Ņizjurskis Edmunds

Mareka Vasarraibumiņa neticamās dēkas

Edmunds Ņizjurskis

Mareka Vasarraibumiņa neticamās dēkas

Kā es iepazinu Mareku Vasarraibumiņu, kuram ik uz soļa atgadījās kas neparasts

Mūsu ielā dzīvoja trīspadsmit gadu vecs pilsonis. Pazīstami zēni man pateica, ka viņu saucot Mareks Vasarraibumiņš un viņš mācoties sestajā klasē. Jau sen es biju ievērojis šo zēnu. Varbūt tāpēc, ka viņš bija tik neiedomājami vasarraibumains, ka tas jau pārkāpa visas pieklājības normas, bet varbūt tāpēc, ka viņš vienmēr bija drūms.

Sākumā es domāju, sak — varbūt drūmuma iemesls ir kāda nejauša neveiksme vai kaite. Ikvienam taču, arī visjautrākajam zēnam reizēm var atgadīties kas nelādzīgs. Teiksim, viņam var sasāpēties zobs vai vēders, var gadīties, ka viņš pazaudējis pildspalvu vai mazā māsiņa saplēsusi burtnīcu; varbūt viņš uzrāvis drēbes uz naglas vai māte viņu sarājusi, vai tēvs negrib pirkt viņam divriteni, vai arī vecāki nopirkuši viņam mēteli, kas sniedzas līdz zemei kā līgavas kleita, turklāt ar kuplām piedurknēm, un liek viņam valkāt šo paltraku, bet viņam ir kauns un bail; vai arī vecāki nav iedevuši naudu hokeja mačam; varbūt viņš dabūjis divnieku, varbūt laidis gaisā papīra pūķi, bet tas nav lidojis, un citi viņu briesmīgi izsmējuši; varbūt kāds lubraks no vecākās klases aizvainojis viņu, sacīdams, piemēram: «Ei, sīkais, lasies prom!» — bet ar to pilnīgi pietiek, lai apvainotu vīrieti, kuram kā nekā jau pilni trīspadsmit; varbūt arī kāds cits negadījums saliecis viņu galīgi ragā, tā ka viņš vairs nevar atliekties.

Vai mazums var atgadīties likstu, kas rūgtas kā vērmeles un spēj sagandēt cilvēkam dzīvi uz pusi dienas vai pat uz veselu dienu.

Tā nu es prātoju, ka Vasarraibumiņam būs atgadījies kas tamlidzigs … Ka viņu piemeklējusi kāda no nupat minētajām neveiksmēm — kāda vilšanās, ķilda, zaudējums vai līdzīga ķeza — un tādēļ viņš ir tik sadrūmis un domīgs. Vēroju Mareku vienu dienu, divas, vienu nedē|u, divas, bet viņš, kāds bijis, tāds bijis. Cik reižu satieku, mūždien tā pati drūmā sejas izteiksme, turklāt neiedomājami mūsains — kaut kas vienrei'-. zējs, es jums saku.

Nolēmu šo jautājumu izdibināt. Pirmajā izdevīgajā brīdī, kolīdz sastapu Vasarraibumiņu, es jautāju viņam:

—   Paklau, kāpēc tev vienmēr tāda sejas izteiksme?

—   Kāda? — Mareks izlikās nesaprotam.

—   Domīga un drūma. Zēns paraustīja plecus.

—   Man vienmēr tāda bijusi. Tāds es esmu.

—   Nestāsti nu blēņas, Marek,— es nepiekāpos, — nav normāli, ka zēns tavā vecumā mūždien staigā apkārt sadrūmis. Kāpēc tas tā? Tev taču ir vecāki, draugi, divritenis …

—   Jā, ir divritenis, ir vecāki, — viņš piekrita.

—   Varbūt tāpēc, ka tev ir vasaras raibumi?

—     Nē, nemaz. Pie vasaras raibumiem esmu jau pieradis. '— Tu esi vesels, spēcīgs, — es turpināju, — redzēju, kā

tu noliki uz lāpstiņām bokseri Bubu Pirmo, bet viņš taču ir visstiprākais zēns mūsu ielā.

—   Vai jūs redzējāt? — Mareks palūkojās manī grūtsirdīgi.

—   Redzēju.

—    Buba bija slābans pēc pārslimotās gripas, bet spēcīgs es esmu, tas taisnība. — Mareks nokrekšķējās, taču sejas izteiksme palika tāda, kā bijusi, proti — tikpat drūma.

—   Tāpat man ir zināms, — es turpināju, — ka tu veiksmīgi izmēģini kādu pasaulei vēl nepazīstamu ieroci un tev izdevās izraisīt eksploziju, kas uz divām stundām piesārņoja atmosfēru mūsu ielā. Ceru, ka tie, par laimi, nebūs bijuši radioaktīvie putekļi, ko?

—   Jūs tā domājat? — Mareks filozofiskā mierā izšņauca degunu, tomēr seja bija un palika neglābjami drūma.

—   Kas tev kait, Marek? …

—   Kāpēc jūs man jautājat? Tik un tā jūs to nesapratīsiet, tikai brīnīsieties — un viss.

—   Pag, pag, to mēs redzēsim.

—   Ko lai es jums saku? Jūs domājat, ka es … ja man … ir divritenis, ja es noliku uz lāpstiņām Bubu un ja eksperimentēju … Bet tas taču nav nekas būtisks. Jūs pieskaraties tikai parādību virspusei. Tās visas ir detaļas, gluži parastas lietas. Bet man, es jums teikšu, pat visvienkāršākajos jautājumos atgadās kaut kas neparasts un nepatīkams. Ik uz soļa mani piemeklē kolosālas nejēdzības.

—   Droši vien tu, draudziņ, pats meklē kašķi.

—   Goda vārds — ne.

—   Bet ka tad? … Kāpēc? …

—   Tur jau ir tas āķis — kāpēc? — Mareks paraustīja plecus. — Gluži vienkārši neveiksmes vai, ja jums patīk labāk, apstākļi. Tā vien radās, ka esmu neglābjams NEVEIKSMINIEKS.

—   Neveiksminieks? Šķiet — tu esi ļoti inteliģents zēns. Vai inteliģentam zēnam klājas ticēt tādām aplamībām?

—   Jūs neko nezināt. Jūs pat iedomāties nevarat, kādas neparastas dēkas man jāpiedzīvo.

—   Un tādēļ tu esi tik sadrūmis? Man liekas — citi zēni par dēkām tikai priecātos.

—   Šaubos, — Mareks atbildēja. — Tās nav tādas dēkas, kādas jūs domājat. Tās ir baigas dēkas.

—   Kādas baigas dēkas tev var gadīties? Cik man zināms, tu nedz medī tīģerus Birmā, nedz arī apgūsti Antarktīdu.

—   Tas jau ir visdrūmākais. Ne es apgūstu Antarktīdu, ne es medīju tīģerus, vispār es nekā tāda nedaru, tomēr ik uz soļa man atgadās kaut kas baigs. Drausmīgas dēkas pilnīgi ne no kā.

—   Zini, — es teicu, neslēpdams savas šaubas, — man patiešām grūti iedomāties, ka mājās vai skolā tu varētu piedzīvot kaut ko pa īstam drausmīgu.

Mareks pasmaidīja — man likās — ar tādu kā nožēlu.

—   Domāju gan, — viņš sacīja, — ka jums grūti to iztēloties. Es taču jums teicu — tas izklausās neticami. Nevienu citu nekas tāds nepiemeklē, vienīgi mani.

—   Bet kas, piemēram?

—  Šobrīd nevaru jums to izstāstīt… jāsteidzas uz skolu, un jūs tik un tā nenoticētu.

Es aizskarts nokremšķinājos.

—   Pastāstīšu citreiz, tikai jums jāapsola, ka nesmiesieties un nebrīnīsieties, arī morāli man nelasīsiet. Vai jūs varat to apsolīt?

—   Protams, Marek.

—   Tad uz redzēšanos!

«Dīvains zēns,» es nodomāju, «taču muļķis viņš nešķiet.»

Pirmā dēka jeb neparastie un neticamie apstākļi, kas kavēja Mareku Vasarraibumiņu sagatavot stundas

Nedēļu pēc pirmās sarunas ar Mareku gluži negaidot satiku viņu Bieļanu parkā, kurp aizstaigāju katru dienu pulksten divpadsmitos, lai atpūtinātu nervus. Zēns sēdēja, ietinies segā, uz soliņa zem finiera ziloņa maketa un grauza ābolu; seja, kā parasts, viņam bija raižpilna.

—   Labdien, Mareki — es sacīju. — Tu joprojām esi sadrūmis?

—   Kā redzat.

—   Vai atkal tev atgadījies kas briesmīgs?

—   Protams.

—   Un kas īsti?

—   Es gatavoju stundas.

Paskatījos Marekā ar aizdomām. Tā vien šķita, ka viņš zobojas par mani.

—   Tu gatavoji stundas, — es atkārtoju, — un tas bija tik briesmīgi?

—   Es jums izstāstīšu, bet vai jūs atceraties, ko man solījāt?

—   Atceros.

—   Labi, tad klausieties, lūdzu! Kamēr tēvs mani atradīs, paies vēl brītiņš, tikmēr varu jums pastāstīt.

—   TĒVS?

—  Es aizmuku no mājām. Vakar vakarā pulksten astoņos. Sīs segas man iedeva Česeks Pajkerts, un tā es uz estrādes grīdas pārnakšņoju.

—   Ko tu runa?!

—   Tikai, lūdzu, neuztraucieties! Tūlīt mani atradīs.

—   Un tu tikmēr sēdi šeit vienā mierā?

—  Man sāp kāja. Un vispār, zināt, man apnicis bēguļot. Sākumā biju nolēmis doties ar laivu lejup pa Vislu, bet no rīta šeit satiku Ceseku Pajkertu ar draugu. Viņi mācās pēcpusdienas maiņā un bija atnākuši šurp patrenēties lēkšanā ar kārti.

Tā mēs trijatā trenējāmies, pēc tam viņi saderēja ar mani, vai es nolēkšu no estrādes jumta. Lēkdams es izmežģīju kāju. Tā kā biju invalīds, es nosliecos uz sarunām par pamieru, un Ceseks Pajkerts aizskrēja izdibināt apstākļus, kādi valda mājās un skolā. Izrādījās, ka apstākļi ir man labvēlīgi, jo visi nobažījušies par mani un tēvs apsolījis atlīdzību:

Simt zlotu tam, kurš pateiks, kas noticis ar Mareku.

Tad Ceseks noprasījis: ja es atgriezīšoties, vai mani saņems atplestām rokām un vai netiks pielietoti ārkārtēji soda mēri? Tēvs atbildējis, ka saņemšot mani atplestām rokām un bez ārkārtējiem soda mēriem. Ceseks atskrēja pie manis, visu izstāstīja un jautāja, vai lai turpina sarunas? Es teicu, lai turpina. Nu un Ceseks aizskrēja pateikt, ka es sēžu Bieļanu parkā zem finiera ziloņa un lai viņi paķer līdzi kādus rateļus, divriteni vai nestuves, jo esmu izmežģījis kāju. Bez tam Ceseks iekasēs no tēva apsolītos simt zlotus.

—   KA TAD TA, MAREK? — es sašutis iesaucos. — Jūs vēl izkrāpjat no tēva simt zlotus?!

Mareks paraudzījās manī dziļi aizvainots.

—   Kā jūs tā varat sacīt! Mēs šo atlīdzību esam nopelnījuši godīgā ceļā. Bez tam, lūdzu, nedomājiet, ka naudu mēs izmantosim savām vajadzībām. Ceseks atdos naudu vecāku komitejai, lai tā iegādājas par to divdesmit porcijas pusdienu mūsu klases mazasinīgajām meitenēm un lai piebaro viņas papildus, tā sakot, virs plāna un grafika un piespiedu kārtā.

—   Kādēļ tieši meitenēm? — es izbrīnījos.

—  Jo redzat — skolas pusdienas nav nekādas garšīgās, un mūsu meitenes ir vienreizēji neciešamas, tāpēc viņas pelnījušas papildu porcijas.

—   Tātad tu gribi sariebt meitenēm? Tā nav godīga spēle.

—   Vai mēs viņām ko sliktu darām? Domāju, tas ir labi, ka mēs gribam viņas piebarot. Man liekas — tā ir slavējama rīcība.

—   Bet rīcības mērķis, Marek! Mērķis! Mērķis ir atriebība.

—  Mums ar tiem skuķiem vienreiz jātiek galā. — Mareks nopūtās. — Bet jūs solījāt, ka nelasīsiet man morāli.

—   Tu laikam gribētu, lai es tavu rīcību slavēju, ko?

—   Nē, nav nemaz jāslavē, tikai, lūdzu, nenosodiet mani skaļi. Jūs taču tikpat labi varat darīt to klusībā. Citādi es nevarēšu jums neko izstāstīt, jūs saprotat…

Es jutos kā ar aukstu ūdeni apliets.

—   Labi, lai notiek, bet vai tu beidzot vari pasacīt — kāpēc aizbēgi no mājām?

—   Pēc visiem tiem notikumiem es nevarēju vairs ilgāk izturēt … Neticami!

—   Neticami?

—   Es taču jums teicu.

—   Jā, teici gan, bet man jāatzjst, Marek, ka es ne visai saprotu… kas tik neticams var notikt, gatavojot stundas?

—   Jūs tikai paklausieties … Nē, vispirms es paskaidrošu, kā mēs dzīvojam. Mēs dzīvojam tā: tanī istabā, kurā guļu es, guļ arī pans Taure, kas uzstājas kabarejā, un brālēns Aļeks — sportists. Tāpēc arī. mūsu istaba izskatās drusciņ dīvaini; lūdzu, iedomājieties: vienā kaktā karājas boksa treniņa maiss un boksa cimdi, visa siena virs gultas nolīmēta ar fotoattēliem no sporta sacīkstēm, savukārt istabas otrā kaktā uz grīdas stāv saksofons un čells, bet uz krēsla izplāts pana Taures kovboja tērps, kurā viņš uzstājas uz skatuves.

—   Jā, mazliet neparasti tam jāizskatās gan, — es noteicu, — bet vai tieši šinī istabā tev jāgatavo mācības?

—   Jā, šinī… Mums gan ir arī otra istaba, bet tanī ir daudz sliktāk, jo tur mācās Jadzja un Krisja, un es kopā ar skuķiem nevaru mācīties. Viņas ir tik skaļas, mūžīgi strīdas, un man no trokšņa uzreiz sāk sāpēt galva. Tēvs teica, lai es gatavojot stundas tanī neparastajā istabā, jo tur esot miers un klusums. Jo redzat — pēcpusdienās brālēns Aļeks trenējas klubā, bet pans Taure uzliek uz ausīm ausu sildītājus, lai neko nedzirdētu, un liekas gulēt. Tēvs saka — tur es varot netraucēti mācīties. Bet tas nav tik vienkārši, kā izskatās, goda vārds, sevišķi, ja cilvēku vajā neveiksmes un viņam vienmēr sanāk pārākie podi.

—   Kā, lūdzu, tu teici?

—   Pārākie podi, tas nozīmē — sanāk ziepes. Citi zēni stundas gatavo, kur pagadās, dažiem vispār nav atsevišķas istabas, bet viņi izmācās — un kārtībā … Tikai man vienmēr iznāk paklupt pat uz parketa — kod vai pirkstos. Kaut vai, teiksim, mūsu Pipargurķītis, viņam vispār nav kakta, kur varētu klusiņām nolīst ar grāmatu, jo tas nav dzīvoklis, bet īsts krogs. Pie viņiem nepārtraukti sit kārtis un dzer. Viņš iet pie klasesbiedriem, lai tur mācītos, un — ja nevar citādi — braukā ar autobusu turp un atpakaļ, jo viņam ir autobusa karte, un autobusā viņš visu iezubrī…

—   Kā tad tā, Marek… un skolas klubs? Vai tad viņš nevar mācīties skolas klubā?

—   Nē, tagad vairs ne. Tagad skolas klubā pēc stundām ugunsdzēsēji apmāca zēnus pūst taures. Jo redzat — ugunsdzēsēji uzņēmušies par mums šefibu un grib mūs kaut kā noslogot, lai mūsos aiz garlaicības neieperinātos huligānisma bacilis. Tādēļ viņi apmāca puikas pūst fleitē.

—   Ļoti jauki no ugunsdzēsēju puses.

—   Tā visi saka, tikai zēniem vairs nav kur mācīties. Bet viņi arī tāpat tiek galā, pat Gnipkovskis, zināt, viņš mitinās vienā kabūzī ar četriem neciešamiem knauķiem, kuri brēc vienā gabalā kā sisti, piedevām viņiem ir apakšīrnieks čigāns. Tā būtu vēl tikai pusbēda, ja tas čigāns neko nedarītu, bet viņš — iedomājieties tikai — taisa pannas un no rīta līdz vakaram dārdina kā velns pa pekli. Un tas Gnipkovskis — varat iedomāties — tomēr nez kādā veidā pagūst sagatavot stundas, un viss ir kārtībā, turpretī pie mums ir itin kā mierīgi: nav ne knēveļu, ne kāršu spēlmaņu, ne čigānu, un solidākus cilvēkus par tiem, kuri dzīvo ar mums, grūti iedomāties, taču, zināt, tikko es sāku gatavot stundas — uzreiz sākas. Taču vakar sākās tādi baigie podi, ka es vairs neizturēju. Es izstāstīšu jums visu pēc kārtas, labi?

Todien pans Taure beidza pīkšķināt mazliet vēlāk, pulkstenis bija jau seši, kad viņš nolika saksofonu sāņus, noģērbās, uzlika uz ausīm ausu sildītājus un devās pie miera. Es ieslīdēju istabā un apsēdos pie galda. Tanī mirklī ienāca tēvs. Droši vien viņš taisījās kaut kur iet, jo pogāja ciet mēteli. Tēvs ienāca un uzreiz sāka savu parasto dziesmu:

—   Marek, —vai esi izmācījies?

—   Kā es varēju izmācīties, — es apskaities teicu, — ja pans Taure visu laiku spēlēja saksofonu? Tēt, tu domā, ka es varu mācīties, ja viņš nepārtraukti pūš: tra-ta-ta …

—   Vajadzēja aizbāzt ausis ar vati, — tēvs teica.

—  Vate kņudina, un es nespēju koncentrēties. Pans Taure arī neatzīst vati, vienīgi ausu sildītājus.

—  Tādā gadījumā vajadzēja uzlikt sildītājus. Tu taču gribēji sev nopirkt.

Es tikai paraustīju plecus. Ticat vai ne, bet mans tēvs reizēm šķiet kā nokritis no Mēness.

—   Kur es maijā dabūšu ausu sildītājus? Pašlaik tos nekur nepārdod.

—   Vajadzēja aizņemties no pana Taures, — tēvs nosēcās, — panam Taurēm droši vien ir rezerves sildītāji.

Es noliedzoši pakratīju galvu.

—   Pans Taure nevienam neko neaizdod — ne sildītājus, ne čellu. Ja pie viņa reizēm atnāk kāds darbabiedrs un grib aizņemties čellu, pans Taure atbild, ka tas esot sabojāts. Šodien pat viņš man pieteica — ja atnākšot pans Cedurs un gribēšot aizņemties čellu, lai es viņu sūtot prom, sacīdams, ka pans Taure saslimis ar tīfu … — Gribēju paskaidrot tēvam visu, kā ir, taču viņš nez kāpēc uzbudināts aprāva mani pusvārdā:

—   Labi jau, labi. Prātīgāk būs, ja tu ķersies pie mācībām. Būšu atpakaļ ap astoņiem un pārbaudīšu tevi. Sākot ar šodienu, es tevi sistemātiski pārbaudīšu. Māte devusi tev pārāk lielu vaļu, bet es tevi, mans dārgais, uzvēdīšu uz pareizā ceļa. Man apnicis sarkt vecāku sapulcēs. Četri divnieki ceturksnī! Tas ir par traku. Tevis dēļ mātei vajadzēja braukt uz sanatoriju.

Es salēcos no sašutuma.

—   Nevis manis dēļ, bet krustmātes Doras dēļ. Mamma sacīja, ka krustmāte Dora saindējusi viņu ar nez kādām tabletēm.

Tēvs apmulsis nokrekšķinājās un teica:

—   Lai nu paliek! Šā vai ta, es tevi drusciņ padīdīšu. Svētki beigušies. Saprati?

—   Sapratu, tēt, — es novaidējos.

—   Liec to aiz auss! — tēvs padraudēja un izgāja.

Pulkstenis nosita sesto stundu. Nezinu, kāpēc, bet man uznāca miegs. Es nožāvājos vienreiz, otrreiz un bez jebkādas sajūsmas ņemos šķirstīt mācību grāmatas. Piepeši ieskanējās durvju zvans. Viņpus durvīm izdzirdēju skaļus soļus, smieklus un sarunas. Istabā iedrāzās četri puikas ar futbola bumbu.

—   Cau, Marek! — viņi sauca. — Sveiks! Klau, vai nenāksi pabumbot? Ejam, nevelc garumā!

—   Nekur es neiešu, — pikti attraucu, — man jāizmācās matene.

—   Skat, skat, galīgi nenormāls, šis zubrīs mateni! — puikas klaigāja cits caur citu.

Gatavā bļauru komanda, es jums teikšu.

—   Klusāk, — es nošņācu, — uzmodināsiet panu Tauri, un viņš baigi apskaitīsies.

Tikai tagad viņi pamanīja, ka istabā kāds guļ, un uz pirkstgaliem pieslīdēja pie pana Taures.

—   Klausies, kas tas par tipu tur gulta? — noprasīja Garais Janeks.

—  Tas ir pans Taure, mūsu jaunais apakšīrnieks, — es paskaidroju.

—   Bet kāpēc viņš guļ?

—   Kad tad lai viņš guļ? — es attraucu. — Naktis viņš spēlē kabarejā, bet no rītiem vingrinās čella spēlē.

—   Mūziķis, vai?

—   Mūziķis.

—   Klau, kas tās par pindzelēm? — Garais Janeks iesmējās un divos pirkstos pacēla pana Taures ūsiņas.

Es uztraukts izrāvu viņam tās no rokām.

—   Neaiztiec! Tās nav nekādas pindzeles. Tās ir pana Taures ūsas, — es paskaidroju.

—   OSAS? — Zēni pārsteigti saskatījās.

—   Pans Taure uzstājas kabarejā meksikāņa lomā, un viņam nepieciešamas melnas ūsas.

—   Un šitāda cepure arī? — Garais Janeks uzlika galvā pana Taures sombrcro un vēroja sevi spogulī.

—   Jā, — es atbildēju, visiem spēkiem pūlēdamies saglabāt mieru, — tas ir sombrero — cepure ar platām malām, lai aiz* sargātu seju no svelmainās dienvidu saules; «sombra» spāņu valodā nozīmē «ēna».

—   Ā, — norūca Garais Janeks, — cepure tā nekas. Vienā filmā es redzēju tādu cepuri. Paklau, Marek, bet kāpēc tas Taure guļ ar ausu sildītājiem, vai tas arī ir pēc spāņu modes?

—  Esi gan stulbenis. Viņš guļ ar ausu sildītājiem, lai neko nedzirdētu. Citādi viņš nevarētu gulēt.

—   Vī, cik jūtīgs, — Janeks nobrīnījās.

—   Jā, viņš ir ļoti jūtīgs. — Es nopūtos. — Nu gan ejiet!

Bet kur nu — tas ambīlis Garais Janeks paķēra saksofonu

un no visa spēka ietaurēja panam Taurēm ausi. Pans Taure nepamodies pierausās gultā sēdus, bet tūdaļ atkal kā bluķis atkrita guļus.

—   Mūlāpi, — es iesaucos pilnā rīklē, — vācieties prom!

Man, par laimi, nevajadzēja dzīt viņus prom, jo šie paši

bija nobijušies kā diegi un aizlasījās. Es par jaunu apsēdos gatavot stundas, bet, tikko burtnīcā ierakstīju datumu, aiz loga izdzirdēju varžu kurkstoņu. Man bija skaidrs, ka tie ir Ceseks un Gžeseks, viņi vienmēr ar tādiem signāliem mani aicina, taču šoreiz es nolēmu — lai viņi kvakšķina, cik uziet, es neiešu. Pat nepakustēšos no vietas. Lai vai kas, ar matemātiku man jātiek galā. Piepeši redzu: šie abi rāpjas pa logu

iekšā. Sēžu kā sastindzis, ij nepakustos. Ceseks pienāk klāt un pārsteigts prasa:

—   Ko tu sēdi kā pielipis, Marek, kurls esi, vai?

—   Tinieties prom! — es iesēcos. — Man nav vaļas. Gatavoju mateni.

—   Netēlo nu ambīlil — Gžeseks smejas. — Zini, mēs atnesām blusas …

—   Blusas? — Es izlikos neko nesaprotam.

—   Kā tad, tās, ko mēs rit ielaidīsim klasē septītajiem. Aizmirsis esi, vai?

Kur nu aizmirsis! Tā bijām norunājuši. Septītie mums vakar aritmētikas stundā ielaida klasē maijvaboles, un sanāca trobele, jo skolotāja domāja, ka vainīgie esam mēs, tāpēc mēs nolēmām šiem revanšēties ar blusām. Es tomēr izlikos, ka neko neatminos.

—   Izblusojām visus suņus pagalmā, — Gžeseks elsdams pavēstīja. — Mēģenē esam savākuši simt piecas blusas. Vairāk nedabūjām. Kā domā, vai pietiks? — Viņš piebāza man pie deguna aizkorķētu stikla mēģeni.

—   La-la-laikam pietiks, — es izstostīju.

—   Kā domā, vai līdz rītdienai nenobeigsies? — Ceseks šaubījās,

—   Kāpēc lai šīs nobeigtos?

—   Teiksim, no bada.

—   Kur nu, blusas ir izturīgas.

—   Bet vai nenoslāps, kā tu domā?

—   Ar ko tu noslēdzi mēģeni?

—   AR KORĶI.

—   Labak butu ar vati, — es ieteicos, — vate laiž gaisu cauri.

—   Fakts, — Ceseks piekrita, — dod šurp vati. Gžesek, tu tikmēr izvelc korķi, tikai skaties, lai šīs neizlec.

Ko es varēju iesākt? Sadabūju no aptieciņas vati un iedevu Cesekam. Gžeseks tikām veltīgi stīvējās ap korķi.

—   Gatavais draņķa gabals, neparko nenāk ārā, pārāk cieši esi aizkorķējis.

—   Padod šu. — Ceseks atņēma viņam mēģeni. — Marek, vai tev korķviļķis ir?

Nepretodamies liktenim, iedevu viņam korķviļķi. Ceseks sparīgi metās to ieskrūvēt korķī, un tad notika kaut kas drausmīgs. Mēģene saplisa, drumslas pašķīda kur kurā. Šausmās atsprāgām atpakaļ. Simt piecas blusas sāka lēkāt pa istabu.

—   IDIOTS! KO TU IZDARĪJI? — Gžeseks izbļāva. — Ķer tagad roka!

—   Viss dzīvoklis pieblusots, — es ievaidējos, — sasodīts, jau kož!

—   Man arī, — žēlabaini ieņaudējās Gžeseks. Kasījāmies kā apsēsti, taču vieglāk nekļuva. Simt piecas

blusas — tas nav joks. Vienīgi Ceseks nezaudēja aukstasinību.

—    Beidziet vienreiz kasīties, velns parāvis! Tas nav glābiņš. Pamēģināsim kā nebūt šīs saķert.

Nometāmies četrrāpus un sākām rnedīt blusas, kas lēkāja pa grīdu kā negudras.

—   Kaut jūs izputētu ar visām savām blusām, — es sodījos,

—  idioti, nekas vairāk!

—   Tā taču bija tava ideja, — nekaunīgi atcirta Gžeseks.

—   Mana?! — Es aiz sašutuma vai apstulbu. — To taču Ceseks…

—   Es? Es ieteicu skudras, — Ceseks bezkaunīgi izlocījās,

—  bet jūs gribējāt blusas.

—   Es tikai pa jokam. — Gžeseks pasmaidīja.

—   Kā tad — pa jokam. Un kas man iedeva mēģeni? Varbūt

liegsies, jā?

Nezinu, ar ko viss būtu beidzies; mēs bijām pilnīgi izsisti no sliedēm un jau nākamajā mirklī laikam būtu sākuši villoties, te pēkšņi spalgi iedžinkstējās durvju zvans.

—   Kāds nāk! — Ceseks pacēla galvu.

—   Tā ir krustmāte Dora, — es teicu. — Krustmāte Dora vienmēr zvana kā uz ugunsgrēku. Silti iesaku, kamēr vēl ir laiks, — laidieties pa pieskari, — es piemetināju, — ar manu krustmāti joki mazi.

Ceseks un Gžeseks jau agrāk šo to bija dzirdējuši par krustmāti Doru, tādēļ kā apsviluši pielēca kājās un joza no istabas ārā. Durvīs viņi saskrējās ar krustmāti Doru. Krustmāte abus bargi noskatīja un, nenolaizdama hipnotizējošu skatienu, kas lika abiem sarauties melniem un maziņiem, ierunājās:

—   Marek, bērniņ, kā tev klājas?

—   Tā nekas, krustmāmiņ.

Es noskūpstīju krustmātei roku.

