Sokpakbajevs Вerdibeks

Mani sauc Kožā

Вerdibeks Sokpakbajevs. Mani sauc Kožā

.

Ievads

Es zinu, mīļie lasītāji, ka daudzi no jums tam neticēs. Viens otrs gan sacīs: «Taisnība jau ir, bet vai tāpēc jālielās?»

Man tiešām jāsaka, ka es, Kožā Kadirovs, sapņoju kļūt par rakstnieku jau tad, kad vēl biju gluži mazs. Tālab vien, lai man ticētu, nevaru taču melot un apgalvot, ka šī doma radās tikai nupat, kad apsēdos rakstīt šo grāmatu.

Kad mācījos trešajā, ceturtajā klasē, kļuvu slavens visā aulā^1 kā dzejnieks. «Mazais akins [2]» — pat lielie mani tā sauca.

Sākumā šāds pagodinājums mani ļoti mulsināja. Taču vēlāk es nolēmu šādi: cilvēks ar talantu jau piedzimst, tas nav ne atrodams, ne noliedzams. Tātad ir jāsamierinās un jāpacieš.

Varbūt jūs jautāsiet tāpat kā garā mēle Žantass: «Bet kur tu, Kožā, to grābi, ka tev tiešām ir talants?» Labprāt atbildēšu. Katram zināms, ka lielie dzejnieki raksta pantus tikai iedvesmas brīžos. Bet mani iedvesma pamet vienīgi tad, kad guļu, ēdu, gatavoju skolas uzdevumus vai kaujos ar puikām. Citā laikā, līdzko mazliet apsēžos, jau tūlīt dzejoju.

Un vēl vairāk: es pat izplānoju uz priekšu: šodien sacerēšu tik un tik pantu, rit — tik un tik, un, ko apņemos, to arvien izpildu.

Mani dzejoļi sāka parādīties ne vien klases, bet pat kopējā skolas sienas avīzē. Sākumā tas man varen patika, bet vēlāk kļuva jau par paradumu katrā numurā redzēt savus dzejojumus. Taču dīvaini: jo biežāk tos ievietoja, jo mazāk priecājos. Un es sāku prātot, cik jauki būtu ieraudzīt savus sacerējumus īstā, tipogrāfijā iespiestā žurnālā. Ņēmu un atlasīju pašus labākos no tiem un aizsūtīju uz Alma-Atu žurnālam «Pionieris».

Ar to tad sākās republikāniskās preses «bombardēšana».

Vēl līdz šim nezinu, kāpēc «Pionieris» manus dzejoļus neiespieda. Pārrakstīju tos vēlreiz un nosūtīju avīzei «Kazahijas Pionieris». Nez kāpēc likās, ka tieši šī laikraksta redaktoram mani gara ražojumi patiksies. Taču arī šoreiz nekas neizriāca.

Cits manā vietā būtu nokāris degunu un atmetis šai iedomai ar roku. Bet vai tad māmiņa, vecmāmuļa un skolotāja Maikanova veltīgi apgalvos, ka tik ietiepīgu puisi, kāds ir Kožā, pasaulē vēl nav redzējusi. Pārrakstīju dzejoļus trīsreiz, piecreiz, desmitreiz un sūtīju visām avīzēm un žurnāliem, kuru adreses nejauši gadījās izlasīt. Varēja nodomāt, it kā es baidītos kādu no redaktoriem aizvainot, apiedams to ar saviem pantiņiem.

Un — ticiet vai neticiet, tā jūsu darīšana — man tomēr atbildēja. Turklāt vēstules pienāca pat no Maskavas. Starp tām bija ne mazums tādu, ar kurām tiešām var lepoties. Piemēra pēc minēšu vienu. Es to atceros no galvas: «Mīļais Kožā! Paldies par atsūtītajiem dzejoļiem. Ieteicam tev labi daudz lasīt, centīgi mācīties un arī turpmāk mums rakstīt.

Mēs ļoti gribētu zināt, vai jūsu skolā ir jauno naturālistu pulciņš un kā tas darbojas. Ar draudzīgu sveicienu radiožurnāla «Jaunie Mičurinieši» redaktors.»

Naturālistu pulciņa mūsu skolā nebija. Bet es sacerēju cildinošas vārsmas par jaunajiem naturālistiem. Cik jauki būt jaunajam naturālistam, un cik tie noderīgi valstij! Taču atbildi nesaņēmu. Jādomā, ka tā būs pārraidīta pa radio un tieši tajā laikā, kad atrados skolā.

Kādā citā vēstulē bija skaidri pateikts: «Var būt, ka tev ir dzejnieka dāvanas»; vēl kādā citā bija rakstīts, lai es daudz mācoties un neatlaidīgi cenšoties sasniegt iecerēto mērķi... Ar vārdu sakot, tās visas bija ļoti patīkamas vēstules. Visas bija rakstītas ar mašīnu uz laba papīra, kura vienu stūri greznoja avīzes vai žurnāla nosaukums. Es lepni rādīju šīs vēstules draugiem — lai zina, ar ko sarakstos.

Taisnība, pienāca arī citādas atbildes, tās sūtīja ļauni, sīkumaini vai pārāk nevaļīgi cilvēki. Pērnruden kāds pazīstams dzejnieks man deva šādu padomu: «Mīļais Kožā! Pagaidām dzejošana tev jāmet no galvas ārā. Tavos pantiņos nekā interesanta nav un arī nevar būt. Tu vēl maz ko zini no dzīves, nekādas nopietnākas pārdomas tā tevī nav radījusi, tāpēc pagaidām ļaudīm nekā nevari pateikt.» Sākumā jutos ļoti nelaimīgs. «Labāk zemestrīce būtu sagrāvusi jumtu pār manu galvu, nekā saņēmis tādu vēstuli,» es domāju. Bet tad pārlasīju šā stingrā pamācītāja dzejoļus un nomierinājos. Viņš iedomājas, ka viņam esot ko teikt ļaudīm. Nieki vien! Raksta par skaistiem ziediņiem, brīnišķīgi jauku vasaras rītu stepē, par nez kādu lielisku meiteni ar melnām matu pīnēm. .. Nezinu,

protams, kā liekas citiem, bet es šajos dzejoļos nekā interesanta neatradu. Kāda man daļa par meiteni, kuru viņš pat vārdā nav nosaucis? Un par puķītēm vispār interesējas tikai skuķi!

So vēstuli, zināms, nevienam nerādīju. Man tāpat ir skaidrs, ka slavenajam dzejniekam nav taisnība, bet zēni to varētu arī nesaprast.

Galu galā noskaitos uz visām redakcijām pasaulē.

Cik naudas neesmu veltīgi izsviedis par markām un aploksnēm! Ek, ja varētu visu šo kapitālu savākt kopā, nopirkt konfektes un vienā rāvienā apēst! Tas tik būtu baudījums!

Manus dzejoļus neiespiež. Ko domā, kāda nelaime! Tāpēc man nebūt nav jāatsakāš no iecerētā mērķa. Un, visiem par spīti, tagad es vairs nerakstu kaut kādus nieka panteļus, bet veselu stāstu. Tā būs īsta grāmata. Notikumus aprakstīšu tādā secībā, kādā tie noritēja, un, kā jau palaikam mēdz darīt, stāstu izkārtošu nodaļās.

Pirmā nodaļa,kas lasītāju iepazīstina ar mani...

Atļaujiet, mīļais lasītāj, pašās pirmajās rindiņās iepazīstināt jūs ar mana stāsta varoni. Šis varonis esmu es pats. Mani sauc . . .

Ak, mēle neklausa, līdzko taisos izrunāt savu vārdu. Kāpēc gan pasaulē valda tāda netaisnība, ka vieniem lemti brīnumjauki, skanīgi vārdi, bet citiem . . . Ārkārtīgi laimējies sīka auguma sarkanmatainam šķielacim. Vecāki viņu nosaukuši par Muratu. Un Bolats, Jerbols, Bahits — vai tie labāki par mani? It nemaz. Taču vajag jums dzirdēt, kā šie puikas pasaka savus vārdus. Lepni, katru skaņu kā skaldīt noskaldīdami!

Bet tad ir tādi vārdi kā manējais. Tos netīk klausīties, kur nu vēl izrunāt. Bijusi man vara, es paziņotu pa radio: «Katrs puika vai skuķis, kas nav mierā ar savu vārdu, tūlīt var izvēlēties sev citu un saukties tajā tik ilgi, kamēr apnīk.» Taču par to nav ko sapņot!

Jā, nekā nevar darīt. Toreiz, kad pliks un maziņš gulēji autiņos, neviens no ciemiņiem nepajautāja,

kādā vārdā gribi saukties. Nevienam par to nav daļas arī tagad, kad tavs vārds tev ir kā akmens kaklā.

Bet lai tas paliek. Jau tā esam novirzījušies no mūsu stāsta.

Zināms, varētu jau izdomāt sev pseidonīmu, nosaukties citā vārdā. Nevienam svešākam cilvēkam par to nebūtu ne jausmas. Taču tad mūsu aula ļaudis turētu mani par krāpnieku un apmelotāju. Es, teiksim, uzrakstītu par kādu puiku, vārdā Tinirtars vai Aimans, kurš ielavījies svešā jurtā, izdzēris ganam kumisu [3] un klasē stundas laikā palaidis vardi.

Ar to tad arī pietiktu. Maikanova — tā ir mūsu klases audzinātāja — tūlīt mani pieķertu: «Vienīgi viņš ir spējīgs nogrūst vainu uz citiem. Kurš to nezina, kas izdzēra kumisu.»

Esmu stingri apņēmies, ka nevienam, lai tas būtu draugs vai ienaidnieks, nedošu ne mazākā iemesla pārmest man kaut vienu nepatiesi uzrakstītu vārdu, un tāpēc iepazīsimies. Mani sauc . .. Kožā. Nu jūs paši redzat, cik «jauks» mans vārds!

Negribu taisnoties vai izlikties labāks, taču to, kas bijis, arī nevaru noliegt. Kad piedzimu, mani nosaukuši par Kožabergēnu. Kā esmu pārvērties par Kožā, to neviens nezina. Nemaz nerunājot par > svešiem — arī māmiņa un vecmāmuļa nepateiks,

kurā gadā, mēnesī un dienā manam vārdam notrūkusi aste, pazudis skanīgais «bergēns». Cik varu atcerēties, nekad citādi neesmu saukts kā tikai par Kožā.

Šāds vārds mūsu klasē ir diviem puikām. Arī Su-tibaja vecākais dēls ir Kožā. Tāpēc zēni atšķirības

labad piedēvēja mums pavārdus. Mani iesauca par Karā Kožā *, bet viņu — par Sari Kožā 2. Sākumā par to ļoti skaitos. Var nodomāt, ka esmu pats melnākais klasē. Sabibaldaju taču neviens nesaukā par Karā Sabibaldaju? Un kāpēc nekad nav dzirdēts sakām «Karā Muhašs»?

Taču, labi apdomājot, jāatzlst, ka zēniem tomēr taisnība. Būtu bijuši mums divi Muhaši vai divi Sabibaldaji, tad arī viņu vārdiem piekabinātu kaut kādas iesaukas, varbūt šo pašu «karā». Tā pamazām pieradu pie vārda «Karā Kožā» un tagad atsaucos uz to, it kā «karā» nenozīmētu vis «melnais», bet «gudrais», «stiprais», «slavenais» vai pat vēl kaut ko cildenāku.

Nejaukais 2antass, kaitinādams mani, reizēm gan pasaka nevis Karā Kožā, bet Karā Kože 3, — taču tas viņam dārgi maksā. Lai kāds melis un krāpnieks viņš ir, tomēr to nekad nevarēs noliegt, ka par šiem vārdiem allaž ticis pienācīgi iemikāts.

Mans uzvārds ir Kadirovs, jo tēvam vārds bija Kadirs. Tēvs krita karā, kad biju divi gadi vecs. Toreiz vēl nekā nesapratu. Māmiņai esot nākušas virsū raudāšanas lēkmes, bet es, viscaur nosmulējies ar konfektēm, savā nodabā vervelējis kaut kādas blēņas, neapjauzdams nelaimi, kas bija ienākusi mūsu mājā.

Tikai nedomājiet, ka tēva piemiņu es pietiekoši necienītu!

Gluži otrādi, man ir gaužām skaidrs, ko nozīmē tēvs. Nereti, bet it sevišķi saņēmis kādu brāzienu, nodomāju, ka Kožā Kadirovs laikam augtu gluži citāds, ja karš viņam nebūtu paņēmis tēvu.

1 Karā Kožā — Melnais Kožā. (Tulk.)

2 Sari Kožā — Dzeltenais Kožā. (Tulk.)

3 Karā kože — pašķidra rudzu biezputra. (Tulk.)

Та, par sevi nu esmu jums pastāstījis.

Pēc iepazīstināšanas ar varoni mēdz aprakstīt viņa izskatu.

To vēl nekad neesmu darījis, tāpēc jāpamet acis spogulī. . . Dīvaini. Meitenes, jo ilgāk uz sevi skatoties, jo vairāk sev patīkot. Taču ar mani ir otrādi ... Nu kas tas par degunu? Māmiņa reizēm mīlīgi sauc mani par savu «pīļknābīti». Lāgā nesaprotu, ko viņa ar to grib teikt. Taču citāda apzīmējuma manam degunam tiešām neatrast. Katrā nāsī varētu iebāzt divus pirkstus reizē, jo tās rēgojas pretim kā divi bises stobri . . . Galva ir gluži kaila. Vecais Abukirs nupat vakar matus nodzina ar bārdas nazi.

Visneparastākais manā ārienē tomēr ir vai, pareizāk sakot, mēdz būt mati. Pēc izskata tie it kā nebūtu nekas sevišķs, bet pamēģini tos noskūt! Nevienam zēnam visā aulā nav tādu saru. Visasākais nazis sākumā it kā atlec no tiem, nekož. Url tikai pamazām, pēc lielas pielāgošanās, tas sāk skrāpēt nost spītīgo cekulu. Iekams pateikts «gatavs», esmu gandrīz trīsreiz izlaidis garu, tik ļoti jāsakož zobi, lai sāpēs neiekliegtos.

Parasti mani skuj vecais Abukirs. Viņam ir pats asākais nazis un vieglākā roka visā aulā. Taču cikreiz viņš to dara, tik arvien iesaucas:

— Oho! Dod ar allahs cilvēkam tik biezus un asus matus! Puisim, kā redzams, ir raksturiņš!

Nezinu, par ko vēl būtu jāraksta? Vai par to, ka āda man ir ļoti tumša, gandrīz melna? Par to jau bija runa. Lejpus kreisās auss — maza dzimumzī-mīte. Viens no dzerokļiem pērn .. . Nē, lai tas paliek: kam gan nebojājas zobi? Turklāt, ja aiztaisa muti, tik un tā nekas nav redzams.

Runā, es esot vidēja auguma. Bet vecmāmuļa tam nepiekrīt.

— Kad izaugsi, būsi tikpat stalts kā tēvs, — viņa apgalvo.

Nezinu, kam taisnība. Pērnruden skolā ārsts mūs mērīja. Es biju simt trīsdesmit deviņi centimetri garš. Ja nebūtu nodzīti ^mati — iznāktu visi simt četrdesmit. Gadu ir divpadsmit. Pabeidzu piekto klasi. Par mani vairāk nekā nav ko rakstīt. Ar to pirmā nodaļa ir galā un es pāreju pie otrās.

Otra nodaļa,

kas pastāsta par Karataja ierašanos mūsu mājā, par nemierīgajām domām un pēdām smiltis

Kā tad! Atkal nelabais to attriecis šurp! Kopš pērnā rudens šis trīsriteņu motocikls ik svētdienas ierodas pie mums. Rēgojas kā piesiets zirgs, kas osta mūsu vārtu stabus! Nudien nezinu, ko vairāk ienīstu: šo trīsriteņu grabažu vai tās saimnieku.

Ar šo motociklu braukā kaimiņu kolhoza kom-bainieris Karatajs. «Atraitnis Karatajs» — ļaudis saka, kad runā par viņu, jo pirms diviem gadiem viņš apglabāja sievu. Arī es, ja būtu sieviete un Ka-rataja sieva, no domām vien nomirtu, ka jādzlvo kopā ar tādu vīru!

Ja nu viņš mums būtu kāds radinieks. Nē! Tas ir pilnīgi svešs cilvēks. Un šis vīrietis iedrošinās sekot māmiņai kā ēna, ne soli neatkāpjas no tās, svētdienās ierodas apciemot. .. Viņu ieraugot vien, manī ik reizes sāk vārīties dusmas.

Iespēru ar kāju pa motocikla riteņa spieķiem. Gribējās mašīnu nolamāt. īstā vainīgā taču ir viņa,

jo vizina šurp Karataju. Būtu kombainierim jā-mērl ceļš kājām, nez vai tik bieži vilktos šurp uz mūsu aulu. Ar kādu prieku es šim motociklam pieliktu uguni! Pagrūdu to vēl. Šoreiz spēcīgāk.

Bet vai mēmā tehnika tev ko atbildēs! Motocikls sasvērās uz sāniem, iečīkstējās un atkal nostājās taisni.

Priekšnamā vecmāmuļa kūla muldiņā pienu. Nosviedu makšķeri uz grīdas un devos tieši istabā.

— Pagaidi. — Vecmāmuļa satvēra mani aiz piedurknes. — Tur ir viesi.

— Un kas par to! — attraucu viņai labi skaļi — tā, lai Karatajs dzirdētu. — Ļoti priecājos!

Atrāvu vaļā durvis un iegāju istabā.

Karatajs ar māmiņu sēdēja pie galda un klusi tērzēja. Durvīm ar blīkšķi veroties, viņi reizē pacēla galvas. Karataja sejā pavīdēja nepatika un it kā apmulsums. Arī māmiņai, kā redzams, mana skalā ierašanās nebija pa prātam.

Karatajs pasmaidīja. Viņš izskatījās laipns un sirsnīgs. Taču es itin labi zināju, ka tā ir tikai izlikšanās un viltība.

— E, Kožataj, kur palika labdiena? — viņš jautāja.

Māmiņā man daudzreiz bija sacījusi, ka tikai slikti audzināti cilvēki ir nelaipni. Tāpēc pieklājība bija jāievēro.

— Labdien, — es sabozies pasveicināju.

— Kas tad nu? — mī]i apvaicājās māmiņa. — Vai tev nodarīta kāda pārestība?

— Nē. Nav nekas, — es atburkšķēju un piemetos nomaļākajā kaktā pie etažeres.

Istabā biju iedrāzies bez noteikta nolūka. Vienkārši izdarīju to dusmu uzplūdā. Tagad vajadzēja parādīt, ka man kaut kas vajadzīgs, nevarēju taču stāvēt uz vietas kā stabs.

Uzgriezis muguru māmiņai un Karatajam, sāku rakties veco žurnālu un avīžu kaudzē. Droši vien pats allahs nezināja, ko es tur meklēju. Ausis vērīgi tvēra katru vārdu, ko māmiņa pārmija ar Ka-rataju.

— Jā .. . pavasaris bija lietains, — kaut kā pretīgi stiepdams vārdus, runāja Karatajs. — Pie mums «Kominternē» labība pašreiz līdz jostas vietai. Viļņo vien. Ja labi pārcietīs rudens krusas un lietavas, izpeļņa par izstrādes dienu būs itin branga . . .

«Izstrādes dienas tev interesējot,» es sevī nosmīnēju. «Pūt vien, pūt. It kā es nezinātu, ka runājāt gluži par ko citu!»

Es vandījos pa papīriem, cenzdamies nepalaist garām nevienu vārdu.

— Jā, ienākumi nebūs slikti, — piekrita māmiņa.

Taču es viņas balsī saklausīju pavisam ko citu:

«Ak Karataj, manu dēlu tu nepievilsi. Viņš visu zina, visu saprot.»

Uz brītiņu iestājās klusums. Karatajs, redzēdams, ka tomēr neeju prom, sāka kaut ko čukstēt. Sadzirdēju tikai vārdus: «mani sāpinās». Vai viņu kaut kas var sāpināt! Būtu taisījies prom no šīs mājas, pazudis no mūsu acīm!

Manu neizteikto kvēlo vārdu plūsmu, kas bija domāta Karatajam, pārtrauca māmiņa.

— Ko tu tur meklē, dēliņ? — viņa jautāja.

Tas man bija kā pātagas cirtiens pa muguru. Tā tikai vēl trūka ... «dēliņš». Viņa taču mani vienmēr sauca vārdā ... Ak māmiņ! Bet kā viņa paskatījās uz mani! Acis šķita sakām: «Vai tev tiešām nav kauna tā mānīties!» Paķēris pirmo pagadījušos žurnālu, es izmetos pa durvīm ārā.

Todien Karatajs neciemojās ilgi. Viņš iznāca no istabas gandrīz tūlīt pēc manis. Parasti, aiziedams no mums, Karatajs mēdza sirsnīgi atvadīties no vecmāmuļas un, it kā nezinātu, cik ļoti viņu nīstu, pajokojās ar mani, uzsita uz pleca. Nereti aicināja pavizināties ar motociklu. Tas viss, protams, tika darīts, lai mani «uzpirktu».

/Šoreiz varēja jaust, ka Karatajs nav labā omā. Viņa jau tā melnīgsnējā seja bija vēl vairāk satumsusi. Uzmetis man drūmu skatienu un nomurminājis: «Uz redzēšanos, māt» — viņš izgāja ārā. Nākošajā mirklī pie lieveņa iešķaudījās motocikls, norībēja tāds kā bises šāviens, ausīs iesitas griezīgi sprakšķi ...

Vai tiešām māmiņa nodomājusi precēties ar Ka-rataju? Tas nevar būt! Vai mūsu trijotnīte — es, viņa un vecmāmuļa, nedzīvo mierīgi un saticīgi? Kam mums vajadzīgs Karatajs ar tā noputējušo, netīro, sagrabējušo motociklu?

Labprāt pateiktu to māmiņai. Taču ir drusku neērti . . . Gan viņa pati zina, ko dara! Manu māti aulā ciena visi, kā lieli, tā mazi, viņai ir laba daba un gaišs prāts. Vai citādi to divreiz pēc kārtas ievēlētu par deputāti ciema padomē?

Tā prātodams, es soļoju uz upīti. Saule jau laidās uz rietu, tomēr tveice nemazinājās. Tās dedzinošie stari šķita urbjamies tieši pierē. Cik tālu skatiens sniedza, pletās ieleja ar labības tīrumiem, un pāri

tiem kā siltuma strūkliņas virs sakurinātas dzelzs krāsniņas virmoja dūmaka.

Šajā stundā visa dzīvā radība, karstuma nomocīta, ielejā bija apklususi, aprimusi.

Bet pa labi debesīs slējās Alatau kalni. Notālēm tie atgādināja milzu zāģi, apsnigušu ar žilbinoši baltu sniegu.

Mūsu upīte Mukāna gandrīz izžuvusi. Tagad tā aizvijas palsi pelēka, bet vēl nesen plūda tumša, gandrīz zila, burzguļojoša un nemierīga.

Šeit vēl nesen peldējās meitenes. Un starp tām arī Žanāra. Cik žēl, ka jūs viņu nepazīstat! Mēs abi mācāmies vienā klasē. Pagaidiet, es lūkošu pastāstīt mazliet sīkāk par šo meiteni. Viņa . . . Nu, pirmkārt, viņa klasē ir visgudrākā. Otrkārt, arī

visskaistākā. Taču, kad tā uzliek galvā sarkano bereti, tad izskatās vēl jaukāka. Arī balss viņai ir brīnišķīga!

Bet kas viņa par dejotāju! Vajadzētu jums tikai vienreiz redzēt, kā 2a-nāra, ūpja spalvām rotātu cepurīti galvā, dejo «Hamažaju»!

Man arvien k|ūst līksmāks prāts, līdzko atceros 2anāru.

Nevienam es neatklāju savas domas, savus sapņus. Bet Žanāra drīkstētu visu zināt. Lai Maika-nova — mūsu klases audzinātāja — baras, lai saka, ka no manis nekas prātīgs neiznāks. Žanārai labprāt uzticētu savu noslēpumu. Kad izaugšu liels, es nebūšu vienkāršs cilvēks. Es kļūšu par rakstnieku. Manas grāmatas iespiedīs tūkstošiem, miljoniem lielā skaitā. Tad visi uzzinās, kas es par vīru. Teikšu patiesību, mani ļoti nomoca tas, ka neiedrošinos to pateikt Žanārai.

Līdz tam laikam vēl gaužām ilgi jāgaida. Bet man jau tagad rokas niez izdarīt kaut ko tādu, lai visi sacītu: «Lieliski, Kožā! Paskatieties, ko spēj Kožā! Kas to būtu gaidījis no Kožā!» Tad arī Žanār a citādi lūkotos uz mani. Bet vai cilvēks ko var sasniegt, ja tas soli neizkust ārā no sava klusā aula? Nekā . . .

Upītes krasts ir kluss un tukšs. Taču šeit kāds jau ir staigājis. Smiltīs palikuši basu kāju nospiedumi. Uzmanīgi nolieku vienam blakus savu kāju.

Svešās pēdas ir nedaudz mazākas. Laikam tā bijusi Žanāra. Un man sāk likties, ka smiltis zem soļiem ir sevišķi maigas un glāstošas. Šeit droši vien bijusi Žanāra.

Trešā nodala,

kurā pastāstīts par to, kā Žantass saņēma ceļazīmi uz pionieru nometni, bet es ne, un kā es saskaitos...

Biju aizgājis uz skolu padzenāt futbola bumbu. Pēkšņi nez no kurienes manā priekšā uzradās viltnieks Žantass. Rokā viņš turēja aprakstītu papīra lapiņu. Uzsitis uz tās ar pirkstu pāris knipju, Žantas s jautāja:

— Karā Kožā, vai zini, kas man ir?

— Nu?

— Ceļazīme. Mes braucam uz nometni. Bet tev jāpaliek aulā. Saka: ko tad mūsu suņi darīšot? Nebūšot neviena, kas tos dzenā.

Pirmais, kas man iešāvās prātā, bija mazliet aptaustīt Žantasam sānus, pamācīt viņu pieklājīgāk uzvesties, bet tad attapos, ka vispirms jānoskaidro, kas tā par ceļazīmi īsti ir.

— Bet kur tu to ņēmi?

— Kur es varēju ņemt — Maikanova apai^4iedeva. Ceļazīmes viņa izsniedz pēc saraksta. Bet tevis šajā sarakstā nav.

Jutos tik aizvainots, ka pat neiedomājos apšaubīt Žantasa vārdus, un aizmetos pie Maikanovas.

Skolotājai, manuprāt, gadu jau ap trīsdesmit, viņa ir maza auguma, sīciņa un ļoti kustīga.

Aizelsies iedrāzos skolotāju istabā, kur Maika-nova sēdēja un kaut ko rakstīja.

— Kas tev lēcies, Kadirov? — izbrīnījās skolotāja.

— Apai! Dodiet man arī ceļazīmi.

— Kādu ceļazīmi?

— Uz nometni...

— Tevis nav sarakstā.

— Kāpēc?

— Redzi, Kadirov, mēs nolēmām sūtīt uz nometni pašus labākos un disciplinētākos skolēnus. Tevi vairākas reizes brīdinājām, lai labojies . . .

Es sašutu:

— Bet Žantasam iedevāt?

— Protams!

— Ak tad Žantass labāks par mani?! Ar ko viņš ir labāks? Laikam ar savu garo mēli. Tieši Ža'ntass mūsu klasē vispalaidnīgākais .. . Viņš vienmēr noraksta no citiem. Atbild tikai tad, ja pasaka priekšā ...

Maikanova pavīpsnāja:

— Gara mēle drīzāk gan ir tev, ne viņam .. .

Te nu es vairs neizturēju. Domāju, arī jūs nebūtu

to spējuši.

— Jūs tīšām neievērojat, kā uzvedas Žantass! — es iekliedzos. .— Viņš ar nolūku kaitina mani, lai es viņu piekautu un tiktu uzskatīts par huligānu! ... Jūs . . .

— Kadirov! — apsauca mani Maikanova. — Kā tu runā ar klases audzinātāju! Ja biedrs rīkojās slikti, tev vajadzēja to paziņot klases sapulcē, atnākt pie manis, pateikt pionieru sanāksmē . . . Bet tu te taisi skandālu... Un šobrīd taču nav runa

par Žantasu, bet par tevi!

Nemeklē Žantasa vainas, bet uzvedies pats labi ...

Viņa vēl kaut ko sacīja, bet es vairs neklausījos.

— Labi, nedodiet, nav vajadzīgs, — es noteicu, pagriezos un izskrēju ārā, no visa spēka aizcirzdams aiz sevis durvis.

Maikanova metās man pakaļ:

— Kadirov, pagaidi!

Es pieliku soli.

— Kožā! — viņa sauca. — Kožabergēn!

Bet es jau biju prom.

Žantass stāvēja pie vingrošanas stieņa un plati smaidīja. Viņu ieraugot, saskaitos vēl vairāk. Vai tiešām esmu sliktāks par šo glumo blēdi? Es smalki zinu, kā Žantass mācās. Kad skolotājs viņam jautā, Žantasa lielās ausis sāk grozīties uz visām pusēm līdzīgi skaņu uztvērējiem, kas attēloti grāmatā par lidmašīnām. Cikreiz pats redzēju, ka zēni deva viņam norakstīt mājas uzdevumus. Mūsējie jau ir lādzīgi, izpalīdzīgi, un Žantass to izmanto. Uz kontroldarbu viņš vienmēr ierodas garajos zābakos. Aiz stulmiem tam aizbāzti špikeri. Paskatieties uz Žantasa rokām. Tās allaž norakstītas gan ar skaitļiem, gan visvisādiem vārdiņiem. Vēlāk viņš vēl palielās: «Veikli apšmaucu skolotāju!» Cik nebija tādu gadījumu, kad ar vienu vārdu varēju atmaskot šo «labo skolnieku». Bet iegāzt biedru ir negodīgi, pat ja tas uzvedas tā kā Žantass.

Toties, ja cits kāds tikai nieku nogrēkosies, tūlīt klasē atskanēs balss:

— Apai! Skatieties: Bolats špiko no Jerbola.

— Ai, nav izturams — Kožā mētājas ar maizes bumbiņām!

— I-ī-ī. . . Kožā aplēja manu burtnīcu ar tinti!

Tāds ir Žantass.

Viņš stāvēja pie stieņa un, protams, gaidīja mani. Ko citu pie stieņa var darīt šis nevarīgais cālis, kas vairāk par trim reizēm nejaudā uzvilkties augšā!

— Nu, vai dabūji ceļazīmi? — vaicāja Žantass.

Biju nolēmis lepni paiet garām.

— Dabūju, — strupi atteicu, negribēdams ielaisties sarunā.

— Tad rādi, rādi šurp! — Žantass iespiedzās un kā vilciņš sāka griezties uz vienas kājas. — Tev nav nekādas ceļazīmes...

«Ak tu vēl ņirgāsies!» es nodomāju un apstājos.

— Nu, kur tad ir, — neatlaidās Žantass.

— Skaties, — es teicu un izlikos velkam ārā papīru no azotes.

Žantasa smailā seja ziņkāri pastiepās pretim.

— Še, — un es ievilku viņam pa degunu.

Jūs domājat, viņš metās man virsū, sadeva pretī?

Nekā tamlīdzīga. Aizlikās uz skolu. Zināms, sūdzēties!

No skolas iznāca Maikanova. Es aizgriezos prom. Redzēs, vai sauks ar vai ne? Brītiņu nogaidījis, atskatījos. Skolotāja jau atradās ielas viņā galā .. . Laikam ļoti pikta. Nekas, lai paskaišas. Cauru ziemu viņa ēdās uz mani. Ko visu neizcietos! Pie direktora veda ... Uzvedībā četrinieku ielika.

Biju jau agrāk novērojis, ka divi cilvēki, ko gadījums savedis kopā, nekādi nevar saprasties. Tā iznācis arī man ar Maikanovu. Pērnvasar, lielu laiku pirms mācību gada sākuma, pēkšņi padzirdēju, ka ciema patērētāju biedrības veikalā dabūjamas jaunās mācību grāmatas, tāpēc steidzos turp. Tuvojoties durvīm, ieraudzīju: pārdotava ļaužu pilna, aste izstiepusies ārā uz ielas. Un skolnieki vien. Ko nu? . . . Pirmkārt, nāksies nostāvēt vismaz stundu, bet futbola spēles pārtraukums ilgst tikai desmit minūtes. Otrkārt, ja nu izrādās, ka atvests maz grāmatu un man pietrūkst. . . Domāju, domāju un drāzos veikalā iekšā.

Pēkšņi man ceļu aizsprostoja sveša, pasīka auguma meiča.

— Kur tu, puisēn, tā spiedies? Ej stājies rindā . ..

— Es nenāku pēc grāmatām, bet pēc cukura, — atbildēju pretim.

Varbūt nebija glīti, ka meloju. Bet, ja apdomā, tad tie nav nekādi meli — tikai kara viltība. Ne acu nepamirkšķinājis, devos tieši uz veikala viņu galu, kur atradās pārtikas nodaļa. Tur brītiņu pamīņā-jos, palūkojos uz cukuru . .. Taču tas man nebija jāpērk. To vienmēr dara vecmāmuļa, un es sāku lēni virzīties gar leti, cenzdamies notālēm atminēt, kurā kaudzītē sakrautas piektajai klasei domātās grāmatas. Biju jau gandrīz iejucis pūlī, te kāda roka mani sagrāba aiz apkakles un izvilka ārā. Atskatījos — atkal tā pati meiča.

— Tu esi apmaldījies, — viņa smējās, — cukuru pārdod otrā galā ...

— Ko jums no manis vajag? Laidiet! — es iesaucos, iejuku drūzmā un piekļuvu pie pašas letes.

Meiča pāri galvām pakliedza pārdevējam:

— Zēns raibajā cepurē pielavījies bez rindas. Nepārdodiet viņam.

Iekams pārdevējs pagriezās uz manu pusi, paguvu cepuri iebāzt azotē, paķēru dažas grāmatas, uzsviedu uz letes naudu un izspraucos ārā no drūzmas.

Meiča cieši saņēma mani aiz pleca.

— Tev, puika, gan nemaz nav kauna, — viņa stingri sacīja. — Kurā klasē mācies?

