Skriedams viņš aizķērās aiz kāda zara un pārplēsa zaļās bikšeles. Ticis drošībā, viņš atskatījās atpakaļ. Arī pretinieks laida ļekas, ko kājas nes. Tikai baltā lipa krūmos paspīdēja.

Vai tu vari uzminēt, Bibi, kas tas bija par zvēru?

Septītā vakara stāsts

Pasaka ir gala.

Ko lai stāstu rīt!

Zini, kādā malā

Diegabiksis mīt?

Nezini? Tad klausies, Bibi!

Pēc tam kad Diegabiksis bija uzvarējis Lauvu, bet no Zaķa laidis riksi, viņš iemaldījās arvien dziļāk un dziļāk milzīgajā mežā. Drūmi šalkdami, visapkārt koki vēdināja savus zaļos zaru vēdekļus. No staignajiem dumbrājiem pretim līda melna tumsa. Vēderiņš izsalkumā kurkstēja un prasīja ēst. Tik, tik, tik — no uztraukuma krūtīs kā ar mazu āmuriņu klauvēja sirds.

«Ko lai dara, kurp lai iet!» sūrojās Diegabiksis. «Visi pasaulē strādā, kaut ko dara, un nevienam ar mani nav pa ceļam. Ja es atrastu Taciņu, es labprāt dotos atpakaļ uz mājām un palīdzētu tēvam un mātei.»

—    Te es esmu! — aiz kokiem tumsā iesaucās Taciņa.

—    Aizved mani mājās! — lūdzās Diegabiksis.

—   Es tev vairs neuzticos, — Taciņa atbildēja. — Vai atceries, kā tu mani kādreiz piekrāpi? Diegabiksi, liec aiz auss, ka tiem, kas krāpjas un melo, neviens vairs negrib ticēt.

—   Es to nezināju, — raudādams taisnojās Diegabiksis. Pār viņa kaulainajiem vaigiem noritēja divas lielas, siltas asaras.

—   Tagad es redzu, ka tu esi kļuvis gudrāks un saprātīgāks, — iesāka Taciņa. — Aiziesim pie Brīnumputna. Ja viņš man atļaus, tad es tevi aizvedīšu atpaka] mājās.

Un viņi abi devās ceļā. Pēkšņi pašķīrās tumsa. Uz mirdzošas klints zelta ligzdā gulēja Brīnumputns. Ieraudzījis Diegabiksi, putns lepni izslējās. Viņa kuplā aste, varavīksnes krāsās vizuļodama, lēni cēlās gaisā kā pasakains vēdeklis.

—    Ko tu te meklē? — iejautājās Brīnumputns.

Diegabiksim no lielā spožuma apžilba acis. Aizgrābts no putna skaistuma, viņš nocēla cepuri un sāka stāstīt: — Mani te atveda Taciņa. Cēlo Brīnumputn, atļauj man atgriezties pie vecākiem!

—    Ko tu tur darīsi? — jautāja Brīnumputns.

—    Strādāšu. Palīdzēšu vecākiem.

—    Es redzu, ka tu esi nācis pie prāta, — sacīja Brīnumputns un izplūca no varavīkšņainās astes mazu spalviņu. — Še, piespraud pie cepures un dodies ceļā. Kamēr tu sapratīsi, ka īstā laime ir darbs, tikmēr šī spalviņa tev vienmēr rādīs ceļu, kurp iet. Tā dos tev laimi un prieku. Steidzies atpakaļ mājās. Tavs tētis un māmiņa ir kļuvuši veci. Viņiem vajag palīga. Ej, Diegabiksi, nekavējies!

Putns nolaida mirdzošo asti un apgūlās savā zelta ligzdā. Diegabiksis savu mazo spalviņu piesprauda pie cepures, un pēkšņi visa pasaule pārvērtās. Mežs kļuva gaišs, un koki no ceļa pašķīrās. Taciņa viņu paņēma pie rokas un veda uz priekšu. Brīnumputna spalviņa pie Diegabikša cepures mirdzēja kā maza saulīte. Viņu vairs neaiztika neviens zvērs. Putni vīterodami lidoja uz priekšu._ No koka uz koku lēkādamas, viņu pavadīja brūnās vāve_rītes. Ūdensrožu līcī, tāpat kā toreiz, dziedāja varžu koris un Ūdensvabule ar ūsām rādīja takti. Tikai dziesmas vārdi bija citādi. Tagad tie skanēja tā:

Kvāks, kvāks, kvāk!

Lūk, tur viņš nāk!

Diegabiksis nāk!

Kāda gaiša galviņa!

Kāda mirdzoša spalviņa!

Kalns nocēla pūkaino cepuri un sveicināja. Mākonis pārsvieda upei pāri varavīksnes tiltu, lai mazais ceļotājs ūdenī nesaslapinātu bikšeles. Gāgas lidinājās virs galvas un draudzīgi gādzināja:

—    Gā, gā, gā! Diegabiksis pie prāta nācis, pie prāta nācis.

Māte un tēvs dēlu sagaidīja ar atplestām rokām un prieka

asarām acīs. No tās dienas mazā akmens mājiņa kļuva spodra un gaiša. Visi trīs brāļi sāka dūšīgi strādāt. Un, ja kādreiz nogura mazās rociņas, Diegabiksis noņēma cepuri. Spožā spalviņa, kas mirdzēja kā maza saulīte, vienmēr viņam atgādināja Brīnumputnu un deva jaunu spēku.

Bibi, ja tu gribi Diegabiksi redzēt, tad aizbrauc uz tālo, uz silto jūru. Aiz tumšajiem mežiem, aiz kalniem, upēm un ezeriem tu viņu sastapsi. Un pasveicini viņu arī no mums.

Bet tagad pasaka par Diegabiksi ir galā. Uz redzēšanos, Bibi!

PASAKA PAR ZELTA BRĪNUMSKROTI

Reiz dzīvoja kāds vecs, nabadzīgs mednieks. Viņa būdiņa atradās liela meža vidū ezera krastā. Mežā dzīvoja daudz zvēru, bet ezerā peldēja pīles, zosis un gulbji. No meža biezokņiem uz ezeru bariņos nāca dzesēt slāpes stirnas un brieži. Putnus vajāja vanagi, bet stirnām un briežiem no paslēptuvēm uzglūnēja plēsīgie vilki un lūši. Mednieks pielādēja bisi, staigāja gar ezera krastu un apsargāja mierīgos putnus un zvērus.

Tikko tuvojās kāds no plēsoņām, viņš notēmēja un izšāva. Šāviena troksnis un skrošu nejaukā sanoņa iebiedēja alkatīgos meža un gaisa laupītājus. Vanagi vairījās tuvoties ezeram, bet vilki un lūši jau labu laiku nebija manīti mednieka būdiņas tuvumā.

Zvēri mierīgi dzēra skaidro ūdeni un ēda sulīgo zāli, bet putni ūdensrožu līčos netraucēti peldēja un vija savas ligzdas.

Kad ezera krastā parādījās vecais mednieks, brieži izslēja galvas ar staltajiem ragiem un viņu sveicināja. Gulbji dziedāja savas klusās, brīnišķīgās dziesmas, bet lakstīgalas, lidodamas no krūma uz krūmu, priecīgi tricināja savas sudraba balstiņas.

Kādā dienā vecajam vīram pietrūka skrošu. Viņš uzsēdās ātrskrējējam briedim mugurā un aizdrāzās uz veikalu. Atgriezies mājās, viņš izbēra uz galda nopirktās skrotis, un — rau! — starp melnajām svina bumbiņām viena mirdzēja tīrā zeltā. Tā zibēja kā maza uguntiņa, un tumšā istabiņa kļuva tik gaiša, it kā tanī būtu ienākusi pati saule.

—    Kāds skaistums! — iesaucās vecais mednieks. — Tā laikam ir pasaku skrots.

Mednieks piepildīja patronas un vienā no tām ielika spožo zelta skroti.

«Ar to es noteikti nošaušu kādu vilku,» domāja vecītis. Acis no vecuma bija jau kļuvušas tumšas, un tāpēc viņam likās, ka šī spīdošā skrots rādīs ceļu, kur šaut.

Un patiesi! Kad nabadzīgais vīrs izgāja medīt meža laupītājus — zvērus un izšāva, zelta skrots izlidoja no bises stobra kā mirdzoša varavīksne. Tā izmeta gaisā slaidu loku un trāpīja pašā sirdī vilkam, kas vajāja mazu, skaistu stirniņu.

«2ēl, ka man nav vairāk tādu skrošu,» domāja mednieks. «Ja

man to būtu vairāk, te nedrīkstētu parādīties neviens plēsīgs zvērs, neviens laupītājs putns.»

Tanī brīdī virs ezera lidoja milzīgs vanags. Brūnos spārnus plaši izpletis, tas gatavojās uzbrukt staltam, baltam gulbim. Mednieks ātri pielādēja, notēmēja un izšāva. Ak tu brīnums! No stobra gala atkal izšāvās mirdzošā varavīksne, pārstiepās pāri ezeram un trāpīja vanaga brūnajos spārnos. Ievainotais vanags iekliedzās, gribēja aizbēgt mežā, bet bija par vēlu. Smagi kā akmens tas nogāzās pie mednieka kājām.

«Tas gan ir brīnums!» nodomāja mednieks. «Žēl, ka man nav līdzi citu patronu! Tad es pabiedētu arī veiklo un asinskāro lūsi, kas no koku zariem zaglīgi uzglūn stirniņām.» Bet patronu vairs līdzi nebija, mednieks aizgāja mājās.

Attaisījis būdiņas durvis, viņš no pārsteiguma iepleta acis. Uz galda skrošu kaudzītē atkal mirdzēja tā pati zelta skrots, kas jau divreiz bija izšauta. Vai tas nav brīnums! Kā viņa te varēja nokļūt atpakaļ?

Mednieks steidzīgi piepildīja patronas. Vienā no tām ielicis zelta skroti, viņš no jauna devās medībās. Kā tad: lūsis sēdēja turpat, kur sēdējis, un gatavojās no koku zariem slepus ieklupt briežumātei kaklā. Briežumāte bailēs sastinga. Bet tad atskanēja šāviens. Starp koku stumbriem septiņās krāsās iemirdzējās varavīksne, un plēsīgais lūsis bez dzīvības nokrita zemē.

Tanī brīdī no krūmiem izlīda kāds bārdains, mežonīgs vīrs ar bisi rokā. Slaido kaklu nokāris uz leju, pāri plecam karājās tikko nošauts gulbis.

—    Ei! — viņš uzsauca nabaga vīram. — Vai tu negribi man pārdot savu brīnumieroci?

—    Nē, — vecais vīrs atbildēja. — Ja tev būtu manas brīnumskrotis, tu nobendētu visus mierīgos putnus un zvērus. Kas tev atļāva šaut manā ezerā gulbjus?

Atvēris bārdaino muti, svešais skaļi smējās.

—   Kas man to var aizliegt! Es medīju tā, lai neviens neredz. Ja man būtu tavas skrotis, es drīz vien kļūtu stāvus bagāts.

—    Vai tad ar skrotīm var kļūt bagāts? — jautāja nabaga vīrs.

—   Kāpēc ne! — atkal iesmējās bārdainis, un viņa smiekli bija tik skaļi un briesmīgi, ka zvēri izbijās un ieskrēja mežā, bet putni paslēpās ezera niedrēs. — Nošauj labi daudz putnu un zvēru, aizved uz tirgu, pārdod — un tu drīz vien kļūsi bagāts.

—    Vai tad mierīgus zvērus un putnus drīkst iznīcināt? — pārmetoši jautāja mednieks, bet bārdainis tikai pasmējās.

—    Man vienalga — mierīgs vai plēsīgs. Kas parādās tuvumā,

to es nošauju. Mācies no manis — un tu nenožēlosi. Tev katru dienu cepešpannā čurkstināsies pīlīte, bet to, ko nevarēsi apēst, tu pārdosi un kļūsi bagāts. Dod man savas skrotis, un es tev parādīšu, kā vajag medīt.

—    Nē, skrotis es tev nedošu, — sacīja nabaga vīrs. — Ej savu ceļu un manā pusē vairs nerādies!

Svešais iesmējās, paraustīja plecus un aizgāja. Bet nabaga vīrs kļuva domīgs. Jā, kāpēc gan nepamēģināt medīt tā, kā ieteica bārdainis? Kāpēc gan nekļūt bagātam? Zelta skrots var kādu dienu pazust, un ko tad? Labāk jau kalt dzelzi, kamēr karsta.

Viņš sašaus putnus un zvērus, aizvedīs pārdot, kļūs bagāts un ezera krastā, kur stāvēja mazā būdiņa, uzcels lielu, skaistu pili . . . Kā tad, viņš domāja, svešajam ir taisnība. Kāpēc ar šo zelta brīnumskroti nenomedīt arī savu dzīves laimi? . . .

Domāts — darīts.

Mednieks pielādēja ieroci, slepus kā zaglis pielīda klāt mazai stirniņai un izšāva. Bet tavu brīnumu! Šoreiz stobra galā neparādījās varavīksne, bet tikai melns dūmu mutulis. Skrotis, pelēko briežsūnu nikni plosīdamas, ieurbās turpat zemē.

Zvēri iebēga dziļi mežā, bet putni, tāpat kā no bārdainā mežoņa, paslēpās ezera niedrēs. Plašie ūdeņi un mežs īsā brīdī kļuva kā izmiruši. Krūmos, nejauki ga'udodami, ložņāja izsalkuši vilki.

Kokos kā milzīgi kaķi šņākdami lēkāja lūši, bet virs ezera gaisā, brūnos spārnus izpletis, atkal lidinājās plēsoņa vanags.

«Šausmas!» domāja mednieks. «Kur palikusi mana zelta brīnumskrots? Varbūt tā atgriezusies atpakaļ mājās un guļ pie citām skrotīm uz galda?»

Vairīdamies no vilkiem un lūšiem, mednieks skriešus devās mājās. Ar sparu atrāvis durvis, viņš iedrāzās istabā. Bet tanī bija tik tumšs kā naktī. Ar lielām pūlēm viņš sataustīja galdu, kur gulēja skrošu kaudzīte. Bet zelta brīnumskroti tur vairs neredzēja.

Ko darīt? «Jāiet uz veikalu nopirkt jaunu,» viņš nodomāja un devās ceļā.

Brieži, kas viņu agrāk nesa uz savām mugurām, tagad pa lielu gabalu bēga. Tālo ceļu līdz veikalam vajadzēja mērot kājām. Lauzdamies cauri brikšņiem un brizdams pa purviem, viņš gandrīz zaudēja pēdējos spēkus. Tomēr domas par zelta brīnumskroti un pili ezera krastā neļāva pagurt. Sasniedzis veikalu, viņš nopirka skrotis, iebēra kabatā un devās atpakaļ. Laiku pa laikam ar lielu nepacietību viņš iebāza roku kabatā, sagrāba saujā vēsās

svina bumbiņas un skatījās, vai starp tām neieraudzīs pazudušo dārgumu. Bet ne — tas bija zudis un pazudis.

Domādams par zaudēto laimi, mednieks nepamanīja, ka nomaldījies no īstā ceļa. Gāja, gāja, kamēr uznāca nakts. No biezokņiem izlīda vilki un gaudodami sekoja pa pēdām. Tumšajos zaros zilgani spīdēja lūšu kārās acis. Tie trina nagus un gaidīja laupījumu. Krūmos paslēpies, brēca nelaimes putns — ūpis, un medniekam šaušalās sāka drebēt kājas. Viņš gāja gan pa kreisi, gan pa labi, bet ceļu uz savu būdiņu atrast nevarēja.

No tās dienas veco mednieku neviens vairs nebija redzējis. Ļaudis zināja stāstīt, ka, dzīdamies pakaļ bagātībai un laimei, viņš atradis nelaimi. Bet kur? Varbūt noslīcis purva akačos, varbūt kritis vilkiem un lūšiem par laupījumu. Kas to lai zina! Un arī zelta brīnumskrots no tās dienas uz visiem laikiem pazudusi, kā akā iekritusi.

PASAKA PAR SKUDRI UN MIKSTPEDIŅU

Guļ alā divi lācīši Un vienā balsī rūkā:

—    Kādēļ mums strādāt, mācīties?

Būs ķepas jāpasūkā … —

No migas līdis lācītis,

Kas iesaukts ir par Skudri,

Reiz brālim teic: — Kam mācīties?

Mēs esam diezgan gudri. —

Tiem māte lasa brūklenes,

Tēvs dēliem medu gādā —

Šie žagarus pat neatnes:

Kas grib, lai iet un strādā!

Smej Mīkstpēdiņš: — Brāl mīļoto,

Mums tiešām nav ko zubrīt.

Es, piemēram, pat zinu to,

Cik ķepu mums ir, Skudrīt.

Ja ķepas kopā saliekam Un atkal atņemam,

Tad abi divi paliekam Ar četrām ķepiņām.

—      Nudien! — sauc Skudrītis. — Kā man Tas neienāca prātā!

Ja mēs tik gudri, kādēļ gan Mums dzīvot te kā krātā?

Nāc, iesim pasaulē! Nav grēks Mums izluncināt kājas.

Tev gudrība, man kaulos spēks. —

Un abi atstāj mājas.

Tie klīst un klīst, un neskatās, Uz kuru pusi iet,

Līdz kamēr abi apmaldās.

Klāt vakars, saule riet.

No meža brikšņiem ēnas nāk Un pūces acis gail.

Un drosminieki drebēt sāk, Čukst Skudrītis: — Man bail! —

Tie māti sauc un tēvu sauc,

Bet atbildes nevienas.

Netālu kaut kur vilki kauc Aiz tumšās egļu sienas.

Guļ lācēni un bailēs trīc,

Viens otram spiežas klāt . . .

Par laimi, beidzot ataust rīts, Var ceļu turpināt.

Tie izsalkumā tālāk lien.

Kad ceļš jau noiets labs,

Rau, siera gabals pretī skrien! Ceļ abi ķepas . . . Caps! . . .

Bet kā nu tagad sadalīt Uz divām daļām vienu?

Viens otram matos brāļi krīt Un strīdas visu dienu.

Un paiet nakts, un pienāk rīts, Siers zālē guļ un klusē,

Jo vēl arvien nav sadalīts Uz vienlīdzīgām pusēm.

Te pēkšņi pašķiras kāds krūms, No zariem nobirst rasa,

Un svinīgs iznāk Lapsa Kūms Un abiem brāļiem prasa:

—      Kādēļ gan šitāds satraukums? Ak, brāļi, beidziet traci!

Lai sieru sadalītu jums,

Man diezgan labas acis.

Es, mīļie, esmu godīgs zvērs Un gudrs neparasti.

Ja nepalīdzēs acumērs,

Tad mērīšu ar asti. —

—   Bet lūdzu! — Brāļi ceļos krīt.

—   Mēs ķepas skaitīt protam,

Bet to, kā sieru sadalīt,

Patiešām nesaprotam. —

Kūms sieru ņem, uz pusēm lauž, Pa stūrītim no katra grauž Un atkal lauž,

Un atkal grauž.

Kad kripatiņu pēdējo Kūms mutē bāž, viņš saka:

—   Pats sieru šo es ēdu, jo Tā pienākas, kā saka:

Uz diviem vienu sadalīt —

Tas nozīmē, ka — trešam krīt. —

Kūms cēli kuplo asti ceļ Un abiem brāļiem klanās:

—   Lai, mīļie, jums ir laimīgs ceļš! Un krūmos projām manās . . .

Nakts atkal zālē rasu lej,

Mirdz zaļas acis prauliem,

Un baiļu tirpas abiem skrej Kā skudriņas pār kauliem.

Aiz egļu sienas vilki kauc.

—    Ak vai, kā tikt uz mājām! — Te dzird tie: māte viņus sauc,

Dod brāļi vaļu kājām.

Kad pārnāk mājās, brūklenes Kvēl blakus medus podam. Nāk tēvs un ķepās rīksti nes. Gan brāļi taisnojas: — Es, es Bet neizbēgt tiem sodam.

Tā beidzas mūsu pasaka Par diviem lielībniekiem.

Vai būtu vēl kas jāsaka?

Man liekas, ka šī pasaka Nav rakstīta par niekiem.

BITĪTES DŪCENITES CEĻOJUMS

Iepazīšanas

Kādā agrā, saulaina pavasara rītā, kad pa jūru vēl peldēja neizkusuši ledus gabali, bet krasta kāpās jau ziedēja pūpoli, pie manas istabas loga kāds pieklauvēja. Klauvējieni bija tik viegli un klusi, ka es tos tik tikko sadzirdēju.

«Laikam kāds pavasara putns sit pie loga rūts un grib ienākt sasildīties,» es nodomāju. Nakts taču bija tik salta.

Es piecēlos no rakstāmgalda un pavēros ārā. Aiz loga ieraudzīju nevis putnu, bet mazu, zeltainu bitīti, kas ar trīsošajiem spārniņiem sitās gar stiklu.

Es atvēru logu un sacīju:

—    Mazā bitīte, lido vien iekšā! Nakts vēsumā tu laikam esi nosalusi.

Viņa pacēlās spārnos un ielidoja istabā. Man uz galda saules pusē stikla vāzē smaržoja rozes.

—    Apmeties šeit. Te tu sev atradīsi smaržīgu un saldu nektāru.

Viņa uzlaidās uz rozes zieda un sāka stāstīt:

—    Mani kapteinis Klāvs šorīt uz kuģa pabaroja. Es zinu, ka jūs esat draugi. Viņš man parādīja ceļu pie tevis un lūdza tev nodot sirsnīgu sveicienu.

—    Pateicos par sveicieniem. Klāvs tiešām ir mans draugs. Bet kā tad tu nokļuvi uz kuģa? — es brīnījos. — Un vēl pie mana drauga kapteiņa Klāva?

—    Es jau sen braucu ar kuģi, — bitīte žužināja, ložņādama pa ziediem un tos apskatīdama.

—   Tādā vēsumā! — es izbrīnījies iesaucos. — Jūrā vēl ledus, bet ārā pūš ziemelis.

—    Es ziemeļa nebīstos! — bitīte lepni atbildēja. — Es visu laiku braucu kapteiņa kajītē un tikai ostās izlidoju apskatīt pasauli.

—    Tad jau tu daudz esi redzējusi, — es teicu.

—    Ļoti daudz. Esmu izbraukusi tālas jūras un bijusi svešos krastos.

—    Vai tu man par savu braucienu nevarētu pastāstīt? — es jautāju.

—    Varētu gan, bet es redzu, ka tu strādā. Negribu tevi traucēt.

—    Stāsti vien. Es tavu stāstu pierakstīšu un pastāstīšu bērniem.

Un bitīte iesāka stāstīt.

Pirmais stāsts

Mani sauc par bitīti Dūcenīti. Esmu dzimusi Kubā. Tā ir sala, kur valda mūžīgs pavasaris. Spoža saule, krāšņi ziedi, silti vēji, zila jūra. Esmu dzirdējusi, ka manu dzimteni cilvēki dēvē par Cukura salu, jo tur aug saldas niedres, no kurām iegūst cukuru. Bet citi to sauc par Brīvības salu. Reiz mūsu salā iebruka līdz zobiem apbruņoti vīri, lai apspiestu brīvo kubiešu tautu. Bet tā drosmīgi gāja cīņā un iebrucējus ietrieca jūrā.

Esmu cēlusies no bišu saimes, kas atradās netālu no Kubas galvaspilsētas Havannas. Mūsu mazie bišu stropi stāvēja liela, ziedoša dārza vidū. Mēs no rīta līdz vakaram lidojām no zieda uz ziedu un sanesām pilnus stropus saldā medus. Medu ievācām kubiešu bērniem. Viņi dzīvoja turpat mūsu dārzā, lielā un baltā mājā. Šo māju sauca par bērnudārzu, un tanī mitinājās daudz zēnu un meiteņu. Katru rītu viņi visi nostājās garās rindās un vingroja, tad skrēja uz jūru peldēties, bet pēc tam dārza lapenē ēda brokastis.

Kad brokastis bija paēstas, bērni ar kapļiem uzrušināja zemi ap iedēstītajām puķēm un ar ūdeni aplaistīja karstajā saulē izkaltušās saknes. Pēc tam viņi savā starpā cīkstējās un rotaļājās. Tad, kad saules tveice bija grūti panesama, audzinātāja viņus sapulcināja ēnainā lapenē, mācīja lasīt un stāstīja pasakas.

Reiz klusībā paslēpos blakus audzinātājai uz violeta banāna zieda un noklausījos kādu teiksmu par mūsu salu. Agrāk te esot bijusi tikai mirdzoša jūra. Bet tad kāds ērglis Amerikas mūžamežos ar saviem asajiem nagiem noķēris milzīgu, zaļu ķirzaku. Otrs ērglis, kas bijis tik slinks, ka pats nav vīžojis sev sagādāt barību, viņam uzbrucis. Sākusies nikna cīņa. Beidzot lielo un zaļo ķirzaku sliņķis paķēris, uzšāvies augstu gaisā un aizlidojis jūrā. Bet tur sākusies vētra, rūcis pērkons un zibeņi šāvušies uz visām pusēm. Slinkais ērglis nobijies, uztraukumā izlaidis nolaupīto ķirzaku no nagiem un bailēs meties bēgt. Bet tanī vietā, kur jūrā iekritusi zaļā ķirzaka, radusies pasaules skaistākā sala Kuba. No liela augstuma tā vēl tagad atgādina jūrā iekritušu milzu zaļu ķirzaku.

Kad noklausījos šo teiksmu, es atstāju savu paslēptuvi un nolēmu pārliecināties, vai audzinātāja bērniem stāstījusi patiesību. Uzlidoju augstu, augstu. Raugoties lejā, sala patiesi atgādināja zilajā jūrā iemestu zaļu ķirzaku.

No visiem bērnudārza iemītniekiem man vislabāk iepatikās trīs zēni. Viens no tiem bija nēģeru zēns Hosē. Melns kā ogle, ar sprogainiem matiem. Otrs — pelēks, jauks puisēns, vārdā Pablo, bet trešais — balts, kā no jūras putām piedzimis, ar gaišiem matiem un vasaras raibumiem uz degungala un vaigiem. Tas bija Sančo. Viņa vasaras raibumiņi man atgādināja medus lāsītes, kuras es no ziediem izsūcu un nesu uz savu stropu.

Šie trīs zēni dzīvoja kopā vienā istabiņā un bija lieli draugi. No koka dēlīšiem un bambusa caurajiem stobriem viņi bija iztaisījuši šautenes un bieži rīkoja medību spēles. Viņiem bija skaists, raibs sunītis Bonita. Kad Hosē, Pablo un Sančo ložņāja pa biezokņiem un meklēja plēsīgus zvērus, Bonita allaž skrēja pa priekšu, sīki jo sīki izostīdama katru krūmu un akmeni. Dažreiz šajās medību rotaļās piedalījās viss bērnudārzs,*arī meitenes. Tādās reizēs viņi devās tālos pārgājienos pa laukiem un kalniem, paši sev ierīkoja naktsmītnes, kurināja ugunskurus un vārīja ēdienu. Naktī viņi savu nometni apsargāja, tai apkārt izlikdami slepenus posteņus.

Bieži vien es, bitīte Dūcenīte, šajos gājienos bērnus pavadīju, izlūkodama jaunas ziedu vietas, kur varētu ievākt medu. Reiz nometnes sardzē stāvēja mani draugi Hosē, Pablo, Sančo un sunītis Bonita. Bet es sildījos pie ugunskura. Sančo atskrēja pie audzinātājas un satraukts stāstīja, ka kalnu biezoknī, sekojot sunītim Bonitai, viņi esot uzgājuši bandītu nometni. Audzinātāja visus trīs drosminiekus aizsūtīja uz tuvējo ciemu pēc milicijas. Drīz ieradās bruņoti sargi, ielenca bandītus, tos arestēja un aizveda uz cietumu. Par apķērību un drosmi visi trīs draugi saņēma uzslavu un pateicību, bet sunītis Bonita — ļoti garšīgu kauliņu.

Kādā dienā Kubas galvaspilsētas Havannas ostā no Padomju zemes ieradās skaists, balts kuģis ar sarkanu karogu mastā. Bērni lūdza audzinātājai, lai viņus aizvedot apskatīt kuģi. Audzinātāja bija ar mieru. Bērni nomazgājās, uzposās un garā rindā devās uz ostu. Es, protams, viņiem lidoju līdzi, jo arī man ļoti gribējās redzēt svešo kuģi. Rindas priekšgalā soļoja mani draugi.

Hosē nesa Kubas karogu, bet Pablo ar Sančo raibus ziedus padomju jūrniekiem.

Uz kuģa bērnus sagaidīja kapteinis Klāvs ar matrožiem. Kuģa salonā jūrnieki bērnus pamieloja ar saldumiem, bet pēc tam parādīja savu lielo okeāna motorkuģi. Tas bija ļoti skaists, un bērni par to bija sajūsmināti.

Hosē sacīja:

—    Kad izaugšu liels, es kļūšu par tirdzniecības flotes jūrnieku.

—    Bet es par kara jūrnieku, — atbildēja Pablo, raudzīdamies uz kādu karakuģi, kas stāvēja ostā. — Es aizstāvēšu savu dzimteni pret bandītu iebrukumiem.

—   Bet es mācīšos par kuģa kapteini! — Sančo iesaucās. — Es braukšu pa visām pasaules jūrām un redzēšu svešas zemes.

Beidzot kapteinis bērnus ieveda savā kajītē. Tā atgādināja lielu un skaistu istabu ar vairākiem logiem. Šos logus kapteinis jūrnieku valodā nosauca par iluminatoriem. Zem tiem uz galda ziedēja puķes. Visu laiku lidojot, mani spārni bija noguruši. Es uzmetos uz kāda zieda un saldi aizsnaudos.