—   Kas tie par nesimpātiskiem tipiem? Jau atkal pie tevis nez kādi ielas zeņķi. Kad vien es nāku, šie pretīgie tipi ir jau priekšā. — To pateikusi, krustmāte atvēzējās pret Ceseku un Gžeseku ar lietussargu. — Ko, jūs vēl esat te? Jūsu dēļ nabaga bērns nevar mācīties.

Ceseks un Gžeseks pa galvu pa kaklu metās laukā, bet krustmāte, tikusi galā ar iebrucējiem, atkal uzrunāja mani:

—   Nekad neesmu varējusi saprast tavu māti, ka viņa ļauj tev ielaisties ar tādiem tipiem. Starp citu, kur ir tavi vecāki?

—   Tētis izgājis, krustmāmiņ, bet māmīte aizbraukusi.

—   Aizbraukusi? — krustmāte nobrīnījās. — Vai tas var būt, bērniņ? Kāpēc man nekas nav zināms?

—  Māmīte aizbrauca uz sanatoriju ārstēties.

—   Ko tu saki, Marekiņ! Uz sanatoriju! Nabadzīte! Ak, ir gan tie mūsdienu dakteri. Tad tik tālu viņi noveduši tavu māti. Es zināju, ka tā tas beigsies. Būtu viņa, nabadzīte, klausījusi mani, bet kur nu, tava māte … Pag, bērniņ, tu taču arī izskaties pavisam nelāgi. — Brīdi viņa vērīgi mani noskatīja, tad pievilka sev klāt. — Panāc nu šurp, bērniņ!

Es pārbīlī atkāpos.

—   Man nekas nekait, krustmāmiņ, galīgi nekas, jums tikai tā rādās, — es teicu stomīdamies.

Taču es zināju, ka nu vairs neizsprukšu. Krustmāte piespieda mani pie sienas un izņēma no rokassomiņas karotīti.

—   Nebīsties, manu bērnin, izbāz mēli… Saki: a-a-a …

—   A — A — A…

Krustmāte iebaza man rīkle karoti. Likās — man acis tūdaļ izsprāgs no pieres. Es aizrijos.

—   Skaidrs! — Krustmāte pašūpoja galvu. — Mandeles atkal iekaisušas. Iedzimta kaite jūsu ģimenei, bērnin. Jūs visi esat vārguļi.

Taču es vairs neklausījos viņā. Blusas atkal mani neganti koda, un es nejaudāju nekasīties. Man par nelaimi, krustmāte to pamanīja.

—   Kāpēc tu, bērniņ, tā kasies? — viņa noraizējusies apprasījās. — Vai tev niez? Kurā vietā? Parādi!

—   Nē … es jūtos labi, — es izbijies vāvuļoju.

—  Velc nost kreklu!

—   Krustmāmiņ, man jāgatavo stundas.

—   Veselība, Marekiņ, ir pats galvenais, ģērbies nost, — krustmāte Dora pavēlēja un, nevērodama manus iebildumus, novilka man kreklu.

—   Kas tad tas? — Viņa uzlika acenes un ņēmās mani pētīt. — Kaut kādi nejēdzīgi izsitumi un sasarkumi. Mīļais bērniņ, apgulies!

Padevies liktenim, es izstiepos gultā, un krustmāte sāka spaidīt man vēderu. Sākumā man tikai kutēja, un es pāris reižu iesmējos, bet spaidīšana kļuva sāpīgāka.

—   Vī, kā sāpi — es locīdamies kunkstēju. — Krustmāmiņ, ne tik stipri.

—    Redzi nu, — krustmāte nopriecājās, — tev sāp. Tā noteikti būs aklā zarna. Tas jūsu ģimenei, Marekiņ, iedzimts. Bet kāpēc šie riebīgie izsitumi? Neparasti sarežģīts gadījums, bērniņ. — To sacījusi, krustmāte izņēma no rokassomiņas tableti un iebāza man mutē. — Norij nu katram gadījumam. Tūlīt izmērīsim temperatūru.

Krustmāte ērti apsēdās, sadabūja termometru un ielika man padusē. Gaidīdama, līdz temperatūra pacelsies, viņa laiku pa laikam paraudzījās pulkstenī un kritiski aplūkoja mūsu dzīvokli.

—   Kā jūs dzīvojat… kā jūs dzīvojat, mīļais bērniņ! — Viņa nopūtās.

Piepeši krustmātes Doras acis apstājās pie guļošā pana Taures. Krustmāte uzlika acenes un brīdi aizdomīgi noraudzījās viņā. ,

—   Kas tas par neredzētu indivīdu tai gultā?

—   Mūsu apakšīrnieks pans Taure, — es paskaidroju.

—   Kāds klauns vai muzikants. — Krustmāte noraudzījās viņā ar neslēptu pretīgumu.

—   Krustmāmiņ, viņš ir mākslinieks.

—   Mākslinieks! — Krustmāte nožēlā pašūpoja galvu.

—   Man šķiet, ka viņš ir nevīža. Visi mākslinieki ir netīreļi. Bērniņ, saki — vai viņš mazgājas arī?

—   Mazgājas, krustmāmiņ.

—   Man šķiet, ka viņš ir slims, — krustmāte norūca.

—   Drošs paliek drošs, iedošu tev vēl tableti.

Krustmāte sāka rakņāties rokassomiņā, un tad ar viņu notika kaut kas dīvains. Viņa pielēca kājās, iekliedzās vārgā balsī un sāka griezties riņķī.

Aiz pārsteiguma iepletu acis.

—   Krustmāmiņ, kas jums noticis?

—    Ar mani, bērniņ, kaut kas nav īsti labi, — krustmāte slābanā balsī izdvesa. — Kaut kas briesmīgs, Marekiņ. Droši vien būs pielipuši tie izsitumi … vai dieviņ, jūtu pa visu miesu tādu savādu kņudoņu, vai dieviņ, tas vairs nav izturams… Atvaino, mīļais bērniņ, man laikam vajadzēs iet prom … vai dieviņ … vai…

Es sapratu.

—   Jau kož, krustmāmiņ? — es lietišķi apprasījos.

—  Marekiņ, ko tu teici?

— Es teicu, ka jūs laikam apsēdušas blusas, — es paskaidroju, — jo pie mums ir simt piecas blusas.

—   Ko?! — pārbīlī krustmāte iebļāvās.

—   Amurgalva Ceseks atnesa blusas, un tās izspruka.

—   Blusas! — krustmāte iesaucās aplam izmisusi. — Vai manu … glābiet!

Un, izdvesusi: «Esmu blusu apsēsta!» — viņa atslīga krēslā.

Es pielēcu no gultas, izņēmu termometru, izspļāvu tableti un ņēmos dūrēm bliezt pa otras istabas durvīm, aiz kurām mitinājās manas māšeles.

—   Jadzja! Krisja! Glābiet krustmāmiņu Doru!

Uz sliekšņa parādījās manas mīļās māsiņas.

—   Kas noticis? — Viņas izbijušās raudzījās te uz mani, te uz krustmāti.

—   Vai neredzat, vai? Krustmāte Dora paģībusi!

—   Krustmāmiņ, vai! Kas gadījies? — Abas metās pie krustmātes un pūlējās viņu piesliet kājās. — Marek, atnes ūdeni un baldriānu!

Kad atgriezos istabā ar ūdeni un baldriāna pilieniem, māsas jau veda prom zem rokas krustmāti, kas tikko turējās kājās.

Es atviegloti nopūtos un ar prieku ķēros pie mācībām. Tikko biju uzrakstījis uzdevuma tekstu un sācis lauzīt galvu par atrisinājumu, te pēkšņi izdzirdēju iešķindamies zvanu. Es nebiju paguvis pat piecelties no krēsla, kad istabā zosu gājienā iesoļoja trīs bokseri ar boksa cimdiem pār plecu. Tie bija boksa juniori: Buba Pirmais ar brāli un «muša» Spundīte.

—   Kā sviežas, Marek? — ierunājās Buba Pirmais. — Pans Aļeks uzaicināja mūs uz treniņu.

—   Brālēna Aļeka nav mājās, — es noburkšķēju.

—   Tas nekas, mēs paši patrenēsimies, — «muša» Spundite noteica, un viņi vienā mierā ņēmās vilkt nost virsdrēbes. Bija skaidri redzams, ka viņus sagrābusi cīņas kaisme.

Iekams paguvu ko iebilst, Buba Otrais iegāza pa treniņa maisu ar tādu spēku, ka maiss iebelza man pa galvu. Sajutu tikai, ka kopā ar krēslu krītu melnā un dzijā bezdibenī. Atžirbis ieraudzīju virs sevis Bubu Pirmo, Bubu Otro un Spundīti, kuri pārsteigti lūkojās manī.

—   Drusciņ apdullināju viņu, — secināja Buba Pirmais. — Tas «taisnais» tev iznāca uz goda. — Viņš atzinīgi uzsita ar cimdu Bubam Otrajam pa plecu.

—   Dodiet ūdeni! — ieteicas Spundīte.

Buba Pirmais aizčāpoja līdz galdam un pasniedza «mušai» Spundītēi vāzi ar puķēm. «Muša» Spundīte izņēma puķes un

uzšļāca ūdeni man uz galvas. Es pielēcu kājās kā apsvilis un noskurinājos.

—          CŪKCEPURES! — es iebļāvos. — Vācieties, citādi es jūs …

—          Ko nu trako, paliec rāms, nebendē nervus, vecais! — Buba Pirmais noglauda man vaigu ar cimdoto roku.

Pārskaities es viņu atgrūdu.

—          Ei tu, pievaldi knaģus, citādi gāzīšu!

—          Pamēģini tikai, Smurguli, — Buba Pirmais nošņāca, savukārt Buba Otrais slaidi nospļāvās.

—          Se tev! — Es dūšīgi atvēzējos un iekrāvu Bubam Pirmajam pa degunu.

Viņi bija mani izveduši no pacietības.

Buba Pirmais sagrīļojās no sitiena, atgrūdās no sienas un metās uzbrukumā. Vienu mirkli viņam izdevās mani piežmiegt pie sienas, taču tas mani vēl vairāk saniknoja. Jutu, ka manī uzvird senču asinis, kuri cīnījās pie Grīnvaldes un Raclaviciem. Es metos pretuzbrukumā, un mans «āķis» trāpīja Bubas žokli. Buba sagrīļojas kā piedzēries un ar visu

svaru uzgāzās virsū čellam, kas dārkšķēdams salūza.

Pans Taure, neatvēris acis, pieslējās gultā sēdus un pa miegam nomurmulēja:

—   Bungas, klusu! Lūdzu, pianissitnoK — Tad nelaimīgais

kā nesamaņā atslīga uz spilvena un gulēja tālāk. Mēs sastingām un pārbijušies skatījāmies uz sadragāto čellu. Pirmais atguvās «muša» Spundīte. Viņš noliecās pie mūzikas instrumenta un bailēs to aplūkoja.

—   Smalkās šķēpelēs.

—   Skaidas, — Buba Otrais norūca.

—, Nejēgas, — es tik tikko spēju parunāt, biju tuvu asarām, — viņš mums to nepiedos. Tā bija visa viņa bagātība un … un … — es izmisis raudzījos uz puikām, — un … un … vispārīgi… viņš teica, ka čells viņam esot tas pats, kas sieva.

—   Neņem galvā, — Buba Pirmais izdvesa, — mūsu mājā dzīvo galdnieks, viņš salīmēs.

—   Vai tu domā, ka viņš pratīs? — Es stipri šaubījos.

—   Skaidrs, — Buba Pirmais mani mierināja, — viņš līmē pat klavieres. Paņemšu līdzi šo kasti un palūgšu, lai viņš salīmē.

—   Domā, ka pagūsi, pirms pans Taure pamodīsies? — es apvaicājos.

Taču Buba nepaspēja atbildēt, kad ieskanējās zvans.

Mēs šausmās stāvējām kā pārakmeņojušies.

—   Kāds nāk! — čukstēja Buba Otrais.

—   Veči, laižamies! — Buba Pirmais nošņāca.

Paķēruši čellu, abi brāļi izlēca pa logu. «Muša» Spundīte nepaspēja nozust. Brīdi viņš pārlūkoja istabu, tad izmisīgā apņēmībā noslēpās čella futrālī.

Priekštelpā nodipēja soļi, un uz istabas sliekšņa parādījās pans Cedurs, pana Taures darbabiedrs, izskatīgs, elegants vīrietis ar kuplu matu cekulu.

— Kā sviežas, piccolo'? — Viņš draudzīgi pamāja man ar roku un pārlaida acis istabai. — Kur tad ir maestro Taure… A, cienījamo maestro pieveicis miegs. Ei, Anatol, — viņš atsperīgā solī tuvojās gultai, — kas tad nu, es skatos, ka tu esi ieslīdzis Morfeja [1] apkampienos. mosties, plikpaurainais Apollon!

Beidzamajā brīdī izmisis metos atturēt panu Ceduru.

—   Nemodiniet, lūdzu, viņu. Nav brīv. Pans Taure saslimis ar izsitumu tīfu.

—   Ko, ar tīfu? — pans Cedurs izbrīnījās. — Tu laikam, mans bambino2 , joko? Tāds kovbojs un saslimis ar tīfu? Nekavē, puis, man ar viņu jāpārmij pāris vārdu steidzamā lietā jeb, precīzāk izsakoties, mākslinieciski neatliekamā jautājumā.

—   Zinu, — es teicu, joprojām neļaudams panam Ceduram tuvoties pana Taures gultai, — jūs laikam atnācāt pakaļ čellam.

—   Uzminēji, bambino mio! — Pans Cedurs pasmaidīja, cenzdamies pēc iespējas elegantāk atbrīvoties no mana rokas tvēriena. — Taisni tas lika man pārkāpt jūsu mītnes slieksni.

—   Pilnīgi veltīgi, — es strupi atbildēju. — Čella nav.

—   Kā tā — nav? — Pana Cedura uzacis pacēlās augšup.

—   Nav, tiešām nav, — es sastomījos, — jo … jo … pans Taure atdeva čellu salīmēt.

—   Salīmēt? — Pans Cedurs iesmējās. — Ko tu man pūt miglu acīs, piccolo bambino?

—  Jā, atdeva salīmēt, — nu es meloju ar pilnu tvaiku, — jo čells bija iesprādzis šķērsām un gareniski.

—   Kā tā, te taču tas iri — Pans Cedurs izrāvās man no rokām un pielēkšoja pie čella futrāļa. — Pasaki savam maestro dolorosoka atdošu to atpakaļ, tiklīdz viņš izveseļosies. Tīfnieki nevar spēlēt.

—   Lūdzu, neaiztieciet! — es draudīgi ierūcos. — Pans Taure pieteica, lai jums neko neaizdodot, jo jūs piesiekalojāt viņa saksofona iemuti.

— Tā viņš, plikpaurainais diavolo , teica?! Tas nekas. Mūzikas instruments kalpo māksliniekam. Maestro Paganīni daiļrades apmātībā trīs reizes sadragāja savu vijoli. Kas gan ir iemutes piesiekalošana salīdzinājumā ar vijoles sadragāšanu!

Sādi runādams, viņš kāri grozījās ap futrāli, tad gluži negaidot, pirms paspēju viņu aizkavēt, pacēla futrāli un novaidējās:

—   Velna būšana, acīmredzot esmu novārdzis.

Mirkli viņš stāvēja pārsteigts par futrāļa smagumu, tad mēģināja to uzmest sev uz pleca un aiz piepūles nostenējās:

—   O, per Bacco3 /

Dobji rībēdams, futrālis nokrita uz grīdas. Tai pašā acumirklī futrālī ieslēgtais «muša» Spundīte neganti iebrēcās:

—   Va-a-ai… glābiet!

Izbīlī pans Cedurs jokaini atlēca no futrāļa.

—   Kas tur bija? Bambino mio, vai tu dzirdēji?

Brīdi viņš aizdomīgi ausījās, tad piegāja pie futrāļa un piesardzīgi atvāza vāku. No «kastes» izlēca «muša» Spundīte un, brēkdams kā aizkauts: «Vai … ' vai … vai… mana kāja! …» — izlingoja pa logu.

Pans Cedurs skatījās notiekošajā, vārstīdams muti kā^zivs uz sauszemes, tad noslaucīja pieri kabatlakatiņā.

— Kas tie par pekstiņiem? Piedošanu, tas man nepatīk. Skaidrs, Anatols nekrietni izāzējis mani. Pagaidi, fratello mio , arī es māku dzīt jokus.

To sacījis, viņš pieskrēja pie tālruņa un uzgrieza numuru.

—   Hallo, vai ātrā palīdzība?!… Smags tīfa gadījums… Anatols Taure, saksofonists un čellists, Liepu ielā divpadsmit… mitinās pie Vasarraibumiņiem … Jā, izsitumu tīfs. Galīgs prāta aptumsums un trakuma lēkme. Kas izsauca? Cēzars Cedurs, mūziķis.

Viņš nosvieda kla'usuli un padraudēja panam Taurēm.

—  Tagad tu, plikpaurainais Apolloniņ, dabūsi skaidroties ar ātro palidzību! Un tu būsi liecinieks, — viņš uzsauca man un izdrāzās no istabas.

Es atkritu krēslā un ij nemēģināju vairs vērt vaļā grāmatu, tikai gaidīju, kad atkal ieskanēsies durvju zvans. Un — ko jūs teiksiet? Nepagāja ne minūte, kad iešķindējās zvans. Kā mēnessērdzīgs es blenzu uz durvīm, sak — kādu nelabo šoreiz vējš atpūtis? Parādījās divi puikas, ar kuriem biju iepazinies modelēšanas darbnīcā. Teoss un viņa biedrs garā mētelī.

Abi iedrāzās kā bultas.

—   Marek, zini, kas mums ir? Tarbiņ, parādi šim!

Par Tarbiņu nosauktais pavilka mēteli uz augšu. Paspīdēja kaut kas metālisks. Es klusēju un izlikos neskatāmies. Taču šos abus mana izturēšanās nemaz neatvēsināja.

—  Mēs sameistarojām bumbu, — sacīja par Tarbiņu sauktais tips garajā mētelī. — Netici? Paskaties! — Viņš pastiepa man pretī ieapaļu priekšmetu, kas atgādināja alumīnija blašķi. — īsta bumba, brālīt. Konstrukcija vienkārša. Apvalks no alumīnija blašķes, bet iekšā pirohektatritols. Visbiezākos mūrus sagrauj kā nieku. Teos, dod degauklu!

—   Tūlīt! — Teoss dedzīgi iebaza roku kabatā un izvilka kaut kādu tumšu vadu.

Tarbiņš drudžaini paķēra to un ņēmās stiprināt klāt blašķei.

Tas nu bija par daudz! Es pielēcu no krēsla.

—   Ko jūs gribat darīt?

—  Tikai mieru! — Tarbiņš, iegrimis darbā, norūca. — Jāizmēģina bumbas darbība.

—   Seit?!

—   Mēs izvēlējāmies tavu dzīvokli, — Teoss paskaidroja, — jo tavā mājā ir visbiezākās sienas. Senlaiku būve.

—   Jūs esat jukuši! — Es saķēru viņu aiz apkakles.

—   Ko tu baidies? — Tarbiņš nobubināja. — Tev, brālīt, jāuzupurējas. Einšteins zinātnes labā pārdeva pēdējās bikses. Sī te bumba ir gadsimta izgudrojums.

—   Vācieties prom!— es iekliedzos. — Es negribu upurēties …

—  Teos, aizdedzini degauklu! — vēsā mierā izrīkoja tips garajā mētelī.

Es metos uz priekšu, bet bija jau par vēlu: degaukla iešvirkstējās, un dzirkstele sāka slīdēt uz priekšu. Es grasījos mesties tai virsū, lai apdzēstu, taču dzelžains tvēriens pienagloja mani pie vietas. Mēģināju izrauties un ierēcos:

—   Duliie, dzēsiet nost… Glābiet… Glā …

Viņi iebāza man mutē savīkšķītu kabatas lakatiņu. Acīmredzot abi bija paredzējuši visus starpgadījumus.

—  Nespirinies, ir jau par vēlu… Teos, skaiti, — Tarbiņš nopurpināja, — kad būsi ticis līdz «septiņi», svīdīsim prom. Pie «desmit» notiks eksplozija.

—  Trakie … tur, gultā … cilvēks, — es murmulēju, taču šie neko nesaprata, jo mutē man bija savīkšķīts kabatas lakats.

Vērodami dzirksteli, vini skaitīja:

—   TRĪS…

ČETRI …

PIECI …

SEŠI…

Pie skaitļa «septiņi» šie pagrūda mani uz durvīm tik neveikli, ka rnan aizķērās kāja aiz sliekšņa un es nožāvos visā garumā zemē. Teoss un Tarbiņš uzgāzās man virsū.

—   Deviņi … desmit… nu ir vakars, mums beigas! — Teoss iegaudojās.

Elpu aizturējis, es atskatījos. Degaukla bija nodegusi līdz galam, un pēkšņi … no bumbas sāka sūkties ārā balts šķidrums.

Teoss un Tarbiņš vērās viens otrā gluži bez valodas.

—   Kā tā … neeksplodēja, — Teoss novervelēja aiz pārbīļa vēl bālām lūpām.

—   Skat, tur kaut kas tek! — sēca Tarbiņš.

Abi piesardzīgi līda bumbai klāt.

—   Kaut kas balts! — Tarbiņš iemērca pirkstus peļķītē, paostīja un palaizīja. — Pagaršo! — Viņš piebāza pirkstu Teosam pie lūpām.

—   Garšo pēc piena,— Teoss norūca.

Acis Tarbiņarn iepletās, un apjukumā viņš braucīja pieri.

—   Baigais ķīselis! — viņš nošļupstēja.

—   Kas tev lēcies? — Teoss uztraucās.

—   Nāves smaka! — Tarbiņš uzsprāga kājās kā prātu zaudējis. — Nu ir vakarsl Es sajaucu blašķes! Sī te ir tēva blašķe. Viņš tanī ņem pienu brokastīm.

—   Bet tēvs laikam paņēma mūsu bumbu un aizgāja uz fabriku … — Teoss izdvesa.

—   Laikam gan, — Tarbiņš novaidējās un, izbļāvis: «Dieviņ tētīt!» — metās ārā no istabas.

—   Uz kurieni?

—    Uz fabriku! Tēvs mēdz sildīt pienu uz krāsniņas. Kas .būs, ja blašķe eksplodēs?

Abi aizskrēja kā vājprātīgi.

Smagi elsdams, es apsēdos pie galda un atbalstīju galvu rokās. Nezinu, cik ilgi biju sēdējis. Atjēdzos tikai, kad sadzirdēju klaudzienus pie durvīm. Taču es pat nepakustējos. Klaudzieni atkārtojās, pēc brītiņa durvis lēnītēm atvērās, un istabā vispirms pabāzās tievs, garš bumbusa makšķerkāts, bet aiz tā — mazs resnītis gumijas zābakos, ar spaini rokā.

—   Vai drīkst? — viņš laipni apjautājās.

—   Nē… nē! — es iebļāvos un pielēcu no krēsla.

Laipnais resnītis, redzams, nebija sapratis, jo klusiņām vēra

ciet aiz sevis durvis un purpināja:

—   Tu gatavo stundas … Neliecies traucēties, puisīt!

To pašu brīdi viņš nejauši ar makšķeres galu sāpīgi iešņāpa man pa seju. Es spēji parāvos atpakaļ, berzēdams saskrāpēto vaigu.

—   Vai tētis mājās?— viņš mīlīgi apprasījas. — Mēs gribējām svētdien makšķerēt…

Lūpas sakniebis, es noliedzoši papurināju galvu.

—   A… vēl nav atgriezies, — resnītis noelsās, — nekas, es pagaidīšu. Neliecies traucēties, puisīt!

Es apsēdos pie galda, lai mācītos. Makšķernieks tostarp pasniedzās pēc krēsla, lai apsēstos, makšķerkāta gals ieķērās loga aizkarā un pārplēsa to .uz pusēm. Resnītis nobažījies sāka knosīties ap aizkaru un vienlaikus ar makšķeres otru galu aizķēra saksofonu, kas džinkstēdams apgāzās. Es metos to pacelt, taču godavīrs lēnīgi teica:

—   Neliecies traucēties, puisīt!

Resnītis pacēla saksofonu, taču atliekdamies viņš ar makšķeri nomēza no bufetes kristāla vāzes un šķīvjus.

Redzēdams šo grautiņu, es nodrebēju pie visām miesām.

—   Varbūt jūs varētu nolikt to makšķeri. — Es izmisis novaidējos. «

—   Pareizi gan, puisīt, — godavīrs labsirdīgi piekrita, — atbalstīšu to pret sienu.

Braši viņš aizsoļoja uz istabas kaktu, taču pa ce|am aizķēra ar makškeri lustru un sasita spuldzi.

—   KO JOS ESAT IZDARĪJIS? — es iesaucos.

—  Tikai neliecies traucēties, puisīt, — žirgtais makšķernieks nosēcās, — tūdaliņ nomainīšu spuldzi.

Makšķernieks izskrūvēja spuldzi no naktslampiņas, kas stāvēja pie pana Taures gultas, un nolika krēslu zem lustras.

—   Lūdzu, nevajag! — ļaunu nojautu pārņemts, es iesaucos. — Es pats ieskrūvēšu.

—   Neliecies traucēties, puisīt!— Lādzīgā dvēsele man mīlīgi uzsmaidīja.

Veikli kā pērtiķis resnītis uzlēca uz krēsla. Krēsla sēdeklis zem viņa svara ielūza, un resnītis iekrita starp krēsla kājām, taču tūdaļ pat pieslējās, kaut gan ar krēsla apli ap kaklu. Gribēju atbrīvot viņu no krēsla, taču resnītis laipnīgi protestēja:

—   Tev, puisīt, jāgatavo stundas. Neliecies traucēties.

Pūzdams elsdams viņš izķepurojās no salauztā krēsla un

nolika tā vietā citu. Pirms paguvu resnīti aizkavēt, viņš jau stāvēja uz krēsla, paslējās pirkstgalos un, turēdamies pie lustras, centās izskrūvēt pārdegušo spuldzīti. Lustra draudīgi sašūpojās un nokrita ar apdullinošu troksni. īsu mirkli resnīša kājas bezpalīdzīgi noņirbēja gaisā, tad viss norima un iestājās nāves klusums.

Es metos palīgā, pa ceļam uzgrūdos virsū rakstāmgaldam un apgāzu tintnīcu, noliedams ar tinti grāmatas un burtnīcas. Lādzīgais resnītis nekustīgi gulēja zem smagās lustras. Pieskrējis klāt, es izmisis parāvu viņu aiz rokas. Resnītis pavēra acis un nomurmināja:

—   Neliecies traucēties, puisīt!

Nezināju, ko iesākt. Par laimi, noskanēja durvju zvans. Istabā ienāca divi sanitāri ar nestuvēm.

—   Mēs ieradāmies pēc slimnieka, bija telefona zvans.

—   Jā, — es izstomīju, — šim panam uzkrita virsū lustra.

—   Mums ziņoja par tīfa slimnieku, — iebilda sanitārs.

—   Nē, ir tikai šis, — teicu, — es jūs lūdzu, ņemiet viņu!

—   Bet mēs braucām pakaļ tīfniekam, — sanitārs neatlaidās.

Otrs sanitārs atmeta ar roku, sacīdams:

—   Liec uz nestuvēm, Valēriji Kāda starpība, ka tikai plāns izpildīts.

Un sanitāri iznesa makšķernieku.

Apsēdos uz lustras statīva, noslaucīju pieri, es vairs neko negribēju. Piepeši stundenis sāka sist astoņus. Brīdi es sēdēju kā pārakmeņojies, mirkli vēlāk izdzirdēju iešķindamies durvju zvanu. Tad es pārbijies metos pie loga un izlēcu ārā. Tagad jūs zināt visu.

—   Marek, tu droši vien joko, — es teicu. — Vai tiešām tā bija, ko?

—   Redziet nu, jūs tomēr negribat man ticēt. Bet nosolījāties, ka ne par ko nebrīnīsieties.

—   Tā gan! — Es smagi nopūtos.

Otra dēka jeb neparastas un neticamas mokas, kādas Marekam Vasarraibumiņam bija jāpiedzīvo klasē

Todien Mareku Vasarraibumiņu es satiku turpat skolas tuvumā. Viņš stāvēja pie žoga un vērīgi aplūkoja sevi kabatas spogulītī.

—   Ko tu pētī savu seju? — es noprasīju.

—   Es nepētu seju, tikai skatos, vai neesmu nosirmojis, — zēns atbildēja, nenovērsis skatienu no spogulīša.

—   Ko tu blēņojies? — Es iesmējos. — Tavos gados — sirmi mati, kur tas redzēts!

—   Tētis saka — cilvēks nosirmojot no rūpēm. Iznāk, man jau sen vajadzēja būt sirmam. Jūs taču zināt, cik grūta ir mana dzīve. Bet šodiena bija pati drūmākā manā mūžā. Visas nelaimes pār manu galvu nāca: ij dežūra, ij mūsu klases audzinātājas vārdā diena, ij pāraugušic un, protams, mana mūžīgā neveiksme. Visi apstākļi bija kā sazvērējušies pret mani.

—   Pāraugušie? Kas tie tādi?