Laukumā jau droši vien bija sācies otrais puslaiks, tāpēc laidos prom. Bet pēc pāris dienām šī pati meiča ar žurnālu rokā ienāca mūsu klasē. Es apmulsu. Sākumā jaunā skolotāja mani nepamanīja. Taču drīz tā sāka skolēnus izsaukt pēc saraksta. Pienāca arī mana kārta.

— Kadirovs!

— Es.

— Šķiet, mes jau esam pazīstami!

Jutu, kaut kas jāsaka. Bet kas? Vai atvainoties? Mazliet neērti. Ё, draugs, sacīs skolotāja. Pret svešu cilvēku tu izturies rupji, bet skolā izlfecies gaužām pieklājīgs! Tu, mīļais, esi liekulis! Nē, tas nedrīkstēja notikt! Lai mani uzskata par dezorga-nizatoru, huligānu, disciplīnas grāvēju un pat par «rūdītu bestiju» (kaut gan īsti nesaprotu, ko tas nozīmē), bet liekulību man vēl neviens nav pārmetis. Tāpēc sacīju:

— Bet grāmatas es tomēr nopirku.

Maikanova pavīpsnāja:

— Un arī futbolu nenokavēji?

Kā viņa uzzinājusi par futbolu? Tikai labu laiciņu vēlāk attapos, ka pēc minūtēm piecpadsmit tā bija varējusj mani ieraudzīt pļaviņā. Bet tobrīd nodomāju, ka Žantass pateicis.

— Nē, — es dusmīgi atbildēju, — vienīgi Zan-tasam neesmu paguvis sadot. Bet nekas, gan izdarīšu!

— Ko tu teici? — Maikanova iepleta acis.

Sacīto tomēr otrreiz neatkārtoju un apsēdos vietā. Tā iznāca, ka pašā sākumā man ar Maikanovu sabojājās attiecības un lielāko tiesu šī mēlneša Žantasa dēļ.

Ceturtā nodaļa

stāsta par to, kā man izgāja, kad gribēju aizvest svešu zirgu, un kā es sastapos ar Sultānu

Pēc divām dienām pulciņš zēnu trokšņaini un jautri devās uz nometni. Pārējie kopā ar brigadieri Samedu sasēdās trīstonnīgā kravas mašīnā un aizbrauca vākt sienu. Es biju noskaities uz visiem, tāpēc nekur nebraucu un paliku mājās.

Māmiņa strādāja vasaras ganībās. (Šķiet, jau tiku sacījis, ka viņa ir slaucēja.) Tāpēc dzīvojām ar vecmāmuļu divi vien. Kauns lielīties, taču ne tikai mūsu aulā, bet visā apkaimē laikam nav otra tik strādīga cilvēka kā viņa. Man vēl ne reizes nav gadījies redzēt vecmāmuļu guļošu, tas ir, uzcelties agrāk vai apgulties vēlāk par viņu. Vecmāmuļa rosās kopš agra rīta, slauc mūsu divas govis, nes uz separatoru pienu, raudzē to, kūpina biezpienu, kuļ sviestu, uzkopj māju, kaltē kizjaku \ gatavo ēdienu, mazgā veļu ... Ar vārdu sakot, visi mājas darbi ir uz viņas pleciem.

Un, kamēr vecmāmuļa tekāja, pūlējās, nez ko visu nedarīja, es nezināju, kā nosist laiku. Vai pasaulē ir kas nejaukāks par vientulību? Liekas gan, ka [5] nav. Kādu laiku slaistījos pa ielu, cerēdams uzdurties kam interesantam, bet arī tur valdīja nepanesama garlaicība.

«Bet kā būtu, ja aizjātu uz kalnu pļavām,» man iešāvās prātā.

Tā bija lieliska doma. Jā, bet kur ņemt zirgu?

Cik jauki, ja pašam ir savs bēris. Ne pie viena nav jāiet lūgties, tielēties, lai aizdod. Kāp mugurā un auļo prom. Ne velti tautā ir paruna: «Zirgs ir varoņa spārni!»

Varbūt palūgt to brigādē? Mani noturēs par jukušu. «Tā tikai vēl trūka! Vācies prom, resgali!»

Bet tad pēkšņi man iešāvās prātā brīnišķīga doma. «Viss kārtībā,» es sevī nopriecājos, «zirgs tikpat kā rokā . . .»

Pēc vakariņām pateicu vecmāmuļai:

— Šovakar laidīšu prom uz kalnu pļavām.

— Šovakar? Tagad taču melna nakts!

— Pa nakti jau vien var. Dienā pārāk karsti, it sevišķi jājot.

— Bet kur tu ņemsi zirgu?

— Vai tas tik svarīgi? Kad tikai zirgs ir labs.

Vecmāmuļa bažīgi paskatījās manī:

— Kas tev atkal aiz ādas?

— Nē, vecmāmiņ, — es steidzos viņu nomierināt. — Kas man var būt aiz ādas! Vienkārši daži mūsu zēni atjājuši no pļavām un tagad dodas atpakaļ. Es piebiedrošos viņiem.

— Nu pielūko! — stingri piekodināja vecmā-mūļa. — Lai viss izietu pa godam. Jau tā aulā par tevi runā, vai tas liels vai mazs. Tavu vārdu padzirdot vien, cilvēkiem mati stāvus ceļas .. . Tavus stiķus tikai es spēju paciest. Bet sveši ļaudis ne. Lūdzu, dēliņ, vismaz šoreiz savaldies, uzvedies godīgi. Neaiztiec nekā, kas tev nepieder. Ciemos pie galda sēzdamies, turi prātā: rīma ir visneglītākais vārds, ko par kādu var teikt. . .

Visu to, ko vecmāmuļa sacīja, jau vismaz simtreiz biju dzirdējis. Bet ko man bija darīt? Sāktu runāt pretim — viņa mani nelaistu.

Cik neciešamas ir šīs lielo pamācības!

Ja paklausās vien, ko dažs no tiem sarunā, tiešām var nodomāt, ka pasaulē nav otra tik klusa un pieklājīga cilvēka kā viņš.

Bet arī pieaugušo vidū netrūkst disciplīnas grāvēju. Un turklāt vēl kādu!

Kad izgāju ārā, bija jau satumsis. Šķūnī itin viegli sameklēju jau laikus tur noliktos iemauktus un, lai nešķindētu, iebāzu tos azotē. Nolēmu doties gar upīti, kaut gan šajā stundā nezin vai kāds mani varētu ieraudzīt. Drošības labad gāju pieliecies, lāgiem pieplakdams pie zemes un vērīgi klausīdamies. Bet, kā jau to varēja sagaidīt, auls mierīgi dusēja, un nevienam nenāca ne prātā malstīties apkārt pa nomalēm, lai izjauktu manu nodomu.

Cik jauki būtu jāt uz kalnu pļavām nevis vienam, bet kopā ar Žanāru! Mēs sēdētu uz diviem labākajiem auļotājiem! Zirgi dancodami mūs nestu . .. Klusa, tumša, maiga nakts. Mēs jājam pa kalna nogāzi caur biezu smalci. Pēkšņi priekšā iegaudojas vilki. Žanāra satrūkstas, viņai bail.

— Kožā! Vilki kauc! — viņa trīcošā balsī saka.

— Lai kauc, — es nevērīgi atbildu.

— Bet tie var mūs ielenkt! . ..

Un vilki mūs tiešām ielenc. Es paceļu Žanāru augstu gaisā un pārsēdinu savos seglos. Milzīgs vilks rēkdams metas zirgam tieši krūtīs. Cērtu ar pātagu plēsoņam starp ausīm. Tas riteniski apveļas un, mežonīgi kaukdams, aizbēg.

— Kožā! Tu esi visdrosmīgākais cilvēks pasaulē,— sirsnīgi un klusi saka Žanāra.

Otrs vilks .. .

Taču otrs vilks nepaguva uzklupt laupījumam.

Krūmos kaut kas nobrīkšķēja, iečabējās, un es, aizmirsis Žanāru, vilkus un drosmi, metos skriet.

Kāds sagrāba mani aiz kājas, un es garšļaukus izstiepos zemē.

Varbūt jūs, mīļais lasītāj, teiksiet — Kožā ir zaķapastala, jo šis «kāds» izrādījās pussatrunējis zars, pret kuru biju paklupis. Taču nesteidzieties ar secinājumiem! Pirmkārt, nezin cik varonīgs jūs pats būtu, ja naktī, melnā tumsā zagtos uz sveši) ganāmpulku, lai aizvestu vislabāko zirgu . .. Bet, otrkārt, — kā es to varēju zināt, ka mana kāja tikai aizķērusies aiz nieka zara!

Zirgi naktīs parasti ganījās upītes krastā. Vienu no tiem man tagad vajadzēja notvert.

Pielavījies pie kāda tumša silueta, ieraudzīju, ka tā ir vecā Alšabaja bērā ķēve. Ko es iesākšu ar ķēvi, tai taču pakaļ tecēs kumeļš! Ne velti mums tāda paruna: «Jātniekam vajadzīgs zirgs, nevis suns!» Turklāt ķēves kājas bija saslēgtas dzelzs pinekļos, kas bija tikpat stipri kā pats vecais Alšabajs. Bez atslēgas tos nenoņemt.

«Ja esmu nodomājis aizvest svešu zirgu,» es nolēmu, «tad gan tikai pašu labāko. Kāda jēga paciest kāvienu kaut kādas klampīgas ķēveles dēļ!»

Man uzsmaidīja laime. Tumsā es gandrīz uzskrēju virsū priekšsēdētāja rudajam aidiniekam. Jā, tas tik bija zirgs! Šo iesarkano skaistuli nereti tiku apbrīnojis. Tagad ir izdevība izmēģināt, kāds viņš ir, ja tam segli mugurā. Tiesa, seglu man nebija, bet tā kopš veciem laikiem mēdza teikt.

Biju dzirdējis runājam, ka rudais aidinieks esot reti niķīgs.

Sajutis manu tuvumu, zirgs iekrācās.

— Trrr, labiņais, trrr, draudziņ.

Pastiepu roku, it kā grasīdamies ērzeli noglāstīt.

Taču rudais nebija no tiem, ko varēja piemānīt. Viņš pagrieza pret mani savu asti.

— Nū-ū-ū, met jokus pie malas, — es lūkoju atdarināt Satibaldu, kas to kopa. Rudais nepadevās.

Tad es uzbļāvu stingrāk.

Jūs domājat, šis sabijās? It nemaz! Tikpat labi varēju bļaut uz Alatau kalnu.

Man sanāca dusmas.

— Lops gatavais! — es nevilšus iesaucos. — Nu kam tu tāds deri? Tikai miesniekam! Pagaidi vien! Tikšu tev klāt pie skausta, tad kļūsi rāmāks!

Pēc ilgām pūlēm man beidzot izdevās ieķerties rudajam krēpēs. Tas bailēs iekrācās un drāzās kaut kur uz priekšu. Es pievilku kājas, lai tās neskartos pie zemes, un turējos vēl ciešāk.

Tas tik ir mežonis, ne zirgs! Nupat vēl nelaida mani sev klāt, lai nebūtu jārikšo, bet tagad auļo kā negudrs un nedomā apstāties!

Pirksti pielija kā ar svinu, krēpes neciešami griezās ādā, un es, galu galā palaidis tās vaļā, novēlos zemē. Lai rudais auļo, kur grib, man gar to vairs nebija daļas. Taču zirgā laikam tiešām bija ielīdis nelabais. Tagad, kad varēja skriet kaut līdz pašai Alma-Atai, tas apstājās, nekaunīgi pagriezās pret

mani ar pakaļpusi un iespēra tieši pa labajiem sāniem. Es iekaucos kā kucēns, kam aste ievērta durvīs.

Laime vēl, ka nakts melnumā rudais nevarēja spērienu pareizi notēmēt!

— Kas tur? — tumsā atskanēja sauciens. — Kas noticis?

Balss šķita pazīstama. Nu, protams, tas ir viņš, zirgkopja Sugura dēls, garais Sultans. Sis puika bija trīs gadus vecāks par mani. Taču tas nenozīmēja, ka viņš būtu arī par trim klasēm man priekšā. Sultans bija pametis mācības.

Sajutu rokas pieskārienu un izdzirdēju Sultānu atkal sakām:

— Ā . . . Tas tu, Karā Kožā! Kas noticis? Kāpēc esi sarāvies čokurā?

— Zirgs iespēra!

— Zirgs? Kurš?

— Rudais! ...

— Vai kauli veseli? Nekas nav lauzts?

— Laikam veseli. — Un, kājas izstiepis, pašūpoju tās gaisā.

— Pag, ļauj aptaustīt. — Un Sultans sagrāba manu labo gurnu. Es aiz sāpēm iebļāvos.

— Vai re, cik šim dārga dzīvība! — viņš pasmējās. — Ja kājas vari kustināt, tad dragāts nekas nav. Tikai mīkstums sasists. .. Nepinkšķi. Dzīvosi vēl simt divdesmit gadu. Iedams uz mājām, pieliec klāt ceļmallapiņas, un pāries. Bet es domāju, ka čūska kādu sadzēlusi.. . Vai tad rudo nepazīsti? Ko līdi pie tā?

— Es nelīdu. Gāju garām. Bet šis uzreiz kā sper!

— Esi gan tu lēpis! — patiesi nobrīnījās Sultans. — Kā varēji nepamanīt tik lielu zirgu?

Uz to man nebija ko atbildēt un, slēpdams apjukumu, ņēmos vēl stiprāk vaidēt.

— Celies, — Sultans uzsauca un palīdzēja man uzrausties augšā, — tagad stāvi. Stingrāk. . . Paej soli . .. Kuru gan bērnībā nav saspēris zirgs! Neklibo, turies taisni! Kas tie tev par iemauktiem?

— Tie... tie . . . — Es atkal nezināju, ko teikt, un iekliedzos: — Ak sasodītais zirgs! Nudien gals klāt! . . . Nepļāpā tik daudz, labāk pieturi. Ai, pakritīšu...

Es vaimanāju tik dabīgi, ka Sultans vairs neuzbāzās ar muļķīgajiem jautājumiem, un kādu laiciņu mēs steberējām klusēdami.

Tad es ierunājos:

— Vai sen jau kā atgriezies no kalnu pļavām?

— Pirms trim dienām .. . Biju Sarižazā. Izjāju visas maliņas . . . Rīt laidīšu atpakaļ.

— Es ari taisījos, bet nekur nevarēju sadzīt zirgu.

— Hē! Tā maza bēda! Gan dabūsim. Vai segli un iemaukti tev ir?

— Tos sadabūšu.

— Tad viss kārtībā. Rīt no rīta sataisies un gaidi mani.

— Bet vai tev ir lieks zirgs?

— Klausi, ko teicu — gaidi.

— Bet kur tu to ņemsi?

— Nav tava bēda. Tev vajadzīgs zirgs? Vai nē?

— Jā.

— Nu tad gaidi.

Piektā nodaļa,

kurā pastāstīts par to, kā mēs ar Žanāru, dambreti spēlējot, sastrīdējāmies un kā man nelaimējās, kad, aizejot no viņas mājas, lēcu pāri sētai

Sultans svilpodams aizgāja. Es paliku sēžot žoga staba galā un, kā to nesen biju lasījis kādā grāmatā, «spirdzinošās nakts aijājošām vēdām ļaudamies», atcerējos Žanāru. Rīt aizjāšu uz kalnu pļavām un viņu ilgi neredzēšu.

Zanāra! Žanāra! Aiz sajūsmas vai elpa aizraujas, līdzko domāju par tevi. Ja tevis neredzu, viss šķiet garlaicīgs, es nezinu, kur likties. Pats brīnos, kāpēc tas tā.

Par to ir rakstīts daudzās grāmatās. Bet tās visas ir pieaugušajiem. Reizēm šķiet, ka manās domās kāds var ieskatīties, un tad uzreiz sametas bail ... Ja nu to uzzina skolotāji? Ko tad?

Žanāra dzīvo ielas galā, netālu no upītes. Viņas tēvs ir brigadieris un pašreiz, kad pats karstākais darba laiks, dienas un naktis pavada stepē. Māte aizbraukusi uz kūrortu. Mājās palikusi tikai Ža-nāra ar vecmāmuļu, ļoti nejauku sievieti, kas mani ne acu galā neieredz.

Mazliet vēl klibodams, devos lēniem soļiem gar upīti. Lūk, arī Žanāras māja. Ja nu negaidot viņu sastopu?

Šajā sētā mīt vēl kāds radījums, no kura baidos vēl vairāk nekā no vecmāmuļas, — tas ir milzīgais melnais suns. Viņš ir tik nikns, ka nevienu jātnieku ielā mierīgi nepalaiž garām.

Lai slavēts allahs, šoreiz melnais negantnieks bija piesiets. Protams, man tuvojoties no upītes puses, viņš sāka nejauki riet un raustīt ķēdi. Bet tas arī bija viss, ko viņš spēja izdarīt. Un ar to mani nevar nobiedēt — neesmu vairs maziņais!

No mājas izsteidzās Žanāra.

— Atos, rimsties! Mierā! — viņa uzkliedza sunim.

Kaut kur kaimiņos ierunājās kāda sieviete:

— Zanaržan, vai vecmāmiņa mājās?

— Nē, aizgāja uz putnu fermu pie vectēva Su-junbaja.

Tātad suns bija apklusināts un vecmāmuļa atradās fermā; es pasaucu meiteni:

— Žanāra! Žanāra!

Viņa izbrīnījusies apstājās. Elektriskā spuldzīte, kas karājās virs āra durvīm zem dzegas, labi apgaismoja mazo pagalmiņu. Žanāra pavērās apkārt, meklēdama to, kas viņu bija saucis, un ieraudzīja mani.

— Labvakar, Žanāra!

Man šķita, ka viņas sejā būtu pavīdējis prieks.

— Labvakar, Kožā. Ko tu te dari?

Nevarēju taču stāstīt, kāpēc biju šurp nācis*. Tālab solīdi un domīgi atbildēju:

— Rīt jāju prom uz kalnu pļavām.

Mēs stāvējām pie žoga viens otram pretī, katrs savā pusē, uzlikuši roku sētas stabam.

— Tu dosies pie mammas? — apvaicājās Žanāra.

— Jā. Bet kur tu taisies pavadīt brīvdienas?

— Maikanova apai teicās dot ceļazīmi uz nometni otrā maiņā. Bet pagaidām būšu mājās.

Es iekodu sev mēlē. Toreiz, runājot ar Maika-novu, neiedomājos pajautāt par otrās maiņas ceļazīmēm. Varbūt būtu iedevusi. Nu, protams, jo tāpēc laikam viņa sauca mani atpakaļ, lai to pateiktu. Nejauks paradums arvien pārsteigties, un vēlāk kožu sev pirkstos! Cikreiz tā jau esmu iekritis, un arī šoreiz tāpēc ciešu.

— Zini ko, Kožā, — sacīja Žanāra. — Vecmāmiņas nav mājās. Nāc iekšā. Paspēlēsim dambreti.

Aizmirsis par sāpošo gurnu, vienā lēcienā biju sētai pāri.

— Vai tu labi spēlē dambreti? — meitene pajautāja.

Biju pārāks par daudziem saviem draugiem, taču Žanārai negribēju lielīties, tāpēc pazemīgi sacīju:

— Ne visai.

Mēs uzrāpāmies ar kājām uz lielā dīvāna un sākām spēli. Man vēl arvien pa galvu jaucās toreizējā saruna skolotāju istabā. Vēlreiz visu apsvēris, secināju ka Maikanova tomēr nebija saukusi mani, lai piedāvātu ceļazīmi uz otro maiņu. Tiku jau stāstījis,

ka mūsu attiecības bija sagandētas kopš paša sākuma. Kāpēc lai viņa dotu ceļazīmi skolēnam, kuru uzskata par nelabojamu? Labi vien bija, ka neklausīju, kad skolotāja mani sauca atpakaļ.

Tā domājot, es spēlēju izklaidīgi. Attapos tad, kad bija jau par vēlu: Žanārai uz spēļu galdiņa bija atlikuši trīs kauliņi, man — neviena.

«Tas pat ir labi,» es nodomāju. «Nebūtu smalkjūtīgi uzreiz apspēlēt meiteni, turklāt namamāti.»

Otrajā partijā man vairs nebija laika prātot par Maikanovu. Biju izplānojis sarežģītu kombināciju. Vēl viens gājiens — un es atdošu Žanārai kauliņu kreisajā flangā, viņa to paņems, bet pats iekļūšu dāmās.

Pēkšņi Žanāra pabīdīja man priekšā savu kauliņu. Vispār es neatzīstu kāpšanos atpakaļ. Tas vājina gribas spēku. Taču pret Žanāru vēlējos būt pieklājīgs.

— Žanār, ņem gājienu atpakaļ. Es sitīšii tavu kauliņu.

— Sit! — viņa smiedamās piekrita.

Es pievācu viņas kauliņu un . . . viens, divi, trīs, četri . .. veseli četri manējie pazuda no spēļu galdiņa, bet Žanāras kauliņš iekļuva dāmās.

Nu gan patiesi saskaitos.

— Labi, pietiks niekoties, — es sacīju, — tagad turies! Šoreiz uzvarēšu.

— Bet ja neuzvarēsi?

— Tad būšu pēdējais lielībnieks pasaulē. Vai esi ar mieru?

— Lai iet!

Sākās trešā partija. Pirmajos brīžos spēle risinājās vienādi. Mēs katrs ieguvām pa diviem kauliņiem. Bet tad es vienu nogulēju. Un pēc tam vēl vienu. Žanārai bija divi kauliņi vairāk.

— Redzēsim, kurš būs tas uzpūtīgais lielībnieks, — nemitīgi čaloja Žanāra. Acis tai spīdēja, vaigi sārtojās.

Visas cerības tagad liku uz malējo kauliņu labajā pusē. Virzīdamies pa flangu, tas bija sasniedzis priekšpēdējo rindu, un beidzot es to ievirzīju dāmās. Nu tagad sargies, Žanāra! Kā vanags klupšu virsū taviem kauliņiem!

Taču šajā brīdī kaujas laukā notika kaut kas negaidīts. Viltīgā Žanāra ziedoja vēl vienu kauliņu un, nokniebusi trīs manus «kareivjus», ieguva arī sev dāmu.

— Urā! Pazaudēji! — meitene gavilēja. — Kožā ir lielībnieks! Tagad tevi citādi nesaukšu kā par lielīgo Kožā!

— Pagaidi, kā tad tas iznāca?

— Gluži vienkārši.. . Vai tu apēdi manu kauliņu? Apēdi. Bet es apēdu vienu, apēdu divus, apēdu trīs! ... Lielīgais Kožā! Lielīgais Kožā!

Un, nolēkusi no dīvāna, Žanāra griezās pa istabu.

— Rimsties taču! — es dusmīgi iesaucos. — Man vēl ir dāma.

— Ko tā var izdarīt?

— Redzēsim. Tu vēl neesi uzvarējusi. Man tagad gājiens? Vai ne?

Man bija atlikusi vienīgi dāma, Žanārai — dāma un vēl divi kauliņi. Ja arī tie iekļūst dāmās, tad esmu pagalam. Tāpēc steidzīgi uzbīdīju savu dāmu uz «lielā ceļa» — diagonāles, kas šķērso visu laukumu. Lai Žanāra tagad pamēģina virzīt savus kauliņus!

— Bailīgs gan tu esi, — kaitināja mani Žanāra, — tev nav dūšas aiziet no lielā ceļa!

— Principā to nedarīšu! — es atbildēju.

Mēs stumdījām kauliņus vēl piecas minūtes.

— Pazudi no lielā ceļa! — pieprasīja Žanāra.

— Tā ir mana dāma. Kur gribu, tur eju.

— Ja trijos gājienos neaizvāksies, tad esi zaudējis!

— Es — zaudējis?

— Jā, tu, — Žanāra stingri noteica un nogrūda kauliņus no galdiņa.

— Ahā! Padevies! — es iesaucos.

— Kožā ir lielībnieks! — smējās meitene. — Kožā lielībnieks!

Ārā ierējās melnais suns un nočīkstēja vārtiņi.

— Vecmāmiņa! Vecmāmiņa! — Žanāra izskrēja sētā, un es steidzīgi viņai sekoju.

— Mana cielaviņa! — vecenīte dudināja rupjā balsī. — Laikam vienai garlaicīgi.

Bet tad, pamanījusi mani, ar nepatiku jautāja:

— Kas tas par zēnu? Kožā, vai?

— Jā, — uzreiz it kā sabozusies, atbildēja Žanār a un paskatījās uz mani.

— Ko viņš te dara?

— Mēs spēlējām dambreti.

— Zanaržan, pavadi puisēnu līdz vārtiem, lai suns neiekož! — vecā dzedri pavēlēja.

Es negribēju, lai suņa nejaukā riešana izvadītu mani pa vārtiem. Daudz patīkamāk pazust pāri sētai. Pie viena Žanāra dabūs pārliecināties, kas es par fizkultūrieti.

— Ar labvakaru, — iesaucos un pieskrēju pie sētas.

Labā roka sataustīja stabiņa augšgalu. Tagad — atspēriens ar labo kāju ... Bet veci ļaudis saka: «Laimīgais ne ugunsgrēkā neapdegs, nelaimes putns pat pret salmiņu paklups.» Atgadījās nejauka kļūme, kuras dēļ uz visiem laikiem zaudēju savu autoritāti. Viena bikšu stara aizķērās aiz zara, ko

nepamanīju sētas šķērskokā, un es kā zivs ar galvu uz priekšu nogāzos zemē! Pamatīgi sadauzījos, nobrāzu elkoni un sasitu celi. Taču tas viss būtu paciešams. Bet sliktāks par nāvi ir kauns. Uzlēcu kājās un, atpakaļ neskatīdamies, drāzos prom.

Man pakaļ nošalca Žanāras sudrabainie un vecmāmuļas dārdošie smiekli.

Sestā nodala,

kurā aprakstītas manas gaisa pilis un tas, cik jauki būtu, ja dzīvē viss notiktu pēc mūsu prāta

Jau labs brītiņš bija pagājis, kopš ielīdu gultā, taču aizmigt neparko nevarēju. Mana stūrgalvība atkal visu bija sagandējusi. Cikreiz tiku zvērējis laboties. Nu kālab man vajadzēja strīdēties, tikai aizvainoju Žanāru. Būtu nogājis no «lielā ceļa», padevies, un viss būtu labi. Ko domā, kāds zaudējums!

Es pat klusītiņām nočukstēju:

— Piedod, Žanāra, pie visa vainīga mana iecirtīgā daba!

Mūsu direktors mēdz teikt: «Kļūdu atzīt ir par maz, tā arī jāizlabo.» Bet kā lai izlaboju šo pārsteidzību? . . . Kaut ātrāk varētu pabeigt desmito klasi! Žanāra tad aizies uz institūtu, bet mani iesauks karadienestā. Es viņai rakstīšu vēstules skaistos dzejas pantos . . . Karavīram taču viņa neliegsies atbildēt. Un kādā dienā es saņemu vēstuli, kas sākas ar vārdiem: «Mīļais Kožā!»

«Mīļais» — kas tas par labu vārdu!

.. . Tumšs, dur kaut vai acī. Lietus gāž bez apstājas. Debesīs veļas melni mākoņi kā vētrainā jūrā

viļņi. Grand pērkons. Šķīst zibeņi, tie žilbina un apdullina. Taču ir kāds cilvēks, kam acis ir modras un ausis dzirdīgas. Lai kā trako dabas spēki, viņš braši stāv pie upes, kas dzeltenīgi pelēka mutuļo garām. Šis cilvēks esmu es. Man uzticēts svarīgs postenis pie robežas.

Viltīgais ienaidnieks negaisa aizsegā nodomājis iecirst asiņainos nagus mūsu zemē. Viņš grib pārkāpt valsts robežu, kas ir neaizskarama.

Bet es esmu apņēmies cīnīties līdz pēdējam elpas vilcienam.

Milzīgus kokus gāzdami, tuvojas ienaidnieka tanki. Esmu paslēpies aiz krūma. Nenovēršu no tiem acis un turu gatavībā pudeli aizdedzinošā šķidruma. Postenim tuvojas pirmais tanks. Izsviežu granātu. Sprādziens!

Tas pats notiek ar otro un trešo tanku. Nodevīgais ienaidnieks bēg. ]

Vēsts par manu varonību jau otrā dienā pāršalc visu zemi. Iespējams pat, ka avīzēs parādās mani fotoattēli. Tagad arī Žanāra uzzina, ko spēj veikt Kožā!

Es atgriežos mājas no karadienesta. Formas blūzes krūtis rotā ordenis. Ļaudis mani sagaida pie tilta. Tiem rokās puķu pušķi. Žanāra panāk uz priekšu. Mēs apskaujamies kā Kozi un Bajāna *, kas kvēli gaidījuši satikšanās brīdi.

— Žanāra!

— Kožā!

Pēkšņi kāds aizskar manu plecu. Tas ir skolas direktors Ahmetovs, viņš ieradies ar skolotāju grupu. [6]

— Apsveicu, Kožā! Tu esi varonis! Velti mēs tevi toreiz rājām, — viņš atzīstas. — Vai to kāds domāja, ka tu tik dūšīgs, piedod nu ...

— Jā, — es saku, — rājāt mani visās sanāksmēs, bet visvairāk Maikanova apai.

Maikanova neiedrošinās tuvoties un stāv maliņā.

— Kāpēc jūs tā? — uzrunāju viņu. — Nāciet vien tuvāk.

Viņa bailīgi pienāk.

— Piedod, Kožā ... Laikam nevari aizmirst, ka liedzu tev ceļazīmi uz pionieru nometni . . .

— Tādas lietas nemēdz aizmirst, — es atbildu.

— Lūdzu, lūdzu, nedusmojies, mīļais Kožā atai к

Ko darīt — oiedot vai nepiedot? Viņas vainas

dēļ man neizdevās kopā ar Žanāru braukt uz nometni ... Nē, nepiedošu. Pasaucu sāņus Ahmetovu un saku:

— Šo sievieti atbrīvojiet no darba skolā ...

Lai pamēģina Ahmetovs neizpildīt varoņa vēlēšanos!

Bet ko darīt ar Žantasu? Te viņš tagad stāv un visiem lielās, ka bijis mans labākais draugs .. . Pieeju klāt un dodu viņam belzienu. Nē, tā nevar. Varonis taču nekausies kā puika!

Varbūt pateikt direktoram, lai atstāj Žantasu otru gadu vienā klasē?

Nē, ko es putroju? Ap šo laiku Žantass arī ir beidzis skolu. Karadienestā viņu, protams, nepaņēma. Ahā! Izdomāju. Es stingri saku priekšsēdētājam:

— Žantasam nekad nevienu ceļazīmi neizsniegt! [7]

— Labi! — tas atbild. — Vai vēl būs kādi rīkojumi attiecībā uz viņu?

— Nē, pietiks, — es augstsirdīgi saku.

. . . Ieskanējās trauki. Ir gan nemiera gars mana vecmāmuļa! Bet nu jāguļ, rīt zem kājām garš ceļš, protams, ja Sultans nepiemānīs. Viņš jau tāds ir — apsola, bet tad sāk liegties: «Kas tev nāk prātā, Kožā! Tu kaut ko esi sajaucis» — vai vienkārši pasaka: «Es pajokoju . . .»

Septītā nodaļa

stāsta par to, kā mēs abi ar Sultānu jājām uz kalnu pļavām, par to, cik seglu var uzlikt vienam zirgam, kā es mācījos smēķēt un kā tas viss beidzās

Mēs ar vecmāmuļu nule kā bijām padzēruši tēju ar pienu, kad jāšus ieradās Sultans.

— Ei Karā Kožā, vai esi mājās?

— Mājās!

— Gatavs?

— Jā!

— Stiep ara seglus un apaušus.

Izgāju uz ielas ar segliem un iemauktiem. Sultans lepni sēdēja mundra četrgadīga ērzeļa mugurā. Pavēros apkārt pēc otra zirga, bet tā nebija.

— Kur tad manējais?

— Labāku par šo sainīti nav redzējis pat tavs tēvs, neaizmirstamais Kadirs atai! — atteica Sultans un paplikšķināja zirgam pa skaustu. — Nu, ko stāvi, muti atplētis, vārnas skaiti, vai? Seglo taču!

— Bet ko lai es segloju?

— Puikiņš vēl nav atmodies, — Sultans smēja sīkus smiekliņus. — Ko citu kā Salni, liec savējos

seglus aiz manējiem. Tādam rumakam divi jātnieki tīrais nieks — aiznesīs ne tikai uz pļavām, bet līdz pašai Alma-Atai.

— Vienam zirgam?... Divējus seglus? . . .

— Kas tur ko brīnīties? Dari, kā teicu!

Nekad netiku redzējis, ka zirgu seglotu divējiem segliem. Bet tas pat bija interesanti, tieši tāpēc, ka neviens vēl tā nebija darījis.

Kad biju ticis galā ar sedulkas siksnu, no mājas iznāca vecmāmuļa.

— Ak posts un nediena! — viņa sāka vaimanāt. — Tā jau domāju, ka bērns sapīsies ar šo delveri... Skatieties, labie ļaudis! Vai tas kur piedzīvots?

Kamēr vecmāmuļa klaigāja, es uzrausos zirgā. To Sultans bija vareni izdomājis. Daudz ērtāk sēdēt pašam savos seglos, nekā čurnēt aizmugurē uz plikas zirga muguras. Arī kājas nekūļājās, jo katram mums savi kāpšļi.

Sultānam acīm redzot gribējās padižoties ar savu izdomu, un viņš palaida Salni rikšos pa ielu.

Tas man nepatika.

— Kurp mēs jājam? — es jautāju.

— Nepļāpā, sēdi rāmi! — viņš atcirta.

Sainim izrādījās reti viegla gaita. Mēs pierikšo-

jām pie veikala un apstājāmies. Sultans nolēca zemē un atdeva man pavadas.

— Turi. Vai tev nauda ir?

— Kam to vajag?

— Gan redzēsi. Cik tev ir?

— Pieci rubļi, bet kur tu liksi?

— Ja tik dumji jautāsi, vari vākties mājās. Dod naudu!

Ko es varēju darīt! Biju atkarīgs cilvēciņš, tāpēc vajadzēja padoties. Gausi atpogājis vaļā krūšu kabatiņu, iebāzu tajā pirkstus.

— Ko tik ilgi tūļājies? — uzsauca man Sultans. — Ašāk!