Kad atmodos, kuģis jau bija izgājis jūrā un atradās tālu no manas dzimtās salas krastiem. Bija nakts. Kapteiņa Klāva kajītē dega gaisma, bet iluminatori bija aizvērti, un es vairs netiku ārā. Ar spārniem sitos gar rūti. Kapteinis sadzirdēja, pienāca un jautāja:

—    Bitīte Dūcenīte, kā tad tu esi palikusi uz kuģa?

—   Aizsnaudos, — es atbildēju. — Izlaid mani ārā! Mēģināšu aizlidot līdz krastam.

—    Nē, — kapteinis papurināja galvu. — Arā ir tumšs, kā tu atradīsi ceļu atpakaļ? Bet, ja uznāks vētra, spēcīgais vējš tevi iesviedīs jūrā un tu noslīksi. Labāk jau brauc mums līdzi. Mēs tev parādīsim svešas zemes, bet pēc tam atgriezīsimies atpakaļ tavā dzimtenē.

—    Labi, — es atbildēju. — Bet uz_kurieni iet jūsu ceļš?

—    Pāri Atlantijas okeānam uz Āfriku, — atbildēja kapteinis Klāvs.

—   Vai tas ir tālu?

—    Ļoti, ļoti tālu.

—    Nu labi, — es beidzot viņam piekritu. — Braukšu tev līdzi. Tikai ar norunu, ka tu mani atvedīsi atpakaļ.

—    Noteikti, — kapteinis apsolīja.

Un tā es kļuvu par kuģa vienīgo pasažieri. Mēs atradāmies jūrā desmit dienas un naktis. Ceļā vairākkārt uznāca spēcīga

vētra. Vējš sagrieza jūru virpuļu virpuļos. Ūdens šaltis lējās uz kuģa klāja un triecās pret iluminatoriem. Kuģis valstījās no vieniem sāniem uz otriem. Sākumā man bija bail, ka milzīgie viļņi mūs visus neierauj okeāna dzelmē. Bet tad es pamazām pieradu. Kuģa šūpošanās sāka atgādināt zieda šūpošanos vējā, un man tā patika. Es mierīgi gulēju savā ziedu gultā, un jūras šalkoņa man likās kā palmu šalkoņa manas dzimtās zemes Kubas krastos.

Otrais stāsts

Vienpadsmitās dienas rītā mūsu kuģis tuvojās svešam krastam. Kapteinis Klāvs, skūdams bārdu un raudzīdamies uz dūmakā tīto zemes strēmeli pie tālā apvāršņa, sacīja:

—   Bitīte Dūcenīte, vai tu redzi to zaļo svītru? Tā ir Āfrika. Drīz mēs piestāsim Gvinejas krastā.

—    Kas tā ir par zemi_— Gvineja? — es jautāju.

—   Tā ir tropu zeme Āfrikas rietumu pusē, — paskaidroja kapteinis. — Tur ir vēl karstāks nekā tavā dzimtenē Kubā. Daļa no šīs zemes ir pārklāta ar tropiskiem mūžamežiem, kurus sauc par džungļiem. Tur aug daudz palmu* un milzum daudz ziedošu puķu un krūmu. Pēc ilgā brauciena pa jūrām tu varēsi labi pamieloties. Vai jūti, ka gaiss jau pilns ar saldu medus smaržu?

—    Jā, — es atbildēju. — Tā smaržo violetie banānu ziedi.

—    Gvinejā aug ļoti daudz banānu un ananasu. Tu taču esi mielojusies arī ar ananasiem, vai ne? — kapteinis vaicāja.

—    Bez šaubām, — es lepni atbildēju, jo arī manā dzimtenē Kubā aug saldie un miltainie banāni un sulīgie ananasi.

Kapteinis beidza skūt bārdu un atvēra iluminatoru. Es izlidoju ārā un nometos masta galā. No šejienes varēja labi novērot visu plašo apkārtni.

Rīts bija bez vēja, ļoti saulains un silts. Mirdzošā jūra lēni cilājās uz augšu un uz leju, it kā tā elpotu. Kuģa priekšgals kā ass nazis šķēla zilo ūdeni, izbaidīdams lidojošās zivis. Sudrabaini mirdzēdamas saulē, tās veseliem bariem pacēlās gaisā un atkal ienira jūrā. Slapjās lidspuras, ar kurām zivis turējās gaisā, saulē zibēja kā putnu spārni.

Netālu no kuģa jūras viļņos parādījās milzīgs kašalots. Lielais jūras zvērs pūta gaisā augstu ūdens strūklu. Kašalots laikam dzinās pakaļ delfīniem, jo nezvēram pa priekšu rotaļādamies peldēja liels delfīnu bars.

Tuvojoties Āfrikas krastam, mums ceļu šķērsoja vairākas salas. Tās bija apaugušas ar tumšzaļām palmām un bieziem krūmiem. Sur un tur krastmalā, sulīgajā zaļumā iegrimušas, karstajā dienvidu saulē drūvēja nabadzīgas nēģeru būdiņas. Uz kuģa klāja vecais bocmanis stāstīja kādam jaunam matrozim:

—    Paskaties, pie šīm salām agrāk piestājušies jūras laupītāju kuģi. Vecos laikos vergu tirgotāji te ķēra nēģerus. Viņus iekala važās un veda pāri okeānam uz Ameriku. Tur viņi kļuva par bagāto amerikāņu fermeru vergiem. Amerikā vēl tagad nēģerus uzskata par zemākiem cilvēkiem nekā baltos. Patiesībā nēģeri ir tādi paši cilvēki kā mēs, tikai ar melnu ādu.

Jā, tur jau no kāda salas līča mums pretī izbrauca maza nēģeru zvejnieku laiviņa. Tā bija izdobta no apaļa koka stumbra, un to airēja divi gvinejieši — tēvs ar dēlu. Viņi bija gandrīz kaili, un saulē spīdēja viņu roku spēcīgie muskuļi. Kad laiva apstājās, tēvs iemērca jūrā koka žērklī iestiprinātu tīklu. Drīz viņš to izcēla ārā, un linumā spārdījās vairākas zivis. Dēlēns tās veikli satvēra, iesvieda laivā, un tēvs atkal iemērca tīklu ūdenī. Kad mūsu staltais okeāna milzenis brauca viņiem garām, abi zvejnieki izslējās savā mazajā laiviņā stāvus un draudzīgi māja sveicienus.

Aiz palmām apaugušajām salām parādījās Āfrikas krasts ar lielu pilsētu. Pāri zemajām nēģeru būdiņām augstu gaisā cēlās lieli daudzstāvu nami, palmas un milzīgi koki ar resniem stumbriem. Es nolidoju no masta gala pie kapteiņa un jautāju, kas tie ir par milzeņiem. Un kapteinis paskaidroja:

—    Tie ir baobabi. Daži koki ir tik resni, ka tos var apkampt tikai vairāki desmiti vīru.

Kuģis lēni iegāja ostā un apstājās. To sagaidīja raibs ļaužu bars: krāsainās drēbēs ģērbušies vīrieši, sievietes un bērni.

—    Cik ilgi mēs te stāvēsim? — es jautāju Klāvam.

—    Labu laiciņu, — viņš atbildēja. — Lido mierīgi krastā, apskaties pilsētu un aizlido uz džungļiem. Tie nav tālu. Tavā dzimtenē tik lielu un biezu mūžamežu nav. Tikai piesargies no plēsīgiem putniem, lai tie tevi nenoķer un neapēd. Un pārāk ilgi nekavējies.

—    Labi, es gribu apskatīt svešo pasauli, — sacīju kapteinim, pacēlos spārnos un devos uz pilsētu.

Aiz ostas vārtiem auga vairāki baobabi. Es tiem apriņķoju apkārt un nolēmu, ka kapteinis nav pārspīlējis. Koki patiesi bija milzum resni. Baobabu stumbru iedobumos lietus laikā varētu paglābties simtiem bišu saimju. Es nolaidos uz kāda zara un tur sastapos ar meža biti.

—    Māsiņ, kā tevi sauc? — es jautāju.

—    Par Melnkājīti, — viņa atbildēja. — Ko tu vēlies?

—    Es iebraucu no svešām zemēm un gribu apskatīt pilsētu. Vai tu nebūtu tik laipna un man to neparādītu?

—    Kāpēc gan ne, — Melnkājīte atbildēja. — Bet kā tevi sauc?

—    Par Dūcenīti.

—    Labi, — atbildēja Melnkājīte, — tad celsimies spārnos. Vispirms aplidosim pilsētu, bet tad dosimies uz džungļiem. Tikai tu man seko un nenoklīsti. Pie mums plosās šausmīgi pērkona negaisi. Ja bites laikā nepaslēpjas, tad tās noslīkst. Tāpēc uzmanies, Dūcenīt!

Mēs pacēlāmies spārnos un gar palmu galotnēm lidinājāmies uz pilsētu. Es paklausīju savai draudzenei un lidojumā cieši turējos viņai blakus.

—    Kā šo pilsētu sauc? — es jautāju.

—    Konakri, — Melnkājīte atbildēja. — Tulkojumā tas nozīmē — «Balto cilvēku kaps». Pilsēta tādu nosaukumu dabūjusi tāpēc, ka te ir ļoti mitrs un karsts klimats. Ziemeļniekiem to grūti panest.

Jā, saule nudien dedzināja kā uguns. Laime, ka no jūras pūta liega vēsmiņa. Citādi gandrīz varētu apsvilt mani plānie spārniņi un es vairs netiktu atpakaļ uz kuģa.

Pilsētas ielas bija apstādītas ar ’kokiem. Koku ēnā staigāja melni cilvēki un spēlējās tādi paši melni zēni un meitenes. Kāda kupla koka galotnē, riekstus grauzdami, draudzīgi lēkāja divi zaļgani pērtiķīši. Turpat blakus, kokosa palmā uzrāpušies, zēni ar spožiem naža asmeņiem nocirta vairākus kokosa riekstus. Virvē iesējuši, viņi tos nolaida saviem draugiem, kas apakšā gaidīja. Tie uz akmeņiem milzīgos riekstus pāršķēla un kāri dzēra saldskābo sulu, kas izskatījās zilganbalta kā kazas piens.

Uz kādas ielas bija sapulcējies bars ļaužu. Mēs ar Melnkājīti nolidojām lejā, lai apskatītos, kas tur notiek. Izrādījās, ka naktī pa ielas noteku pilsētā ielavījusies milzīga čūska — pitons. Neapzinādamies draudošās briesmas, bērni ar to sākuši spēlēties. Beidzot no cilvēku drūzmas izgāja kāds policists un tuvojās briesmonim. Piegājis žņaudzējčūskai gandrīz klāt, viņš no maksts izvilka pistoli un to nošāva. Čūska ilgi locījās kā jūras viļņos iemesta resna tauva, līdz beidzot izstiepās visā garumā un sastinga.

Melnkājīte sacīja:

—    Bitīte Dūcenīte, lidosim tālāk. Es tev gribu parādīt arī nabadzīgo ļaužu kvartālus.

—    Labi, Melnkājīte, — es piekritu, un mēs pacēlāmies gaisā.

Tanī brīdī mums pāri drāzās divi milzīgi, melni putni. Kad man pārslīdēja viņu pelēkā ēna, es no bailēm nodrebēju.

—   Kas tad tie par briesmoņiem! — es iesaucos.

—    Tie ir grifi, — paskaidroja Melnkājīte. — Dienās viņi mitinās nabadzīgo mājiņu tuvumā un aprij izmestos atkritumus. Šos putnus dēvē par sanitāriem. Ja grifu nebūtu, tad pilsētā plosītos dažādas slimības. Viņi pasargā nabadzīgos cilvēkus no ļaunām slimībām.

Melnie putni mums lidoja pa priekšu. Viņi nolaidās kādas vienkāršas būdiņas priekšā uz atkritumu kaudzes un dīvaini iegārdzās. Gandrīz pie katras mājiņas sēdēja pa grifu pārim. Turpat līdzās spēlējās bērni, bārddziņi skuva bārdas, drēbnieki pielaikoja un šuva drēbes, skārdnieki un podnieki darināja traukus. Bet putni tupēja uz savām garajām kājām un gaidīja ēsmu.

—    Man te nepatīk, — es sacīju Melnkājītei. — Vai tavā pilsētā nav kaut kā skaistāka, ko apskatīties?

—    Labi, — atbildēja Melnkājīte, — lidosim uz tirgu.

Drīz vien aiz koku galotnēm starp zemām nēģeru mājiņām parādījās raiba ļaužu drūzma. Tas bija tirgus. Te pirka un pārdeva māla podus un skārda traukus, visvisādus dienvidu augļus, drēbes un citas mantas. Mēs abas ar Melnkājīti uzmetāmies uz vaļēja medus poda un ieturējām brokastis.

—   Jā, te jau man patīk, — es sacīju Melnkājītei, ar ziedu lapiņu noslaucīdama saldo muti. — Paldies par brokastīm! Tagad varam lidot tālāk.

—    Dūcenīte, — Melnkājīte iesāka, — aizlidosim līdz Futadžalonas džungļiem. Vai esi ar mieru?

—    Labprāt, — es atbildēju. — Bet kas tas ir — Futadžalona?

—    Tā ir kalnu grēda, kas sākas netālu no mūsu pilsētas, — paskaidroja Melnkājīte. — Tur gandrīz katru dienu ārdās pērkona negaisi, ir ļoti mitrs un karsts. Tāpēc kalnu ielejās aug biezi un skaisti mūžameži — džungļi. Tur zied daudz puķu un mīt visvisādi zvēri. Vai tu esi redzējusi lauvu?

—    Nē.

—    Un ziloni?

—   Arī nē.

—    Bet degunradzi?

—    Manā dzimtenē Kubā tāda zvēra nav, — es atbildēju.

—   Tad lidosim! — iesaucās Melnkājīte, un mēs abas reizē pacēlāmies spārnos.

Aiz pilsētas sākās savanna, apaugusi ar retiem kokiem, saulessargiem līdzīgām akācijām un varen augstu zāli.

—    Kas tā par milzīgu zāli! — es iesaucos. — Vai cukurniedres?

Bitīte Melnkājīte iesmējās.

—    Tās nav cukurniedres. Tā ir ziloņu zāle. Pagaidi vien, drīz tu ieraudzīsi arī ziloņus. Skaties, tur jau ezera malā zem tiem kuplajiem kokiem viņi ganās.

Jā, tur ganījās milzīgi zvēri ar lielām, noļutušām ausīm, gariem snuķiem, baltiem kaula ilkņiem un tievām astītēm. Viņiem kājas bija resnas un strupas kā zemē iedzīti stabi. Daži no ezera snuķos ievilka ūdeni un tad kā no dušas to uzpūta sev virsū. Krasta smiltīs, acis aizvēruši, snauda bariņš laisko krokodilu. Mazi putniņi staigāja pa krokodilu mugurām un knābāja raupjo ādu.

—    Brrr, — es nodrebinājos. — Man bail.

—    Nebaidies, Dūcenīt, — Melnkājīte mani mierināja. — Ja bites zvērus neaiztiek, tad viņi tām neuzbrūk.

Mēs lidojām tālāk. Drīz savannā starp kokiem es pamanīju dīvainus zvērus. Tie bija resni un gari, ar īsām kājām un milzīgu kaula dunci deguna galā.

—    Kas tie tādi? — es izbrīnā iesaucos.

—    Degunradži, — atbildēja Melnkājīte. — Bet tur tālāk zālē guļ vesela lauvu ģimene. Vai tu redzi?

—    Jā, — es atbildēju. — Bet tas gan ir milzīgs kaķis, kas ložņā pa krūmiem!

—    Tas nav kaķis. Tā ir pantera. Nikns un plēsīgs zvērs. Dažkārt viņa iezogas nēģeru ciemos un nolaupa ne tikai kazas, bet arī saplosa bērnus un lielus cilvēkus.

—   Ak šausmas! — es iesaucos. — Varbūt labāk griezīsimies atpakaļ? Man bail, ka arī mums kāds briesmonis neuzklūp.

—    Zvēri bites neaiztiek, — paskaidroja Melnkājīte. — Es jau tev teicu, ka mūsu lielākais ienaidnieks ir tropiskās lietus gāzes un viesulis. Tie te plosās visai bieži. Bet šodien, kā pati redzi, ir zila debess un lietus laikam nebūs. Uz kalnu galotnēm gan guļ biezi mākoņi, bet tas jau tā te ir gandrīz katru dienu.

Es nomierinājos, un mēs lidojām tālāk. Sākās biezs mūžamežs. Zem smuidrajām palmām auga kupli koki un biezi krūmi. Koku stumbri vietu vietām no apakšas līdz augšai bija apvīti ar liānām. Palmu galotnēs zaļi zvirbuļi no sīkām lapu strēmelītēm vija ligzdas. No koka uz koku kā vāveres lēkāja palmu peles un zaļie Āfrikas pērtiķi. Biezokņos kliedza putni un spiedza sīku zvēriņu balsis. Kalnu upītes krastā slāpes dzesēja antilopes, bet uz krasta karstajām klintīm saritinājusies saulē sildījās liela čūska.

Beidzot starp kokiem parādījās nēģeru ciems. Tam blakus upītes purvainajā krastā pletās banānu un ananasu plantācijas. Vīri ar spožiem tērauda nažiem no platlapainajiem banānkokiem cirta nost smagos augļu ķekarus, bet sievas un bērni tos uzlika sev uz galvas un nesa prom uz augļu nojumi. Ap banānziedu violetajām tulpēm lidinājās daudz bišu. Viņas mums māja ar spārniem un aicināja lejā pamieloties. Bet mēs nolēmām labāk džungļos uzmeklēt kādu jauku ziedu un lidojām tālāk.

—    Bitīte Dūceriīte, — pec kāda laiciņa sacīja mana draudzene.

—    Man šķiet, ka apakšā pie upītes mēs atradīsim visskaistākos ziedus. Lidosim lejā!

Mēs sakļāvām spārnus un nospindzām zemē. Man tik ļoti gribējās nodzerties saldo sulu, ka es tūlīt metos virsū uz pirmā zieda. Tas sakustējās un nikni iesaucās:

—    Ei, kāpēc tu man rāpies virsū?

Pirmo reizi mūžā es sastapos ar tādu ziedu! Viņš kustināja krāsainās ziedlapiņas un turpināja:

—   Man nav ne mazākā prieka tevi turēt uz savas bukapaunas.

Esmu bitīte Dūcenīte, un man ir tiesības sūkt medu no visiem ziediem.

Krāsainais zieds tik stipri sakustējās, ka es gandrīz novēlos.

—    Neprātīgā! Nedzel man! Es taču neesmu zieds, bet tauriņš.

—   Tauriņš! — es izbrīnā iesaucos un norāpos zemē. — Kāpēc tad tu man to neteici tūlīt?

—    Kā tad es varēju zināt, ka tu neproti atšķirt tauriņu no zieda!

—   Tu esi tik liels un tik skaists kā brīnumzieds, — es atvainodamās sacīju.

—    Mani draugi ir vēl skaistāki un lielāki, — tauriņš atbildēja.

—    Mani sauc par Paradīzes taureni.

—    Priecājos iepazīties, — es atbildēju. — Arī manā dzimtenē Kubā ir skaisti taurenīši, bet tik brīnišķīgu kā tevi vēl nekad neesmu sastapusi.

Tagad sarunā iejaucās Melnkājīte. Viņa smiedamās teica:

—   Mūsu mūžamežos, savannās un kalnos dzīvo tik daudz skaistu taurenīšu, ka arī mēs, vietējās bites, tos diezgan bieži sajaucam ar ziediem.

Kalnu galotnēs, uz kurām visu laiku nekustīgi gulēja melns mākonis, kaut kas briesmīgi ierūcās. Ugunīga pātaga vairākkārt pārcirta debesis. Paradīzes taurenis atsveicinājās un steidzīgi pacēlās spārnos.

—    Kas tur notiek? — es jautāju savai draudzenei.

—    Tur Pērkons seglo savu melno mākoņu zirgu. Drīz viņš drāzīsies pāri mūžamežam, uguns pātagu plīkšķinādams un ūdeni straumēm liedams. Mums tūlīt jāpaslēpjas.

—    Varbūt ielīdīsim kādā koka dobumā? — es jautāju.

—    Nē, labāk lidosim uz nēģeru ciemu un paslēpsimies tur zem jumta. Drošs paliek drošs. Tu taču nemaz nezini, ko nozīmē mūsu tropiskās lietus gāzes.

Mēs abas pacēlāmies spārnos un aizlidojām meklēt ciemu. Pa to laiku Pērkons ar savu melno mākoņu zirgu jau bija aizsedzis sauli. Mūžamežā kļuva gandrīz pilnīgi tumšs. Pērkonam pa priekšu drāzās Viesulis, izraudams ar visām saknēm kokus un vienai otrai mājiņai noceldams apaļo salmu jumtu.

Labi, ka mēs laikā paspējām ielidot un paslēpties nēģeru mājiņā. Nometāmies uz palodzes un raudzījāmies ārā, kur sudrabainām strūklām sāka gāzt lietus. Pērkons neganti rūca un nepārtraukti zibsnīja ar savu mirdzošo zibens pātagu. Viņš virzījās uz jūras pusi, un Viesulis visu laiku skrēja pa priekšu, attīrīdams ceļu no šķēršļiem.

Izbijies no spēcīgajiem rūcieniem, tumšajā istabas kaktā ieraudājās mazs bērns. Melns kā ogle viņš gulēja uz grīdas, ieritinājies segā, un kliedza. Es nolaidos viņam blakus un mierināju:

—    Mazais, nekliedz! Tu neesi viens. Es, bitīte Dūcenīte, un mana draudzene Melnkājīte paliksim pie tevis, kamēr negaiss pāries. Kā tevi sauc?

—    Dudū, — mazais šņukstēdams atbildēja.

—    Kur tavs tēvs un māte?

—    Banānu laukā. Novāc augļus.

—    Celies augšā! Kamēr pāries pērkons, paspēlēsimies, — mēs aicinājām.

Zēns uzrausās kājās. Viņa melnie mati cirtojās mazās sprodziņās, bet ap kaklu viņam māte bija aplikusi no zvēru zobiem darinātu kaklarotu. Uz zēna melnajām rokām mirdzēja spirālē savītas sudraba aproces. Dudū bija tik skaists, ka man straujāk iepukstējās mazā bites sirsniņa. Es viņam uzlidinājos uz izstieptās saujas un aicināju viņu dejot.

Dudū manu uzaicinājumu labprāt pieņēma. Ārā lija un dārdēja Pērkona spērieni. Zibens apgaismoja tumšo istabu. Pie sienas pieslietas stāvēja nēģeru bungas tam-tam. Bungas bija pagatavotas no izdobta palmas stumbra. Sī caurā koka viens gals bija pārvilkts ar izkaltētu panteras ādu. Mana draudzene Melnkājīte uzlidoja uz bungām, bet mēs ar Dudū sākām dejot.

Melnkājīte ar ķepiņām sita bungas un dziedāja:

—   Tam-taram, tam-taram, tam-taram!

Zum-zuram, zum-zuram, zum-zuram!

Dudū grieza Dūcenīti,

Mazo medus sūcenīti.

Es ar ķepiņām kā rungām Takti piesitu uz bungām.

Tam-taram, tam-taram, tam-taram!

Zum-zuram, zum-zuram, zum-zuram!

Kas tā bija par skaistu deju!

Lietus beidzās, un pa lodziņu iespīdēja saules gaišie stari.

—   Uz redzēšanos! — es paklanīdamās sacīju Dudū. — 2ēl, ka nevaru ilgāk te uzkavēties. Ostā mani jau gaida kapteinis Klāvs.

—   Bitīte Dūcenīte, paliec! — Dudū lūdzās. — Es tev uztaisīšu mazu stropiņu. Mežā ir daudz puķu. Tu te varēsi labi dzīvot.

—           Nē, man jāatgriežas dzimtenē, — es no sirds aizbildinājos.

—    Tur man ir draugi, kas mani gaida. Uz redzēšanos, dārgais Dudū!

Zēns atvēra būdiņas logu un izlaida mūs ārā. Kad pacēlāmies gaisā, es pagriezu galvu un paskatījos atpakaļ. Dudū vēl arvien stāvēja pie mazā lodziņa un māja sveicienus. Spirālveidīgās sudraba aproces saulē vizuļot vizuļoja . . .

Osta kapteinis jau mani gaidīja. Kuģis bija sagatavots iziešanai jūrā. Mēs ar Melnkājīti cieši apkampāmies un atvadījāmies.

—   Uz redzēšanos! — viņa mādama sauca, kad es pa iluminatoru ielaidos kapteiņa kajītē.

Un es viņai ar skumju sirdi atbildēju:

—    Uz redzēšanos, Melnkājīte!

Trešais stāsts

Mūsu kuģis pacēla enkuru un izgāja jūrā. Sākumā es uzmetos uz radio antenas. Bet dienvidu saulē tā bija tik stipri sakarsusi, ka gandrīz apdedzināju ķepiņas. Tāpēc pacēlos spārnos un uzlidoju uz masta gala. Te pūta viegls vējiņš un varēja redzēt, kas notiek uz kuģa un krastā. Pielicis tālskati pie acīm, kapteinis uzmanīgi raudzījās jūrā un deva komandas stūrmanim. Pie ragainā stūres rata stāvēja jauns stūrmanis un grozīja to no vienas puses uz otru. Kuģa klāja saimnieks — bocmanis ar savu palīgu mazgāja dūkstis no tikko izvilktā milzu enkura. Matrozis turēja rokā garu gumijas šļūteni, caur kuru plīkstēdama drāzās spēcīga ūdens strūkla.

—   Tū, tū, tū! — pēkšņi ierēcās kuģa svilpe, un tās dobjā skaņa bija dzirdama tāltālu krasta džungļos. Es zināju, ka tas ir kuģa atvadu sveiciens. Droši vien to sadzirdēja arī bitīte Melnkājīte un nēģeru zēns Dudū.

Kuģis apgāja apkārt salām un uzņēma kursu uz ziemeļiem. Uz salu klintīm augstu pakāpušās, ar savām zaļajām lapām vēdināja sveicienus garās un slaidās palmas.

Pēkšņi gaisā kaut kas nošvīkstēja, un man blakus uz masta nolidoja jūras putns Kaija.

—    Esi sveicināta, Dūcenīte, — sacīja Kaija. — Kurp tu braukdama?

—    Uz svešām zemēm, — es atbildēju.

—    Labāk pārdomā un paliec krastā, — viņa teica. — Es jūtu, ka jūrā drīz sāksies vētra.

—    Man vētras nav bail, — es atbildēju.

—    Tā būs barga vētra, — turpināja jūras Kaija. — Es dzirdēju, ka no krasta tuksnešiem uz jūru skrej peldēties Dejojošais Džins.

—    Kas tas ir — Dejojošais Džins? — es jautāju.

—    Tas ir smilšu viesulis, — stāstīja jūras Kaija. — Dejojošais Džins, pa tuksnešiem virpuļodams, sacēlis gaisā un nes līdzi milzum daudz sarkandzeltenu un karstu putekļu. Ja tu paliksi masta galā, tu noslāpsi.

—    Ko tad man var padarīt tāds Dejojošais Džins, — es atbildēju. — Man ir jauka kajīte ar puķēm. Es paslēpšos tur. Mums ir labs kapteinis. Ja vēlies, arī tev viņš labprāt dos pajumti savā kajītē.

—   Paldies, Dūcenīt, — atbildēja jūras Kaija. — Es tikai atlidoju pavizināties. Un gribēju tevi brīdināt. Dejojošais Džins ir ļoti nikns. Vai tu redzi to vietu, kur jūra saplūst kopā ar debesīm?

—    Redzu.

—    Un to dzeltensarkano svītru pie debesīm?

—    Arī redzu.

—    Tā ir Dejojošā Džina elpa. Viņš no krasta pūš sakaitētas smiltis jūrā. Es lidošu atpakaļ, man no viņa bail. Uz redzēšanos, bitīte Dūcenīte!

—    Uz redzēšanos, jūras Kaija! — es iedūcos.

Kaija izpleta spārnus un pacēlās gaisā. Viņa lidoja atpakaļ uz dienvidu salām. Bet mūsu kuģis peldēja arvien tālāk un tālāk uz ziemeļiem.

Āfrikas zaļais, ar mūžamežiem apaugušais krasts izbeidzās. No kuģa masta skaidri bija saskatāms dzeltenais tuksnesis. Kā milzīgs smilšu stabs krastā virpuļoja viesulis Dejojošais Džins, tālu

jūrā pūzdams karstās smilšu strūklas. Uz saulē sakarsētām klintīm, ūdeni meklēdami, rēca un kārpījās izslāpuši lauvas. Cilvēki pieplaka zemei un apsedza galvas, lai nenoslāptu. Es atstāju masta galu un pa iluminatora spraugu ielīdu kapteiņa kajītē. Sausā tuksneša svelme bija nogurdinoša, un es aizsnaudos.

īsti neatceros, cik ilgi tā biju gulējusi. Kad atvēru acis, debesis bija spodras un zilas, bet jūra saulē zaļgani vizuļoja kā milzīgs spogulis. Kapteinis Klāvs, skūdams bārdu, smiedamies sacīja:

—   Tu gan esi liela gulētāja. Ir pagājušas jau četras diennaktis, kopš tu guli.

—   Tik daudz! — es brīnījos. — Kur tad mūsu kuģis tagad atrodas?