—   Slīmesti, kuriem ar mācībām neiet nekādā jēgā, viņiem būtu jāiet devītajā vai pat desmitajā klasē, bet šie mācās reizē ar mani sestajā. Viņi ir baigi spēcīgi, stulbi un neganti, tagad jums skaidrs?

—   Skaidrs, Marek, tikai pastāsti visu pēc kārtas!

No rita es biju jautrā omā, no rītiem es vienmēr esmu jautrs; kā saka pans Taure — biju optimistiski noskaņots. Iedrāžos klasē, Tīksmi kūļādams gaisā vingrošanas čību maisiņu. Es uzreiz ievēroju, ka Zuza, Ļuļa un Gžeseks klusiņām kaut ko pārspriež. Piegāju šiem klāt.

—   Kas tad par sazvērestību?

—   Marek, mēs esam dimbā, — teica Zuza.

—   Kas noticis? — es vaicāju joprojām optimistiskā noskaņā.

—   Bijām aizmirsuši, ka šodien klases audzinātājai Oku|usovai vārda diena.

—   Neesam nopirkuši ne dāvanu, ne puķes, nav pat krāsaina kreppapīra klases izdekorēšanai, — Gžeseks piebilda.

—   Tas mums visiem bija izkūpējis no galvas, — Zuza novaidējās.

—   «Visiem» — tas ir drusciņ pārspīlēti teikts. — Es uzvaroši pasmaidīju. — Es nebiju aizmirsis.

—   Tiešām?! — Zuza iegavilējas.

—   Pat dāvana ir, — es pavēstīju.

—   Tu nelej?

—   Parādi!!

—   Kur ir dāvana?

Visi ziņkāri apstāja mani.

—   Šeit. — Es norādīju uz čību maisiņu.

—   Kujķenē? — viņi brīnījās.

—   Jā, ku|ķenē. Skatieties! — Es atsēju maisiņu un izcēlu no tā mazu kucēnu ar lentu ap kaklu.

Visa klase satraukta sadrūzmējās ap mani.

—   Vai, kāds jancīgs!

—   Cik smukiņš!

—   Parādi, parādi!

—   Kā viņu sauc?

—   Cjapa, — es lepni paziņoju.

—   Cjapa! Cjapiņ!

—   Cik viņš jauks!

—   Kādas sugas?

—   Tas ir mazs buldodziņš, — es atbildēju, — tikai divas nedē|as vecs, jābaro vēl no pudeles.

—   Ļauj paturēt.

—   Man ar!

—   Dod man!

Skolēni rāva suņuku cits citam no rokām. Cjapa izmantoja gadījumu, tika brīvē un sāka |epatot pa klasi. Mēs šim paka|. Pēdīgi Gžeseks kucēnu noķēra.

—  Dod šurp, noslēpšu, — es teicu, — citādi vēl aizlaidīsies lapās vai pastrādās palaidnības. Viņš ir īsts resgalis.

Ieliku Cjapu maisiņā.

—   Viņš noslāps, — Ļuļa brīdināja.

—   Neuztraucies, — es teicu, — maiss ir caurs.

Piegāju pie sava sola un noslēpu maisu galdā.

Tai mirklī klasē iedrāzās Ceseks, sarkano dežuranta lentu ap roku.

—   Papīri! Es dabūju krāsainos papīrus!

Šķita — viss būs uz goda. Bija dāvana, bija papīrs klases dekorēšanai, taču mana mūžīgā neveiksme jau bija atņirgusi zobus.

—   Kur ir Mareks? — Ceseks jautāja.

Es piegāju pie viņa.

—  Marek, no šodienas tu esi dežurants, — viņš sacīja, — jau tā es nodežurēju vienu dienu ilgāk. Še lenta.

Skābu seju es apliku lentu ap roku. Man uzmācās nelāga priekšnojauta. Kā tad — neveiksme jau saka mani vajāt, jūs saprotat, vai ne? Kd citādi laiizskaidro, ka mana dežūra sākās tieši klases audzinātājas vārda dienā? Ceseks pamanīja, ka jūtos draņķīgi, un uzsita man pa plecu.

—  Neraizējies! Ka nekā jādežurē tikai nedēļu! Gan būs labi.

—  Ja, bet varda diena …

—   Bleķis! — Ceseks atmeta ar roku. — Vai suņuku atnesi?

—   Atnesu.

—   Kur viņš ir?

—   Manā solā, maišeli.

—  Tad viss ir kārtībā. Tikai uzmani, lai neaizmūk. Tādam nelaimes putnam kā tev viss var gadīties.

—   Pieskatīšu.

Galvu augšā! Dāvana ir, izrotāsim klasi krāsainām papīra vītnēm, un viss būs tip-top. Tikai nedomā par savu neveiksminieka likteni. Vislabākais ir nedomāt. Ar domāšanu vēl piesauksi nelaimi.

Jā, — es nopūtos, — bet tu jau zini, kāda ir mūsu klase. Un man . .. man iznāk klupt pat uz gluda ceļa. Katra nieka dēļ. Un vēl tie paraugušie slīmesti. Viņi uz visu spējīgi, pats zini.

—   Nebaidies, — Ceseks mani mierināja, — mūsu klases audzinātaju visi mīl. Pat slīmesti. Okuļusova ir forša, un nekādas ķibeles nebūs. Galvenais, lai pirmajā stundā ar Pitagoru viss ietu kā pa taukiem, pēc tam būs Kolorādo. Tikai nemeklē kašķi ar slimestiem. Viņi ir nekrietneļi. Tas laikam ari viss . .. Jā, gandrīz piemirsu: uzmani Papkeviču, viņš ēd krītu. Un tagad svied visus laukā no klases! Dekorēsim klasi! Te būs līme un šķēres. — Viņš izņēma no portfeļa darba rīkus. — Papīrs jāsagriež garās strēmelēs… divu pirkstu platumā, skaidrs? Pēc tam salīmēsim kopā, savīsim, un būs vijas kā īstā karnevalā.

—  Vai tās … vijas … ir obligātas? — Es savaikstīju degunu.

—   Katrā ziņā. Septītie vienmēr taisa vijas. Kāpēc lai mēs būtu sliktāki? Bez vijam nevar. Efekts, saproti?

—   Labs ir, lai būtu vijas. — Es piekāpos bez sajūsmas un ņēmos dzīt visus ārā no klases. Ceseks, par laimi, nāca man talkā, un viss norisa bez starpgadījumiem. Drīz vien klase bija tukša.

—   Un tagad pie darba! — Ceseks elsa vien. — Aizskriešu tikai pie skolas sarga pēc naglām un āmura. Zuza un Ļuļa mums palīdzēs.

Ceseks aizskrēja, es stājos pie papīra griešanas.

Nebiju paguvis nogriezt lidz galam pirmo strēmeli, kad klasē ienāca pāraugušais Zdebs. Vienu roku viņš turēja kabatā, ar otrti braucīja pazodi un savādi smīkņāja.

—   Ko vajag? — es noprasīju strupi. %

—   Skat, ka nenoraujies!— Zdebs sabozās. — Mani jāgodā par «kolēģi», saproti, kucēn?

Negribēju kašķēties ar viņu.

—   Piedošanu, biju piemirsis. — Es iekodu lūpā. — Kolēģis pēdējā laikā tik reti apmeklē skolu.

—   Laiciņš pieturas jauks. — Zdebs nožāvājas. —Es starp jums, šmurguļiem, traki garlaikojos. Mana vieta ir desmitajā, skaidrs, sīkais?

—   Skaidrs, — es pieklājīgi atbildēju, — šausmīgi, ka kolēģim tik solīdā vecumā jāiet mūsu klasē.

—   Tāpēc, ka Pitagoram un.dirkšķim ir zobs uz mani. — Zdebs nokrimšķināja zobus. — Sie vienmēr prasa man jaisni to, ko neesmu izmācījies. Labi, pietiks par to. Neesmu pieradis biedroties ar kneve|iem. Tu esi jaunais dežurants?

—  Ja, tieši tā, kolēģi.

—   Vai skūt māki?

—   Skūt? — Es iepletu acis.

—  Šodien klases audzinātājai Okuļusovai ir vārda diena, un man jābūt skūtam, skaidrs?

—   Un … un kolēģis gribētu, lai es viņu noskuju? — es izmocīju.

—   Dežuranti vienmēr mani skuj. — Zdebs paraustīja plecus. — Tas ietilpst viņu pienākumos. Tii nezināji?

—   Nē! Ceseks par to man neko neteica. Vai viņš arī kolēģi skuva?

—   Skaidra bilde, ka skuva! — Zdebs nosēca. — Turklāt ļoti prasmīgi to darīja. Veicīgāk, nav laika, ko tūļājies!

Zdebs ērti atzvēlās krēslā aiz katedras un izplāja savā priekšā «Panorāmu»[4].

—   Labi… — es nomurmināju, — bet ar ko lai kolēģi skuju?

—   Skūšanas piederumi atrodas katedras atvilktnē, — Zdebs noburkšķēja. — Ūdeni vari ņemt no karafes, lai tikai nav pārāk sastāvējies. Un tagad strādā! Pasteidzies!

Kā apstulbis izņēmu no atvilktnes bārdasnazi, ziepes, bļodiņu, dvieli un bezpalīdzīgs nostājos Zdeba priekšā.

—   Dragā vaļā, — Zdebs mani mudināja, — apsien ap kaklu dvieli!

Es apsēju.

—   Ne tik cieši! Nožņaugsi vēl! — Zdebs iegārdzās.

Es atlaidu dvieli vaļīgāk.

—   Ūdeni!

Es ielēju no karafes ūdeni bļodiņā.

—   Ieziepē!

Es ieziepēju viņam vaigus.

—   Bārdasnazi!

Es paķēru bārdasnazi un nēmos skūt.

—   Beidz!

Es mitējos skūt.

—   Ko lūri? — Zdebs uzkliedza. — Vai nejūti, ka nazis truls? Uzasini!

Es bezpalīdzīgi nopētīju bārdasnazi.

—   Kā lai uzasinu?

—   Pret siksnu! Vai tiešām tev nav bikšu siksnas?

Galīgi nelaimīgs es noņēmu siksnu, jutu, ka bikses slīd lejā. Sarāvu bikses uz augšu, taču bikses neturējās uz gurniem. Izmisis izkāpu no biksēm, siksnu apsēju ap durvju rokturi, kā darīja mans tētis, un ņēmos asināt bārdasnazi.

Zdebs meta uz mani nepacietīgus skatienus, beidzot nokomandēja:

—   Pietiek! Sāc skūt!

Es mudīgi iekāpu biksēs, apjožos un sāku rīkoties ar bārdasnazi. Piepeši Zdebs salecas.

—   Dullais!

—   Kas ir?

—    Kā — kas ir? Tu man iegriezi, šmurguli! Atkal man piemetīsies augoņi vai edes! Ak tu posts .. . Cik asiņu! Ko gajdi? Vati! Saiti! Ak… es noasiņošu! — viņš vaidēja pārbīlī.

Es pieskrēju pie klases aptieciņas, sadabūju joda pudeli un vati.

—   Tūliņ dezinficēšu kolēģa ievainojumu, — es nomurmināju.

—   Dabūšu augoņus, — Zdebs dīca.

Es samērcēju kumšķīti vates jodā un pieliku pie rētas. Zdebs šaušalīgi iebļāvās un pielēca kājās.

—   Va-i, mans zods! Ko tu, mērkaķbarība, izdarīji?!

—   Ar jo … jodu …

—   Ko? Ar jodu? … Ak tu, nelietīgā blusa, pag, es tevi pārmācīšu … Va-i, zods .. . mans zods!

Pamīšus vaidēdams un draudēdams, Zdebs, saķēris zodu, izlēkšoja no klases.

Es noslaucīju pieri piedurknē un atviegloti nopūtos. Taču miers neturpinājās ilgi. Pēc brīža klaudzēdamas atvērās durvis un klasē ieskrēja pāraugusi Buba. Zināt, tā ir liela, spēcīga auguma meitene, galvas tiesu garāka par mani, piedevām tēlo kinozvaigzni. Es jutu, ka sirds man pamirst, skatījos viņā mēmās šausmās. Buba tikmēr, smaidīdama kā filmu zvaigzne, nāca lēni klāt un maigi saņēma mani aiz zoda.

Es nosarku, taču pakustēties nejaudāju.

—   Marekiņ, vai tu šodien esi dežurants? — viņa lēnīgi vaicāja.

Es instinktīvi parāvos atpakaļ.

—   Jā. Ko tev vajag?

—   Un kā tu domā?

—   Nezinu. — Es atkapos vēl soli.

Pāraugusi Buba sakrustoja rokas un nostājas mirstošā gulbja pozā.

—   Marekiņš iztaisīs mazajai Bubiņai manikīriņu, — viņa nočivināja.

Es paskatījos viņā apstulbis.

—   Es — manikīru? Jukusi esi, vai? Ej pie skuķiem!

—   Marekiņš ir ļoti nelaipns pret mazo Bubinu. Bet ja mazā Bubina mīļi palūgs Marekiņu, ko?

Viņa noliecās pār mani un grasījās noskūpstīt.

—   Ej, neāksties! — Es nepatikā viņu atstūmu. — Tev nu gan ir idejas!

—   Rāmāk, mazais, nespurojies pretī! — Buba aizvainota izslējās. — Ka nenoraujies. Šodien skolotājai Okuļusovai ir vārda diena un man jāizskatas vienreizēji kolosālai.

—   Tu taču zini, ka skolotāja Okuļusova neļauj lakot nagus. — Es mēģināju izlocīties.

—   Es nelakoju nagus sarkanā krāsā. — Buba paraustīja plecus. — Tas nav moderni. Es lakoju ar perlamutra laku. Gandrīz nemaz nav redzams … Bez tam tā nav tava darīšana. Sēdi nost un dari, ko tev liek. Dežuranti vienmēr lako man nagus. Tas ietilpst viņu pienākumos.

—   Bet es nedarīšu! — iesaucos. — Lasies, mums jāizrotā klase. Saprati? Tinies prom!

—   Ko, ko? — Buba sarauca uzacis. — Ak tu, šmurguļpuika!

Buba izgrieza man roku uz muguras. Es iekliedzos aiz sāpēm, taču viņa, neatlaidusi manu roku vaļā, pagrūda mani uz sola pusi.

—   SĒDIES!

Es paklausīgi apsēdos. Buba no galda izņēma šķērītēs, nagu vīlīti un lakas pudelīti, apsēdās uz galda un pastiepa roku.

—   LABI ASI!

Es paņemu šķērītes un trīsošu roku ņemos apgriezt viņai nagus. Buba iekliegdamās pielēca kājās un iegāza man ar dūri.

—   Ak tu, nezvērs! Tu iegriezi man pirkstā! Pag, es tevi pārmācīšu!

Es jau dzīros mesties pa durvīm ārā, bet tai pašā mirklī, smagi gāzelēdamies, klasē ienāca Pumeks Otrais ar boksa cimdiem rokās. Uzmetis man un Bubai stulbu vērša skatienu, viņš sacīja:

—   Buba, vācies!

Viņš runāja caur degunu, un tas nesolīja neko labu.

—   Vai neredzi, ka es taisu manikīru? — Buba nedroši pasmaidīja.

—   Vācies prom, Buba! — neskatīdamies uz viņu, Pumeks Otrais atkārtoja, runādams vēl vairāk caur degunu, šis tonis nudien nevēstīja neko labu.

Buba saknieba lūpas, paņēma manikīra piederumus un gausi izgāja no klases. Durvīs viņa pagriezās atpakaļ un parādīja Pumekam Otrajam mēli. Taču uz Pumeku Otro tas neatstāja ne mazāko iespaidu. Viņš nostājās man iepretī un saltu skatienu nomērīja mani no galvas līdz kājām.

—   Jaunais dežurants, jā?

—   Tieši tā, kolēģi,

—   Šķiet, nekāds attapīgais tu neesi, — viņš lēni teica. — Vai tu zini, kas es esmu? — viņš draudīgi noprasīja.

—   Ko… kolēģis ir pāraugušais Pumeks, rekordists, — es atbildēju, juzdams, ka man trīc ceļi.

—    Atbilde nav precīza. Es esmu Pumeks Otrais. — Viņš urbās mani stulbu vērša skatienu. — Esmu Pumeks Otrais un tādējādi atšķiros no sava brāļa Pumeka Pirmā, kurš mācās vienpadsmitā un, starp citu, nav vērts pat mana mazā pirkstiņa. Atkārto!

—   Kolēģis ir Pumeks Otrais. Tādējādi kolēģis atšķiras no sava brāļa Pumeka Pirmā, kurš mācās vienpadsmitā un, starp citu, nav vērts pat kolēģa mazā pirkstiņa.

—    Labi! Priekšā teikt māki? % — Jā, bet…

—   Es prasu, vai māki teikt priekšā pēc fizioloģiskā šifra sistēmas.

—   Loģiskā… Nē… neko neesmu dzirdējis par tādu sistēmu, kolēģi. — Pūlējos norit siekalas caur aizžņaugto rīkli.

—   Tad ielāgo. — Pumeks Otrais caururba mani ar savu vērša skatienu. — Tev būs jāiemācās. Visi dežuranti vienmēr saka man priekšā pēc manas speciālās fizioloģiskā šifra sistēmas. Iegaumē signālus. Pieskarties pie pieres nozīme «viens», pie deguna — «divi», pie zoda — «trīs», pie auss — «četri», piepūst vaigus nozīmē «pieci», savilkt muti šņukura — «seši», atņirgt zobus — «septiņi», parādīt mēli — «astoņi», noklepoties — «deviņi», nožāvāties — «nulle», kasīties ar vienu roku — «atskaitīšana», kasīties ar abām rokam — «saskaitīšana», paradīt dūri — «reizināšana», parādīt divas dūres — «dalīšana» …

—   Kolēģis laikam joko? — es nomurmulējU. — Un man tas būs jadara?

—   Kurš cits to darīs? Svētais gars, vai? — Pumeks Otrais saviebās. — Tagad atkārto! Gribu pārbaudīt, vai esi iegaumējis.

—   Savilkt muti šņukurā — «seši»… savilkt muti šņukurā — «seši», — apstulbis es atkārtoju vienu un to pašu.

—   Vienīgi par šņukuru esi iegaumējis, — Pumeks Otrais apskaitās, — aitasgalva tāds! Uzmanību, es raidu signālu!

Viņš piepūta vaigus, abām rokām pakasīja galvu, tad atņirdza zobus.

—   Kas tas bija?— viņš noprasīja.

—   Mērkaķis.

—   Ak tu, stulbeni, tā bija aritmētiska darbība.

—   Tieši tā, aritmētiska darbība, — es aši atkārtoju.

Pumeks Otrais paraudzījās manī drūmu skatienu.

—   Es uzreiz pamanīju, ka tu neesi visai inteliģents. Bet tas nekas. — Viņš iebāza roku kabatā un pasniedza man papīra lapiņu. — Te ir signālu saraksts. Pārraksti un starpbrīdī iezubrī. Ja Pitagors izsauks mani pie tāfeles, tu signalizēsi no sola. Tikai ielāgo, ja kļūdīsies, no tevis paliks slapja vieta, saprati?

—   Sa … sapratu!

—   Tikai neaizmirsti!

Pumeks Otrais vēlreiz nolūkoja mani ar vērša skatienu un uzmundrinājumam apveltīja mani ar vieglu belzienu pa ribām. Es aiztenterēju līdz sienai.

Kad pierausos kājās, Pumeka vairs nebija, toties klasē ielūkojās Zuza un Ļuļa.

—   Ei, Marek, kā veicas? Tūliņ būs zvans. Ko, tu vēl nekā neesi izdarījis?

—   Kā es varēju izdarīt, kad tie pāraugušie slīmesti… — Es izmisis paskatījos uz nesagriezto krāsainā papīra rulli.

Par laimi, tai pašā mirklī klasē iedrāzās Ceseks un Gžeseks. Rokās viņi turēja ap mietiņiem aptītas krāsainas lentas.

—   Skat, kas mums ir! — Ceseks iesaucās.— Gatavas lentas!

—   Kur jūs tās rāvāt?

—   Aizņēmāmies no septītajiem. Viņi aizvakar arī atzīmēja vārda dienu. Es taču tev stāstīju … Un tagad — aiziet! Ķeramies pie darba, drīz būs zvans. Nāciet, es parādīšu, kā darīsim! — Ceseks aizrāva mūs pie loga un norādīja uz ziedošajām pelargonijām puķu podos. — Aptīsim puķu podus ar krāsainu papīru, bet no katra poda izvilksim lentu līdz pat durvīm. Būs tāds baldahīns, ka prieks. Kolosāli, vai ne? Pie darba! Aptiniet puķu podus!

Visi aizrautīgi stājās pie darba, taču man uzmācās šaubas.

—    Vai tu domā — klases audzinātājai patiks? — es jautāju -Cesekam.

—   Skaidrs! Tāda rotājuma vēl nav bijis. Gatavā bilde, kā es te stāvu! Redzēsi, Okuļusova būs kā no plaukta!

—   Man tāda dekorācija šķiet drusku dīvaina, — es iebildu, — pat drusku jancīga. Kāpēc lentām no durvju augšas jāstiepjas līdz pelargonijām?

—   Stulbais, tu neko nesaproti! — Ceseks ar nožēlu pasmaidīja. — Tas nozīmē, ka no skolotājas Okuļusovas sirds, tiklīdz viņa ienāk klasē, uz visām pusēm izstīdz stari kā no saules, bet mēs, tas ir, šinī gadījumā pelargonijas, augam un plaukstam šais staros. Tā, brāl, ir poēzija un domas dziļums.

—   Zini, tev ir vienreizēji gaiša galva! — Zuza paraudzījās viņā apbrīnas pārņemta.

—   Ģeniāla ideja!

—   Pats par sevi saprotams. — Apmierināti iesmējās Cescks un nolika pēdējo puķu podiņu uz palodzes. — Gatavs, dāmas un kungi! Bet tagad visas lentas pārstiepsim pāri klasei un nostiprināsim virs durvīm.

To sacīdams, viņš iespieda man rokā mietiņus ar uztītajām lentām.

—   Ko tu vēl gaidi? Vīlē uz durvīm! — viņš uzsauca.

Neprātodams es skriešus metos uz durvju pusi. Pēkšņi sajutu, ka lentas rokās nostiepjas. Atskanēja spalgs būkšķis un meiteņu izbaiļu saucieni. Es atskatījos. Puķu podi smalkās druskās mētājās uz grīdas.

—   Ko tu, idiot, izdarīji! — izmisis iebļāvās Česeks.

—   Pats liki man skriet!

—   Bet skrienot vajadzēja lentas ritināt vaļā! Ar brīvajiem galiem lentas taču bija aptītas ap puķu podiem. Tu gāzies uz priekšu un norāvi zemē visas pelargonijas. Viens no diviem: vai nu tu esi ēzelis, vai auns! Šitādu ideju izbojāt!

—    Kas tagad būs? — Es biju noraizējies no visas sirds.

—   Saraus cik necik kopā zemi un sadauzītos puķu podus. Nosegsim to visu ar avīzi.

Smagi pūzdams, sarausu kaudzē pelargoniju bēdīgās atliekas un notrausu sviedrus.

—   Un ko darīsim ar lentām? — es ieminējos.

—   Piestiprināsim ar mietiņiem virs durvīm un izvilksim pa vienai uz katru logu, — Ceseks, ilgi neprātodams, atbildēja.

—   Kālab?

—   Nejega, tas nozīme, ka skolotājās Okuļusovas sirds raida starus uz visu pasauli.

—  A — ā! — Apbrīnā es uzlūkoju viņu. Man nekad nekas tamlīdzīgs nebūtu ienācis prātā.

Mēs metāmies ar lentām pie durvīm.

—   Pag, mēs pacelsim tevi uz augšu, — Ceseks man sacīja. — Dodiet šurp āmuru un naglas. Tikai labi ātri, tūliņ būs zvans.

Zēni steigšus pacēla mani, un es sāku nostiprināt lentas. Tas, ka satraukumā apdauzīju pirkstus zili melnus, būtu tīrais sīkums, bet notika vēl daudz ļaunāk. Ieskanējās zvans, un tai pašā mirkli — sakiet, lūdzu, vai tas nav ļauns liktenis, — tai pašā acumirklī durvis atvērās. Tie jampampiņi, protams, uzreiz — tikko durvis pavērās — laidās uz savām vietām, bet es … es, jiis pats varat iedomāties, kas notika ar mani. Es nožāvos uz grīdas, piedevām tā.sapinos lentās, ka nevarēju ne izpiņķēties.

Klasē ienāca Pitagors. Ieraudzījis mani, skolotājs apjuka. Tad viņš uzlika brilles un noliecās par mani.

—   Kas tad tas? Kas tu, zēniņ, esi?

—   Es … es esmu dežurants, — es nostomījos, raudams no sevis nost lentas.

—   Un tā izskatās dežurants? — Pitagors sadabūja no kabatas spogulīti un pietuvināja to manai sejai.

Vaigi un piere man bija notriepti ar zemi, matos — krāsaina kreppapīra strēmeles.

—   Un vispār, — Pitagors pārlaida acis mūsu klasei, — kas tā par masku balli?

—   Tas… tas par godu skolotājas Okuļusovas vārda dienai, — es vāvuļoju. — Mēs gribējām… jo… jo skolotājas Okuļusovas sirds raida starus, bet mēs . .. mēs plaukstam tais staros, un tādēļ… lentas …

—   Nepļāpā niekus! — Pitagors sarauca uzacis uz augšu.

—    Marš savā vietā!

Es aizjozu uz savu solu, Pitagors pārbaudīja, kuri ir ieradušies, un izsauca pie tāfeles Gžeseku.

—   Raksti, zēniņ, — Pitagors diktēja. — «Tvertnē ielaida tūkstoš astoņdesmit litrus naftas . . .»

Gžescks skatījās pēc krita, taču krīta nebija.

—   Zēniņ, kādēļ tu neraksti? — Pitagors sabozās.

—   Lūdzu, skolotāj, nav krīta, — Gžeseks atbildēja.

—   Kas tā par nekārtību! — Pitagors dusmīgs iesaucās.

—  Dežurant, šurp!

Es pieskrēju pie skolotāja. Pitagors uzlika brilles un neapmierināts raudzījās manī.

—   Kā tad … Ko citu lai gaida no tāda dežuranta … zēniņ, kur krīts?

—  Nezinu, — es izbijies atbildēju, — pirms stundas bija. Laikam … laikam Papkevičs atkal būs apēdis.

—   Ko tu stāsti, zēniņ! Kurš cilvēks ēd krītu!?

—   Papkevičs ēd, lūdzu, skolotāj.

—   Papkevič, nāc šurp, — Pitagors nosēcās. — Vai taisnība, ka tu, zēniņ, apriji krītu?

—   Apriju, lūdzu, skolotāj, — Papkevičs atzinās dziļā nožēlā.

Pitagors iztrūcies paskatījās viņā.

—   Kaut kas nedzirdēts! Kādēļ tu darīji to?

—   Dežurants Vasarraiburniņš man deva, lai es apēdu, lūdzu, skolotāj. Viņu tas uzjautrina.

—   Nav tiesa. — Es nosarku. — Viņš melo … es …

—   Tu, zēniņ, vēlāk visu paskaidrosi, — Pitagors pārtrauca mani pusvārdā un uzlūkoja dziļā nepatikā. Pēc tam viņš pagriezās pret Papkeviču. — Tātad tu saki, ka Vasarraibumiņš iedeva. tev kritu un tu paklausīgi apēdi?

—   Es nevarēju atturēties, lūdzu, skolotāj. Ja kāds dod man krītu, es nevaru nociesties un ēdu.

—   Tas ir kaut kas slimīgs! — Pitagors iesaucās. — Papkevič, ej pie ārsta!

— Labi, lūdzu, skolotāj.

Papkevičs palocījās un izgāja.

—    Dežurant Vasarraibumiņ! — Pitagors nodārdināja. — Vai tev vēl ir krīts?

—   Kabatā ir, lūdzu, skolotāj.

Satraukts es izgriezu kabatas uz āru. Uz grīdas nokrita Zdeba bārdasnazis un otiņa. Pitagors ziņkāri pastiepa kaklu.

—   Rādi, kas tev tur ir, zēniņ!

Es pasniedzu prasīto. Pitagors pārsteigts aplūkoja bārdas skujamos piederumus.

—   Kas tas ir, zēniņž

—   Tā … tā ir otiņa un bārdasnazis, lūdzu, skolotāj, — es stomīdamies paskaidroju.

—   Tātad tu, zēniņ, skujies?

—   Es ne … es tikai…

—   Kādēļ tad tev, zēniņ, kabatā atrodas šie instrumenti?

Es gribēju pateikt visu, kā bija, taču uztvēru Zdeba draudīgo skatienu un pagalam apjuku.

—   Es… es, lūdzu, skolotāj, praktizējos friziermākslā …— nomurmināju.

—   Ak šitā, — Pitagors zobgalīgi pasmīnēja, — un droši vien vingrini roku pie biedriem … Zēniņ, vai vari man pateikt, kuru tu skuvi?

Pārlaidu klasei tramīgu skatienu.

—   Es … es … sku . .. skuvu kolēģi Zdebu.

—   Zdeb, panāc! — Pitagors nodārdināja.