Čamdījos ilgi, jo bija jāčamdās. Kabatiņā man čaukstēja divi papīrīši. Nezināju, kurš no tiem piecrubļu gabals, kurš desmitnieks, tāpēc lūkoju to atminēt ar tausti. Taču jūs paši zināt, kā šādās reizēs iziet. Biju izvilcis desmitnieku.

— Ehē! — iesaucās Sultans. — Blēdis tu esi, Kožā! Varen jestrs uz mānīšanos! Bet es nedusmojos. Lai ir desmitnieks. Dod viņu šurp.

— Nez kāpēc biju iedomājies, ka tas ir piecnieks, — es neveikli taisnojos. — Ņem desmitnieku, tikai piecus rubļus dod atpakaļ, — norunāts?

— Gan norēķināsimies, — Sultans apsolīja un pazuda veikala durvis.

Izvilku no kabatas otru papīrīti. Tas, protams, bija nelaimīgais piecnieks. īgnumā būtu to vai gabalos saplosījis un vējā izkaisījis, bet tad aptēlojos un iebāzu atpakaļ kabatiņā.

Kad Sultans iznāca no veikala, viņa zilo galifē bikšu kabatas bija izspīlējušās.

— Ko tu nopirki?

— Ceļa maizi, — tas svarīgi noteica un piemiedza aci.

Ielēcis seglos, viņš uzšāva Sainim ar pātagu, un mēs aizauļojām.

Kad ciema pēdējās mājiņas palika aiz muguras, Sultans ievaicājās:

— Vai tu smēķēt proti?

— Neesmu mēģinājis.

Viņš izvilka no kabatas paciņu cigarešu, atvēra to un sniedza man.

— Negribu. Smēķē pats. Bet atdod, lūdzu, naudu, kas palika pāri.

— Gan jau. Pie manis tā nepazudīs. Vēlāk norēķināsimies. Smēķē. Būs īsāks ceļš.

Trīs vai četras reizes piesardzīgi ievilku dūmus, lai tie neieskrietu kaklā. Sultans iesmējās.

— Nez ko jums skolā māca? — viņš zobgalīgi jautāja. — Tā tikai mazulīši smēķē. Neiznieko nu labu cigareti. Ieņem dūmus mutē un norij!

Zināju itin labi, ka Sultana prātojumi nav vērā ņemami. Taču pasaulē laikam nav muļķīgāka radījuma par cilvēku. Smieklīgi būtu gribēt, lai dzīvnieks saprastu, ko tas drīkst un ko nedrīkst darīt. Cilvēks turpretim bieži vien itin labi zina, kas tam var kaitēt, un tomēr tīšu prātu lien nelaimē.

Tā notika arī ar mani. Par Sultana dzēlieniem nekā liela neiztaisīju, bet man nedeva mieru uzbāzīga doma: «Un ja nu es dūmus tomēr ierītu. Tāpēc jau vēl nenomiršu. Vienreiz varētu pamēģināt, tad redzēs, kā tas ir.»

Ja jums, mīļie lasītāji, divpadsmit gadi jau aiz muguras, tad paši zināsiet, kā beidzas šādi gadījumi. Es ieriju šos šķietami tik parastos un nevainīgos dūmus, un tie, it kā pēkšņi būtu pārvērtušies kādā indīgā gāzē, iesprūda kaklā kņudinādami un durstīdami. Man aizsitās elpa, es kāsēju. No acīm izsprāga asaras ... Pēc tam uznāca reibonis, zirga mugura uzlidoja kaut kur gaisā. Sultans nez kāpēc sēdēja seglos ar galvu uz leju, debesis griezās prom, bet ceļmalas zāle nāca virsū . . .

— Apturi! — es iekliedzos.

Atjēdzos ceļmalas grāvī. Mocīja nelabums. Dūmu kunkulis, šķiet, bija nokļuvis līdz kuņģim un tagad tur ārdījās.

Taču Sultānam ne prātā nenāca mani žēlot, viņš smējās locīdamies.

— Ak tu mana melnā ķēpa! — tas caur smiekliem runāja. (Šķiet, esmu jums jau teicis, ka kože nozīmē «ķēpaina rudzu biezputra».) — Ak tu mana melnā ķēpa! Un es vēl taisījos tevi ēst, kad ceļā nebūs nekā cita, ko likt uz zoba ... Ko nu teikšu krustmātei Millatai? ...būtu pagaidījis mirt, kamēr nonāksim pļavās! Citādi'visas rūpes man vienam uzgāzīsies uz kakla. Kā izrakšu tev kapu? Kur ņemšu lāpstu?

Šis gadījums man ilgi neizgāja no prāta. Kopš tās dienas aizritēja daudz laika, bet ik reizes, kad tabakas dūmi tuvojas manām nāsīm, es mūku prom, ko kājas nes.

Astotā nodaļa,

kurā parādās jauna persona — zēns, vārdā Daulets

Brīžiem jājām soļiem, brīžiem palaidām rikšiem un ap pusdienas laiku sasniedzām kalnus. Gaiss šeit bija daudz tīrāks un vēsāks nekā līdzenumā un apvidus daudz skaistāks. Arī nejaukie knišļi bija pazuduši. No virsotnēm vilka maigs, spirgts vējiņš. Cik tālu skatiens sniedza, visur līgojās lekna zāle, kas sedza zemi kā biezs paklājs. Četras takas, cita citai blakus tecēdamas, lāgiem šķērsoja čalojošas dzidras urgas, lāgiem noveda aizā vai aizvijās gar upītēm, kas mirdzēja kā dzīvsudrabs.

Jāšana mani bija krietni nogurdinājusi. Turklāt izrādījās, ka, diviem uz viena zirga jājot, pakaļējo sēdētāju krata stiprāk.

Zaļais plašums un vēsā maigā zāle aicināt aicināja pavalstīties ūdens malā, tāpēc ierunājos Sultānam, ka derētu pašiem atpūsties un pie viena pabarot Salni.

Tomēr Sultans nepiekrita:

— Pacieties, Kožā! Drīz būsim pie ganu mājiņām. Tur atpūtīsimies tiku tikām un vēl padzersimies kumisu.

Un tiešām, līdzko apjājām apkārt prāvākai kalna radzei, zaļajā nogāzē parādījās pelēka jurta. Turpat stāvēja piesieti divi kumeliņi. Tā bija droša zīme, ka šeit ir kumiss.

— Pats allahs mums palīdz, — pašapzinīgi noteica Sultans, — tagad sadzersimies, cik iekšā līdīs, un atpūtīsimies. — Un viņš pagrieza Salni tieši uz jurtu.

Pēkšņi uz ceļa izskrēja divi lieli suņi. Spēcīgs ganu suns platām krūtīm, vankšķēdams līdz aizsmakumam, bruka zirgam virsū no priekšas, bet melns, garu ķermeni un kārns šunelis grasījās sagrābt mūsu lielisko zirgu aiz astes.

Taču šo suņu daba nobālēja pret mana drauga Sultana izturēšanos. Viņš tik sirdīgi vicināja ar pātagu un tik nešpetni lamājās, ka suņi ieskatīja par prātīgāku atkāpties uz jurtu. Taisnība, to niknums nebija atslābis, tie rēja vēl negantāk.

No jurtas izskrēja gadus septiņus vai astoņus vecs puišelis. 2okejnīca, kas sedza zēna galvu, acīm redzot ne mazums bija kalpojusi tēvam vai vecākajam brālim un tomēr nebija varējusi sagaidīt, kad jaunā saimnieka galva atbildīs tās lielumam. Tāpēc mugurpusē rēgojās liela spraužamadata, kas kaut cik samazināja cepures apjomu. Gaišzilā satina krekla piedurknes no mazgāšanas bija sarāvušās un tikko sedza elkoņus. Puika paķēra sprunguli un bargi uzkliedza suņiem:

— Alipsi, Aila! Mierā!

Abi rējēji apklusa.

— Kā jurta šī ir? — vaicāja Sultans.

Zēns pagrieza pret mums gaišo, bet gaužām nosmulēto seju.

— Žumagula.

— Miers Žumagulam! Ko viņš dara?

— Gana aitas.

— Un māte mājās?

To varēja arī nejautāt. Ja tā būtu mājās, dēls neskraidītu apkārt ar tik melnu muti.

— Māte aizgāja uz piena fermu.

— Vai kumiss ir?

— Nav. Garāmbraucēji nesen visu izdzēra...

— Un it nemaz neatstāja? — dzēlīgi jautāja Sultans.

— Nekas nepalika pāri.

— Ehē! — Sultans iesaucās. — Šis muļķa puika nezina, kā klājas tādiem, kas melo! Tos uzmeklē čūskas. Cik — un gatavs! Bet vēderā tiem saaug vardes. Seju izrēto bakas.

Ja Sultana apgalvojumos būtu kaut kripatiņas patiesības, — es sevī nodomāju, — tad viņa paša seja sen jau izskatītos kā siets, un vēderā mānam draugam mājotu ne tikai vardes, bet vesels kamielis, protams, ja čūskas jau sen nebūtu nodzēlušas šo visā apvidū pazīstamo meli. Taču Sultans kā nekā bija mans draugs un zeņķis svešs. Tāpēc neteicu ne vārda.

Pa to laiku Sultans turpināja izvaicāt jurtas puišeli:

— Kā tevi sauc?

— Daulets.

— Tas ir labs vārds. Skaists. Manu tēvoci arī sauc par Dauletu . . .

Es labi zināju, ka Sultānam nekāda tēvoča nav.

Zēns joprojām lūkojās uz mums bikli un neuzticīgi.

— Paklau, Daulet, — laipni turpināja Sultans, — bet kur tu liki to pilno burdjuku \ kas bija piesiets pagultē? (Kurš gan nezina, kur glabā ku-misu!)

Taču zēns nesaprata Sultana viltību un bailīgi vaicāja:

— Bet kas tev teica par to burdjuku?

— Mēs ceļā satikām kādu viru, Žumagulu, kas ganīja aitas. Viņš pasacīja.

— So burdjuku gribēja sūtīt uz ciemu.

— Lai sūta veseli, — iesmējās Sultans, — bet pagaidām mēs izdzersim no tā pa mazai pialai^2.

— Mamma rāsies, — puisēns atteica, nodurdams acis.

— Pagaidīsim, kamēr tava mamma pārnāk mājās, — piekrita Sultans un nolēca no zirga.

Mēs piesējām Salni pie staba un iegājām jurtā.

Mans draugs izturējās tā, it kā būtu ieradies pie saviem mātes radiem. Viņš izlaidās garšļaukus pašā goda vietā.

Puisēns ar netīro muti stāvēja pie sliekšņa un nelaipni mūs uzlūkoja.

Sultans izvilka no kabatas dažus rubļus.

— Vai redzi, Daulet? — viņš vaicāja. — Gribi, es tev vienu uzdāvināšu?

Daulets neticīgi papurināja galvu.

— Bet vai tu maz zini, kas ir nauda? — Sultans iesmējās.

— Zinu, — nomurmināja mazais, — par naudu pērk visādas mantas ...

— Pareizi, tu esi gudrs puika! — Sultans uzlielīja zēnu. — Redzi, par šo veco, saņurcīto papīrīti

1 В u г d j u к s — ādas maiss kumisa uzglabāšanai. (Tulk.)

2 Piala — dzeramais trauks slīpam maļam. (Tulk.) tu saņemsi jaunu katlu vai, ja gribi, veselu maisu sāls, skaistu lakatu mātei vai labu nazi tēvam .. . Cik jauki, ja ir nauda.

Daulets klusēja.

Sultans sniedza viņam rubli:

— Ņem, mums nav žēl, mums tādu ir daudz.

Zēns panācās tuvāk.

— Bet vai šujmašīnas adatas oar tiem var dabūt? — Daulets pēkšņi jautāja. — Mamma sūdzējās, ka viņai to vairs neesot.

— Hē! — iesaucās Sultans. — Par šo papīrīti tev iedos veselu kastīti adatu. Un visas jauniņas, spožas.

Tikai apejies ar tām prātīgi, nesadur pirkstus. Adatas ir ļoti asas . . .

Daulets nedroši pastiepa roku:

— Dod!

— Bet vai pacienāsi mūs ar kumisu?

Puišelis klusēdams pamāja ar galvu.

Sultans iedeva viņam rubli.

— Papīrītis gan tāds vecs un saplīsis, — šaubījās Daulets. — Par to daudz nedos.

— Tad ņem citu. — Un Sultans iemainīja veco rubli pret pašu jaunāko, čaukstošāko. Ātri piegājis pie gultas, viņš atraisīja tās kājai piesieto burdjuku un atpiņķēja aukliņu, ar kuru bija savilkts maisa kakliņš.

Daulets turēja gatavībā nelielu kastrolīti.

Sultans vienā šļācienā piegāza trauku gandrīz līdz malām ar kumisu.

— Tas par daudz, —

Daulets protestēja.

— Nekas, — mierināja viņu mans draugs, atkal piesiedams burdjuku vecajā vietā. — Drusku jānodzer, lai neizlīst, — tas paskaidroja, pielikdams kastrolīti pie lūpām.

Pēc tam mēs dzērām no pialas. Iznāca seši pilni kausiņi kumisa, neieskaitot to, ko Sultans bija iepriekš nodzēris.

Nolicis iztukšoto kastrolīti skapi, Daulets sacīja:

— Ļoti daudz izdzērāt, dod vēl vienu paplrīti.

— Vai tu tikai nejoko? — Sultans izlikās saskaities. — It kā mēs tīši būtu daudz dzēruši .. . Vai, vai! Skat, kā man vēders uzpūšas! Nevarējām taču kumisu atstāt kastrolītī. Tad tu no mātes dabūtu sukas.

Daulets nezināja, ko teikt.

Bet man nāca smiekli.

— Labāk dod mums kaut ko ēdamu. Kumiss dedzina iekšas, — pieprasīja Sultans.

Zēns, kas bija kļuvis domīgs, pacēla galvu.

— Vai ēdīsiet maizi? .. . Sviestu? — viņš jautāja.

— Nes tikai, nes... — Okšķeris Sultans jau bija paguvis iemest acis katlā un izcelt no tā lielu gabalu vārītas jēra gaļas. — Kur nazis, sāls! — viņš komandēja.

— Bet vai dosiet man vēl vienu papīrīti, naudu? — Daulets bija nolēmis izmantot atnācēju labsirdību, jo par padarīto tik un tā būs jāatbild.

— Nu kā citādi! — Iesmējās Sultans. — Mēs tevi stāvus apbērsim ar zeltu.

— Tad dod šurp. — Un Daulets izstiepa roku.

— Dabūsi vēlāk.

— Nē, dod tūlīt! — puišelis uzstāja.

Sultānam gribot negribot bija jāšķiras no vēl

viena rubļa.

Knaši notiesājām katrs pa lielai ņukai maizes ar sviestu un ķērāmies pie vārītās gaļas.

— Jājam! —.uzsauca Sultans.

Daulets izskrēja mums līdz ārā no jurtas.

— Bet ko par šo te rubli var nopirkt? — Viņš parādīja mums otru papīrīti.

— Ko gribi. Mātei lakatu. Tēvam tabaku. Spilvenu, gultu, spaini...

— Spaini mums tieši vajag, — skaļi prātoja mazais. — Par pirmo rubli nopirkšu adatas.'.. Bet tētim? Dod man vēl vienu rubli.

Mēs ar Sultānu jau sēdējām zirgā.

— Pietiks, — strupi attrauca mans draugs.

— Es jums vēl kaut ko iedošu, — lūdzās puisēns.

Man negribējās strīdēties ar Sultānu, tāpēc nemanot uzdevu Sainim ar dūri, lai ātrāk nes mūs prom no šejienes.

Bet Sultans pievilka pavadu:

— Un kas tev tāds būtu?

Mazais Daulets parādīja nelielu kabatas nazīti ar dzelzs spaliņu. Sultans, pieri raukdams kaut ko apsvēra . . .

— Āre te vēl! — Un Daulets parāva uz augšu kreklu, atsegdams pliku, netīru vēderiņu. — Sī siksna . . .

— Bet ja pazaudēsi bikses?

— Apsiešu tām aukliņu.

To nu es vairs neizturēju. Kā! Tīšu prātu izģērbt dzīvu cilvēku! Tā taču bija īsta laupīšana. No visa spēka cirtu Sainim sānos kailos papēžus.

Zirgs mundri iezviedzās un auļiem »rāva mūs prom no jurtas, kur uz sliekšņa vēl arvien stāvēja mazais muļķa puisēns, ko tik negodīgi bijām piekrāpuši.

Sultans grasījās apturēt Salni, bet šajā brīdī iejaucās suņi. Alipsis, apdullinoši riedams, lūkoja ieķerties zirgam sānos, bet melnais, kārnais mājas sargs grāba Salni aiz astes.

Kad no suņiem bijām aizmukuši, Sultans īdzīgi jautāja:

— Kāpēc trieci prom zirgu?

— Vai es triecu? Viņš pats ...

— Būs no suņiem satrūcies, — Sultans nosprieda.

Es neteicu nekā: lai jau tā doma.

Devītā nodala

stāsta par to, kas atradās Sultana somā, kā ši lieta tur bija nokļuvusi un kas viņš par krāpnieku

— На! На! На! — Sultans smējās, vēderu turēdams. — Šis smurlis domā, ka ir lēti ticis cauri. Paskaties šeit! — Un viņš mazliet pavēra vaļā seglu somu.

Pūlējos saskatīt, kas tajā atrodas, taču nevarēju. Traucēja Sultana mugura. Paliecos sāņus, bet gandrīz novēlos zemē.

— Ai, kas tā būs par cepuri! — Sultans lielījās. - Vai mūsu aulā kādam esi tādu redzējis? Zvēru

pie allaha, ka nē, un nekad ari neredzēsi! Šī būs pirmā!

Un Sultans izvilka no somas pelēku karakul-ādiņu. Es paņēmu to rokās. Ādiņa bija mīksta kā zīds un saulē laistījās.

— Kur tu to ņēmi?

— Laikam domā, ka velti devu šim smulim divus rubļus? — uz manu jautājumu Sultans atbildēja ar pretjautājumu.

Man vai apstājās sirds, un es ar pūlēm izdabūju pār lūpām:

— Tu ... tu nozagi?

— Pielūko, nevienam ne vārda. . . Pagādāšu arī tev. Vēl labāku. Draudzējies, Karā Kožā, ar mani, Sultānu, tad nepazudīsi!

Ko vēl ne! Zagšanu un zagļus neieredzēju ne acu galā! Labāk tūkstošreiz nogrēkojos pret disciplīnu, simtreiz nesagatavoju mājas uzdevumus, piekauju desmit skuķus un divdesmit vai trīsdesmitr'eiz sadauzu degunu Žantasam nekā nozogu kaut vai dzēšlapu vai spalvu. No tāda, kas nekautrējas zagt, var sagaidīt jebkuru nelietību.

Mans sašutums bija tik liels, ka neattapos, ko Sultānam atbildēt. Naidīgi un ar riebumu tagad lūkojos uz viņa spēcīgo, brūni iedegušo kaklu, kas visu ceļu man līdz apnikumam bija rēgojies acu priekšā.

No ielejas mums pretim nāca čabans *. Tas bija vīrs vidējos gados, platu seju un nelielu smailu bārdiņu Pavadā viņš veda zirgu.

— Ašāk noslēp karakulu! — nošņāca Sultans.

Es vēl arvien nebiju atjēdzies, tāpēc viņš izrāva

ādiņu man no rokām un ātri iegrūda somā. [8]

— Ei zēni! Vai jums nav sērkociņi? — gans mums uzsauca.

Taču Sultans nez kāpēc atbildēja:

— Nav, tēvocīt!

Pārskaities no visa spēka grūdu Sultānam sānos ar elkoni:

— Ko tu melo!

— Es staigāju un staigāju, — sūdzējās čabans, — un nevaru nevienu sastapt, kas iedotu piesmēķēt . .. Ja jums, puiši, būtu pieci vai seši sērkociņi .. . Kastīte man ir . ..

Pasteidzos pirmais viņam atbildēt:

— Sērkociņi mums ir, tēvocīt! — Ātri iegrūdu roku Sultana kabatā un izvilku neaiztiktu, cieši pieblīvētu kārbiņu.

— Ņemiet, lūdzu! — pasniedzu to čabanam.

Ganam acīm redzot jau sen bija uztīts resns smēķis un aizbāzts aiz cepures oderes, no kurienes to tagad izvilka. Viņš ātri aizsmēķēja, kāri ievilka pāris dūmu un smaidīdams sacīja:

— Labi gan ... Audziet lieli, zēni! No kura kolhoza esat?

Šoreiz nepaguvu ne muti atplest.

— No Kaļiņina kolhoza, — Sultans steigšus atbildēja un iecirta Sainim sānos papēžus.

— Ko tu visu laiku mānies? — es dusmīgi jautāju, kad zirgs sāka rikšot.

— Tu, Kožā, neesi slikts puika, — Sultans iesmējās, — bet vēl dumjš. Ja nu šis vīrs bija 2uma-guls? Viņš pāries mājās un tūlīt nopratīs, ka mēs bijām tie, kas dzēruši kumisu, apēduši gaļu un pievākuši ādiņu. Un sāks mūs dzīt rokā. Tāpēc lai pameklē Kaļiņina kolhozā. — Un Sultans atkal derdzīgi iesmējās.

— Kāpēc saki — mēs pievācām? — neapmie-

rināts vaicāju viņam. —: Es šai ādiņai ne pirkstu neesmu pielicis.

— Viens par visiem un visi par vienu, — Sultans noslēpumaini sacīja. — Tu domā, ja pats neesi ņēmis, bet tikai palīdzējis, — tad zādzībā neesi piedalījies? Nē, draudziņ. Tu esi tikpat vainīgs, cik es.

— Kā es tev palīdzēju? — es aizsvilos.

— Biji kopā ar mani. Kurš tiesnesis vai prokurors ticēs, ka neesi zinājis par ādiņu? Tagad tev noslēpums jāglabā visu mūžu, līdz pēdējam elpas vilcienam. Citādi klāsies tikpat slikti kā man.

Tā tikai vēl trūka! Arī es nu esot zaglis!

Ek, būtu pats zinājis ceļu uz kalnu pļavām! Zveltu no visa spēka Sultānam pa brūno kaklu, nolēktu zemē un mestos prom. Paglābties varētu uz klints. Lai tad lūko man piekļūt, nenokāpjot no Saiņa. Un zirgu nevar pamest uz ceļa bez uzraudzības .. . Tomēr teikt nekā nevarēju, jo Sultans mani veda.

Pirmā brigāde, kurā māmiņa strādāja par slaucēju, bija apmetusies plašas, biezu priedulāju apaugušas ielejas tuvumā.

Šī vieta atradās tūlīt aiz kalnu pārejas un saucās par Kabandu. Šeit bija izaudzis gandrīz vesels auls: vairākas jurtas, kāds desmits būdu un lopu aploki. Manas māmiņas būda stāvēja nomaļus, netālu no upītes.

Izdzirdējusi pakavu troksni, viņa parādījās durvīs ar spaini rokā.

— Labdien, Millata apai! — Sultans godbijīgi sveicināja.

Mana ierašanās māmiņu ļoti pārsteidza.

— Jūsu dēls dzīvoja pa māju. Man likās, ka viņam vienam aulā garlaicīgi, tāpēc atvedu šurp.

— Es domāju, ka tu brauksi uz nometni, — māmiņa sacīja, vērsdamās pie manis.

— Es nedabūju ceļazīmi.

Sultans, manīdams, ka māmiņai ne visai patīk viņa ierašanās, taisījās prom.

— Gaidi mani rīt! — viņš aizjādams teica. — Paņemšu līdz zirgu, apmetīsim kādu līkumu pa pļavām.

— Ak, nojaušu, ka labi tas nebeigsies, — nopūtās māmiņa, — nekad nedomāju, ka tu ielaidīsies ar šo blēdi, kuru neviens ne acu galā neieredz. No tāda cilvēka vajag turēties pa gabalu. Agri vai vēlu viņš savu ceļa biedru iegrūdīs dubļos ... Un tu vēl esi tik bērnišķīgs .. .

Nezinu, kā būtu iegrozījies mans liktenis, ja māmiņa nebūtu to sacījusi.

Es klusēju, negribēdams viņu sarūgtināt. Taču sirds dziļumos biju pārliecināts, ka viņai nav taisnība. Neesmu vairs tik mazs, ka klausīšu Sultānu, ja tas vilinās mani sliktās dēkās. Vai tiešām māmiņa domā, ka man nav pašam savas galvas uz pleciem. Pierādīšu viņai un sev, ka draudzēšanās ar Sultānu manam godam nekaitēs.

Desmitā nodaļa,

kurā pastāstīts par čabana Smagula toju [9] un par to, kas tajā atgadījās

Bija aizritējis mēnesis, kopš mēs ar Sultānu bijām atjājuši uz kalnu pļavām. Es gandrīz nemaz nešķīros no sava drauga. Turoties ar viņu kopā, galva nebija jālauza, kā pavadīt laiku. Ganāmpulka

labākie zirgi arvien bija manā rīcībā. Sultans atgādāja gan rikšotājus, gan aidiniekus. Augas dienas mēs pavadījām seglos.

Kādu ritu, kad māmiņa aizgāja slaukt govis, es paliku gultā un, ar elkoni spilvenā atbalstījies, lasīju «Robinsonu Kruzo».

Ārā atskanēja pakavu klaudzieni, un tūlīt arī dzirdēju Sultana balsi:

— Ei, Karā Kožā! Vai esi dzīvs?

«Atkal neiznāks grāmatu izlasīt,» es klusībā nodusmojos.

Sultans jau vēra būdas durvis.

— Piķis parāvis! — viņš šķendējās. — Guļ tavu gulēšanu ... Vai lasīt vēl nav apnicis? — Un pasniedzās pēc «Robinsona».

— Pagaidi, atzīmēšu lappusi, līdz kurai aizlasīju.

— Kas tur ko atzīmēt. Līdz tai vietai, kur grāmatā tāds pliks ērms ar spalvu čalmu galvā... Ģērbies veicīgāk. Smaguls rīko toju. Jājam .. .

— Kādu toju?

— Mūžīgi tev jāpaskaidro. Viņš nesen bija Maskavā, izstādē. Un tur saņēmis goda rakstu. Šo notikumu tagad grib nosvinēt... Atvedu tev tumši rudu ķēvīti. Vējš, ne zirgs ...

Tojs bija lieliski izdevies! Pašā dzīru karstumā, kad vīri mērojās spēkiem un mēs abi ar Sultānu, cieši piespiedušies viens pie otra, stāvējām trokšņainajā, uzbudinātajā skatītāju pūlī, toja vecākais paziņoja:

— Tagad cīnīsies puikas ...

Nebiju no sliktajiem cīkstoņiem. Turklāt visu laiku kvernēt skatītāju rindās arī bija apnicis,

man gribējās drusku izlocīties. Izspraucos caur padusi kādam vecim ar šauru un ļoti garu bārdu, ieskrēju apļa vidū un iesaucos:

— Es cīnīšos!

— Braši, Kožā!

Bekbulats, toja vecākais, uzsita man uz pleca un pavēlēja kaimiņu kolhoza «Kizilšekara» vīriem:

— Sūtiet šurp savējo stiprinieku.

Kaimiņi brītiņu sačukstējās, tad aplī iznāca gara auguma gadus piecpadsmit vecs puisis gaišu seju, zilām acīm un līku degunu.

Smaguls un viņa draugi vētraini protestēja:

— Neder! Neder! Vai tas vairs kāds puika? Tam laiks zaldātos iet!

— Dodiet viena vecuma zēnu!

— Nav likumīgi!

Toja vadītājs taisījās kaut ko bilst, bet viņu pārkliedza kizilšekarieši: '

— Spēkam nav vecuma!

— Kas vainīgs, ka jūsu zēni sīka auguma!

— Klusu! — Bekbulats trīsreiz sasita plaukstas. — Cīnieties!

Mans iemīļotais paņēmiens bija no iekšpuses satvert pretinieka kājas un kā ar ķeksi vilkt tās sev klāt. Taču šim garajam puisim nekā nevarēju padarīt. Nebija iespējams aizsniegt viņa tievās kājas, un es ar savējām airējos pa gaisu.

Nopratis manu taktiku, līkdegunis pavirzīja savus garos stilbus vēl tālāk un ar visu ķermeņa smagumu uzgūlās maniem pleciem. Lūkoju pretinieku pastumt. Kur nu! Viņš bija neizkustināms kā mājas siena. Garais, acīm redzot cerēdams uz savu roku spēku, pūlējās pacelt mani un nogāzt uz sāniem.

Bet arī es nebiju ar pliku roku ņemams. Ik reizes, līdzko viņš grasījās mani celt, es pieplaku pie zemes un atkal lēcu kājās.

Lāgu lāgiem dzirdēju skatītāju skaļos smieklus un izsaucienus:

— Sarauj, sarauj, Saldar! Piespied viņu pamatīgi!

— Liec raga garo, Kožā!

Pēkšņi man iešāvās prātā lieliska doma. Sāku atkāpties uz pauguriņa pusi. Pretinieks man sekoja. Līdzko bijām nonākuši uz slīpuma, es izlikos, ka beidzot padodos uz sāniem. Saldars uzvaras priekā ar trīskāršotu spēku uzgula manam plecam. Tā vietā, lai pretotos, es lēniņām slīdēju lejup. Līk-degunis pārvēlās man pāri un ar visu sparu nogāzās zemē. Nevarēdams noturēties uz slīpās nogāzes, viņš apmeta kūleni un izstiepās uz muguras.

Tūdaļ atskanēja smieklu šalts. Mūs ielenca «Ki-zilšekara» un pašu ļaudis, kas mani apsveica, sita uz pleca, vēlēja augt lielam.

Bekbulats pasniedza nopelnīto prēmiju — piecpadsmit rubļus.

Bet nebiju tos vēl ne kabatā iebāzis, kad izdzirdēju kādu iesaucamies:

— A, zaglēns! Nu tu man esi rokā!

Kāds vīrs sagrāba mani un stiepa kaut kur sāņus. Lūkoju saskatīt šā cilvēka seju, taču veltīgi.

Izrāvis no pūļa, svešais paņēma mani aiz apkakles un vairākas reizes sapurināja.

Šā vīra seja šķita pazīstama, taču nekādi nevarēju atcerēties, kur to biju redzējis.

— Ko jūs no manis gribat? — izbijies un apmulsis atkārtoju.

Vīrietis izskatījās patiesi noskaities. Zobus tas

//

bija sakodis. Melnā, slotiņai līdzīgā bārdele niknumā drebēja.

— Viņš vēl jautās, — tas sacīja, gari stiepdams vārdus.

— Galvu noraušu, ja tā tev tik aizmāršīga! .. . Manā jurtā izdzēri kumisu un nozagi karakul-ādiņu!

Jā, nu es atcerējos. Tas bija tas pats gans, kas mums abiem ar Sultānu lūdza sērkociņus.

— Jūsu karakulu neesmu ņēmis, — es sarkdams nomurmināju.

— Tad jau laikam šaitans [10] būs apciemojis manu vienkāršo mitekli un ādiņu aiznesis. Pirms jums tā atradās savā vietā. Bet pazudāt jūs — pazuda arī ādiņa . . .

Ap mums jau bija sapulcējies prāvs bariņš |aužu.

— Laidiet mani vaļā, neesmu vainīgs! — es iesaucos, gribēdams ātrāk izkulties no šīs ķezās. Vēl tikai trūka, lai piesteigtos arī mūsu kolhoza ļaudis un pēc tam visu pastāstītu māmiņai.

— Kurš tad ir vainīgais?

— Otrs puika, ar kuru biju kopā.

Cabans paņēma mani aiz pleciem un cieši ielūkojās acīs. Laikam viņš noticēja, jo, palaidis vaļā, jautāja:

— Bet kur viņš ir?

— Nezinu. Kad sākās spēkošanās, tas stāvēja man blakus. Un tad es pats izgāju cīkstēties . ..

Šajā mirklī pamanīju savu draugu steidzīgi raisām vaļā zirgu.

Žumaguls pameta acis mana skatiena virzienā un arī ieraudzīja Sultānu.

Viņš spēji iesaucās:

— Turiet, turiet zeņķi!

Kur nu! Pakavi vien noklaudzēja, sagriezās putekļi, un Sainis jau atradās pļaviņas viņā malā.

Žumaguls metās pie slitas. Gabana vēderainais zirgs bija stāvējis piesiets turpat kur Sainis.

Pakaļdzīšanās izrādījās veltīga. Žumaguls atgriezās dusmīgs, sasvīdis, ar vaļā atrautu apkakli.

— Kā dēls viņš ir? — gans vaicāja.

— Zirgkopja Sugura.

Atskanēja mūzika. Svētki turpinājās. Bet es klusi atgāju sāņus, uzsēdos zirgā un aizjāju.

Vienpadsmitā nodaļa,

kurā pastāstīts par to, kā mani nofotografēja, tāpat arī par to, ka slava reizēm nemaz nav tik salda

Jūs paši saprotat, ka oma man bija galīgi sabojāta. Nu es redzēju, kādas sekas bija draudzībai ar Sultānu. Visu ļaužu priekšā paņēma mani aiz apkakles un nosauca par zaglēnu, taču pretī nedrīkstēju bilst ne vārda. Māmiņai tomēr bija taisnība, kad tā mani brīdināja no šā puiša. Bet ko nu vairs par to! Ja kalnu pļavās mēs arī būtu sanaidojušies, tas tik un tā vairs nelīdzētu. Zaglēna zīmogs man jau bija uzspiests.

Mani grauza doma, ka valodas par notikušo aizies līdz skolai, un visi :— direktors, skolotāji, 2a-nāra, ģeogrāfs Rahmanovs uzzinās, ka viens no mūsu klases skolēniem ir garnadzis.

Vai tiešām arī Rahmanovs noticēs, ka esmu vainīgs? Nē, nevar būt! Ja pasaulē ir kāds, kas var mani saprast un man ticēt, tad vienīgi viņš. Ģeogrāfijā un vēsturē gan mācos vislabāk, bet tas nav svarīgi, galvenais, ka šo skolotāju nekad neesmu pievīlis un nepievilšu.

Rahmanovs pie mums strādā tikai gadu. Un pašā pirmajā dienā, kad viņš ienāca mūsu skolā, es nejauki nogrēkojos. Tas notika tā.

Dežurants mums pateica, ka jāpalīdzot atnest no skolotāju istabas uzskates līdzekļi.