Kapteinim uz galda bija izklāta liela jūrnieku karte. Viņš pie tās piegāja, rādīja vietu, kur atrodamies, un stāstīja:

—    Redzi, bitīte Dūcenīte! Mēs atrodamies te,_šinī jūrā, kuru sauc par Vidusjūru. Pa labi no mums atrodas Āfrika, pa kreisi — Eiropa. Mūsu kuģis iet uz zemi, kuru sauc par Itāliju. Itālijas dienvidos atrodas liela sala — Sicīlija.

—    Bet kur palika Dejojošais Džins? — es jautāju.

—   Tas kā viesulis aizskrēja atpakaļ uz Āfrikas tuksnešiem, — kapteinis paskaidroja. — Te mēs ar viņu vairs nesatiksimies. Dejojošais Džins dzīvo tuksnešos un tikai paretam dodas uz jūru nodzerties. Te, Vidusjūrā, mājo maigais Dienvidvējš. Vai tu dzirdi, ka viņš klauvē pie loga un tevi aicina ārā?

—   Labi, iešu ar viņu parunāties, — es sacīju kapteinim un izlidoju ārā. Maigais Dienvidvējš mani draudzīgi sagaidīja. Mēs abi uzlidojām uz masta.

—    Šī ir mana valstība, — lepni sacīja Dienvidvējš, pamādams uz plašo apvārsni. — Manā jūrā un manās zemēs mājo mūžīgs pavasaris. Dažreiz gan no sniegiem klātajiem kalniem te ielaužas mans kaimiņš — aukstais Ziemeļvējš, kuru cilvēki iesaukuši par Mistrālu. Bet ilgi es viņam neļauju plosīties. Es viņu iztriecu ārā, un tad manā valstībā atkal iestājas pavasaris. Plaukst koki, zied puķes, bet jūra kļūst silta. Un zilganzaļajos jūras viļņos saule veselām riekšavām saber zeltu un sudrabu, tā ka no šī dzidrā mirdzuma acis žilbst.

—    Vai zeme vēl tālu?

—    Zeme vairs nav tālu, — sacīja Dienvidvējš. — Drīz mēs ieraudzīsim tās krastus.

—   Tavā pavasara valstībā laikam visi cilvēki dzīvo ļoti labi? — es jautāju.

—    Dažādi dzīvo, — viņš atbildēja. — Bagātie dzīvo labi, bet nabagie — slikti. Gan jau tu pati redzēsi, kad sasniegsi krastu.

Zilajā debesmalā parādījās tumšzilgana, robaina svītra.

—    Tā ir zeme, — sacīja Dienvidvējš. — Paliec sveika, bitīte Dūcenīte! Es lidošu uz krastu. Man vēl jābūt pie kāda slima zēna, kurš dzīvo tumšā pagrabā. Es viņam aiznesīšu savu silto elpu un mirdzošu Sauleszaķīti. Varbūt mēs vēl tiksimies.

Dienvidvējš pacēlās gaisā un aizlidoja. Es paliku masta galā un raudzījos uz krastu, kas nāca arvien tuvāk un tuvāk. No tumšzilās, robainās svītras pamazām izauga koki un mājas, lauki un dārzi, augsti kalni un dziļas ielejas. Visaugstākā kalna galotne, pārklāta ar sniegu, svieda gaisā baltus dūmu mutuļus. Ap klinšaino galotni lēni ložņāja sudrabaini mākonīši kā baltas aitiņas zilā pļavā. Es nolaidos lejā pie kapteiņa un jautāju:

—    Kas tas ir par kalnu, un kāpēc tas kūp?

Kapteinis skaļi iesmējās.

—    Bitīte Dūcenīte, kāda tu esi muļķīte! Tas ir vulkāns. Kalna galā ir bļodai līdzīgs iedobums, ko sauc par krāteri. Krātera dziļumā vārās no zemes karstuma izkausēta masa — lava. Bet no tās gaisā paceļas tvaiki un dūmi. Un tāpēc kalna galotne kūp. Dažreiz šis kalns gaisā izsviež ugunīgu masu un pelnus. Tādās reizēs mēdz sacīt, ka vulkāns sācis darboties. Karstie pelni un šķidrā lava dažreiz visai apkārtnei nodara lielu ļaunumu: izposta ciemus, laukus un dārzus. Vulkāns ir slikts kalns, es tev ieteicu labāk tam netuvoties. Krātera karstumā tu vari sev apdedzināt spārnus.

Es nodrebēju. Tādu ugunsvēmēju kalnu savā bites dzīvē redzēju pirmo reizi.

—    Kā šo kalnu sauc? — es jautāju kapteinim, kad kuģis tuvojās krastam, kur atradās liela pilsēta. — Un kā sauc šo pilsētu?

—    Kalnu sauc par Etnu, bet pilsētu — par Mesīnu.

Man bija liela vēlēšanās pēc iespējas drīzāk visu redzēt pašai. Kapteinis Klāvs deva atļauju, un es pacēlos spārnos, lai dotos uz krastu.

Ceturtais stāsts

Pilsēta, kuru kapteinis Klāvs nosauca par Mesīnu, no bites lidojuma izskatījās ļoti skaista. Gar ielām rindojās balti nami un zaļas alejas. Visapkārt pilsētai bija lieli apelsīnu un citronu dārzi. Oranžie un dzeltenie augļi karājās mūžam zaļo koku zaros kā spožas zelta bumbiņas un jauki smaržoja. Arī melno zemi klāja zeltainie augļi, kurus nerātnais Dienvidvējš bija nopurinājis no apelsīnkoku un citronkoku zariem. Jūras krastā un pakalnos stāvēja gaišas pilis un vasarnīcas, kur dzīvoja bagātie ļaudis. Bet lielo māju pagrabos un mazās, tumšās būdiņās mita nabadzīgie cilvēki. Es ilgi meklēju savu draugu Dienvidvēju, lai viņš man parāda pilsētu, bet nevarēju nekur atrast. Beidzot es nometos kādam zēnam uz pleca blakus lielai māla krūzei. Krūzē šļakstēja ūdens. Zēns kaut kur ļoti ātri steidzās un tāpēc mani nemaz nepamanīja.

—    Kurp tu steigdamies? — es jautāju, viņam pielīdusi pie pašas auss.

—    Nesu tēvam un viņa draugiem dzert, — zēns atbildēja.

—    Kur tad viņi atrodas? — es ziņkārīgi turpināju mazo izprašņāt.

—    Pazemē, — zēns teica.

—    Pazemē? — es brīnījos. — Kāpēc tad viņi palīduši zem zemes?

—    Mans tēvs ar saviem draugiem strādā sēra raktuvēs, — paskaidroja zēns. — Viņi tur jau ir veselu nedēļu, un es viņiem nesu ūdeni.

—    Kāpēc tad viņi nenāk ārā? — es brīnījos.

—    Tāpēc, ka viņi streiko, — atbildēja zēns.

—    Kas tas ir — streiko?

Zēns par manu nezināšanu iesmējās un pacietīgi sāka skaidrot:

—    Tas nozīmē, ka viņi pazemē pārtraukuši darbu un pieprasījuši, lai raktuvju īpašnieks maksā lielāku algu. Policisti raktuves apsargā un neļauj dot strādniekiem ūdeni, lai dabūtu viņus ārā no šahtām. Bet mēs, zēni, viņiem slepus nesam ūdeni. Citādi viņi no slāpēm nomirtu. Kādu no maniem draugiem — Karlo policisti notvēra un tik stipri sasita, ka viņš tagad guļ slims.

—    Šausmīgi! Kur tad Karlo dzīvo? — es jautāju. — Gribu viņu apciemot.

Zēns pamāja uz kāda liela nama pagraba logu. Logs bija vaļā. Es pacēlos spārnos un ielidoju pagrabā. Kad acis aprada ar krēslu, es redzēju šauru telpu. Grīdas vietā bija pelēks akmens klons, kas dvesa aukstumu. Arī sienas un griesti bija pelēki un mitri. Nabadzīgā gultā, ar lupatām apsedzies, gulēja slimais zēns. Uz gultas malas ieraudzīju maigo Dienvidvēju, kas mēģināja slimo sasildīt. Uz zēna krūtīm rotaļājās Dienvidvēja atnestais Sauleszaķītis.

—    Beidzot jūs atradu! — es priecīgi iesaucos.

Dienvidvējš man māja, lai runāju klusāk.

—    Karlo ir ļoti slims, — čukstēja Dienvidvējš. — Policisti viņu līdz nāvei sasituši. Vai tu nevarētu viņam atnest mazlietiņ medus?

—   Tūlīt, — es sacīju, pacēlos spārnos un izlidoju ārā. Bagātnieku dārzos ziedēja puķes, zemu noliekušas medus pilnos ziedu kausiņus. Es savācu medu un aiznesu slimajam zēnam, viņš kļuva vesels un atguva spēkus.

—    Paldies, bitīte Dūcenīte un maigais Dienvidvēj! — Karlo pieceldamies pateicās. — Tagad es atkal esmu vesels un varu uz pazemi aiznest savam izslāpušajam tēvam krūzi ūdens.

Viņš sameklēja lielu māla krūzi un gatavojās aiziet.

—    Vai tu mūs neņemtu līdzi? — es lūdzos.

—    Kāpēc gan ne, — Karlo atbildēja, glāstīdams silto Sauleszaķīti, kas vēl arvien lēkāja pa gultu. — Nāciet man līdzi!

Kamēr zēns ar Sauleszaķīti izgāja ārā, mēs ar Dienvidvēju izlidojām pa logu un sētā sastapāmies ar saviem draugiem. Zēns no akas iesmēla ūdeni. Pielējis pilnu krūzi, viņš to uzlika uz galvas un steidzās uz sēra raktuvēm pie tēva. Sauleszaķītis viņam skrēja pa priekšu. Dienvidvējš kaisīja* ziedlapiņas ceļā, bet es dūcu dziesmu.

Ieeju sēra raktuvēs apsargāja policisti. Viņiem pie kājām uz akmeņiem gulēja saplēsta krūze. Lauskām blakus uz mitrās zemes sēdēja un raudāja zēns, kuru es nesen biju saticis uz ielas.

—    Kāpēc tu raudi? — es viņam jautāju.

—    Policisti izlēja ūdeni un sasita krūzi, — viņš elsodams atbildēja. — Bet tur apakšā, pazemē, tēvs ar saviem draugiem gaida ūdeni un nevar sagaidīt.

—    Neraudi. Mēs tūlīt aiznesīsim ūdeni, — es viņu mierināju.

—    Kā jūs nokļūsit pazemē? — zēns jautāja savam draugam Karlo. — Policisti arī tev tūlīt atņems un sasitīs krūzi.

—    Mēs jums palīdzēsim, — sacīja Dienvidvējš. Viņš, dusmīgi šņākdams, uzbruka policistiem, norāva tiem cepures un sāka plosīt matus. Es, nikni dūkdama, lidinājos viņiem apkārt. Pa to laiku spožais Sauleszaķītis un zēns ar krūzi iecilpoja šahtas tumšajā ejā. Kad viņi tur jau bija pazuduši, mēs ar Dienvidvēju metāmies līdzi.

Dziļi pazemē Sauleszaķīša gaismā mēs ieraudzījām vairākus vīrus. Tie bija sēra raktuvju strādnieki. Viņi bija izslāpuši un tikko turējās uz kājām. Kad parādījās Karlo ar ūdens krūzi, vīriem priekā iemirdzējās acis. Tēvs dēlu apkampa un skūpstīja.

—    Karlo, kur tu tik ilgi aizkavējies? — viņš jautāja savam dēlēnam.

—    Policisti mani sasita, un es saslimu.

—    Nabaga Karlo, — zēnam glāstīdams galvu, nopūtās tēvs.

—           Bet tagad atkal esmu vesels, — Karlo priecīgi iesaucās,

—    un atkal jums nesīšu ūdeni. Sauleszaķītis, Dienvidvējš un bitīte Dūcenīte man palīdzēja.

—    Tū, tū, tū! — no ostas puses atskanēja dobji pūtieni. Tā bija mūsu kuģa balss. Kapteinis mani sauca atpakaļ. Es steidzīgi atvadījos no saviem draugiem un pa tumšo alu izlidoju gaišajā klajumā. Pie debesmalas kūpēja milzīgais vulkāns Etna. Saules tveicē viegli drebēja ziedošos dārzos iegrimusī pilsēta. Zilajā jūras šaurumā šūpojās vairāki kuģi.

Atkal dobjš pūtiens nodrebināja gaisu:

—    Tū, tū, tū!

Es lidoju, cik vien ātri spēdama. Kad sasniedzu kuģi, bocmanis ar saviem palīgiem jau bija pacēluši enkuru. Kapteinis Klāvs stāvēja pie liela galda, uz kura bija izklāta jūras karte. Es uzmetos viņam uz pleca un jautāju:

—    Kurp mēs tagad dosimies?

Un kapteinis atbildēja:

—    Te jūras kartē uzzīmēts mūsu ceļš. Mēs pašreiz atrodamies pie Sicīlijas. Tā ir Itālijas sala. No šejienes mēs iesim gar Itālijas piekrasti uz Franciju. Tur atrodas liela osta Marseļa. Tā ir mūsu tuvākais ceļamērķis.

Es uzmanīgi apskatīju lielo jūras karti un jautāju:

—    Vai Marseļā būs tikpat silts kā te?

—    Drusku vēsāks, — atbildēja kapteinis. — Netālu no Marseļas atrodas kalni, kurus sauc par Alpiem. To augstās galotnes arī vasarā ir klātas ar sniegu. Tajos mājo aukstais Ziemeļvējš Mistrāls.

—    Par to jau man stāstīja Dienvidvējš, — es sacīju kapteinim.

—    Nu redz! — kapteinis nopriecājās. — Tu jau daudz ko zini. Ja Ziemeļvējš Mistrāls nokāps no kalniem un krastā mūs sagaidīs, tad būs vēss.

—    Tad jau labāk lai viņš paliek kalnos, — es teicu.

Kapteinis iesmējās.

—    Tas jau gan būtu labi. Bet, tikko viņš uzzinās, ka mēs tuvojamies krastam, tā būs klāt un pūtīs vēsumu, cik jaudas. Tas ir viens no niknākajiem un spēcīgākajiem vējiem. Visus piekrastes kokus viņš, skriedams pāri, saliecis uz jūras pusi. Taisna koka tu tur gandrīz neieraudzīsi.

Es izbrīnījos: — Tad jau tas ir vēl niknāks par Dejojošo Džinu.

—   Abi ir labi, — noteica kapteinis. — Bet tu, bitīte Dūcenīte, nebīsties. Tavi spārni ir stipri, un tev viņš neko nespēs padarīt.

Kapteinis iegāja stūres mājā pie stūrmaņa, bet es izlidoju ārā. Vēja gandrīz nemanīja. Mierīgā jūra saulē vizuļoja kā izkausēts zelts. Kuģa izbaidītas, gaisā veseliem bariem pacēlās lidojošās zivis. Netālu rotaļājās delfīni. Es pacēlos spārnos un aizlidoju viņus apciemot.

—    Kur tad tu te atradies, bitīte Dūcenīte! — viens no delfīniem iesaucās.

—    Kas tur ko brīnīties? — es jautāju.

—    Tāpēc, ka jūrā bites nedzīvo, — viņš atbildēja. — Te pat muša nav redzēta.

Es no tiesas sadusmojos.

—    Ak tu viens! Kā tu mani vari pielīdzināt mušai! Es esmu darbīga bite un ļaudīm vācu saldu, smaržīgu medu. Bet tu laikam cita nekā neproti kā tikai rotaļāties.

Delfīns nokaunējās un pazuda ūdenī. Es lidoju atpakaļ uz kuģi, ielīdu kapteiņa kajītē un ziedos saldi aizsnaudos.

Piektais stāsts

Kādā rītā mani pamodināja savāda šņākoņa. Aiz iluminatora dusmīgi elsa un plosījās Ziemeļvējš Mistrāls. Jūrā bija sacēlušies lieli viļņi. Tie briesmīgi krāca un šņāca, valstīdami mūsu kuģi no vieniem sāniem uz otriem. Kapteiņa kajītē no rakstāmgalda blīkšķēdamas nokrita vairākas grāmatas. Pa grīdu lēkāja krēsli kā kazlēni pļavā. Arī puķu pods, uz kura es snaudu, šūpojās kā noreibis.

Pa durvīm iesteidzās kapteinis Klāvs. Viņš nolika atpakaļ uz rakstāmgalda nokritušās grāmatas, bet dejojošos krēslus stingri pieskrūvēja pie grīdas. Tad viņš pienāca pie manis un teica:

—    Bitīte Dūcenīte, ir sākusies vētra. Ziemeļvējš Mistrāls sacēlis kājās visus nelabos. Jūra plosās kā lauva, krēpes gaisā izslējusi. Pagaidām nelido ārā, bet paliec tepat. Citādi Ziemeļvējš Mistrāls tevi iesviedīs jūrā un noslīcinās.

—    Paldies, — es pateicos kapteinim un iejautājos: — Vai osta vēl tālu?

—   Tu vēl vari pagulēt. Tikko ieiesim ostā, es tevi pamodināšu un izlaidīšu laukā. Marseļas apkārtnē ir daudz dārzu un ziedošu puķu. Kamēr mēs izkrausim un iekrausim kuģi, tu tur mierīgi varēsi ievākt nektāru.

—    Labi, — es atbildēju un gulēju tālāk.

Kad kapteinis mani pamodināja, kuģis jau bija pietauvojies krastam. Mastos iemeties, kauca un spārdījās Ziemeļvējš Mistrāls, bet resnās tauvas turēja kuģi cieši piesietu pie pāļiem. Kapteinis atvēra iluminatoru, un es izlidoju ārā. Niknais Ziemeļvējš Mistrāls arī mani centās satvert, bet es tam turējos pretī. Netālu jūras krastā uz augsta klints pakalna atradās balta baznīciņa. Uzlidoju torņa galā un apskatīju svešo pilsētu.

No ziemeļiem pilsētu ieslēdza zili kalni, bet no dienvidiem tā robežojās ar jūru. No centra uz visām pusēm kā balti stari stiepās ielas, pa kurām plūda milzum daudz mašīnu. Skaistas mājas mijās ar būdiņām, ziedoši dārzi ar kailiem akmens laukumiem. Sur un tur zaļoja palmas. Niknais Mistrāls palmu galotnes bija izplūkājis, un tāpēc tās neizskatījās tik skaistas kā manā dzimtenē Kubā. Gandrīz visi koki bija līki, jo Mistrāls tos bija sašķiebis uz jūras pusi. Ostā stāvēja daudz kuģu un laivu, bet visskaistākais bija mūsu sniegbaltais milzenis. Kuģa mastā lepni plīvoja sarkanais karogs ar sirpi un āmuru vienā stūrī.

Gaisā kaut kas nošvīkstēja, un man blakus nometās diezgan liels un melns putns. Viņa dzeltenajā knābī locījās sarkana slieka.

—   Kas tu esi, un kā tevi sauc? — es jautāju putnam.

—    Esmu strazds, — atbildēja spārnotais gaisa lidonis, izlaidis tārpu no mutes. — Bērni mani iesaukuši par Melno Pēteri.

—   Kur tu liksi šo sarkano slieku?

—   Atdošu saviem bērniem brokastīs, — Melnais Pēteris atbildēja. — Viņi šorīt vēl neko nav ēduši.

—   Kur tu dzīvo? — es jautāju.

—   Pilsētas otrā pusē, — atbildēja Melnais Pēteris, — strādnieku kvartālā. Tur man bērni uzbūvēja un piesita kārtsgalā skaistu būrīti. Par to nu es viņiem katru dienu nosvilpoju pa dziesmiņai.

—    Vai tu, Melno Pēteri, man neparādītu savu mājiņu? — es lūdzos.

—    Kāpēc gan ne, — viņš viesmīlīgi atbildēja. — Lido vien līdzi.

Melnais Pēteris paņēma dzeltenajā knābī sarkano slieku un

pacēlās gaisā, bet es viņam sekoju. Mēs pārlidojām pāri gandrīz visai pilsētai. Otrā pilsētas malā atradās mazas, pussagruvušas būdiņas, kurās dzīvoja nabadzīgie ļaudis. Daži savas mītnes bija iekārtojuši pat vecos autobusos un sarūsējušās petrolejas cisternās. Uz krustām šķērsām sasietām virvēm vējā plivinājās žāvēšanai izkārta veļa. Turpat zemē spēlējās noskranduši bērni. Garas kārts galā bija pienaglots strazda būrītis. Melnais Pēteris apsēdās uz savas mājiņas sliekšņa, pasniedza bērniem sarkano slieku, notīrīja dzelteno knābi un teica:

—    Bitīte Dūcenīte, šis ir mans būrītis. Jūties kā mājās.

—    Kāpēc tu izraudzījies savu dzīves vietu tik nabadzīgā kvartālā? — es jautāju savam jaunajam draugam.

Melnais Pēteris domīgi pagrozīja galvu un atbildēja:

—    Te dzīvo labi ļaudis. Viņi mani uzņēma kā savu draugu. Es jau arī esmu nabadzīgs vīrs. Man tik vien tās bagātības kā šis būrītis un bērni. No rīta līdz vakaram strādāju, gādādams ģimenei barību un dāvādams ļaudīm savas dziesmas. Esmu priecīgs, ka viņiem tās patīk.

Netālu smiltīs spēlējās maza meitenīte. Ieraudzījusi strazdu, viņa iesaucās:

—    Melnais Pēteris atlidojis! Uzdziedi kādu dziesmiņu!

—    Labi, Marselīna, — Melnais Pēteris atbildēja meitenei. — Es tev nodziedāšu visjaunāko no savām dziesmiņām.

Un strazds iesāka dziedāt. Tik skaistu dziesmiņu es nekad vēl nebiju dzirdējusi. Tā mani savaldzināja, un es sāku dūkt līdzi:

—   Marselīna, Marselīna, Marselīna,

Cik tu jauka esi, to vien putni zina.

Es uz spārniem citu gadu arī Tevim atnesīšu siltu pavasari.

Marselīna, Marselīna, Marselīna,

Cik tu laba esi, to vien putni zina.

—    Paldies, strazdiņ, par labajiem vārdiem! — iesaucās meitene. — Nākošajā gadā lido vien atkal šurp! Bet tagad nāc pie manis! Es taviem bērniem saraku tārpiņus.

Melnais Pēteris nolaidās pie Marselīnas. Kad viņš atgriezās, knābī locījās vairākas sliekas. Būrīša skrejā parādījās viņa bērnu platās mutes. Viņš tanīs iemeta pa tārpiņam un atkal aizlidoja pie Marselīnas. Kad bērni bija pabaroti, Melnais Pēteris lūdza:

—    Marselīna, parādi bitītei Dūcenītei, kur te tuvumā varētu atrast ziedus.

Meitene piecēlās un aicināja sev līdzi. Viņa skrēja no kalna ielejā, un viņas saulē iedegušās basās kājas mirdzēja kā dzeltenas kukurūzas vālītes. Ielejā maza strautiņa malā atradās puķu dobes. Kā tikai te nebija! Baltās lilijas, rozes, medus āboliņš. Strauts, lēkādams pāri gludajiem akmeņiem, aicināja:

—    Bitīte Dūcenīte, nāc nodzeries! Tik tīru un garšīgu ūdeni tu vēl nekad nebūsi baudījusi.

—            Paldies, Strautiņ, — es pateicos, uzlaidos uz silta akmens un nogaršoju vēso ūdeni. Tas patiesi bija garšīgs un atspirdzinošs. Pēkšņi man blakus biezajā zālē kaut kas nočabēja. Es pacēlu galvu un ieraudzīju lielu, melnu kaķi ar zaļām, apaļām acīm. Kaķis bija sagatavojies lēcienam. Viņa zaļās acis kāri raudzījās uz manu draugu Melno Pēteri.

—    Bēdz! — es uzsaucu strazdam, bet pati metos virsū plēsoņam. Strazds veikli uzlidoja Marselīnai uz pleca, bet es, nikni dūkdama, riņķoju ap kaķi, it kā gatavodamās iedzelt. Kaķis vairākkārt mēģināja mani ar savām ķepām piespiest pie zemes, bet tas viņam neizdevās. To redzēdama, Marselīna zaglīgajam blēdim uzsauca:

—    Skic, projām! Es tevi noķeršu un izpeldināšu strautā.

Uzmetis kūkumu, melnais kaķis pārlēca pāri strautam un steidzīgi pazuda kuplajā zālē.

—    Bailīgais! — es viņam nosaucu pakaļ.

—    Kaķis baidās no ūdens tāpat kā no uguns, — Marselīna smiedamās sacīja, bet Melnais Pēteris, izglābies no drošas nāves un vēl arvien tupēdams uz meitenes pleca, iesvilpojās:

—   Marselīna, Marselīna, Marselīna,

Cik tu jauka esi, to vien putni zina.

Kādā pilsētas tornī atskanēja pulksteņa sitieni:

—    Ding-dang, ding-dang, ding-dang!

Marselīna iesaucās: — Ir jau vēls. Man jāskrej uz zvejnieku ostu. Drīz no jūras nāks mājās mans tēvs.

—           Marselīnas tēvs ir zvejnieks, — pačukstēja Melnais Pēteris.

—  Pavadīsim viņu līdz zvejnieku ostai.

—    Labi, Marselīna, mēs tev lidosim līdzi, — es teicu, un visi devāmies uz ostu.

Jūras krastā, kur piestāja zvejnieku motorlaivas, rosījās zivju tirgotāji. Viņi uzpirka un pārdeva zivis, omārus, bruņurupučus, gliemenes, jūras ežus un kāpostus. Visgarām piekrastei rindojās grezni restorāni un paviljoni, kuros ēdienu gatavošanai izmantoja zvejnieku lomus.

Kādas garas laipas galā,, kas no krasta starp akmeņiem iesniedzās tālu jūrā, piestāja zvejnieku laiva. No tās izkāpa Marselīnas tēvs. Viņš bija ģērbies garos zābakos un vecā, saulē izbalējušā lietusmētelī. Vīra sirmo galvu no vēsā vēja sargāja vētras platmale. Mēs visi steidzāmies viņam pretī. Tēvs savās spēcīgajās rokās satvēra Marselīnu un pacēla augsti gaisā.

—    Nu, kā tad tev klājas, meit? — viņš jautāja. — Tu laikam gribi ēst?

—    Jā, tēt, ļoti … — atbildēja Marselīna.

Tēvs nolika meiteni atpakaļ uz dēļu laipas, izņēma no laivas tumšzaļu un spurainu jūras ezīti, ar kabatas nazi to pāršķēla un pasniedza Marselīnai, sacīdams:

—    Ēd, meit! Tas tev dos spēku.

Pārcirstajās ezīša čaulās gulēja divas oranžas zvaigznītes. Marselīna ar mēlīti tās veikli iedabūja mutē un iesaucās:

—    Cik garšīgs! Vai tu neiedotu man vēl?

Tēvs ar kabatas nazi pārcirta vēl vairākus ezīšus. Kad Marselīna bija paēdusi, viņš sacīja:

—    Redzu, ka tu esi atvedusi līdzi arī savus draugus. 2ēl, ka priekš viņiem man nekā nav.

—    Es jau viņus pabaroju, — Marselīna iesaucās. — Melnais Pēteris dabūja tārpus, bet bitīte Dūcenīte strautmalā — nektāru.

—   Tad ejiet vien mājās, — tēvs teica. — Es pārdošu zivis un atkal došos jūrā. Uz redzēšanos!

Viņš noskūpstīja meiteni un ielēca laivā pie citiem zvejniekiem, bet mēs devāmies atpakaļ uz krastu.

—   Tū, tū, tū! — tālumā atskanēja kuģa sirēna. Es sapratu, ka kapteinis mani meklē, jo kuģis drīz atstās Marseļas ostu. Atvadījusies no Marselīnas un Melnā Pētera, es atgriezos uz kuģa.

Ceļā vairākkārt pavēros atpakaļ. Mani draugi vēl arvien stāvēja turpat, kur šķīrāmies. Melnais Pēteris, tupēdams uz meitenes pleca, man vēdināja sveicienus ar gaisā paceltiem spārniem, bet Marselīna māja ar sniegbaltu kabatas lakatiņu.

Sestais stāsts

Vai zini, kāda izskatās zeme, kuru sauc par Spāniju? Nezini? Es arī nezināju, kamēr kapteinis man to neparādīja uz kartes. Savelc lielās rokas pirkstus dūrē un noliec uz galda. Gandrīz tieši tāda kā dūre izskatās Ibērijas pussala, kurā atrodas divas valstis — Spānija un Portugāle. Austrumos un dienvidos Ibērijas pussalu apskalo Vidusjūras ūdeņi, rietumos — Atlantijas okeāns, ziemeļos tā robežojas ar Pireneju kalnu grēdu un Biskajas jūras līci. Pireneji esot grūti pārejami, mežonīgi kalni, kuros dzīvojot lāči, vilki un citi zvēri. To visu man pastāstīja kapteinis Klāvs, kurš pats bijis Spānijā un pats kāpis pāri Pireneju kalniem.

Kad mēs no Marseļas ostas izgājām jūrā un pie apvāršņa nogrima Francijas krasts, es nometos uz kuģa radio antenas un sāku gaidīt, kad parādīsies Spānija. Aukstais Ziemeļvējš Mistrāls mūs vairs nevajāja. Tāpēc jūra bija mierīga un atkal vizuļoja saulē kā spogulis. Pēkšņi gaisā sajutu spēcīgu rožu smaržu. Es brīnījos, no kurienes te, atklātā jūrā, varēja rasties tik stipra ziedu smarža. Aizlidoju un pajautāju kapteinim. Viņš pasmaidīja un atbildēja:

—   Bitīte Dūcenīte, rožu smarža plūst šurp no Spānijas krastiem. Spānija ir silta dienvidu zeme, un tur gar jūras piekrasti zied daudz puķu. Vecos laikos jūras braucēji šinī jūrā arī orientējās pēc ziedu smaržas. Viņiem toreiz nebija tādas jūras braucēju kartes kā mums un tādu sarežģītu aparātu kā uz mūsu kuģiem. Vai tu esi redzējusi aparātu, ko sauc par radiolokatoru?