Zdebs piegāja pie katedras drūms, apsaitētu seju.

—   Vai dežurants Vasarraibumiņš šodien tevi skuva? — Pitagors jautāja.

—   Skuva, lūdzu, skolotāj.

—   Kā viņš varēja skūt, ja seja tev apsaitēta?

—   Tas ir no skūšanas, lūdzu, skolotāj.

—   Viņš iegrieza tev skujot?

—   Jā, lūdzu, skolotāj!

—     Kaut kas nedzirdēts! Tā jūs cits citu apslaktēsiet! Bārdasnazis vājprātīgo rokās! — Pitagors šausminājās. — Tātad tas četrrocis tevi skuva, un tu, vecais zirgs, Jāvi sevi skūt?

Zdebs paraustīja plecus.

—   Viņš nāk uz skolu ar bārdasnazi un skuj. Vai grib kāds vai negrib, lūdzu, skolotāj, viņš skuj — un beigas.

—   Dežurant Vasarraibumiņ! — Pitagors sašutis nosēcās.

—   Nav tiesa, — es izmisis iesaucos, — viņš pats gribēja … viņš man lika!

—   Kaut kas neredzēts, tas ir jāsoda, — Pitagors dārdināja. — Sestajā klase dzīt bārdu! Pag, ņemšu šo lietu savās rokās. Jūs man netiksiet cauri sveikā! Šos instrumentus es atdošu jūsu klases audzinātājai… Un tagad visi savās vietās! Atbildēt nāks Pumeks.

Pumeks Otrais izgāja no sola. Iedams garām, viņš sāpīgi un nozīmīgi sažņaudza man plecu.

—   Puniek, atrisini devīto uzdevumu no grāmatas! — Pitagors pastiepa viņam uzdevumu grāmatu.

Izlasījis uzdevumu, Pumeks Otrais stāvēja bezpalīdzīgs, tad sāka mest man ar aci. Es izlikos neredzam, taču Ceseks piebikstīja man ar elkoni. Neko darīt, sāku teikt priekšā pēc fizioloģiskā šifra sistēmas. Pieskāros pie pieres, pie deguna, pie zoda, izbāzu mēli, pavicināju dūri, savilku muti šņukurā, atņirdzu zobus.

Pitagors raudzījās manī kā spokā, uzlika brilles, itin kā neticēdams savām acīm, beidzot izskrēja klases priekšā.

—   Dežurant Vasarraibumiņ? Kas ar tevi notiek?

Es pielēcu kājās.

—   Dod dienasgrāmatu!

Satriekts es pagramstījos solā. Maisiņš ar Cjapu nokrita uz grīdas. Izmisis es redzēju, ka Cjapa izlien no maisa.

—   Dežurant Vasarraibumiņ, ko tas viss nozīmē? Liekas — tu, zēniņ, neesi normāls?

Es gribēju pastāstīt, paskaidrot, taču tanī pašā mirklī jutu: kāds man kutina kāju. Pārbijies es sāku mīņāties, tad vairs neizturēju un… laidu vaļā nedabiskus smieklus, kas atgādināja drīzāk zviegšanu.

—   Rimsties … kas tev lēcies … dieva dēļ! — Pitagors ar šausmām skatījās manī.

Taču es nejaudāju norimt un smējos aizvien izmisīgāk, jo Cjapa pagaldē laizīja manu kailo stilbu un man drausmīgi kutēja. Veltīgi es atgaiņāju Cjapu ar kāju. Neciešamais kucēns pat netaisījās atstāt mani mierā.

—   Vasarraibumiņ, ārā no klases! Man pietiek! Saprati?

Paņem savas grāmatas un ārā no klases! Piesakies uz ārsta pārbaudi! — Pitagors bļāva.

Smiedamies es noliecos, lai izņemtu no sola grāmatas, tostarp Cjapa apsteidza mani. Suņuks sakampa zobiem mugursomas siksnu un pavilka somu zem soliem. Es četrrāpus metos viņam pakaļ pa solu apakšu.

—   Vasarraibumiņ, kur tu esi? Kas ar viņu notika? Kur viņš palicis? — Es dzirdēju Pitagora balsi.

— Lūdzu, skolotāj, es esmu šeit, — es noelsos, iznirdams klases otrā galā.

Tikmēr Cjapa bija aizkunkuļojis līdz katedrai. Pitagors acis vien iepleta.

—   Ko tas nozīmē? Kā šeit gadījies čctrkajainis? Ķeriet roka! — viņš iesaucās un lieliem soļiem joza uz katedras pusi.

Visi kā viens pielēca kājās un sāka tvarstīt suņuku.

—   Tā ir neiedomājama palaidnība, — Pitagors sēca. — Es tev, zēniņ, ierakstīšu piezīmi dienasgrāmata!

Skolotājs iemērca spalvaskātu tintnīcā, bet izvilka tikai kaut kādu lentu vai kurpju saiti.

—   Kas tie par jokiem? Kur ir tinte? — Viņš noskaitās ne pa jokam.

Ceseks iedeva man tintes pudeli. Paķēris to, es metos pie skolotāja. Un tad satramdītais Cjapa paskrēja man taisni zem kājām. Es izstiepos visā garumā, tintes pudele sašķīda smalkās druskās.

Kad, nošļakstījies ar tinti, es pierausos kājās, klasē ietraucās direktors un aiz viņa mūsu klases audzinātāja Okuļusova.

—   Kas tā par kņadu? — direktors iesaucās. — Kas šeit notiek?

—   Biedri direktor, šinī klasē ir viens nenormāls zēns, — Pitagors elsa, — neiespējami noturēt stundu … kaut kas neiedomājams .. . Dežurant Vasarraibumiņ, paskaidro!

Bezgala nelaimīgs es pieslējos kājās. Biju nošķiedies ar tinti… Nebija šaubu, ka biju nošķiedies, jo no acīm man ritēja melnas asaras.

Direktors bargi noskatījās manī.

—   Pēc kā tu izskaties, manu zēn?

Skolotāja Okuļusova izmisusi lauzīja rokas.

—   Marek,

kas ar tevi

noticis?

Es gribēju visu paskaidrot. Gribēju sacīt, ka tā nav mana vaina, ka es viņu ļoti cienu un mīlu, bet dzīve ir grūta un vis-

pār… Gribēju visu to paskaidrot, taču vārdi iestrēdza aizžņaugtajā rīklē.

— Un tas esot dežurants. — Es izdzirdēju direktoru sakām. — Kauns! Tā izturēties savas klases audzinātājas vārda dienā! Atdod, puis, savu apsaiti!

Direktors atņēma man dežuranta lentu un pieteica, lai rit es atnākot kopā ar vecākiem.

Mareks nodūra galvu.

—   Tagad jūs visu zināt. Vai tas nav šausmīgi?

—   Šausmīgi, Marek, — es domīgs atbildēju, — un gluži neticami.

—   Es zināju, ka jūs neticēsiet. — Viņš nopūtās, ciešāk savilka mugursomas saites un aizklumpāja mājup.

Trešā un lielākā dēka jeb cik neticami beidzās gluži parasta aizbēgšana no stundām jeb Mareka Vasarraibumiņa nozušana

Kopš pēdējo reizi tikāmies ar Mareku, bija aizritējis laikam mēnesis, laiks kļuvis pavisam silts. Katru brīvo bridi puikas pavadīja ārā. Viņu vidū nemanīja vienīgi Mareku. Tas mani izbrīnīja. Beidzot — tas bija desmitaja jūnijā — es sastapu Ceseku.

—   Vai tu nezini, ka iet Vasarraibumiņam? — es apvaicājos. — Sen neesmu viņu redzējis.

—   Tātad jūs nezināt? — Ceseks iepleta acis.

—   Neko es nezinu.

—   Notikusi nelaime.

—   Nelaime? — Es pārbijos. — Kada nelaime?

—  Jūs taču atceraties, kāds neļairrtes putns viņš bija?

—   Atceros, bet saki — kas noticis?

—   Mareks pazudi s.

—   Pazudis? Ko tu stāsti, kā var pazust?!

—  Mareks pazudis, — Ceseks sadrūvējies atkārtoja.

—   Kur?

—   Nav zināms.

—   Vai milicijai ziņojāt?

—   Skaidrs. Bet pagaidām nav nekādu ziņu.

—    Tas izklausās aizdomīgi, — es nomurmināju. — Tev jāizstāsta man viss pēc kārtas.

Uzaicināju Ceseku pie sevis un uzzināju gluži fantastiskas lietas. Grūti bija tam visam noticēt, tādēļ es devos pie Mareka vecākiem. Vasarraibumiņu ģimene visu apstiprināja. Turklāt no viņiem, no pana Anatola Taures un no pazīstamā sportista Aļeka es dabūju dzirdēt vēl citas, tikpat pārsteidzošas detaļas …

Kopš tā brīža sāku cītīgi izsekot notikuma gaitai. Bet, pag, tas ir vesels stāsts, un, ja jau tā, tad jāizstāsta, kā nākas.

I NODAĻA

Vispirms bija parasta aizlaišanās no stundām.

Dīvainais zeņķis un fparalitiķi». Cilvēks ar zirga ģimi.

Brīnumi ar skolas mugursomu

Viss aizsākās ar kādu nepatīkamu notikumu, kas atgadījās dabas mācības stundā un ko, ņemot vērā manu draudzību ar Mareku, klātos noklusēt, taču, noklusējot to, viss tālākais nebūtu īsti skaidrs un šis tas vispār nebūtu saprotams. Ar kaunu jāatzīst, ka todien Mareks diemžēl aizbēga no stundām. Varbūt ne tikai aiz savas vainas, tomēr fakts paliek fakts. Mareks paņēma brīvsoli.

Tam bija vesela virkne iemeslu.

Pirmkārt, pēc neciešami garām sala un lietus dienām iestājās jauks laiks, nu tik jauks, ka nevar ne izturēt. Cilvēks sēž klasē, skatās pa logu laukā un jūtas kā muša stikla burkā. Tāds laiks ir traki bīstams. Otrkārt, todien ceturtajā stundā bija paredzēts pēdējais kontroldarbs aritmētikā, bet Mareks šinī priekšmetā bija dabūjis trijnieku un baidījās, ka kontroldarbā atzīme varētu būt zemāka. Un, treškārt, dabas mācības stunda todien noritēja brīvā dabā, jo skolotājs Gailene bija aizvedis visu klasi pie dabas krūts uz Lazenku parku, lai tur novērotu augu un dzīvnieku dzīvi.

Visi izklīda parkā meklēt dzeguzi, kura tobrīd kūkoja. Bet pāraugušais tēvainis Zdebs uzreiz ieteica laisties lapās.

—   Tad ta jēga tramdīt putnu, — viņš norūca. — Uz Jaunās Pasaules ielas Zooveikalā var redzēt divas dzeguzes pavisam tuvu. Viena būrītī, otra izbāzta. Tad ta brīnums — dzeguze! Veikalā uz Mazoveckas ielas pienācis sporta inventārs. Ja pasteigsimies, vēl dabūsim piepūšamo laivu. Ieiet mugursomā, ka prieks, dieva goda vārds! Ja katrs atnestu pa pāris zlotiem, mēs varētu nopirkt.

—   Bet kas būs, ja Gailene pamanīs?

—   Nekas … ja kas sanāks, pateiksim, ka nomaldījāmies parkā.

—   Nenoticēs.

—   Nu tad… nu tad teiksim, ka Vasarraibumiņš iekrita dīķī un mums vajadzēja viņu vilkt ārā, apžāvēt un aizgādāt uz mājām. Vasarraibumiņam vienmēr atgadās kāda ķibele, visi noticēs, ka viņš iekritis ūdenī, vai nav tā?

Ideju, kā parasti, netrūka. Iespēja aizmukt no stundas šķita viegla un pavisam droša, tādēļ visi klases zēni nolēma laisties pa pieskari. Patiesību sakot, Mareks nebija sajūsmā par šādu bēgšanu barā. Viņš, kā jau neveiksminieks, baidījās, ka iekulsies kāda ķezā. Turklāt viņam nebija nekādas patikas pirkt piepūšamo laivu Zdebarn. Tikai iedomājoties vien, ka jāatrodas uz ūdens ar tādu tipu kā Zdebs, Marekam pārskrēja šermuļi.

Bet kā lai viņš pasaka to Zdebam un pārējiem? Zēni ne tikai nesaprastu Mareku, bet piedēvētu viņam gļēvulību vai vēl ko ļaunāku. Nē, to nedrīkst teikt, lai plīst vai lūst. Un Mareks aizgāja kopā ar visiem.

Vēlāk Mareks to nožēloja. Zdebs nepavisam nebija aizmirsis, kā Mareks, būdams dežurants, skuva viņu un kādu kaunu viņam tādēļ vajadzēja piedzīvot Pitagora priekšā. Tā nu tas bija, toreiz viņiem bija sanākusi visa tā nejēdzība ar skūšanu, ar jodu un vispār… Vārdu sakot, abi bija uz nažiem… Un tāpēc, kad zēni jau bija aizšmaukuši no parka un Zdebs pamanīja, ka Mareks nāk ar visiem kopā, viņš saviebās un teica:

—   Ko Vasarraibumiņš te meklē? Negribu redzēt šo ķēmrausi! Ar viņu nekad nekas labs nesanāk. Taisies, ka tiec, tevis dēļ iekulsimies vēl ķezā.

Zēni neko neiebilda, jo visi baidījās no Zdeba. Tikai Česeks un Gžeseks nostājās Mareka pusē.

—  Ja Vasarraibumiņš nenāks, mēs arī neiesim, — viņi attrauca un nošķīrās no Zdeba bariņa.

—   Nevajag ar, iztiksim bez jums, — Zdebs nošņāca.

Zdebs ar zēniem devās uz vienu pusi, turpretī Mareks, Ce-

seks un Gžeseks — uz otru pusi.

—  Jūs esat čaļi uz goda! — Aizkustināts par šādu draudzības apliecinājumu, Mareks nošņaukājās. — Bet jūs varat nenākt ar mani. Ejiet ar tiem! Bez sirdsapziņas pārmetumiem.

—   E, ko tur! — Ceseks paraustīja plecus. — Man nemaz negribējās iet kopā ar tiem. Zdebs ir pūslis, man nav laika blandīties apkārt, nupat sākas sezona, un man jāsamontē veļļuks, kas pilnīgi izjaukts guļ bēniņos.

—   Mani ari gaida darbs, — Gžeseks piebilda. — Jau sen gribēju attīstīt filmiņu un iztaisīt… bildes. Kad es pārnāku no skolas, vannas istaba mūžīgi aizņemta, jo kopā ar mums dzīvo desmit īrnieki un īrnieces un viens pans vienmēr mazgājas dubļos, goda vārds, tie ir īpaši dubļi, kas atvesti no Buskas; viņš saka, tie esot pret reimatismu. Jādomā, patlaban vannas istabā neviena nebūs, jo ir tikai divpadsmit, un es varēšu attīstīt filmiņu un uztaisīt bildes.

Tā viņi izšķīrās pie Vorcella skvēra. Mareks palika viens un nezināja, ko iesākt. Sākumā viņš gribēja atgriezties mājās, bet atcerējās, ka ap šo laiku pans Taure vingrinās čella spēlē, un Marekam pārgāja jebkura vēlēšanās atgriezties. Turklāt mamma zina stundu sarakstu, un tūlīt sāktos prašņāšana.

Tādēļ Mareks nolēma pagaidām neiet uz mājām. Viņš nopirka puskilogramu saldķiršu un apsēdās uz soliņa Voreella skvēra sānu alejā. Mugursomu viņš nolika līdzās un sāka mieloties.

Mareks sēdēja un ēda saldķiršus, kad alejā ieskrēja kāds skolnieks. Zēns bija ļoti tievs, trūcīgi ģērbies. Viņam bija smieklīgi atlekušas ausis un lielas, pārbīlī ieplestas acis. Aizelsies, saņēmis pēdējos spēkus, viņš pieklupa pie soliņa, uz kura sēdēja Mareks. Zēns noņēma mugursomu, atvieglots nosvieda to uz soliņa, atpogāja jaku un apslaucija nosvīdušo pieri. Mareks izbrīnīts vēroja zenu un pamanīja, ka viņam ir veca un noguruša cilvēka skatiens, it kā viņam būtu nevis trīspadsmit, bet gan četrdesmit gadi.

«Baigi savāds zēns,» Mareks nodomāja, «es pazīstu visus mūsu skolas puikas, šis noteikti nav no mūsējās. Droši vien viņš neiet ari nevienā no mūsu rajona skolām, citādi es būtu viņu manījis vai nu uz ielas, vai sacīkstēs, vai baseinā. Pilnīgi svešs. Pirmo reizi viņu redzu. Un uz piedurknes šim nav skolas emblēmas. Kā viņš ar skolas somu te gadījies un ko dara šai laikā? Vai nu nobastojis tāpat ka es, vai…»

—  Ei, no kuras skolas tu esi? — Mareks vaicāja un izspļāva kauliņu.

Svešais zēns neatbildēja. Itin kā nebūtu dzirdējis jautājumu.

—   Kurls esi, vai? Es prasu tev, no kuras skolas tu esi.

Zēns paraustīja plecus un … atkal ņēmās slaucīt kaklu piedurknē.

—  Kāpēc tu ļepatoji kā aptaurēts? Vai kāds dzinās tev pakaļ?

—  Neviens man nedzinās pakaļ, — zēns atņurdēja un nopētīja Mareku drūmu, nedraudzīgu skatienu.

—   Kāpēc tad tu skrēji tā?

—   Vai tad nav brīv? — Svešais sabožas.

—   Ko tu tik lecīgs? — Mareks nogrozīja galvu.

—   Varbūt man tā patīk … teterraibumainais ģīmi.

—   Lēnāk uz pagriezieniem, ka nedabū pa aci! — Mareks sažņaudza dūres — goda jautājumos viņš bija ļoti jūtīgs.

Taču, iekams Mareks paguva izpildīt draudus, atgadījās kaut kas pavisam negaidīts. Lecīgais gailēns uzšāvās kājās kā dzelts un … šķielēdams kaut kur sāņus, zibenīgi pakampa mugursomu un metās bēgt.

Mareks pārsteigts noskatījās viņam pakaļ. Kas šim lēcies? Vai tiešām būtu no viņa izbijies?

Tai pašā mirklī Mareks pamanīja, ka pa aleju nāk divi vīrieši. Viņi gāja, sasvērušies sāniski, viens aiz otra, bieziem cimdiem rokās, kaut gan bija jūnijs; labās rokas abi turēja stīvi nolaistas lejup.

Tikuši alejā līdz pusei, abi mainīja pozas: izdarīja ar rokām kaut kādas pilnīgi neizprotamas kustības gaisā, sasvērās uz otriem sāniem un gāja, stīvi nolaiduši kreisās rokas.

«Paralītiķi,» nodomāja Mareks un pat muti ieplēta aiz pārsteiguma. Nekad mūžā viņš nebija redzējis neko tamlīdzīgu.

Tikmēr svešais zeņķis ar mugursomu bija aizskrējis līdz alejas viņam galam un piepeši kā jucis metās atpakaļ. Viņš gribēja izskriet pa vidu «paralītiķiem», tai pašā mirklī kaut kas drausmīgi nošķindēja. Zēns iekliedzās. Ari «paralītiķi» nelabi iekliedzās.

Tikai tagad Mareks apjēdza, ka vīrieši nesuši lielu loga stiklu, kas pa gabalu nebija saredzams, un tādēļ izskatījušies tik dīvaini. Lecīgais zeņķis s'atraukumā arī nebija pamanījis stiklu un uzskrēja tam ar galvu virsū. Stikls saplīsa gabalu gabalos.

Stiklotāji sacēla milzīgu brēku. Lādēdami un draudēdami viņi sāka dzīties zeņķim pakaļ, piedevām pasauca miliciju. Garāmgājēji apstājās un ziņkārīgi noskatījās tracī.

Marekam sametās nelādzīgi ap dūšu. Pārlieku daudz cilvēku bija salasījies apkārt. Kāds vēl pazīs viņu, vai milicija uzprasīs skolēna apliecību. Vai arī sliktakajā gadījumā paņems kā atgadījuma liecinieku, un tad visi uzzinās, ka viņš aizmucis no stundām un pulksten divpadsmitos bijis Vorcella skvērā. Nē, nav ko riskēt. Mareks steigšus paņēma mugursomu, uzineta plecos un devās pa aleju uz priekšu. Prātīgākais, ko viņš tagad var darīt,— iet uz kino. Jo vairāk tāpēc, ka nav nekāda jēga klaiņot apkārt ar mugursomu. Gatavais negals, cik smaga tāda soma! Gaiss tveicīgs, laikam bus negaiss.

Mareks atskatījās, vai kāds viņu neizseko, un nodrebēja.

Kādus desmit, divpadsmit metrus atstatu starp bieziem jasmīna krūmiem vīdēja garena seja asiem vaibstiem un tumšām brillēm uz acīm.

Mareks juta, ka acis raugās viņā, un atkal nodrebēja. Sai skvērā notiek kaut kādas dīvainas būšanas: tas uzbudinātais zeņķis, stikla nesēji, savādais tips krūmos. Laiku pa laiciņam atskatīdamies, Mareks pielika soli.

Cilvēks ar zirga ģīmi izlēca no krūmiem. Viņam bija bridža bikses un mednieku zābaki, kaklā pakārts tālskatis. Viņš nemierīgi pavērās visapkārt un, redzēdams, ka ļaužu uzmanība pievērsta stiklotājiem, aši devās pakaļ Marekam. Kājas vīrietim bija tik garas, ka viens viņa solis atsvēra Mareka trijus.

Sirds Marekam sāka dauzīties. Ko tam Briļļainim vajag no viņa? Tuvojas ar katru soli. Nē, te kaut kas nav tīrs. Piedevām Mareka neveiksminieka liktenis… Te nav ko prātot. Vislabāk uzreiz ņemt kājas pār pleciem.

Un Mareks laidās skriešus pretī ielai. Taču Mareku neatstāja sajūta, ka cilvēks ar zirga ģīmi seko. Mareks juta viņa skatienu durstām muguru.

Tanī mirklī Mareks izdzirdēja saucienu.

— Pagaidi, puisīt! Nebaidies. Kādēļ tu mūc? Gribu tev pasacīt ko svarīgu.

Taisni tad Mareks izbijās pa nopietnam un, kaut gan mugursoma bija smaga kā akmeņiem piebērta, nesās uz priekšu gluži kā sprinteris Foiks simt metru distancē. Marekam laimējās. Tikko viņš uzdrāzās uz Mickeviča ielas, pienāca tramvajs. Mareks ielēca tanī, lai gan nekad nebrauca no skvēra mājup ar tramvaju, jo atstatums bija tikai nieka trīssimt metri. Taču tagad viņš gribēja par katru cenu atrauties no Briļļaina.

Kolīdz Mareks tramvaja vagonā sajutās drošībā, viņš pieplaka pie loga rūts. Viņu urdīja ziņkāre, kas noticis ar Briļļaini.

Vīrietis aizelsies izskrēja uz ielas. Tanī pašā mirklī konduktors parāva zvana auklu, un tramvajs sakustējās. Briļļainis metās skriešus tam pakaļ, gribēja ielēkt, taču nepaguva. Viņš palika stāvam pie tramvaja pieturas, mezdams visapkārt izmisīgus skatienus. Mareks atviegloti nopūtās. Viņš grasījās jau doties uz tramvaja priekšgalu, te uzreiz ieraudzīja, ka Briļļainis aptur taksometru un zibenīgi iekāpj tanī. Pēc dažām sekundēm taksometrs panāca tramvaju.

Tuvojās pietura, kur Marekam vajadzēja izkāpt. Kāpt ārā vai nekāpt? Mareks bija neziņā. «Es veltīgi baiļojos… pilnīgi veltīgi baiļojos,» viņš centās sevi pārliecināt. «Seit taču ir iela. Un visapkārt tik daudz cilvēku! Ko viņš var man šeit izdarīt? Citādi būtu tukšā skvērā … bet te taču ir iela … Skat, tur stāv pat milicis. Un līdz mājām tikko simt metri.»

Tramvajs apstājās. Mareks lēkšus izlēca un žiglā solī devās uz māju pusi. Palūkojies atpakaļ, zēns atkal notrīsēja. Taksd-

metrs lēni sekoja viņam pa ielas otru pusi. Par laimi, mājas bija tepat, tepat…

Nosvīdis un sasarcis Mareks iedrāzās virtuvē.

—   Kas noticis, kā tu izskaties?! — māte iesaucās.

Pirmajā mirklī Mareks gribēja izstāstīt visu, visu, atzīties,

ka' aizmucis no stundām, pastāstīt par lecīgo zeņķi, par stiklotajiem, par Briļļaini, taču nobijās. Ek, nebūtu viņš nobastojis no stundām! Bet tagad mamma viņam nenoticēs — un beigas. Vajadzētu atzīties, ka aizbēdzis no stundām. Nē… to viņš nespēj.

—   Kāpēc tik agri pārnāci? — mate aizdomīgi noprasīja.

—   Skolotājai Oku|usovai bija apspriede, viņa atlaida mūs pēc trim stundām, — Mareks sameloja. — Mēs bijām aizgājuši ekskursijā uz Lazenku parku.

—   Kāpēc tu esi tik pārbijies?

—   Es … pārbijies … Tā tikai tev liekas … Vai tu re, mums uz loga parādījušās jaunas puķes.

Izlikdamies, ka aplūko ziedus, Mareks paskatījās ārā pa logu. Uz ietves stāvēja Briļļainis un spodrināja briļ|u stiklus.

Mareks nevilšus parāvās atpakaļ.

—   Kas tev kait? — Māte vēroja viņu norūpējusies, — Vai tu neesi slims?

Pēkšņi iešķindējās durvju zvans.

—   Mammu, netaisi durvis vaļā! — Mareks iesaucās un, atstājis apmulsušo māti virtuvē, iešāvās pana Taures istabā. Mūziķis, kā parasti, šai laikā gulēja. Sega uz krūtīm vienmērīgi cilājās, un bija dzirdama rāma krākšana. Mareks noslēdza durvis un, pieplacis ar ausi pie atslēgas cauruma, brīdi klausījās. Priekšnamā nodipēja soļi. Māte atvēra ārdurvis un sāka ar kādu runāties.

—   Marek, kāds pans taujā pēc tevis, — viņa beidzot skaļi sacīja.

Ne vārda neatbildējis, Mareks aizlīda aiz skapja. Ja stāvoklis vēl vairāk sarežģītos, Mareks nolēma izlēkt pa logu.

Māte nospieda durvju rokturi.

—  Marek, vai dzirdi? Kāpēc tu netaisi durvis vaļā? — Viņa skaļi pieklaudzināja.

Klaudzināšanas uzmodināts, pans Taure pierausās gultā sēdus, noņēma ausu sildītājus, brīdi ausījās un, kad klauvējieni atkārtojās, uzvilka rīta mēteli un teica:

—   Lūdzu, iekšā!

Rokturis pakustējās, taču durvis palika ciet.

—   Pan Anatol, durvis ir aizslēgtas! — pane Vasarraibumiņa iesaucās.

Pans Taure pārsteigts sarauca uzacis, jo bija gatavs apzvērēt, ka durvis nav slēdzis ciet, tad, neizpratnē grozīdams galvu, iekāpa kurpēs un gāja atslēgt durvis.

—   Kas atgadījies? — viņš jautāja, mirkšķinādams tuvredzīgās acis, un tad ieraudzīja cilvēku ar zirga ģīmi. — Kas jūs tāds esat? — Pans Taure meklēja rītasvārku kabatās brilles.

Tanī pašā mirklī notika kaut kas dīvains.

Cilvēks ar zirga ģīmi piepeši iebelza sev pa pieri.

—  Vai, es aizmirsu aizgriezt krānu! — viņš novaidējās, tad spēji apcirtās uz papēža un, iekams kāds paguva ko pateikt, kā apsvilis izskrēja no dzīvokļa.

Pane Vasarraibumiņa un pans Taure brīdi stāvēja apjukuši.

—   Cik jokains cilvēks, — pane Vasarraibumiņa pēdīgi nočukstēja, — nudien jokains cilvēks! Tik pēkšņi aizskrēja. Pan Anatol, vai jūs viņu pazīstat? Man radās iespaids, ka viņš no jums izbijās.

—   Es viņu pa īstam neredzēju … pareizāk sakot, kā caur miglu, tādu kā recekli, — pans Taure nomurmināja, — es biju bez brillēm, un, kad man nav briļļu, es visu redzu recekļainu.

—   Atvainojiet, pan Anatol, ka jūs uzmodināju, tas garais Briļļainis gribēja satikt Mareku, bet Mareks ieslēdzās šinī istabā.

—   Patiešām, durvis bija noslēgtas, — miegdams tuvredzīgās acis, pans Taure apstiprināja. — Jūs sakāt, ka Mareks .. . Bet kur viņš ir? Seit, istabā, viņa nav.

Mareks iznāca no aizskapja.

—   Marek, kāpēc tu ieslēdzies istabā no tā pana? Tu viņu pazīsti?

—   Nē, kur nu …

—   Bet viņš taču gribēja tevi satikt.

—   Viņš laikam pārskatījies …

—   Marek, tu kaut ko slēp … Vai tiešām tu viņu nekad agrāk neesi redzējis?