Aizdrāzos pēc tiem pats pirmais un paķēru pašu interesantāko — lielo globusu. Pēc tam zēni ar kartēm un tabulām mani panāca, bet es izlikos ieraudzījis sienas avīzē kaut ko interesantu un paliku gaitenī viens.

Mājās man pašam arī bija globuss. To uzdāvināja tēvocis Alekpers, kad kļuvu četri gadi vecs.

Savu globusiņu ļoti mīlēju un ar laiku zināju no galvas visus nosaukumus, kas tajā bija lasāmi. Tāpēc šis uzskates priekšmets man nebija nekas jauns. Bet globuss, kuru nesu jaunajam skolotājam, ko mēs vēl nepazinām, pirmkārt, bija tik liels kā vislielākais arbūzs. Otrkārt, tajā bija apzīmētas daudzas tādas pilsētas un upes, kādas mans vecais draugs nemaz nezināja.

Nosēdos uz grīdas pusceļā starp klasi un skolotāju istabu. Gribējās ātrāk izpētīt lielā globusa īpašības. Interesanti, kā viņš griežas ap asi. Es virpināju to arvien ātrāk un ātrāk, pēkšņi vara tapiņa nolēca nost un skanēdama nokrita zemē. Tūlīt pēc tam arī zaļi-dzelteni-zilā bumba nolidoja no ass tik viegli, it kā būtu mazs, aušīgs gaisa baloniņš, un aizripoja pa gaiteni. Jūs paši zināt, ka lietas arvien nokrīt tur, kur tām nevajadzētu krist. Tas pats jāsaka par ripojošu priekšmetu. Bumba ietriecās centrālapkures baterijā, pie kuras bija pielikts uzraksts «Uzmanīgi, krāsots», un neglābjami notriepās ar krāsu.

Ko nu darīt! Izrāvu no kabatas nazīti un tīrīju plankumus nost. Jūs domājat, tie nenogāja? Protams, nogāja! Tikai kopā ar visiem uzrakstiem. Iegrimis darbā un sarūgtināts, nemaz nepamanīju, ka pie manis bija pienācis zilā uzvalkā ģērbies neliela auguma vīrietis un vēroja, ko es daru.

Pēc gadījuma ar Maikanovu katra sveša persona skolā man šķita jauns skolotājs, tāpēc, atlicis sāņus sabojāto zemeslodi, teicu:

— Labdien .. . Vai esat mūsu jaunais ģeogrāfijas skolotājs?

— Tā ir gan, — pasmaidīja svešais. — Bet ko tu gribi izdarīt ar mūsu nabaga globusu?

Vai nu uzreiz neattapos, ko atbildēt, vai varbūt

bija neērti mānīties, skatoties jaunā skolotāja lādzīgajās, laipnajās acīs, bet es izstāstīju visu, kas bija noticis.

— Darba pirmā puse ir padarīta, — skolotājs sacīja, — globuss ir sabojāts. Vēl jāpaveic pavisam maz — tas jāsalabo . . .

Un mēs kopā labojām šo globusu. Jūs, protams, domājat, ka es stāvēju blakus un noskatījos, cik veikli rīkojas Rahmanovs (tā sauca jauno ģeogrāfu)? Nē, viņš ļāva visu darīt man pašam, tikai reizēm šo to aizrādīja.

Drīz mūsu klasē nebija neviena zēna, kas neatzītu, ka Rahmanovs atai ir vislabākais skolotājs visā rajonā un varbūt pat visā apgabalā. Vispirms viņš visu zināja. Gadījās, ka, lasot Fenimora Kupera vai Main Rida grāmatas, mēs uzdūrāmies kādam nosaukumam, kuru izrunājot vien mēle mežģījās, un pajautājām par to ģeogrāfijas skolotājam, — viņš mums tūlīt zināja pastāstīt par šīm talajām zemēm, turklāt tik sīki un interesanti, it kā tās atrastos tepat starp mūsu ciema veikalu un ciema padomi un viņam ik dienas ceļā uz skolu tām iznāktu iet garām.

Otrkārt, šis cilvēks vienmēr bija patiess.

Par katru jaunu atbraucēju ļaudis arvien mēdz spriedelēt. Tā tas notika arī ar Rahmanovu.

Zēni runāja, ka viņš karā parādījis lielu varonību un ģenerālim Panfilovam, kam Alma-Atā uzcelts piemineklis, bijis tuvākais palīgs. Par to neviens nešaubījās. Taču vienā punktā domas dalījās. Daži uzskatīja, ka Rahmanovs bijis tanku iznīcinātājs, citi atkal pierādīja, ka viņš pārzinājis štāba kartes un krāsainiem zīmuļiem tajās atzīmējis uzvaras ceļus.

Es pavaicāju par to pašam Rahmanovam. Viņš iesmējās un teica, ka tas viss esot nieki. Panfilova divīzijā gan esot dienējis, taču nekādus varoņdarbus neesot veicis. Vājās redzes dēļ strādājis ieroču noliktavā un izsniedzis patronas. Daži mūsējie, to uzzinājuši, sāka mazāk cienīt skolotāju. Sos puikas es nicināju. Ir jābūt galīgam stulbenim, lai nesaprastu patronu lielo nozīmi karā. Bet tas, ka skolotājs skaidri un gaiši pateica, cik neievērojama bijusi viņa loma karaspēka daļā, man ļoti patika. Es tā nebūtu varējis. Zināms, melot jau nemelotu. Tomēr par noliktavu varēja arī nestāstīt. Būtu pieticis, ja pateiktu, sak, dienēju gan Panfilova divīzijā. Jūs, zēni, taču zināt, kas tā par ievērojamu divīziju! . ..

Un vēl kas. Pie Rahmanova varēja iet uz mājām katrā laikā, vai bija diena, vai nakts, un palūgt padomu jebkurā jautājumā. Jūs domājat, mūsu ģeogrāfijas skolotājs zināja tikai ģeogrāfiju? Nē, viņš zināja visu.

Ceturtkārt, nedrīkst aizmirst arī gadījumu ar apakšzemes eju. Vairs lāgā neatceros, kādam nolūkam, bet bijām sākuši to rakt slepus no lielajiem. Rahmanovs par eju uzzināja. Jūs domājat, viņš mūs bāra? Nē. Gluži otrādi, pats vēl mums piebiedrojās un palīdzēja izdomāt un uzbūvēt dažādus mehānismus, — piemēram, ceļamkrānu, ar kuru no ejas dibena celt ārā zemes. Un, kas pats galvenais, par visu to viņš nevienam nebilda ne vārda.

Un kur vēl jezga ar kāpuriem! Bijām atnesuši tos uz skolu, lai pabaidītu meitenes. Tārpiņi, protams, no kastītes izlīda un sabaidīja Maikanovu. Neviens neatzinās par vainīgo.

Rahmanovs paskatījās uz mani un sacīja:

— Bet mūsu cienījamais Karā Kožā te stāv un domā: kas nekaitēja dzīvot medreses 1 laikos. Es tūlīt atzītos, muedzins 2 mani nosukātu ar pletni, un ar to lieta būtu nokārtota. Kādu mēnesi gan nevarētu gulēt uz muguras, mājās arī vēl būtu saņēmis savu tiesu, un tas būtu viss .. . Bet tagad: sanāksme, sienas avīze, pedagoģiskā padome. Tev taisnība, Kožā, nevajag atzīties ...

Es nosarku tā, ka acīs saskrēja asaras un ... atzinos.

Pēc tam lūdzu Rahmanovu aizlikt par mani labu vārdu pedagoģiskajā padomē. Kā jūs domājat, ko viņš uz to atbildēja? Varu saderēt, ka neatminēsiet!

Rahmanovs man sacīja:

— Ja vēlies, aizstāvēšu tevi. Bet es tavā vietā to nelūgtu . . .

Un skolotājs man pastāstīja, ka studenta gados tas izdarījis kādu lielu muļķību (piedodiet man, bet jūs paši saprotat, ka svešu noslēpumu es nevaru izpaust). Pēc tam viņš nevarējis rimties, iekams atklāti un godīgi nebija atzinis savu kļūdu un saņēmis pelnīto sodu.

— Kā gribi, Kožā, — Rahmanovs beigās piebilda, — es varu piecelties un pateikt: «Neesiet bargi pret šo zēnu. Viņš ir gļēvulis un neprot atbildēt par savām izdarībām.»

To es, zināms, negribēju.

. . . Otrā dienā pēc toja es veltīgi izgaidījos Sultānu. Man viņš bija jāsatiek, lai skaidri pateiktu, ko par viņu domāju. Sasodītais blēdis tomēr nerādījās, tāpēc aizjāju uz zirgu ganībām viņu meklēt.

Nostūrī, kurā mēdza slaukt ķēves, ieraudzīju

1 Medrese — pirmsrevolūcijas laikos augstākā garīgā skola Vidusāzijā. (Tulk.)

2 Muedzins — garīdznieks. (Tulk.)

Suguru, mana draudziņa tēvu. Tas bija pasīks, reti kustīgs vīrs ar šķidru bārdiņu un paklibs. Tāds viņš bija pārnācis no kara. Un tomēr, kad Sugurs tvarstīja savus zirgus, neviens no veselajiem vīriešiem nevarēja tikt viņam līdz.

Viņš jau pa gabalu mani pamanīja un uzsauca:

— Panāc nu šurp, sliņķi!

Es piejāju tuvāk.

— Kur Sultans?

— Kā man to zināt. . .

— Kurš tad lai zina, ja ne tu? Savās zagļu gai-tās taču kopā turaties! Veca patiesība: tāds ar tādu s'atiekas! Kāp nost no segliem un laid zirgu prom.

Ar vienu roku pieturēdams ķēvi aiz pavadas, viņš ar otru novilka mani zemē. Tā jau bija īsta ņirgāšanās. Apkārt stāvēja ļaudis, skatījās un smējās. Veikli noraisījis iemauktus un seglus, Sugurs uzšāva ķēvei ar plaukstu pa muguru un aizlaida to ganīties.

Vai zināt, ko nozīmē iet kājām? Nē, jūs nezināt. Visā pilnībā to ir izpratis tikai tas, kas, smiekliem apkārt šalcot, ar segliem uz muguras ir aizsoļojis pa ceļu. Ardievu jaukās dieniņas, kad varēju ar aidiniekiem jādelēt. Taču paša vaina vien ir...

Es nosviedu seglus pie sliekšņa zemē un iegāju būdā. Māmiņa taisīja kurtu — baltu caurumotu sieru. Viņa pagriezās, pavērās manī, bet ar kādām acīm . . . Ak, labāk būtu saņēmusi mani bargi, dusmojusies, rājusies . ..

Māmiņas skatiens bija tik skumjš, ka gribējās pieskriet klāt, piespiest tai pie ceļiem galvu un raudāt. Acīm redzot kāds paguvis viņai pastāstīt, kas vakar atgadījās tojā.

— Ko tu esi izdarījis, dēls? — māmiņa klusi vaicāja.

— Neko.

— Es taču lūdzu: ne-

pinies ar Sultānu, turies no viņa pa gabalu.

— Bet nekas slikts jau nav noticis .. .

— Tātad es varu iet un šo čabanu izrāt, — māmiņa gurdi runāja, — kāpēc viņš nepatiesi apvainojis manu dēlu?

— Nē, bet. . . — man vārdi nenāca pār lūpām.

— Kožā, Kožā, kā tu varēji tik zemu noslīdēt, ka jebkurš cilvēks tagad drīkst

tevi ņemt aiz apkakles un sist. ..

Es klusēju. Ari pats vairs nesapratu, kā ļ^iju nonācis līdz tādai dzīvei.

Nosolījos māmiņai nekad vairs nedraudzēties ar Sultānu, bet doties uz stepi, kur mūsu klases skolēni palīdzēja kolhozniekiem.

Šajā pašā dienā ieradās divtonnīga mašīna ar lopbarību. To vadīja jauns puisis — jautrais, runīgais Kajipžans. Apsēdos viņam blakus kabīnē, atvadījos no kalnu pļavām un laidu prom uz ciemu.

Šoreiz braucām ar līkumu. Tajā vietā, kur mēs ar Sultānu kalnus itin viegii pārjājām, ar mašīnu nevarēja pārkļūt. Sarkano radzi, no kuras ceļš veda tieši uz aulu, sasniedzām itin drīz. Taču Kajipžans nez kāpēc nogriezās sāņus. Es izbrīnījos. Šoferis paskaidroja, ka jāpaņemot līdz skolēni, kas ielejā bija vākuši sienu.

Tas man lāgā nepatika. Jūs, mīļie lasītāji, droši vien atceraties, ka toreiz, kad mani klases biedri brauca uz kolhozu strādāt, es viņiem nepievienojos. Bet tagad . .. Nav grūti iedomāties, kas mani tagad sagaida. Labāk notriepties ar medu un iesēsties skudru pūznī, nekā klausīties viņu dzēlības par slaistīšanos kalnu pļavās.

Kalna pakājē, pašā upītes krastā mēs ieraudzījām lielu jurtu un baltu telti. Virs tās vējā plandījās sarkans karodziņš. Pulciņš zēnu, izmetušies sporta biksītēs, uz laukumiņa spēlēja volejbolu.

Mašīna apstājās pretējā krastā. Šādu upi redzēju pirmoreiz. Tās seklajā straumē vīdēja akmeņi labas aitas lielumā. Taču tie mani šobrīd neinteresēja. Izrādījās, ka visus zēnus, kas spēlēja bumbu, es pazinu. Starp tiem bija viens otrs arī no mūsu klases.

Kajipžans izkāpa no kabīnes:

— Hei! Zēni! — viņš uzsauca spēlētājiem. — Kur te varētu pārkļūt jūsu krastā?

Zēni pameta spēli un saskrēja pašā ūdens malā.

Pirmais atsteidzās Batirbeks. Šogad viņš pabeidza septīto klasi. Grāmatās šad tad esmu uzdūries izteicienam «stiprinieka atlētiskais augums», ko īsti nesaprotu. Taču nojaušu, ka tas attiecināms tieši uz šādiem muskuļotiem zēniem ar platām krūtīm, kāds ir Batirbeks. Pat astotās un devītās klases puikas neiedrošinās saķerties ar viņu. Batirbeks jau ir piedalījies rajona sporta sacīkstēs, pēc kurām tika nosūtīts uz apgabala spartakiādi.

— Uz braslu vajadzēja braukt pa citu ceļu, — viņš paskaidroja. — Tagad būs jāgriežas atpakaļ un jāmet liels līkums.

— Zēl! — Šoferis pakasīja noskūto pakausi. — Man uzdots aizgādāt jūs ar visām mantām un telti atpakaļ uz aulu.

— Bet mēs aši uzcelsim tiltu, — ierosināja Batirbeks.

Kajipžans iesmējās:

— Vai tik tu neesi tas pasaku varonis, kas ar vienu elpas pūtienu kalnus pārbīda?

Batirbeks it kā nedzirdēja viņa zobošanos.

— Dežurant, nostādi zēnus! — viņš uzsauca.

No telts tūlīt izsteidzās tāds pat puskails puika

kā visi citi. Pacēlis pret debesīm vara tauri, kas saulē spoži iedzirkstījās, tas nospēlēja signālu.

Pulksteņa man, protams, nav. Bet, ja arī būtu, es nepaspētu to no kabatas izvilkt — tik ātri zēni sarindojās telts priekšā.

Jutu pār augumu pārskrējām līksmas trīsas. Goda vārds, tas bija aizraujoši. Pirms diviem gadiem, kad ar tēvoci Alimu biju aizbraucis uz apgabala centru, redzēju, kā pa ielu, mūzikai spēlējot, soļoja bataljons kareivju. Toreiz pārdzīvoju uz mata to pašu ... Nebūtu tēvocis turējis mani aiz rokas, es laikam būtu skrējis karavīriem pakaļ, nebaidīdamies apmaldīties milzīgajā pilsētā...

Toreiz tie bija pieauguši cilvēki, kareivji. Bet šeit? Tādi paši zēni kā es, mani klases biedri. Asa nožēla iesmeldzās sirdī. Arī es varēju būt viņu pulkā. Taču nē, man kopā ar Sultānu bija jāsiro apkārt pa kalnu pļavām, jāizdzer svešiem ļaudīm kumiss un jāpiedalās jērādiņas zagšanā.

Nez kur uzreiz gadījās sausi, jau nomizoti baļķi. Batirbeks paklusā balsī rīkoja zēnus. Neviens nestrīdējās, necēla traci, kurš baļķa gals būtu jānes pa priekšu, kurš ne.

Es gandrīz jau grasījos lēkt ūdenī, lai aizrādītu, kā baļķis novietojams, taču Batirbeks aizsteidzās man priekšā. Sev par kaunu ievēroju, ka viņš to darīja bez kāda trokšņa, klaigāšanas un uzbudinājuma, ko tilta celtniecībā noteikti būtu ienesis es, Karā Kožā.

Pagāja tikai dažas minūtes, un tilts bija gatavs. Stingrs kritiķis šo būvi gan neatzītu par īstu tiltu. Divas rindas resnu baļķu, balstīdamies uz akmeņiem, stiepās no viena krasta uz otru tādā atstatumā, kāds ir mašīnas riteņiem.

Kajipžans apsēdās pie stūres. Zēni viņā krastā komandēja:

— Vairāk pa labi!

— Pieņem uz šo pusi!

— Tagad taisni, taisni!

Vēl mirklis, un es jutu, ka riteņi uzbraukuši uz baļķiem. Sametās mazliet baisi. Bet tūlīt jau arī otrs krasts bija sasniegts.

— Urā! — iegavilējās zēni. — Urā!

Timurs pirmais mani pamanīja.

— Sveiks, dezertieri! — viņš iesaucās. — Kur klaiņāji visu mēnesi, Kožā?

— Un kas tu tāds esi? — es dusmīgi attraucu. — Nav tava daļa.

— Tīši aizmuki uz kalnu pļavām, lai nevajadzētu strādāt. . .

Vēl viens mirklis — un es būtu ieķēries Timuram skaustā, jo apkakles tam tobrīd nebija, bet iejaucās Batirbeks:

— Un ko jūs stāvat? Ātrāk kraujiet iekšā mantas!

Aulā mēs iebraucām trokšņaini, ar dziesmām.

Mašīna apstājās pie kolhoza valdes. Šajā brīdī no kantora lieveņa nokāpa slaids jauns cilvēks, pilsēt-nieciski ģērbies, kā mēdza teikt vecmāmuļa. Es lāgā nesaprotu, ko nozīmē — pilsētnieciski ģērbies. Mūsu skolotāji, kā jaunie, tā arī gandrīz visi gados vecākie, valkā tādas pašas žaketes un bikses kā pilsētnieki. Un otrādi — arī pilsētā esmu redzējis vīrus,

kas staigā halātos un veclaicīgās cepurēs. Bet, ja nu tā mēdz teikt «pilsētnieciski ģērbies», tad arī es, rakstīdams par jauno svešinieku, šo izteicienu lietoju. Ka viņš bija pilsētnieks, nopratu ne jau pēc uzvalka, bet pēc kaklā pakārtā fotoaparāta — manta, kas mūsu aulā bija diezgan reta. Visus mūsējos «fedu», «zorkiju» un «zenitu» īpašniekus es zināju.

— Pagaidiet, zēni! — jaunais cilvēks mums uzsauca. — Palieciet mašīnā.

Te man jāpiebilst, ka no kabīnes tiku itin drīz izdzīts. Katram gribējās pavizināties blakus šoferim, tāpēc Kajipžanam visu ceļu gandrīz ik pēc piecām minūtēm bija jāaptur mašīna, lai ielaistu kabīnē jaunu pasažieri.

Brīdī, kad svešais taisījās mūs fotografēt, es sēdēju kravas kastē, pašā vidū uz soliņa. Taču jauno fotogrāfu man gribējās labāk aplūkot, tājjēc aiz-spraucos līdz kabīnei. Tikko biju atbalstījies pret tās jumtu un sakārtojis apģērbu, fotoaparāts no-knikšķēja.

Soļojot mājup, domas nez kāpēc visu laiku kavējās pie Žanāras. Gribējās meiteni drīzāk satikt. Mūsu sastrīdēšanās, spēlējot dambreti, viņai droši vien jau būs aizmirsusies. Tas vakars man vēl spilgti turējās atmiņā. Kā Žanāra, kājas pavilkusi zem sevis, gluži kā putniņš tupēja uz dīvāna, kā citu pēc cita nolasīja no spēļu galdiņa manējos kauliņus. Pavīdēja prātā arī cita aina — Žanāra griežas pa istabu un gavilē: «Kožā ir lielībnieks! Lielībnieks!»

Bet, goda vārds, par to vairs nedusmojos uz viņu.

Es negāju tieši uz mājām, bet metu lielāku lī-

kurnu, lai būtu jāiet gar Žanāras māju. Tās tuvumā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Zvirbuļi, satupuši uz vārtiem, klusi čivināja. Dadži un balandas kopš mana pēdējā apciemojuma šķita sevišķi sakuplojuši.

Piegāju pie žoga un ielūkojos sētsvidū. Pie šķūņa saulītē kaltējās kizjaks. Tātad vecmāmiņai jābūt aulā. Kas zina, varbūt arī Žanāra ir kaut kur tepat.

Pēkšņi kāds zobgalīgi jautāja man pie pašas auss:

— Ko nu tā meklē, draudziņ Kožā?

Es sarāvos un atskatījos. Nu zināms, tas jau blēdis Žantass!

Zem žokejnīcas zilā plācenīša indīgi gailēja dzeltenās ačteles.

— Sailgojies gan? — Žantass gari novilka.

— Pēc kā? — es izlikos ļoti brīnāmies.

— Zinu jau, zinu, ko gribi ieraudzīt, — Žantass padraudēja man ar pirkstu un drošības labad atvirzījās nostāk.

Vēlāk noskaidrojās, ka Žanāras ciemā nemaz nebija. Kopā ar pārējiem otrās maiņas skolēniem tā atradās nometnē.

Es iegāju dibenistabā, cieši pievēru aiz sevis durvis un sāku dzejot.

Pēc tevis skumstu, Žanār!

Pie manis ātrāk brauc!

Es dienas un naktis nīkstu —

Sirds smagās bēdās sauc.

Šīs rindiņas rakstot, roka gandrīz netika līdzi domas straujajam lidojumam, tāpēc mans garastāvoklis lieliski uzlabojās. Bija patīkami apzināties, ka protu tik veikli sacerēt.

Laikam tāpēc, ka veselu mēnesi nebiju ņēmis rokā spalvu, dzeja plūda pati no sevis, un man itin drīz bija pieražotas veselas divas lappuses.

Sevišķi labi bija padevušās pēdējās rindas:

Man prieka nav uz pasaules,

Kopš šķīrāmies, sirds skumjās trīs,

Kā bērza lapa drebu es,

Ko atraus vējš un aiznesis.

Vareni, vai ne? Uzreiz, protams, grūti saprast, bet vareni! Teikšu godīgi, man pēkšņi radās aizdomas, ka šo pantiņu kaut kur jau būtu dzirdējis. Taču, lai arī kā lauzīju galvu, nevarēju atcerēties, kur.

Tikai apguldamies attapos: tas taču ir Abaja dzejolis. Gribēju tūlīt lēkt ārā no gultas, iedegt gaismu un pēdējās četras rindas nosvītrot.

Bet tad apdomājos. Vai tas kas slikts, jja kādu nieku aizgūstu no Abaja. Abajs ir tik dižens, viņa slava tāpēc nemazināsies, ja kāds patapinās no viņa nieka pāris rindiņu. Gluži otrādi, būtu sirmais dziesminieks vēl dzīvs, viņš droši vien priecātos, ka tik jauns cilvēks kā es, kas itin nesen iemācījies lasīt un rakstīt, jau aizraujas ar viņa dzejām.

Divpadsmitā nodaļa,

kurā pastāstīšu jums par nepatikšanām, kas radās fotogrāfijās dēļ

ē *

— Ei, vai šeit ir kāds mājās?!

Pazinis pēc balss veco pastnieku Koštibaju, izsteidzos viņam pretī un saņēmu «Kazahijas Pionieri» — savu avīzi. To es pats pasūtīju. Uz mazās

papīra strēmelītes, kas tai bija pielīmēta, tieši tā arī bija rakstīts: «Kožabergēnam Kadirovam.»

Parasti avīzi lasīju no beidzamās lappuses. Nebrīnieties. Tā dara ļoti daudzi, arī pieaugušie. Šajā lappusē vienmēr ir humoristiski stāsti, feļetoni, jautri dzejolīši, karikatūras. Arī šoreiz man tūlīt iekrita acīs virsraksts: «Kumeļš». Autors S. Sergas-kajevs. Cik daudzus šā rakstnieka stāstiņus jau biju lasījis «Kazahijas Pionierī»! Un tomēr viņš vēl raksta un raksta.

Atšķīru avīzi vaļā. Otrajā lappusē, augšā, bija ievietots kāds fotouzņēmums. Paskatījos tajā un neticēju savām acīm . . .

— Vecmāmiņ! — es iesaucos un kā vējš iedrāzos pa durvīm pie viņas. — Skaties! Avīzē fotogrāfijā!

— Un kas tur sevišķs?

— Vai nepazīsti? Tas taču es.

— Tu? Kur?

— Te, paša priekša, vidu. Atspiedies uz kabīnes jumta .. .

Vecmāmuļa uz labu laimi piedūra ar pirkstu:

— Vai šis?

— Nē taču! Tas ir Timurs... Kā tu nepazīsti savu mazdēlu! Un vēl vienīgo . ..

Vecmāmuļa it kā atvainodamās taisnojās.

— Acis kļuvušas vājas, Kožā . . . Tātad tas ir Timurs. Bet kas tev šeit vēl ir blakus?

— Batirbeks ... Moldahmets .. . Tomēr es vislabāk esmu izdevies.

— Bet kāpēc tev tik gara roka? — vecmāmuļa jautāja, turēdama laikrakstu gandrīz vai metru no sevis. (Viņa jau bija kļuvusi tālredzīga.)

— Vai tad tā ir roka! — es iesmējos. — Tas taču grābeklis.

— Kur tev gadījās grābeklis? — vecmāmiņa izbrīnījās un aizdomīgi mani nopētīja. Laikam jau nodomāja, ka viņas mīlulis Kožā atkal izspēlējis kādu stiķi.

— Vecmāmiņ, — man gribējās smieties, — redzu, tu domā, ka grābekli esmu paņēmis bez atļaujas . .. Tik slikts tavs Kožā nemaz nav! Ar to kasīja sienu aiz Akmeņupes. Visi zēni tur rāvās ...

— Paga, nu jau esi ko noslēpis no manis. Vai tad tu arī strādāji pie Akmeņupes?

Uzmetu acis tekstam zem fotogrāfijās. Tur bija rakstīts:

«Ļeņina kolhoza skolas audzēkņi vasaras brīvlaikā raženi palīdzēja savam artelim. Uzņēmumā — skolēnu grupa, kas čakli strādāja pie siena novākšanas ...»

Ko man bija darīt? Iekodu mēlē un kaut ko noņurdēju. Manu apmulsumu vecmāmuļa saprata citādi.

— Ak Kožā, Kožā, — viņa bēdīgi nopūtās, -1- atkal kādu palaidnību esi izdarījis.

Še tev nu bija! Izdarījis palaidnību. Kāpēc es tas vainīgais? Laikam es ataicināju fotogrāfu uz mūsu kolhozu. Tīši nogaidījis brīdi, kad uzņems labākos siena pļāvējus, mudīgi paķēris grābekli, iespiedies pašā vidū un uzmeties ar elkoņiem uz kabīnes jumta, jo tad katram bērnam republikā būs skaidrs, ka galvenais varonis siena pļaujā bijis Kožā Kadi-rovs... Ko īsti esmu nodarījis? Ieraudzīju, ka mani kopā ar citiem zēniem fotografē, un nostājos mazliet tuvāk ... Kā es varēju zināt, kādam nolūkam mūs fotografē? Iznāk tā: līdzko kāds cilvēks taisījās mūs uzņemt, man vajadzēja kāpt no mašīnas ārā un sacīt: piedodiet, cienījamais, bet es nekur nekādā siena talkā neesmu piedalījies; esmu tas pats Kožā, kurš, kamēr zēni strādāja, dzēra svešu

kumisu, zaga jērādiņas, dīki slaistījās pa kalnu pļavām un saņēma no čabana Žumagula dunkas ... Vai jebkur un jebkad kāds fotogrāfs tā ir brīdināts?

Vēl arvien grozīju avīzi rokās, aplūkodams fotoattēlu. Man taču nebija ne jausmas, kāpēc mūs knipsēja. Šī fotogrāfija tikpat labi varēja būt domāta rajona avīzei ar apmēram šādu parakstu: «Ļeņina kolhoza bērni vasarā labi atpūtušies.» Mana iedegusī seja un spēcīgie muskuļi tam ļoti atbilstu.

«Nē, brāl, nav ko izlikties,» saku pats sev. «Jau pa gabalu redzams, ko domā šis nofotografētais del-veris ar plakano degunu un nedabiski izriestājām krūtīm. Tā mēdz stāvēt cilvēki, kas paveikuši kaut ko diženu . . . Bet sejas izteiksme .. . Nemaz nelasot parakstu, katram ir skaidrs, ka tas ir priekšzīmīgs darba darītājs, čakls rūķis, pašaizliedzīgs pļāvējs! . .. Kālab līdu pirmajā rindā? Vai nevarēju nostāties kaut kur malā, aizmugurē? Kas par muļķīgu paradumu: laist darbā elkoņus un mūžīgi bāzties priekšā!»

Urā! Nu es zinu, kas darāms. Parakstu zem attēla pamatīgi aiztriepšu ar tinti. Un viss būs kārtībā. Varēšu skraidīt pa ciemu un katram pretimnācējam rādīt fotogrāfiju . . . Tpi, kas par muļķībām! Avīze taču nav iespiesta vienā eksemplārā vien! Šobrīd to jau saņēmuši visi mūsu zēni, lasa un smīn. Tīrā nediena! ... Kā lai tagad rādos ciemā! Ar pirkstiem nobadīs, nosmies. Bet visvairāk, zināms, ņirgāsies Žantass.

Diemžēl nebiju maldījies. Fotogrāfijā sagādāja man ne mazums nepatikšanu. Un, kā jau paredzēju, Žantass visvairāk priecājās. Viņš vairākas dienas staigāja apkārt ar avīzes numuru kabatā. Pamanījis kaut kur pulciņu bērnu, kaut vai divus kopā, vilka

ārā avīzi, uzsita ar pirkstu manai sejai fotoattēlā un medus saldā balsī klāstīja:

— Kožā šeit lieliski izdevies! Stāv kā varonis! Uzreiz redzams, ka viņš bijis galvenais darba darītājs, pārējie tikai mazliet piepalīdzējuši.. .

Galu galā avīze tika tā nodeldēta un nosmulēta, ka fotoattēlā vairs nekas nebija saskatāms. Turklāt citiem zēniem šis joks jau bija apnicis. Tad Žantass ņēmās mani citādi kaitināt.

— Vai jūs to zināt? Līdz Geoktepei uzbūvēts dzelzceļa atzarojums! Laikam to būs paveicis Karā Kožā, mūsu darba varonis ...

Un vēl kas — viņš zēniem teica, lai mani turpmāk citādi nesauc kā par Strādīgo Kožā . . .

Trīspadsmitā nodaļa

lasītājam pastāsta, kāpēc Žantass no manis saņēma kājas spērienu [11]

Šodien pirmais septembris. Viņnedēļ mēs abi ar māmiņu aizstaigājām uz pastu pēc pakas. Būtu es gājis viens, tad kartona kārbu plēstu vaļā turpat uz vietas. Bet blakus stāvēja māmiņa, tāpēc vajadzēja pagaidīt, kamēr pāriesim mājās. Kārbā atradās jaunais skolas uzvalks: garas pelēkas bikses un formas blūze, gluži tāda kā kareivjiem, ar spožām pogām. Klāt pielikta atsevišķā papīrītī ievīstīta spīdīga siksna ar vara sprādzi. Šo paku mums neviens nebija sūtījis. Pareizāk sakot, mēs paši to sev pasūtījām veikalā «Preces pa pastu». Virsū bija uzlikta pastkarte ar saglausta, apaļīga puisēna attēlu un vārdiem: «Apsveicam ar jauno mācību gadu un novēlam teicamas sekmes!» Zeņķis man nepatika: izskatījās pēc pielīdēja, mēlneša un ņuņņas. Bet uzraksts bija labs.

Uz skolu gāju saposies jaunajā formas tērpā. Rokās tēvoča dāvana: jauns dzeltens portfelis. Vecmāmuļai nebija pa prātam, ka tas ir dzeltens, viņa apgalvoja, ka pēc pāris dienām tik un tā kļūšot melns. Nu un kas par to?

Lai kļūst! Tad jau nevajadzēja jaunu pirkt!

Tātad rokā man dzeltens portfelis. Ap kaklu sarkans kaklauts, jauns un izgludināts. Cepure piešķiebta uz vienas auss.

Cenšos soļot vienmērīgi un turēties taisni, līdzīgi kareivim, kas iet uz parādi. Pašreiz būtu interesanti sevi noskatīt no malas. Lūkojos uz ēnu, taču no tās nevar tikt gudrs.

Ēna ir nesamērīgi gara un greiza. Viena kāja tai īsāka par otru.

Man pa priekšu iet slaida meitene baltā

kleitā un papes vākiem rokā. Nu zināms, tā jau Maikanova. Paceļu cepuri un sveicinu skolotāju:

— Labdien, apai!

Viņa vērīgi mani noskata:

— Nu, kā iet, Kadirov? Šķiet, esi labi atpūties?

Es pieklājīgi atbildu:

— Paldies, jā ...

Pašreiz, soļodams blakus Maikanovai, arī pats redzu, ka vasara nav veltīgi pavadīta. Esmu krietni vien pastiepies garumā — vēl mazliet, un augumā panākšu skolotāju.

— Kur tad tu visu vasaru biji?

— Kalnu pļavās.

— Un ko tur darīji?

— Neko. Atpūtos.

Maikanova pavīpsnā. Viņa droši vien grib teikt: «Dzirdēju jau, dzirdēju. Viss auls runā par to, kā tu atpūties.» Labi, lai domā, ko grib, un runā, ko grib.