—    Neesmu redzējusi. Vai tu man to nevarētu parādīt?

—   Kāpēc gan ne? — atbildēja kapteinis un mani ielaida stūres telpā. Viņš piegāja pie kādas savādas ierīces ar apaļu stikla ekrānu un sacīja:

—    Bitīte Dūcenīte, šis ir radiolokators. Tas ir ļoti sarežģīts aparāts. Uz šī stikla ekrāna var redzēt kuģus un krastus lielā attālumā. Tos var redzēt arī nakts tumsā un miglā. Ar šo aparātu var noteikt arī kuģu un krastu attālumu. Tas jūrniekiem palīdz izsargāties no sadursmēm un avārijām. Agrāk šādu aparātu nebija, tāpēc miglainā laikā un naktīs vajadzēja ļoti uzmanīties, lai kuģis neuzskrietu krastam vai neuzbrauktu virsū kādam citam kuģim. Paskaties ekrānā — un tad visu sapratīsi.

Es uzlidoju uz ekrāna, kas mirdzēja blāvā zaļgandzeltenā gaismā. Tanī ieraudzīju daudz gaismas punktiņu, kas kustējās uz visām pusēm. Kaut kur priekšā vizuļoja zigzagos izrobota zaļgani dzeltena līnija.

—    Sī robotā līnija ir Spānijas krasts, bet spožie punktiņi ir kuģi, kas peld uz visām debess pusēm, — paskaidroja kapteinis.

—    Tātad neaizmirsti. So aparātu sauc par radiolokatoru.

Mēģinādama šo garo un grūto vārdu vairākkārt atkārtot, es gandrīz izmežģīju mēli. Taču beidzot man izdevās izrunāt tīri skaidri:

—    Radiolokators.

—    Bitīte Dūcenīte, tu jau drīz kļūsi par īstu jūrnieku, — kapteinis Klāvs mani uzslavēja. — Ko tu vēl gribi zināt?

—    Kas tas par rīku, kas atrodas stūres ratam priekšā? — Mani interesēja lielam pulkstenim līdzīgs aparāts, kurā no vienas puses uz otru šaudījās kaut kāds rādītājs.

—  Tas ir kompass, — atbildēja kapteinis.—Tas rāda debess puses un palīdz mums ieturēt pareizo braukšanas virzienu jeb kursu.

—   Ā-āāā! — es izbrīnā gari novilku. Tad ievēroju, ka pie stūres vairs nav stūrmaņa, bet stūrmanis ar tālskati rokās stāv pie loga un raugās jūrā.

—   Kāpēc stūrmanis atstājis stūres ratu? — es jautāju kapteinim.

—    Stūre pati automātiski ietur pareizo virzienu, — kapteinis pacietīgi paskaidroja. — Ja laiks ir mierīgs un tuvumā nav kuģu un krastu, tad stūrmanim nav vajadzīgs stāvēt pie stūres un to grozīt.

—    Tad jau arī es varētu vadīt kuģi! — es iesaucos.

Kapteinis Klāvs iesmējās.

—   Bitīte Dūcenīte, jūrniekiem ļoti daudz jāzina, un tāpēc viņiem arī daudz jāmācās. Jūrnieka darbs nav vieglais.

—    Bet toties jūs redzat daudz svešu zemju.

—   Jā gan, — atbildēja kapteinis. — Bet par īstiem jūras braucējiem var kļūt tikai gudri un drosmīgi cilvēki. Muļķiem un bailīgiem uz jūras nav ko iesākt.

—    Jā, tev ir grūts, bet skaists amats, — es sacīju. — Kad atgriezīšos Kubā, ieteikšu saviem draugiem Hosē, Pablo un Sančo, lai arī viņi mācās par jūrniekiem. Viņi ir gudri un drosmīgi zēni. Kā tu domā, vai no viņiem iznāktu īsti jūras braucēji?

—    Cilvēks var sasniegt visu, ja vien viņš pēc tā cenšas, — kapteinis atbildēja. — Dzīves saldais auglis nevienam pats rokās nekrīt.

Stūrmanis, kas visu laiku ar tālskati vēroja jūru, pagriezās pret mums un sacīja:

—    Biedri kapteini, priekšā redzams Spānijas krasts.

Es pacēlos spārnos un izlidoju uz kuģa klāja. Spānijas krasts vairs nebija tālu. Labi ieskatoties, varēja redzēt, ka pret krasta klintīm baltās putās sašķīst jūras viļņi. Puķu smarža bija tik kairinoša, ka es tai nevarēju turēties pretī. Tāpēc es aizlidoju pie kapteiņa un pajautāju:

—    Vai tu man neatļautu pa to laiku, kamēr kuģis iet gar Spānijas krastiem, aizlidot uz turieni? Es apskatīšos, kā tur dzīvo ļaudis, un atkal atgriezīšos.

—    Lido, lido, — kapteinis atļāva un piebilda, lai tikai es nenomaldoties.

Es pacēlos spārnos un devos projām tieši uz to vietu, kur zilajā dūmakā bija redzama liela, balta pilsēta. Kaijas man pastāstīja, ka šo pilsētu saucot Valensija. Pilsētas centrā esot liela, apaļa celtne — vēršu cīņu arēna. Tur pašreiz notiekot vēršu cīņas. Lai es noteikti apskatoties.

Man gan vairāk gribējās pamieloties Spānijas rožu dārzos. Taču paklausīju kaijām un, sasniegusi pilsētu, sāku meklēt apaļo celtni. Es uzlidoju augstu gaisā, lai labāk pārredzētu lielo pilsētu. Pie apvāršņa drūzmējās zili, robaini kalni. No jūras līdz kalniem gandrīz visā līdzenumā zaļoja citronu un apelsīnu koki. Un visur bija milzum daudz ziedu, no vienas vietas. Saldi smaržoja rožu laukumi. «Ja es tur dzīvotu, cik daudz medus ik dienas ievāktu,» es nodomāju.

Pēkšņi ieraudzīju milzīgam gredzenam līdzīgu celtni, pārpildītu ar ļaudīm. Viņi visi sēdēja un skatījās, bet kāds grezni ģērbies vingrs vīrs, turēdams vienā rokā sarkanu drānu, bet otrā zobenu, cīnījās ar satrakotu vērsi. Galvu pieliecis un ragus izstiepis uz priekšu, vērsis nemitīgi uzbruka drosminiekam, bet tas ar sarkanās drēbes palīdzību veikli izvairījās no ragu dūrieniem. Skatītājiem bieži vien aizrāvās elpa, bet tad viņi paši sāka aurot kā vērši un aplaudēt drosminieka veiklībai. Cilvēku, kas cīnījās ar ragaino briesmoni, viņi sauca par Torero.

—   Torero! Torero! — skatītāji kliedza vienā balsī, uzmundrinādami veiklo cīnītāju.

Brītiņu paskatījos, tad pacēlos spārnos un atstāju vēršu cīņas arēnu. Nolaidusies kādā rožu laukumā un padzērusies saldo ziedu sulu, lidoju atpakaļ uz mūsu kuģi.

Septītais stāsts

Kad sasniedzu kuģi, es tūlīt ielidoju pie kapteiņa Klāva. Viņš, kā parasti, stāvēja, pārliecies pār galdu, kas bija apkrauts ar jūras kartēm, un ar zīmuļa un lineāla palīdzību zīmēja uz tām kuģa turpmāko ceļu.

—    Skaties uz kartes, — viņš mani pamācīja. — Tur vienmēr ir redzams mūsu ceļš. Pašreiz mēs braucam apkārt Ibērijas pussalai. Uz tās, kā jau tev stāstīju, atrodas divas valstis — Spānija un Portugāle. Portugāle aizņem šauru un garu strēmeli pussalas rietumu pusē. Mēs drīz tur brauksim garām. Ja tu vēlēsies, varēsi aizlidot līdz krastam un apskatīties. Portugāles galvaspilsēta Lisabona ir ļoti skaista pilsēta. No Portugāles mēs dosimies cauri Biskajas jūras līcim. Tur droši vien mūs sagaidīs vētra, jo Biskajas līcis ir viena no visvētrainākajām vietām pasaulē.

—    Esmu pieradusi un vētras vairs nebīstos, — lepni atbildēju.

—   Tas ir labi, — kapteinis mani uzslavēja un turpināja: — No Biskajas līča mēs brauksim tālāk uz Angliju. Jūras šaurumu starp

Angliju un Franciju sauc par Angļu kanālu. Angļu kanālā parasti valda bieza migla. Pa šo jūras šaurumu brauc daudz kuģu, tāpēc tur miglā dažkārt notiek kuģu sadursmes. Nogrimst kuģi, un bojā iet jūras braucēji.

—   Tad jau tur bailīgi braukt. — es teicu kapteinim, un kapteinis iesmējās:

—   Bitīte Dūcenīte, nebaidies. Ar mūsu kuģi vēl nekad avārija nav notikusi. Es jau tevi iepazīstināju ar tādu aparātu, kuru sauc par radiolokatoru. Ar to var redzēt gan tumsā, gan miglā. Un miglainā laikā mēs nepārtraukti dodam miglas signālus. Tie ir kuģu sirēnu kaucieni, kas dzirdami ļoti tālu. Šie signāli palīdz kuģiem miglā izsargāties no sadursmēm. Bet gan jau tu pati to visu redzēsi un dzirdēsi.

Mēs ar kapteini devāmies uz klāja. Es uzmetos aizvējā uz kuplas krūmu palmas, kuru bocmanis bija iedēstījis skārda spainī, lai to aizvestu no Āfrikas kā dāvanu saviem bērniem. No šejienes bija labi pārredzams Spānijas krasts, kas mirdzēja vakara saulē. Netālu no krasta drūzmējās zilas kalnu virsotnes, ietinušās biezos mākoņos. Bet kalnu piekājē rieta gaismā bija redzama balta pilsēta, kas gulēja krastā kā viļņu izsviesta pērle. Šur un tur pāri namu sarkanajiem kārniņu jtuntiem pacēlās pa palmu zaļajam čemuram, un gaiss vēl arvien bija pilns rožziedu valdzinošās smaržas.

Pēc trim dienām mēs iebraucām Biskajas līcī. Kapteinim bija taisnība — te patiesi plosījās spēcīga vētra. Zilie viļņi, tik augsti kā māju jumti, kuģi mētāja uz augšu un leju. Jūra rūca kā saniknots lauva, un vētra tik nikni plosījās, it kā tā gribētu mūs aprīt. Bet mūsu kuģis kā balts gulbis tikai peldēja un peldēja uz priekšu, par spīti lielajiem viļņiem un niknajai vētrai. Un tā mēs drīz sasniedzām to jūras šaurumu, kuru kapteinis bija kartē nosaucis par Angļu kanālu.

Arī šoreiz kapteinim bija taisnība. Tikko mēs iegājām jūras šaurumā, kuģi no visām pusēm ietina bieza migla. Tā bija balta un necaurredzama kā piens. Tikai virs kuģa mastiem cauri miglai varēja redzēt blāvu debess laukumiņu. Visapkārt jūrā savus miglas signālus pūta kuģi, cits par citu dobjākus. Bet visspēcīgākā sirēna bija mūsu kuģim.

—   Tūūūū! Tūūūū!

Vientulīgi un skumji ir ilgu laiku miglā braukt pa jūru. Ne krasts, ne garām braucošie kuģi nav redzami. Tikai gar kuģa bortu skalojas kūpošie jūras ūdeņi. Migla ceļas gaisā kā garaiņi no milzīga katla. Kūp, kūp un nevar izkūpēt. It sevišķi bīstami miglas laikā uz jūras atrasties nakti. Tādā laikā kuģi samazina ātrumu, bet kuģa priekšgalā visu laiku sardzē stāv matrozis. Sī matroža uzdevums ir novērot jūru un brīdināt stūrmani par briesmām. Kapteinis gandrīz visu laiku atrodas pie radiolokatora. Par spīti miglai un nakts tumsai, lokatora dzelteni zaļajā ekrānā redzams it viss, kas notiek desmitiem jūras jūdžu attālumā. No šejienes kapteinis dod stūrmanim komandas, uz kuru pusi pagriezt kuģi, kad pretī nāk kāds cits jūras milzenis.

Es šīs miglainās dienas un naktis pavadīju uz kuģa klāja bocmaņa palmas pazarē. No šejienes pēc sirēnu rēcieniem es iemācījos gluži labi noteikt, cik tālu atrodas pretim nākošais kuģis. Tikko jutu, ka kāds pienācis mums pārāk tuvu, es tūlīt aizlidoju pie kapteiņa Klāva un viņu brīdināju. Viņš par šādu palīdzību man allaž pateicās:

—   Paldies! Tu jau esi kļuvusi par īstu jūrnieku. — Un beidzot piemetināja: — Bitīte Dūcenīte, priecājies! Drīz būs jauks un skaidrs laiks.

—   Kā tad tu to zini? — es viņam jautāju.

—   Mēs vairākkārt dienā pa radio uztveram ziņojumus par gaidāmo laiku. Tos pārraida visas radiostacijas jūras braucējiem, lai tie zinātu, kur plosās vētra, kur ir migla un kur jauks laiks.

To gan es nezināju. Tāpēc tūlīt ielidoju pa atvērto iluminatoru pie radistiem. Gar sienām te bija izvietoti visdažādākie radioaparāti. Tie dūca kā bišu spiets, un man šī dūkšana gaužām patika. Radisti nosūtīja un pieņēma telegrammas. Mani ieraudzījis, kāds no radistiem teica: — Bitīte Dūcenīte, nelido apkārt. Te ir vadi ar elektrību, kas apdraud dzīvību. Tāpēc labāk ej ārā uz klāja. Drīz iestāsies jauks laiks un atspīdēs saulīte.

Es paklausīju un izlidoju ārā. Migla kā uz burvja mājienu sāka izklīst, un drīz vien pie debesīm spoži iemirdzējās saule. Jūras ūdeņi gan vēl garoja, bet migla vairs necēlās gaisā. Tā it kā iekrita jūrā. atstādama aiz sevis zilas debesis un saules spožumu. Visapkārt kā pasakā parādījās desmitiem kuģu, kas vēl nesen slēpās miglas baltajā seģenē. Miglas svilpju kaucieni apklusa un virs nepārredzamajiem ūdeņiem iestājās miers un klusums.

Arī kapteinis Klāvs bija izslēdzis savu radiolokatoru un iznāca uz klāja paskatīties saules apmirdzēto jūru. Viņš izskatījās noguris, un viņa vaigi bija apauguši ar bieziem bārdas rugājiem.

—   Paliec vien uz klāja un pasildies saulītē, — viņš man sacīja. — Es iešu lejā noskūties un pēc negulētās nakts atpūsties.

Migla jūrniekiem nav draudzene, bet ienaidniece. Tagad arī tu to zini, bitīte Dūcenīte.

Man kapteiņa kļuva žēl, un es viņu pavadīju līdz kajītei. Kad kapteinis gāja gulēt, arī es uzlīdu uz ziediem un likos uz auss.

Otrās dienas rītā mūsu kuģis apstājās pie kādas lielas upes ietekas jūrā. Kad es jautāju kapteinim, kas tā ir par upi, viņš atbildēja:

—   Tā ir Anglijas lielākā upe Temza. Mēs izmetām enkuru un gaidām loci. Tikko viņš ieradīsies, mēs pacelsim enkuru un pa Temzas upi dosimies uz augšu līdz Londonai.

—   Kas tas ir par vīru — locis? — es jautāju. — Un kas tā par pilsētu — Londona?

—   Locis ir pieredzes bagāts jūrnieks, kas labi pārzina vietējos kuģu ceļus, — skaidroja kapteinis. — Bez loča palīdzības mēs varētu uzskriet kādā sēklī. Bet Londona ir Anglijas galvaspilsēta. Tā ir viena no vislielākajām pasaules pilsētām un ostām. Drīz tu viņu redzēsi pati savām acīm.

Es pateicos kapteinim un izlidoju ārā uz klāja. Rīts bija saulains un bez vēja. Zilajā debess pļavā kā baltas aitiņas ganījās mazi mākonīši. Ap kuģi, skaļi klaigādamas, lidoja kaijas. No Temzas grīvas jūrā izpeldēja nelieli zvejnieku kuteri un devās uz zvejas vietām. Drīz pie mūsu kuģa piestāja velkonis. No tā pa virves kāpnēm veikli uzrāpās jauns jūrnieks. Kapteinis viņu sirsnīgi sveicināja, un es sapratu, ka atbraucējs ir gaidītais locis. Kapteinis bocmanim deva rīkojumu pacelt enkuru, un drīz vien mūsu baltais okeāna milzenis sāka slīdēt pa Temzas upes plato straumi uz augšu. Pēkšņi man blakus nolaidās pelēks putnelis un savādā žargonā ierunājās: — Cir, čir! Kas tu ir?

—   Esmu bitīte Dūcenīte, — es viņam atbildēju, — bet kas tu tāds esi?

—   Mans ir darbavīrs Zvirbulis, un tas ir viss, — viņš kā ar cirvi nocirta vārdus. — Čir, čir, čir! Tā tas ir, tā tas ir.

—   Ļoti patīkami iepazīties, — es viņam teicu. — Kamēr mūsu kuģis stāvēs ostā, varbūt tu pa šo laiku man parādītu pilsētu?

—   Ko var, to var, — viņš dūšīgi atbildēja. — Cir, čir! Cel spārnus gaisā, lido līdzi!

Zvirbulis uzspurdza gaisā un es viņam līdzi. Mēs devāmies kuģim pa priekšu uz Londonu. Drīz vien upi no visām pusēm ielenca milzīgas fabrikas un mazi ķieģeļu namiņi. Tie bija cits citam tik līdzīgi, ka nezinātājs te varētu viegli apmaldīties.

—   Cir, čir! — Zvirbulis iesaucās. — Site dzīvojam mēs — darbavīri. Tā tas ir, tā tas ir.

No fabriku skursteņiem gaisā cēlās biezi dūmu mākoņi. Visu lielo pilsētu klāja dūmi un putekļi kā pelēka migla. Plaiā upe bija pilna ar kuģiem un liellaivām, bet ielas bāztin piebāztas ar automašīnām. Tāpēc, no gaisa raugoties, arī ielas atgādināja upes, pa kurām tek pelēka dzelzs straume. No šīs mašīnu straumes cēlās gaisā zilgani benzīna tvaiki, kas koda acīs un nepatīkami smirdēja. Milzīgie tilti, kas savienoja abus Temzas krastus, brīžiem vidū pašķīrās un izlaida cauri kuģus. Upe izlocījās līdz pat apvārsnim kā milzīga, zilgana čūska. Un līdz pat apvārsnim drūzmējās gan lielas celtnes, gan mazi namiņi, gan greznas pilis, gan nabadzīgas būdiņas, gan zaļi parki, gan kaili akmens laukumi. Tik milzīgu pilsētu es redzēju pirmo reizi.

Pilsētā bija claudz ostu, kurās ieradās kuģi no visām pasaules malām. Nepārtraukti gaisā cilājās celtņu tērauda rokas, iekraudamas un izkraudamas atvestās mantas. Kā darbīgas skudras šurp un turp skraidīja ostas strādnieki, saliekuši muguras zem smagām nastām.

—   Vai tavā pilsētā puķes arī ir? — es jautāju Zvirbulim. Un Zvirbulis atbildēja:

—   Cir, čir! Kā tad nav! Ir, ir!

Viņš nolaidās kādā lielā parkā, kur kanālmalā ziedēja daudz puķu.

Es iemetos ziedos un sāku sūkt garšīgo nektāru.

Pēc tam man radās vēlēšanās apskatīt tuvāk lielo dārzu un milzīgo pilsētu. Mums blakus zālienā ganījās bariņš aitu un saulgozī gulēja daudz cilvēku. Cits snauda, cits lasīja laikrakstu, citi, uz elkoņiem zālē atspiedušies, sarunājās, vēl citi mielojās ar līdzi paņemtām sviestmaizēm. Vienā dārza stūrī bija uzstādītas vairākas tribīnes runātājiem. Uz tām uzkāpuši, gan jauni, gan veci cilvēki plātījās ar rokām un kaut ko kliedza.

—   Kas tur notiek? — es jautāju darbavīram Zvirbulim.

—   Mītiņi, — atbildēja Zvirbulis.

—   Kas tas ir — mītiņi?

—   Sapulces, — paskaidroja Zvirbulis. — Viens runā, citi klausās. Tā tas ir.

—   Bet kāpēc tad viņi visi runā vienā laidā? — es atkal meklēju atbildi, un Zvirbulis to man paskaidroja:

—   Viens runā, divi klausās. — Zvirbulis pasmējās un piemetināja: — Šitā pie mums Londonā ir. Cir, čir! Mūsu pilsēta ir vecu paražu pilsēta. Vai tu negribi noskatīties sardzes maiņu pie karalpils?

—   Labprāt, — es atbildēju.

—   Tur tik būs joki, — teica Zvirbulis, un mēs pacēlāmies spārnos. Drīz abi jau bijām pils laukumā uz karalienes Viktorijas pieminekļa un noraudzījāmies sardzes maiņā. Tā bija savāda parāde. Tādu es redzēju pirmo reizi. Sardzes vīri bija ģērbušies sarkanos svārkos, zilās biksēs un milzīgās, spalvainās lāčādas cepurēs. Mūzikas taktī viņi griezās, mīņājās uz vietas un lēkāja, tad soļoja no laukuma vienas puses uz otru un atkal griezās, mīņājās un lēkāja. Tie man atgādināja krāsainus alvas zaldātiņus, ar kuriem spēlējas bērni. Darbavīrs Zvirbulis smējās līdz zemei locīdamies, un arī es nevarēju novaldīt smieklus.

—    Nu, Dūcenīte, vai tagad tu redzi mūsu vecos paradumus? — jautāja mans draugs.

Pa pils vārtiem izbira bars sardzes vīriem līdzīgi ģērbtu spēlmaņu. Citi pūta flautas, citi klarnetes, bet vēl citi rokās turēja lielus ādas maisus, tos laiku pa laikam piepūta un spēlēja.

—   Tie ir dūdelnieki, — Zvirbulis stāstīja. — Bet šis spēļu maiss ir dūdas.

Un tad parādījās jātnieki melnos zirgos ar dīvainām ķiverēm galvā. Pie torņveidīgajām ķiverēm vējā plīvoja kaut kas līdzīgs zirgu astēm. Tas viss izskatījās tik jocīgi, ka mēs ar Zvirbuli atkal nevarējām valdīties no smiekliem.

Zvirbulis man pamāja un sacīja:

—   Tā ir vecā Anglija. Mans domā, ka pietiek uz to skatīties. Laižamies tālāk. Mums jāatrod, kurā ostā pietauvojies tavs kuģis. Tas nebūs viegli. Temzas upē ir daudz ostu.

—   Labi, — es viņam piekritu, — lidosim tālāk.

Mēs pacēlāmies gaisā un devāmies uz Temzas upes pusi. Mums priekšā izauga milzīgs nams ar maziem un lieliem tornīšiem. Tā bija ļoti skaista celtne pašā upes krastā. Lielākajā tornī bija iebūvēts milzīgs pulkstenis.

—   Bim-bam-balalam! — tas sita laiku.

—   Čir, čir! — iesaucās darbavīrs Zvirbulis. — Sis pasaules lielākais pulkstenis ir. Tam vārds ir Bigbens. Bet šitā lielā māja ar daudzajiem torņiem ir parlamenta ēka. Cir, vai tev skaidrs ir?

—   Jā, man viss ir skaidrs, — es viņam atbildēju, apbrīnodama milzīgo pulksteni. — Bet vai tu neparādītu, kur ir mans kuģis?

—   Čir, mans drīz to atradīs, — Zvirbulis atbildēja. — Bet vai tu redzi, kas tur lejā notiek?

Parlamenta ēkas priekšā uz ietves kā bezdelīgas uz telefona vadiem bija rindā sasēdušies cilvēki. Policisti ar gumijas rundziņām viņus sita un citu pēc cita iesvieda mašīnās ar aizrestotiem logiem.

—   Ko tas nozīmē? — es jautāju Zvirbulim.

—   Policisti apcietina demonstrantus, — Zvirbulis paskaidroja.

—    Viņi prasa, lai pieliek pie algas. Reiz manējais ar šitā staigāja kopā ar saviem draugiem — ostas vīriem. Policisti tik nikni uzbruka un sita ar gumijas rundziņām, ka vairākus manus draugus pēc tam aizveda uz slimnīcu. Citus apcietināja un ieslodzīja cietumā. Šitā mēs dzīvo! — smagi nopūzdamies, iečiepstējās darbavīrs Zvirbulis. — Čiv, čiv, mēs toreiz bij div. Mans brālis Pelēcis arī. Viņam ostā jāuzrauga svari, kur no kuģiem graudus maisos ber un sver. Viņu viens policists toreiz gandrīz samina uz ielas. Cir, labi, ka tas jau garām ir un mēs tikām cauri bez izplūktām spalvām. Citādi viņa ģimene būtu palikusi bez apgādnieka.

—   Un ko tu dari ostā? — es iejautājos.

—   Mans atbild par kārtību. Mans uzlas no maisiem zemē nobirušos graudus, — darbavīrs Zvirbulis lepni atbildēja. — Kad pašam guzna pilna, tad mans nes mājās sievai un bērniem. Viņi dzīvo turpat pie ostas spīķera pažobelē. Ciep, čiep! Mans šiem graudus stiep, kamēr nogurst spārni.

Kad sasniedzām ostu, tur bija sācies pusdienas laiks. Skaista meitene motorratiņos bija strādniekiem atvedusi siltas pusdienas un tēju. Viņi ēda turpat uz kuģa klāja un -mūs abus labprāt pieņēma savā barā. Zvirbulim viņi pasniedza smaržīgu maizes doniņu, bet man mirdzošu cukura graudu.

Kāds ostas strādnieks no pudeles lēja glāzē kaut kādu dzeltenīgu šķidrumu, to izdzēra, saviebās un atkal ielēja.

—   Kas tas par dzērienu? — es jautāju Zvirbulim.

—   Tas ir stiprs dzēriens viskijs, — Zvirbulis paskaidroja.

—   Vai tu vēlies to nogaršot?

Es viņam sacīju, ka nekādus stiprus dzērienus nedzeru, jo esmu pieradusi pie ziedu sulas un skaidra ūdens. Zvirbulis iesmējās un uzlēca uz galda, kur stāvēja glāze. Viņš tanī iemērca knābi, tad pacēla galvu un klunkšķinādams norija lielu malku. Pēc tam viņš sāka klepot un streipuļodams nogāzās no galda. Strādnieki, to redzot, smējās kā kutināti, bet lielībnieks Zvirbulis nolīda malā.

—   Mans iekamp par daudz un tikko neaizrijās, — viņš kaunīgi nočiepstēja. — Nav gan nekas garšīgs. Tā jau gatavā inde ir, čir! Kā to var iedzert!

Labi pamielojusies pie cukura graudiņa, es pateicos strādniekiem par viesmīlību un gatavojos lidot atpakaļ uz kuģi. Bet to nebūt nebija tik viegli atrast. Londonā bija ļoti daudz ostu, un visās ostās stāvēja milzum daudz kuģu. Pāri platajai Temzas upei veda vairāki tilti. Viens bija ar diviem lieliem, augstiem torņiem. Kad šim torņa tiltam tuvojās kuģi, tas vidū pašķirās. Divi putna spārniem līdzīgi tilta gabali pacēlās gaisā un izlaida cauri kuģus. Es uzlaidos torņa galā un ziņkārīgi apskatīju neparasto tiltu.

—   Tas ir Tauerbridžs, — man paskaidroja Zvirbulis. — Vai nav skaists, ko?

—   Bet kurā ostā atrodas mans kuģis? — es viņam jautāju, raudzīdamās uz baltajiem gulbjiem un raibajām mežapīlēm, kas peldēja upē.

—   Gan jau mans atradīs, — Zvirbulis mani mierināja. Mēs abi pacēlāmies gaisā, un drīz viņš iesaucās: — Cir, čir, šekur tas ir!

Mēs apsēdāmies uz mūsu kuģa klāja un atvadījāmies. Pēc tam viņš pacēlās spārnos un kā lode ieurbās zilajā debesjumā. Bet es aizlaidos pie kapteiņa un pieteicos, ka esmu atgriezusies mājās.

Drīz mūsu kuģis atstāja Londonu un atkal izgāja atklātā jūrā.

Astotais stāsts

Otrās dienas rītā mūsu kuģis tuvojās zemam, smilšainam krastam. Es pacēlos gaisā, lai apskatītu šo nepazīstamo zemi. Gar krastu bija uzcelti augsti dambji. Aiz tiem tālu jo tālu cietzemē bija izrakti kanāli. Vietām zeme bija zemāka par jūras līmeni, un tad es sāku saprast, kādēļ gar jūras krastu uzcelti dambji. Tie pasargāja plašos līdzenumus no applūšanas. Sur un tur pacēlās sarkanas ķieģeļu mājas, ieaugušas kuplos dārzos un kokos. Gar kanālu malām stiepās lielas sakņu un tulpju plantācijas. Lai gan bija vēl diezgan agrs pavasaris, tulpju plantācijas koši ziedēja. Tik plašus puķu laukus redzēju pirmo reizi. Kamēr mūsu kuģis iegriezās kādā kanālā un lēni gāja tālāk, es lidinājos no zieda uz ziedu, priecādamās par neredzēto krāšņumu un ziedu bagātību. Te gan laikam bitēm ir labi dzīvot, es nodomāju. Ja dzimtene Kuba un draugi mani negaidītu atpakaļ, tad es te uzkavētos ilgāk nekā tikai dažas dienas vien.