—   Es redzēji viņu uz … uz ielas … viņš iekāpa taksī un … un brauca man pakaļ.

—   Sekoja tev?

—   Jā, brauca pakaļ, tāpēc es nobijos, jo es viņu galīgi nepazīstu.

—   Kā tu domā, kas viņš tāds varētu būt?

—   Nezinu … droši vien . . . droši vien nenormāls.

—   Jā, viņa pēkšņā aizskriešana bija visai dīvaina, bet pēc nenormāla viņš gan neizskatījās. Kad viņš uz mirkli noņēma tumšās brilles, acis viņam bija pilnīgi skaidras, es pat teiktu, inteliģentas, — māte iebilda.

—   Es ļoti atvainojos, bet varbūt mēs par to varētu parunāt kādu citu reizi, man gribas gulēt. — Pans Taure nokrekšķinājās un uzlika uz ausīm sildītājus.

Mareks ar māti izgāja priekšnamā.

Pēcpusdienā atgadījās jauna ķeza … Ceseks, kā ik dienas, iegriezās pie Mareka, lai salīdzinātu uzdevumu atrisinājumus. Mareks izņēma no mugursomas burtnīcu un vārda tiešajā nozīmē apstulba. Burtnīca bija pilnīgi tīra, bet viņš skaidri atcerējās, ka iepriekšējā dienā, tikko pārnācis no skolas, bija atrisinājis uzdoto uzdevumu.

— Kas ir? — jautāja Ceseks, raudzīdamies nobālušajā Marekā.

—   Nekas… nekas… — Mareks nomurmulēja, tad sāka vandīties mugursomā. Kaut kas neticams! Visas burtnīcas pilnīgi tīras, visas grāmatas jaunas un spodras — kā nupat no grāmatveikala.

—  Tā

nav

mana

mugursoma, — Mareks izdvesa. — Tas dulburis būs samainījis.

—   Kas? — Ceseks pārsteigts noprasīja.

—  Skvērā satiku kādu tipu. Velns parāvis, kā es tagad viņu atradīšu?!

II NODAĻA

Mareka murgainais sapnis. Pans Anatols nakti sacel trauksmi.

Milicija netic cilvēkam no kabareja. Veicot dienesta pienākumus, kaprālis Oremuss bēdīga kārtā zaudē samaņu

Tovakar Mareks ilgi nespēja iemigt. Viņš valstījās no vieniem sāniem uz otriem, taču miegs kā nenāca, tā nenāca. Doma par samainītajām mugursomām un par aizdomīgo tipu tumšajās acenēs nedeva viņam mieru. Kad Mareks beidzot iemiga, viņu mocīja drausmīgi sapņi.

Sapnī viņam rādījās, ka viņš aizbēdzis no skolas un nokļuvis lielā, biezā un tumšā mežā, kur aug dažnedažādi koki. Tas bija dīvains mežs. Neparasts. Uz ozoliem, priedēm, kastaņām un kļavām, vispār — uz visiem kokiem auga saldķirši. Milzum daudz skaistu sarkanu ķiršu. Ogas slīga zemu, zemu kā lielas krelles. Mareks jutās izsalcis un izslāpis un grasījās noraut dažas ogas, taču, tiklīdz tām pieskārās, ogas sašķīda pirkstos, un viņš ar šausmām apjēdza, ka tās nav ogas, bet ir asins lāses.

Mareks bailēs pakapās atpakaļ, te uzreiz uzpūta vējš, un lāses, šalkdamas kā lietus pret loga rūti, sāka pilēt lejup.

Stindzinošu baiļu pārņemts, Mareks gribēja bēgt, taču, tikko paspēra soli, ieraudzīja starp kokiem tuvojamies dīvainus cilvēkus tumšās brillēs, gareniem zirga ģīmjiem. Viņi gāja savādi sasvērušies, labā roka bija nedabiski stīvi nostiepta lejup. Sādu cilvēku bija apmēram divdesmit. Viņi gāja cits aiz cita plašā lokā ap Mareku, visi viņi bija tik līdzīgi cits citam kā viena cilvēka fotoattēls. Viņi nāca aizvien tuvāk, ļauni smaidīdami, bet varbūt sāpēs viebdamies. Tad kā pēc komandas visi sasvērās uz otru pusi, un tagad pārmaiņus stīvi nokārās kreisās rokas.

Cilvēku saradās ar katru mirkli vairāk, jo no meža aizvien nāca klāt, un aplis ap Mareku sažņaudzās.

«Jālaižas prom, kļūst bīstami,» Mareks nodomāja, bet, lai uz kuru pusi viņš skrēja, vienmēr atsitās pret kaut ko cietu un nošķindēja saplēsti stikli. Tad Mareks saprata, ka visi šie vīrieši rokās nes stikla rūtis. Izsmējīgi noraudzīdamies Marekā, viņi pamazām naca aizvien tuvāk. Mareks jutās nokļuvis lamatās. Viņš iekliedzās:

—   Ko jums no manis vajag?

—  Atdod grāmatas, atdod mugursomu!

—   Es neesmu vainīgs. Es neko nezinu, neesmu ņēmis. Es jūs nepazīstu.

—   Atdod grāmatas! — draudīgi atkārtoja vīrieši.

—   Nē, nē. Man jāmācās. Esmu sestās klases skolnieks.

Drausmīgās izbailēs Mareks kāpās atpakaļ. Pēkšņi viņš sadzirdēja kādu spēlējam čellu un atviegloti nopūtās. Tepat kaut kur tuvumā jābūt panam Taurei… Mareks skatījās apkārt un ieraudzīja, ka pans Taure ausu sildītājos guļ zem sola ūn miega spēlē čellu.

—   Pan Taure, pan Taure, lūdzu, mostieties!

Mareks pieskrēja pie pana Taures un ņēmās raustīt viņu aiz piedurknes.

Pans Taure palūkojās no sola apakšas.

—   Kas noticis? Kas tur ir?

—  Vai jūs neredzat? Mēs esam ielenkti! — Mareks iesaucās.

Pans Taure pavērās apkārt savām tuvredzīgajām acīm.

—   Tev tikai izlikās. Es neviena neredzu.

—   Paskatieties, pan Taure, labi vērīgi.

—   Netraucē, — pans Taure atbildēja. — Es gribu spēlēt.

Viņš par jaunu izstiepās garšļauku un vilka ar lielu lociņu pa stīgām.

Tostarp vīrieši ar logu stikliem nāca aizvien tuvāk. Izmisušais Mareks gribēja apturēt lociņu, stīvējās ar panu Tauri un, tā stīvējoties, ieraudzīja, ka no atkritumu tvertnes līdzās solam izlec kāds tievs zeņķis. Laikam viņš bija tupējis tur paslēpies jau krietni sen. Zeņķis paķēra Mareka mugursomu un metās, cik jaudas, pretī loga rūtīm. Neganti šķindēdami, stikli sašķīda gabalu gabalos. Zeņķis bēga, vīrieši dzinās viņam pakaļ.

Pans Taure pielēca kājās un izbijies sāka vicināt gaisā čellu kā milzu vāli.

—   Ķeriet viņus!

BANDĪTI!

PALĪGĀ!

GLĀBIET!

Mareks uzrāvās sēdus.

Tikai tagad viņš apjēdza, ka bija sapņojis. Ka atrodas savā istaba gulta. Tomēr ne gluži viss bija sapnis: pans Taure patiešām bļāva un, stāvēdams istabas vidū, vicināja saksofonu. Viņš, jādomā, nupat kā atgriezies no kabareja, jo bija vēl mētelī un cepure.

Arī brālēns Aļeks bija pamodies. Nomiegojies viņš sēdēja gultā un, acis mirkšķinādams, raudzījās uz panu Tauri.

—   Ko jūs darāt, pan Anatol? Jūs izsitat logu!

—   Glābiet, palīgā! Zagļi! — pans Taure brēkāja.

Brālēns Aļeks pārbijies izlēca no gultas un paķēra šķēpu. Tanī pašā mirklī istabā ieskrēja Mareka tēvs, māte un abas māšeles.

—   Kas šeit notiek? — pans Vasarraibumiņš iesaucās.

—  Aļek, ko tu dari?

Aļeks paguva jau atjēgties un nokaunējies atbalstīja šķēpu pret sienu.

—   Es neko. Pans Anatols izdauzīja logu un tagad ceļ trādirīdi.

—   Pan Anatol, kā nu tā var! — Māte žņaudzīja rokas.

—   Aši! — pans Taure nemitējās klaigai. — Jāzvana milicijai. Istabā bijuši zagļi. Viņi ielauzušies pa logu!

—   Tiešām, istabā ir neparasta smaka, — pane Vasarraibumiņa ieminējās. — Bet kāpēc jūs domājat, ka tie bijuši zagļi, pan Anatol, vai jūs neesat iedzēris lieku glāzīti?

Pane Vasarraibumiņa tuvojās panam Taurei, tikmēr mūziķis, aizsegdams ar plaukstu muti, apmulsis atkāpās atpakaļ.

—   Goda vārds, cienītā, es redzēju zagļus, — viņš purpināja. — Kad vēl biju priekšnamā, es sadzirdēju aizdomīgu troksni, čaboņu, šļūkāšanu un skraboņu. Atrāvu vaļā istabas durvis un ieraudzīju vīrieša ēnu pie sienas. «Stāt!» es iesaucos, bet vīrietis izlēca pa atvērto logu un nozuda. Tad es metu viņam pakaļ ar kurpi un sacēlu trauksmi.

—   Mīļā pasaulīt, mana kurpe! — brālēns Aļeks novaidējās.

—  Vai jūs nevarējāt sviest ar savējo?

—   Kā es varēju sviest ar savējo, ja tā man ir kājā?

—  Jēzus Marija, jūs izsitat logu! — māte izdvesa.

—  Atvainojiet, bet tas ir sīkums. Es taču jums saku — tā bija ielaušanās.

Pans Taure jau stāvēja pie tālruņa un grieza milicijas numuru. Tēvs aizdomīgi nolūkojās viņā.

—   Pan Anatol, vai jūs esat pārliecināts, ka tā nebija vīzija, te nav redzamas nekādas ielaušanās pēdas.

—   Galvoju jums, es redzēju ēnu.

—   Krustmātei taisnība. Jūs esat iedzēris pār mēru, — brālēns Aļeks ierunājās.

—   Ko? Paturiet pie sevis tamlīdzīgus apvainojumus. Jūs, jaunais cilvēk, ļoti labi zināt, ka es nedzeru principa pēc. Esmu atturībnieks un pretalkoholisma biedrības biedrs.

—   Jo ļaunāk, — brālēns Aļeks nepadevās, — tieši uz atturībniekiem alkohols iedarbojas ārkārtīgi spēcīgi, un pat neliela deva noved tos līdz trakumam. Neticiet viņam, krustmāmiņ un tēvocīt, tas viss panam Taurei tikai rādījies. Istabā neviena nav bijis. Ejam labāk gulēt, jau tā gandrīz visa nakts pagalam. Es esmu pārtrenējies, tikai ar grūtībām aizmiegu, turklāt tas sīkais visu laiku runāja pa miegam un mētājās pa gultu kā zutis uz pannas. Kad beigās es tomēr iemigu, pans Taure sāka aurot. Jums, pan Anatol, jāiet pie ārsta.

Pans Taure sašutis smagi elsa, taču klusēdams norija Aļeka aizvainojošos vārdus, spiezdams tālruņa klausuli pie auss.

—   Hallo, vai milicija?! … Jā … Anatols Taure, mūziķis … Saksofonists un čellists … Ko? . . . Ielaušanās gadījums … Bandīti … Līķi? .. . Nē, līķu nav … visi dzīvi. Man izdevās bandu aiztriekt. . . Paldies!

Pans Taure nolika klausuli un ledainu skatienu nomērīja brālēnu Aļeku.

—   Milicija tūdaļ būs klāt un apstiprinās, ka notikusi ielaušanās.

—   Kādā veidā?

—   Atradīs pierādījumus.

—   Skaidrs, ka bijusi ielaušanās, — ierunājās Mareks, kurš līdz šim netika bildis ne vārda, — skaidrs, ka bijusi, — viņš uzbudināts atkārtoja. — Likdamies gulēt, es aizvēru logu, bet tagad logs stāv vaļā.

Aļeks iesmējās.

—   Tāpēc, ka es atvēru.

—   Tu?

—   Istaba bija karsti un smacīgi. Esmu partrenejies, es nevaru gulēt pie aizvērta loga. Un vispār — kurš cilvēks guļ pie aizvērta loga jūnijā! Tu jau gulēji, kad es atvēru.

—   Sādi vai tādi, cienītie, — atkal ierunājās pans Taure, turēdams mutei priekšā plaukstu, — es ieteiktu uzreiz pārbauciit, vai nav kas pazudis. Es gan aizdzinu tos neliešus, bet pa ceļam viņi varēja šo to nočiept.

—   Pārbaudīt nekad nav par Jaunu, — pane Vasarraibumiņa piekrita.

Visi metās pārbaudīt. Mareks brīdi sēdēja uz gultas malas. Galvā viņam šaudījās kāda doma. Pēkšņi pār muguru pārskrēja tirpas. Mugursomai Un ja nu tā bijusi ielaušanās, lai nozagtu mugursomu? Nē, kur nu! Kādēļ un kam gan ievajadzētos zagt viņa mugursomu? Tāds varētu gluži mierīgi atnākt un pateikt, ka mugursomas samainītas, atdot Mareka mugursomu, un Mareks atdotu viņējo. Lai galīgi nomierinātos, Mareks palūkojās uz sekretāru, kur uz trešā plaukta vienmēr lika mugursomu. Mareks atviegloti nopūtās. Mugursoma atradās savā vietā. Mareks atvēra somu un pārbaudīja, vai nav pazudusi kāda grāmata vai burtnīca. Nē, viss bija savā vietā. Jaunas, nelietotas grāmatas un tīras, neaprakstītas burtnīcas.

Mareks iebāza visu atpakaļ somā un tikai tagad pamanīja, ka vecāki satraukti vēro viņu.

—   Ko tu meklēji mugursomā? — tēvs noprasīja.

—   Neko es nemeklēju.

—   Marek, tu kaut ko slēp no mums.

Tēvs piegāja pie sekretāra, atvēra mugursomu un ielūkojās tanī. Brīdi viņš šķirstīja grāmatas.

—   Ko tas nozīmē? Tās taču nav tavas grāmatas. Tīras burtnīcas! Neko nesaprotu.

Mareks nejaudaja vairs ilgāk slēpt patiesību.

—   Ejot no skolas, pa ceļam iegriezos parkā. Un tur tika samainītas mugursomas.

—   Samainītas? — Tēvs sarauca uzacis.

Mareks izstāstīja visu, kā bija. Gan par zeņķi ar mugursomu, gan par stikliniekiem, gan par vīrieti ar zirga ģīmi. Vienīgi par aizbēgšanu no stundām noklusēja.

—   Ļoti dīvains atgadījums! — Tēvs nenolaida no viņa acis. — Marek, vai tā patiešām bija?

—   Es taču jums pateicu. Tu, tēt, nekad negribi man ticēt.

Pans Vasarraibumiņš pagriezās pret sievu.

—  Viņš atkal izgudro nez kādas pasakas. Atkal fantazē! — Mareka tēvs nopūtās.

—   Lai mamma tev pasaka, vai tas tips brillēs te bija vai nebija, — Mareks aizstāvējās.

—  Tiešām. Bija atnācis viens tāds un taujāja pēc Mareka, — māte apstiprināja.

—   Un tālāk?

—   Zini, viņš izturējās visai savādi. Pēkšņi viņš atcerējās, ka nav aizgriezis nez kādu tur krānu, un aizskrēja kā prātā jucis. Bet man šķita, ka viņš izbijās no pana Anatola.

—   Ko nu tu runā! Kāpēc viņam butu jābaidās no pana Anatola?

Sarunu partrauca mašīnas rūkoņa viņpus loga.

—   Milicija! — pans Taure secināja un metās atvērt durvis.

Pēc brītiņa istabā ienāca divi miliči. Viens no viņiem bija ļoti skumīgs, viņš izskatījās slimīgs, un visiem uzreiz kļuva neērti, ka nabaga cilvēku nakts laikā izrāvuši no milicijas nodaļas.

Otrs milicis bija bargs.

—   Kurš no jums, pilsoņi, izsauca miliciju? — viņš jautāja bez jebkādiem ievadvārdiem.

—   Es, — pans Taure izdvesa.

—   Kas īsti noticis? — Miliči apstaigāja dzīvokli. — Jūs ziņojāt par bandītiem un ielaušanos.

—   Tieši tā, — pans Taure apstiprināja un ņēmās skaidrot:

—    Kaut kādas mums svešas personas ielauzās pa logu šinī istabā. Es atgriezos no kabareja, kur strādāju, un sadzirdēju aizdomīgu troksni, čaboņu, čīkstoņu un skrabināšanos.

Bargais milicis nepacietīgi atmeta ar roku.

—   Bet ko jūs redzējāt?

—   Es redzēju ēnu.

—  Ā, ēnu … — atkārtoja slimīgā izskata milicis un nopūtās.

Tikmēr bargais milicis aizdomīgi noskatījās uz saksofonu, kovboja tērpu un sombrero, tāpat uz ausu sildītājiem un pana Taures mākslīgajām ūsām, kas bija nomestas uz spilvena. Skaidri varēja manīt, ka pans Anatols nemodina viņā uzticību.

—   Enu… — bargais milicis, gari stiepdams, atkārtoja.

—  Vai tikai to jūs redzējāt?

—  Vai ar to nepietiek?— pans Taure apmulsis jautāja. Milicis paņēma pirkstos pana Taures mākslīgās ūsas, nopētīja tās un ar riebumu atlika atpakaļ.

—   Kas šis ir par instrumentu?

—   Manas ūsas.

—   Ūsas?

—   Es strādāju, pārģērbies par meksikāni.

—  A! — Milicis aizdomīgi pašķielēja uz panu Anatolu. — Logs naktī bija atstāts vaļā vai ciet? — viņš negaidot jautāja.

—   Vaļā, — Aļeks teica.

Miliči saskatījās.

—  Tātad ielaušanās nav notikusi. Jūs esat mūs maldinājis, pan Trompete.

—   Taure, — pans Vasarraibumiņš pārlaboja.

—  Taure, — atkārtoja bargais milicis. — Un kas izsitis logu?

—   Es, — pans Taure atzinās.

—   Aha, jūs!

—   Kad ieraudzīju ēnu, es sviedu ar kurpi logā.

—  Jā, jā … — Itin kā dziļi apbēdināts, milicis pamāja ar galvu. — Vai dzīvoklī nekas nav pazudis? — viņš vēl jautāja.

—   Nekas, — atbildēja Mareka vecāki.

Miliči saskatījās, tad pārlaida visiem klātesošajiem pārmetuma pilnu skatienu.

—  Tātad jūs pamācāt no kabareja. — Slimīgā izskata milicis iekāsējās. — Jūs atgriezāties no kabareja un tieši tai mirklī izdzirdējāt troksni, bet pēc tam ieraudzījāt logā pavīdam ēnu. Tad jūs metāt tai ar kurpi un sacēlāt trauksmi.

—  Jā, tieši tā.

—  Jūs, pilsoni, esot dzirdējis troksni. — Slimīgā izskata milicis žēlabaini nopūtās. — Bet tagad, pilsoni, panāciet tuvāk un uzpūtiet elpu.

Pans Taure aizšāva mutei priekšā roku un bailīgi atkāpās.

—  Kāpēc jūs bēgat? Kādēļ slēpjaties pa kaktiem? — milicis uzsauca.

Pans Taure ņēmās skriet apkārt galdam.

—   Sis pilsonis ir aizdomīgs, nav šaubu! — izsaucās bargais milicis un metās pakaļ saksofonistam-čellistam.

—   Ķeriet viņu, Oremus! — milicis uzsauca savam darbabiedram.

Slimīgā izskata milicis aizšķērsoja ceļu panam Taurēm, un mūziķis ieskrēja taisni miliča atplestajās rokās kā bērns mātes apskāvienos.

—  Jūs pretojaties milicijai, — elsdams teica bargais milicis un piegāja klāt panam Taurēm. — Ja sacīts: uzpūtiet elpu, tad arī jāuzpūš.

Pans Taure noliedzoši papurināja galvu un no visa spēka saknieba lūpas.

—  A, jūs baidāties. Jūs esat dzēris.

Pans Taure izvilka no kabatas bloknotu, izrāva lapiņu un sāka kaut ko rakstīt. Visiem mājiniekiem bija trakoti kauns un neērti par panu Tauri.

—   Mums ir ļoti nepatīkami, — pans Vasarraibumiņš uzrunāja miličus, — ļoti nepatīkami, ka jūs veltīgi pūlējāties, mēs centāmies atturēt panu Tauri telefonēt, diemžēl mums neizdevās.

Miliči saprotoši pamāja.

—   Cilvēks no kabareja dzīvoklī! Jūtam jums līdzi.

—   Jūs esat ļoti laipni.

—   Cilvēks no kabareja! — miliči atkārtoja, tad pagriezās pret panu Tauri. — Kā būs, kovboj, vai esat pārdomājis?

Atbildes vietā pans Taure, turēdams mutei priekšā plaukstu, pasniedza miličiem lapiņu. Mūziķa acīs zibēja bailes un lūgums viņu saprast.

Bargais milicis nolasīja:

«Es nevaru uzpūst elpu, jo lietoju ķiplokus. Kopš trim dienām lietoju ķiplokus ārstniecības nolūkos. Pane Dora pierunāja mani to darīt un taisa man ķiploku uzlējumu, ko es dzeru uz nakti, kad nāku no kabareja.»

—   Pan Anatol, — pane Vasarraibumiņa izsaucās, — jūs esat bezgala smalkjūtīgs cilvēks! Kā vienmēr, bezgala smalkjūtīgs!

Pans Taure smaidīdams paklanījās.

—   Āksts, — milicis norūca, — mums šais lietās ir pieredze. Ja jūs esat tik smalkjūtīgs, neko darīt, vajadzēs paņemt asinis analīzei.

—   Asinis? — pans Vasarraibumiņš izbijās.

—   Asinis. Tā mēs noskaidrosim, vai šim pilsonim asinīs ir alkohols vai nav, — bargais milicis paskaidroja un pamāja biedram.

Slimīgā izskata milicis tuvojās panam Taurēm, turot rokā īpašu adatu ar gumijas šļūtenīti asins iesūkšanai. Pans Taure ar baismām skatījās uz šiem instrumentiem, taču varonīgi klusēja.

—   īsts džentlmenis, — pane Vasarraibumiņa apbrīnodama nočukstēja, — viņš tik paniski baidās no visādām injekcijām un potēm, taču tagad pat muti nepaver.

Milicis nodezinficēja pana Taures pirkstu ar ēteri. Mehāniskā adata sausi nosprakšķēja. Pans Taure iepleta muti un noelsās:

—   Oa-aaa!

Un tad atgadījās kaut kas pavisam nelādzīgs.

Slimīgā izskata milicis pēkšņi sašūpojās un nobālēja, tad sagrīļojās un kā zibens ķerts nogāzās uz kušetes.

—   Ko jfis viņam izdarījāt?! — bargais milicis uzbļāva panam Taurēm, kurš pagalam izmisis slēpās kādā istabas kaktā.

—   Neko … es iekliedzos … jo man iedūra … kad man dur, es vienmēr kliedzu … es brīdināju … es negribēju, man ļoti neērti … jūsu darbabiedrs acīmredzot ir ārkārtīgi jūtīgs.

—   Patiešām, mans darbabiedrs Oremuss ir ļoti jūtīgs… turklāt pārguris. Jau otro nakti mēs pildām dienesta pienākumus. Vakar mēs izlikām slazdus Bogumilam Kadrillam — plaši pazīstamajam kabatzaglim … visa nakts pagāja darbā.

Tostarp slimīgā izskata milicis sāka vaidēt.

Izcēlās apjukums. Visus atkal pārņēma kauns un neērtības sajūta par panu Tauri.

—   Varbūt zāļu tēja derētu, ko? — Krisja iesaucās. — Es tūliņ uzvārīšu.

—   Es atnesīšu neospazmīnu, — Jadzja piesolīja.

—  Es uzvārīšu stipru tēju, — pane Vasarraibumiņa ierosināja.

—  Atro palīdzību … tikai ātro palīdzību! — dārdināja pans Vasarraibumiņš.

—   Paldies par laipnību, — bargais milicis tencināja, — taču, pildot dienesta pienākumus, mums nav brīv ņemt pretī nekādus dzērienus. Mēs aizgādāsim darbabiedru ar savu automašīnu.

To pateicis, viņš pasauca šoferi un kaprāli, kurš bija dežurējis pie mājas, lai tie iznestu slimo milici.

—   Bet ar jums, pilsoni, mēs vēl parunāsimies, — viņš bargi nošņāca panam Taurēm.

Mūziķis sēdēja uz savas gultas kluss un nelaimīgs.

Marekam kļuva žēl viņa.

—   Pan Anatol, es zinu, jūs gribējāt tikai labu. Es saprotu … es… es ticu, ka jums ir taisnība. Seit kāds ir bijis, noteikti, — Mareks teica.

—   Paldies, bērns! — Pans Taure nošņauca degunu. — Paldies par to, ka grūtā brīdī, kad apstākļi sazvērējušies pret mani, tu nepameti vecu draugu. Un paldies par to, ka tu mani saproti.

—  Ak, pan Anatol, es jūs saprotu briesmīgi labi, jo arī pret mani apstākļi ir sazvērējušies.

III NODAĻA

Cilvēks ar putna seju. Izklaidīgais Vaceks atdod mugursomu.

Ekskursija uz Mlocinu. Kur palicis Mareks? Telefona sarunas

ar slimnīcām. Pans Anatols Taure pariet no vārdiem pie darbiem

Kad nākamdien Mareks gāja no skolas, viņš pie vārtiem pamanīja nabadzīgi ģērbušos vīrieti ar putna galviņu un iekritušiem vaigiem. Cilvēks turēja pie rokas zēnu, kuram bija apsaitēta galva un pazīstami vaibsti. Sirds Marekam sāka dauzīties. Tas taču bija zeņķis, ko viņš vakar sastapis Vorcella skvērā. Droši vien viņš būs savainojis sev ausi, kad uzskrēja virsū stiklam, tāpēc arī galva apsaitēta. Viņam bija tik ļoti atšāvušās ausis, ka viņš noteikti tās savainojis. Rokā zeņķis turēja Mareka mugursomu. Droši vien atnācis, lai atdotu to viņam. Un tas nīkulīgais ar putna galviņu ir žeņķa tēvs.

Mareks apstājās. Tie divi pienāca klāt.

—   Labdien, puisīt! — vīrietis ar putna galvu ierunājās spiedzīgā balsī, un smaidā pavērās bezzobainas smaganas.

—   Labdien!

—   Tu laikam noproti, kas mēs esam un kādēļ atnākuši. Mans dēliņš Vacekiņš grib atdot tavu mugursomu un atvainoties, ka kļūdījies. Kad viņš vakar pamanīja, ka netīšām samainījis mugursomas, viņš ļoti noraizējās… Somas ir uz mata vienādas, laikam vienā fabrikā taisītas … tagad daudzas mantas ir pilnīgi vienādas, jo taisītas vienā fabrikā … un sajaukt ir tik viegli. Es ceru, ka tu nedusmojies.

—   Nē, nemaz… es saprotu, — nomurmināja Mareks, aizkustināts par nīkulīgā vīrieša atvainošanos.

—  Jo redzi, — vīrelis turpināja, — mēs esam nabadzīgi, taču godīgi ļaudis, un mēs uzreiz nodomājām, ka tev var būt klapatas par nozaudētajām burtnīcām. Vacekiņš, nabaga zēns, tik dikti to pārdzīvoja, ka visu nakti negulēja un visu dienu neēda, nabadziņš acu priekšā izdila. Viņš ir dikti jūtīgs bērns.

Bezzobainais vīrelis noglāstīja dēlam galvu.

Tik tiešām — «jūtīgais bērns» šodien izskatījās daudz bēdīgāk nekā vakar: ap ausīm marles saites, seja vienos zilumos, kas vērta viņu vēl jo nožēlojamāku. Taču, kolīdz tēvs uz mirkli novērsa no viņa skatienu, «jūtīgais bērns» savieba ņirdzīgu ģīmi un parādīja Marekam mēli.

—   Ko tu, Vacekiņ, kavējies? — Tēvs noliecās pie dēla. — Atdod puisītim viņa somu, un puisītis tev atdos tavējo. Vai nav tā, Marek?

—   Jā, protams, — Mareks nočukstēja, izbrīnījies, kā šim cilvēkam ar putna seju zināms viņa vārds, bet tad atcerējās, ka mugursomā bija burtnīcas ar viņa vārdu un uzvārdu, tātad nav par ko brīnīties.

Vaceks caur pieri palūrēja uz Mareku un atdeva viņam mugursomu ar tādu kustību, it kā grasītos iebelzt Marekam.

—   Paraugies, Marek, vai nekas netrūkst, — vīrelis piebilda.

Mareks ieskatījās somā. Viss bija savā vietā — grāmatas

un burtnīcas, arī pastmarku kladē netrūka nevienas markas, pat Mareka visvērtīgākā īpašuma — Ganas republikas markas.