Iegāju skolā. Durvis, logi, grīda bija no jauna krāsoti. Taču tīrajā, gludajā parketā apmēram no gaiteņa vidus līdz sienai bija iestaigātas palsas pēdas. Prāvs pulciņš skolēnu drūzmējās pie avīžu vitrīnas, lasīja un smējās. Izdzirdēju minam^1 manu vārdu. Pieejot tuvāk, ieraudzīju vēl arvien to pašu «Kazahijas Pioniera» numuru. Tai pašā mirklī pagriezos un manījos prom.

Klasē neviena nebija. Tātad īstais laiks ieņemt vietu kādā no pēdējiem soliem. Tik ērti kā tajos nav nekur! Šeit arvien var pavilkt ārā grāmatu un tajā slepus ieskatīties. Taču bez lielīšanās varu piebilst, ka es tā nemēdzu darīt. Ja neesi iemācījies uzdoto, tad labāk «laisties dibenā» nekā lasīt augšā druskas, ko citi, pasacīdami priekšā, tev pamet, vai šķielēt grāmatā un kaut ko uz labu laimi muldēt. Bet var jau pēkšņi gadīties, ka bez tā nevar iztikt. Toties visām citām izdarībām, sākot ar tā sauktās «svešās grāmatas» (Maikanovas apzīmējums) lasīšanu un beidzot ar brīnišķo «jūras kaujas» spēli, labākas vietas par pēdējo solu neatrast.

Izvēlējies sev vietu, sāku tajā iekārtoties, kad klasē iedrāzās mans vecais «draugs» Žantass. Arī viņš bija ģērbies jaunā formas uzvalkā.

— Sveiks, darba varoni! — viņš man uzsauca. — Ar ko tu sēdi?

— Ar tevi jau ne, — es noburkšķēju.

Žantass pienāca klāt un ielūkojās sola plauktiņā:

— Te taču neviena nav?

— Bet es saku, ka aizņemts . . . Vai kazahu valodu vairs nesaproti?

— Ahā . . . Žanārai taupi.

Mīļais lasītāj, man liekas, jūs sapratīsiet atšķirību starp vārdiem «Sveiks, darba varoni» un «Žanār ai taupi». Ja Žantass — taisnīgi vai netaisnīgi — izsmej mani par «varoni», tad es pēc savas patikas varu viņam šo apvainojumu vai nu atriebt, vai piedot. Žanāras vārdu minēdams, šis puika apvainoja meiteni, kas pati nebija klāt. Bet, arī atrazdamās klasē, viņa nevarētu Žantasam pienācīgi sadot. Jo pasaulē tā ir iekārtots, ka veselīga, stipra meitene tomēr nav tik spēcīga kā zēns, kaut arī tāds kā pintiķis Žantass. Ne jau es tiku apvainots. Tāpēc nedrīkstēju arī piedot. Un, uzlēcis no sola, iespēru Žantasam «penalti» — futbola soda sitienu zemāk par muguru.

Ak, kā es vēlējos, kaut šis viltnieks ar dzēlīgo mēli būtu turējies pretim, iecirtis man kaut vieglu pļauku! Tad es viņam parādītu, kā iet, ja slikti runā par cilvēku, kad tas nav klāt. Bet šis memmes dēliņš, gļēvulis, šņukstēdams piemetās uz sola malas ar to savu miesas daļas pusi, kuru mans kājas spēriens nebija ķēris, un gaudās:

— Arvien tu tā ... Ne pajokot nevar .. .

Žantasa balsī bija jaušams patiess aizvainojums.

Varbūt viņš tiešām bija jokojis . . . Protams, īstam

vīrietim jāaizstāv sava taisnība godīgā cīņā . .. Bet Žantass tiešām nevarētu spēkoties ar mani. Un man šī pīkstuļa kļuva žēl...

— Citreiz jokojies ar apdomu, — piekodināju viņam.

Durvis atvērās, un klasē ienāca Žanāra. Galvā viņai bija tā pati sarkanā beretīte, kas man tik ļoti patika. Es tūdaļ apklusu, it kā par viņu nemaz nebūtu runāts. Cik nelāgi, ka nelaikā uzkūlās Žantass, es meitenei tagad būtu pateicis, ka viņa, ja vēlas, var dabūt rezervēto vietu. Bet pēc tā, kas bija noticis, viņai prom esot?! Nekad!

Un Žanāra apsēdās vidējās rindas solā. Ne pārāk tālu no skolotāja, bet arī ne gluži tuvu.

Noskanēja zvans. Klase uzreiz pieplūda ar skolēniem, un ieradās Maikanova.

Sasveicinājusies ar mums, viņa jautāja:

— Sarsenov, kāpēc jūs tur trijatā sēžat uz viena sola?

— Nav vietas, — drūmi atteica Žantass.

Sapratu, ka viņš ne vien baidās apsēsties man

blakus, bet arī pateikt skolotājai, ka manā solā ir brīva vieta. Nabaga Žantass! Vainīgs jau biju, tik rupji, pat cietsirdīgi apiedamies ar viņu.

Es uzlēcu kājās un iesaucos:

— Nāc, sēdies šeit! — un pavirzījos uz loga pusi.

Žantass klusēdams apsēdās blakus.

— Tātad, bērni, — Maikanova turpināja, — es arī šogad būšu jūsu klases audzinātāja.

Cik neganti sāka dauzīties kreisajos sānos! «Atkal nav cerību izkulties no dezorganizatoriem. Lai ko es darītu, Maikanovai arvien viss šķiet palaidnības un pat huligānisms. Kā lai dzīvo, ja skolotājs tevi nesaprot, ja it nemaz tev netic?»

Četrpadsmita nodala

pastāsta par to, kā mēs ar Sultānu noslēdzām «mūžīgu draudzību», un par to, kālab man iznāca kavēt stundas

Kopš atgriezos no kalnu pļavām, ar Sultānu nebiju saticies un pat nezināju, kur viņš atrodas.

Teikšu atklāti, es šo puisi neuzskatu par labu cilvēku. No viņa vienmēr var sagaidīt visādas nelietības. Un tomēr, kopš atgadījums tojā izjauca mūsu draudzību, es jūtu, ka man kaut kā trūkst. Laiks sācis vilkties pārāk slinki un lēni. Bet, kad bijām kopā ar Sultānu, vakars arvien pienāca nemanot.

Ja labi apdomā, tad Sultānam ir arī ne mazums krietnu īpašību.

Cik veikli viņš slauc ķēves! Un cik lieliski svilpj! Es pats redzēju, kā zirgi, padzirdējuši viņa svilpienu, saslien ausis, pagriež galvu un nemierīgi dīžājas. Bet vai visā aulā vēl kāds tik braši uzmetīs arkānu auļojošam zirgam uz kakla? Manuprāt, ja Sultans nebūtu pametis skolu, sācis blēdīties un zagt, no viņa būtu iznācis lietaskoks.

Kādu dienu, nākdams no skolas, es tikko biju iegriezies gar laidara stūri, kad man uzbruka svešs suns. Pareizāk sakot, pašu suni gan neredzēju, bet izdzirdēju ņurdēšanu un jutu, ka tas ieķeras ar zobiem man biksēs. Es iekliedzos un atlēcu sāņus. Un ko jūs domājat?

Zemē sēdēja Sultans un locīdamies smējās.

— Ak tad nobaidīju gan! — viņš rēca. — To es nezināju, ka mūsu Kožā ir tik bailīgs!

Nebiju cerējis, ka atkalredzēšanās ar Sultānu būs tik jautra. Nez kāpēc domāju, ka viņš vēl līdz šim trin uz mani zobus par «nodevību» kalnu pļavas. Un — neslēpšu — baidījos, ka izdevīgā brīdī Sul-tans man pamatīgi sados. Bet iznāca pavisam citādi. Sastapāmies draudzīgi, smējām un smaidījām tāpat kā agrāk.

Man it kā kalns novēlās no sirds. Tomēr es nolēmu apvainoties. Izlicies saīdzis, vēsi jautāju Sultānam:

— Kā tu toreiz tā aizmuki un pameti mani ķezā?

— Ha-ha! — Sultans iesmējās. — Ko citu man bija darīt, ja tu nobijies un taisījies mani nodot. Labi .. . Nav vērts domāt par to, ka vienam pērn piededzis plovs [12] ... Jo vairāk tāpēc, ka ar Zuma-gulu esmu norēķinājies. Iedāvināju viņam lepnu portsigāru. Paklau, pie Kikbaja brasla es uzgāju lielisku zvejas vietu. Zivju tur vairāk nekā skudru pūznī skudru. Lai allahs mani sit ar aklumu, ja meloju .. . Esmu salūkojis brangu tīklu. Atliek tikai to iemest un izvilkt.

Vai jūs, mīļais lasītāj, būtu atteicies no tik vilinoša aicinājuma? Pēc brītiņa vecais draugs Šalnis tika atkal divējiem segliem apseglots. Šoreiz viņš dillināja uz upi.

Savā mūžā ne mazums esmu zvejojis. Taču tādu veiksmi kā todien nekad vairs neesmu piedzīvojis. Zivju vieta, par kuru runāja Sultans, atradās vecā priežu silā. Tur tiešām mudžēja no zivīm. «Tiš!» Sultans uzsauca un piecirta kāju pie zemes — krasts bija līgans kā korķis.

Un tūlīt turpat no siekstas apakšas izpeldēja nepārskatāms zivju bars. Tās visas bija ļoti garas un melnas.

— Vai! Tik daudz zivju! — nenocietos un iesaucos.

— Ts-s . .. netrokšņo, — Sultans mani norāja.

Tīklu sākām vilkt no lejas, no ūdenskrituma

puses.

Pēc tam iegremdējām to upes visšaurākajā vietā. Es stingri saņēmu rokās tīkla galu. Sultans, apgriezis žokejnīcu otrādi un atbīdījis to pakausī, ņēmās sist pa ūdeni ar garu kārti.

— Cel ārā! — viņš nokomandēja.

Sāku naski vilkt. Tīkla lejasdaļa bija ļoti smaga. Zivis sitās ar astēm pret linumu un čaukstēdamas vēlās zālē.

— Urā! — mēs abi iegavilējāmies.

Zvejas vieta nebija liela. Tās otrs gals atdūrās purvainā, sūnu apaugušā dūņu sēklī. Kādas stundas laikā mēs to «izkārsām» visu no viena gala līdz otram. Taisnība, abiem mums neviena vīlīte vairs nebija sausa. Toties zālē bija sakrājusies vesela kaudze zivju. Drēbes drīz karājās priežu zaros virs ugunskura, un ūdens katliņā jautri burbuļoja.

— Šo līci neviens nezina, tikai mēs abi, — Sultans sacīja. .— Vai zini, nāksim šurp katru dienu zvejot.

— Mm, — es atdudināju. Runāt man neļāva mīkstais, smaržīgais zivs gabals, kas pašreiz atradās mutē.

— Cikos tev rīt beidzas stundas?

Debešķīgo kumosu beidzot biju norijis.

— Vienos ...

— Tas jau ir sliktāk, — gari novilka Sultans. — Derētu nākt rīta pusē. Paņemtu līdz katliņu, kartupeļus, izvārītu zivju zupu... Būs kāds cits jāpameklē biedros.

Pats sev par pārsteigumu ātri ieminējos:

— Bet es rīt neiešu uz skolu.

— Tam tev pietrūks dušas! — pasmīnēja Sultans.

— Man pietrūkšot dūšas? ... Jāsmejas! Gan kaut ko izdomāšu ...

— Es brīnos par tevi, Kožā, — Sultans nogrozīja galvu, — dumjš puisis neesi, bet to neapjēdz, kas izdevīgāk. Nu kam tev vajadzīga skola? Daudz labāk dzīvot tā, kā es dzīvoju. Būtu metis mācīšanos kaktā.

Šis ierosinājums man bija tik negaidīts, ka paliku kā uz mutes kritis un, neko nedomādams, atteicu:

— Mamma mani nositīs.

Sultans iesmējās:

— Cilvēku tik viegli nevar nosist. Pērn tēvs nozvērējās: «Ja pametīsi mācības, no tavas ādas pātagu izvīšu.» Viņš salika abas rokas uz galvas — vecos laikos, kad vēl nebija kolhozu, tā zvērēja — un pateica, ka uz visiem laikiem atteikšoties no manis. Un ko domā? It nekā neizdarīja . . . Vienreiz uzlaida man ar siksnu pa muguru, bet es devu kājām ziņu. Papa man pakaļ. Es skrienu un kliedzu: «Ja tāda dzīve, tad jau labāk,gals!» — un tiešā ceļā prom uz upi . . . Beidzot ļāvu, lai tēvs mani panāk. Tu domā, viņš mani pēra? Nekā nebija! Apskāva, mierināja: «Ja negribi mācīties, nemācies, dēliņ. Tikai nelaupi sev dzīvību, tu man esi vienīgais ...» Un, kad direktors ieradās uzzināt, kāpēc neeju uz skolu, tēvs pateica: «Viņš man tāds nervozs ...» Tava māte ir dūja, salīdzinot ar manu veco . ..

Es klusēju, un Sultans, acīm redzot domādams, ka vēl nav mani diezgan pārliecinājis, turpināja:

— Bet, ja sit — skrien tieši uz miliciju. Padomju likumi to nepieļauj . . . Par bērna sišanu var nokļūt tiesā ...

Tādu .spriedelēšanu vairs neizturēju. Es rupji pateicu:

— Beidz gvelzt niekus. . . Laikam gribi, lai palieku bēz izglītības? Tāpat kā tu!

Sultans šos vārdus saprata citādāk.

— Tev taisnība. Tad mani pavisam nories. Sacīs: nepietiek ar to, ka pats slaistās apkārt, vēl zēnu aizvīlis uz neceļiem . . . Pareizi, tev jāmācās . . . Kas zina, varbūt no tevis dienās iznāk kāds priekšnieks: rajona lopu sagādes punktā vai ciema veikalā . .. Atlēks arī man savs labumiņš ... Lai notiek, norunāts. Kopš šā brīža mēs nekad nenodosim viens otru kā toreiz. Būsim uzticīgi draugi. Vai esi ar mieru?

Priecīgs, ka Sultans beidzis runāt aplamības par skolu, es smaidīdams iesitu viņam saujā:

— Lai iet!

— Uz visiem laikiem?

— Jā!

Mēs paspiedām viens otram roku. Tad saāķējām kopā mazos pirkstiņus, un Sultans tos ar delnas cirtienu pāršķīra.

— Pagaidi, — viņš tomēr neatlaidās, — tas vēl nav īstais zvērests.

Un, paņēmis kociņu, Sultans sāka kaut ko uz zemes zīmēt.

— Šis te ir sarkanais zemes katls, — viņš paskaidroja. — Ja kāds no mums lauzīs zvērestu, tad nonāks ellē. Tur viņu šajā katlā cepinās.

Viņš nogūlās zemē, ar diviem šņāpieniem pārsvītroja katlu un abu līniju krustošanās vietā paberzēja pieri. Es uz mata atkārtoju visas viņa izdarības.

Kad bijām mazliet iekoduši, sākās zivju ķīķēšana, citādi tās sabojātos. Darbu sadalījām. Es mazgāju

un tīrīju, Sultans uzšķērda vēderus. Pats aizraujošākais visā procedūrā bija pūšļu izņemšana. Sultāns tos sita sev pret pieri, un tie ar skaļu blīkšķi pārplīsa. Āda uz pieres viņam drīz nokrāsojās dzeltenīgi sarkana.

Pie šīs blēņošanās es tomēr netiku, jo mans draugs klusinātā balsī noslēpumaini ierunājās:

— Klausies, Karā Kožā, vai gribi kļūt par laupītāju?

— Kā tu to domā?

— Gluži vienkārši. Kaut kur meža biezoknī uztaisīsim būdu, lai mūs neviens nevarētu atrast. Mēs kaltēsim zivis un aizbērsim ar tām visas takas uz mūsu slēptuvi. Pie izdevības iesim laupīt. Agrāk laupītāji tā dzīvoja. Viņi nekad ne no viena nebaidījās.

Nekad un neviena nebaidīties ~ tas bija manā garā. Bet es tomēr pavaicāju:

— Un kā tad ziemā? [13]

— Laupītājiem vienalga, vai ārā ziema vai vasara. Sniegs ir viņu gulta, ledus —[13] pagalvis. Vispirms būs jāsalūko bises, pulveris un skrotis.

— Bet kur?

— Gan jau redzēsim.

Vispār tā Sultānam bija lieliska doma. Skaidrs, ka drēbes, traukus un pārējās vajadzīgās lietas mēs vienmēr pratīsim sadabūt un aizvākt uz savu alu vai būdu. Kādā jaukā naktī mēs nolaupītu arī 2a-nāru. Viņa mums vārītu ēdienu un mazgātu veļu.

Ceļā uz mājām mūsu prātus joprojām nodarbināja jaukie plāni. Jāsaka, daudz netrūka, un mums sāktu siekalas tecēt, tik saldi bija sapņi par laupītāju brīvo dzīvi.

Bet, ja man jāsaka tīra patiesība, tad mēs abi ar Sultānu itin labi sapratām, ka tās ir muļķības. Un vēl kādas! Pirmkārt, īsti, godīgi laupītāji aplaupīja tikai bajus ', mullas^13 [14] un baltā cara ierēdņus. Ne vienu, ne otru, ne trešo un ne ceturto sen vairs pasaulē nebija. Otrkārt, milicija nevienam nekā neļauj laupīt: pamēģini tikai nozagt kādam jēru vai spaini — tūlīt nonāksi drošā vietā. Ej tad pierādi, ka neesi vienkāršs zaglis, bet laupītājs! Treškārt, kļūt par laupītāju nozīmēja uz visiem laikiem atvadīties no skolas un izglītības. Sultānam tas varbūt ir vienalga, bet man ne!

Otrā rītā Sultans mani atrada gultā.

— Ei, Karā Kožā! Vai tu vēl guli? .. .

— Vakar šausmīgi piekusu!

— Tad ta mīkstpēdiņš . .. Slienies ātrāk augšā! Citādi zēni ieraudzīs tevi aizejam nevis uz skolu, bet ar mani...

Uzcēlos un sāku ģērbties. Prāts bija nemierīgs. Slikti tomēr, ka apsolījos iet uz upi no paša rīta! Atliku likām būtu izzvejojušies arī pēcpusdienā. Taču tagad atteikties bija neērti. Labi, noklaiņās arī vienu dienu, nekas slikts tāpēc nenotiks.

Vecmāmuļa uzreiz noprata, ka man kaut kas aiz ādas.

— Kurp tu tā taisies? — viņa aizdomīgi vaicāja.

— Kā kurp — taču uz skolu.

Kad viņa uz brītiņu izgāja no istabas, es ātri pačukstēju Sultānam:

— Pazūdi mudīgāk. Gaidi mani gravā aiz Valo-baja mājas. Tūlīt būšu klāt.

— Labi, tikai pasteidzies.

Vecmāmuļa atkal ienāca.

— Nu, Karā Kožā, visu labu, — Sultans sacīja, lai vecmāmiņu maldinātu. — Tagad laikam ilgi ne;-redzēsimies. Tev jāiet skolā, bet es laidīšu atpakaļ uz kalnu pļavām.

Vecmāmuļa neuzticīgi paskatījās uz Sultānu.

— Ak tad jāsi uz pļavām? — tā pārjautāja.

— Jā.

— Tas ir labi. Gribēju aizsūtīt Millatžanai mazliet tējas un cukura.

Viņa iedeva Sultānam paciņu, ko bija sagatavojusi māmiņai.

— Pielūko, resgali! — tā piedraudēja. — Tu gan auļo kā bez prāta un vari sainīti pazaudēt. . . Varbūt iedot kādam citam, lai aizved?

— Kāpēc, vecmāmiņ! — Sultans apvainojās. — Es — un lai pazaudētu! Man taču ir maiss. Lielisks maiss! Nevienam nav tāda maisa!

— Nu, sargies! Ja Millatžana sūtījumu nesaņems, tad nerādies man acīs!

— Aizvedīšu jau, kā nu ne. Lai mani pērkons sasper, ja neaizvedīšu .. .

Sultans paņēma sainīti, viltīgi piemiedza aci un izgāja ārā. «Ak, lētticīgā vecmāmuļa,» es sevī nodomāju, «kam gan tu uzticies!» Taču skaļi nekā nedrīkstēju teikt.

Izgājis no mājas, vispirms ielavījos šķūnī. Kaktā, apgāzta uz mutes, mētājās veca sērkociņu kaste. Mans portfelis, tas pats jaunais, dzeltenais, pazuda zem tās. Tad drāzos uz gravu aiz Valobaja mājas. Sultans mani jau gaidīja. Viņš sēdēja zirgā. Sainis bija sagriezts šķērsām uz ceļa, it kā jātnieks taisītos nolaupīt līgavu un to gaidītu. Piemetos Sultānam aiz muguras, un mēs laidām prom.

Šoreiz mums ne tuvu nesmaidīja tāda laime kā iepriekšējā dienā. Iztramdītās zivis vai nu bija aizgājušas uz citu vietu, vai vispār to vairs nebija, bet ķērās gaužām vāji. Taču tālab skumt arī nevajadzēja. Zupai tomēr pietika. Un tā izdevās smaržīga, trekna, tāda, ka pat paēdis cilvēks nenociestos, palūgtu karoti un apsēstos blakus.

Pēc tam dzērām aromātisku tēju ar cukuru. Par to bija gādājusi mana lētticīgā vecmāmuļa. Turēdams pirkstos alumīnija katliņa vāku, Sultans strēba tēju, skaļi piekozdams klāt cukuru. Vāks bija tik karsts, ka dedzināja lūpas, tāpēc es no tējas atteicos. Sultānam sviedri lija aumaļām, viņš bija piesarcis kā vārīts vēzis un tomēr dzēra un dzēra ...

— Tagad mēs kādas dienas šurp nenāksim, — viņš sacīja, ceturto reizi tukšodams katliņa vāku, — vakar laikam aizbaidījām zivis . .. Lai sarodas no jauna.

— Labi, — es piekritu, — tikai tējas un cukura pārpalikumu atdod māmiņai, citādi draudzība vējā.

— Ko nu par to! — pavīpsnāja Sultans. — Rīt no rīta jāju uz pļavām. Aizvedīšu.

Pirmā stunda bija krievu valoda. Izrādās, ka, man skolā neesot, uzdots iemācīties no galvas Puš-kina dzejolis «Ziemas vakars». Protams, es to nevarēju sagatavot. Es taču nezināju, kas bija jāmācās. Skolotāja sauca skolēnus pa vienam pie tāfeles, bet es sēdēju kā uz adatām, baidīdamies, ka jebkuru brīdi atskanēs mans uzvārds;

Krievu valodu mums mācīja Anfisa Mihailovna, ļoti slaida un tieviņa jauna skolotāja, kas tikai šogad bija beigusi pedagoģisko skolu. Runāja, it kā viņa būšot arī vecākā pionieru vadītāja. Nezinu, cik šajos spriedelējumos bija patiesības, cik melu, bet šī skolotāja man iepatikās kopš pirmajām dienām. Pretēji Maikanovai, viņa nemaz nebija nervoza. Anfisa Mihailovna arvien izturējās laipni un, ja klasē kaut kas atgadījās, nesteidzās tūlīt apvainot^ Kožā Kadirovu. Ar vārdu sakot, šai skolotājai gribēju parādīt sevi no labās puses. Domāju, ka tas man būs pa spēkam. Krievu valodas izruna man bija laba, par to tiku allaž uzlielīts, bet diktātus rakstīju gandrīz bez kļūdām.

Nesagatavotā dzejoļa dēļ biju tik ļoti uztraucies, ka nezināju, kur likties. «Redz, kā nu iznāk,» es domāju, «biju no visas sirds apņēmies labi mācīties, bet tagad muļķīga gadījuma dēļ jaunajai skolotājai paliks iespaids, ka esmu sliņķis un stulbenis.»

Anfisa Mihailovna izsauca Žanāru. Tai, prdtams, viss gāja gludi. Vai tad Žanāra kādreiz neiemācīsies uzdoto? Tā vēl nebija gadījies. Viņa ātri un raiti uzteica dzejoli un apsēdās vietā.

Skolotāja palūkojās žurnālā. Kā tad. Tūlīt viņa sacīs: «Kadirovs». Biju par to tik pārliecināts, ka, izdzirdējis uzvārdu «Tursunbajevs», pat satrūkos un izbrīnījos.

Tursunbajevs ir zēns ar sarkanu seju, arvien gauss un tāds kā apmiegojies. Šoreiz, kā par spīti, tas atbildēja tekoši un pareizi. Varēja taču viņam kaut kur mazliet samesties! Tagad visa mana cerība bija vara naudiņa, ko cieši sažņaugtu turēju rokā, un zvans. Šķiet, it kā nočīkstētu skolotāju istabas durvis. Laikam iznāca ārā dežurējošā tantiņa ar lielo, dzelteno skolas zvanu . .. Nē, tomēr nav bijusi viņa. Kāds cits virinājis durvis. Kāpēc vēl

nezvana? Varu saderēt, vienalga, uz ko, ka četrdesmit piecas minūtes jau pagājušas . ..

Zvans . .. Nē, uz ielas iedārdējās rati. Tursunbajevs tūļīgi iet uz savu solu. Anfisa Mihailovna iemet acis žurnālā un izsauc:

— Kadirovs!

Es gausi pieceļos no vietas, nogrūžu zemē burtnīcu, noliecos, paceļu to un nesteidzīgi nolieku uz sola.

— Ko tu klusē, Kadirov? — skolotāja jautā.

— Vai neesi sagatavojis stundu?

— Es? ... Es sagatavoju gan ...

Līksmas zvana skaņas apslāpē manus vārdus.

— Labi, sēdies, — saka Anfisa Mihailovna, — atbildēsi nākamreiz. Bet tagad pierakstīsim mājas uzdevumu.

Viss noritēja laimīgi arī pie skolotājas Maikano-vas, kas mums mācīja dzimto valodu. Taču pašās beigās, kad uzdoto jau bijām ierakstījuši uzdevumu burtnīcās, viņa pēkšņi man jautāja:

— Kāpēc tu vakar nebiji skolā?

— Braucu uz dzirnavām, — es ātri sameloju. Žantass, kas sēdēja man blakus, kuram pats biju

iedevis šo vietu, pēkšņi iesmējās sīkiem smiekliņiem.

— Kas tad nu? — Maikanova stingri jautāja

— Kas tie par smiekliem?

— Kāpēc tu, Kožā, no dzirnavām neatvedi miltus, bet zivis? — nerimās Žantass.

— Kādas zivis? — Maikanova iepleta acis.

— Es nezinu, — nomurmināja Žantass, — lai viņš pats pasaka ...

— Kā īsti bija, Kadirov?

Maikanova gaidīja atbildi. Ja gribēju būt patiess un godīgs, tad vajadzēja atvainoties, atzīties, ka zvejoju kopā ar Sultānu, un apsolīties, ka tas vairs neatkārtosies. Bet, ja gribēju mānīties, tad bija jāapgalvo, ka es tomēr braucu uz dzirnavām, bet mans sola kaimiņš Žantass ir melis un krāpnieks. c Kā vienā, tā otrā gadījumā man bija jārunā ar Maikanovu, nevis ar Žantasu. Turklāt ar mēli, nevis ar dūrēm. Diemžēl, to es atskārtu tikai daudz vēlāk! Bet tobrīd šī gudrā un taisnīgā atziņa man neienāca prātā. Es pagrūdu Žantasu tik spēcīgi, ka viņa deguns iemērcās tintnīcā, bet violetais šķidrums, ko viņš iztriepa pa visu seju, jaucās kopā ar bezkrāsainajām asaru straumēm.

— Kadirov! — iesaucās Maikanova. — Vēl tu neesi atmetis vecos netikumus! Šķiet, ka arī šogad mēs nebūsim draugi!

— Neticiet Kožā, viņš melo, — Žantass elsodams šļupstēja. — Viņš ir slaists! Vakar visu dienu zvejoja zivis!

— Pēc stundām es ar tevi parunāšos, — rtoteica Maikanova.

Piecpadsmita nodaļa.

To izlasījuši, jūs paši * uzzināsiet, par ko tajā stāstīts

Saslima matemātiķis Ospanovs. Mēs, zināms, uzdevumus nerisinājām, bet spēlējām volejbolu. Es biju veikli atsitis bumbu un pakritis, tad uzcēlos un pavēros skatītāju pulkā pēc Žanāras. Taču viņas nekur neredzēja. Laikam sēdēja klasē un lasīja grāmatu.

— Roku nobrāzu, iešu nomazgāt, — es uzsaucu zēniem un devos uz skolu.

Pavēris klases durvis, ieraudzīju Žanāru . . . Ak,

labāk nemaz nebūtu skatījies! Blakus meitenei sēdēja Žantass, un viņi kopā aplūkoja kāda žurnāla % ilustrācijas. Durvīm veroties, Žanāra pacēla galvu^ bet tūdaļ atkal pievērsās žurnālam, it kā tai gar mani nebūtu nekādas daļas.

Žantass lasīja skaļi. Tas bija kāds ceļojuma apraksts par Āfriku. Es divkārt sašutu. Vispirms tāpēc, ka pats nebiju attapies atnest uz skolu žurnālu un ieinteresēt Žanāru. Otrkārt, šis blēdis Žantass ģeogrāfijā taču nekā nesajēdza. Viņš bija laimīgs, ja pie Rahmanova dabūja trijnieku. Šaubos, vai viņš maz zināja, kur atrodas Āfrika, laikam iedomājās to kaut kur vidū starp Ziemeļameriku un Dienvidameriku, bet žurnālu pašreiz lasīja ar tādu izteiksmi, it kā pats būtu braucis kopā ar čehu ceļotājiem Zikmundu un Hanzelku no Kairas līdz Kapštatei . . .

— Ko jūs tur lasāt? — es pavaicāju.

Man neatbildēja.

— Kas tas ir par žurnālu? — atkārtoju vēlreiz, pavilkdams to aiz vākiem uz savu pusi.

Žanāra dusmīgi paskatījās uz manu

— Ej prom! Netraucē! — To viņa pateica ļoti mierīgi.

Goda vārds, labāk būtu rājusies un kliegusi. Jutos kā pliķi saņēmis.

Bet Žantass, mani nemaz neievērodams, turpināja lasīt.

Piegāju pie sava sola. Vismuļķīgākais bija tas, ka nezināju, ko darīt, kā rīkoties. Lai iegūtu laiku, sāku rakņāties pa portfeli. .. Nekā, protams, neatradis, noliku to atpakaļ.

— Iesim spēlēt'volejbolu! — es vedināju.

Žantass noraidoši papurināja galvu.

Klusībā lamāju sevi visnejaukākiem vārdiem.

Varēju taču pirmais attapties atnest žurnālu un lasīt to kopā ar Žanāru! īsts ļēpis es esmu!

Tomēr godīgi jāatzīst — Žantass lasīja raiti un izteiksmīgi. Žanāra klausījās vērīgi un, kā redzams, ar lielu patiku.

Izskrēju atkal ārā. Dusmās tā griezu zobus, it kā gribētu kādam iekost. Bet, kāpēc iekost, kam iekost — pats nezināju.

Ilgi nevarēju nomierināties. Beidzot galvā iešāvās doma: uzrakstīšu Žanārai vēstuli. Lai zina, ko par viņu domāju, cik labprāt viņas dēļ veiktu jebkuru varoņdarbu. Bet pateikšu arī to, ka ar Žantasu tai nav vērts draudzēties. Rakstīju ilgi, izniekoju gandrīz divas burtnīcas, svītroju, plēsu kopā, sāku atkal no jauna. Un atkal svītroju. Galu galā izrādījās, ka negrozīta bija palikusi tikai viena rindiņa: «ZH! Būsim abi kā Kozi Korpešs un Bajāna!»

Sešpadsmitā nodaļa

stāsta par to, kāpēc 27. septembris kļuva man par zimigu dienu

Esmu galīgi pārliecinājies, ka sarakstīt grāmatu ir ļoti grūti. Jau aizritējuši trīs mēneši, kopš piesēdos pie šī stāsta. Un kas zina, kad to pabeigšu. Turklāt man pat nav jausmas, kāds būs stāsta nobeigums. Kas nekaiš tiem rakstniekiem, kuri raksta par citiem, nevis par sevi. Ja viņi mazliet atkāpjas no īstenības, tad to var arī nepamanīt. Bet kā ir ar mani? Es nenieka nedrīkstu uzrakstīt, kas patiesībā nebūtu noticis!

Ir vēl viena grūtība, rakstot stāstu par sevi pašu. Pamēģini tikai kādu sīkumu izlaist, un visi draugi

7*

99

un paziņas tūlīt, viltīgi smīnēdami, sametīsies ar acīm:

«Ehē! Bet to gan viņš nepastāstīja, kā dzimtajā valodā divnieku dabūja.»

«Un to, kā ķerdams bumbu, iekrita nātrēs! Noklusēja? Vai ne?» Gadās arī tā, ka tieci vainots cita pārkāpumā. Es vēl šodien nezinu, kas izsita rūti fizkultūras zālē. Un visiem tā ir mīkla. Pat direktors sacīja: «Pilnīgi iespējams, ka to izdarījis vējš.»

Bet, varu saderēt, līdzko mans stāsts parādīsies atklātībā, tūlīt gadīsies ļaudis, un pirmām kārtām mūsu klases skolēni, kas sacīs: «Vispār viņš raksta diezgan patiesīgi, bet nez kāpēc noklusē, ka izsita rūti.» Taču ko tur runāt par stāstu. Arī dzīvē notiek, ka cilvēks kaut ko noklusē un vēlāk tas viņam atriebjas. Piemēram, visi saka: nevajag dzīties pēc uzslavas. Tomēr spriediet paši, kā man izgāja, kad gribēju palikt ēnā. ļ

Pēc stundām aizgāju uz ciema veikalu pēc tējas un cukura. Sultans, bezgodis, māmiņai, protams, nebija nodevis ne tēju, ne cukuru. Viņš, redziet, esot ceļā visu pazaudējis. Es nolēmu vecmāmuļai nekā neteikt: nopirkt cukuru par naudu, ko biju iekrājis, atsacīdamies no brokastīm skolas bufetē, un aizsūtīt māmiņai ar uzticamāku cilvēku nekā Sultans.

Kad iznācu no veikala, ieraudzīju trīs svešus vīriešus iekāpjam skaistos atsperu ratos. Cik jauki būtu tādos pavizināties! Droši vien šūpo kā laivā. Rati bija piecvietīgi, bet braucēji tikai trīs. Man uzreiz iešāvās prātā, ka ne ratiem, ne braucējiem nekas ļauns nenotiktu, ja arī es pavizinātos līdz padomju saimniecībai, kurp tie acīm redzot devās, jo zirgi bija pagriezti tieši uz to pusi.