Sulīgos zāļu un āboliņa laukos ganījās daudz aitu un govju. Debesis aizsedza viegli, pelēki mākoņi, bet no daudzajiem kanāliem gaisā cēlās caurspīdīga migla. Es lidoju atpakaļ uz kuģi, lai pajautātu kapteinim, kā sauc šo zemi.

—   Holande, — kapteinis atbildēja, pamādams uz galdu, kur, kā vienmēr, atradās jūrnieku karte. — Apskati labi Holandes karti. Vai tev, bitīte Dūcenīte, neliekas, ka Holande-,atgādina lielu vēzi ar tālu uz priekšu izstieptām priekškājām? Gandrīz puse no šīs zemes atrodas zemāk par jūras līmeni. Ja te nebūtu uzcelti aizsprosti, ierīkoti kanāli un atūdeņošanas ierīces, tad daļa no šīs skaistās zemes gulētu zem ūdens. Cilvēki te grūtā darbā atkarojuši jūrai un ezeriem zemi. Tie, kam pieder zeme, dzīvo pārtikuši, bet tie, kam zemes nav, bieži vien, trūkuma spiesti, mitinās kanālos uz vecām liellaivām. Ja tu man netici, bitīte Dūcenīte, tad aizlido un apskaties pati, kā te ļaudis dzīvo.

—   Es tev ticu, kaptein. Es aizlidošu un viņus apciemošu. Bet vai tu man nevarētu paskaidrot, kas tie par torņiem ar četriem spārniem galā, kuri visu laiku vējā griežas? — es jautāju.

—   Tās ir vējdzirnavas, — kapteinis atbildēja. — Holandē ir ļoti daudz vējdzirnavu.

—   Vai tu man tās atļautu apskatīt? — es lūdzos.

—   Kāpēc gan ne, — atbildēja kapteinis. — Mūsu kuģis labu laiciņu uzkavēsies Roterdamas ostā. Ja vēlies, tad pa to laiku tu vari aizlidot līdz Holandes galvaspilsētai Amsterdamai. Tā no šejienes nav tālu un ir ļoti skaista pilsēta. Tikai nenomaldies un neiekrīti kādā kanālā. To, kā tu pati redzēji, te ir bezgala daudz.

—   Labi, kaptein, — es atbildēju. — Tātad uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos! — iesaucās kapteinis Klāvs.

Es pacēlos gaisā un devos lidojumā pa Holandi. Lielajā Roterdamas ostā stāvēja simtiem kuģu. No skursteņiem cēlās gaisā dūmi, un tie man nemaz nepatika. Ostā kā skudras rosījās strādnieki un kā vaboles dūca un ložņāja automašīnas. Drūmas, no sarkaniem ķieģeļiem celtas noliktavas stiepās gar ostu, aprīdamas kuģu atvestās preces. Meklēju ziedus, bet to te tikpat kā nebija, un tāpēc laidos projām uz laukiem.

Ak mūžs, kas tur bija ziedu! Ne tikai tulpes, bet dažnedažādas puķes. Labi pamielojusies, es uzlaidos uz koka vējdzirnavu jumta. Dzirnavu spārni kā milzīgi zobeni griezdamies cilājās no augšas uz leju, un man no tiem sametās bail. Pēkšņi kanālā atskanēja skaļš izbaiļu kliedziens: — Pēk! Pēk! Pēk!

—   Kas tur klaigā? — es uzsaucu.

—   Pēk, pēk, pēk! Nelaimīgais pīlēns, — man atbildēja tā pati balss.

Pacēlos spārnos un lēni lidinājos lejā. Kanālmalā tupēja mazs, gauži nelaimīgs pīlēns. Kad nolaidos blakus, viņš elsodams stāstī ja:

—   Pēk, pēk! Es šorīt, mātei neredzot, aizpeldēju no mājām pasauli apskatīties. Un apmaldījos. Tagad vairs nevaru atrast ceļu atpakaļ. Vai tu man nevarētu palīdzēt? Pēk, pēk!

—   Kāpēc gan ne, — es atbildēju. — Tikai nebrēc un mierīgi pastāsti, kāda tad izskatās tava māja.

Pīlēns pārstāja šņukstēt.

—   Ak, mazā bitīte, ja tu zinātu, ko esmu pārdzīvojis, — viņš nopūtās. — Mūsu saime dzīvo kanālā uz vecas liellaivas. Šorīt saimniece mūs ielaida ūdenī papeldēties. Es paslēpos krasta zālē un, kad māte neredzēja, devos pasaulē. Vai tad varēju iedomāties, ka apmaldīšos un vairs nezināšu ceļu atpakaļ uz mājām!

—   Ko tu man tik gari mels! — es viņu pārtraucu. — Labāk pastāsti sīkāk, kāda izskatās tā liellaiva, kur tu dzīvo. Kanālā ir daudz liellaivu. Kā atrast īsto?

Pīlēns brīdi padomāja un tad sacīja:

—   Tā ir pavisam parasta liellaiva, tāda pati kā visas. Bet uz tās dzīvo mans draugs kaķītis Pincītis un maza meitenīte Marita. Aizlido un pasaki viņiem, ka esmu nomaldījies un nevaru atrast ceļu uz mājām. Tad jau viņi mani uzmeklēs, jo mēs visi esam draugi.

—   Lai notiek, — es atbildēju Pīlēnam, — pagaidi mani te. Bet es aizlidošu un mēģināšu atrast tavus draugus.

Es labu laiku lidoju pa kanālu no vienas liellaivas uz otru un meklēju meitenīti Maritu un kaķīti Pincīti. Beidzot uz kādas liellaivas ieraudzīju mazu meiteni, kas izžāva veļu. Viņai pie kājām, kūkumu sacēlis, stāvēja mazs, melns kaķītis ar baltu deguntiņu. Uzlaidusies uz veļas virves, es jautāju:

—   Vai tevi sauc par Maritu?

—      Jā, bitīte Dūcenīte, — meitene atbildēja. — Un manu melno kaķīti sauc par Pincīti.

—   Vai jūs neesat pazaudējuši kādu pīlēnu?

—   Mēs esam pazaudējuši Nelaimīgo pīlēnu, — meitene atbildēja. — Ar viņu mums vienmēr notiek kaut kāda nelaime. Nesen viņš bija ielīdis ūdens notekā un gandrīz vairs netika ārā. Reiz viņš bija paslēpies grozā zem veļas. Māte viņu aiznesa ar visu veļu saimniecei. Labi, ka vēlāk grozu bija pārcilājusi un pīlēnu atradusi. Nez no kurienes tāds nerātnieks radies! Vai tu, bitīte Dūcenīte, nepateiktu, kur viņš tagad atrodas?

—   Pie vējdzirnavām. Viens pats tup krastā un raud, — es pastāstīju. — Tūlīt aizlidošu un atvedīšu viņu mājās.

—   Esi tik laba, — Marita lūdzās. — Nemaz nezinu, ko lai ar tādu nerātnieku iesāku.

—   Ņau, ņau! — Pincītis piekrita, ķepu gaisā pacēlis.

Es aizlidoju pie Pīlēna, uzsēdos viņam mugurā un uzsaucu:

—   Meties žigli ūdenī un peldi mājās! Es tev parādīšu ceļu.

—   Ko tu zini no mūsu kanāliem! — Pīlēns iespītējās.

—   Nerunā un klausi, ko tev saku, — es neatlaidos. — Esmu apbraukājusi jūru jūras, un šāds pēkstulis sāks mani te mācīt? Tūlīt meties ūdenī!

Pīlēns paklausīja. Mierīgi pastaigādamās pa Pīlēna spalvaino muguru, es viņam devu komandas gluži tāpat, kā kapteinis to darīja uz sava kuģa, un rādīju ceļu atpakaļ uz mājām. Un tā drīz vien sasniedzām liellaivu, uz kuras stāvēja Marita ar kaķēnu Pincīti. Ieraudzījuši Pīlēnu, kaķēns priecīgi ieņaudējās, bet meitene ņēmās nerātni bārt:

—   Ak tu, palaidnieks tāds! Kāpēc tu bez atļaujas klīsti projām no mājām? Tevi nočieps vēl kāds vanags vai vārna. — Un tad viņa pievērsās man: — Bitīte Dūcenīte, paldies tev par mūsu nerātnieka mājās pārvešanu. Vai tu arī negribi palikt pie mums?

j'J'ē, to gan es nedrīkstēju darīt. Mani taču gaidīja kapteinis. Es zināju, ka viņš bez manis nekur nebrauks, ka viņš mani gaidīs un meklēs, bet, ja neatradīšos, būs ļoti noskumis. Viņš taču apsolīja mani aizvest atpakaļ uz dzimteni.

—   Paliec gan! — tagad arī Nelaimīgais pīlēns lūdzās. — Tu nemaz neesi tik slikta bite, kā sākumā domāju. Mēs ar tevi kopā varētu izpeldēt visus Holandes kanālus.

—   Un puķu tev te pietiktu vienmēr, miau!’ — kaķēns Pincītis ieņaudējās. Viņš mani draudzīgi noglāstīja ar savām mīkstajām ķepiņām un turpināja:

—  Miau, miau!

Man draugu nav.

Paliec, lūdzu, te,

Dūcenīt!

—           Nē, kaķulēn, — es viņam atbildēju un pacēlos spārnos.

—    Palieciet sveiki un dzīvojiet saticīgi! Mani gaida kapteinis un tāls, tāls ceļš. Uz redzēšanos, Marita, Pinci un Nelaimīgais pīlēn! Es lidošu tālāk uz Amsterdamu.

—   Uz Amsterdamu! — meitene iesaucās. — Žēl, ka man nav spārnu. Es tev lidotu līdzi.

—   Man ir spārni, un es tev lidošu līdzi, — sacīja Pīlēns.

Bet, tikko viņš mēģināja pacelties gaisā, tā tūlīt plunkšķēdams iekrita atpakaļ ūdenī. Mēs visi iesmējāmies, bet es pacēlos spārnos vēl augstāk.

Liela jūras līča krastā manam skatienam atklājās milzīga pilsēta. Ar ziliem kanāliem kā ar tērauda nažiem tā bija sašķelta vairākos kvartālos. Vairums namu bija celti no sarkaniem ķieģeļiem. Daudz tiltu savienoja kanālu krastus, laukumos un bulvāros šalca koki un smaržoja puķes, bet ielas bija stāvgrūdām pilnas ar automašīnām un velosipēdiem. Es nolaidos kanālmalā uz dadža lapas, kas bija nolīkusi līdz ūdenim. Pa kanālu brauca lielas motorlaivas ar tūristiem, un kāds vilnis mani tik tikko neierāva straumē.

—   Zummm! Zummm! — es iedūcos, atkāpdamās uz krasta pusi, un tanī brīdī no ūdens izšāvās gluma vardes galva.

—   Kvāk, kvāk! Kas tur nāk? — Varde jautāja.

—   Bitīte Dūcenīte no Kubas, — es atbildēju. — Vai tu man savās mājās neatļautu nodzerties?

—    Kvāk, kvāk, berbek! — Varde dusmīgi kvākināja. — Te jau ūdens visapkārt tek, bet šī vēl prasa dzert. Vai tu gribi, lai es tev mutē ieleju, kvāk, kvāk, berbek? Nav ne kauna, ne goda.

—   Kāpēc tu esi tik nikna? — es viņai jautāju.

—   Tāpēc, ka tu lido pa zilu un tīru gaisu, bet man jādzīvo dubļos. Iebraucēji ar savām laivām un kuģiem ik dienas sajauc kanāla ūdeni vienās duļķēs. Viss ož pēc benzīna un eļļām. Vai tad tādā ūdenī kārtīga varde var dzīvot? Vai tad tādu ūdeni var dzert?

Es iedzēru malku un tūlīt to izspļāv.u. Tas patiesi bija duļķains un nelabi smirdēja. Tagad es sāku saprast Vardes dusmas un sacīju:

—   Tev taisnība, godātā Varde. Tikai nedomā, ka gaiss jums te ir tik tīrs un zils, kā tev tas šķiet. Arī gaiss te smird pēc benzīna un eļļām. Es labāk lidošu projām uz tulpju laukiem un tur no skaidrajiem ziedu kausiņiem nodzeršos rasu. Bet nākamo reizi neesi tik pārlieku barga un neuzskati visus ciemiņus par saviem ienaidniekiem. Es tev nekā ļauna nevēlu. Dzīvo vesela savā kanālā un neņem ļaunā, ka tevi iztraucēju.

—   Kvāk, kvāk, berbek! — viņa no manis atsveicinājās.

Tulpju laukā iebaudījusi nektāru, es devos atpakaļ uz savu

kuģi.

Devītais stāsts

Desmit dienas un desmit naktis mūsu kuģis gāja pa Atlantijas okeānu uz ziemeļiem. Pa visām desmit dienām ne reizi mēs neredzējām krastu. Visapkārt viļņoja tikai bezgalīgā jūra, vētras sabangota un drūma. Brīžiem tā kauca kā ievainots vilks, brīžiem rēca kā dusmīgs lauva, baltās putu krēpes augstu gaisā svaidīdama. Kuģis šūpojās no vienas puses uz otru un ievaidējās kā dzīvs, kad milzīgie viļņi triecās pret kuģa priekšgalu un pārlējās tam pāri. Ūdens šaltis sitās arī pret kapteiņa kajītes iluminatoru.

Vienpadsmitās dienas rītā jūrā parādījās lieli, zaļganzili peldoši stikla gabali, pārklāti ar baltām pūkām. Kad jautāju kapteinim, no kurienes peld šie milzīgie stikli, viņš skaļi iesmējās:

—    Bitīte Dūcenīte, tie nav stikli, bet ledus gabali, apsniguši ledus gabali. Baltās pūkas ir sniegs. Jūras straume šos peldošos ledus gabalus atnesusi no tālajām ziemeļu salām Grenlandes un Spicbergenas. Drīz mūsu kuģis ieies Spicbergenas salu šaurajos līčos, kurus sauc par fjordiem. Tur visapkārt mums būs tikai sniegs un ledus.

Sniegs un ledus! To es redzēju pirmo reizi. Un pirmo reizi ievēroju, ka naktīs vairs nenoriet saule. Tā tikai noslīd gandrīz līdz debesmalai un tad atkal paceļas gaisā. Nakts bija tikpat gaiša kā diena, un man nemaz vairs nenāca miegs.

—   Kāpēc vairs nenoriet saule? — es jautāju kapteinim.

—   Tāpēc, ka mēs atrodamies tālu ziemeļos. Te sācies pavasaris. Nesen te valdīja polārā nakts. Pēc garās nakts iestājusies diena, kad saule nenoriet pat naktī.

—   Tas gan ir jocīgi! — es izbrīnā iesaucos. —Vai Spicbergenas salās dzīvo arī cilvēki?

—   Dzīvo gan, — kapteinis Klāvs atbildēja. — Viņi mīt mazās pilsētiņās, un vienā no tām mēs piestāsim. To sauc par Barencburgu. Netālu no šīs pilsētiņas atrodas lielas raktuves. Tanīs iegūst akmeņogles.

No dienvidiem uz ziemeļiem lidoja milzīgi putnu bari. Nogurušie putni nolaidās jūrā starp ledus gabaliem un nebēga, kad mēs braucām garām. Starp putniem peldēja mazi, skaisti zvēriņi, un kapteinis man pastāstīja, ka šos zvēriņus saucot par ūdelēm. Bet tos lielos un resnos, kas tūļīgi ložņāja pa ledus gabaliem un ēda noķertās zivis, saucot par roņiem. Drīz uz kāda liela ledus gabala parādījās divi milzīgi zvēri. Viņi bija balti kā sniegs. Garos kaklus izstiepuši un galvas pacēluši, viņi ostīja gaisu un savādi rūca. Kapteinis paskaidroja, ka šos baltos zvērus saucot par leduslāčiem. Jā, tie gan bija vareni un skaisti dzīvnieki! Man kļuva žēl, ka es šos lielos leduslāčus nevaru paņemt līdzi uz Kubu un aizvest kā dāvanu saviem draugiem bērnudārzā.

Kamēr es apbrīnoju lielos putnu barus un neredzētos ziemeļu zvērus, pie debesmalas bija parādījušās Spicbergenas salas. No tālienes tās izskatījās kā milzīgi sniega kalni. Kur vien skaties, visur tikai balti sniegi un zaļi ledi. Mūsu kuģis spraucās starp ledus gabaliem uz priekšu, iegāja kādā šaurā līci un apstājās. Kad es iejautājos, kāpēc nebraucam tālāk, kapteinis sacīja, ka mēs ar saviem spēkiem vairs netiekot uz priekšu, jo ceļu esot aizsprostojis ledus. Drīz mums palīgā atnākšot cits kuģis — ledlauzis un mūs ievedīšot Barencburgas ostā.

No kāda fjorda, ledu uz visām pusēm šķaidīdams, iznāca un mums tuvojās milzīgs ledlauzis. Tas piepeldēja tuvu klāt, tad apgriezās un devās pa priekšu, atbrīvodams ceļu no ledus. Drīz mēs sasniedzām tālo ziemeļsalu ostu. Kapteinis atvēra logu un teica:

—   Bitīte Dūcenīte, ja tu vēlies, tad lido vien ārā un apskati šo svešo pasauli. Tikai nestaigā pa sniegu un nenosalsti.

—   Paldies, — es viņam pateicos un izlidoju sniegainajā klajumā. Te gan bija dīvaina pasaule! No kāda augsta kalna ielejā ar varenu troksni gāzās sniega lavīna. Pa citu ieleju uz fjorda pusi lēni plūda zilgani zaļa ledus upe. No krasta tā bēra jūrā milzīgus ledus gabalus. Dobji rībēdami, tie no liela augstuma krita jūrā, gaisā uzsviezdami baltas ūdens strūklas. Jā, tagad es sapratu, no kurienes jūrā rodas peldošie ledus lauki.

Pilsētiņa, kuru kapteinis nosauca par Barencburgu, nebija liela. Uz fjorda krasta slīpuma bija sarindojušies mazi namiņi. No dūmeņiem bālganajās ziemeļu debesīs kāpa simtiem pelēku dūmu strūkliņu. Vienā pilsētas malā pacēlās melni ogļu kalni. Tur bija akmeņogļu raktuves. Ogļu racēji strādāja dziļi zem zemes sasalušās virskārtas. Pavasara saulē sniegs mazliet kusa, un visur čurkstēja mazi strautiņi. Bet puķu te nekur nebija. Tikai pašā jūras malā, kur starp akmeņiem sniegs bija nedaudz nokusis, kļuva redzama pelēkzaļa un cieta briežsūna. Uz akmeņiem sēdēja divi zēni ar medību bisēm rokās. Es nolaidos blakus, gribēdama uzsākt sarunu.

—   Vai, kas tad tas par kukaini! — viens iesaucās. — No kurienes tu atlidoji?

—   Esmu bitīte Dūcenīte.

—   Kas tad tā tāda! — otrs brīnījās.

Kļuvu dusmīga un atcirtu:

—    Es jau teicu, ka esmu bite. No Kubas.

—   No Kubas? — zēni izbrīnā iesaucās. — Tik tālu?

—   Nu jā, — es lepni iedūcos. — Vai tad pie jums bites nedzīvo?

Viens no zēniem jocīgi iesmējās.

—   Ir gan dumule! Pie mums pat mušas nedzīvo, kur nu vēl bites.

—   Es ceru, ka mūsu sanesto medu jūs esat nobaudījuši?

—   Protams! — atbildēja otrs zēns. — Bet dzīvu biti redzam pirmo reizi. Zīmējumos gan esam redzējuši. Vai tā ir taisnība, ka tu nikni kožot?

—   Es nekožu, bet dzeļu. Un tikai tiem, kas man dara pāri.

Kamēr mēs tā sēdējām un runājām, turpat blakus no ūdens

akmeņainajā krastā izlīda divi resni roņi. Zēni piecēlās, pielika šaujamos rīkus pie vaigiem un izšāva. Sprādziens bija tik briesmīgs, ka es novēlos no akmens un labu laiciņu tuntuļojos, kamēr atkal tiku uz kājām. Tūlīt pacēlos gaisā. Lidoju, cik vien ātri spēju, un, kad piekusu, nolaidos uz kāda pakalna baltajā sniegā. Man par lielu brīnumu, tas bija pūkains un silts. Es līdu pa mīkstajām pūkām uz priekšu un nokļuvu siltā un jaukā alā. Tanī brīdī ala sakustējās un skaļā balsī ierēcās:

—   Eēēēē! Kas man ielīda ausī?

Kas tad tas par brīnumu! Es steidzos ārā un centos izdibināt, kas te notiek. Tikai tagad ievēroju, ka baltajā sniegā guļ balts, milzīgs leduslācis un es aiz pārskatīšanās biju viņam uzlidojusi uz kakla un ielīdusi viņa pūkainajā ausī.

—   Kā tu to uzdrošinies? — viņš rūca un mēģināja mani izkratīt sniegā. — No kurienes tāda te gadījusies?

Es uzrāpos Lācim uz melnā purngala, skatījos viņam acīs un atvainojos:

—  Piedod, baltais draugs. Es pārskatījos. Man likās, ka tu esi sniega kupena. Esi tik labs un pasaki — vai tad te tuvumā kāds cilvēks arī ir?

—   Dzīvo gan, bet maz. Vai tu gribi viņus satikt?

—   Jā. Te viss tik balts, ka nevaru atrast atpakaļceļu uz ostu.

—  Labi, — sacīja Leduslācis. — Tupi man uz purngala, un es tevi tūlīt aiznesīšu pie cilvēkiem. Tepat netālu krastmalā atrodas bāka. Vai tu zini, kas tas ir — bāka?

—   Bez šaubām, — es atbildēju. — Bākas ugunis naktī rāda kuģiniekiem ceļu.

—   Tā gan, — Leduslācis noteica, uzrausās kājās un sāka brist pa sniegu uz fjorda pusi. — Vai tu redzi to garo torni uz klintīm? Tā ir bāka, un tur dzīvo mans draugs bākas sargs.

—   Aāāā! — es brīnījos, sildīdamās baltajos tvaikos, kas garoja no lāča lielās mutes. — Tad jau es pie viņa varēšu pagaidīt, kamēr te nāks garām mans kuģis.

—   Kā tad, — Leduslācis atbildēja. — Viņš ir labs vīrs, nekad nevienu zvēru nav aizticis, un tāpēc es pie viņa bieži ciemojos.

Mēs iegājām ielejā, un bāka vairs nebija tālu. No ledus brīvājos fjorda ūdeņos plunčājās un priecīgi klaigāja milzīgi ūdensputnu bari.

—   Ziemā, kad iestājas garā polārā nakts, te viss ir pārklāts ar ledu un sniegu. Tāpēc putni aizlido uz siltām zemēm, jo viņiem, tāpat kā tev, ir spārni. Bet es palieku te un pavasaros gaidu viņus atpakaļ. Bet bākas sargs gaida pirmos kuģus ienākam mūsu fjordā. Kuģi, tāpat kā putni, te parādās tikai pavasarī, kad līči atbrīvojas no ledus.

—   Bet kur tu mīti, Leduslāci? — es jautāju.

—   Skaistā ledus pilī, — Leduslācis lepni atbildēja. — Ziemas naktīs, kad manā ledus pilī iespīd ziemeļblāzma, tā mirdz visvisādās krāsās. Tādu skaistumu tu, bitīte Dūcenīte, vēl neesi redzējusi.

Mes apstajamies pie bakas, un pa durvīm mums pretī iznaca bākas sargs.

—    Esiet sveicināti! — pacēlis cepuri, viņš iesaucās. Tad izbrīnā sasita plaukstas un turpināja: — Bitīte, no kurienes tu esi atlidojusi? Te tu nosalsi un nomirsi badā. No briežu sūnas medu neizsūksi. Tev būs jānāk pie mana galda.

Es viņam uzlaidos uz pleca pie pašas auss, jo vīrs no vecuma vairs lāgā nedzirdēja, un īsumā izstāstīju par savu ceļojumu. Viņš vērīgi noklausījās manā stāstā un aicināja apskatīt bāku. Mans resnais un lielais draugs Leduslācis pa šaurajām bākas kāpnēm netika augšā. Toties es viegli jo viegli uzlidoju tornī. Bākas sargs man visu laipni izrādīja un izstāstīja.

Torņa apaļajā telpā atradās lielas spuldzes, kas, tumsai iestājoties, iemirdzējās spožā gaismā. Milzīgi spoguļi spožos gaismas kūļus noteiktā laikā raidīja tālu jūrā. Kad es visu pamatīgi jo pamatīgi biju izložņājusi un apskatījusi, fjordā atskanēja mana kuģa spēcīgā un dobjā balss. Es zināju, ka tas ir sveiciens Spicbergenas salām. Bija skaidrs, ka kuģis iziet atklātā jūrā. Es atsveicinājos no saviem draugiem un lidoju pretī kuģim. Tam pa priekšu gāja ledlauzis, stumdams ledus gabalus uz visām pusēm un tā attīrīdams ceļu. Uz klāja norūpējies stāvēja kapteinis. Mani ieraudzījis, viņš priecīgi iesaucās:

—   Es jau sāku raizēties, ka tu esi kaut kur noklīdusi un sniegā nosalusi.

Arā patiesi bija vēss, un kapteinis mani ielaida savā kajītē apsildīties. Es uzmetos uz zieda, sakļāvu spārnus un aizsnaudos. Pēc kāda laika mani uzmodināja spēcīgs trieciens. Izrādījās, ka liels leduskalns uzskrējis virsū kuģim un tam sānos pārplēsis vienu tērauda plāksni. Es dzirdēju, ka telpā zem manis burbuļodams ieplūst ūdens. Atskanēja spalgs avārijas signāls. Kapteinis pa skaļruni deva matrožiem rīkojumu steidzīgi aiztaisīt bojājumu. Iebriduši ledainajā ūdenī līdz jostas vietai, vīri ilgi strādāja, kamēr apturēja ūdens ieplūšanu kuģī.

Kad nelaime bija garām, kapteinis Klāvs atgriezās kajītē un teica: — Bitīte Dūcenīte, mēs tikko nenogrimām. Tagad tu saproti, ka pa jūru braukt nemaz nav tik viegli.

Tad viņš piegāja pie sienas, kur karājās barometrs, un, tanī paskatījies, turpināja: — Barometrs strauji krīt. Drīz sāksies negaiss. Labi, ka laikā paspējām izlabot kuģa bojājumu.

Tikko viņš pateica šos vārdus, aiz loga iesvilpās Viesulis. Šis negantnieks sacēla kājās visu jūru. Tas krāca un rūca, raidīdams mums pretī augstus ūdens kalnus. Pret iluminatora stikliem triecās lietus, sniegs un krusas graudi. Kuģis svaidījās viļņos no vienas puses uz otru. No kāda liela viļņa trieciena kuģis tik spēcīgi nodrebēja, ka mēs abas ar puķi gandrīz nogāzāmies uz grīdas. Laime, ka kapteinis mūs pēdējā acumirklī saturēja.

Sniega vētra plosījās vairākas dienas. Kad vētra pārstāja, mūsu kuģi no visām pusēm ielenca haizivis. Šīs plēsīgās zivis es labi pazinu, jo tās mīt arī pie manas dzimtenes Kubas krastiem. Kuģa saimnieks bocmanis drūmi raudzījās .haizivju rotaļā un smagi nopūtās. Kad es viņam jautāju, kāpēc viņš tik grūti pūš, bocmanis atbildēja:

—   Haizivis ir nelaimes vēstneši. Kāpēc viņas visu laiku tik neatlaidīgi mums seko? Gaida, lai mūsu kuģis nogrimtu.

To dzirdēdams, kapteinis Klāvs iesmējās:

—   Bocman, tās ir vecas pasakas. Un tu tām tici?

Netālu no mums gaisā izšāvās divas augstas ūdens strūklas.

—   Bitīte Dūcenīte, vai tu redzi? Tie ir jūras milzeņi kašaloti. Viņi dzenas pakaļ siļķu bariem. Ar savām lielajām mutēm un milzīgajiem zobiem tie katrs pa dienu norij mucām siļķu.

To dzirdot, man spārni ietrīsējās. Labi, ka šie plēsīgie jūras nezvēri netiek mums klāt. Mūsu varenais kuģis peldēja un peldēja tikai uz priekšu, negriezdams ceļu ne haizivju bariem, ne kašalotiem. Bet es mierīgi tupēju uz kapteiņa pleca un, tāpat kā viņš, raudzījos bezgalīgajā jūras klajumā.

Mums pretī nāca kuģis. Sākumā pie debesmalas parādījās tikai mastu gali. Tad kļuva redzami arī skursteņi, un beidzot mūsu acu priekšā iznira viss kuģa korpuss. Kad jautāju kapteinim, kāpēc kuģis neparādās viss uzreiz, viņš man izskaidroja:

—   Tāpēc, ka zeme ir apaļa. Un arī jūra ir tāda pati. Aiz zilā apvāršņa slēpjas daudz salu un zemju, bet mēs tās neredzam, Tikai tad, kad piebraucam tuvāk, tās iznirst no zemes apaļuma un kļūst redzamas. Un tāpat tas notiek ar pretī braucošiem kuģiem.

—   Bet kas tas tāds? — es jautāju, pamādama uz mākoņiem, kur lidinājās liels, skaists putns ar milzum gariem spārniem.