—   Paldies! — Mareks pasmaidīja. — Ļoti laipni, ka jūs tā pūlējāties. Lūdzu, te būs jūsu dēla soma.

Vīrelis paņēma mugursomu un, neieskatīdamies tanī, paspieda Mareka roku.

—   Vēlreiz atvainojamies, aizmirsti notikušo, mugursomas no tiesas bija dikti līdzīgas.

—   Tā ir, pan. Abas somas ir pilnīgi vienādas. Tās noteikti taisītas vienā fabrikā.

Mareks bija tik priecīgs, ka pat uzsmaidīja nejaukajam zeņķim, taču tas palika uzpūties un nikns.

Vaceka nelaipnība tomēr nesabojāja Mareka labo omu. Viņš gāja mājās, mētādams rokā mugursomu. Mareks nebija cerējis, ka viss nokārtosies tik ātri un laimīgi! Panam Taurēm būs tikai licies, ka notikusi ielaušanās. Māksliniekiem piemīt bagāta fantāzija. Nē, nekādas ielaušanās nav bijis. Un, pat ja bijis, tam nav nekāda sakara ar mugursomu. Soma taču nebijā aiztikta. Nekas nav pazudis. Kā viņam vispār varēja prātā ienākt tāda doma! Pie tā vainīgs sapnis. Stulbs sapnis! Bet sapnis nāca no netīrās sirdsapziņas. Pēkšņi Mareks atkal atcerējās šķeistu ar zirga ģīmi. Kādēļ viņš dzinās Marekam pakaļ? Kādēļ sekoja? Un ja nu tas bija viņš, kas ielauzās istabā, ja nu pans Taure bija pamanījis viņu, kad tas lēca ārā pa logu? 2ēl, ka viņš neieminējās par to vīrelim ar putna galvu. Varbūt vīrelis varētu ko paskaidrot, iespējams, ka viņš pazīst Briļļaini. Un par ielaušanos arī vajadzēja pasacīt. Interesanti, ko viņš par to teiktu?

Mareks atskatījās, taču vīreli ar zeņķi nekur vairs nemanīja.

Pec pusdienām Mareks visu pastastīja Cesekam. Viņam no Ceseka nekad nebija noslēpumu, tādēļ viņš izstāstīja visu, kā bijis. Un labi izdarīja. Uzreiz kļuva vieglāk ap sirdi. Ceseks teica, lai viņš neņemot galvā, tas viss ir no nerviem. Mācību gada beigās vienmēr ir šitā … Viņš pats arī no oda taisot ziloni. «Nervi un pārgurums,» Ceseks secināja. Un aicināja Mareku braukt līdzi uz Mlocinu, jo tur dzīvojot kāds čalis, kas pārdodot spirta plītiņu, bet Mareks un Ceseks vasaras brīvlaikā taisījās izbraukt uz savu roku ar divriteņiem uz Mazuru ezeriem. Tāda plītiņa viņiem ceļojumā trakoti noderētu.

Kad zēni atgriezās, metās jau tumsa. Viņi šķīrās, kā parasti, pie Ceseka mājas, jo Ceseks dzīvoja tuvāk. Abi norunāja, ka uz nākamo dienu Mareks sadabūs no krustmātes Doras denaturēto spirtu plītiņai. Krustmātei Dorai šī spirta bija, cik uziet, jo viņa to vienmēr lietoja dezinfekcijai.

—   Neaizmirsti! — Ceseks nosauca viņam pakaļ.

—   Kārtībā! — Mareks atbildēja un nozuda aiz ielas stūra.

Bija jau deviņi vakarā, taču Vasarraibumiņu ģimene joprojām gaidīja pārrodamies Mareku uz vakariņām. Pane Vasarraibumiņa nemierīga skatījās pa logu, bet pans Vasarraibumiņš soļoja pa istabu šurpu turpu un satraukts berzēja rokas.

—   Es teicu, ka tas puika kaut ko slēpj. Būs laikam vakar ko ievārījis.

—  Jā, visu dienu viņš bija ne šāds, ne tāds, — pane Vasarraibumiņa nomurmināja.

—   Es lieku galvu ķīlā, ka vakar Mareks aizbēdzis no stundām. Tiklīdz viņš sāk stāstīt visādus brīnumus, tas nozīmē, ka viņš pastrādājis blēņas. Uz kurieni viņš īsti aizbrauca?

—   Viņiem ir savi noslēpumi. Tūliņ pēc pusdienām Mareks ar riteni aizbrauca "pie Ceseka, un līdz šim viņa nav. Kur viņš tik ilgi dauzās?

—   Droši vien Mareks nokļuvis sliktā sabiedrībā, — pans Vasarraibumiņš sacīja. — Kamēr tu biji sanatorijā, viņš neiedomājami izlaidies. Vai atceries sadauzīto lustru un pana Taures saplēsto čellu? …

—   Un kā viņš pieblusoja dzīvokli. — Pane Vasarraibumiņa nopūtās. — Un tie stiķi klases audzinātājas Okuļusovas vārda dienā? Vai, kāds kauns bija jāpiedzīvo!

—   Labāk ij neatgādini, — pans Vasarraibumiņš pārtrauca sievu, — tas bija briesmīgi.

—    Ceseks vedina Mareku uz palaidnībām. Ceseks ir dauzoņa. Bet tagad abi piedevām trako ar riteņiem. Dievs zina kur aizdrāzušies. — Pane Vasarraibumiņa nopūtās.

—  Tagad visur ir bīstami. Visapkārt jaunceltnes, smagās mašīnas … autobusi, — piebilda pans Vasarraibumiņš.

—   Un tie ārprātīgie motociklisti …

Pagaidām gan Mareka vecāki tikai tā runāja, taču īstenībā neticēja, ka dēlam būtu kas atgadījies. Beigās viņi tomēr sēdās pie vakariņu galda, jo Aļeks izsalcis atkal un atkal vēra virtuves durvis un abas meitenes izskatījās ļoti miegainas. Likās — viņas pie galda aizmigs.

Viņi ēda klusēdami, bet pēc vakariņām visi uzreiz piecēlās no galda. Aļeks iegāja savā istabā, meitenes nozuda guļamistabā, Mareka tēvs paņēma «Ekspresi» un centās lasīt.

Taču, kad pulkstenis nosita desmit, šķietamais miers izgaisa. Tēvs nolika laikrakstu sāņus. Māte pēkšņi pārtrauca mazgāt traukus.

—   Nē … es vairs nevaru ilgāk! — viņa iesaucās. — Vēl nekad tik vēlu viņš nav bijis ārpus mājas. Timoteuš, tev kaut kas jādara!

—   Iešu pie Ceseka, — tēvs nolēma.

Uzlicis platmali, tēvs devās uz Lietus ielu, kur dzīvoja Ce-

seks.

Ieraudzījis panu Vasarraibumiņu, Ceseks ļoti izbrīnījās.

—   Kas noticis? — Viņš iepleta acis.

—  Mareka vēl nav mājās.

—   Nav mājās? Nevar būt!

—   Vai tu nezini, kas viņam varēja atgadīties?

—   Nezinu, pan Vasarraibumiņ.

—  Jūs abi braucāt ar riteņiem …

—  Mēs, lūdzu, pan Vasarraibumiņ, bijām Mlocinā, bet…

—   Cikos jūs atgriezāties?

—   Astoņos, vēlākais, piecas pāri astoņiem.

—   Vai tu skatījies pulkstenī?

—   Nē, bet, kad ienācu dzīvoklī, radio raidīja vakara ziņas.

—   Kur jūs šķīrāties?

—  Pie manas mājas. Es redzēju, ka viņš aizrullēja pa ielu uz mājām.

—   Un vēlāk tu vinu neredzēji?

—   NĒ.

Pans Vasarraibumiņš neko vairs nejautāja un tūdaļ pat devās uz miliciju.

—   Nevajag uztraukties, — sacīja dežurējošais milicijas virsnieks. — Zēns noteikti atgriezīsies, šis rajons ir mierīgs.

—   Bet kas viņam noticis, kādēļ viņa līdz šim nav?

—   Kaut kur rotaļājas. Vecāki tagad nepazīst savus bērnus. Droši vien viņš satika kādu biedru un aizbrauca pie tā.

—   Līdz šim viņš tā nav darījis, — Mareka tēvs nočukstēja.

—  Tas ne par ko neliecina. Reiz taču viņam tas bija jāizdara.

—   Bija jāizdara?!

—   Katram zēnam gadās izdarīt kaut ko tādu, kas nevienam nebūtu ienācis prātā. Bez tam jūs sacījāt, ka viņš nokļuvis sliktā sabiedrībā.

—   Tā mums ar sievu šķiet.

—   Tad nav ko brīnīties, ka vienreiz viņš atgriežas mājās pavēlāk. Daudziem vecākiem ir smagākas raizes, ticiet man.

—   Bet… varbūt nelaimes gadījums, — pans Vasarraibumiņš nespēja nomierināties.

—   Šaubos. Par nelaimes gadījumiem mūs informē, taču mums nav ienākuši nekādi ziņojumi.

—   Bet ja par šo atgadījumu neviens nav ziņojis? Ja, piemēram … piemēram, tas, kurš viņu …

—   Jūs domājat, ka šoferis, kas uzbraucis zēnam, varēja viņu taisnā ceļā aizvest uz slimnīcu? — milicis turpināja Mareka tēva domu. — Protams, arī tā notiek, bet tādās reizēs mēs saņemam ziņojumus no slimnīcām. Tikai tad ziņojumi pienāk ar mazu novēlošanos …

—   Jūs sakāt.. .

—  Jā, ar novēlošanos. Ja jūs domājat, ka varēja atgadīties nelaime, zvaniet uz slimnīcu. Iespējams, ka tur jūs viņu atradīsiet.

—   Bet ja ne . ..

—   Tad zvaniet, lūdzu, mums. Mēs sāksim meklēt. — Milicis pastiepa roku nelaimes sagrauztajam tēvam. — Tikai nevajag zaudēt dūšu. Kas zina, varbūt tas zeperis jau gaida jūs. mājās.

Mareka tēvs steidzās mājup ar klusām cerībām, kādas viņam bija iedvesis milicijas virsnieks, taču viņu gaidīja vilšanās. Mareks nebija pārradies.

—   Kaut kas atgadījies, noteikti, — māte sacīja trīcošā balsī un slaucīja acis.

Tēvs klusēdams paņēma telefonu grāmatu.

—   Ko tu, Timoteuš, gribi darīt? — māte jautāja.

—   Apzvanīšu slimnīcas.-

—   Tu domā, ka viņš tiešām … tiešām … sabraukts?

Māte saķēra tēva roku.

—   Nē, nedomāju, — tēvs noglāstīja viņas roku, — es … tikai tāpat… skaidrības labad.

Laikraksts informēja, ka todien dežurē bērnu traumatoloģijas klīnika Dzjaldovskas ielā, un pans Vasarraibumiņš pirmām kārtām pazvanīja uz turieni.

—   Vai … vai šodien jūs uzņēmāt bērnus, kas cietuši nelaimes gadījumos?

—   ČETRDESMIT TRĪS BĒRNUS.

—   Es jautāju par zēnu, vai pie jums aizvests zēns, kas cietis satiksmes avārijā?

—   Divpadsmit zēni.

—   Bet pēc pulksten astoņiem vakarā …

—   Pēc astoņiem atgādāti trīs.

—   Viņš bija ar riteni…

—  Jā, ir tāds …

—   Kas viņam vainas?

—   Neuzmanīgi pārbrauca ielu krustojumu un pakjuva zem tramvaja. Abas kājas nogrieztas.

Mareka tēvam klausule bezmaz izkrita no rokām. Piere norasoja saltiem sviedriem.

—   Kas noticis, Timotcuš? — Pane Vasarraibumiņa pārbijās.

—   Nekas, — pans Vasarraibumiņš atbildēja svešādā balsī.

—   Tu uzzināji kaut ko drausmīgu… tu melo. — Pane Vasarraibumiņa izrāva vīram no rokām klausuli.

—   Vai runā zēna tēvs? — viņa izdzirdēja klausulē.

—   Nē, māte. Mareka Vasarraibumiņa māte . ..

—  Viņa vārds mums nav zināms. Zēnam nebija klat skolēna apliecības, viņš ir bez samaņas, jo zaudējis daudz asiņu.

—   Viņam ir trīspadsmit gadi… — māte izdvesa.

—   Vecums atbilst. Es palūgšu dežurējošo ārstu.

—  Vai jūs esat māte tam zēnam, kurš brauca ar riteni? — ārsts jautāja.

—   Nezinu .•.. nezinu … — Mareka māte elsoja. — Es tikai zinu, ka mans dēls nav līdz šim pārradies mājās, un es baidos …

—   Kā viņš izskatās?

—   Viņam ir joti gaiši mati un daudz vasaras raibumu.

—   Tas nav jūsu dēls. Zēnam ar nobrauktajām kājām ir tumši mati. — Ārsts nolika klausuli.

Māte atspiedās abām rokām pret galdiņu un smagi elpoja.

—   Tas nav viņš, — Mareka māte atvieglota nočukstēja.

Tagad Mareka tēvs piezvanīja uz Očku rajona slimnīcu,

kura arī, kā vēstīja laikraksts, šodien dežurēja un uz kurieni veda nelaimes gadījumos cietušos no visas pilsētas.

—   Lūdzu, bridi uzgaidiet! Nupat ātrā palīdzība atveda pie mums zēnu, kurš ar divriteni pakļuvis zem automašīnas.

Tēvs nosvīda,

—   Kas noticis? — Mātes vērīgās acis uztvēra pārvērtības vīra sejā.

—   Pagaidām nekas, — viņš čukstēja, — tūdaļ dabūsim zināt.

Sasprindzinātiem nerviem viņi gaidīja turpat piecas minūtes.

Beidzot klausulē ieskanējās balss:

—   Kā zēns izskatījās?

—   Viņam ir gaiši mati un daudz vasaras raibumu.

—   Sīs pazīmes atbilst.

Tēvs drausmīgi pārbijās.

—   Pan dakter . . . vai… vai zēna stāvoklis ir ļoti smags?

Ļoti. Saspiests krūšu kurvis. Mēs darām, kas mūsu spēkos, taču līdz šim viņš nav nācis pie samaņas. Jūs domājat, ka tas ir jūsu dēls?

—   Nezinu … baidos … ja viņam ir vasaras raibumi . ..

—   Daudz vasaras raibumu. Kā viņš bija ģērbies?

—   Kā Mareks bija ģērbies? — pans Vasarraibumiņš prasīja sievai.

Pane Vasarraibumiņa izrāva klausuli vīram no rokām.

—   Viņš bija zaļā harceru [5] formā, — viņa izdvesa nobālušām lūpām un sastinga gaidās.

Klusums telefona vada viņā galā vilkās bezgalīgi. Māte sakoda lūpas asinīs. Pēdīgi viņa neizturēja nervu sasprindzinājumu un, skaļi ieraudādamās, pasniedza vīram klausuli.

—   Nē … nevaru … klausies tu.

Mareka tēvs drebošu roku paņēma klausuli.

—   Pan dakter …

—   Kas runā?

Tēvs … Mareka Vasarraibumiņa tēvs, zēns ar riteni ir mans dēls.

Pateicieties dievam, — ārsts atbildēja, — tas nav jūsu dēls. Zēns, ko atveda pie mums, bija melnā uzvalkā.

Pans Vasarraibumiņš notrausa sviedrus.

—  Jā, tas nav viņš, — Mareka tēvs izdvesa, — manam dēlam nav melna uzvalka.

—  Jā, viņam nav melna uzvalka, — pane Vasarraibumiņa atkārtoja.

Viņi zvanīja līdz pusnaktij, apzvanīja visas slimnīcas un ātrās palīdzības nodaļas.

Beidzot Mareka tēvs bezpalīdzīgi nolika klausuli un aizvēra telefonu grāmatu.

—  Viņa nav nekur… tātad nelaimes gadījums tas tomēr nevarētu būt.

Taču miera nebija. Neviens nevarēja saprast, vai priecāties vai skumt.

—   Var gadīties, ka viņš nav aizvests uz slimnīcu un nav arī izsaukta ātrā palīdzība, — drūmi ieminējās Aļeks. — Varbūt šoferis, kas viņu sabraucis, nobijies un līķi noslēpis.

—  Aļek! — Pane Vasarraibumiņa iesaucās. — Kā tu vari… pieļaut kaut ko tādu!

—   Es taču nesaku, ka tā noticis, es tikai skaļi domāju, es apsveru.

—   Apsver klusēdams!

Aļeks nokāra galvu.

—   Citu izeju es neredzu, — Mareka tēvs klusi ieminējās, — jāzvana uz miliciju.

Un viņš uzgrieza milicijas iecirkņa numuru.

No iecirkņa atbildēja, ka uzsākšot meklēšanu, un apsolīja piezvanīt, tiklīdz ko uzzināšot par Mareku. Cauru nakti visa Vasarraiburniņu ģimene bija nomodā, taču telefons klusēja kā noburts līdz pašam rītam.

Ap pulksten diviem naktī, kā parasti, no kabareja pārnāca pans Taure un izbrīnījās, redzot, ka neviens neguļ. Kad viņam pastāstīja par nelaimi, pans Anatols satriekts labu brīdi nevarēja dabūt ne vārda pār lūpām, tad atkrita krēslā un ieslēpa seju delnās.

—• Viņš bija tik lāga zēns … tik lāga zēns, — pans Anatols čukstus atkārtoja, — lai gan ne visi prata to novērtēt. Tikai viņam nekādi neveicās, vienmēr, kad viņš gribēja izdarīt ko labu, apstākļi vērsās pret viņu.

— Lūdzu, nerunājiet kā pie kapa! — Pane Vasarraibumiņa ieelsojās.

Pans Taure apklusa, taču nejaudāja nomierināties. Pielēcis no krēsla, viņš sāka staigāt šurpu turpu, aiz satraukuma likdams klāt un atkal ņemdams nost mākslīgās ūsas.

—   Tas ir briesmīgi… tas ir bīstami, — pēkšņi, apstājies iepretī panam Vasarraibumiņam, viņš teica. — Baidos, ka Mareks iekļuvis kādā drausmīgā afērā. Neveiksmes viņu vajāt vajā. Ļaunākais, ka tā pirmām' kārtām ir mūsu vaina.

—   Mūsu?! — iesaucās pans Vasarraibumiņš.

—  Mēs nebijām pietiekami saprātīgi. Mareks taču mums izstāstīja par saviem piedzīvojumiem Vorcella skvērā.

—  Jūs domājat, ka pārpratumam ar mugursomu ir kāds sakars ar… — Mareka tēvs viņu drudžaini pārtrauca.

—  Ja viss noticis tā, kā atstāstīja Mareks, ja atceramies to Briļļaini ar zirga ģīmi, kas dzinās viņam pakaļ, un ielaušanos dzīvoklī, tad viss notikušais patiešām kļūst aizdomīgs.

—   Jūs domājat, ka …

—   Tas bija brīdinājums, — pans Taure paslēja augšup rādītājpirkstu, — bet diemžēl netika ņemts vērā. Nepiedodama vieglprātība gan no mūsu, gan milicijas puses.

To sacījis, pans Taure atsāka staigāt pa istabu šurpu turpu un atkal nevarēja nomierināties. Pans Vasarraibumiņš sekoja mūziķim soli solī. Tā viņi nostaigāja apmēram stundu.

Pēdīgi pans Taure paņēma čellu un ņēmās spēlēt kādu ļoti žēlabainu skaņdarbu, un čells raudāja, sūdzējās un elsoja gluži kā cilvēks.

—   Lūdzu, beidziet taču! — pane Vasarraibumiņa asaru pilnām acīm iesaucās. — Vai jūs nesaprotat, kā mēs jūtamies? Tāda mūzika iedzīs mūs galīgā izmisumā!

Pans Taure ielika čellu futrālī un aizcirta to; futrālis nodunēja kā zārka vāks.

—  Jums taisnība, — viņš uzrunāja Mareka māti, — tagad nav īstais laiks spēlēt, pienācis laiks rīkoties. Kā jau aktīva rakstura cilvēks, esmu nolēmis rīkoties.

—   Ko jūs gribat darīt? — Redzēdami pana Anatola apņēmības pilno seju, Mareka vecāki iztrūkās.

—   Es eju meklēt savu draugu Mareku.

—   Kur?

—  Visur. Nedrīkst gaidīt rokas klēpī salikušiem. Vajag rīkoties. Jāliek lietā visi līdzekļi.

—   Vai jūs tiksiet galā? …

—  Darīšu visu, kas manos spēkos, — pans Taure mierīgi atbildēja.

Mareka vecāki pārsteigti raudzījās viņā.

— Paldies! — Tēvs paspieda mūziķa roku. — Jūs esat kārtīgs cilvēks, pan Anatol, mums ļotī neērti, ka vakar nepratām pienācīgi novērtēt jūsu labo gribu… Tikai, lūdzu, esiet piesardzīgs … pietiks, ka milicija …

Pans Taure tikai noslēpumaini pasmaidīja un, paspiedis pana Vasarraibumiņa roku, izgāja no istabas.

IV NODAĻA

Melns divritenis Vislas krastā. Poručika Prota hipotēze.

Detektīvs Hippollits Skābais. Kas rīkojies ar mūķīzeriem?

Baldriāna miklas atrisinājums. Aļeka atzīšanās

Septiņos no rīta Vasarraibumiņu dzīvoklī iedrāzās Ceseks.

—   Vai Mareks pārradies? — viņš jautāja jau no sliekšņa.

Mareka vecāki klusēja.

—   Nekādu ziņu nav?

—   Nav, — skumji atbildēja pans Vasarraibumiņš.

Ceseks izbijies pavērās viņā.

—   Tātad viņš pa īstam pazudis?

Tanī mirklī iešķindējās telefons. Visi metās pie aparāta. Zvanīja no milicijas. Vislas krastā Gdaņskas Piekrastes apkaimē bija uziets «Baltikas» markas vīriešu sporta divritenis, un pans Vasarraibumiņš tika aicināts ierasties upju milicijas iecirknī, lai identificētu, vai tas gadījumā nav Mareka divritenis.

—   Kā es varu to identificēt, — pans Vasarraibumiņš noraizējies teica sievai, — tādu divriteņu Varšavā ir tūkstošiem, es pat neatceros, kādā krāsā bija Mareka. Varbūt tu…

—   Es tikai zinu, ka ritenis bija melns, — Mareka māte atbildēja.

—   Vismaz puse ir melnu riteņu. Varbūt tu varētu to pazīt? — pans Vasarraibumiņš uzrunāja Ceseku.

—   Nezinu … iespējams, ka pazītu … Zinu, ka pakaļējā riteņa-ventilim nebija aizgrieznīša un dakša labajā pusē nobrāzta, jo reiz mēs uzskrējām virsū kokam, un tad vēl .. . tad vēl .. . atminos, ka priekšējai kamerai ir sarkans ielāps, jo savām rokām palīdzēju Marekam aizlīmēt pušumu.

— Ja, tas ir Mareka ritenis, noteikti, — upju milicijas iecirknī aplūkojis «Baltiku», Ceseks teica. Zēns gribēja ko piebilst, taču, pamanījis, ka pans Vasarraibumiņš vēl jo vairāk nobāl, viņš apklusa.

—• Kur jūs uzgājāt divriteni? — pans Vasarraibumiņš klusi vaicāja.

Bridi poručiks kavējās ar atbildi.

—   Pie Vislas, Gdaņskas Piekrastes rajonā.

Pans Vasarraibumiņš ieslēpa seju rokās.

—   Ak dievs … ak dievs … — viņš nočukstēja.

—   Pilsoni, nevajag uzreiz domāt visļaunāko, — poručiks centās viņu nomierināt. — Gan dēlēns atradīsies.

—   Liekas… ir skaidrs… kas ar viņu varēja notikt. — Pans Vasarraibumiņš pacēla apsarkušās acis.

—  Tas ir tikai netiešs pierādījums, — poručiks pakratīja galvu, — bet vēl neko nepierāda … kāds varēja riteni nozagt … varēja ari … — Poručiks atkal sasvārstījās.

—   Turpiniet taču! — Tēvs raudzījās viņā saspringts.

—   Kāds varēja to atstāt ar nodomu, lai rastos iespaids, ka zēns noslīcis.

—  Jūs tā domājat?

—   Pilnīgi iespējams. Es personiski nepieļauju domu, ka zēns peldējies šinī vietā. Būtu atrastas drēbes. Bet drēbju nebija. Bez tam nez vai viņam iešautos prātā peldēties tumsā tādā vietā.

—   Marekam viss kas varēja iešauties prātā, jūs, pan poručik, viņu nepazināt.

—   Nē, es šaubos, — milicis pašūpoja galvu, — mani personiski vairāk intriģē abu riteņu saliektie spieķi.

—   Pēc jūsu domām, tie liecina par satiksmes negadījumu?

—   Nē, ja zēns būtu cietis katastrofā, divritenim būtu nopietnāki bojājumi. Taču saliektie spieķi norāda uz citu apstākli. Divritenis bija pārslogots virs pieļaujamās normas.

—   PĀRSLOGOTS?

—  Ar divriteni braucis kads ļoti smags cilvēks vai arī vests milzīgs smagums. Riepām dauzoties pret bruģa akmeņiem, izliekušies spieķi un deformējusies stīpa.

—   Bet tādā gadījumā …

—   Tādā gadījumā jāapšauba, vai ar šo divriteni gar upi braucis jūsu dēls. Cik viņš sver?

—   ČETRDESMIT KILOGRAMUS.

—   Nieka svars. Pec mūsu speciālistu apsvērumiem, divritenis bijis noslogots ar smagumu, kas pārsniedz simts kilogramus.

—   Un kā jūs izskaidrojat Mareka nozušanu?

Milicis bungāja ar pirkstiem pa galdu.

—   Visai dīvains atgadījums, — viņš negribīgi atbildēja. — Man |oti grūti kaut ko kategoriski apgalvot…

—   Bet varbūt jums ir kāda hipotēze?

—   Protams… mums ir hipotēze, taču tas ir tikai pieņēmums. Tādējādi… — Milicis apklusa un noraizējies paskatījās uz līķa bālo nelaimīgā tēva seju.

Milicis piecēlās un izņēma no aptieciņas mazu pudelīti un Jkaroti.

—   Kādēļ jūs nerunājat? — tēvs uzstāja.

—  Es jums pateikšu — tikai ar noteikumu, ka vispirms jūs iedzersiet karoti šā šķidruma.

—   Kas tas ir?

—   Milicijas līdzeklis pret nerviem.

Pans Vasarraibumiņš norija karoti saldenas un šķebīgas mikstūras.

—  Tādējādi ir ļoti iespējams, ka zēns ticis nolaupīts,— milicis pabeidza.

Brīdi iestājās klusums.

Ja nebūtu palīgā ņemts milicijas līdzeklis pret nerviem, diez vai nabaga tēvs mierīgi spētu uzklausīt briesmīgo hipotēzi.

Mirkli viņš raudzījās milicī plaši ieplestām acīm.

—   Uz kāda pamata … — viņš nošļupstēja, — uz kāda pamata jūs pieļaujat…

—   Visi apliecināja, ka kopš divām dienām zēns bijis ļoti satraukts, viņam bijušas aizdomas… viņam licies, ka viņu kāds izseko. Bez tam ir fakti. Satraucoši fakti. Tiek samainītas mugursomas … pēc tam viņu grib satikt kāds visai aizdomīgs cilvēks .'. . beidzot kāds iezogas istabā … pēc tam mugursoma tiek atdota …

—  Jūs runājat tāpat kā mūsu īrnieks pans Anatols Taure.

—  Acīmredzot… tam panam piemīt kriminālista dotības, — smaidīdams atbildēja poručiks.

—   Bet kādā nolūkā manu dēlu būtu nolaupījuši? Taču ne lai saņemtu izpirkšanas naudu, visi zina, ka mēs neesam bagāti.

—  Jus uzdevāt pamatjautajumu, kas nodarbina šis lietas izmeklētājus, — poručiks Prots teica. — Ja mēs zinātu atbildi, lieta drīzumā būtu atrisināta. Motīvs — lūk, tas šinī lietā nav skaidrs. Motīvs.

—   Un patlaban jūs to nezināt? …

—  Patlaban notiek izmeklēšana, — poručiks Prots atbildēja oficiālā tonī, likdams saprast, ka nedrīkst atklāt izmeklēšanas gaitu. Redzēdams pana Vasarraibumiņa izmisumu, viņš tomēr laipni piebilda: — Cerēsim, ka viss būs labi. Mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos.

Sis solījums nelaimīgajiem vecākiem diemžēl neatdeva sirdsmieru. Mājā valdīja nomāktība, turpat vai izmisums.

Piedevām nez kur bija nozudis arī pans Taure. Kopš viņš bija izgājis pulksten trijos naktī, lai meklētu Mareku, par viņu nebija nekādu ziņu. Viņš neieradās uz brokastīm, ko ieturēja ap pulksten desmitiem, ari pulksten vienpadsmitos, kad viņš parasti vingrinājās uz sava čella, istaba bija tukša.

Beidzot ap pulksten divpadsmitiem viņš pārnāca, tiesa gan, bez Mareka, toties kopā ar panu Ceduru.