Es ļoti pieklājīgi piegāju pie svešiniekiem, pat

cepuri noņēmu un apvaicājos, vai cienījamie biedri mani nepaņemtu līdz uz padomju saimniecību.

— Bet kas tev tur meklējams? — painteresējās viens no ceļiniekiem, kraudams ratos visādus saiņus un pakas.

— Tur dzīvo mans tēvocis .. .

— Kā viņu sauc?

— Berdibeks.

— Berdibeks? — pārjautāja svešais. — Klausieties! — viņš vērsās pie ceļabiedriem. — Vai mūsu saimniecībā ir tāds Berdibeks?

Tie abi papurināja galvu.

— Varbūt tavu tēvoci sauc Aslanbeks? — jautāja tas, ar kuru biju uzsācis sarunu.

— Un kā es sacīju? — es brīnījos. — Zināms, ka Aslanbeks!

— Viņš strādā par galveno mehāniķi, tāds sarkanmatains, gara auguma, kalsnējs?

— Gluži pareizi! Par galveno mehāniķi. Viņš tieši tā izskatās, kā jūs teicāt.

— Draudziņ, — laipni sacīja svešais. — Aslanbeks esmu es. Mūsu galvenā mehāniķa vārds ir Murats. Viņš ir melns, resns un augumā mazliet lielāks par tevi.

To pateicis, Aslanbeks viegli uzlēca uz bukas, uzšāva zirgiem ar pātagu un aizlaida pa ceļu.

Ja viņi mani neuzņēma ratos, tad ar mierīgu sirdi varēju ieņemt vietu aizmugurē uz atsperēm. To arī izdarīju, pieķerdamies ratu pakaļpusē. Kādus simt metrus nobraucām itin labi. Augstās atsperes, uz kurām biju uzkāpis, darbojās nevainojami. Mani līgani svaidīja gaisā. Sainītis ar cukuru un tēju, kuru drošības pēc biju noglabājis azotē, vienmērīgi lēkāja augšup un lejup.

Bet tad, vai muša bija uzmetusies Aslanbekam uz pakauša un viņš tāpēc sāka grozīt galvu, vai kādi citi spēki pagrieza viņa seju uz manu pusi, u bet viņš atskatījās, ieraudzīja manu fizionomiju un, zvēriski saviebies, noplīkšķināja ar pātagu tieši virs manas galvas.

Es zināju, ka nevis no pērkona jābaidās, bet no zibens. Taču zināju arī to, ka pirmajam spērienam var sekot otrs un tas var nošķīst daudz zemāk nekā pirmais. Mans aprēķins izrādījās pareizs. Kad jau biju novēlies ceļa putekļos, pātaga vēlreiz pēc inerces nošvīkstēja un trāpīja ratu aizmuguri, bet Aslanbeks, ieraudzījis manu, jādomā, gaužām nožēlojamo izskatu, gardi iesmējās un atkal pievērsās zirgiem.

Pirmais, ko ieraudzīju, kājās uzrausies, bija diezgan prāvs sainis, kuru bija piemeklējis tāds pats liktenis kā mani, citiem vārdiem sakot, kas arī mētājās ceļa putekļos. Es ļauni nopriecājos, ka Aslanbeks, pātagu švīkstinādams, šo saini laikam nogrūdis zemē. Taču tūlīt sāku plātot, kam pēc likuma tas tagad pieder. Šaubu nebija — protams, man. Sakārtojis jostu (mana paciņa taisījās izslīdēt no azotes), piegāju pie atraduma.

Mīļais lasītāj, vai man jums jāstāsta, kas ir zefīrs? Ja jūs to zināt, tad visi paskaidrojumi ir lieki.

Ja nezināt — tie tik un tā nelīdzēs: cilvēka mēle nav spējīga izteikt šā garduma jaukumu. Tai atliek tikai to baudīt un sajūsmā klakšķināt.

Tātad klausieties! Pakā, kas atradās man priekšā, bija zefīrs: varbūt divi kilogrami, bet varbūt visi trīs vai četri. Nekad savā mūžā netiku redzējis tik daudz zefīra! Un visa šī bagātība pēc taisnības piederēja man.

Es iecirtu zobus vislielākajā, sārtākajā, smaržīgākajā un mīkstākajā bumbā .. . Taču vissaldākais no ēdieniem man pēkšņi šķita rūgts.

«Aizbraukuši saimniecībā,» galvā pazibēja doma, «šie ļaudis ieraudzīs, ka sainis pazudis.» «Ahā,» viņi teiks, «tad tāpēc šis puika tik neatlaidīgi mums uzplijās. Viņš jau iepriekš bija noskatījis saini un galu galā to arī nočiepis ...»

Es skaidri iztēlojos, kā Aslanbeks ierodas skolā, kā viņš mani dabū rokā un ko saka skolas biedri. Skaidrs, ka tikšu nosaukts par tādu pašu zagli, kāds ir mans bijušais draugs Sultāns, kurš nekautrējās pievākt māmiņai sūtīto tēju un cukuru.

«Pametīšu saini, kur tas ir! Lai to atrod, kas grib,» es nolēmu, «bet to, ka trūkst vienas bumbas, tik un tā neviens neievēros ...»

Nē, tomēr bija muļķīgi ļaut tādai mantai mētāties ceļa vidū .. .

Manus prātojumus pārtrauca autotaures pūtiens. Neliels pusotrtonnīgs «gaziks», uzvandīdams putekļu grīstis, joņoja padomju saimniecības virzienā.

Nākošajā brīdī es jau stāvēju uz mašīnas kāpšļa un, turēdams rokā saini, dzinos pakaļ ratiem.

Aslanbeku pamanīju netālu no ceļa stakles. Tagad zirgi gāja soļiem, un līdz tiem atlika kādi divdesmit vai trīsdesmit metri.

Pajūgu biju gandrīz panācis. Bet te izdarīju kļūdu, skaļi iesaukdamies:

— Pagaidiet! Pagaidiet!

Aslanbeks atskatījās. Redzēdams, ka es tas esmu, viņš iesmējās un uzšāva zirgiem. Tie spējā rāvienā aizauļoja pa ceļu.

Gan saucu! Lūdzos! Taču visa mana klaigāšana apslāpa kalto riteņu dārdoņā.

Tad es metos šķērsām caur birzi pajūgam pretī.

Beidzot nosvīdis un aizelsies stāvēju uz ceļa un māju ar paku. Pārsteigtais Aslanbeks spēji apstādināja zirgus.

Par šo gadījumu nestāstīju nevienam ne skolā, ne mājās, noklusēju arī to, ka, drāzdamies caur birzi, pazaudēju māmiņai nopirkto tēju un cukuru. Aslanbekam savu vārdu nepateicu. Kālab tas vajadzīgs? Vēl sacīs, ka tikai tāpēc atdevu zefīru, lai vēlāk skolā tiktu cildināts.

Aizritēja dažas dienas. Pēkšņi skolas sienas avīzē, kas bija izkārta pagalma stendā, parādījās Aslanbeka vēstule ar virsrakstu: «Nezināma skolēna godīga rīcība.»

Notika, protams, liela prātošana, kurš no mūsējiem skolā tas varētu būt?

Es pats ar savām ausim dzirdēju, kā Žanāra sacīja:

— Kas tur sevišķs? Katrs tā būtu rīkojies.

Tu, Žanāra, esi laba meitene, taču šoreiz maldies. Sultans, piemēram, tā nebūtu darījis... Bet viņš gan vairs nav skolnieks ... Žantass? Nē, paklausieties tikai, kā izturējās Žantass! . . .

Viņš stāvēja kopā ar citiem zēniem pie avīzes, bet, ieraudzījis mani, uzreiz sāka gari un plaši runāt, gluži kā priekšsēdētājs kolhoznieku sapulcē .. .

— Biedri, — viņš svarīgi sacīja. (Kopš kāda laika Žantass gandrīz katru sarunu sāk ar vārdu «biedri».) — Labi, ka tas ir bijis viens no mūsu godīgajiem puikām ... Jo tādi kā Kadirovs mūsu klasi jau iegrūduši neslavā!

— Kālab tu šo gadījumu attiecini uz savu klasi? — jautāja Batirbeks. — Kas tev teica, ka skolēns, kas atdeva saini, bijis no jūsējiem!

— Ja es to nezinātu, nebūtu runājis, — izgrozījās Žantass.

Es piegāju tuvāk.

— Kāpēc manis dēļ tā neslava? — uzstājīgi viņam vaicāju.

— Laikam esi aizmirsis, ko abi ar Sultānu pastrādājāt kalnu pļavās?

— Lai paliek Sultans! Tu pasaki, ko es tādu pastrādāju?

— Tu nozagi ādiņu! Ādiņu nozagi! — Žantass spalgi iekliedzās un, ātri pārskrējis pār pagalmu, pazuda skolas durvīs.

Visapkārt iešalcās smiekli. Tie mani dedzināja, es tos sajutu kā spļāvienus sejā. Es sažņaudzu dūres, taču veltīgi. Man nebija ar ko kauties, jo smējās visi.

Gluži sašļucis aizvilkos līdz vārtiem, kur piemetos uz tuvējās baļķu grēdas. Teikšu; godīgi, nekad vēl nebija gadījies, ka es ilgotos zvana uz stundu. Bet šoreiz . .. Šoreiz gaidīju to tikpat nepacietīgi kā pie tāfeles izsaukts skolēns, kam skolotājs vēl nav sācis atprasīt uzdoto...

Redzēdams, ka netieku vairs ievērots, gāju gar skolas ēku uz durvīm. Pasēdēšu tukšajā klasē viens.

Izdzirdēju zēnus strīdamies.

— Skaidrs, ka tas bijis Žantass, — runāja Batirbeks. — viņš nevilšus izpļāpājās. Pēc tam pats apmulsa un aizbēga ...

«Ne jau aiz apmulsuma viņš aizbēga, bet aiz bailēm no manām dūrēm,» es ar ļaunu prieku nodo-

māju. Taču pieiet pie zēniem un to pateikt nebija nekādas patikas.

Gaitenī uzdūros Žantasam un Timuram. Turpat bija vēl daži puikas no mūsējās un piektās klases.

— Tev nevajag to slēpt, — Timurs centās pierunāt Žantasu, — lai nofotografē un ģīmetni ielīmē avīzē ...

— Ko jūs runājat, zēni! Tas taču nebiju es, — Žantass taisnojās. Tomēr pēc viņa sejas, pēc viltīgajām dzeltenajām ačtelēm bija redzams, ka tieši viņš kā apmāts dzinies paka] pajūgam, birzītē saplēsis krekla piedurkni un pat steigā pazaudējis manai māmiņai nopirkto cukuru.

Un tad .. . Nē, labāk būtu Žantasam sadevis. Savu mūžu nebiju kādam slepeni atriebies. Taču šoreiz ... Es pats nezinu, kas ar mani notika. Ieskrēju tukšajā klasē, izrāvu no sola Žantasa somu, bet burtnīcas, jā, itin visas burtnīcas, kas tajā atradās, izsviedu ārā pa logu ... Biju tik satracināts, ka nepamanīju mūsu meitenes, kas apakšā lēkāja pār auklu.

Pirmajā brīdī, ieraudzījušas kaut ko pa logu birstam, viņa$ sabaidījās, bet pēc tam, pamanījušas, manu seju, kas šajā mirklī laikam izskatījās visai komiska, sāka smieties . . .

«Labi,» es domāju, «lai Maikanova pavaicā, kas izmeta ārā pa logu burtnīcas. Es piecelšos un sacīšu: «Tas pats zēns, kurš panāca pajūgu un atdeva atrasto saini...» Ja Žantass izliekas, ka viņš to darījis, tad viņam jābūt arī tam, kas izsvieda burtnīcas . . .»

Zināms, tā es tomēr nebūtu izdarījis. Jau nākošajā brīdī atskārtu, cik šis plāns ir muļķīgs un neglīts . .. Turklāt to izjauca arī kāds starpgadījums. Klases durvis pavēris, mani pasauca Timurs:

— Kadirov! Ej pie mācību daļas vadītāja!

Toreiz mūsu mācību daļas vadītāju, kas bija aizbraucis uz centru kursos, aizvietoja Rahmanovs.

Viņš apsēdināja mani uz liela, ar ādu pārvilkta dīvāna un palūdza izstāstīt visu pēc kārtas.

Vēl nebiju ne muti papletis, kad ienāca Maikanova.

Ko gan viņa nesarunāja! Es pat nespēju atkārtot visus tos apvainojumus, kas bira uz manas nabaga galvas! Kādās desmit minūtēs uzzināju par sevi vairāk nekā visā pirmajā mācību mēnesī. Izrādās, es biju «pūžņojošs trums veselīgā kolektīvā», «palaidnis ar nelabojamām tieksmēm» un nez kas vēl, ko viņa apzīmēja ar ļoti sarežģītu vārdu, kuru nekādi nevarēju paturēt prātā . . .

Maikanova bija pārskaitusies. Un — pieaugušie vienmēr tā dara, — kaut gan nebija man nekā jautājusi, nedz uzaicinājusi runāt, viņa, brītiņu klusējusi, pēkšņi dusmīgi paskatījās uz mani un sacīja:

— Un tagad viņš klusē! Redziet, viņam pat nav ko teikt. . .

— Bet jūs man nekā nejautājāt! — es iesaucos.

— Vai pats tu nesaproti, kas jādara? — jautāja Maikanova.

Varu dot goda vārdu, mīļais lasītāj, to es tiešām nezināju. Tā arī pateicu Maikanovai.

— Tev jāatvainojas Žantasam un, visai klasei dzirdot, jāatzīst sava vaina. Saprati?

— Sapratu, — es nomurmināju. — Tikai lai Žantass vispirms atvainojas man.

Maikanova pasmējās:

— Ar ko tad viņš tā nokaitinājis tavu personu?

— To viņš pats zina.

— Mēs аrī gribam zināt, — mierīgi iebilda Rah-rnanovs.

Jums, mīļais lasītāj, laikam nekad mūžā nav bijis jāsaka: «Viņš nosauca mani par zagli!» Tāpēc jūs, protams, nevarat iedomāties, cik grūti, pat neiespējami dabūt šos vārdus pār lūpām. Ticiet man!

Un es klusēju.

— Šis zēns ir nelabojams, — sacīja Maikanova, — vajadzēs parunāt par viņu pedagoģiskajā padomē. Vissliktākais ir tas, ka viņš negrib atzīt savas kļūdas. Ne mazākās paškritikas . .. Vasaru kalnu pļavās bijis iejaukts kaut kādā kažokādiņu zagšanā, taču to stūrgalvīgi noliedz.

— Ādiņas neesmu zadzis! — es spēji iesaucos.

— Un arī nevienu puisēnu nepiemuļķoji, neaiznesi tam no mājas visu ēdamo?

— Tas nebiju es . ..

Maikanova tikai rokas noplātīja. Sak, redziet nu, kas vioš par zelta gabaliņu.

— Varbūt teiksi, ka pret mani nebiji rupjš, kad atnāci lūgt ceļazīmi uz nometni? — viņa jautāja.

— Biju gan . ..

Manu atbildi acīm redzot nesadzirdējusi, tā turpināja:

— Varbūt arī to noliegsi, ka aizbēgi, kad saucu teyi atpakaļ, lai iedotu ceļazīmi uz otro maiņu . . .

— Nē ...

— Labi, ka vismaz to atzīsti.

— Ej, Kožā, tagad uz stundu, — sacīja Rahmanovs.

Es ātri piecēlos no dīvāna.

— Starp citu, — ģeogrāfijas skolotāja balss mani apturēja pie pašām durvīm, — vai tu pazīsti to zēnu, kas atdeva paku padomju saimniecības ļaudīm?

— Pazīstu ...

— Aslanbeks lūdza tevi pasveicināt. Bet tagad ej ...

Tatad Rahmanovs visu zinaja ... Protams, viņš to pateiks arī Maikanovai, un pedagoģiskā padomē runās nevis par mani, bet par Žantasu! Un es pavaicāju to mācību daļas vadītājam ...

Viņš savilka pieri:

— Ej vien, ej ... Kāpēc tad par Žantasu? Spriedīsim par tavu uzvedību . . .

«Kāpēc tad par Žantasu?»

Te nu bija. Pat Rahmanovs, cilvēks, kas visu zina un saprot, jautā: «Kāpēc tad par Žantasu?» Sakiet, kā pēc visa tā lai dzīvo pasaulē?!

Klasē atgriezos nokaunējies, kluss un zaudējis visas cerības. Būtu es zinājis, ka visnepatīkamākais un grūtākais vēl stāv priekšā! Cik sīki, с1Ц nenozīmīgi tad liktos man šīs dienas pārdzīvojumi.

л

I r',U

.

‘U

Divdesmit septītais septembris. Šķiet, ka es vairs nestāstu pēc kārtas. Nenosodiet mani par to, mīļais lasītāj. Pēkšņi cits citam sekoja tik daudz notikumu, ka pat vairāk pieredzējis literāts būtu apmulsis. Turpināšu stāstīt tieši ar šo dienu, un, man liekas, jūs sapratīsiet, kas varēja atgadīties pirms šā ievērojamā datuma.

Uz šķūņa jumta bija samests nesen savāktais siens. Es kūleņoju tajā kā putns, kas nule novijis sev ligzdu un vēl nav pietiekami izpriecājies par jauno mītni. Biju tā aizrāvies, ka pat aizmirsu pedagoģiskās padomes sēdi, kurai vajadzēja notikt šovakar.

No jumta varēja tālu pārredzēt apkārtni. Saska-

tīju pat govis, kas, atgriezdamas no meža ganībam, aiz aula brida pāri upītei.

Uz ceļa, kas aizlokās kalnos, parādījās jātnieks .. . Kas tas par zirgu, ar ko viņš jāj? Nu zināms, tā taču ir Brūne — fermas pārziņa Omara ķēve. Zirgus es atšķiru pēc gaitas. Bet Brūni ļoti labi pazīstu. Tai uz gūžas ir rēta.

Jātnieks piejāja tuvāk, un es nokaunējos. Zirgu biju pazinis, bet māmiņu ne. Protams, ka tā bija viņa! Grasījos jau spiegdams un kliegdams šļūkt no jumta zemē un drāzties viņai pretim. Taču kāds spēks mani no tā atturēja: «Bet ja nu viņa ir uzzinājusi par pedagoģisko sēdi un tikai tāpēc atjājusi?»

Māmiņa nokāpa no zirga pie vārtiem. Es redzēju, kā viņa pūtināja notirpušās rokas, sparīgi tās šūpodama. Tātad bija steigusies, jājusi neatpūzdamās.

Siens^ ir tāpēc labs, ka tajā var viegli uztaisīt visu, kās patīkas: alu, māju, cietoksni ... Šoreiz vispiemērotākā šķita ala ar mazu caurumu uz āru, jo man vajadzēja dzirdēt un redzēt visu, kas notika sētā.

— Millata! — priecīgi iesaucās vecmāmuļa. — Vai esi vesela?

Ko māmiņa atbildēja, es nesadzirdēju.

Pēc tam saruna viņām novirzījās par veco trijkāji, zem kura kādreiz kūra uguni, kad vārīja ēdienu. Māmiņa dusmojās, ka nederīgā, sarūsējusī grabaža mētājās sētsvidū, bet vecmāmuļa apgalvoja, ka šis trijkājis nesot laimi: tā bija vienīgā lieta, kas vēl saglabājusies no viņas tēva, un turklāt esot ļoti vērtīga — otru tādu trijkāji neatrast visā rajonā.

— Ja tas tik vērtīgs, tad jānodod muzejam, — sacīja māmiņa.

— To trijkāji, kas muzejā, es redzēju, — iebilda vecmāmuļa, — tas nemaz nav labāks par mūsējo, tikai rūsa nokasīta . . .

Viņas vēl kaut ko runāja, bet es savā alā nevarēju lāgā sadzirdēt.

Man ienāca prātā kāda pasaka par laupītāju, kas, alā sēdēdams, esot noklausījies divu bagātu tirgotāju noslēpumus. Kādas blēņas! Ja pat es nekā nedzirdu savā siena alā, kuras izeju pēc patikas varu pagriezt uz vajadzīgo pusi, ko tad viņš varēja noklausīties klints alā? Varbūt tirgotāji pilnā balsī auroja, kā auro skatītāji stadionā futbola spēles laikā!

Pēkšņi māmiņas balss ieskanējās dzedrāk, un es izdzirdēju:

— Jums vajadzēja viņu stingrāk pieskatīt, tad tas nebūtu noticis.. .

Atsviedu nost alas zālainās sienas un pārkāros ar galvu pāri jumta malai.

— Direktors atrakstīja man vēstuli, — stāstīja māmiņa.

Man pat mute izkalta, visa labā oma bija vējā.

— Ak tu mūžs, zēns vairs nevarēs ne paniekoties, — aizstāvēja mani vecmāmuļa. — Tavu traci. . . Gandrīz var domāt, ka viņš ir kāds dedzinātājs vai laupītājs . . .

— Nemaz nebrīnīšos, ja arī tiktāl aizies . . . Kur tas redzēts, ka skolnieks stundā pārbiedē skolotāju!

— Viņi taču paši lika atnest vardi, — vecmāmuļa nepiekrita. — Un ne tikai Kožā, arī citi zēni gāja uz dīķi pēc vardēm. Bet tagad visu vainu viņam uzvēluši.

Nudien man asaras saskrēja acīs. Mīļo, labo

vecmāmiņ, kā tu mani aizstāvi! Tu gan tici, ka Kožā ir labs.

— Jā, bet nevienam neienāca prātā ielikt vardi skolotājas somā .. .

— Kas teica, ka viņš to ielika. Varbūt stulbā greizkāje pati tur ielēca!

Un, neļaudama ne vārdiņa bilst pretim, vecmāmiņa pēkšņi sāka cilāt atmiņas par tēvoci Sabir-beku, kas bērnībā bijis pirmais kauslis visā apkaimē.

— Kožā vismaz labi mācās! — vecmāmuļa paceltā balsī runāja. — Sabirbeks viņa vecumā iesita mullam ar mietu un aizmuka . . . Bet vēlāk? Kad izauga liels, kad apņēma sievu, kad radās bērniņi? Vai bijis vēl otrs tik labs ģimenes tēvs un tik godīgs darba darītājs kā Sabirbeks? . . .

— Tātad mums jāpagaida, kamēr Kožā apprecēsies? — Māmiņa nenovaldījās un iesmējās.

— Nezinu, nezinu! — nerimās vecmāmuļa. — Es tikai saku, ka bērnībā visi ir palaidņi un citādi nemaz nevar būt, jo tie ir bērni, nevis lieli cilvēki.

— Tagad man viss ir skaidrs! — Māmiņas balss sašutumā ietrīcējās. — Zēns saklausās tādas runas un sāk staigāt uz galvas! Nav nekāds brīnums, te arī lielam cilvēkam sagrozītos prāti...

Sarunā iejaucās vīrieša balss:

— Labdien! Kā iet ar veselību? Kāds bija ceļš?

Aiz pārsteiguma un šausmām gandrīz novēlos

no jumta zemē. Protams, tas bija Ahmetovs — mūsu skolas direktors.

— Paldies, — atņēma māmiņa, — nevaru sūdzēties. Bet kā jūs jūtaties, kā klājas māmuļai?

Nez kāpēc biju iedomājies, ka Ahmetovs, ieraudzījis māmiņu, tūlīt stāstīs par viņas palaidnīgo dēlu, drūmā balsī attēlodams tā nedarbus.

Taču direktors labsirdīgi sacīja:

— Katru, kas ieradies no kalnu pļavām, var pazīt jau pa gabalu ... Jūs esat lieliski iedegusi. Es teiktu arī — kļuvusi jaunāka ... Ļaudis runā, ka šovasar kalnos bijis sevišķi jauki — lietus neesot daudz lijis ...

— Jā, labs gads, — piekrita māmiņa.

Jutos mazliet sarūgtināts. Pārāk ātri viņa bija nomierinājusies pēc dedzīgās sarunas par mani.

— Arī es taisījos doties kalnos, — stāstīja direktors. — Kādu nedēļu atpūsties, padzerties ku-misu. Bet pastāvīgi kaut kas kavēja: gan skolas remonts, gan metodiskās konferences . . . Starp citu, vai saņēmāt manu vēstuli?

— Jā. Tāpēc jau steidzos šurp. Ko mans palaidnis atkal izdarījis?

— Labāk nejautājiet, — nopūtās Ahmetovs, — šai vecumā allaž rodas grūtības audzināšanā. Uzraudzība arī nepietiekama. Zēnam straujš raksturs. Tad vēl šī draudzēšanās ar Sultānu. Ļoti slikta ietekme ...

— Jau vasaru biju par to nobažījusies, — atbildēja māmiņa. — Es viņu tūlīt brīdināju: nedraudzējies ar šo slaistu . . . Kādā dienā abi ieradās pie mums kalnu pļavās — varat iedomāties, kā? . .. Vienu zirgu apseglojuši ar divējiem segliem .. .

Es izbrīnījos, ka Ahmetovs, to dzirdēdams, tikai pasmējās.

Bet tad uzreiz balsis kļuva dobjākas, klusākās. Laikam sarunādamies viņi bija aizgājuši kaut kur sāņus. Vienīgi vēlreiz izdzirdēju pieminam Sultānu.

Grūti tomēr saprast pieaugušos! Nu labi, Sultans tiešām ir slaists un bezgodis. Bet vai tam kāds sakars ar vardi!

Septiņpadsmitā nodaļa,

kas šajā grāmatā laikam ir visskumīgākā

Kā lai tagad rādos māmiņai acīs? Novalstījos pa sienu, kamēr uznāca krēsla. Bet ko tālāk darīt? Skaidrs, ka viņa atjāja šurp ļoti sarūgtināta un sašutusi ... Cik labprāt būtu izcietis jebkuru sodu, tikai lai viņa atkal būtu mierīga un jautra. Taču es saprotu, ka tā ir muļķīga fantāzija. Vai kāds cilvēks var justies mierīgs, ja tuviniekam uzbrukusi nelaime? Es zināju, ka arī vecmāmuļa klusībā raud. Un, ja viņa aizstāvēja mani, strīdējās ar māmiņu, tad tikai tālab, lai māmiņas acīs mazinātu mūsu ģimenes nelaimi.

Laukumiņā iepretim skolai pulciņš zēnu spēlēja volejbolu. Tumsa beidzot piespieda spēli pārtraukt, un tie, jautri triekdami un draiskodamies, izklīda pa mājām. Cik gan netaisns ir liktenis vieniem un cik labvēlīgs otriem! Neviens no šiem puikām nav tik nelaimīgs kā es. Tiem nevienam nav jāslapstās kā kraupainam sunim!

Un kālab tas viss? Kaut kādas muļķīgas vardes dēļ!

Taču pasaulē visam reiz pienāk gals. Es nošļūcu no jumta zemē gar to sienu, kas pavērsta pret sētas pusi, un tūlīt uzdūros vecmāmuļai: ar spaini rokā viņa gāja slaukt govis.

— Ei! Kožā! — viņa iesaucās. — Kur tu staigā apkārt? Māte ir ieradusies!

Vecmāmiņa! Ak mīļā vecmāmiņa! Viņa tomēr bija manā pusē, jo pienāca klāt un tikko dzirdami pačukstēja:

— Māte gaužām dusmīga .. . Runā ar viņu lēnīgāk.

Piesardzīgi, it kā zem kājām būtu ledus, iegāju

istabā. Gaisma nebija iedegta. Nodomāju, ka māmiņa kaut kur izgājusi.

Šajā bridi tumsā kāds smagi nopūtās. Pavēros ciešāk un gultā saskatīju māmiņas siluetu. Viņa bija atgūlusies atpūsties, ceļa drēbes nenovilkusi.

Piegāju tuvāk.

— Labdien, mam!

Viņa neatbildēja. Bija pilnīgs klusums. Tad atkal izdzirdēju nopūtu un elsas.

Es viegli aizskāru viņas roku.

— Māmiņ, neraudi.

Viņa lēni pacēla galvu, sameklēja kabatas lakatiņu un noslaucīja acis.

— Kas man vairs atliek? — viņa jautāja. — Nekad nedomāju, ka izaugsi tāds palaidnis. Ar katru dienu kļūsti sliktāks un sliktāks .. . Kur tu sper kāju, tur zāle vairs neaug . . . Kauna nemaz nav.

Māmiņa vēl ļoti ilgi runāja. Teikšu patiesību, es pārāk vērīgi neklausījos viņas vārdos. Visu, ko tā sacīja, biju simtām reižu dzirdējis. To pašu teica skolotāji un kaimiņi, vecmāmuļa un pati māmiņa. Bet mani pārsteidza un sabaidīja kas cits — viņas balss noskaņa.

Parasti visi kliedza, šķendējās. Ari māmiņa, mani sarādama, dažkārt pacēla balsi. Bet pašreiz izklausījās tā, it kā viņa skumīgi runātu par kādu, kura nemaz nebija istabā.

Nezinu, mīļie lasītāji, vai jums kādreiz ir bijusi tik dīvaina sajūta kā tovakar man. To ir grūti izteikt. Taču mēģināšu.

Rokas un kājas it kā bija kļuvušas ērmoti lielas un vairs neklausīja. Es nezināju, ko ar tām iesākt. Liec kur likdams, tās visur liekas. Mīņājos uz vietas, pūtu, dusmojos un šņākāju. Tomēr pateikt nekā nevarēju. No sacītā nedzirdēju ne vārda, bet mani

sāpināja, mocīja māmiņas tonis . . . Katra viņas balss skaņa asi griezās sirdī. Man nebija dūšas māmiņu pārtraukt, neiedrošinājos pat lūgt, lai viņa nerunā . ..

Galu galā neizturēju un iešņukstējos.

Manas asaras māmiņu laikam vēl vairāk satrauca. Tā apklusa un arī sāka raudāt.

Nometos blakus gultai uz grīdas un tumsā lūkoju sataustīt viņas roku, ko gribēju noskūpstīt. Bet viņa klusēja, nedeva roku un raudāja.

Beidzot māmiņa pacēla galvu un pēkšņi mierīgi, glužj mierīgi jautāja:

— Kā mēs turpmāk dzīvosim, Kožā? Varbūt tiešām tev nav vērts mācīties?

— Māmiņ! — es iebrēcos kā mazs bērns. — Es vairs tā nedarīšu . . . Nedarī-ī-šu . . .

Astoņpadsmitā nodaļa pastāsta par pedagoģiskās padomes sēdi

Ārā tumšs. Visās malās klusums. Vienīgi suņi gara laika pēc skaļi ierejas te vienā, te otrā vietā.

Mēs abi ar māmiņu ejam uz skolu, uz pedagoģiskās padomes sēdi. Māmiņa klusē- Izejot pa vārtiem, viņa pusbalsī izmet:

— Mūsu mājā trūkst vīrieša rokas.

Un uz tiltiņa, kas pārmests pār grāvi, piebilst:

— Nu pagaidi vien, kopš rītdienas sāksies jauna dzīve.

Vairāk māmiņa nekā nesaka. Arī es klusēju. Lauzu galvu, ko varētu nozīmēt vārdi par jauno dzīvi un vīrieša roku. Agrāk viņa nekad tā nerunāja . . . Bet tad pēkšņi man pamirst visi locekļi —

vai tiešām viņa precēsies ar Karataju? Un prātā atainojās ienīstais trīsriteņu motocikls. Es ieraudzīju to tik dzīvi, ka pat varēju saskaitīt līkās švīkas uz benzīna tvertnes. To bija pavisam četras. Kas tas par vīrieti, kurš pat nevīžo nokrāsot savu motociklu!

Es trīcēju aiz bailēm un aizvainojuma. Gribējās mesties māmiņai pie kājām siltajos vakara putekļos un kliegt: «Piedod, mīļā māmiņ! Piedod! Lai pērkons mani sasper, ja kaut reizi sāpināšu tevi. Neprecies! Zvēru, ka būšu visrātnākais zēns visā ciemā! Bez atļaujas pat aitai salmiņa no mutes neizņemšu. Skolā ...» Bet ko es te vēl gudroju par skolu . .. Kas zina, vai rīt maz būšu skolnieks.

Pie skolas kāds stāvēja un smēķēja. Pēc baltā uzvalka pazinu Ahmetovu. Viņš tūlīt paņēma māmiņu zem rokas un veda sev līdz, bet man sacīja:

— Sēdi un gaidi! Kad vajadzēs — pasauksim'. ..

Un es piemetos uz sola.

Cik jocīgi, mācos jau sesto gadu, tik pat ilgi pazīstu šo solu pa labi no lielajām durvīm, bet sēžu uz tā pirmoreiz mūžā. Un kad lai to būtu paguvis? Starpbrīžos pietrūkst laika daudzām citām svarīgākām darīšanām, kur nū vēl sēdēt uz sola. Pirms stundām? Pēc stundām? Vārdu sakot, piemetos uz šā sola pirmoreiz un, jāatzīstas, jutos gaužām neērti un slikti. Pie manis pienāca skolas sargs, vecais Saibeks. Kaut gan bija ļoti silts, Saibekam uz pleciem bija uzmests pinkains kažoks. Jā, ko lai dara, vecums!

Brīdi viņš tumsā pūlējās mani saskatīt, tad vaicāja:

— Kas te tāds sēž?

— Es, vectētiņ.

— Kāds es? — pasmejas vecais. — Laikam Kožā?

— Jā.

— Vai nāci mani apciemot?

— Nē. Uz pedagoģisko padomi. . .

— Uz pedagoģisko padomi? — Vecais Saibeks nogrozīja galvu. — Kas tev tajā meklējams?

— Par mani spriedīs.

— Spriedīs? Tad jau laikam cels par skolotāju?

Es saskaitos:

— Nē, par direktoru!

— Vēl labāk. Direktoram lielāka alga, — mierīgi mēļoja tālāk večuks. Viņš apsēdās uz sola un izvilka no kažoka kabatas tabakas repi.

Jutu, ka vectēva delna pārslīdēja pār manu sen neskūto galvu.

— Mati tev ir labi, stingri, — uzlielīja Saibeks, — tādi paši bija tavam tēvam Kadiram.

— Vai tad jūs atceraties tēti?

— Kāpēc lai es viņu neatcerētos? ^ iesmējās vecais. — Tas nemaz nav sen. Gadiņi divdesmit pieci varbūt būs aizskrējuši, kopš viņš man ierakstīja rājienu . .. Toreiz apsargāju garāžu.