—   Tas ir jūras putnu valdnieks Albatross, — kapteinis Klāvs teica, — visātrākais un veiklākais putns. Senas teikas stāsta, ka Albatross uz saviem spārniem nesot jūras braucējiem laimi. Tāpēc šo skaisto putnu jūrnieki mīl un cienī. Nesen kāds angļu kuģa kapteinis jūrā nošāvis Albatrosu. Krastā no viņa aizgājuši visi jūrnieki. Un tā šis kuģis vēl tagad valstoties kādā Anglijas ostā. Neviens jūrnieks negribot vairs kāpt uz tāda kuģa, kura kapteinis nošāvis tā laimi.

Tikko kapteinis Klāvs beidza šo stāstu, es ieraudzīju, ka skaistais putns no galvu reibinoša augstuma kā bulta šāvās lejā un sakļautiem spārniem ienira jūrā. Es jau sāku baidīties, ka viņš nenoslīkst, bet tad pēkšņi Albatross atkal parādījās virs ūdens, izpleta sniegbaltos spārnus un lidoja mākoņos, knābī turēdams noķertu zivi. Jā, tas gan bija brīnišķīgs putns. Es viņu biju redzējusi arī agrāk pie Kubas krastiem, bet toreiz nezināju, ka tas ir jūras putnu valdnieks un kuģotāju laimes putns Albatross.

No tālajiem ziemeļiem mūsu kuģis visu laiku peldēja uz dienvidu pusi. Mums pa kreisi bija redzami drūmi krasti. Klinšaino kalnu galos šur un tur pavasara saulē vizēja balts sniegs. Krastus izroboja fjordi, kas aizlocījās starp kalniem dziļi cietzemē. Kapteinis pastāstīja, ka šo zemi saucot par Norvēģiju. Pēc dažām dienām mēs jau ieraudzīšot viņa dzimtenes Padomju Savienības krastus.

No šī brīža kapteinis Klāvs arvien biežāk cēla pie acīm tālskati un raudzījās uz apvārsni. Droši vien viņš lūkoja saskatīt savas dzimtenes krastus. Viņš izskatījās pacilātāks nekā parasti, un viņa acīs dega kaut kāda savāda uguntiņa. Tās laikam bija ilgas pēc dzimtenes, kas bija pārņēmušas manu labo draugu. Lai viņu. netraucētu, es pacēlos spārnos, ielidoju kajītē un uzmetos uz savas puķes zieda.

Reiz, kad es tā pārdomāju tālajā ceļā redzēto un dzirdēto, kajītē steidzīgi ienāca kapteinis un teica:

—   Bitīte Dūcenīte, nāc un paskaties uz manas dzimtenes krastiem!

Es viņam uzlaidos uz pleca, un mēs abi izgājām uz klāja. Pie apvāršņa bija redzamas ar kokiem apaugušas smilšu kāpas, zvejnieku ciemi un pilsētas.

—            Tā ir Latvija, — kapteinis Klāvs stāstīja. — Pie mums tikko atnācis pavasaris, un tev būs vēl vēsi. Bet dienā, kad mirdzēs saule, — tad kļūs gluži silts un tu varēsi mierīgi iepazīties ar manu dzimteni un manas dzimtenes cilvēkiem. Bet, pirms tu dodies šai ceļojumā, aizlido pie mana drauga, nodod viņam no manis sveicienus un pastāsti par mūsu kopīgo braucienu. Viņš dzīvo tepat netālu jūras krastā aiz kāpām. Arī mēs ar viņu, tāpat kā ar tevi, esam kopā izbraukuši daudzas tālas jūras un redzējuši daudzas svešas zemes. Viņam būs liels prieks ar tevi satikties.

—    Labi, — es atbildēju kapteinim Klāvam, pacēlos spārnos un lidoju tevi meklēt.

Mans stāsts ir galā, un man jādodas atpakaļ pie kapteiņa ziņot, ka savu uzdevumu esmu veikusi. Vai tu negribētu, lai es viņam ko pasaku?

—    Jā gan, — es atbildēju. — Bitīte Dūcenīte, nodod viņam arī no manis vissirsnīgākos sveicienus un sekmes tālajos braucienos. Un pasaki, ka es noteikti aiziešu uz ostu, lai viņu satiktu. Bet, lai tu ceļā neapmaldītos, es tev došu līdzi pavadoni.

Es atvēru logu un iesvilpos. No zaļās tūjas atlidoja un nometās uz palodzes mana draudzene Zīlīte. Viņa bija varen uzposusies: sudrabpelēkos svārciņos, citrondzeltenā blūzītē un melnā priekšautiņā.

—   Ciri, ciri! — viņa iesaucās. — Esmu klāt.

Es viņu iepazīstināju ar bitīti Dūcenīti.

—    Zīlīte, vai tu manai draudzenei bitītei Dūcenītei neparādītu ceļu līdz Rīgas ostai? Viņai steidzīgi jānokļūst atpakaļ uz kuģa pie kapteiņa Klāva. Tu jau Klāvu pazīsti, jo viņš pie mums ir ciemojies.

—    Ciri, ciri, — Zīlīte atbildēja, cilādama spārnus. — Es viņai palīdzēšu, kur vien būs vajadzīgs.

—   Labi, tad nekavējieties un lidojiet, — es viņas mudināju.

—   Citādi kapteinis iedomāsies, ka bitīte Dūcenīte ir pazudusi.

Es viņai pateicos par apciemojumu, un mēs atvadījāmies.

—    Ja tu kādreiz atbrauksi uz Kubu, tad noteikti apciemo mūsu bērnudārzu, — bitīte Dūcenīte šķiroties sacīja. — Tur es tevi iepazīstināšu ar saviem draugiem Hosē, Pablo, Sančo un sunīti Bonitu.

—   Katrā ziņā. Paldies par ielūgumu, — es viņai apsolīju.

—   Un, kad tu atgriezīsies savā dzimtenē, tad pasveicini savus draugus no manis un visiem mūsu bērniem.

Bitīte Dūcenīte un Zīlīte uzspurdza gaisā. Es stāvēju pie atvērtā loga un māju ar roku, kamēr abas manas draudzenes ieurbās zilajās debesīs.

HO

Ho piedzima un uzauga uz ūdens. Ne jau tieši uz ūdens, bet vienā no tiem tūkstošiem laivu, ar kurām ir pilnas Vjetnamas upes un daudzie kanāli. Šīs laivas vjetnamieši sauc par sampaniem. Gandrīz katrā sampanā ir iebūvēta maza mājiņa ar ieapaļu jumtu, zem kura var patverties no tropiskā lietus un naktī pārgulēt. Sampanam ir divas buras — pelēkas, brūnas vai tumši sarkanas. Tāpēc no tālienes sampani atgādina tropu taureņus, kas bariem lidinās džungļu biezokņos.

Ho tēvs un māte ar savu spārnoto sampanu ik rītus no kanāliem izbrauca jūrā zvejot zivis. Un, tikko zēns paaugās un pieņēmās spēkā, viņš labprāt palīdzēja izmest tīklus un izvilkt linuma acīs iemaldījušās zivis. Šad un tad viņi ar tēvu uz āķiem noķēra arī pa haizivij. Māte no haizivs spurām prata izvārīt lielisku viru, tik garšīgu, ka, to ēdot, mēli varēja norīt. Pievakarē, kad zvejnieku sampani bariņos no jūras pa kanāliem atgriezās pilsētā, viņi allaž laivu pieturēja tirgus tuvumā, kur vienmēr bija daudz ļaužu, kas pirka zivis. Par pārdotām zivīm māte iegādājās ģimenei rīsus, miltus un cukuru, bet dēlam, ja vien rocība atļāva, kādu banānu ķekaru, kokosriekstu vai mango augli.

Tā viņi dzīvoja no dienas dienā, no rokas mutē. Ar gadiem Ho jau sāka vadīt laivu pats. Tēvs bija veikls burātājs, un dēls no viņa centās neatpalikt. Drīz vien Ho ietrenējās braukt arī pret vēju. Tas prasīja daudz lielāku māku. No labās puses laivu pārmaiņus vajadzēja strauji pagriezt uz kreiso, un šī rotaļa ar vēju un burām zēnam ļoti patika.

Pilsētai un tās apkārtnei bieži uzlidoja amerikāņu bumbvedēji un iznīcinātāji.

Reiz tie sabombardēja Ho skolu. Skolas vietā pēc uzlidojuma palika tikai kūpoša drupu kaudze. Zēnam vairs nebija kur mācīties, un viņš katru dienu devās līdzi mātei un tēvam jūrā zvejot.

Bieži vien, braucot garam pilsētas ostai, viņi redzeja krastmala vai satika ceļā staltus kuģus, virs kuriem plīvoja sarkans karogs ar sirpja un āmura zīmi. Tad viņi abi ar tēvu noņēma savas laiviņveidīgās korķa cepures, kādas vīrieši nēsā tropos, māja matrožiem un sauca sveicienus. Māte savu konusveidīgo, platmalaino cepuri necēla gaisā, jo tā bija ar krāsainām lentītēm sasieta zem zoda un tās tik veikli nevarēja atraisīt. Viņa māja ar roku un sauca sveicienus vjetnamiešu valodā, kuru svešie jūrnieki droši vien nemaz nesaprata. Arī sievietes rīsa laukos uz upes krasta brīdi atlieca salīkušās muguras, lai paskatītos garāmejošajos kuģos.

—   Tie ir musu draugi no Padomju Savienības, — reiz tevs sacīja. — Viņi mums ved palīdzību cīņai pret iebrucējiem. Tikko tu, Ho, kļūsi stiprāks un varēsi patstāvīgi strādāt, es brīvprātīgi iestāšos zemessargos.

—   Es jau esmu stiprs un protu strādāt, — Ho atbildēja.

—   Jā, burāt tu proti, — tēvs uzslavēja dēlu. — Arī tīklu proti iesviest tīri labi. Bet kā būs, ja tev uz āķa uzkodīsies liela haizivs?

—   Tikšu galā viens pats, — Ho lepni noteica.

Tikko jūrā bija izmesti tīkli, Ho iemeta makšķeri haizivīm. Tā bija pie sampana malas piestiprināta trose ar lielam āķim uzmauktu ēsmu galā. Ho laiku pa laikam paraustīja trosi, _it kā pārbaudīdams, vai tikai nav jau pieķēries gaidītais loms. Ūdens bija silts un sarkans kā jasmīnziedu tēja. Upes. straume nesa sev līdzi milzum daudz dzelzs rūdas dūņu, kas vairākas jūras jūdzes no krasta sajaucās ar dzidro dzelmju ūdeni, to pārvērzdamas tumšsārtā krāsā. Grīvas tuvumā mitinājās daudz asaru un siroja rijīgās haizivis. «Tikai pacietību,» domāja Ho, «un, kad haizivs pieķersies, es to šoreiz mēģināšu izvilkt viens pats bez tēva palīdzības.

Kaut tikai man uzsmaidītu laime! Un tad māte vakarā atkal izvārīs garšīgās haizivs spuras, bet tēvs ēdot mani uzslavēs par veiklību un drosmi. Kaut tikai uzsmaidītu laime!»

Pēc pāris stundām patiesi kāds neredzams spēks sāka laivu raustīt un pamazām nest sānis. Ho satvēra makšķeri. Trose bija nostiepta stingri kā milzīga stīga. Zēna smadzenēs iešāvās doma: haizivs!

Jā, patiesi — tā bija haizivs. Spēcīgie rāvieni liecināja, ka tā ir ļoti liela. Tēvs piesteidzās palīgā, bet dēls lūdza, lai šoreiz atļauj lielo briesmoni pievārēt viņam vienam pašam.

—   Tevi ieraus jūrā! — māte brīdināja.

—   Vispirms labi nogurdini! — pamācīja tēvs.

Augumu saliecis kā šaujamo loku, Ho ar kājām atbalstījās pret laivas malu un desmitiem reižu lomu pievilka tuvāk un atkal lēni atlaida atpakaļ.

—   Uzmanīgi, ka nenoraujas! — tēvs aizrādīja. — Labi nokausē, Ho, labi nokausē!

—   Es jau tā daru, tēv, — Ho atbildēja, ar vienu roku nolikdams sev blakus asu tērauda žebērkli. Tēvs pataustīja trosi un teica:

—   Tagad velc tuvāk! Tikai lēnām. Ja spēcīgi rauj, laid atpakaļ.

Bet haizivs jau bija nogurusi un vairs nepretojās. Tikko pie laivas malas no ūdens iznira milzīgā zivs galva, Ho pacēla žebērkli un ar lielu spēku ietrieca zivs galvā. Zivs brīdi pazuda. Virs ūdens uzmutuļoja asinis. Bet tad tā atkal parādījās laivas tuvumā ar galvā ietriekto žebērkli.

īsā, bet spraigā cīņa ar rijīgo jūras briesmoni bija beigusies. Ho no uztraukuma drebēja rokas un arī balss drebēja, kad viņš tēvam jautāja:

—   Kā lai es to ieceļu laivā?

—   Ar trīsi, Ho, ar trīsi, — tēvs mierīgi atbildēja. — Tikai nesteidzies, lēnām! Apmet ap vidu virvi, un ievilksim laivā.

Lai nomierinātos, Ho dziļi plaušās ievilka elpu un sāka rīkoties. Tēvs deva padomus, kā labāk darīt. Bet tad pēkšņi laivas tuvumā parādījās bars milzīgu haizivju. Ar spēcīgām astēm pērdamās pa ūdeni, tās strauji šāvās uz priekšu, un Ho ievēroja, ka pie haizivju purniem no ātrā skrējiena burbuļo mirdzošs ūdens.

«Kā ziepju burbuļi,» Ho nodomāja, cenzdamies ar žebērkli atvairīt peldošās plēsoņas, kas uzbruka tikko noķertajai zivij.

—   Uzmanīgi! — tēvs pamācīja. — Nepārkrīti pāri laivas malai! Citādi tevi aprīs.

Zēns droši un veikli rīkojās un drīz zivi ieguldīja laivā. Ar lielu zvejnieka dunci viņš ātri nogrieza derīgos gabalus, bet pārējo iesvieda jūrā uzmācīgajām haizivīm par ēsmu.

—   Lieliski, Ho! — tēvs iesaucās. — Tu jau rīkojies kā īsts zvejnieks. Tagad es mierīgi varu iet pieteikties armijā. Badā jūs vairs nenomirsit. •

Nākamajā dienā tēvs vairs jūrā nebrauca. Ho ar māti pavadīja tēvu uz zemessargu pieņemšanas punktu, bet no turienes uz kādu mazu ciemu jūras krastā, kur atradās zenītartilērijas lielgabali. Tie gan bija nomaskēti ar zaļiem tīkliem, krūmu zariem un zāli, bet Ho vērīgās acis labi saredzēja garus un draudošus stobrus, pavērstus uz jūras pusi. Jā, tieši no jūras šajā piekrastē parasti lidoja šurpu amerikāņu lidmašīnas un ar raķetēm apšaudīja vai bombardēja apkārtējos ciemus, tiltus un apūdeņošanas

ierīces rīsa laukos. Cik labprāt Ho paliktu te pie tēva, kopā ar viņu iemācītos šaut uz šiem nežēlīgajiem maitasputniem, ja vien viņam nebūtu jāgādā par māti. Viņa viena pati taču nevarēja zvejot, un haizivi viņa jau nu nenoķertu nekādā ziņā. Ho to labi saprata un tāpēc nemaz necentās pierunāt tēvu. Viņi abi ar māti noskumuši atgriezās pilsētā, nakti pārgulēja savā sampanā, bet, rītam austot, pa kanāliem un upi devās uz jūru.

Kādu dienu zvejnieku sampaniem jūrā uzbruka ienaidnieka lidmašīnas. Visapkārt lidoja raķetes un sprāga bumbas. Kāpēc lidmašīnas uzbrūk viņu buru laivām, brīnījās Ho, bet nepaspēja šo domu izdomāt, kad blakus laivai jūrā iekrita bumba. Gaisā uzšalca milzīga ūdens strūkla, un atskanēja apdullinošs sprādziens. Laiva pacēlās gaisā, tad nokrita atpakaļ un sāka grimt. Tas viss norisinājās tik ātri, ka Ho nemaz īsti nespēja apjēgt, kas te notiek.

—   Dēliņ, esmu ievainota, — ievaidējās māte, kas uzlidojuma laikā bija paslēpusies zem jumta. — Laivā plūst ūdens.

Kā nāvīgi krusas graudi no gaisa bira šķembas — citas jūrā, citas laivā. Ho saprata, ka no visām pusēm uzbrūk nāve, bet viņš nenobijās. Ar strauju vēzienu viņš atrāva durvīm aizsegto lupatu un uz ceļiem nometās pie mātes.

—   Kur tev trāpīja?

—   Plecā.

—   Es tevi izglābšu, māt, — Ho čukstēja. — Apliec labi cieši man ap kaklu rokas! Tā, un tagad turies. Laiva tūlīt nogrims.

Viņš pacēla ievainoto māti uz rokām, un abi lēni pār laivas malu ienira ūdenī. Laivas viens gals jau gulēja viļņos, bet otrs dīvaini sasvērās gaisā. Ar savām slīpajām burām sampans atgādināja milzīgu mirstošu spāri, kuru vējš ietriecis jūrā.

Atmuguriski peldēdams un turēdams māti pie drēbēm, Ho sparīgi airējās uz to pusi, kur netālu bija izmetis tīklus kāds zvejnieks. Pa to laiku sampans jau bija iegrimis ūdenī, un gaisā vēl tikai rēgojās iesarkanās buras. Bet tad pazuda arī tās, un viņam apkārt šalca jūra un spīguļoja versmainās tropu debesis.

—   Ho, glābies viens pats! Mēs nogrimsim abi, — čukstēja māte, bet dēls tikai airējās uz priekšu un neatbildēja, it kā viņš mātes vārdus nebūtu dzirdējis. «Kaut tikai es nesastaptos ar kādu haizivi,» domāja Ho, raudzīdamies uz tuvāko zvejnieku laivu. Par laimi, viņi bija pamanīti, un laiva strauji tuvojās. Spēcīgas zvejnieku rokas drīz satvēra abus nelaimīgos un uzvilka uz klāja.

Tanī dienā ienaidnieka lidmašīnas bija nogremdējušas astoņpadsmit sampanus, un daudzas ģimenes apraudāja savus bojā gā-

jušos tuviniekus. Bet Ho ievainoto māti aizveda krastā un ievietoja slimnīcā. Tikai tad, kad aiz muguras aizvērās slimnīcas durvis, viņš pa īstam sāka saprast, kāda nelaime notikusi. Māte guļ slimnīcā. Sampans nogrimis jūras dzīlēs. «Kā es tagad dzīvošu, ko darīšu?» Ho izmisīgi domāja. «Varbūt iet pie tēva un palikt tur? Bet kas viņu, tādu zēnu, atstās armijā …»

Nezinādams, ko iesākt, Ho nogriezās gar apūdeņošanas kanālu un atģidās rīsa laukos pie mazas, vienkāršas sūkņa ierīces. Patiesībā tas nebija sūknis, bet primitīva ūdens pārliešanas ierīce, kas no viena kanāla pārlēja ūdeni otrā. Tā mazliet atgādināja divriteni, tikai ar to starpību, ka ķēdes vietā bija viens pie otra piemontēti spainīši, kas nepārtraukti slīdēja uz priekšu. Pedāļus mina kāds saulē izkaltis vīrs — kara invalīds bez rokām.

—   Vai nevajag palīga? — Ho iejautājās.

Invalīds ar delmu noslaucīja nosvīdušo pieri un, sparīgi mīdams pedāļus, dusmīgi norūca:

—   Vai tu par mani ņirgājies?

—   Es runāju nopietni, — Ho aizvainots sacīja un noņēma no galvas savu korķa cepuri. — Mans tēvs ir frontē, bet mūs šodien piemeklēja nelaime. Amerikāņu lidmašīna jūrā sašāva un nogremdēja mūsu sampanu, bet māti ievainoja.

Man nav darba un nav arī kur dzīvot. Es labprāt palīdzētu…

Invalīds pārtrauca mīt pedāļus un lūdza, lai Ho viņam uztin smēķi. Ho no bikšu kabatas viņam izvilka tabaku un ar sērkociņu aizdedzināja cigareti.

—   Kur tu pazaudēji rokas? — viņš jautāja.

—   Biju frontē. Sprāgstošās lodes atrāva.

Ho vērīgi ieskatījās invalīdam acīs, kurās dega zila naida un ciešanu liesmiņa.

—   Vai šis darbs tev nav par grūtu? — Ho vaicāja.

Invalīds pirmo reizi pasmaidīja.

—   Grūts, dēls, grūts. — Invalīds nopūtās. — Bet ko lai dara? Rīss bez ūdens neaug. Sūknēšanas ierīces sabombardētas. Jāizlīdzas tāpat … ar kājām.

—   Atpūties, ļauj man! — Ho ieminējās.

—   Viegli nebūs.

—   Gan jau, — Ho apņēmīgi atbildēja.

Invalīds norausās no_sēdekļa, Ho ieņēma viņa vietu un sparīgi sāka mīt pedāļus. Ūdens plīkšķēdams lija no viena grāvja otrā.

—   Ne tik strauji, — invalīds pamācīja, — ātri nogursi. Lēnāk, vēl lēnāk …

Ho paklausīja. Tagad jau pedāļi minās vieglāk.

—   Nu? — jautāja vīrs. — Nebūs par grūtu?

—   Esmu stiprs. Es pat haizivi varu pievārēt, — Ho lielījās.

Invalīds atkal pasmaidīja un sacīja:

—   Nu tad paliec pie manis! Rīt tevi ievedīs sarakstā, saņemsi algu…

—   Bet man nav kur dzīvot. Sampans nogrima.

—   Dzīvosi pie manis. Manā būdā vietas pietiks.

Un viņš ar galvu pamāja uz mazu namiņu, kas atradās lauka malā, kuplos banānu krūmos iegrimis.

—   Paldies, — Ho atbildēja. — Apsēdies, atpūties! Strādāsim maiņās.

—   Jā, tā būs vieglāk, — invalīds piekrita. — Un nebūs tik garlaicīgi. Es te viens gandrīz runāt esmu aizmirsis. Un tad es sarunājos tāpat, kā nu kuro reizi. Citreiz ar zāli, ar rīsa stiebriem, ar vēju . . . Vienam grūti pasaulē dzīvot.

—   Vienam ir grūti, — Ho piekrita. — Bet ar zāli, vēju un putniem es gan neprotu runāt.

Invalīds pasmējās.

—   Ja tu būsi labs strādnieks, tad tu visu iemācīsies. Es tev palīdzēšu, mazais. Tātad norunāts, jā?

—   Norunāts! — Ho iesaucās.

—   Tad še roka! — invalīds sacīja, lai gan viņam roku nemaz nebija. Un Ho, negribēdams viņu apbēdināt, sacīja:

—   Labi, tēvoc, še roka!

ZIEMEĻBLĀZMAS ZEME

Lielā brāļa vēstules Didzim

Pirmā vēstule

Sveiks, Didzi!

Es atrodos ļoti, ļoti tālu no Tevis. Šķiroties Tu lūdzi, lai es tūlīt, tikko sasniegšu savu dienesta vietu, Tev atrakstu vēstuli. Tu prasīji, lai pastāstu, kur atrodas mana karaspēka daļa, kā te izskatās un kādus ieročus esmu saņēmis. Tad klausies.

Esmu iedalīts robežsargos. Par robežsargiem sauc karaspēka daļu, kas stāv mūsu Padomju Dzimtenes robežas sardzē. Tu, Didzi, droši vien pilsētā esi redzējis staigājam karavīrus ar zaļām cepurēm galvā. Tie ir robežsargi. Arī es nesen saņēmu jaunus zābakus, karavīra tērpu un zaļu cepuri. Drīz Tev aizsūtīšu fotogrāfiju, un tad Tu redzēsi, kāds izskatos.

Manā rīcībā ir skaists automāts. Es gan vēl neesmu ne reizes šāvis, jo pagaidām mūs tikai apmāca, kā jārīkojas ar ieroci. Mūsu grupas komandieris vecākais seržants sacīja, ka pēc tam mēs mācīšoties šaut mērķī. Un tad, kad mēs beigšot jaunkareivju apmācības laiku un nodošot zvērestu, mums vajadzēšot iet robežas sardzē.

Tu, Didzi, laikam nemaz nezini, kāpēc jāsargā mūsu Dzimtenes robeža. Tāpēc, ka robežai dažkārt slepeni pārzogas no ārzemēm sūtīti spiegi vai kontrabandisti. Robežas pārkāpēji izmanto dažādus paņēmienus: vai nu tumsas aizsegā pa krūmiem un mežiem ielien mūsu teritorijā, vai naktī ar laiviņām piezogas mūsu upju, ezeru un jūru krastiem, vai no lidmašīnām izlec ar izpletņiem. Tāpēc mums, robežsargiem, sardzē jābūt ļoti modriem un jāprot laikā atklāt ienaidnieku viltības.

Esmu priecīgs, ka mani iedalīja robežsargos. Ko var zināt, varbūt izdodas notvert kādu slepenu robežas pārkāpēju vai spiegu! Tikko tas notiks, es Tev tūlīt uzrakstīšu vēstuli.

To, kur atrodas mūsu karaspēka daļa, es Tev nedrīkstu izpaust, jo tas ir noslēpums. Varu tikai pateikt, ka dzīvojam tālu ziemeļos kādas robežupes un jūras krastā. Vietējie šo apgabalu dēvē par Ziemeļblāzmas zemi. Tagad, vasarā, saule pie mums nenoriet, bet ziemā uz vairākiem mēnešiem iestāsies polārā nakts. Saule neuzlēks pat dienas vidū, un vienīgā gaisma būs ziemeļblāzma.

Mēs dzīvojam robežapsardzības punktā, ko krieviski sauc par zastavu. Tā ir ar augstu sētu ierobežota neliela teritorija, kurā atrodas robežsargu kazarmas, virtuve ar ēdnīcu, virsnieku mītnes, dežūrtelpas, radiomezgls, klubs, garāža un apmācību laukums. Tur ik rītus mēs vingrojam _uz rīkiem. Pēc vingrošanas ierindā skrienam uz upi mazgāties. Ūdens ir dzidrs kā stikls un auksts kā saldējums. Vecākie robežsargi, kas labi norūdījušies, metas aukstajā ūdenī un peldas. Es gan vēl to baidos darīt, bet ceru pēc dažiem mēnešiem piebiedroties šo drosminieku pulkam. Pamēģini arī Tu, Didzi, no rītiem noberzties ar aukstu ūdeni, un tad Tu izaugsi liels un stiprs. Miegs no acīm Tev nokritīs kā zvīņas un kaulos radīsies tāds spirgtums, ka vēlēsies uz rokām stāvēt.

Mūsu robežupē ir milzum daudz zivju, bet es vēl neesmu bijis makšķerēt: makšķeres palika mājās. Vai Tu man tās nevarētu atsūtīt pa pastu? Esi tik labs, mīļais Didzi! Tikko izvilkšu pirmo lielo zivi, tūliņ ziņošu.

Mūsu apkārtnē tundrā ganās lieli ziemeļbriežu bari, bet tepat blakus mūsu apmetnei atsevišķā mītnē dzīyo skaisti un gudri robežsargu suņi. Postenī suns ir robežsarga iabākais draugs un palīgs. Bet mūsu komandierim kapteinim Streļcovam ir pinkains lācis Maksims Maksimovičs. Vakar Maksimu Maksimoviču ieraudzīju pirmo reizi, kad viņš no upes uz virtuvi ar spaiņiem nesa ūdeni. Bet par to visu sīkāk Tev pastāstīšu nākamajās vēstulēs.

Ar sirsnīgu sveicienu Tavs

lielais brālis Andrejs

Otrā vēstule

Mīļais Didzi!

Pie mums jau dienas kļuvušas pavisam īsas. Saulīte tikai pusstundu paceļ galvu virs apvāršņa, ar vienu aci pamirkšķina un atkal pazūd. Drīz sāksies garā polārās ziemas nakts, kad pie debesīm redzēsim tikai zvaigznes, mēnesi un ziemeļblāzmu. Ar lielu nepacietību gaidu pirmo ziemeļblāzmu. Robežsargi, kas te jau nodzīvojuši ilgāku laiku, stāsta, ka tā esot ļoti skaista un parādoties pie debesīm visdažādākajos veidos: brīžiem kā apgaismots loks, brīžiem kā spožs aizkars, bet citreiz kā zaigojošs vainags ar stariem uz visām pusēm. Tikko ieraudzīšu ziemeļblāzmu, es to nofotografēšu un aizsūtīšu vēstulē.

Mīļais Didzi, sirsnīgs paldies par makšķerēm. Pirms nedēļas Tavu sūtījumu draugi man atveda no rajona centra. Aizvakar no mācībām brīvajā laikā jau pirmo reizi paspēju izmēģināt roku. Krastā sapulcējās mani draugi — robežsargi. Visi ar nepacietību vēroja, kāds tad būs pirmais loms. No virtuves bija atnācis arī pavārs ar brūno lācīti Maksimu Maksimoviču. Nevarēdams sagaidīt zivi, Maksimovičs gatavojās pats mesties upē, bet zēni neļāva. Baidījās, ka neiztraucē zivis. Un tad, visiem par lielu brīnumu un prieku, pludiņš strauji iegrima ūdenī un makšķerkāts saliecās saspringtā lokā. Saujas juta, ka pieķērusies liela zivs. Es piecirtu un lēni pavilku, bet zivs stingri turējās pretim, laikam bija ielīdusi kādā dziļā krasta alā.