Pans Cedurs, elegants un smaržojošs kā vienmēr, Mareka vecākiem vispims izteica savu līdzjūtību.

—   Nabaga piccolo bambino, esmu satriekts līdz sirds dziļumiem, una storia misteriosa[6]. Viņš bija ļoti jauks zēns, kaut ne no viegli audzināmiem … Jūs varat būt mierīgi, mēs neatstājam draugus nelaimē… Lūk, šis goda vīrs, uomo perfetto1 , ķersies pie lietas izmeklēšanas un novedīs to līdz uzvarai… — Pans Cedurs pagriezās atpakaļ un pēkšņi sastinga. — Bet kur viņš ir?

—   Visu laiku nāca mums nopakaļ, — pans Taure sacīja".

Priekšnamā diemžēl neviena nebija. Pans Cedurs strauji

atrāva durvis uz kāpņu telpu. Visi ieraudzīja mazu, gludi skūtu plikpaurīti apaļiem, sārtiem vaigiem; viņš stāvēja uz sliekšņa un labsirdīgi smaidīja.

—   Tas ir viņš… — Pans Cedurs atvieglots nopūtās. — Maestro, ko jūs te darījāt?

—   Es pārbaudīju durvju atslēgas caurumu.

—   Un ko jūs atklājāt? -

—   Durvis tikušas atvērtas ar mūķīzeri, — smaidīgais atbildēja. —r Durvis tikušas atvērtas ar mūķīzeri, turklāt ne vienu reizi vien.

—  Ar mūķīzeri? Nevar būti — pans Vasarraibumiņš iesaucās. — Vispār — kas jūs.tāds esat?

—   Stādiet mani priekšā, draugs, — plikpaurītis uzrunāja panu Ceduru.

—    Ak, atvainojiet… maestro atklājums mani tik ļoti pārsteidza, ka es aizmirsu jūs iepazīstināt. Esiet tik laipni, šis ir uomo perfetto, mūsdienu lielākais detektīvs, maestro Hippollits Skābais.

—   Ļoti patīkami, — pane Vasarraibumiņa pārsteigta atbildēja, — kaut gan, patiesību sakot…

—   Kaut gan, patiesību sakot, — pans Vasarraibumiņš apmulsis piebilda, — līdz šim neesam dzirdējuši par jums.

—   Detektīvs Hippollits Skābais kopš kāda laika ir pensijā un nodarbojas vienīgi ar horeogrāfiju, — pans Cedurs steidzīgi paskaidroja.

—   A … nupat atcerējos, — Aļeks iesaucās, — jūs atrisinājāt mīklaino gadījumu ar treniņkurpi klubā «Sparta». Bezgala priecājos, ka varu paspiest jūsu roku, pan Hipolit.

A|eks pakratīja detektīva roku.

—   Tu, draudziņ nepareizi izrunā manu vārdu, — detektīvs Skābais iebilda. — Manā vārdā ir divi «p» un divi «1».

—   Atvainojiet… Nekad nebiju dzirdējis tādu vārdu.

—    Pareizi, draudziņ, nevienam citam nav tāda vārda, taču man, apstāk|u spiestam, vajadzēja mainīt vārdu un uzvārdu.

—   Kas piespieda jūs to darīt?

—   Trīssimt divdesmit astoņi Ilipoliti Skābie. Jā, tik daudziem cilvēkiem mūsu zemē bija šāds vārds. Tolaik es ļoti sparīgi darbojos kā detektīvs.

—   Es nesaprotu.

—   Detektīva maize nav nekāda saldā, manu zēn, vēl jo mazāk salda, ja esi slavens detektīvs. Kad avīzes sāka rakstīt par mani, bandīti — apdraudēt manu dzīvību, sievietes — apbrīnot, bet jaunieši — sūtīt man vēstules, izcēlās milzīgs apjukums, jo es, mans draugs, protu mainīt savu izskatu, kā man iepatīkas, un sakarā ar to avīzes rakstīja, bandīti uzbruka, sievietes dievināja un jaunieši rakstīja vēstules trīssimt divdesmit astoņiem Hipolitiem Skābajiem, kuri tolaik dzīvoja mūsu zemē, jo neviens nezināja, kurš no šiem trīssimt divdesmit astoņiem Hipolitiem Skābajiem ir izcilais detektīvs.

Vai gan brīnums, ka šie gluži nevainīgie trīssimt divdesmit astoņi Ilipoliti Skābie, kuri tolaik dzīvoja mūsu zemē, sacēla trauksmi un iesniedza protestu pret manu darbību, jo tā sagādāja viņiem visādus pārsteigumus un nepatikšanas, pat apdraudēja dzīvību. Mīļā miera labad man galu galā vajadzēja pie» vienot savam vārdam papildu burtus, un no tā laika, draudziņ, mans vārds ir Hippollits Skābais.

Aļeks dzīrās vēl ko jautāt, taču detektīvs Skābais jau ķērās pie darba un rūpīgi apskatīja logu.

—   Vai milicija šeit jau strādājusi? — viņš noprasīja.

—  Jā! — Pane Vasarraibumiņa pamāja ar galvu. — Šodien no rīta, kad vīrs bija upju milicijas iecirknī, atbrauca kriminālistikas speciālistu grupa. Viņi nobārstīja palodzi ar kaut kādu pulveri, skatījās, fotografēja, pēc tam meklēja kaut ko dārziņā.

—   Redzu, — sacīja Hippollits Skābais. — Veltīgs darbs. Ja jūs atceraties, šonakt bija vētra, tāpēc visas pēdas zem loga un uz celiņa izdzēstas… Bet uz loga jūs paši esat likvidējuši pēdas … Ja nemaldos, jūs aizvērāt logu tūliņ pēc zagļa aizbēgšanas.

—  Jā … taisnība, — pane Vasarraibumiņa sacīja, — mēs noticējām, ka tas bijis zaglis, bez tam mēs baidījāmies.

—   Un lija lietus, — pans Hippollits Skābais piemetināja.

—  Jā, lija, un pūta stiprs vējš.

—   Un palodze droši vien bija slapja, un jūs to noslaucījāt, kā jau klājas labai saimniecei.

—  Jūs uzminējāt. Tā kā logs tonakt bija vaļā, visa palodze bija slapja, ūdens ielijis pat istabā. Vajadzēja uzslaucīt ūdeni, pēc tam mēs pasaucām stiklinieku, lai ieliek jaunu rūti, jo iepriekšējo pans Taure bija izsitis ar kurpi; stiklinieks ari pamatīgi pieķēpāja, un visu logu vajadzēja kārtīgi nomazgāt.

Jā, — Hippollits Skābais nopūtās, — tā es domāju. Reti kurš prot saglabāt nozieguma pēdas. Logs tika divas reizes mazgāts — tātad nekādu pirkstu nospiedumu nebūs. Tas lietu sarežģī. Šaubos, vai tagad milicija iespēs.kaut ko izdarīt. Starp citu, noziedznieki lielākoties strādā cimdos un neatstāj nekādas pēdas.

—   Ko mēs tagad iesāksim? — Aļeks noraizējies jautāja.

—   Pamēģināsim tikt viņiem uz pēdām citādi, manu zēn. Tādas lietas neatgadās pirmoreiz. Toties mūsu rīcībā ir ļoti interesantas pēdas, ko ieejas durvīs atstājuši mūķīzeri…

—   Mūķīzeri? — Aļeks nobālēja.

—  Jā gan, mūķīzeri . .. kas norāda, ka zaglis varēja ielavīties pa durvīm, mani draugi, varēja ielavīties pa durvīm . . . Pie tam daudzkārt.

—   Daudzkārt? — Pane Vasarraibumiņa izbijās.

—   Daudzkārt. Par to liecina švīkas, skrāpējumi un iespiedumi uz atslēgas .. . ļoti seni, samērā seni … svaigāki un pavisam svaigi. Ta ja. Jūsu dzīvokli apmeklējuši bandīti, kuri darbojušies ar mūķīzeriem. — Ilippollita Skābā acis nikni iegailējās.

—  Ar mūķīzeriem … daudzkārt… Vai, cik šausmīgi! Pane Vasarraibumiņa satriekta atbalstījās pret vīra roku.

—   Diemžēl … mani pārsteidz vienīgi bandīta darbošanās stils. Vai tiešām būtu parādījies kāds jauns, man nepazīstams kramplauzis? — pans Hippollits Skābais runāja pie sevis un caur lupu pētīja švīkas uz atslēgas. — Tā nerīkojas neviens no man pazīstamajiem kramplaužiem. Ja šai lietā iejaukts kāds jauns, man nepazīstams nelietis, traģiski sarežģītos atmaskošana.

—   Vai tas iespējams, pan Hippollit? — norūpējies vaicāja pans Ccdurs. — Jūs taču, maestro mio, pazināt visus viņus bez izņēmuma.

—   Dzīve iet uz priekšu, mans draugs, un es, kā tev zināms, esmu devies pelnītā atpūtā, nododamies tagad vienīgi horeogrāfijai. Pa to laiku varēja uzpeldēt kāds jauns bandīts. Taču nesteigsimies faktiem priekšā … Vispirms pārbaudīsim vēl vienu svarīgu apstākli. Ārkārtīgi svarīgu ap-

stākli, es pat sacītu — izšķirošu apstākli. Pan Anatol, es gribētu uzdot jums vienu jautājumiņu.

—   Klausos.

—  Vispirms ieiesim iekšā… tas ir, jūsu istabā, — sacīja detektīvs Skābais un noglabāja lupu.

Kad viņi bija istabā, detektīvs Skābais uzaicināja panu Tauri apsēsties un koncentrēties, bet pats tikām attaisīja savu mazo koferīti un ņēma no tā laukā dažnedažādus mazus flakoniņus ar hermētiskiem korķiem.

—  Jūs, pan Anatol, apgalvojat un pastāvat pie tā, ka iztraucējāt zagli.

—   Jā, es apgalvoju un pastāvu pie tā.

—   Tagad, lūdzu, uzmanību! Jūs ieskrienat istabā…

—   Es ieskrienu istabā, — pans Taure sasprindzis atkārtoja.

—   Logā jūs ieraugāt bandītu.

—   Logā es ieraugu bandītu.

—  Jūs ošņājat…

—   Es ošņāju … nē, to es nedarīju.

—   Bet jūs jutāt kaut kādu smaku.

—   Smaku? — pans Taure izbrīnījās.

—   Padomājiet, pamēģiniet atcerēties, vai, ienācis istabā, jūs sajutāt kādu smaku. — Hippollits Skābais nelikās mierā.

—   Patiešām, — pans Taure izdvesa, — istabā bija dīvaina smaka.

—   Vai jūs varētu raksturot to tuvāk?

—   Nē … laikam ne … tā bija neparasta smaka.

—   Lieliski! — detektīvs Skābais nomurmināja un pēkšņi piebāza pie deguna pārsteigtajam panam Taurēm mazu pudelīti.

—   Vai šī?

Taure aizdomīgi paostīja.

—   Jauki smaržo.

—   Es nejautāju, vai jauki smaržo, es gribu zināt, vai šī ir tā smaka, ko jūs jutāt, ienācis istabā? Ja šī būtu tā smaka, tas nozīmētu, ka mums ir darīšana ar doktoru Bogumilu Kadrillu — izveicīgu kabatzagli.

—   Kā tā?

—   Tā ir jasmīnu smarža, un doktors Bogumils Kadrilla vienmēr strādā vizītsvārkos, kas bagātīgi salaistīti ar vislabākajām jasmīnu smaržām. Jasmīnu smaržas ir doktora Bogumila Kadrilla vājība. Skaidrs — tā ir bīstama vājība, jo tā iespējams viņu it viegli atmaskot, taču doktors Bogumils Kadrilla nespēj atteikties no šīm smaržām. Ikvienam noziedzniekam piemīt kāda vājība, tā ja. Tātad, pan Anatol, — vai šī ir tā smarža?

—   Nē… tā nebija patīkama smarža, drīzāk jau … — pans Taure saviebās, — drīzāk smaka jeb dvaka.

—   Saprotu, — detektīvs Skābais teica un zibenīgi piebāza panam Taurēm pie deguna citu pudelīti.

Pans Taure riebumā atkāpās.

—   Nē, tā nav tā. Kā jūs varējāt dot man ostīt kaut ko tādu?

—   Varbūt šī?

—   Nē! — Pans Taure nošķavājās. — Tas taču ir ožamais spirts.

—   Un šī?

Pans Taure paostīja nākamo pudelīti un samirkšķināja acis.

—   Laikam šī.

—   Vai esat pārliecināts? Paostiet vēlreiz labi uzmanīgi.

Pans Taure izšņauca degunu un ievilka smaržu nāsīs.

—  Jā, šī ir īstā. Nav šaubu. Sī ir tā smarža.

—   Tātad baldriāns, — detektīvs Skābais teica gavilējoši, taču tilda) pat viņa vaigs samācās. — Baldriāns, — viņš atkārtoja, braucīdams zodu. — Slikti. Tas nozīmē, ka dzīvoklī ielauzies Venčislavs Nekassevišķs. Citiem vārdiem sakot, lieta ir Joti nopietna, tā ja. Venčislavs Nekassevišķs ir mūsu galvaspilsētas visviltīgākais, visizveicīgākais un visbīstamākais blēdis … Ko viņš te meklēja? … Kādā nolūkā ieradās? — Detektīvs Skābais ieslīga pārdomās. — Tas man nepavisam nepatīk … Te slēpjas kaut kas nelādzīgs .. . Pan Vasarraibumiņ, šķiet, jūsu dēlēns būs iekūlies krietnā ķezā.

Mareka vecāki pārbijušies raudzījās uz detektīvu Skābo.

—   Pan Hippollit, vai jūs esat pārliecināts, — pans Taure elsa, — vai esat pārliecināts, ka tas bijis Venčislavs Nekassevišķs?

—   Par to man nav ne mazāko šaubu. Baldriāns — tas izskaidro visu. Vienīgi Venčislavs Nekassevišķs vienmēr nēsā līdzi baldriānu, jo viņš paradis pirms katras ielaušanās ieņemt trīsdesmit pilienus.

Gluži citādi, ja mums būtu darīšana ar plūmju liķiera smaržu. Plūmju liķiera smarža nekļūdīgi norādītu, ka darbojies Alberts Blašķis — noziedznieks alkoholiķis, galvaspilsētas lielākās zagļu bandas šefs; viņam piemīt lieliskas organizatora spējas un tikpat liela nežēlība.

Savukārt benzīna smaka nozieguma vietā nepārprotami norādītu, ka mums darīšana ar Teofilu Bocmani — noziedznieku atlētu, derdzīgu šantāžistu, kas iesaukts arī par Teofilu Žņaudzēju jeb Melnpirksti. «Strādājot» viņš apvelk melnus cimdus, kurus vienmēr mazgā benzīnā, jo viņam visu laiku šķiet, ka cimdi ir netīri.

Turpretī, kad mēs jūtam gaisā baldriānus, kļūdīties nav iespējams. Secinājums ir tikai viens — Venčislavs Nekassevišķs, tā ja. x

—  Jūs viņus visus tik labi pazīstat. — Panes Vasarraibumiņas čukstā bija saklausāma apbrīna un reizē bailes.

Hippollits Skābais kautrīgi pasmaidīja.

—   Trīsdesmit gadu ilga prakse, cienītā pane.

—   Detektīva prakse?

—  Ne tikai. — Hippollits Skābais ieslīga skumjās pārdomās.

—   Pans Hippollits ilgi praktizējās starp noziedzniekiem, lai gūtu nepieciešamo pieredzi.

—  Ai… kā tas saprotams? — Pane Vasarraibumiņa neganti pārbijās.

—   Es, cienītā pane, kādreiz biju noziedznieks, taču'morāls trieciens, ko es pārdzīvoju, lika man novērsties no šā pazudinošā ceļa.

—  Ak dievs, jūs bijāt noziedznieks! — Pane Vasarraibumiņa aiz pārbīļa smagi elsa.

—   Es runāju vaļsirdīgi. Es, cienītā pane, kādreiz biju visai pazīstams zaglis, taču pirms divdesmit gadiem novērsos no noziedzību ceļa un kopš tā laika, cīnīdamies pret bandītismu, zādzībām un slepkavībām, cenšos izlabot ļaunumu, kādu biju nodarījis cilvēkiem.

—   Ak dievs! — pane Vasarraibumiņa novaidējās.

—   Neparasts gadījums! — Aļeks saviļņots teica. — Vai jūs nevarētu pastāstīt par šo pārvērtību?

—  Citreiz, jaunekli. Tagad mums nav laika stāstiem. Jācenšas glābt nabaga Mareku. Viss ir daudz sarežģītāk, nekā domāju. Es prātoju, ar ko lai sāk.

—   Manuprāt, uz karstām pēdām jāapcietina Venčislavs Nekassevišķs, — sacīja Aļeks.

—   Vispār dīvaini, ka jūs, tik labi pazīdams šo ļaundari, ļaujat viņam dzīvot brīvē un darīt noziegumus. — Pans Vasarraibumiņš nokrekšķinājās.

—   Diemžēl, — detektīvs Skābais iepleta rokas, — lai arestētu Venčislavu Nekassevišķu, vajadzīgi pierādījumi. Neviena tiesa viņu nenotiesās bez lietiskiem pierādījumiem. Bet iegūt pierādījumus, ka viņš vainīgs, ir bezgala grūti, jo, kā jau minēju, Venčislavs Nekassevišķs pieskaitāms pie izveicīgākajiem noziedzniekiem un zādzības izdara patiešām meistarīgi, neatstādams pēc sevis nekādas pēdas.

—   Kā tā — bet baldriāns? — Aļeks jautāja.

—   Baldriāna smarža, jaunekli, vēl nav nekāds pierādījums, un neviena tiesa nepiespriedīs sodu, pamatojoties vienīgi uz šo gaistošo pierādījumu. Līdz šim man diemžēl nebija izdevības savākt pret viņu lietiskus pierādījumus, jo kopš kara beigām es nestrādāju par algotu detektīvu, esmu, kā sacīt jāsaka, detektīvs pensionārs un nododos vienīgi darbam horeogrāfijas jomā.

—   Pans Hippollits Skābais vada sarīkojumu deju skolu Karoļkovas ielā, — pans Cedurs paskaidroja. — Tur arī nodibinājās mūsu draudzība.

—  Tā tas ir, un, ja es ķēros pie šīs lietas, — detektīvs Skābais turpināja, — tad vienīgi tādēļ, ka lūdza mans draugs pans Cedurs, jo viņu bija lūdzis palīdzēt pans Taure, kurš, būdams sirsnīgs draugs Marekam, ļoti pārdzīvoja šo atgadījumu.

To sacījis, Hippollits Skābais piecēlās.

—   Bet pietiek runāts, laiks ķerties pie darba. Dosimies uzbrukumā. Viens punkts tomēr ir neskaidrs, un tas sarežģī visu pārējo. Ja dzīvoklī bijis Venčislavs Nekassevišķs, viņš te iekļuvis pa logu. Jo Venčislavs Nekassevišķs vienmēr iezogas pa logu. Tādā gadījumā — kas ielavījies pa durvīm? Uz atslēgas ir skaidri saredzamas mūķīzera pēdas. Turklāt šīs pēdas, ka jau teicu, pilnīgi atšķiras no tām, kādas atstāj man pazīstamie noziedznieki.

—   Un otrs, — pans Taure piebilda, — kādā nolūkā Venčislavs Nekassevišķs ielavījās istabā?

—   Tas taču ir skaidrs — lai nolaupītu Mareku, — nočukstēja pans Vasarraibumiņš.

Detektīvs Skābais domīgi pašūpoja galvu.

—   Ļoti savādi… ļoti satraucoši. Jūs sakāt: lai nolaupītu Mareku. Bet vai nebija vieglāk aizvest zēnu tieši no ielas? Venčislavs Nekassevišķs ir pārāk gudrs, lai lieki sarežģītu visu ar šādiem apciemojumiem mājās. Mareks nav zīdainis, kurn var pasist padusē un iznest pa logu.

—  Varbūt pagalmā gaidīja līdzzinātāji? — pans Vasarraibumiņš ieminējās.

—    Izslēgts. Pans Taure tonakt atgriezās no kabareja, bet nevienu nemanīja. Viņš neredzēja arī mašīnu, ar ko tādos gadījumos parasti tiek aizvesti nolaupītie. Grūti iedomāties, ka Venčislavs Nekassevišķs būtu gribējis iznest Mareku maisā.

—   Un ko jūs esat nolēmis darīt?

—    Šī lieta atgādina samudžinātu dzijas kamolu. Nevar vilkt visus diegus vienlaicīgi, jo tā samudžināsim vēl vairāk un viss būs pagalam. Jāsāk šķetināt no viena gala. Es sākšu ar Venčislavu Nekassevišķu. Jātiek viņam uz pēdām, pēc tam jāseko. Iespējams, ka tā mēs pamazām nokļūsim tur, kur noslēpts Mareks.

—   Bet kā lai atrod to Venčislavu? — pans Taure noprasīja.

—   Tas nav tik grūti… nav tik grūti… Pan Anatol, jūs viņu tīri labi pazīstat.

'— Es?!

—   Venčislavs Nekassevišķs gadiem ilgi vakarus pavada kabarejā «Arizona».

—   Manā kabarejā? — pans Taure pārsteigts izsaucās. — Nevar būt! Cik atceros, pēc Mareka apraksta Venčislavs Nekassevišķs bija tieva, gara auguma cilvēks ar zirga ģīmi. Es nevienu tādu nepazīstu.

—   Nu, nu, bet panu Remigiušu Kužillo? — Glaudīdams pliko galvasvirsu, pasmaidīja Hippollits Skābais.

—    Panu Remigiušu Kužillo, nudien jāsmejas! Pans Remigiušs Kužillo ir ļoti solīds cilvēks. Katru dienu mēs ar viņu spēlējam šahu.

—   Jūs spēlējat ar Venčislavu Nekassevišķu, — vēsi noteica detektīvs Skābais.

—   Bet… panam Remigiušam Kužillo ir kupla, melna bārda!

—    Pareizi! Tā ir mākslīgā bārda. Ar bārdu Venčislavs Nekassevišķs maskē-savus zirga ģīmja vaibstus, jo, kā zināms, ja cilvēkam ir bārda, neviens neteiks, ka viņam ir zirga ģīmis. Bārdu Venčislavs Nekassevišķs noņem tikai tad, kad dodas «darbā».

—   Briesmīgi, — pans Taure izdvesa, — tas ir briesmīgi… Remigiušs Kužillo — kramplauzis!

—   Tagad jums ir skaidrs, kādēļ Venčislavs Nekassevišķs laidās prom no jūsu dzīvokļa, kad durvīs parādījās pans Taure. Viņš nobijās, ka pans Anatols varētu viņu pazīt. Un, tā kā tai brīdī nebija iespējams ieņemt baldriānu, nervi viņam neizturēja, un viņš aizbēga.

—   Tas ir traki interesanti, maestro! — pans Cedurs uzbudināts iesaucās. — Šodien es kopā ar jums eju uz «Arizonu»!

—   Pan Ilippollit, vai jūs nepaņemtu ari mani? — Aļeks jautāja. — Varbūt es varu noderēt.

Hippollits Skābais paraudzījās uz jaunā cilvēka muskuļiem.

—   Labs ir, — viņš teica, — varat nākt mums līdzi. Satiksimies pulksten astoņos «Arizonā».

—  Aļck, kas tev ienācis prātā? — pans Vasarraibumiņš izbijies iebilda. — Nebāzies, kur nevajag. Sastapšanās ar noziedznieku nav nekāds joks.

—   Bet tēvocīt!

—   Pan Ilippollit, es viņam kategoriski noliedzu.

—   Neraizējieties veltīgi, pan Timoteuš, — Ilippollits Skābais pasmaidīja, — tā būs tikai maza, nevainīga izlūkošana. Nekādas briesmas nedraud. Bez tam Venčislavs Nekassevišķs nicina tādus nozieguma palīglīdzekļus kā šaujamie ieroči. Venčislavs Nekassevišķs atzīst, ja tā varētu teikt, intelektuālu divkauju.

—   Lai notiek! — pans Vasarraibumiņš piekāpās. — Tikai liec vērā, Ajek, — desmitos tev jābūt atpakaļ.

—   Vienpadsmitos, tēvocīt.

—   Labi, visvēlākais — vienpadsmitos, — pans Vasarraibumiņš, pamanījis Aļeka lūdzošo skatienu, piekrita. — Pan Ilippollit, pieskatiet, lūdzami, viņu!

Ilippollits Skābais atsveicinājās un izgāja.

Detektīvs jau bija sasniedzis ielas stūri, kad aizelsies klāt pieskrēja Aļeks.

—   Pan Hippollit!

—   Kas noticis?

—   Es gribēju jautāt… — Pēkšņi Aļeks apmulsa un nodūra galvu.

—   Ko tu, jaunekli, gribēji man jautāt? — Pans Hippollits Skābais vērīgi palūkojās Aļekā. — Varbūt par darbošanos ar mūķīzeriem?

—   Kā jūs zināt? — Aļeks nočukstēja sarkans kā vēzis.

Taču Ilippollits Skābais tikai iesmējās.

—   Tagad es saprotu, kāpēc tu žēlojies, ka esi pārtrenējies, jaunekli, tin kāpēc tavi rezultāti sportā stipri vien slīdējuši. — Detektīvs izņēma no kabatas avīzi. — Pēdējā cīņā tu zaudēji.

—   Es jūs ļoti lūdzu, tikai nesakiet krustmātei Vasarraibumiņai, es nekad vairs … — Aļeks purpināja, — jūs saprotat… tante nedeva man atslēgas un lika augiem vakariem sēdēt mājās…

—   Bet tev, jaunekli, patika vakarus pavadīt ārpus mājas. Kad visi jau gulēja, tu kāpi pa logu ārā …

—   Jūs esat ģeniāls! — Aļeks izdvesa.

—   Tu kāpi pa logu ārā, un tādēļ logs jūsu istabā vienmēr stāvēja vaļā. Tanīs reizēs, kad tev neizdevās pārnākt pirms pana Taures, kurš vienmēr taisīja logu ciet, tu tiki iekšā pa durvīm ar mūķīzeru palīdzību.

—   Jūs esat ģeniāls! — Aļeks novaidējās.

—   Nē, tikai domājošs.

—   Kā jūs to atklajāt?

—   Tas nebija tik grūti.

Detektīvs Skābais izņēma no kabatas kinobiļeti un tramvaja biļeti nakts reisiem.

—   To es atradu tava mēteļa kabatā, jaunekli. Viss tālākais atkarīgs no prasmes koncentrēties un, protams, no dedukcijas[7].

—   Pan Ilippollit, ticiet man, ne jau izklaidēšanās dēļ es to darīju. Es gribēju nopelnīt naudu motociklam, tādēļ iestājos darbā par biļešu kontrolieri kinoteātrī. Sestdienās seansi ieilgst līdz pusnaktij. Negribēju to teikt tēvocim un krustmātei, viņi man neatļautu strādāt tik vēlās stundās. Bet tas tikai līdz jūlijam. Jūlijā es pērku motociklu un metu darbu pie malas.

—    Lai tas būtu vira vārds, jaunekli, — detektīvs Skābais atbildēja.

V NODAĻA

Kabarejs «Arizona». Aļeks neatgriežas mājās …

Pa Venčislava A'ekasseviška pēdām. Dzelzs lamatas

Kad detektīvs Skābais pana Cedura un Aļeka pavadībā pulksten astoņos iegāja «Arizonas» zālē, tā bija jau pilna, oficianti ar grūtībām spraucās starp cieši sabīdītajiem galdiņiem. Nupat sākās mākslinieciskā daļa, pans Taure, pārģerbies par kovboju, ar saksofonu rokā uzsoļoja uz nelielas skatuvītes, un tas izraisīja dedzīgus aplausus.

Mūsu paziņas veltīgi acīm meklēja kādu brīvu galdiņu. Pēkšņi viņu priekšā kā no zemes izauga oficiants.

Pans īlippollits Skābais? — viņš laipni apvaicājās.

—   Jā, tas esmu es.

—   Lūdzu, sekojiet, pans Anatols Taure lūdza, lai mēs rezervējam jums galdiņu.

Detektīvs Skābais pateikdamies pagriezās pret estrādi. Pans Taure pasmaidīja un saprotoši pamirkšķināja.

Detektīvs un viņa palīgi apsēdās pie galdiņa loga tuvumā, pasūtīja aug|ūdeni un sāka pārlūkot apkārtni. Diemžēl iestājās pārtraukums, un sākās dejas. Zāli piedrūzmēja dejotāju pāri.

—   Sādā burzmā grūti kādu saredzēt. — Aļeks nopūtās.

—   Es došos izlūkot, — pans Cedurs piedāvājās.

—  Tev, draugs, jāuzlūdz kāda uz deju, citādi, staigādams starp dejotāju pāriem, tu pievērsīsi sev Venčislava Nekassevišķa uzmanību. Viņš ir neparasti modrs bandīts. Mazākā neuzmanība no mūsu puses —run viss būs pagalam.

Pans Cedurs devās meklēt dejas partneri, bet, tā kā visas bija aizņemtas, vajadzēja samierināties ar krietni dūšīgu jaunavu, tā ap simt kilogramu. Viņš atgriezās nosvīdis un bezmaz grīļojās.