— Tētis laikam bija stingrs?

— Nē-ē, — vectēvs pasmējās. — Kadirs — un stingrs! . . . Nē-ē . . . Taču garāžā smēķēt nedrīkst . . . Bija izkārti tādi uzraksti: «Smēķētājus stingri sodīs.» Man kā lasīt nepratējam vēl piedeva.

— Vai tad jūs neprotat lasīt?

— Kara laikā iemācījos. Toreiz strādāju par sargu ciema padomē. Arvien pirmajam aulā iznāca saņemt avīzes. Kamēr kāds atnāca, atslēdza kantori, bija ilgi ko gaidīt, taču nepacietība urdīja ātrāk uzzināt jaunumus ... Un tad arī iemācījos ...

— Pastāstiet vēl par tēti, — es sacīju.

Vectēvs nelikās daudz lūgties.

— Kas tur ko nestāstīt. Ače, tu saki — stingrs. Tātad nav tev saprašanas, kas ir stingrība . . . Esmu tavam tēvam parādnieks. Un vai zini, ko esmu parādā? Laikam domā — rubli? Vai simt rubļu? Nē-ē . . . Veselu ērzeli. Vai saproti?

— Saprotu, — pieklājības labad atbildēju.

— Nekā tu nesaproti un nevari saprast! — saskaitās vectēvs. — Tāpēc nevari, ka tev nav jēgas, par ko es stāstu . . . Vai zini, kad tas notikās? Zini, kad bija kolektivizācija?

— Vēsturē mācījāmies.

— Ače, tas notikās pirmajā rudenī, kad sākās kolektivizācija. Tavam tēvam bija varens kumeļš, dūkanbērs aidinieks. Bet man ne savu mūžu zirga nebija bijis. Un tā izgadījās, ka vajadzēja jāt uz dzirnavām. Izprasīju tavam tēvam dūkano un laidu turp . .. Un nogalēju zirgu, — vectēvs sāka sēkt. — Nogalēju, — viņš drūmi atkārtoja, — zirgu papriekš vajadzēt padzirdīt un tad palaist uz zāli. Bet es sajaucu . . . Palaidu nedzirdītu un sapītu . .. Sim sagribējās dzert, bija aizlēcis uz purvu un . . . noslīcis.

Otrā dienā eju turp. Viņš guļ. .. Nevis zirgs — galva vien rēgojas un kā pīle lāgiem ienirst, bet viss pārējais zem ūdens. Sanāca kādi desmit puiši, apmeta arkānu, ar pūlēm izvilka . . .

Cits tava tēva vietā liktu samaksāt, iesūdzētu tiesā... Bet nelaiķim Kadiram bija sirds īstajā vietā. Piedeva. «Ko lai dara,» viņš teica, «vai nu jūs ar nodomu . . .» Gudrs puisis bija tavs tēvs.

Saibeks kādu laiciņu klusēja, tad pēkšņi teica:

— Tagadējie puiši gan ir citādi. . . īsti dulburi.

No rīta aizeju uz ciema veikalu, kvern tur viens — zirgkopja Sugura .dēls, vai pazīsti viņu?

Es lai nepazītu Sultānu!

— Jā, — atbildēju.

— Palūdzu viņu, — Saibeks turpināja, — lai samij man rubli. Jo pārdevējai nebija ko izdot. Un vai zini, ko viņš man iesmērēja?

Vectēvs pagramstījās pa kažoka kabatām un uzlika man uz delnas vara pogu .. .

— Tagadīņ droši vien draugiem plātās. Sak, veikli piemānīju veco praulu . . .

«Nu pagaidi, Sultān,» es nodomāju, «arī par to tev atmaksāšu. Par māmiņas cukuru, par pogu, par to, ka tagad sēžu šeit un bailēs trīcu kā aitas ļipa . . .»

īsti gan nezināju, ko es viņam varētu padarīt. Tāpat netiku gudrs, kāpēc arī Sultans jāiejauc šajā gadījumā ar vardi, kuras dēļ man tagad jāsēž uz šā sola . .. Taču esmu apņēmies rīkoties ļoti noteikti un jūtu . . . tieši jūtu, ka pēdējiem liktenīgajiem notikumiem tomēr ir kaut kāds sakars ar zirgkopja Sugura dēlu.

— Zināms, — turpināja prātot vectēvs, — ne jau visi ir tādi blēži kā šis, kaut viņš, mājup iedams, kāju lauztu. Tu, kā rādās, neesi slikts puika, ko?

— Nē, — es nomurmināju. Ko citu varēju vectēvam atbildēt.

— Kadirov! — no lieveņa atskanēja Ospanova balss . ..

— Ej, — sarosījās vectēvs, — tevi sauc. Lai tev pravietis palīdz .. .

.. . Nez vai vēl kāds skolēns tik labi pazina direktora kabinetu kā es. Cikreiz Maikanova ir vedusi mani šurp, cikreiz šīs sienas dzirdējušas solījumus, ka būšu lēns un kluss kā jērs. Taču vēl nekad nebiju ar tādu bijību pārkāpis slieksni šai vienkāršai istabai, kuru pieticīgi rotāja portreti un liela ģeogrāfijas karte. Es iegāju un atspiedos ar muguru pie krāsns vēsajiem podiņiem. Tieši pretim pie galda sēdēja Ahmetovs. Šovakar viņš izskatījās sevišķi stingrs. Stāvās rievas starp skaistajiem, biezajiem uzacu lokiem likās dziļākas kā jebkad.

— Panāc tuvāk, — direktors teica un parādīja ar pildspalvu uz istabas vidu.

Es paspēru dažus solīšus tik piesardzīgi, it kā baidītos iekļūt lamatās. Pa labi un pa kreisi sēdēja skolotāji. Saskatīju vienīgi Maikanovas seju. Šķiet, ka viņa bija ļoti uzbudināta.

— Vai tu, Kadirov, zini, kādēļ esi ataicināts? — jautāja Ahmetovs.

— Jā, protams.

— Tad pasaki, kāpēc.

— Sliktas uzvedības dēļ. — Kāds no skolotājiem laikam iesmējās. KS nu tā var! Šādā brīdī vēl zoboties!

— Vai tas taisnība, ka tu negribot vairs mācīties?

Kas viņam tā kaut ko varējis teikt? Nevienam pašam, pat Sultānam neesmu tādas blēņas stāstījis.

— Nē, es gribu mācīties ... Es cenšos ...

Ahmetovs ar lielo, balto delnu uzsita uz galda.

— Tu centies? — viņš izbrīnījies iesaucās.

Nekad vēl nebiju redzējis direktoru tik dusmīgu.

Kaut viņš labāk būtu uzlēcis kājās, pieskrējis klāt un mani izpļaukājis! Pēc tam izmetis ārā un māmiņai piekodinājis veselu nedēļu nedot man pusdienas. Kaut kur biju lasījis, ka palaidņi un sliņķi sodīti ar pusdienu atņemšanu. Bet Ahmetovs, kā redzams, bija nodomājis paspīdzināt mani ar jautājumiem.

— Ko tas nozīmē «centies»?

Es galīgi apmulsu un godīgi atzinos:

— Nezinu . . .

Atkal kāds klusi iesmējās. Ahmetovs stingri paskatījās uz skolotājiem, tad vaicaja:

— Cikreiz šajā istabā jau esi solījies laboties?

— Daudzreiz.

— Un arvien meloji?

— Es nemeloju! — asaras rīdams, ar mokām izdabūju. — Tā bija patiesība . . . Ļoti gribēju ... Tikai neiznāca .. .

— Interesanti! — pavīpsnāja direktors. — Varbūt tevi kāds traucēja? Ar varu lika, lai tu palaidņojies?

— Kas gan liks palaidņoties? — no sirds izbrīnījos par viņa vārdiem. — Liek jau tikai labi uzvesties.

— Gadās arī tā, — pēkšņi iejaucās Rahmanovs,

— zēns sēž stundā un nekā nesaprot. Vai viņš tad klausīsies skolotāju? Ir taču garlaicīgi. Varbūt ar tevi tāpat bija?

— Nē, nē, nē! — es pat ar rokām atgaiņājos.

— Jūs vienmēr interesanti stāstāt. . . Arī citās stundās visu saprotu ...

Atkal vaicāja Ahmetovs:

— Bet kā tas gadījās, ka tu ieliki skolotājai somā vardi?

— Es nezināju, ka viņa tā sabaidīsies. Domāju, varde izlēks un visiem būs ko smiet. . . Viņai pašai arī. . ,

— Kas par aizkustinošu gādību, — pasmīnēja Maikanova. — Un tev nav kauna?

_— Ir gan .. . Bet, goda vārds, es nedomāju, ka tā iznāks ...

— Nesaprotu, kas tur smieklīgs, — jautāja Mai-

kanova, — ja varde lēkā pa galdu . . . Pretīgi taču, nevis smieklīgi.

— Tas jau ir cits jautājums, — iebilda Ahmetovs, — un neattiecas uz dienas kārtību.

Vai zināt, kas mani tovakar visvairāk pārsteidza? Neviens nekliedza uz mani, neviens nerājās. Visi nez kāpēc runāja mierīgi. Acīm redzot es visiem biju vienaldzīgs. Un nevienam nebija ne jausmas, ko šajā brīdī pārdzīvoju ...

Istabā tomēr atradās kāds cilvēks, uz kura pusi man pat paskatīties bija bail. Es runāju par māmiņu.

Viņa sēdēja, galvu zemu noliekusi, un, šķiet, nepievērsa nekādu uzmanību direktora sarunai ar mani. Māmiņu redzēju no sāniem un pēc sīkajām roku kustībām, pēc drebošajām lūpām nojautu, cik ļoti viņa uztraukusies un kā cieš ...

Kaklā man kaut kas iekņudējās, es iekāsējos un, kaut gan šajā brīdī neviens nekā nejautāja, ar pūlēm izdabūju pār lūpām:

— P-piedodiet.. . Vairs tā nedarīšu .. .

Ahmetovs mani izsūtīja ārā. Sēdēt uz sola un

gaidīt, kā to lika direktors, nevarēju. Es apgāju ap skolu, pielavījos pie kabineta platajiem logiem un, ieķēries ar pirkstiem skārda palodzē, lūkoju uzrausties līdz rūtij, taču noslīdēju zemē. Tikai pirkstus saskrambāju. Pamēģināju klausīties, stāvot zem loga. Nekas neiznāca. Kabinetā bija dzirdama vienīgi neskaidra dūkoņa.

Pa žogā izlauzto caurumu iespraucos skolas dārzā. Gar pašu malu kā sargi slējās papeles. Šos kociņus atceros vēl gluži mazus un vārus. Tos iestā dīja, kad mācījos pirmajā klasē. Tagad tie bija īsti milzeņi, vareni un slaidi. Klasē varbūt nemācēju pienācīgi uzvesties. Toties manu prasmi kaķa

veiklībā rāpties kokos varēja apskaust jebkurš zēns aulā.

Nākošā brīdī jau lēkāju uz papeles resnā, baltā zara, pārbaudīdams tā izturību.

Tagad redzēju visu, kas notika direktora kabinetā.

Jāpiebilst tomēr, ka «viss» ir gaužām nenoteikts jēdziens.

Piemēram, direktors Ahmetovs bija redzams tikai daļēji — no pakauša puses. Viņš laikam runāja, jo plaši žestikulēja ar rokām, laiku pa laikam uzsita ar dūri uz galda un grozīja galvu te uz vienu, te otru pusi. Blakus direktoram sēdēja Ospanovs un, zemu pieliecies, kaut ko ātri rakstīja.

Laikam protokolēja.

Diemžēl, no runātā nedzirdēju ne vārda. Taču man tāpat viss bija saprotams. Pašreiz Ahmetovs atkal uzsita ar delnu pa galdu. Ko var sacīt cilvēks, izdarīdams tādu kustību? Skaidrs! «Trieksim ratā šo resgali!» Bet nupat viņš roku strauji izstiepa uz priekšu. To pat pirmklasnieks sapratīs — direktors saka: «Arā huligānus un disciplīnas grāvējus no mūsu draudzīgās saimes!»

Viņš kaut ko pačukst Ospanovam. Tas apdzēš papirosu un ar brīvo roku kliedē istabā dūmus. Kāds atver vēdlodziņu . . . Tagad jau dzirdu vienu otru

«Ahā,» es atskārstu, «viņš uzstāj, lai mani soda sabiedriskās domas, kolektīva un Makarenko vārdā .. . Makarenko man ļoti patīk. Viņš sarakstījis «Pedagoģisko poēmu» un «Karogi torņos». Protams, tik liels rakstnieks nicina puikas, kas skolotājam liek somās vardes . . .»

vārdu .. . «Makarenko ... kolektīvs . . . sabiedriskā doma .. .» Šos vārdus runājot, Ahmetovs atkal uzsit pa galdu.

Klusums. Nē, kāds tomēr runā. Vismaz sēdes dalībnieki pagriezuši galvas uz vienu pusi, pret durvīm, un klausās. Es gandrīz vai guļus nogulstos uz zara. Ak, nu es zinu, kas runā! Māmiņa!

Viņas seju nemaz nevaru saskatīt. . . Traucē loga aizkars. Tas ir tik slikti, ka tikko novaldos, neuzsaucis Ospanovam: «Pavelciet taču nostāk aizkaru!»

Māmiņas seju tikpat kā neredzu un nedzirdu neviena viņas vārda. Bet es nojaušu, par ko viņa runā,

un zinu, ka tas tiek pateikts. Un šis kauns viņai ja-cieš manis dēļ! Jātaisnojas, jājūtas vainīgai, jālūdzas sveši cilvēki...

Kāpēc esmu padevies tāds auša un delveris! Vai nevarēju būt kluss un savaldīgs kā Timurs? Ak, būtu es tāds kā Timurs! Tad direktora kabinetā māmiņai tagad izteiktu sajūsmu, apsveikumus.

— Cik jums labs dēls, apai!

— Kā jūs izaudzinājāt tik neparasti jauku bērnu!

— Visi vecāki jūs apskauž, biedre Kadirova!

Vējš pasita sāņus aizkaru. Tagad labi saskatu

māmiņas bālo, nelaimīgo seju. Bet viņa jau apsēžas, kā redzams, pateikusi savu sakāmo. Pieceļas un pienāk pie galda Maikanova.

Tagad nu esmu pagalam. Nebijusi, viņa, skolotāji varbūt pažēlotu māmiņu, nostātos tās pusē. Maikanovai ir rokā lineāls, viņa viegli klabina ar toj pa galdu. Klases audzinātāju redzu profilā, tāpēc pūlos vārdus nolasīt viņai no lūpām . . .

Man liekas, viņa saka: «Kadirovu vajag izslēgt! Viņš nav labojams! Šodien solās un zvēr, bet rīt atsāk vecos nedarbus!»

Man nav ko iebilst. . . Tā tiešām jau daudzreiz bijis.

Saka, likteņa neesot, viss atkarīgs no paša cilvēka. Ja tas tā, kāpēc Maikanova toreiz ciema veikalā notvēra mani, nevis Timuru? ... Ak jā, Timuru nemaz nevarēja notvert, viņš nekad bez rindas ne-sprauksies!

Maikanovai, protams, būs patīkami, ja no viņas klases padzīs vienu disciplīnas grāvēju.

Bet kā man ir ap sirdi? Par to skolotājai nav daļas. Nupat viņa laikam pateica kaut ko ļoti jautru.

Vismaz visi smejas. Pat Ahmetovam lielie smiekli . . . Arī manam mīļajam skolotājam ģeogrāfam Rahmanovam kratās pleci.. . Dzīvu cilvēku iznīcina, sagandē tam mūžu, un paši smejas! Pat māmiņa pasmaidīja .. . Varbūt Maikanova runā par ko citu?

Nē, skaidrs, ka tomēr spriež par mani. Viņa rāda to pašu melno somiņu, kurā ieliku vardi, un smejas. Jā, mēdz jau teikt: «Kaķim rotaļa, pelei asaras.» Bet varbūt nav slikti, ka viņi smejas? Jautri cilvēki arvien ir pieļāvīgāki... Kā būtu, ja tieši no zara ielēktu iekšā pa logu un pateiktu, kamēr tie visi ir labā omā: «Apsolos uzvesties labi! Apsolos un turēšu vārdu, lai tas maksā ko maksādams! Tikai neslēdziet ārā! Atstājiet skolā kaut vienu dienu, un es pierādīšu, ka varu būt priekšzīmīgs!»

Māmiņa vēlreiz runā. Pasaka pāris vārdu un apsēžas. Šķiet, viņa ir mazliet nomierinājusies. «Padevusies liktenim», kā mēdz teikt.

Piecēlās Ahmetovs. Tātad sēde beigusies. Nu tikai drīzāk no koka zemē un prom uz solu.

Vectēvs kažokā vēl arvien sēž turpat.

— Atkal tu šeit? — viņš jautā un aizdomīgi noskata mani.

— Jā, vectētiņ, — es atbildu.

— Kālab trīci, mīlīt? Vai nosalis esi?

Es nepagūstu nekā bilst. Lievenī, kurā no pavērtajām durvīm krīt gaisma, iznāk vairāki cilvēki.

Saasinu dzirdi līdz pēdējai iespējai.

— Riskanti, gaužām riskanti, — saka ķīmiķis, resns skolotājs ar pliku galvas virsu, — jūsu vietā es šādus eksperimentus netaisītu.

*— Jūs esat ķīmiķis un atsakāties no eksperimentiem? — smejas Maikanova.

Laikam nemaz nav tik dusmīga uz mani, ja aizmirsusi, ko nule sprieda, jau runā par nez kādiem eksperimentiem.

— Tas nav eksperiments, aga. — Šoreiz dzirdu Rahmanova balsi. — Galvenais, lai zēns saprot, ka viņu nosoda ne tikai pedagogi, bet viss skolēnu kolektīvs...

«Nosoda?» Acīm redzot tomēr runā par mani.

Tātad arī «eksperimenti» attiecas uz mani, un Maikanova nodomājusi tos izdarīt. Kas tas ir «eksperimenti»? Varbūt par eksperimentu sauc to, ja cilvēku kā suni padzen no skolas ...

Atkal runā Maikanova:

— Esmu stingri pārliecināta, ka savlaicīgi varēja labot pat šo Sultānu, par kuru nupat runāja kā par kādu leģendāru laupītāju ...

«Tā nu ir netaisnība! Sultānu tātad var labot, bet mani ne!» Grasījos jau drāzties pie Maikanovas ņn izgāzt savu sašutumu, taču dienas uztraukumi mani bija pārāk nogurdinājuši un nomocījuši, tāpēc es klusēju.

Bet nākošajā brīdī vairs nebija nozīmes to darīt.

Maikanova sacīja Rahmanovam:

— Gan mēs kādreiz vēl paleposimies ar šo Ka-dirovu ...

Tātad viņa ir manā pusē! Bet kā paliek ar gadījumu ciema veikalā, konfliktu ceļazīmes dēļ un beidzot notikumu ar vardi? . ..

Izrādās, nedrīkst tik pārsteidzīgi uzskatīt cilvēku par ienaidnieku, — vajag pamatīgāk apdomāt, izprast, kā viņš pret tevi izturas.

Varbūt Maikanova tiešām nekad nav gribējusi man ļauna? Bet es . . . Cikreiz tālab tiku baiļojies, uztraucies un mocījies!

Deviņpadsmitā nodaļa, kuru varētu apzīmēt ar vienu vārdu: «Apspriešana»

«Ja sestās klases skolēni ticēs Kožā Kadirova solījumam, ka viņš uz visiem laikiem atmetīs blēņošanos, izlaidību, slinkošanu, huligānismu, pa-laidņošanos, nerātnības un pārējo, ja viņi uzņemsies atbildību par Kožā, tad direkcija šo puisi var paturēt skolā. Ja nē — viņš jātriec ratā ...»

Varbūt pedagoģiskās padomes protokolā par to bija rakstīts citādiem vārdiem, taču doma neapšaubāmi bija tieši tāda.

Manu likteni tātad izlems nevis direktors, skolotāji vai Maikanova, no kuras visvairāk baidījos, bet klase.

Pats par sevi saprotams, tiklīdz dabūju to zināt, sāku apsvērt, cik man klasē ir draugu un cik ienaidnieku, kuri skolēni mani aizstāvēs un kuri turpretim priecāsies par manu nelaimi.

Izrādījās, ka draugu un ienaidnieku man bija puslīdz vienādā skaitā.

Taču netrūkst arī tādu zēnu un meiteņu, ar kuriem neesmu ne draudzējies, ne naidojies. Par tiem nekā nevarēja zināt. Jādomā, ka viņi klusēs. Sak, mēs tevi neaiztikām, tu savukārt neaiztiksi mūs. Tomēr pieļaujama arī otra varbūtība — pazīdami manu kauslīgo dabu, tie var spriest šādi: šodien es lūgšu paturēt viņu skolā, bet rīt viņš sadauzīs man degunu, nolies ar tinti burtnīcas, spēles laikā aizliks priekšā kāju vai izdarīs vēl ko sliktāku.

No zināmajiem ienaidniekiem visbīstamākais bija Žantass. Spriežot pēc atbildēm stundās, nevarētu teikt, ka viņš būtu no daiļrunīgajiem. Nekādas oratora dāvanas Žantass neparādīja arī tad, ja sapulcē bija jāizlemj, teiksim, talkas organizēšana kolhozā

vai pašdarbības vakara sarīkošana. Bet, ja gadījās kādu ņemt uz grauda, tad gan viņš bija nepārspējams ... Ja Žantass tik sirdīgi tiesāja tādus, kas viņam nekā slikta nebija darījuši, tad var iedomāties, cik nikni viņš uzbruks, kad spriedīs par mani. Pat, ja viņš būtu kurlmēms un tikai ar pirkstiem varētu parādīt, cik spērienu, duncku, knipju, pļauku, belzienu un pliķu ir saņēmis no manis, tad ar to vien pietiktu, lai mans liktenis būtu izlemts.

Otrs bīstams pretinieks bija Timurs, mūsu pionieru pulciņa padomes priekšsēdētājs, kuru zēni bija iesaukuši par «taisnīgo». Ar viņu gan nekad neesmu sastrīdējies, mūsu attiecības pat jāuzskata par labām... Taču bija gadījumi, kad sējos klāt arī viņam, saukāju par «grāmatu tārpu», «baigo zubrītāju», «spodruli» un kā visādi ne. Timurs par šādu āzēšanos nekad neskaitās, allaž uzlūkodams to par joku. Bet sazini nu, ko viņš sanāksmē teiks . . . Taisnību sakot, viņa nostāju varu itin febi iedomāties. Ja šim puisim nāca ausīs kāda palaidnība vai nedarbs, tad disciplīnas grāvējs nekad neizgāja sveikā: vārdos viņš bija skops, runāja mierīgi, pārliecinoši un nepiekāpīgi. Tomēr jāpiebilst, ka Timurs ir ļoti atsaucīgs. Ja viņu iežēlinātu, paskaidrotu, kas man tagad draud, — kas zina, varbūt viņš mani arī aizstāvēs.

Nolēmu nevilcināties un jau otrā dienā — tā bija svētdiena — devos pie Timura.

Mājas pievārtē mūsu pulciņa priekšsēdētāja brā-ļuks, kas mācījās trešajā klasē, vizinājās ar velosipēdu.

— Labdien, Temžan! — laipni uzsaucu viņam. — Panāc mazliet šurp!

Temžans, izdzirdējis manu aicinājumu, nolēca no velosipēda un stūma to uz vārtiem.

— Nu nāc taču, — es lūdzu.

— Kāpēc? — zēns naidīgi vaicāja.

— Pasauc man Timuru.

— Nesaukšu!

Vai tas nav dumjš puika!

— Kālab negribi viņu saukt? — jau nopietni noskaities, centos izdibināt.

— Tu pa to laiku nočiepsi velosipēdu. . . Domā, nezinu, kāds esi. . .

Tas bija par daudz. Vienā lēcienā atrados pie knēveļa un ieķēros tam apkaklē:

— Nu, kāds?

— La-a-id!

Spalgāku balsi savu mūžu nebiju dzirdējis. Puišelis izrāvās man no rokām, bet paklupa pret velosipēda riteni, nokrita zemē un spiedza vēl skaļāk.

No mājas izsteidzās Timura māte.

— Kas noticis? — tā pārbijusies iesaucās.

Taču Temžans pārkliedza viņas balsi. Zēns gan

nebilda neviena vārda, toties ar roku tik izteiksmīgi rādīja uz mani, ka māte uzreiz saprata dēla kvēlāko vēlēšanos, turklāt no ceļgala, kas bija nobrāzts pret akmeni, sūcās asinis, bet ritenim, kuram zeņķis kā par postu uzgrūdās virsū, uz abām pusēm rēgojās divi spieķi.

Timura un Temžana māte ar stingru roku uzrāva mani augšā un iecirta tādu pļauku, ka ausīs sāka žvinkstēt, bet gar acīm nošķīda dzirksteles ....

— Kaut tu izputējis, nejaukais zeņķi! — viņa kliedza. —Sasodītais palaidni! Prom no šejienes! Pazūdi no manām acīm! Sargies šeit vēlreiz rādīties, ka nedabū krietni pa ādu.

Garāmgājēji apstājās un lūkojās uz mūsu pusi.

Ak sieviete! Tu nemaz nezini, kālab neturējos pretī. Tas Kožā, kas mita mūsu aulā pirms vakarē-

jās pedagoģiskās padomes sēdes, būtu tev briesmīgi atriebies. Bet vakar tika dots pēdējais, vissvarīgākais solījums. To sev devu es, labā Kadira un nelaimīgās mātes dēls, kurai manas uzvedības dē| gandrīz vai jāiet pie kombainiera Karataja par sievu!

Un pirmoreiz mūžā es tiešām izdarīju varonību. Es neteicu neviena vārda. Izrāvu krekla apkakli satracinātajai sievai no rokām un klusēdams aizsoļoju pa ielu. Pat kaķim neiespēru, kurš pagadījās pa kājām. Gāju un iztēlojos, kā es sodītu negantnieci, ja mūsu sadursme būtu atgadījusies vienu dienu agrāk.

Pirmdien tūlīt pēc stundām tika sasaukta klases sapulce. Ieradās arī direktors, un, kad tā jau bija sākusies, klasē nemanot ieslīdēja Rahmanovs un apsēdās kādā no pēdējiem soliem.

Direktors pastāstīja sanāksmei, ko bija nolēmiisi pedagoģiskā padome. Pēc tam izsauca mani pie tāfeles.

— Nu un ko tu pats sacīsi saviem biedriem? — viņš jautāja.

Ko es varēju pateikt? Atkārtoju to pašu, ko viņ-vakar sacīju skolotājiem. Lūdzu pēdējo reizi man ticēt un solījos laboties. Es manīju, ka zēni sametās ar acīm un klusi nosmīnēja. Un nav nekāds brīnums! Cikreiz viņi bija dzirdējuši no manis šos pašus vārdus!

Vēl nebiju ne lāgā pabeidzis savu nelielo runu, kad uzlēca kājās Žantass.

— Kadirovu vajag izslēgt! — tas tūlīt iesaucās. — Visas nekārtības klasē tikai viņa dēļ ... Nemaz vairs nevaram uz ielas rādīties. Katrs bada ar pirkstu uz mums un saka: viens no šīs klases zēniem

izdzēra svešiem cilvēkiem kumisu un nozaga ka-rakulādiņu . . .

— Atļaujiet man jautāt, — pēkšņi iejaucās Rahmanovs.

— Lūdzu, — atbildēja Timurs. Viņš, kā arvien, vadīja sapulci.

— Saki, mīļais Žantas, — Rahmanovs vaicāja,

— kā auls to var zināt, ka ādiņu paņēmis Kadi-rovs? Esmu runājis ar ādiņas īpašnieku. Viņš nevaino Kadirovu. Apstiprināja, ka cits to aiznesis ... Arī toja dalībnieki nekā tāda nav teikuši, tie redzēja, kādās nepatikšanās Kožā iekrita, nemācēdams izvēlēties sev draugus ... Bet kas tad šīs baumas izlaiž?

— Žantass!

— Viņš man teica!

— Man arī, — atskanēja skolēnu saucieni.

— Tātad, — secināja Rahmanovs, — ja uz tevi, Žantas, rāda ar pirkstiem, tad ne jau tāpēc, ka Kožā būtu nozadzis ādiņu, bet tāpēc, ka tu pats izlaid muļķīgas baumas . ..

Klasē iešalcās smiekli. Taču Žantass nebija tik viegli samulsināms.

— Labi .. . Ādiņu nav.ņēmis. Bet viņam netrūkst citu pārkāpumu . .. Stundu laikā klaiņoja apkārt, zvejoja zivis ... Kāvās, manas burtnīcas izsvieda pa logu ārā ... Ielika vardi . ..

Uz brīdi viņš apklusa, apdomādamies, kādi grēki man vēl bijuši. Pēkšņi ļauns smaids pārslīdēja tam pār seju.

— Viņš, — Žantass ar sevišķu uzsvaru paziņoja,

— raksta meitenēm vēstules ...

Kad es to izdzirdēju, man pagura sirds. Visas klases skatieni reizē pavērsās pret mani.

Tiku jau stāstījis, kā taisījos izskaidroties ar

Žanāru, jo tas, ka viņa sēdēja ar Žantasu uz viena sola un kopā lasīja žurnālu, bija nodevība. Toreiz, sasmērēju veselu kaudzi papīra, taču nekā prātīgāka par frāzi: «Z!!! Būsim kā Kozi Korpešs un Bajāna!» — nevarēju uzrakstīt. No rīta biju aizmirsis lapiņu, uz kuras uzrakstīju šos vārdus. Vēl līdz šim nezināju, kur tā man pazuda. Tagad to sapratu. Žantas s, izlietodams gadījumu, ka sēž ar mani uz viena sola, lapiņu bija paņēmis. Bet lai pierāda, ka mans aicinājums domāts tieši Žanārai!

— Nav taisnība! Viņš melo! — es iesaucos.

— Nemeloju vis! Es pats redzēju vēstuli. Tā bija ielikta tavā burtnīcā .. .

— Kurai meitenei viņš rakstīja? — kāds ievaicājās.

— Nezinu . . . Redzēju tikai sākuma burtu «Z» ar trim izsaukuma zīmēm.

Žantass bija pareizi apsvēris. Kurš gan nezināja, ka mūsu klasē tikai vienai meitenei vārds sākas ar šo burtu.

— Tie ir meli! — es iekliedzos. — Salti meli! Šī vēstule bija domāta manam brālēnam, kas dzīvo Saritogajā .. . Viņu sauc Zumurs . ..

— Nekā, nekā! — ārdījās Žantass. — Tur bija rakstīts par mīlestību ...

— Klusu! — apsauca mūs Ahmetovs. — Vai tev vēl kas sakāms, Žantas?

— Tas ir viss, ko gribēju teikt. Viņš arvien man piesienas. Vajag viņu izslēgt... Un vēstule bija meitenei...

Pēc tam runāja Timurs.

Tagad es sapratu, ka nevis Žantasa, bet viņa vajadzēja baidīties. Šim saprātīgajam puisim Žantas s netika līdz! Timurs smalki izsijāja visus manus nedarbus, izvētīja un izpurināja tos un parādīja visiem kā uz delnas. Sadeva man par palaidnībām, apkārt klaiņošanu un, galvenais, par draudzēšanos ar Sultānu . . .

— Nekādi nevaru saprast, — runāja Timurs, — kā cilvēks tā var dzīvot, pazaudējis savu patmīlību un pašcieņu. Sugurovs Kadirovu ir tik daudz krāpis, nav kautrējies, viņam klāt esot, zagt, pievācis mātei sūtīto cukuru, un tomēr Kadirovs liptin līp Sugurovam klāt. . .

Uz brīdi Timurs it kā aizmirsa mani, jo ņēmās strostēt Sultānu.

— Sugurovs atgādina to mullu pasakā, kuru iemeta upē. Tas kliedza: ļaujiet man sagrābt kādu aiz kājas, divatā patīkamāk slīkt. . . Sultānam negribas būt aulā vienīgajam muļķim un slaistam. Tāpēc rauj sev līdzi Kožā ... Un paši mēs arī vainīgi. Novērsāmies no Kožā, līdzko pāris reižu ieraudzījām tos kopā ... It kā Sultans Kadirovu būtu aplaidis ar kādu bacili . . . Tikai noskatījāmies un cits citu brīdinājām: sargieties, viņš saietas ar Sugurovu!

— Un ko tu ieteic darīt? — jautāja direktors.

— Pēdējo reizi izteikt rājienu un pēdējo reizi brīdināt, — atbildēja Timurs, — bet brīdināt tā, ka par mazāko piezīmi, pat par sarunāšanos stundā — tūlīt metīs no skolas ārā . . .

Izteicās vēl citi skolēni. Visi bija vienis prātis ar Timuru . . . Taču viena meitene, Rozā, kas man tikko sniedzās līdz plecam, pārsteidza mūs visus. Runādama par manu draudzēšanos ar Sultānu, viņa aizsvilās — sodījās un šķendējās par aula slaistu un beidzot ierosināja:

— Bet Sugurovu vajag ielikt cietumā par ādiņas zagšanu un vēl tāpēc, lai viņš vairs nevienu neietekmētu . . .

Ahmetovs ieteica izšķirt jautājumu balsojot.

Par to, lai mani pēdējo reizi brīdinātu, bet paturētu skolā, rokas pacēla visi, izņemot vienu — Žantasu.

— Vēstule tomēr bija rakstīta meitenei! — tas iesaucās.

Es sabozos.

— Klausies, Žantas, — man par izbrīnu, sacīja Rahmanovs. —- Vai tu zini, kā var nosaukt tavu uzvešanos?

— Nē ...

— Tu tīšam centies izaicināt Kadirovu uz kaušanos. Un pēc tam atskriesi sūdzēties, kliegsi: «Vai es neteicu, ka viņu vajag izslēgt. ..»

Žantass, lūpu uzmetis, klusēja.

— Tādu rīcību sauc par provokāciju, — paskaidroja ģeogrāfijas skolotājs, — biedri no tevis novērsīsies, ja vēlreiz tā darīsi.

— Pareizi! — es iesaucos. — Vēstule nebija viss meitenei...