Vēlreiz piecirtu un sāku vilkt, šad un tad auklu palaizdams vaļīgāk, lai nenoraujas. Kad zivs bija nokausēta un zaudējusi spēku, beidzot nolēmu to izsviest krastā. Un vai Tu zini, Didzi, kas notika? Lielajai zivij pirmais metās virsū Maksims Maksimovičs. Lācītis ar ķepām to tik viegli piespieda pie zemes un satvēra mutē, ka mēs no pārsteiguma gandrīz vai sastingām. Man kļuva bail, ka viņš nenorij zivi ar visu āķi. Laime, ka tuvumā atradās pavārs. Maksims Maksimovičs viņam klausa. Bet zivs pa to laiku bija sakosta. Es tai izņēmu no mutes āķi un pirmo lomu atdevu lācim. Viņš to aprija ar tādu ēstgribu, it kā mēnešiem būtu badojies. Briesmīgs rīma, vai ne, Didzi? Pavārs taču viņu katru dienu kārtīgi baro. Tikko lācītis no akas atnes ūdeni, pavārs viņam mutē ieliek gabaliņu gaļas. Bet svaiga zivs laikam ir retāks un tāpēc jo gardāks kumoss.

Arī manu otro lielo zivi lācītis norija tik viegli kā suns mušu. Pēc tam Maksims Maksimovičs man pienāca klāt un draudzīgi nolaizīja roku. Laikam pateicās par uzcienāšanu. Un es sapratu, ka mēs kļūsim draugi. Kā viņš mani ierauga ar makšķeri plecos, tā skriešus klāt un līdzi uz upmalu. Neko darīt, pirmās zivis jāatdod zvēram, jo viņš patiesi man pieķēries un klausa, ja es ko aizrādu. Vakar es viņam sacīju, lai makšķerēšanas laikā nerosās pa krastu un nebaida zivis, bet paslēpjas krūmā. Un vai Tu vari iedomāties, Didzi, ko viņš izdarīja? Uzkāpa kokā un mierīgi tupēja, kamēr es krastā izmetu kārtējo lomu. Un tā nu mēs abi ar Maksimu Maksimoviču vai ik pārdienas ķeram zivis un sūtām Tev sirsnīgu paldies par makšķerēm.

Šodien, atgriežoties no upes, mēs ar Maksimu Maksimoviču ceļā sastapām komandieri kapteini Streļcovu. Kad es viņu sveicināju, arī lācītis pacēlās uz pakaļkājām un labo priekšķepu piegrūda pie pinkainās auss.

—   Vai jau sadraudzējāties? — kapteinis man jautāja.

—   Tieši tā, kaptein, — es viņam atbildēju. — Kopā makšķerējam.

—   Maksims Maksimovičs ir traks uz zivīm, — kapteinis smaidīdams atbildēja. — Pirms gada dienēju Tālajos Austrumos. Reiz kādā svētdienā aizbraucām uz Usūrijas upi makšķerēt. Makšķerējām taigas malā. kādā skaistā upes līcī. Lomu likām kopējā traukā. Te pēkšņi no taigas, kur radies, kur ne, lepni iznāk mazs lācītis, piečāpo pie mūsu loma un sāk notiesāt vienu zivi pēc otras. Kad ķepainim vēderiņš pilns, viņš nemaz nedomā iet prom: noguļas blakus zivju traukam un saldi iemieg. Vakarā, kad gatavojāmies uz mājām, šis ierāpjas mašīnā un mierīgi brauc mums līdzi. Un tā viņš palika dzīvot pie manis. Sākumā saucām par Mišku, bet tad robežsargi nolēma, ka tas lācim neesot nekāds vārds. Vajagot izdomāt kaut ko lepnāku. Un tā viņu nosauca par Maksimu Maksimoviču.

Tagad Tu, Didzi. zini. no kurienes cēlies mūsu lācītis. Viņš jau ir divus gadus vecs un ļoti gudrs.

Tikai ar robežsargu suņiem diez ko labi nesatiek, un tie arī viņu neieredz. Suņu mums ir daudz, bet par tiem pastāstīšu citā vēstulē. Šoreiz man vairs nav laika, jo gatavojamies rītdien iet šaušanas apmācībās. Tepat blakus tundrā izbūvēts liels šaujlauks. Tur mēs vingrināmies šaušanā gan pa nekustīgiem, gan pa kustīgiem mērķiem. Pagājušajā reizē es no kapteiņa Streļcova par labu šaušanu saņēmu pateicību. Lācītim Maksimam Maksimovičam gan šaušanas trokšņi nepatīk. Viņš paliek mājās un guļ pie virtuves, kamēr mēs atgriežamies.

Un tagad sirsnīgs sveiciens, Didzi, no Tava

lielā brāļa Andreja!

Trešā vēstule

Labdien, Didžuk!

Jau krietni sen mums sākusies polārā nakts. Saule nemaz vairs neparādās, un tundru stindzina sals. Tas tik traki kož snīpī, ka staigājam ar gluži sarkaniem deguniem. Man šķiet, pirmajā vēstulē es jau Tev rakstīju, ka mūsu robežapsardzes punkta tuvumā tundrā ganās daudz ziemeļbriežu. Viņi no sala nebīstas un klejo apkārt nosarmojuši gluži balti kā tundras krūmi.

Ziema pārklājusi ar biezu ledus kārtu un sniegu arī dzidro upi, un tajā vairs nevar peldēties. Bet mūsu puikas izcirtusi lielus āliņģus un katru dienu pēc rīta rosmes tajos metas iekšā. Pēc ilgāka treniņa arī es beidzot viņiem pievienojos. Brrr! Pirmoreiz no bailēm vien klabēja zobi. Bet tagad esmu pieradis un varu Tev sacīt, ka peldes ledainajā ūdenī dod spirgtumu visai dienai. Vakar āliņģī ielēca mūsu lācītis Maksims Maksimovičs. Viņš tik mierīgi nopeldējās kā siltā vannā, bet tad gan apsēdās pie virtuves un ar savu sarkano mēlīti vairākas stundas laizīja mitro un biezo kažoku.

Peldēšanai izcirstais āliņģis labi noder žibulēšanai, jo tas murd no zivīm. Tikko iesvied āķi, tā zivs rokā gan. Lomu nododam pavāram — vai nu zivju zupai, vai cepšanai, bet Maksims Maksimovičs ceptās un vārītās nemīl. Tāpēc viņu pabaroju ar svaigām.

Mēs, robežsargi, katru dienu trenējamies braukšanā ar slēpēm. Man nodaļas komandieris iedeva lieliskas slēpes. Tu, Didzi, nemaz tādas neesi redzējis. Slēpēm apakšā pielīmēta brieža āda ar spalvu uz aizmuguri. Ar tām var labi skriet kalnos, jo neslīd atpakaļ. Un tā nu mēs pilnā kaujas tērpā, ar mugursomu un automātu plecos, ik dienas noslēpojam divdesmit līdz trīsdesmit kilometrus. Sākumā pēc tālajiem pārgājienierii vakaros gan jutos stipri noguris, bet tagad tikai to vien gaidu, kad nodaļas komandieris dos komandu: «Uz slēpēm!» Kādā uzkalnā esam ierīkojuši vairākus metrus augstu tramplīnu un tad nu laižamies lejā, ka vējš vien svilpo gar ausīm.

Reiz uz tramplīnu līdzi atkūlās arī lāčuks. Laikam bija nolēmis izmēģināt laimi. Nevienam neko neteikdams (bet varbūt mēs nesapratām viņa lāča valodu), lācēns sparīgi atspērās un laidās lejā pa stāvo ceļu. Nabaga Maksims Maksimovičs! Trases galā, kur sākas lēciens, viņš pēkšņi aptvēra savu kļūdu un gribēja apstāties, bet vairs nespēja un kūleņu kūleņos nogāzās lejā. Laime, ka nenolauza kaklu un ķepas. Bet sasitās gan droši vien pamatīgi, jo no tā laika tramplīnam vairs nerādās tuvumā.

Reiz, lecot no tramplīna, es zaudēju līdzsvaru, apgāzos un, inerces dzīts, pa nobraukto trasi tālu slīdēju uz priekšu. Kad beidzot nokļuvu biezajā sniegā un piecēlos, es pamanīju, ka no rokas nokritis pulkstenis. Didzi, Tu laikam atceries manu pulksteni, ko draugi man uzdāvināja pilngadības svētkos? Tāds skaists, ar fosforizētiem cipariem un rādītājiem. Tumsā to var redzēt tikpat labi kā gaismā, un te ziemeļu naktī tas ir ļoti noderīgs. Izgrābstījām sniegu, kamēr rokas pārsala zilas, bet nekā: pulkstenis iekritis kā akā.

Tad suņu instruktors Griša pēkšņi iesaucās:

—   Nebēdājies, Andrjuša, es tavu pulksteni atradīšu.

—   Kā tad tu to atradīsi? — es jautāju, neticēdams viņa vārdiem. — Sniegs turpat metru biezs, un es pat nezinu, kur tas man īsti nokritis.

Griša tikai pasmaida, uzkāpj uz slēpēm un aizbraukdams piekodina:

—   Uzgaidiet! Drīz atgriezīšos, un tad es tev pasniegšu tavu pazaudēto pulksteni.

Gaidām, gaidām. Tad no uzkalna ieraugām — tuvojas Griša ar savu dresēto suni Džulbaru saitē. No Džulbara atvērtās mutes kāpj balti garaiņi, acis zvērot zvēro. Griša to pieved man klāt un uzsauc:

—   Džulbar, aposti!

Džulbars nolaiž stāvās ausis un savu karsto purnu piebāž pie manām rokām un drēbēm.

Un tad instruktors Griša pavēl:

—   Džulbar, meklē!

Suns paceļ purnu un sāk ostīt gaisu. Tad līčločiem dodas uz priekšu, vairākkārt piebāzdams purnu izbradātajam sniegam. Un pēkšņi viņš apstājas, sāk kārpīt sniegu, kaut ko sakampj mutē un pieskrien pie Grišas. Instruktors noliecas,, pabāž zem suņa purna sauju un saka:

—   Atdod!

Grišas saujā iekrīt mans pazudušais pulkstenis. Mēs no pārsteiguma esam gandrīz kļuvuši mēmi, bet Griša man lepni pasniedz atradumu un jautā:

—   Vai tas ir tavs?

—   Jā, tas ir mans pulkstenis.

—   Tad ņem, liec uz rokas un vairs nezaudē! — Pēc tam izņem no kabatas sausiņu, pasniedz sunim un saka: — Paldies, Džulbar! Tu esi labs un gudrs, Džulbar!

Bet tagad, Didzi, man jābeidz un jāiet uz posteni sardzē. Sirsnīgs sveiciens Tev, tēvam un māmiņai!

Tavs Andrejs

Ceturtā vēstule

Mīļais Didžuk!

Nesen saņēmu no mūsu māmiņas vēstuli. Viņa sūdzas, ka Tu nemaz negribot mācīties. No rīta līdz vakaram braukājot ar savu velosipēdu pa sētu, kaujoties ar kaimiņu skuķiem, bet grāmatā pat neieskatoties. Pāršķirstot tikai bildes, un ar to ari viss beidzoties. Kad tad Tu iemācīsies lasīt manas vēstules? Un kad Tu man pats ar savu roku atrakstīsi? Es ļoti vēlētos, lai Tu to izdarītu drīzāk. Bet tad Tev jāmācās. Un vai tad tas ir tik grūti? Pat mūsu lācītis Maksims Maksimovičs iemācījies visādas gudrības. Viņam ir tikai divi gadiņi, bet Tev jau pēc diviem mēnešiem paliks seši. Un māte raksta, ka Tu vēl nemaz neprotot līdz seši aizskaitīt. Didzi, Didzi, vai tad tā var! Saņem dūšu un stingri apņemies katru dienu kopā ar māmiņu kaut vai vienu stundu pamācīties. Vai Tu to man apsoli, Didzi?

Māmiņa jau Tevi ne tikai bar, bet slavē arī. Tu palīdzot vectētiņam pie durvīm notīrīt sniegu un no šķūņa ienest malku. Vasaras mēnešos Tu mežā esot cītīgi sēņojis, salasījis milzum daudz skaistu baraviku un apšu kundziņu. Vecmāmiņa tās iemarinējusi un uz Jauno gadu vienu burciņu atsūtīja arī man. Mēs ar draugiem tās Vecgada vakarā notiesājām. Visi slavēja vienā slavēšanā. Teica, ka tik gardu brīnumu neviens nekad neesot baudījis. Kraukšķot zobos kā ledenes. Vienu sēnīti pat iedevu nogaršot Maksimam Maksimovičam, kurš arī bija ielūgts uz Jaungada eglīti. Lāčuks to kāri norija un laizīdamies prasīja vēl. Kad robežsargiem pastāstīju, ka šīs baravikas salasījis mans brāļuks Didzis, viņi brīnījās un lūdza Tev pateikt lielu lielo' paldies. Tātad — paldies, Didzi, par sēnēm! Es gan viņiem neteicu, ka Tu vēl neproti lasīt, rakstīt un skaitīt, jo ceru, ka to Tu drīz vien iemācīsies. Un tad es saviem draugiem pateikšu, ka mans brālis Didzis māk braukt ne tikai ar velosipēdu, bet prot arī lasīt, rakstīt un skaitīt.

Vēl par vienu lietu aizmirsu Tevi uzslavēt, Didzi. No māmiņas vēstules uzzināju, ka Tu kārtīgi ejot dziedāt bērnu korī. Tas gan ir jauki! Ja cītīgi dziedāsi, tad dienās Tev būs tikpat skaļa un skaista balss kā mūsu vectētiņam un vecmāmiņai. Kad viņi laiž vaļā, tad visas sienas un meži trīc. Bet, kad Tu piebalsosi, skanēs vēl labāk. Kad atgriezīšos no armijas, dziedāsim pulkā, un putni mūs apskaudīs. Vai ne, Didžuk? Arī mēs armijā, ejot uz mācībām un nākot atpakaļ, vienmēr uzraujam pa skanīgai dziesmai. Kad atgriezīšos, tad sacentīsimies dziedāšanā, un vēl nevar zināt, kam skanēs labāk: vectētiņam ar vecmāmiņu vai mums abiem.

Šodien robežsargiem notika kara spēles. Man vajadzēja tēlot pāri robežai iesūtītu spiegu, bet pārējiem bija uzdots mani uzmeklēt un apcietināt. Es ieģērbos biezā un platā vatenī, lai robežsargu suņi mani tvarstot nesakož, un pa līčloču ceļu aizgāju

tālu tundrā. Tu jau zini, Didžuk, ka pa biezu sniegu nebūt nav tik viegli staigāt, bet es aizkātoju veselus desmit kilometrus. Līdz nāvei nokusis, apmetos kādā siltā būdiņā pie ziemeļbriežu ganiem. Sākumā viņi uz mani pavisam aizdomīgi skatījās. Nometnes vecākais jau gribēja jūgt ragavās briežus un braukt pēc milicijas, bet, kad pastāstīju, ka esmu robežsargs un piedalos kara spēlēs, viņi nomierinājās un mani pacienāja ar karstu tēju.

Robežsargiem pēc trauksmes bija uzdots ar suņiem dzīt pēdas un mani atrast. Turot apmācītos suņus garās pavadās, viņi skriešus dzinās man pakaļ. Lai maskētu savas pēdas, biju izdarījis vairākas viltības, un tomēr beigu beigās mani atrada. Briežu ganu būdā pirmais ieskrēja saitē iesietais Džulbars, bet aiz viņa instruktors Griša. Džulbars paostīja gaisu un, uz citiem nemaz nepaskatījies, tūlīt metās man virsū un ar saviem asajiem zobiem sāka plucināt manu biezo vateni. Pa to laiku Griša mani atbruņoja. Es biju noķerts, un ar to mūsu kara spēles beidzās. Kapteinis Streļcovs mūs visus nostādīja ierindā un suņu instruktoram Grišam un man izteica pateicību par labu dienestu.

Pēc tam laipnie gani robežsargus ielūdza pusdienās. Mēs apsēdāmies ap dzirksteļojošu ugunskuru un ēdām gardu brieža gaļas viru. Tad gani sajūdza kamanās briežus un mūs veda atpakaļ uz robežapsardzes punktu. Ai, Didžuk, kas tas bija par Braucienu! Katrās kamanās bija iejūgts vesels briežu bars. Izstiepušies kā stīgas, tie velnišķīgā ātrumā traucās uz priekšu, kājas tik tikko pieskardami sniegam. Gar ausīm svilpoja vējš un aizšņāca sniega pikas. Un pusceļā pēkšņi pie debesīm iezaigojās ziemeļblāzma, spoži apgaismodama visu apkārtni. Šoreiz tā parādījās kā kustīgs, zaigojošs vainags ar spožiem stariem uz visām pusēm. Vairums no mums ziemeļblāzmu ieraudzīja pirmo reizi, un no pārsteiguma mēs gandrīz kļuvām mēmi. Ziemeļblāzmas skaistumu grūti aprakstīt. Nofotografēt nevarēju, jo nebija līdzi fotoaparāta. Didzi, bet gan jau arī Tu, kad izaugsi liels, kādreiz atbrauksi uz polāro apgabalu un to redzēsi pats savām acīm. Un tagad, dārgo brāļuk, es beigšu. Tā nāk miegs, ka acis krīt ciet.

Ar sirsnīgu sveicienu jums visiem

Tavs Andrejs

Piektā vēstule

Sirsnīgs sveiciens, Didzi!

Piedod, ka labu laiku Tev neesmu rakstījis. Nebija vaļas, jo esam aizņemti mācībās un sardzē. Un divas nedēļas gatavojāmies orientēšanās slēpojumam. Tu laikam nezini, ko tas nozīmē. Tās ir grupu sacensības slēpošanā pa nepazīstamu šķēršļotu apvidu ar uzdevumu: ceļā atrast vairākus punktus, kurus sauc par orientieriem. Katrai sacensību grupai jāatrod visi orientieri, un tā, kas pirmā sasniedz galapunktu, ir uzvarētāja. Vakar notika sacensības, bet šodien ir atpūtas diena. Tāpēc varu tev sīkāk aprakstīt, kā mums veicās.

Noslēpojamais ceļa gabals bija veselus divdesmit piecus kilometrus garš. Pēc katriem pieciem kilometriem mums ar kartes un kompasa palīdzību vajadzēja atrast orientieri un tur atstāt karodziņu, lai komandieris zinātu, ka grupa ieradusies.

Sacensībās izgājām atvieglotā kaujas tērpā: bez mugursomas, tikai ar automātu un patronu aptverēm. Vienīgi nodaļas komandierim bija uz muguras viegla soma. Neviens nezināja, ko viņš tur ielicis. Viņš sīki pārbaudīja, vai esam labi saģērbušies un vai kārtībā slēpes.

—   Ja ceļā kādam notiks ķibele, tad mūsu nodaļa var zaudēt, — viņš brīdināja. — Tāpēc, zēni, mums jārīkojas kā īstiem karavīriem: visi par vienu un viens par visiem. Neaizmirstiet, ka uzvarēsim tikai tad, ja galamērķi sasniegsim visi kopā. Tātad — ne asakas!

Pirms sacensību sākuma kapteinis Streļcovs nodaļas komandieriem izdalīja aploksnes, kurās atradās sīka apvidus karte ar uzrādītajiem orientieriem. So aploksni drīkstēja atvērt tikai pēc norunāta signāla — sarkanas raķetes.

—   Vēlu sekmes cīņā par uzvaru! — novēlēja kapteinis Streļcovs, pacēla roku ar raķetnīcu un izšāva. Kad krēslainajās debesīs izplēnēja sarkanā raķete, mūsu nodaļas komandieris jau no aploksnes bija paspējis izņemt un izklāt uz ceļiem karti. Mēs visi sabāzām galvas kopā un uzmanīgi skatījāmies, ko nu komandieris darīs. Viņš ar zīmuli uzvilka taisnas līnijas no viena orientiera uz otru, tad pēc kompasa noteica braukšanas virzienu jeb azimutu, un mēs cits aiz cita devāmies ceļā.

Didzi, vectētiņam mājās ir kompass. Palūdz, lai viņš Tev parāda, kā ar to rīkoties, un izskaidro, kas ir aizmuts. Ja Tu to zināsi, tad ar kompasu rokā varēsi iziet cauri lielajam Sēņu silam un nokļūt upmalas peldvietā bez taciņām un taujāšanas. Pirmo reizi šādu gājienu izdari kopā ar vectētiņu, bet vēlāk Tu jau varēsi tā pēc kompasa staigāt kopā ar savu draugu kaimiņu Jānīti. Jūs taču laikam vēl neesat saplēsušies un draudzējaties tāpat kā agrāk? Lūdzu, nodod viņam no manis sveicienus un novēli sekmes mācībās!

Bet tagad klausies, kas mums notika tālāk. Sākumā mūsu nodaļa gāja visiem pa priekšu. Pirmo orientieri laimīgi atradām, kontrolpunktā nodevām mūsu zaļo karodziņu un traucāmies uz nākošo. Bet tad … Ak, Didzi, Tu nevari iedomāties, kāda nelaime notika tālāk! Mūsu priekšā pēkšņi parādījās šaura upe ar stāviem krastiem. No viena krasta uz otru pārsviests gulēja baļķis. Nodaļas komandieris pavēlēja noņemt slēpes un iet pāri baļķim. Ātri noņēmām slēpes un, rokām balansēdami, zosu gājienā devāmies pāri apaļajam baļķim. Bet viens gudrinieks bija izdomājis ar visām slēpēm nolēkt no stāvā krasta uz ledus un izrāpties upes otrā krastā kā pirmais.

Bet gudriniekam notika nelaime: lecot no augstā krasta uz ledus, pārlūza slēpe. Mēs viņam palīdzējām izrāpties no upes un sākām kaunināt. Kā nu tā var darīt! Šitā iegāzt visu nodaļu!

Šim esot bijis bail iet pa baļķi, ka nenokrīt. Tu jau nu gan, Didžuk, no tāda nieka baļķēna nebaidītos, par. to esmu pārliecināts. Bet šis baidījās un salauza slēpi. Ko nu tālāk? Kamēr tā uz vietas mīņājāmies, visas nodaļas jau pāri baļķim un prom. Mēs paliekam pēdējie. Tātad par uzvaru vairs nav ko sapņot.

Bet nodaļas komandieris paņem pārlūzušās slēpes galus, izvelk no somas šādai nelaimei sagatavotu alumīnija plāksni ar atliektām malām, savieno kopā pārlūzušos gabalus un nomet sniegā, sacīdams: — Nekavējies! Velc kājā un skriešus uz priekšu!

Nesamies tā, ka sniegs vien put un vējš svilpo gar ausīm. Pie nākošā orientiera jau panākam pēdējo nodaļu. Aizdrāžamies tai garām un panākam arī nākamo. Tātad vēl ir cerība uzvarēt. Mūsu muguras kūp. Elšam kā nokusuši suņi. Visi labi saprotam — zaudētais jāatgūst. Taču pirmo nodaļu mums vairs apdzīt neizdodas, un galamērķi sasniedzam kā otrie.

Es domāju, ka otrā vieta jau arī nebūt nav zemē metama, vai ne tā, Didzi! Kapteinis Streļcovs ar mums bija ļoti apmierināts. Uzzinājis, kāda ķibele mums gadījusies ceļā, viņš noteica:

—   Labi, ka nepadevāties izmisumam, bet cīnījāties kā vīri. Par centību un apķērību varu jums izteikt vislielāko atzinību.

Šo apķērību izrādīja mūsu nodaļas komandieris, jau iepriekš paredzēdams iespējamu negadījumu un sagatavodamies tā novēršanai.

Tas arī būtu viss, ko Tev vēlējos pastāstīt par mūsu sacensībām.

Bet kā Tev klājas, Didzi? Māte raksta, ka Tu esot sācis cītīgi mācīties. Varot jau aizskaitīt gandrīz līdz divdesmit. Vislielākais prieks man bija zem vēstules ieraudzīt Tavu paša parakstu. Burti gan vēl tādi kā cāļi, kas bēg katrs uz savu pusi, bet izlasīt jau var, un tas ir pats galvenais. Sākums allaž ir grūts. Un arī lasīt Tu jau mazlietiņ protot. Urrrrāāāā, Didzi!

Uz tikšanos nākamajā vēstulē un ar vismīļākajiem sveicieniem visiem mājiniekiem

Tavs Andrejs

Sestā vēstule

Mīļais Didžuk!

Kad Tu saņemsi šo vēstuli es jau būšu ceļā pie jums. Jā, nebrīnies Didzi! Veselas divas nedēļas būšu mājās un tad par mūsu robežsargu dienestu pastāstīšu daudz vairāk, nekā tas iespējams vēstulēs. Par labu dienestu mūs abus ar suņu apmācības instruktoru Grišu apbalvoja ar medaļām un piešķīra apbalvojuma atvaļinājumu. Medaļa saucas: «Par izcilību PSRS robežas sargāšanā». Tagad Tu redzi, kas Tev ir par brāli! Ja gadījumā satiec kaimiņu Jānīti, vari viņam to pateikt, protams, bez īpašas lielīšanās. Medaļu mēs saņēmām par ārzemju spiega notveršanu, kas bija pārzadzies mūsu Padomju Dzimtenes robežai.

Tu droši vien vaicāsi, kā tad tas notika. Tad klausies. īsumā pastāstīšu.

Pie jums jau ir pavasaris, bet pie mums tikai nesen beidzās garā polārā nakts. Saulīte jau mazu gabaliņu paceļas virs apvāršņa, bet tā vēl nesilda, un tundru sedz bieza sniega kārta. Netālu no robežupes (to arī vēl klāj ledus), ziemai sākoties, mēs uzbūvējām īstu ledus cietoksni. To uzcēlām no bieziem sniega bluķiem, bluķus aplējām ar ūdeni, un, kad cietokšņa sienas sasala, tās kļuva tik cietas kā akmens. Automāta lodi pat nevar izšaut cauri. Pēc tam jumtu pārsedzām ar dēļiem un arī tiem virsū sasaldējām sniega kārtu. Telpu no iekšpuses izklājām ar brezenta teltenēm, bet no ārpuses cietoksni apbērām ar sniegu. Tā radās mazs, balts uzkalniņš, kādu tundrā ir simtiem.

Neviens pat nevar iedomāties, ka zem šā mazā uzkalniņa ir robežsargu postenis ar telefonu, radioaparātu un lodziņiem apkārtnes novērošanai. Šajā sniega mājā dežūras laikā, mēs paglābjamies no puteņiem un kodīgā ziemeļu sala.

Kādā naktī mēs trīs — es, Griša un Džulbars — izejam uz posteņa nomainīt biedrus. Iekārtojamies sniega cietoksnī un sākam novērot apkārtni. Postenī gulēt un skaļi sarunāties nav atļauts. Arī pa telefonu jārunā pusbalsī. Ja Tu, Didzi, arī gribi dienās kļūt par robežsargu, tad pārbaudi sevi — vai vari vienu dienu runāt klusām, bet nevis tā, ka logos rūtis dreb un vecmāmiņai lakats jāsien uz ausīm. Mums telefons nezvana, bet pīkst kā maza pelīte. Klusums saasina robežsarga uzmanību un ļauj sadzirdēt vismazākos troksnīšus. Arī Džulbars visu laiku tikai groza ausis un osta gaisu. Svešinieku viņš pamana pa lielu gabalu. Un, kad pamana, nerej, bet tikai sakampj Grišu pie baltā maskēšanās tērpa piedurknes un parausta, dodams zīmi, ka posteņa tuvumā atrodas svešs cilvēks.

Un tā nu mēs visu laiku uzmanīgi novērojam apkārtni. Aizrit viena stunda, otra. Man rokās pielādēts automāts. Grišam arī. Uz novērošanas lodziņa guļ raķetnīca un vairākas apgaismošanas raķetes. Ja tās uzšauj gaisā, tad visapkārt kļūst tik gaišs kā vasaras dienā. Ārā pie ieejas pieslieti divi pāri slēpju. Vajadzības brīdī ar tām var tūlīt doties vajāt ienaidnieku. Paši esam ieģērbti maskēšanās tērpos kā divi balti rēgi. Arā puteņo, smilkst asais jūras vējš, bet mums biezajā ledus cietoksnī ir silti un labi.

Es paskatos sava pulksteņa spožajos rādītājos. Pēc pāris stundām ieradīsies biedri mūs nomainīt. Nāk miegs, bet gulēt un snauduļot postenī nedrīkst. Izeju pa durvīm un ieklausos naktī. Lai aizdzītu uzmācīgo miegu, noberžu seju ar sniegu un turpinu novērošanu.

Pēkšņi Džulbars nemierīgi sakustas, pieceļas uz visām četrām un parausta Grišu pie maskēšanās tērpa piedurknes. Tātad kāds tuvojas postenim. Es atkal izeju ārā un ieklausos. Neviena nav. Tikai putenis plosās un vējš smilkst kā izsalcis vilks. Bet Džulbars ir nemierīgs, rausta Grišu, aicinādams sev līdzi. Mēs paķeram raķetnīcu un metamies ārā.

Izšaujam raķetes — vienu, otru, trešo. Bet biezajā putenī nekas nav saredzams. Gaisma atduras kā pret baltu sienu. Griša bez vārdiem man pamāj, un es ieskrienu ledus cietoksnī, noceļu telefona klausuli un ziņoju robežapsardzes punkta priekšniekam, ka mūsu posteņa tuvumā pamanīts ienaidnieks.

—   Sekot un aizturēt! — skan atbilde. — Tūlīt izsūtām palīgus.

Uzraujam kājās slēpes un, Džulbara vadīti, slēpojam uz priekšu.

Sad un tad apstājamies un izšaujam raķetes, bet neviena nekur neredz. Man kļūst skaidrs, ka ienaidnieks, izmantodams puteņa nakti, pārzadzies pāri mūsu robežai. Tādā laikā pēdas aizpūš vējš. Arī Džulbars neatrod puteņa aizvilktās pēdas. Viņš tikai osta gaisu un jūt, ka tuvumā ir kāds svešinieks. Bet kur? Ienaidnieks nestāv uz vietas un negaida. Ienaidnieks visiem spēkiem mēģina ātrāk iekļūt dziļā aizmugurē, lai kādā drošākā vietā paslēptos un sāktu darīt savus ļaunos darbus. Ienaidnieks ir viltīgs, un tāpēc viņu sagūstīt nav viegli.

Drīz atsteidzas palīgi ar pēdu dzinējiem suņiem. Izmeklējamies vairākas stundas, bet panākumu nav. Pa to laiku pie mūsu robežapsardzes punkta nolaižas helikopters. Tikko saulīte pabāž galvu pār apvārsni, putenis pierimst un kļūst gaišs. Mēs ar Grišu, Džulbaru un citiem robežsargiem iesēžamies mašīnā un lēni paceļamies gaisā. Tanī pašā laikā no sētas izbrauc vairākas sniega kamanas un strauji uzņem gaitu. Visi dodamies gūstīt robežas pārgājēju.

Helikopters lido zemu, un mes ar binokļiem sīki izlūkojam apkārtni. Un pēkšņi es kāda krūma paēnā, kur vējš nav sadzinis tik daudz sniega, pamanu slēpju pēdas. Ziņoju mūsu nodaļas komandierim. Drīz mūsu lidaparāts nolaižas zemē. Mēs izkāpjam, pieliekam pie kājām slēpes un strauji metamies uz priekšu. Ar katru kilometru pēdas kļūst skaidrākas, un tagad jau Džulbars var tām nemaldīgi sekot. Pēdas apstājas pie kāda krūmu pudura. Džulbars tajā metas iekšā. Mēs sagatavojam ieročus šaušanai. Bet tas vairs nav vajadzīgs. Robežpārkāpēja roku, kas turējusi pistoli šaušanai, gudrais suns tik cieši satvēris zobos, ka visas patronas •izsprāgst gaisā.

Vienā mirklī svešo aizturam, sasienam uz muguras rokas, ar helikopteru nogādājam robežapsardzes punktā un nododam komandierim kapteinim Streļcovam. Pēc gūstekņa nopratināšanas komandieris pastāsta, ka mēs esot noķēruši bīstamu ārzemju spiegu.

Par to tad mūs abus ar Grišu apbalvoja ar medaļām un piešķīra atvaļinājumu. Tikko mēs būšot sagatavojušies braukšanai uz mājām, mūs ar ātrajām sniega kamanām aizvedīšot uz pilsētu un mēs varēšot vai nu ar vilcienu, vai lidmašīnu doties pie savām ģimenēm.

Žēl gan tik ilgi atstāt manus labos draugus — Maksimu Maksimoviču un Džulbaru.

Sveiciens visiem, un uz drīzu redzēšanos, Didzi! Palīdzi māmiņai sakārtot manu mazo istabiņu un gaidi!

TavsAndrejs

LIDOJUMS

Beidzot pienācis sengaidītais brīdis — tēvs sagatavoja mašīnu, paņēma mātes iedoto ceļamaizi un sacīja:

—    Didzi, šodien es izpildīšu savu solījumu. Mācījies esi labi, liecībā ne divnieku, ne trijnieku nav. Aizvedīšu tad arī tevi pie krusttēva Ģirta uz laukiem. Nesen kolhozā esot atskrējis jauns kumeliņš. Vai tu kumeļu esi redzējis?

—    Neesmu, — atbildēja Didzis, — pilsētā jau kumeļu nav.

—    Tad tu varēsi papriecāties, — tēvs smaidīdams sacīja. — Sagatavojies žigli, un braucam!

Didzim to divas reizes nevajadzēja sacīt. Pēc brīža viņš jau iesēdās mašīnā blakus tētim.

—    Degunu nomazgāji? — jautāja tēvs.

—   Nomazgāju, — Didzis lepni atbildēja.

—    Un ausis izmazgāji?

—    Izmazgāju.

—   Un zobus?

—   Aizmirsu, — atzinās -Didzis.

—    Nu tev jau tādi stipri zobi kā kumeļam, — noteica tēvs un iedarbināja mašīnu. Kad žigulis izslīdēja no sētas un nokļuva uz asfaltēta ceļa, Didzis iejautājās:

—    Kas kumeļam mazgā zobus?

' — Tāpat kā tu — pats, — atsmēja tēvs.

Tēvs uzmanīgi vēroja ceļu un pretim braucošas mašīnas, bet Didzis domāja par kumeliņu. Didzim radās daudz jautājumu, bet viņš zināja, ka tēvs braukšanas laikā, sēdot pie stūres, negrib runāt. Tomēr vienu viņš vēl gribēja uzzināt un tāpēc iejautājās:

—   Tēt, kā to kumeliņu sauc?

—    Nezinu, dēls, — tēvs mierīgi atbildēja. — Gan jau uzzināsi. — Un tad piebilda: — Didzi, tu esi aizmirsis, ka šoferi pie stūres nedrīkst traucēt.

Didzis apklusa un sāka vērot apkārtni. Pa labi un pa kreisi viļņojās kolhoza lauki un zaļoja koku puduri. Braucot pāri upes tiltam, Didzis līcī ieraudzīja divus zēnus ar makšķerēm un pēkšņi atcerējās, ka mājās aizmirsis makšķeri. Gribēja lūgt tēvu braukt atpakaļ, bet saprata, ka viņš to nedarīs. Vajadzēja pašam laikus par visu padomāt. Gan jau kolhozā kāda makšķere atradīsies. Vai tad nu šie bez makšķerēm!

Tad ceļmalā Didzis ieraudzīja zīmi ar brieža galvu, un viņam gribējās uzzināt, ko tā nozīmē. Tēvs palēnināja mašīnas gaitu un paskaidroja: — Te jābrauc uzmanīgi. No meža var iznākt un ceļu krustot zvēri. Sevišķi uzmanīgiem jābūt naktī. Zvēri apžilbst no prožektoru ugunīm un pakļūst zem riteņiem.

—   Un tad viņus sabrauc?

—   Gadās, — negribīgi atbildēja tēvs, bet Didzim uz mēles niezēja jau atkal jautājums:

—   Vai kumeliņus arī var sabraukt?

—   Kumeliņi pa mežiem neklīst. Kumeliņi ganās pļavās vai āboliņa laukos. Ko tu tik daudz jautā! — tēvs norāja. — Drīz būsim pie krusttēva, un tad tu pats redzēsi.

Visu ceļu Didzim bija prātā tikai kumeliņš. Nez kādā krāsā viņš ir — balts, brūns vai melns? Varbūt raibs? Un kādi viņam ir zobi, un vai viņš kož? Vai var uzkāpt kumeliņam mugurā un jāt? Reiz bērnu žurnālā Didzis bija redzējis zīmējumu — uz maza zirdziņa jāja zēns, nu gluži tāds pats kā viņš, Didzis. Pat vasaras raibumi tam rotāja vaigus un degunu. Un zirdziņš skrēja, ko kājas nesa, bet brūnās krēpes plīvoja gaisā kā mati. Ja ar kumeliņu varēs jāt, tad viņš aizjās līdz debess malai un vēl tālāk — apkārt visai pasaulei. Jā, tas tikai būs skrējiens!

Tuvojoties kolhoza jaunajam centram, Didzis jau no tālienes ieraudzīja uz lauka daudz zirgu. Tie visi bija noliekuši galvas un plūca zāli, ar kuplajām astēm atgaiņādami mušas un dundurus. Un zirgu barā rikšoja mazs, brūns kumeliņš.

—   Tēt, skaties! Vai tas ir krusttēva kumeliņš?

—   Laikam jau tas pats, — tēvs atbildēja. — Tie ir krusttēva zirgi.

—   Tik daudz! — brīnījās Didzis.

Tēvs paskaidroja:

—   Tie nav krusttēva, bet kolhoza zirgi. Tavs krusttēvs Ģirts ir kolhoza zirgkopis. Viņš zirgus baro un audzē.

Mašīna iegriezās un apstājās pagalmā. Didzis nepacietībā atvēra durvis un izlēca pirmais, sacīdams:

—   Tēt, es aizskriešu uz lauku pie kumeliņa.

—   Pagaidi, — tēvs atturēja nepacietīgo Didzi. — Vispirms iesim sasveicināties, parunāsimies. Kur tu tā steidzies!

Krusttēvs Ģirts iznāca ciemiņiem pretī un sniedza roku.

—   Ko es redzu! — viņš priecīgi iesaucās. — Arī Didzis atbraucis!

—   Grib redzēt tavu kumeliņu, — tēvs stāstīja. — Visu ceļu par to vien runāja.

—   Kā viņu sauc? — Didzis nenocietās.

—   Mēs viņu nosaucām par Samtiņu, — atbildēja krusttēvs.

—    Purniņš mīksts, kā ar samtu apvilkts, un spalva tāda pati. Un pierē balta zīmīte kā rīta zvaigznīte, — krusttēvs Ģirts stāstīja.

—   Jauks kustonītis.

—   Vai es varu aizskriet viņu apskatīt? — jautāja Didzis.

—   Pagaidi! — atturēja krusttēvs. — Vispirms paēdīsim pusdienas un tad.

—   Vai Samtiņš arī ēd pusdienas? — jautāja Didzis.

—   Kā tad, — atbildēja krusttēvs. — No rīta līdz vakaram.

—   Nu jā. Un tad viņam jāmazgā zobi, — Didzis smiedamies viszinīgi noteica.

Krusttēvs Ģirts aicināja atbraucējus pusdienās. Bet Didzim, kā par brīnumu, šoreiz nebija ēstgribas. Viņš tikai gaidīja pusdienu beigas, lai drīzāk redzētu Samtiņu.

—   Kāpēc tu neko neēd? — jautāja krusttēvs. — Ja tev būs tukšs vēders, Samtiņš ar tevi nemaz negribēs runāt.

—   Vai tad viņš runā arī? — Didzis brīnījās.

—   Kā tad, — tēvs nosmējās. — Zirgi arī sarunājas, tikai zirgu valodā.

—   Bet es jau zirgu valodu neprotu. Kā mēs sarunāsimies?

—    Padzīvosi pie mums kādu laiciņu un iemācīsies, — krusttēvs atjokoja. — Visu iemācīsies. Tev vajadzēs palīdzēt kopt un padzirdīt zirgus. Bet es baidos, ka tikai tu neiemīļo traktorus. Tagad visi puikas interesējas par tiem.

Didzis papurunāja galvu.

—   Nē, man traktori nepatīk. Traktori taisīti no metāla, bet zirdziņš ir dzīvs.

—   Tas pareizi, — krusttēvs Ģirts piekrita. — Ja tu mīli zirgus, tad no tevis dienās iznāks labs zirgkopis.

Pēc pusdienām Didzis kopā ar tēvu un krusttēvu devās uz āboliņa lauku apskatīt zirgus.

Pusceļā krusttēvs iejautājās:

—   Bet, Didzi, vai tu paņēmi līdzi gabaliņu maizes Samtiņam? Kā tad tu tā — bez cienasta!

Didzis veikli steidzās atpakaļ un drīz atgriezās ar maizes kamšķi saujā.

—   Vai pietiks? — viņš krusttēvam jautāja.

—   Pietiks gan, — atbildēja krusttēvs. — Tas viņam kā saldais ēdiens. Galvenais jau ir zāle un āboliņš.

Ieraudzījuši nācējus, zirgi pacēla galvas un iebubinājās, bet Samtiņš skaļi iezviedzās un, pakaļkājas paspēris gaisā, skrēja pretim.

—   Samtiņš tevi sveicina, atbildi viņam! — krusttēvs pamācīja, un Didzis iezviedzās kā kumeļš.

—   Nu, vai es neteicu, ka tu drīz vien iemācīsies zirgu valodu, — nosmējās krusttēvs Ģirts.

Samtiņš pieskrēja klāt. Didzis pasniedza atnestās maizes gabaliņu. Kumeļš ar siltajām lūpām to saņēma un sāka ēst.

—   Vai! — laimē iesaucās Didzis. — Kāds viņam mīksts un silts purniņš! Kā no samta. Un kā viņš ēd! Zobi vien krakst.

—   Nu redzi! — nopriecājās arī tēvs. — Tagad jūs esat iepazinušies un kļūsit labi draugi.

Samtiņš pacēla mitro purniņu un piebāza Didzim pie vaiga.

—   Vai! Viņš mani nobučoja, — Didzis priecājās un pabužināja kumeļam muguru. — Kāda viņam īsa un mīksta spalviņa! Vai tu ar mani draudzēsies? — Didzis jautāja, ar abām roķelēm apkampis kumeļa slaido kaklu, un Samtiņš nobubinājās.

—   Ko viņš teica? — Didzis jautāja krusttēvam.

—   Ka būšot tev draugs, — krusttēvs paskaidroja.

Patiesi — visur, kur vien viņi staigāja, Samtiņš soli solī sekoja.

—   Vai es ar viņu varēšu pajādelēties arī? — Didzis jautāja.

—   Kā nu ne, — atbildēja krusttēvs. — Vispirms pieradināsim viņu pie apaušiem, tad pie segliem un visbeidzot pie tevis. Bet ja nu tu nokritīsi?

—   Kas tad tur! — Didzis iespurdzās smieklos. — Esmu kritis no daudz augstākām vietām nekā Samtiņa mugura. Vienreiz pat no šķūnīša jumta. Un nekas nenotika.

—   Nu skaties! — tēvs ar bažām noteica, bet krusttēvs piezīmēja:

—   No tevis, Didzi, iznāks labs jātnieks. Galvenais — mīlēt zirgus un no viņiem nebaidīties.

—           Es varētu uzkāpt arī lauvai mugurā, — lielījās Didzis.

—   Man nemaz nav bail.

Vakarā, kad ļaudis devās pie miera, krusttēvs ciemiņus aicināja pārgulēt kūtsaugšā, kur smaržoja pirmā pļāvuma siens un āboliņš.

Didzis gan sacīja, ka nakti viņš labprātāk pavadītu uz lauka pie zirgiem, bet krusttēvs atrunāja:

—   Vasaras sākums, naktis vēl vēsas. Labāk sausā un svaigā

sienā.

Bet Didzim nenāca un nenāca miegs. Tēvs jau labu laiku krāca, bet Didzis vēl grozījās no vieniem sāniem uz otriem un visu laiku domāja par Samtiņu. Vai kumeliņam nav auksti uz vēsās zemes? Vai uz āboliņa rugājiem viņam nespiež sānus? Būtu Samtiņš bijis te blakus, viņš piespiestos kumeliņa siltajai mugurai, apliktu rokas ap samtaino kaklu un nogulētu līdz rītam, kamēr iedziedas gailis.

Tā domājot, Didzim pēkšņi likās, ka sausajā sienā kāds kārpās. Viņš atvēra acis un ieraudzīja savā priekšā Samtiņu. Pie priekšējām kājām kumeliņam mirdzēja spārni, bet galvā — zelta iemaukti ar sudraba pavadu.

—   Didzi, vai tu jau guli? — kumeļš jautāja, un zēns, izberzis miegu no acīm, atbildēja:

—   Nē, Samtiņ, es neguļu. Man nemaz nenāk miegs. Es gribēju nakti pavadīt pie tevis, bet krusttēvs neļāva.

—   Tad nāc un kāp man mugurā, — Samtiņš aicināja. — Redzi, man ir spārni, un es varu lidot. Uznesīšu tevi līdz mākoņiem, līdz mēnesim. Vai tev nereibs galva?

—   Nē, man galva nekad nav reibusi, — atbildēja Didzis.

—   Bet vai tev nebūs bail?

—   Arī bail man nav. Es klusi tev iekāpšu seglos, lai neuz• mostas tēvs. Viņš sēdēja pie stūres un ir noguris.

—   Labi, kāp seglos! — mudināja Samtiņš. — Līdz rītam, kad dziedās pirmie gaiļi, mums jābūt atpakaļ.

Didzis iekāpa seglos un paņēma rokās sudraba pavadu. Samtiņam pie kājām iespurkstējās mirdzošie spārni, un viņš ieskrēja klusajā vasaras naktī.

Pāri pļavām un laukiem klājās plāni miglas palagi. Kukaiņus ķerdams, garām aizšāvās bariņš sikspārņu. Tuvumā iebrēcās pūce, un Didzis kā divas zaļas uguntiņas ieraudzīja viņas zaļganās acis. Līdz šim viņš pūci bija redzējis tikai bilžu grāmatās, bet tagad, pateicoties nakts lidojumam, — dabā.

Didzis ar Samtiņu cēlās arvien augstāk un augstāk pretī mākoņiem, zeltainajam mēnessirpim un mirdzošajām zvaigznēm.

Pie pirmā pūkainā mākoņa, kas slinki peldēja zilganajā izplatījumā, Samtiņš iejautājās:

—   Didzi, vai nevēlies atpūsties?

—   Es neesmu noguris, — atbildēja Didzis. — Bet varbūt tu?

—   Jā, atpūtīsimies, — piekrita Samtiņš, apstādamies uz bieza mākoņa pūkainās malas. — Didzi, vai tu redzi mūsu mājas?

Didzis paskatījās lejā un ieraudzīja kolhoza mājas un miglainajā laukā zirgus, mazus kā skudriņas.

—   Vai, cik mēs esam augstu! — iesaucās Didzis, un Samtiņš atbildēja:

—   Tas vēl nekas. Drīz mēs būsim pie spožā mēness pakava.

—   Samtiņš pacēla spārnus un lidoja augstāk. Sasnieguši mēnesi, viņi atkal apstājās. Didzis paskatījās lejā, kur peldēja spoži mākoņi. Zeme izskatījās kā zilganā miglā tīta bumba.

—   Samtiņ, kā mēs atradīsim ceļu atpakaļ uz mājām? — jautāja Didzis, iekārtodamies uz mēness, bet kumeliņš atbalstīja kājas uz mēness ragiem.

—   Nebēdājies, Didzi, — Samtiņš mierināja zēnu. — Drīz kļūs gaišāks. Paskaties uz zvaigznēm, cik to ir daudz un kā tās mirdz! Kādā naktī es tevi piecelšu agrāk, un tad aizskriesim līdz zvaigznēm. Vai tu gribētu?

—   Kā nu ne! — iesaucās Didzis.

Tanī brīdī gar viņiem aizlidoja kaut kas līdzīgs milzīgai spārei ar diviem uz abām pusēm izplestiem spārniem.

—   Kas tad tas! — brīnījās kumeliņš, bet Didzis lietišķi paskaidroja:

—    Samtiņ, es zinu. Redzēju pa televizoru. Tas ir mākslīgais Zemes pavadonis.

—   Es gan tādu ērmu nekad nebiju redzējis, — teica Samtiņš.

—   No kurienes tu smēlies šīs gudrības?

—   Es eju skolā un mācos. Tāpēc jau tēvs mani pie tevis atveda, ka man laba liecība. Samtiņ, kas tu gribētu būt, kad izaugsi?

—   Labs rikšotājs, — atbildēja kumeliņš. — Bet tu?

—   Kosmonauts. Man tā patīk lidot! — iesaucās Didzis. — Kad izaugšu liels, es iekāpšu raķetē un kā tad es lidošu!

Tanī brīdī debesmala kļuva gaišāka, un Samtiņš kļuva nemierīgs.

—   Kap man mugura, lidosim atpakaļ. Drīz bus rīts.

Didzis ierāpās seglos, un Samtiņš, kā vēja nests, drāzās atpakaļ uz zemi. Kad rītā pie brokastu galda krusttēvs iztaujāja, kā ciemiņi gulējuši, Didzis lepni atbildēja:

—   Es visu nakti lidoju. Biju līdz pat mēnesim un redzēju sputņiku.

—   Ar ko tad tu lidoji? — interesējās tēvs.

—   Ar Samtiņu, — dēls atbildēja.

—   Ak tad tāpēc tu visu nakti vārtījies pa siena pantu un sarunājies? — iesaucās tēvs.

—   Nē, — Didzis atbildēja. — Mēs uzlidojām augstu gaisā līdz mēnesim un gandrīz līdz zvaigznēm.

—   Tu mels niekus, — neticīgi noteica krusttēvs. — Kumeļam jau nav spārnu.

—    Samtiņam pieauga, — Didzis nopietni sacīja, gribēdams pārliecināt lielos, neticīgos cilvēkus. — Pie viņa priekšējām kājām pieauga divi mirdzoši spārniņi, un viņš lidoja kā vējš. Bet man nemaz nereiba galva . . .

MIŠKA GRISKA

Notika tā. Braucu ar smago mašīnu uz Cemaļas kūrortu Kalnu Altajā. Sēdēju blakus šoferim un klausījos viņa jūsmīgo stāstījumu par savu dzimto Rietumsibīriju. Arī viņam, tāpat kā man, vislabāk patika Kalnu Altajs ar mūžsenā taigā tērptajiem kalniem, sniegotajām virsotnēm, gleznainajām ielejām un straujajām upēm. Savu jūsmīgo stāstu beidzot, šoferis piemetināja:

—   Tikai, klejojot pa kalnu taigu, jāuzmanās no lāčiem. Te aug daudz ciedru koku, un lāči mīl no to čiekuriem lobīt riekstus.

Kādā vietā taigas malā viņš pieturēja, parādīja ceļu uz tuvējo Cemaļas kūrortu, un es ar pateicību atsveicinājos un izkāpu. Motors iedūcās, mašīna devās tālāk un nākošajā acumirklī jau pazuda starp lapeglēm un priedēm, bet es pagriezos pa norādīto ceļu uz Cemaļas pusi. Ceļmalā brīdi apstājos un apbrīnoju kādu milzīgu ciedru, no augšas līdz apakšai kā bērtin nobērtu ar čiekuriem, kuri glabāja garšīgos riekstu kodolus.

Tad pēkšņi es šausmās sastingu un manās dzīslās pārstāja ritēt asinis. No kuplā ciedra paēnas iznāca liels lācis un, gaisu ostīdams, lēni tuvojās.

«Ko darīt?» zibenīga doma izšāvās man caur smadzenēm. «Bēgt vai palikt uz vietas? Bet kur tu no lāča aizbēgsi? Labāk jau palikt uz vietas,» satraukumā izlēmu. «Redzēs, ko viņš darīs.» Un es nekustīgs kā sālsstabs paliku stāvam, uzticēdams savu likteni šim milzīgajam taigas valdniekam.

Lācis pienāca, uzmanīgi mani apostīja, ar savu karsto mēli nolaizīja roku, kurā es nesen, šoferi cienādams, biju turējis ceļamaizi, tad ierūcās, paskatījās man acīs, pamāja ar galvu, it kā aicinādams līdzi, un pagriezies sāka iet tieši uz to pusi, kur atradās mans ceļamērķis. «Nu ir laiks laisties lapās,» nodomāju, bet tanī brīdī lācis atskatījās, enerģiski pamāja man ar galvu, kā mudinādams: «Kusties, kusties! Ko stāvi kā pieskrūvēts!»

Pie visām miesām trīcēdams, paspēru soli uz lāča pusi, kurš, manīdams manu izkustēšanos, atsāka savu čāpošanu. Jau pēc dažiem soļiem, pametis iesāņus savu lāča purnu un ar spīdīgi pogaino aci atkal uztvēris manu aizķeršanos, un jau īpaši izteiksmīgi izrādīja izbrīnu par manu ieilgušo sastingumu. Tad, nopraz

dams, ka pa labam ar mani netiks galā, pacēlās stāvus uz pakaļējām kājām, nu jau būdams augumā prāvāks par mani, ar savu priekšējo labo ķepu raidīja man pavēlošu žestu viņam sekot.

Attapies no sastinguma, drebošām kājām nedroši sāku sekot savam aicinātājam. Mēs abi izgājām no taigas. Lācis, redzēdams manu klunkurēšanu viņam nopakaļ, nomierinājās un pielika soli.

Netālu priekšā jau bija redzami Cemaļas kūrorta māju silueti. Cilvēku mītņu tuvums mani nedaudz nomierināja. Ja nu mežazvērs man uzbruks, kliegšu pēc palīdzības. Tā nu, padevies savam liktenim, centos, cik atļāva manu drebošo stilbu veiklums, sekot varenajam taigas valdniekam, kurš ik pa brīdim atskatījās, it kā arvien baidīdamies, ka es neatpalieku.

Ievedis mani kūrorta sētā, lācis pagriezās uz ieejas pusi, uzkāpa pa kāpnītēm un piegāja pie durvīm ar uzrakstu «Direktors». Pacēlis ķepu, viņš durvis atvēra un ar purnu pamāja, lai eju iekšā. Es noņēmu cepuri un iegāju, padodams labdienu aiz liela rakstāmgalda sēdošam, papīros iegrimušam vīrietim, pēc visa spriežot, sanatorijas direktoram. Man no bailēm vēl bija sastinguši žokļi, un es nevarēju lāgā parunāt. Bet direktors, atņēmis manu sveicienu, piecēlās, izņēma no trauciņa cukura graudiņu, iedeva lācim un viņu draudzīgi parāja:

—   Miška Griška, tu atkal esi bijis projām no mājām! Kas tevi sūtīja! Ko tu viens maisies apkārt! Rudens klāt, un viesi vairs nebrauc. Vari vēl kādu cilvēku nobiedēt. — Tad direktors man pasniedza cukurgraudiņu, sacīdams:

—   Iedodiet mūsu kūrorta lācim Miškam Griškam par atvešanu! Viņš tā ir pieradis.

Kāri satvēris un sakodis kraukstošo graudiņu, lācis ar pateicības pilnu skatienu pavērās manī un, piebāzis silto purnu man pie rokas, to nolaizīja. Bet viņa skatiens un izteiksmīgie kustoņa žesti teiktin teica: «Vai beidzot saprati manu draudzīgo attieksmi?»

Es atkusu un jutu, ka manās dzīslās atkal sākušas pulsēt asinis, bet no sirds novēlies smagais neziņas akmens. Es pat laikam pasmaidīju, bet, jādomā, gaužām dīvaini, jo direktors, mani novērodams, piebilda:

—   Piedodiet, ka tik nelāgi iznāca. Visu vasaru viņš kopā ar mūsu kūrorta kalpotājiem pieradis iet uz šoseju sagaidīt atbraucējus. Tie viņu allaž pacienā, un Griška ir laimīgs. Nekā garšīgāka par cukuru viņam nav. Bet šinī laikā atpūtnieki pie mums vairs nebrauc, augusta beigas, un kalnos jau uzsnidzis sniegs. Bet mūsu Miška Griška jau no kalendāra neko nesaprot un yēl tur-

pina veco ieradumu. Iet bez pavadoņiem. Ne pa jokam var pārbiedēt atbraucēju.

Man atraisījās mēle, un es stostīdamies atbildēju:

—   Nekas, viņš mani sagaidīja ļoti laipni. Lūdzu nebariet! Jūsu Griška ir lielisks lācis, gudrs kukainis . . .

Direktors iesmējās:

—   Par kukaini jau nu gan Mišku Grišku laikam nepienāktos dēvēt. Tāds milzis pat lāču mednieku var izbiedēt, kur nu vēl parastu ceļagājēju. Vairākkārt bijām izgatavojuši viņam kaklā pakaramu plāksnīti ar uzrakstu: «Būsim pazīstami! Esmu Miška Griška no Cemaļas kūrorta. Lūdzu man sekot!» Bet mūsu labsirdīgais negantnieks šo karekli necieta, rēkdams, brēkdams noplēsa.

Nākošajā dienā mēs ar Mišku Grišku jau kļuvām labi draugi. Viņš man visur sekoja un visu izrādīja. Pēc pāris dienām arī uz auto piestātni pavadīja. Kad šķīrāmies, es Miškas Griškas siltajās lūpās ieliku cukurgraudiņu, bet viņš pateicībā man nolaizīja ne tikai roku, bet arī auss ļipiņu.

Šad un tad atceroties savu skaisto Sibīrijas braucienu, allaž prātā nāk mans senais paziņa Miška Griška. Mani viņš, protams, vairs neatceras. Bet es zinu, ka pa šo laiku viņš guvis vēl daudz jaunu draugu, kurus pie pirmās iepazīšanās droši vien tāpat kā mani novedis līdz dziļam izbīlim, bet pie šķiršanās — draudzīgi noskūpstījis.

SATURS

Pasaka par Diegabiksi 3

Pasaka par zelta brīnumskroti 15

Pasaka par Skudri un Mīkstpēdiņu 20

Bitītes Dūcenītes ceļojums 25

Ho 70

Ziemeļblāzmas zemē 77

Lidojums 91

Miška Griška 99

Жан Грива (Жан Карлович Фолманис) ПОЛЕТ Сказки и рассказы

Рига «Лиесма» 1980 На латышском языке Художник Гирт Вилк

MBJV» 2706 Pirmsskolas vecuma bērniem Žanis Grīva (Žanis Folmanis)

LIDOJUMS Pasakas un stāsti

Redaktors I. Liniņš Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore I. Klotiņa Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 27.02.80. Parakstīta iespiešanai 17.11.80. Formāts 60 x90/8. Ofseta papīrs 120 g. Žurnālu garnitūra. Ofsetspiedums. 13 uzsk. iespiedi.; 7,46 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 2307 L. Cena 65 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. J411/30662/B-562. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11, brošēta tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā,

Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Grīva Žanis Lidojums - Pasakas un stāsti

PASAKA PAR DIEGABIKSI

PASAKA PAR ZELTA BRĪNUMSKROTI

PASAKA PAR SKUDRI UN MIKSTPEDIŅU

BITĪTES DŪCENITES CEĻOJUMS

HO

ZIEMEĻBLĀZMAS ZEME

LIDOJUMS

MIŠKA GRISKA

SATURS