Divdesmitā nodaļa, kas beidzas ar manas māmiņas vārdiem

Ilgi prātoju, ar ko lai salīdzinu savu stāvokli pēdējās dienās. Beidzot atcerējos stāstu par vientulīgo vīru, kas laiviņā laidies pāri zilajam okeānam. Apkārt trakojusi vētra. Bangas, laikam tik milzīgas kā daudzstāvu nami, lāgiem uzšūpojušas laivu Maskavas universitātes ēkas augstumā, lāgiem sviedušas to lejup kā visdziļākajā akā. Šim vīram cits nekas nav atlicis, kā padoties liktenim.

Tāpat klājās arī man. Ko citu šajās dienās varēju darīt — tikai gaidīt, kas būs. Galva, protams, bija pilna ar domām par pedagoģisko sēdi, klases sanāksmi un visu pārējo, kas ar to sakarā. Un tikai tagad varu mierīgi atskatīties uz notikušo.

Zināms, vainot varu tikai sevi. Viss tikai manas izlaidības, vājā rakstura dēļ. Bijusi man tā stingrība un noteiktība, kas Timuram, nekad nekas līdzīgs nebūtu noticis. Sultans, teiksim, atnāktu pie manis un aicinātu uz kalnu pļavām. Es viņam atbildētu.

«Paldies, draugs. Bet es braucu vākt sienu.»

Gadītos tā, ka Sultans, man klāt esot, nozog ādiņu. Tūlīt aizrādītu:

«Godājamais pilsoni Sugurov. Atdodiet ādiņu tās īpašniekam. Ja to nedarīsiet, es par jums ziņošu ...»

Un to sasodīto vardi vienkārši izmestu pa logu ārā.

Tad māmiņai nebūtu bijis jāsteidzas mājās no kalniem. Aiztaupītos rūgtās asaras. Izpaliktu arī sarunas par «jauno dzīvi», «vīrieša roku» un pārējo.

Nē, pietiek! Tiešām jāsmejas: tik zemu taču neesmu kritis, ka vairs nevarēšu laboties. Laiks tapt prātīgākam . . . Man jātiek uz ceļa, jākļūst par citu cilvēku.

Taisnība, šī nav pirmā reize, kad apņemos mainīt savu uzvešanos! Neskaitāmi solījumi jau ir doti. Un, teikšu godīgi, nekad neesmu gribējis mānīt klases biedrus, skolotājus vai pats sevi. Arvien zvērēju no sirds un stingrā pārliecībā, ka ar rītdienu sākšu jaunu, godīgu un kārtīgu dzīvi. Bet kāpēc ik reizes visi labie nodomi un solījumi izkūpējuši vējā?

Kāpēc tas tā: lai gan taisījos būt visklusākais, rāmākais skolēns visā aulā, bet pēkšņi viss iznāca citādi?

Vienu iemeslu es zinu. Teiksim, ja tika izsista rūts, kādam radās zem acs zilums vai klases solā uzgāja zalkti, tad man nekad neienāca prātā doma, ka būtu noticis kas slikts. Man allaž rūpēja tikai tas, lai par vainīgo neuzskatītu mani. Ja pārkāpumā neesmu pieķerts, tad viss ir kārtībā. Tāpēc nebūs nekāds brīnums, ja pēkšņi sākšu prātot šādi: kaut gan rūti es izsitu, bet bez jauna nolūka, tad nekas briesmīgs nav noticis . .. Tāpēc arvien, kad pa spērienam pagadījās futbola bumba, es, daudz neprātodams, devu tai no visa spēka pa sāniem. Ja šajā brīdī mani kāds apturētu, uzsauktu: «Klau, puis, ko tu dari?» — es droši vien atbildētu: «Bumbu dzenāju. Rūti sist ārā netaisos.» Tātad, ja tā saplīsīs, tad tikai gadījuma pēc.

To visu apsvēris, es, pirmkārt, nospriedu tā: ie-kāms kaut ko dara, jāapdomā ne vien tas, vai vēlāk varēšu attaisnoties, bet arī tas, kādas sekas bņs manai rīcībai . . .

Tā domādams, soļoju no skolas uz mājām.

Biju tā iegrimis savos prātojumos, ka itin nemanot mājas bija klāt. Pie strautiņa jaunas apsītes paēnā ieraudzīju uz sola sēdām māmiņu. Arī viņa kaut ko pārdomāja, tāpēc piegāju viņai gluži klāt un tad priecīgi iesaucos.

— Māmiņ, vari apsveikt — mani neizslēdza!

Viņa neizrādīja ne pārsteigumu, ne prieku, neapskāva mani un nesauca lāstus pār manu ienaidnieku galvām. Mierīgi pavērās manī laipnām brūnām acīm, kas pēdējo dienu smagajos pārdzīvojumos bija sasarkušas, un neteica ne vārda. Pamanīju arī, ka sejā tai bija iezagušās smalkas grumbiņas. Tās māmiņai arvien parādījās, ja viņa naktīs slikti gulēja vai bija par kaut ko noraizējusies, taču vēl nekad to nebiju redzējis tik daudz.

— Tas ir labi, — viņa pēc brītiņa sacīja, — un ko tu tagad domā darīt?

— Es labošos, māmiņ . . .

Šo vārdu «labošos» tik daudzas reizes tiku atkārtojis, ka tas bija zaudējis jebkādu izteiksmi. Taču šoreiz jutu, ka manā solījumā ietrīsējās saviļņojums un sirsnība. Nez kāpēc pēkšņi pagaisa visa labā oma, un es sāku elsāt. Acis pieplūda asarām. Nometos zemē pie māmiņas kājām un galvu uzliku tai uz ceļiem.

Viņa apskāva manus plecus:

— Kas kaiš, Kožā?

— Mā-miņ, — es šļupstēju, — nevajag... Nevajag nekādu jaunu dzīvi! Arī vīrieša rokas nevajag, neprecies ar šo nejauko Karataju ...

Māmiņa pēkšņi iesmējās:

— Kur tu, muļķīt, ņēmi, ka es taisos precēties ar Karataju?

— Bet ko viņš braukā pie mums? Kāpēc apklust, līdzko ieeju istabā? Un tad uzreiz stāsta par ražu!...

Māmiņa tikai ar pūlēm atskārta, ka runāju par to gadījumu, kad, iegājis istabā, sāku rakņāties pa vecajiem žurnāliem, bet Karatajs pēkšņi mainīja sarunas tematu. Par to tiku rakstījis grāmatas sākumā.

Tagad māmiņa smējās vēl sirsnīgāk. Un, kaut gan redzēju, ka viņa smejas par mani, nebūt nejutos aizskarts, bet, otrādi, pat atviegoti uzelpoju.

— Ak tu mans mazais gudriniek! — sacīja māmiņa. — Visu viņš redz . . . Par visu tam savs spriedums .. . Vai gribi zināt, kāpēc Karatajs braukāja pie mums?

— Gribu gan.

— Bet vai proti valdīt mēli?

— Protu. Drīzāk to nokodīšu, bet nevienam ne vārda neteikšu.

— Labi, ticu ... Nu tad kausies: Karatajam nomira sieva, un viņš iecerēja manu palīdzi Emini. Bet, būdams ļoti kautrīgs un bikls, lūdza, lai es parunāju ar meiteni, ieminos tai par viņu, ar vārdu sakot, izdibinu, ko tā par viņu domā ... Todien, kad Karatajs aizgāja no mums tik sadrūmis, biju pateikusi viņam, ka Emine gaida pārnākam no karadienesta savu Botpolu ...

— Bet tagad viņš gribēs precēt tevi! — es iesaucos. — Neej pie viņa ...

Māmiņa iesmējās vēl skaļāk.

— Un es domāju, ka tu jau zini! Karatajs taču apprecējās ar Aslanbeka meitu, padomju saimniecības veikala pārdevēju. Nesen viņi nosvinēja kāzas ...

Ak tad tāpēc Aslanbeks bija vedis zefīru! Tātad, pašam nezinot, biju veicinājis Karataja prebības, kad pazaudēto gardumu atdevu pēc piederības! Ne velti mēdz teikt, ka labs darbs atmaksājoties ... Un, nostājies uz rokām, es apmetu zālē pāris kūleņu.

— Kas tev notika, Kožā? — izbrīnījās māmiņa. — Arī mani lūdza kāzās, — viņa turpināja, — bet mums toreiz kalnos bija liels darbu sastrēgums. Es ļoti priecājos par Karataja laimi. Vīrietim vienam grūti audzināt divus bērnus.

— Bet sievietei? — es vaicāju.

— Kas — sievietei? — māmiņa nesaprata.

— Vai sievietei vienai viegli audzināt bērnu? — Jautājums bija visai āķīgs.

Gribēju izdibināt, vai māmiņa tomēr nedomā precēties, ja ne ar Karataju, tad ar kādu citu. Taču viņa uzreiz atskārta manu viltību.

— Skatoties pēc tā, kāds ir bērns. Va] tas palīdz mātei vai uzvedas labi — varbūt sagādā vienīgi sirdēstus ...

— Māmiņ! — man ietrīcējās balss. — Zvēru . .. Es visu, visu, ko gribi ... Es ...

— Ticu, — klusi noteica māmiņa, — es zinu, ka tu saņemsies.

Divdesmit pirmā nodala pastāsta par to, kā es centos jaunās dzīves pirmajā dienā

Otrā dienā uzcēlos agrāk nekā parasti, atvedu un apsegloju māmiņas zirgu. Atvadoties viņa man sadeva veselu kaudzi pamācību un novēlējumu. Visi padomi bija ļoti svarīgi un noderīgi. Taču pēdējās dienās tos biju tā saklausījies, ka vairs neatšķiru, ko bija teikusi māmiņa, par ko runāja skolotāji un klases biedri un ko pats biju izdomājis. Vēl piebildusi, ka tagad viņai sirds pastāvīgi trīcēšot par mani, par katru soli, kuru speršu jaunajā dzīvē, un, palūgusi biežāk viņai rakstīt, bet zīmītes sūtīt ar tiem, kas dosies uz kalniem, māmiņa aizjāja.

Bet es gāju uz skolu. Pie vecās Nurili mājas vārtiem ieraudzīju svešu melnu suni, kas ņurdēdams grauza lielu, dzeltenu kaulu. Biju jau paķēris no zemes akmeni, kad pēkšņi attapos, ka ar šodienu sāku dzīvot jaunu dzīvi.

«Sis suns nevienam nekā slikta nedara,» es nodomāju, «kāpēc lai viņam sviežu .. .»

Suns pacēla purnu un, laikam pamanījis man rokā akmeni, nikni ierūcās.

«Un es vēl gudroju: sviest vai nesviest!» apskaitos uz sevi un atvēzējos. Tomēr suni neaiztiku. Akmens aizlidoja kaut kur krūmos, bet pats steidzīgi soļoju prom. Bēgu tālāk no kārdinājuma . .. Ko es gribu no nabaga suņa? Pats es būtu vēl niknāks, ja man zagtos klāt ar akmeni rokā!

Uz nākošā stūra ieraudzīju Zanāru, kas gāja labu gabalu man pa priekšu. Meitenes plecus cieši iekļāva šaura jaciņa, kas bija uzvilkta virs pu-ķota sarafana. šajā apģērbā Žanāra izskatījās sevišķi jauka. Meitenes galvu sedza ta pati berete, kas man tik ļoti patika.

Bs ātri panācu Žanāru. Izdzirdējusi aiz muguras soļus, viņa atskatījās.

— Labdien, Žanāra!

— Sveiks, Kožā!

Ar to mūsu saruna gandrīz būtu izsmelta, bet es pamanīju tai uz pleca nelielu baltu plankumiņu — kaļķu pēdas.

— Žanāra! Tu esi notriepusi jaciņu . . . lūk, šeit.

Notrausu kaļķus ar delnu. Plankumiņš pazuda.

Bet es vēl izvilku no kabatas tīru, kārtīgi salocītu mutautiņu, ko vecmāmuļa bija iedevusi, un rūpīgi paberzēju vietiņu, kur bija uzkrituši kaļķi.

Mēs devāmies tālāk, un tagad Žanāra pati uzsāka sarunu.

— Laikam vakar tev bija ļoti bail, ka neizslēdz no skolas?

— It nemaz. Es aizbrauktu mācīties uz Sarito-gaju .. . Vai zini, kāda tur skola? Četrstāvu ... Un kas par futbola laukumu! Kādas vingrošanas ierīces! ... Šī skola devusi divus Padomju Savienības Varoņus...

— Vai tev tur mācās brālēns? — jautāja meitene.

«Kas par brālēnu?» es sevi nobrīnījos. «Sarito-gajā man ne pazīstama kaķa nebija ... Paga, paga, Kožā. Vakar, kad Žantass gribēja tevi pieķert vēstuļu rakstīšanā meitenēm, tu kaut ko melsi par brālēnu.»

— Tur man bija brālēns! — es izvairīgi atbildēju. — Bet viņš pārgāja dzīvot uz Alma-Atu . . . Tu domā to, kuram rakstīju vēstuli, kā vakar teicu?

— Kādu vēstuli?

— Žantass taču vakar pūlējās uztiept, ka es rakstot meitenēm vēstules.

— Nu Žantass jau ir melša ..,

Še tev nu bij! Un es vēl taisījos ar aplinkiem Žanārai pateikt, ka vēstule bija domāta viņai, tikai neiedrošinājos to nosūtīt. . .

Šajā brīdī sarunu pārtrauca skaļi saucieni: «2a-nāra! Žanāra!» Tās bija mūsu meiteņu balsis.

Tā man neizdevās Žanārai atklāt nenosūtītās vēstules noslēpumu.

Divdesmit otra nodala

pavēstī par slepeno apspriedi, ar kuru beidzas šis stāsts

Pēc vakariņām iegāju dibenistabā, iededzu galda • lampu un, lai nekas nebūtu redzams, aizvilku ciet logu aizkarus. Istabas kreisajā kaktā atradās liels spogulis. Cieši piebīdīju pie tā galdu, uz kura uzliku labu kladi cietiem vākiem, spalvaskātu un tintnīcu ar svaigu tinti, ko pēcpusdienā speciāli nopirku ciema veikalā.

Vērīgi paskatījos apkārt un pārliecinājos, ka neviens mani nenovēro un nevar novērot. i

Pēc tam piegrūdu pie galda lielo krēslu un apsēdos tajā.

Tieši sev pretim spogulī ieraudzīju zēnu ar nodzītiem matiem un plakanu degunu, visā apkaimē pazīstamo palaidni Kožā.

Piesitis ar roku pie tintnīcas, es čukstus paziņoju:

— Slepeno apspriedi, kurā izskatīs jautājumu par Kožā Kadirova personību, paziņoju par atklātu. Dienas kārtībā viens punkts: kas man jādara, lai kļūtu par priekšzīmīgu un kārtīgu skolēnu.

Ierakstīju šo jautājumu burtnīcā un pametu skatienu spogulī uz noziedznieku Kožā, kas man sēdēja pretim.

— Nu runā, varoni! — es pavēlēju.

Šis nekauņa bija tāds pats kā parasti. Viņš

atņirdza zobus un iesmējās. Pēc tam izvalbīja acis, izstiepa uz priekšu apakšlūpu un sāka šķobīt muti, acīm redzot mēdīdams mani. Es ļoti saskaitos, saraucu uzacis un bargi paskatījos uz dezorganiza-toru. Tas darīja uz mata tāpat.

— Piecelties! — es uzsaucu un situ ar dūri pa galdu.

Karā Kožā uzlēca kājās.

— Sēdies!

Viņš atkal apsēdās.

— Kas noticis, dēliņ? — jautāja vecmāmiņa, pabāzdama pa durvīm galvu. — Kālab mani sauci?

Es strauji pagriezos pret viņu.

— Neesmu nevienu saucis . .. Netraucējiet mani!

— Bet man tā izklausījās.

— Tas nebija domāts jums... Šeit notiek slepena sanāksme. Lūdzu, ejiet prom!

— Slepena?

— Jā, slepena!

Cerēju, ka pēc šiem vārdiem vecmāmiņa pagriezīsies un aizies. Bet viņa, gluži otrādi, pienāca pie manis, un es pamanīju viņas acīs nemieru.

— Allah, stāvi man klāt! — tā iesaucās. — Kas zēnam noticis? Par kādu apspriedi viņš runā? Kāpēc piestūmis galdu pie spoguļa?

Un uzlika silto, mīksto delnu man uz pieres. Otra tāda pati vecmāmuļa uzlika delnu uz pieres puikam spogulī.

Es sāku skaisties:

— Nu kas jūs esat par cilvēku! Tik un tā nesapratīsiet, kas te notiek. Es noturu slepenu apspriedi un iztirzāju jautājumu par sevi. Jūs nevarat šeit būt! Tas ir slepeni!

Vecmāmuļas brūnās asarojošās acis lūkojās manī nesapratnē un ar žēlumu.

— Kožataj, mans bērniņ, — tā lūdzošā balsī teica. — Saki, mīlulīt, «bismilla» [15]. Pagājušā naktī tu tāpat murmināji: «Sanāksme atklāta... Ižska-tīsim jautājumu . . .» Nu saki «bismilla».

Redzēdams, ka netikšu no viņas vaļā, iekāms neizpildīšu šo lūgumu, es ieaurojos tā, it kā būtu netīši uzsēdies uz lielas naglas:

— Bismilla! Bismilla! Bismilla!

Taču vecmāmuļa negāja prom.

— Kas tā tev par apspriedi? — viņa pakratīja galvu. — Kur tas redzēts, ka apspriedē sēž tikai viens cilvēks? Arī man ir gadījies būt sapulcēs, tur ir tā piesmēķēts, ka elpu rauj ciet... Būtu gājis gulēt, atpūsties. — Viņa glaudīja manu galvu, it kā es būtu kāds iecirtīgs kumeļš.

— Mīļā vecmāmiņ! — es iesaucos. — Ļoti, ļoti jūs lūdzu! Netraucējiet mani!

Un, kaut gan vecmāmuļa turējās pretim, paņēmu to aiz pleciem, izvedu no istabas un aizmetu durvīm priekšā krampi.

. . . Slepenā apspriede vilkās veselu stundu. Galu galā tika pieņemts vienprātīgs lēmums, kuru visu līdz pēdējam vārdam ierakstīju kladē ar kartona vākiem.

«Lēmums.

Izskatot Kožā Kadirova personisko lietu, slepenā apspriede izdarīja šādus slēdzienus:

Pirmais. Nedisciplinētu cilvēku visi redz tikai no sliktās puses. Par to esmu galīgi pārliecinājies.

Nedisciplinētība kaitē cilvēkam arī nākotnē. Ja pēkšņi ņems un izmetīs mani ārā no skolas — kā es skatīšos ļaudīm acīs? Tas taču kauns! Vai no tāda puikas jebkad var izaugt labs rakstnieks? Ar vārdu sakot, man jāuzvedas godīgi, lai tur vai kas. Un tāpēc:

Punkts «a». Kopš šā brīža nekad un ne ar vienu nekaušos. Nevienam neuzbāzīšos, jo tad visādā ziņā iznāk ļembasts.

Piezīme. Ja kašķi meklēs kāds cits, nevis es, tad man viņam jāaizrāda, lai taisās prom. Pēc vārdiem «Vai gribi nopelnīt? Tūlīt dabūsi» un citiem iespējami pieklājīgiem brīdinājumiem man ir tiesības aizstāvēšanās nolūkā laist darbā dūres.

Punkts «b». Kopš šā brīža nevienu — lai tas būtu liels vai mazs, zirgs, suns vai kaķis — nesau-kāt tādiem vārdiem kā «velns», «draņķis» un tā tālāk. Ja par kādu vai par kaut ko pēkšņi sanāktu dusmas un būtu grūti iztikt bez lamām, tad darīt to kulturāli: lietot tādus vārdus kā «netaktiski», «nedisciplinēti», «necienīgi» un tā tālāk.

Otrais. Ik dienas pirms gulēt iešanas slepenajā apspriedē pārbaudīt, kā šie punkti tiek izpildīti.

Trešais. Par katru sliktu rīcību nekavējoties sevi sodīt.

Punkts «a». Ja pats būšu kādu aizskāris vai uzsācis ķīviņu, tad tajā dienā neēdīšu pusdienas, lai kā vecmāmuļa lūgtos.

Piezīme. Ja citādi nevarēs, aizbēgšu pa logu un ieradīšos mājās tikai uz vakariņām.

b) Ja nepelnīti nolamāšu kādu cilvēku vai dzīvnieku, — tuvākajā svētdienā nekur neiešu, bet, kā mēdz teikt, sēdēšu mājas arestā.

c) Ja stundā kaut par mazāko pārkāpumu saņemšu piezīmi, tad starpbrīdī atteikšos no spēlēm.

d) Man ir kāds nejauks paradums. Ja sveša vista, jērs vai kazlēns paiet garām mūsu mājai, metos pa kaklu pa galvu dzīvniekam pakaļ un vai nu sviežu tam ar akmeni, vai uzbrūku ar koku. Turpmāk par katru tādu pārkāpumu — sods. Pilnā sparā jāskrien līdz aula viņam galam un atpakaļ.

e) Par dzīšanos pakaļ sunim likšu sev pa ausi. Ja tas atkārtosies — izpliķēšu sevi pieckārtīgi!

Ceturtais. Nekavējoties jāpārtrauc draudzēšanās ar Sultānu. Ja pats sākšu ar viņu runāt, tad . . .

Sāku gudrot šim pārkāpumam piemērotu sodu, taču nekā nevarēju izdomāt. Bet tad galvā iezagās šaubas:

«Nu labi,» es prātoju, «ko nozīmē «sākšu runāt ar Sultānu»? Bet ja nu saruna būs lietišķa?»

Pārsvītroju šo punktu un uzrakstīju no jauna:

«Neklausīt Sultānu, nedraudzēties ar viņu, nepadoties sliktai ietekmei.»

Šā grēka izpirkšanai nolēmu divdesmit četras stundas nedzert ne ūdeni, ne kumisu vai pienu, lai cik izslāpis būtu . . .

Tālāk sekoja punkti par labu mācīšanos. Otrajā ceturksnī apņēmos kļūt par teicamnieku.

Pats galvenais bija sestais iedalījums.

«Ja šo lielo pārbaudījumu nespēšu izturēt,» es uzrakstīju, «tad metīšu mācīšanos pie malas. Būs jālūko citādā ceļā kļūt par cilvēku, jo mana nabaga māmiņa nedrīkst ciest dēla huligānisko izlēcienu dēļ. Lēmums pieņemts vienbalsīgi!»

Pie durvīm pieklauvēja. Tā bija vecmāmuļa.

— Kožataj, — viņa sacīja, — tu vēl arvien neguli? Rīt agri jāceļas, citādi nokavēsi skolu.

Piecēlos un atvēru durvis.

Gaužām negribējās pēc nule pieņemtā lēmuma strīdēties ar vecmāmiņu. Taču tagad aizmigt arī neparko nevarētu . .. Atburkšķēju viņai kaut ko par smacīgo istabu un ka pirms gulēt iešanas der svaigā gaisā pastaigāties.

Vecmāmuļa smagi nopūtās un nogrozīja galvu.

Jā, viņa gan nekad neticēs, ka es varētu laboties!

Izgāju uz ielas.

— Kožā, Kožā! — izdzirdēju čukstam un pavēros apkārt.

Protams, tas bija Sultans.

— Es klauvēju pie jums, — viņš sacīja, — bet vecā nelaida iekšā. Lai manējā pamēģinātu tā izdarīties ar maniem draugiem, tad viņa redzētu.

Uz to es neatbildēju.

— Laikam vēl arvien pukojies cukura un tējas dēļ! — pasmīnēja Sultans. — īsts vīrietis nedrīkst būt tik sīkumains ...

— Ja neesi sīkumains, kāpēc negāji un nenopirki pats sev cukuru? — es vaicāju.

— Ak tu mūžs, kāda manta — cukurs! — Sultans nicīgi, caur zobiem nospļāvās. — Drīz man būs tik daudz naudas, ka nopirkšu visu, ko gribēšu: bisi, zirgu, kažoku, zābakus ...

— Un kur tu domā tik daudz naudas sazagties?

— Sazagties? — Sultans paraustīja plecus. — Ar tādām lietām, mīlīt, es nesmērējos. Esmu iestājies darbā . ..

— Melo!

— Liela vajadzība man melot. Ir atbraukusi mērnieki. Mērīšot visu mūsu apvidu un sastādīšot nez kādas jaunas kartes. Viņi ilgi klaušināja aulā pēc stiprākā puiša. Beidzot pierunāja mani. Protams, izskata pēc patielējos, bet tad piekritu. Sis darbiņš man īsti pa zobam. Nekas nav jādara, iikai jāpārnes trijkāji un kastes no vienas vietas uz otru . .. Pārējā laikā sēdi un spļauj debesīs. Ja gribi, iegrozīšu pie viņiem arī tevi. Tāpēc gaidīju.

— Bet es taču mācos!

— Strādāt var arī pēc stundām. Es padarīšu dienas darbu, bet naktī mēs kopā apsargāsim kastes .. . Kurināsim ugunskuru, cepsim kartupeļus . .. Tas tik būtu jauki!

— Nē, Sultan, — es papurināju galvu, — man naktī jāguļ. Kā lai neizgulējies sēžu klasē un atbildu?

— Un špikeru pasaulē vairš nav? — iesmējās Sultans. — Tik veikls puisis kā tu, Kožā, tiks cauri arī bez mācīšanās ...

— Man jāiet gulēt, — sacīju Sultānam.

— Tagad redzu, kas tu par draugu! — viņš nikni nošņāca. — Nekas, kad nokļūsi ellē un tevi cepinās sarkanajā zemes katlā, tad zināsi, ko nozīmē lauzt zvērestu.

Es skaļi iesmējos.

— Paklau, Kožā, — Sultans ierunājās no jauna,

— lai darbs, kur darbs, allahs ar to. Gan kaut ka pats nosargāšu ... Bet iznes man maizi, sviestu un kartupeļus . ..

— Kam tev tos?

— Negribu mājās rādīties. Kad tēvs sarunāja mani darbā, es atkal skrēju uz upi slīcināties ... Un vai zini, ko vecais darīja? Viņš man vēl nokliedza pakaļ: «Slīcinies!»

— Un tu?

— Es? Domā, man kāds prieks upē lēkt?! Gāju tomēr strādāt.. . Vecais piedevām vēl palaida rokas, tā ka līdz šai dienai sēdēt nevaru. Un vēl tagad — līdzko ierauga mani, meklē pēc pātagas un kliedz tavu kliegšanu — es esot apkaunojis visu dzimtu.

— Pagaidi, — es izbrīnījos, — nupat taču teici, ka mērnieki tevi lūgušies iet pie viņiem strādāt. ..

Sultans baltām acīm paskatījās manī.

— Tu nevārdo man zobus, — viņš rupji attrauca,

— ja negribi dot maizi, pasaki to skaidri. Badakāsis! — Un viņš piemetināja vēl dažus vārdus, kurus labāk neatkārtošu.

Iznesu maizi, kartupeļus, sviestu un pat sameklēju prāvu žāvētu siļķi.

— Jā, nu es pazīstu Kožā! Tā dara draugs! — Sultans jūsmīgi iesaucās. — Tu nekautrējies, atnāc. Došu paturēt tudavlītu, — viņš bārstīja laipnības,

— iemācīšu ar to apieties.

— Labāk iemācies pareizi runāt. Nevis tudavlīts, bet teodolīts, un rīkoties ar to pats protu. Rahmanovs ierādīja.

Sultānu acīm redzot tas dziļi aizvainoja.

— Nezko iedomājies! — viņš, šņākdams caur degunu, sacīja. — Nu labi, no kraupainas aitas vismaz skumšķis vilnas. — Un, paķēris kartupeļus, maizi un siļķi, pazuda tumsā.

Man kļuva gaužām skumīgi. Sultana diedelēšana, tukšā lielīšanās bija atstājušas nelāgu iespaidu.

«Cik tur trūka, ka arī es būtu tāds kļuvis,» man iešāvās prātā. Un Sultans taču bija cerējis arvien iziet sveikā, iedomājās, ka viņš kā gražīgs, spītīgs kumeļš mūžīgi auļos caur dzīvi. Taču arī šim kumeļam uzlika iemauktus.

Vēl ilgi klausījos, kā ielā pamazām apklusa mana drauga Sultana soļi. Šis puisis, kuru biju turējis par spēcīgu, patstāvīgu un lepnu, pēkšņi izrādījās nožēlojams diedelnieks un gļēvulis. 1

«Es, ja būtu teicies noslīcināties, tad to arī izdarītu,» nez kāpēc iešāvās galvā ...

Bet tad man sanāca smiekli. Kāds muļķis gan esmu, ja itin nopietni varu aizdomāties līdz tādai nejēdzībai!

«Vējš atsvaidzina gaisu, smiekli — dvēseli,» allaž dzirdēju vecmāmuļu sakām. Laikam tā tas bija noticis arī ar mani. Nez kāpēc uzreiz jutos priecīgi un viegli.

Pavēros apkārt. Tik krāšņu nakti ilgi nebiju redzējis. Debesis — maigas kā zīds un zvaigznēm izrotātas kā līgavas tērps. Mēness — it kā tam būtu pielipusi mana labā oma — laistījās vien: tā gaismā varētu pat uzdevumu risināt vai kartē meklēt vissīkāko ciemu.

Pāri tumsā tītajai upītei ievizējās mirdzošs sudraba tilts, — to bija uzbūris mēness. Man likās, ka stāvu teiksmaina ceļa sākumā uz jaunu, nezināmu pasauli. Brīnumainā tilta sudrabotās uguntiņas dzirkstīja un aicināja: soļo drošāk!

IEVADS ....................

PIRMĀ NODAĻA,

kas lasītāju iepazīstina ar mani......

OTRA NODAĻA,

kas pastāsta par Karataja ierašanos mūsu mājā, par nemierīgajām domām un par pēdām smiltīs..............

TRESA NODAĻA,

kurā pastāstīts par to, kā Zantass saņēma ceļazīmi uz pionieru nometni, bet es ne, un kā es saskaitos..............

CETURTĀ NODAĻA

stāsta par to, kā man izgāja, kad gribēju aizvest svešu zirgu, un kā es sastapos ar Sultānu

PIEKTĀ NODAĻA,

kurā pastāstīts par to, kā mēs ar Zanāru, dambreti spēlējot, sastrīdējāmies un kā man nelaimējās, kad, aizejot no viņas mājas, lēcu pāri sētai.............

SESTĀ NODAĻA,

kurā aprakstītas manas gaisa pilis un tas, cik jauki būtu, ja dzīvē viss notiktu pēc mūsu prāta

septītā nodaļa

stāsta par to, kā mēs abi ar Sultānu jājām uz kalnu pļavām, cik seglu var uzlikt vienam zirgam, kā es mācījos smēķēt un kā tas viss beidzās ...............

ASTOTA NODAĻA,

kurā parādās jauna persona: zēns, vārdā Daulets..............

DEVĪTĀ nodaļa

stāsta par to, kas atradās Sultana somā, kā šī lieta tur bija nokļuvusi un kas viņš par krāpnieku ...............

DESMITA NODAĻA,

kurā pastāstīts par čabana Smagula toju un par to, kas tajā atgadījās........

VIENPADSMITĀ NODAĻA,

kurā pastāstīts par to, kā mani nofotografēja, tāpat arī par to, ka slava reizēm nemaz nav tik salda..............

DIVPADSMITĀ NODAĻA,

kurā pastāstīšu jums par nepatikšanām, kas radās fotogrāfijās dēļ.........

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

lasītājam pastāsta, kāpēc Žantass no manis saņēma kājas spērienu.........

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

pastāsta par to, kā mēs ar Sultānu noslēdzām «mūžīgu draudzību», un par to, kālab man iznāca kavēt stundas..........

PIECPADSMITA NODAĻA.

To izlasījuši, jūs paši uzzināsiet, par ko tajā stāstīts..............

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

stāsta par to, kāpēc 27. septembris kļuva man par zīmīgu dienu...........

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA,

kas šajā grāmatā laikam ir visskumīgākā . .

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

pastāsta par pedagoģiskās padomes sēdi . .

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA,

kuru varētu apzīmēt ar vienu vārdu: «Apspriešana» ...............

DIVDESMITA NODAĻA,

kas beidzas ar manas māmiņas vārdiem . .

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

pastāsta par to, kā es centos jaunās dzīves pirmajā dienā..............

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

pavēstī par slepeno apspriedi, ar kuru beidzas šis stāsts...............

Б. Сокпакбаеи^

МЕНЯ ЗОВУТ КОЖА Москва, Детгиз, 1938

Латвийское

государственное издательство

В. Sokpakbajevs MANI SAUC KOŽĀ

Redaktore L. Hilimonoka. Mākslinieciskais redaktors H. Purviņš. Tehniskais redaktors V. Freimanis. Korektore V. Kapteine.

Nodota salikšanai I960, g. 8. martā. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 13 aprīli. Papīra formāts 60X84'/je. 10 fiz. iespiedi.; 10 uzsk. iespiedi.; 6,65 izdevn. 1.

Metiens 15000 eks. Maksā 3 rbļ. 50 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13074/J1261. Iesniesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļcflina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 160. S(Kaz)

1

Auls — ciems. (Tulk.)

2

Akins — dziesminieks. (Tulk.)

3

Kumiss — dzēriens, pagatavots no raudzēta ķeves 'piena. (Tulk.)

4

Apai — tieša tulkojuma «masa». So vārdu lieto pagodinājuma nozīmē. (Tulk.)

5

К i z j а к s — kurināmais no kaltētiem mesliem. (Tulk.)

6

Kozi Korpešs un Bajāna — kazahu tautas eposa varoņi. (Tulk.)

7

Atai — tiešā tulkojuma «vectēvs». Vardu lieto cieņas izteikšanai. (Tulk.)

8

Cabans — aitu gans. (Tulk.)

9

To j s — dzīres. (Tulk.)

10

Šaitans — nelabais. (Tulk.)

11

12

Plovs — sutināti rīsi ar jēra gaļu un garšvielām. (Tulk.)

13

В a j s — turīgs zemes īpašnieks, tirgotājs vai lopkopis. (Tulk.)

14

Mu 11 a — musulmaņu garīdznieks. (Tulk.)

15

Bismilla — allaha varda; ar šo teicienu sakas musulmaņu lūgšana. (Tulk.)

Content

Sokpakbajevs Вerdibeks Mani sauc Kožā

Ievads

Pirmā nodaļa,kas lasītāju iepazīstina ar mani...

Trīspadsmitā nodaļa

1