—   O, per Bacco!… O, per Bacco! Vai tas palaidnīgais Mareks kādreiz spēs novērtēt manu upuri?

—   Stāstiet, — detektīvs Skābais nepacietīgi pārtrauca viņu, — vai pazināt Venčislavu Nekassevišķu?

—   Protams… manas pūles nebija veltīgas, pan Hippollit, es ievēroju dejojošu bārdaini, kura izskats atbilst tam, ko jūs stāstījāt par Venčislavu Nekassevišķu. Tas bārdainis dejo zāles otrā galā un ir ļoti modrs. Es redzēju, ka viņš meta tramīgus skatienus pāri partneres plecam.

—   Vareni! Tātad mēs zinām, ka Venčislavs Nekassevišķs ir šai zālē, — detektīvs Skābais apmierināts secināja. — Tagad mēs nedrīkstam izlaist viņu no acīm.

Mūzika apklusa, un dejotāji atgriezās pie galdiņiem.

—   Man jāuzzina, kur viņš sēž, — teica detektīvs Skābais.

—   Zāle ir pārpildīta, carissimo mio1 . Kā jūs to izdarīsiet? — pans Cedurs jautāja.

—   Vajadzēs pastaigāties pa zāli.

—   Tas var būt bīstami; jūs pats teicāt, ka Venčislavs Nekassevišķs ir īpaši piesardzīgs. Jūs pievērsīsiet sev viņa uzmanību, — ierunājās Aļeks.

—   Vari būt pilnīgi mierīgs, vieglatlēt!

Ilippollits Skābais piecēlās un, paņēmis portfeli, devās uz tualeti. Pēc neilga laiciņa viņš iznāca, bet — kāda pārvērtība! Pāri vienai rokai viņam bija pārmesta salvete kā īstenam oficiantam, otrā viņš nesa paplāti ar vīna pudeli.

Veiklā dejas solī balansēdams starp galdiņiem, viņš tēloja, ka apkalpo viesus.

—   Viņš ir vienreizējs! — Aļeks apbrīnā izdvesa.

Pēc dažām minūtēm Hippollits Skābais bija atpakaļ pie mūsu draugu galdiņa.

—   Viss kārtībā, — viņš aizelsies pavēstīja. — Venčislavs Nekassevišķs sēž zāles tanī kaktā ar muguru pret zāli. Tā viņš sienas spogulī var pārredzēt visu kabareju. Bez tam es pamanīju pie galdiņiem vēl dažus bīstamus noziedzniekus.

—   Ko mēs darīsim?

—   Neuzkrītoši jānovēro tas zāles kakts. Tas ir tavs uzdevums, atlētiskais jaunekli, — viņš uzrunāja Aļeku. — Savukārt jūs, kolēģi Cedur, uzmanīsiet izeju. Tikko Venčislavs Nekassevišķs sakustēsies, mēs bez kavēšanās sekosim viņam pa pēdām.

Bija bez piecām minūtēm desmit, kad AJeks deva signālu.

—   Uzmanību! Venčislavs Nekassevišķs piecēlās.

Pēc dažām sekundēm gara auguma bārdainis tuvojās izejas durvīm.

—   Tas ir viņš, — pans Cedurs nočukstēja.

—  Tā ir. Iegaumējiet viņa izskatu. Tas jums var noderēt. Kungi, sākas pirmais raunds! Ejam!

Detektīvs Skābais piecēlās.

—   Tepat blakus ir taksometru pietura, — viņš pačukstēja panam Ceduram. — Pierakstiet visu mašīnu numurus, iesēdieties kādā — vislabāk «Varšavā» — un gaidiet.

Detektīvs Skābais paskatījās pulkstenī: bija bez trim minūtēm desmit.

Kad pulksten divos naktī pans Taure, kā parasti, atgriezās mājās, viņš bija patiesi izbrīnījies, redzot Vasarraibumiņu istabas logā gaismu. Vēl jo vairāk viņš izbrīnījās, kad priekšnamā satika panu un pani Vasarraibumiņus rīta svārkos.

—   Kas noticis? — viņš vaicāja. — Jūs vēl neguļat? Neko neatbildējis, pans Vasarraibumiņš saķēra viņu aiz piedurknes.

—   Pan Anatol, vai jūs esat viens?

—   Es nesaprotu. — Pans Taure sarauca uzacis.

—   Bet pārējie?

—   Jau sen kā aizgāja.

—   No «Arizonas»?

—  Ja, no «Arizonas».

—   BET AĻEKS?

—  Aļeks aizgāja reizē ar viņiem.

—   Uz kurieni?

—   Laikam taču uz mājām.

Vasarraibumiņi saskatījās. Viņu plaši ieplestajās acīs dzalkstīja bailes.

—    Pan Anatol, — aizžņaugtā balsī ierunājās pane Vasar■ raibumiņa, — Ajeks vēl nav pārnācis.

—  Jūs jokojat. — Pans Taure satraucās.

—   Nav pārnācis un nav devis nekādu ziņu. Esam briesmīgi noraizējušies.

—   Baidāmies, vai ar viņu nav noticis tas pats, kas ar Mareku.

Iedomājoties par dēlu, panei Vasarraibumiņai acis pieplūda asarām.

—   Jūs, pan Anatol, zināt, ka viņš ir bārenis un mēs esam viņam vecāku vietā, — pans Vasarraibumiņš teica.

—   Un mēs viņu mīlam kā savu dēlu, — pane Vasarraibumiņa nočukstēja.

—  Man nevajadzēja ļaut, lai viņš iet ar detektīvu Skābo uz to jūsu kroģeli …

—   Piedošanu, — pans Taure aizvainots izslējās, — kabarejs «Arizona» nav nekāds kroģelis. Tas ir pirmklasīgs kabarejs.

—   Tomēr tur pulcējas visādi kriminālnoziedznieki. — Pane Vasarraibumiņa izslaucīja acis.

—   Nu vai zināt… nevienam uz pieres nav uzrakstīts, kas viņš ir, — pans Taure iesēcās, — noziedzīgi elementi var iela-vīties jebkurā vietā. Vai jums zināms, ka vakar, piemēram, nāca uz pēdām bandītu grupai Tautas muzejā?

—   Tautas muzejā? — pane Vasarraibumiņa iesaucās.

—  Jā. Viņi tur bija ierīkojuši patvērumu. Nebūtu gadījies kāds acīgs skolēns, viņi vēl ilgi tur tupētu.

—   Šausmas! — Pane Vasarraibumiņa satraukumā spieda rokas pie krūtīm. — Tagad vispār nevar laist bērnus ārā no mājas.

—   Pans Aļeks nav bērns, — pans Taure iebilda. — Savi divdesmit viņam jau laikam ir.

—   Astoņpadsmit.

—   Redzat nu — astoņpadsmit, — pans Taure iesaucās, — tas taču ir vecs zirgs!

—   Ak, pan Anatol, astoņpadsmitgadīgie bērni ir visnesa-

prātīgākie. Aplam neapdomīgi, aplam vieglprātīgi. Kā tu varēji, Timoteuš, — viņa ņēmās pārmest vīram, — Timoteuš, kā tu varēji pie|aut, ka tas briesmīgais cilvēks ņem viņu līdzi uz «Arizonu», lai satiktos aci pret aci ar ļaundari!

—   Es taču saku, — pans Vasarraibumiņš iebazūnējās, — ka nekad nebūtu pieļāvis viņam iet, ja detektīvs Skabais neapsolītu, vēlākais, vienpadsmitos atgādāt viņu mājās!

—   Kaut kas ir noticis, — pane Vasarraibumiņa pārbīlī čukstēja, — noticis kaut kas briesmīgs!

—   Tikai nevajag uztraukties pirms laika, — pans Taure centās viņu nomierināt. — Detektīvs Skābais ir pieredzējis lapsa.

—   Tad kāpēc Aļeks nav atgriezies?

—  Varbūt… varbūt viņi tikuši uz pēdām un tagad dzenas pakaļ noziedzniekiem.

—   Dzenas paka] noziedzniekiem, ak dievs, ko jūs runājat!

—   Domāsim tikai labu. Varbūt kuru katru mirkli viņš atgriezīsies kopā ar Mareku.

Vēl ilgi pans Taure, mierināja satriektos Vasarraibumiņus, iekams viņi devās pie miera. Taču ari tonakt viņi gandrīz neaizvēra acis.

Tagad palūkosimies, kas notika ar detektīvu Skābo un viņa palīgiem. Kā jūs atceraties, bija bez trim minūtēm desmit, kad detektīvs Skābais ar Aļeku izgāja no kabareja, lai sekotu Venčislavam Nekassevišķam. Viņi ieraudzīja Venčislavu Nekassevišķu garderobē. Ilippollits Skābais pamāja Aļekam, un abi aizslēpās aiz lielas dekorācijas, uz kuras bija atveidots kovbojs uz mustanga. Starp kaktusiem, kuriem pāri lēca zirgs, un zirga priekškājām dekorācijā bija caurumi. Pa tiem varēja redzēt, kas noris garderobē. Hippollits Skābais ar Aļeku pieplaka pie šiem caurumiem un nenolaida acis no Venčislava Nekassevišķa. Noziedznieks paņēma pasniegto mēteli un spieķi, apsviedas uz papēža un, Aļekain par pārsteigumu, gāja nevis uz izeju, bet uz gaiteņa otru galu, kur atradās kabareja saimniecības telpas, tualetes un ģērbtuves. Tur viņš uzmanīgi palūkojās visapkārt, izņēma no kabatas atslēgu un atvēra durvis, uz kurām bija uzrakstīts: «Aktieru ģērbtuve. Nepiederošiem ieeja aizliegta.» Noziedznieks vēlreiz tramīgi atskatījās, izvilka no kabatas pudelīti, iemalkoja no tās vienreiz, otrreiz, tad klusi tin žigli kā kaķis nozuda aiz durvīm.

Hippollits Skābais pamāja A|ekam, un viņi abi izlēca no slēptuves. Bet, iekams viņi piejoza pie durvīm, atslēga džerkstēdama pagriezās, un vienīgi baldriāna šķebīgā smaka liecināja, ka šeit bijis Venčislavs Nekassevišķs.

—   Slikti, — noteica Hippollits Skābais. — Man tas nepavisam nepatīk. Liekas — Venčislavam Nekassevišķam ir padomā kāda neganta blēdība garderobē vai arī…

—   Vai arī? — Aļeks čukstus skubināja.

—   Vai arī viņš kaut ko nomanījis.

—   Ko jūs tagad iesāksiet?

Hippollits Skābais noslēpumaini pasmaidīja.

—   Esmu sagatavojies šādiem gadījumiem, manu zēn … — To sacījis, detektīvs izņēma no kabatas instrumentu saišķi. — Bet tagad veicīgi pie darba. Jaunekli, tev ir uzdevums. Tu aši iziesi uz ielas. Desmit soļu pa kreisi ir vārti. Pa šiem vārtiem tu nokļūsi pagalmā. Trešais pagraba logs ir ģērbtuves logs. Uzmani to! Ļoti iespējams, ka Venčislavs Nekassevišķs mēģinās pa to izkļūt ārā. Ja tā būs, jaunekli, seko viņam pa pēdām. No šī pagalma uz ielu ir tikai viena izeja — pa vārtiem.

Uz ielas gaidīs taksometrs ar panu Ceduru. Viņš būs atzīmējis visu pārējo taksometru numurus. Vienā no mašīnām noteikti iesēdīsies Venčislavs Nekassevišķs. Viņš parasti izmanto taksometrus. Iegaumē, kurā viņš iekāpj, un gaidi mani, ja manis vēl nebūs uz ielas, kaut gan es pacentīšos tur būt pirms tevis, jaunekli. Tavas darbības mērķis ir nodrošināt mūsu pasākumu. Tikai nodrošināt. Es pacentīšos bez kavēšanās dzīties viņam pakaļ, bet tev, vieglatlēt, diemžēl būs jāatgriežas mājās, es apsolīju Vasarraibumiņiern, ka tu dosies mājup pirms vienpadsmitiem. Atceries vienu! Bez manis jūs nedrīkstat dzīties pakaļ Venčislava Nekassevišķa mašīnai. Jūsu uzdevums ir ievērot taksometra numuru un virzienu, kurp tas dodas, un gaidīt … un gaidīt… ja manis vēl nav. Bet es noteikti būšu. Noteikti būšu, jaunekli. Saprati?

—   Jā.

—   Dodies uz sargposteni!

Kolīdz Aļeks izgāja, Hippollits Skābais piespieda ausi pie ģērbtuves durvīm un bridi klausījās. Tad viņš steidzīgi sāka darboties ar atslēgām. Piepeši nodzisa gaisma. Iekams detektīvs paguva atskatīties, viņam uz galvas uzkrita drānas gabals un sitiens pa pakausi nogāza viņu no kājām. Detektīvs juta, ka viņu apņem tumsa.

Aļeks piesardzīgi izgāja pagalmā un, nostājies aiz nīkulīga koka blakām atkritumu tvertnei, vēroja ģērbtuves tumšo logu. Pēkšņi sirds sāka dauzīties. Viņš ar visu augumu piespiedās pie koka stumbra. Pagraba logs atvēras, un pa to izlēca Venčislavs Nekassevišķs. Viņš parlaida skatienu pagalmam, tad, acīmredzot pārliecināts, ka nekas nedraud, mierīga gaitā izgāja pa vārtiem uz ielas. Aļeks zagās viņam nopakaļus.

Pie vārtiem Aļeks nogaidīdams apstājās. Taksometru pieturvietā pie «Arizonas» stāvēja tikai trīs automašīnas. Vienā no tām viņš pamanīja panu Ceduru. Venčislavs Nekassevišķs pieskrēja pie pēdēja taksometra, iesēdās tanī, un mašīna sakustējās. Kads bija tās numurs? Kāds? Aļeks veltīgi skatījās uz numura plāksnīti mašīnas pakaļpusē. Plāksnīte bija tik vāji apgaismota, ka viņš nevarēja saskatīt nevienu pašu ciparu.

Aļeks pieskrēja pie pana Cedura.

—   Kāpiet iekšā! — pans Cedurs iesīcās.

—   Bet detektīvs Skābais?

—   Līdz šim nav rādījies.

Aļeks svārstījās. Taksometrs ar Venčislavu Nekassevišķu strauji attālinājis.

—   Kāpiet taču iekšā! — pans Cedurs gandrīz vai uzbļāva. — Katrs mirklis ir dārgs.

Aļeks ielēca taksometrā. Mašīna rāvās uz priekšu.

—   Sekojiet tam vāģim! — pans Cedurs uzsauca šoferim.

—   Pans Ilippollits lika man gaidīt, — nomāktā balsī ieteicās Aļeks.

—   Neesiet taču bērns, bambino mio! Pans Hippollits Skābais nevēlējās uzņemties atbildību par jums Vasarraibumiņu priekšā, taču jūs esat pietiekami pieaudzis, lai atbildētu par savu rīcību. Es ceru, ka jūs nebaidāties.

—   Nē.

— Pierādīsim detektīvam, ka mums ir pa spēkam patstāvīgi lemt un darboties. Starp citu, pats svarīgākais tagad ir dzīties pakaļ. Ja mēs tagad nesekosim Venčislavam Nekassevišķam, pavediens atkal pārtrūks. Padomājiet par nabaga Mareku. Viņš gaida mūsu palīdzību, povero bambino mio .

Taksometrs nogriezās pa trasi Austrumi—Rietumi. Drīz vien viņi uzbrauca uz Sļonskas tilta. Nedaudz pa priekšu grabēdams drāzās taksometrs ar Venčislavu Nekassevišķu. Tas bija vecs, sagrabējis «Opel-Kapitдn» markas vāģis. Četru cilindru «Varšava», kurā brauca mūsu draugi, itin viegli tam sekoja.

Drīz opels nogriezās pa kreisi Staļingradas ielā, pēc tam vēlreiz pa kreisi kādā vāji apgaismotā ielā. Tur automašīna apstājās, un Venčislavs Nekassevišķs izlēca.

Pans Cedurs apstadināja «Varšavu» un, rādīdams uz tumsā izzūdošo Venčislavu Nekassevišķu, sacīja Aļekam:

—   Neizlaidiet viņu no acīm. Es samaksāšu un tūlīt došos jums pakaļ.

Aļeks pielika soli. Venčislavs Nekassevišķs neatskatīdamies steidzīgi gāja pa tukšo, kokiem apstādīto ielu, tad nogriezās pa vārtiņiem parkā.

Tagad viņi taustījās uz priekšu pilnīgā tumsā starp veciem kokiem.

—   Daudz netrūka, un mēs būtu izšķīrušies. — Aļeks izdzirdēja aiz sevis aizelsušos panu Ceduru.— Kurp viņš iet? — mūziķis čukstus vaicāja.

—   Droši vien viņam te ir slēpnis, — Aļeks klusītēm atbildēja.

—   Nogrābsim putniņu viņa paša ligzdiņā, — pans Cedurs nosēca.

Tostarp Venčislavs Nekassevišķs nogriezās no alejas un saka spraukties cauri krūmājiem, gaismodams sev ceļu ar mazu bateriju. Nebiitu šīs baterijas, viņi katra ziņā būtu pazaudējuši viņa pēdas. Taču, sekodami gaismas punktiem, kas brīdi pa brīdim pazibēja starp krūmiem, viņi turējās aiz noziedznieka nelielā atstatumā.

Piepeši ceļu aizšķērsoja drāšu siets. Laternas gaismiņa mirdzināja jau otrpus apžoga.

—   Kā viņš tika cauri? — pans Cedurs iešņācās.

—   Sietā jābūt kādam caurumam, — Aļeks klusi norūca. — Pameklēsim.

Lēni virzīdamies gar apžogojumu, viņš noliecies taustīja tumsā sieta apakšmalu.

—   Ir, — pēc britiņa Aļeks uzbudināts iečukstējās. — Šeit, pan Cedur!

Viņi palīda zem drāšu pinuma, noķēpādami 'rokas pret miklo, mīksto zemi. Gaismiņa vāri mirkšķināja kādu divdesmit metru atstatumā. Viņus apņēma akla tumsa.

Nebija ne zvaigžņu, ne mēness. Iztālēm drūmi ducināja pērkons. Uzpūta tveicīgs vējš.

—   Tuvojas negaiss, — Aļeks izdvesa.

Viņi taustījās pa tumsu nopakaļus mirgojošajai gaismiņai,

koku vai krūmu vēsie zari sitās viņiem sejā. Arī Venčislavam Nekassevišķam laikam nebija viegli virzīties uz priekšu, jo viņš palēnināja soli. Šķita, ka laternas gaismu no viņiem šķir ne vairāk kā piecu metru atstatums. Koku šalkoņa pieņēmās spēkā un apslāpēja soļu troksni.

Piepeši Aļeks atsitās ar galvu pret ko cietu. Ar roku viņš sataustīja dzelzs spraisli.

—  Apžogojums! — sāpēs sakampis galvu, Aļeks nočukstēja.

—  Vairāk pa kreisi, nāciet vairāk pa kreisi! — Pans Cedurs parāva Aļeku aiz piedurknes. — Seit ir eja.

Brīdi viņi gāja gar žogu no dzelzs stieņiem, tad kaut kas nošķinda un gaismiņa apdzisa.

Satrūkušies abi uz mirkli apstājās, taču visapkārt valdīja klusums. Tikai augstu virs galvas šalca koki, un no Vislas puses atplūda dobja rūkoņa.

—   Uz priekšu, ko jūs gaidāt? — Cedurs čukstus skubināja Aļeku.

—   Es neko neredzu, — Aļeks atbildēja pārvērstā balsī.

—   Ejam taisni.

Taču, paspēruši trīs soļus uz priekšu, viņi atdūrās pret dzelzs režģi.

—   Aizsprostots, — Aļeks izbrīnījies nomurmināja.

Gluži kā akli abi ņēmās taustīt dzelzs stieņus, taču, kur vien viņi stiepa rokas, tās visur atdūrās pret režģiem.

—   Liekas… — pans Cedurs ar grūtībām izdabūja pār lūpām, — liekas — mēs esam nokļuvuši krātiņā, bambino mio.

—  Nevar būt, viņš taču izkļuva no šejienes, — Aļeks ievaidējās, — es skaidri redzēju laternas gaismu.

Itin kā atbildēdama, gaisma atkal pamirdzēja, apspīdēdama uz mirkli dzelzs stieņus, kas no trim pusēm aizšķērsoja ceļu mūsu detektīviem. Ceturtajā pusē bija redzamas dzelzs durtiņas ar lielu un pamatīgu slēdzeni. Abi zibenīgi metās turp, taču durvis bija noslēgtas, piedevām ar pamatīgu aizbīdni, ko varēja atvērt tikai no ārpuses. Noplūduši saltiem sviedriem, pēdu dzinēji pārmija skatienus. Tanī pašā mirklī atskanēja šaušalīgi smiekli. Gaisma nodzisa. Vēl kādu brīdi bija saklausāmi ņirdzīgie smiekli, tad tie pamazām attālinājās. Pēc tam iestājās klusums.

—   Neko nesaprotu, — Aļeks nostenējās.

—  Jūs nesaprotat? Tas maitasgabals izspruka ārā un aizcirta durvis mums pašā deguna priekšā.

—   Viņš pamanīja, ka mēs sekojam, un ievilināja mūs lamatās.

—   Drīzāk gan dārzā. Ja nemaldos, mēs atrodamies kādā dārzā. Neko darīt, pan Aļek, jāiet atpakaļ.

Izstieptām rokām taustīdamies gar dzelzs stieņiem, viņi steigšus devās atpakaļ. Te pēkšņi viņi atkal atdūrās pret režģi, kas itin kā izliecās taisnā leņķī.

—   Nesaprotu, — Aļeks nosvepstēja, — pagaismojiet ar sērkociņu.

—   Nezinu teikt, vai man vēl kāds atlicis, — pans Cedurs atčukstēja, — liekas — visus izlietoju taksometrā.

Mirkli viņš satraukts rakņājās pa kabatām.

—   Palikuši tikai trīs.

—   Aizdedziniet vienu. Mums jātiek skaidrībā, kur atrodamies.

Pans Cedurs nošvirkstināja sērkociņu pret zēveli. Gaišā liesmiņa izkliedēja tumsu. Bailēs ieplestām acīm abi vīrieši pavērās apkārt.

—   Visur režģi, — Aļeks secināja trīsošām lūpām.

—   Tas nekrietnelis ieslodzījis mūs krātiņā.

—   Tas nav krātiņš.

—   Kā nu ne? Un šie stieņi?

—   Tas ir gaitenis — garš gaitenis no metāla stieņiem, pa tādu cirka arēnā ielaiž plēsīgus dzīvniekus.

—   Sava veida tunelis.

—   Jā. Ak dievs … vai tiešām mēs esam …

—   Diemžēl, amico miobaidos, ka mēs tik tiešām esam …

—   Mēs esam nokļuvuši Zooloģiskajā dārzā.

—   Tā tas ir. Esam Zooloģiskajā dārzā, turklāt iesprostoti dzelzs krātiņā. Tas karātavu putns noķēris mūs kā peles slazdā.

Brīdi viņi, šausmu pārņemti, klusēja.

—   Nevar būt, — Aļeks iekliedzās, — nē… tas nevar būt! …

Un viņš ka vājprātīgs metās uz priekšu. Pēc brītiņa kļuva dzirdams, ka viņš atsitas pret režģiem un ievaidas.

— Jūs esat jucis, bambino mio. — Pans Cedurs steidzās pie Aļeka. Brīdi vēlāk viņš sataustīja jaunekli pie režģotās sienas.

—  Ar galvu šo režģi jūs nepārsitīsiet.

Aļeks klusiņām vaidēja.

—   Jūs izturaties kā mazs bērns, — pans Cedurs teica.

—  Mums jāapbruņojas ar pacietību.

—   Nē… nē… tas nevar būt… es jus lūdzu, pārbaudiet režģus. — A|eks stenēja. — Te jābūt kādai izejai.

Pans Cedurs sakoda lūpas un, apgaismodams ce|u ar diviem atlikušajiem sērkociņiem, apgāja visapkārt režģotajam cietumam.

Nekur nekādas izejas nebija. Viņi atradas divdesmit soļu garā un trīs soļu platā krātiņā, ko abos galos noslēdza dzelzs durtiņas. Visi pūliņi dabūt tās vaļā beidzās nesekmīgi. Pans Cedurs sadrūmis atgriezās pie Aļeka, kurš sēdēja, rokām aptvēris pārsisto galvu.

—   Nu?

—   Izejas no šejienes nav.

—   Kas tagad būs?

—  Nekas. Būs japārlaiž nakts Zooloģiskajā dārzā un jāguļ uz dzelzs režģiem. Tas arī viss. No rīta atnāks uzraugs un izlaidīs mūs ārā.

—   No rīta? Jūs jokojat! Visa nakts jāpavada šeit?

—  Citas izejas es neredzu. Šai stundā neviena šeit nav. Kas mās izlaidīs? Tas nekas, gan jau pārcietīsim, viss būs labi, kaut tikai nebūtu jāmirkst lietū. Debesis ir vienos mākoņos, un rūc pērkons … Klau, vai dzirdat — atkal ducina.

Patiešām — tālumā draudīgi ducināja.

Aļeks iesmējās nervozi un spalgi.

—   Pan Aļek, kas tad nu … — pans Cedurs mierināja viņu.

—   Ducina … ducina … — Aļeks svepstēja.

Piepeši smiekli apslāpa.

—  Tas nav nekāds pērkons. Vai jūs joprojām neko nesaprotat? Tur rūc lauvas. Jā, pan Cedur, tur rūc un rēc lauvas. Tepat netālu … Vai dzirdat?

Pans Cedurs iztrūcies klausījās. Aļeks nebija kļūdījies. TIE BIJA LAUVAS.

VI NODAĻA

Nāves būris. Gaidot, lidz lauvām sagribēsies ēst. Vējš maina virzienu. Pana Cedura varonīgais uzbrukums jeb lielā liek likts smidzinātājs. Nēsājiet vienmēr sev līdzi odekolonu «rSeptiņas burvības», ko producē artelis «•Pirmrindnieks»! Zēni ar spoguļiem

Kaut gan paredzētais negaiss neuznāca, tomēr ap pulksten divpadsmitiem naktī sacēlās spēcīgs vējš, pēc tam sāka gāzt vēss lietus. No tuvīnajiem krātiņiem atskanēja dzīvnieku balsis. Šakāļi kauca, lauvas rēca, hiēna smējās baismīgus smieklus, klaigāja nepazīstami putni.

—   Mēs izlīsim caurcaurēm slapji, — pans Cedurs sacīja.

—   Es jau tagad trīcu no aukstuma, bet kas būs, ja sēdēsim šeit līdz rītam, — Aļeks aizsmacis noķērca. — Mēs nevaram te tupēt… Jāceļ trauksme, jāmēģina saukt… Gan beigu beigās kāds mūs sadzirdēs.

Negaidot, kamēr pans Cedurs atbild, viņš sāka izmisīgi saukt:

—   Glābiet! Palīgā! Glābiet!

Aļeks apklusa un ausījās. Bija dzirdama lietus šalkoņa, zvēru kņada … Nevienas pašas cilvēka balss.

Pēc tam pans Cedurs izmēģināja savas rīkles spēku. Tikpat nesekmīgi. Izmirkuši līdz ādai un pārsaluši līdz kauliem, viņi nemitējās klaigāt divas garas stundas, tikai šad tad pieklusdami. Pēdīgi abi galigi aizsmaka. Arī spēki bija galā.

Viņi zaudēja jebkuru cerību, ka pirms rītausmas kāds viņus izlaidīs brīvē. Turklāt uzbudināto dzīvnieku rēkoņa apslāpēja viņu palīgā saucienus.

—   Par detektīvu, bambino mio, tu ne visai deri. — Pans Cedurs novaidējās.

—   To pašu var sacīt arī par jums, — Aļeks atburkšķēja.

—   Es nekad neesmu tiecies būt par detektīvu. Esmu mākslinieks. — Pana Cedura balsī varēja saklausīt lepnumu.

—   Ideja tomēr bija jūsējā, jūs ievilkāt mani taksī…

—   Paļāvos uz tavām sportista dotībām, bambino mio.

—   Lūdzu, nemuļķojieties… Labāk sauciet palīgā, jūs vēl neesat tik aizsmacis kā es.

—   Es neesot aizsmacis? — pans Cedurs drausmīgi ieķērcās; šī skaņa atgādināja aizkauta gaiļa pirmsnāves gārdzienu. — Vienīgais, ko vēl spēju darīt, ir spēlēt.

Un pans Cedurs, izvilcis no azotes flautu, spēlēja sēri un žēlīgi.

No rīta abi bija vairs tikko dzīvi. Novārguši un pārsaluši viņi jaudāja vairs tikai klusi sēkt, slābani turēdamies pie krātiņa režģiem. Ausīs dunēja. Acīs virmoja melni un baīti apļi.

Abi pat nepamanīja, ka uzraugs brezenta kombinezonā atver būra durtiņas. Viņi atjēdzās, tikai kad sadzirdēja tuvojamies draudīgu rēkoņu. Pacēluši galvas, viņi ieraudzīja, ka no būra līdzās režģotajam gaitenim izskrien lauvas. Nāves bailēs abi iekrampējās stieņos un aizsmakuši sauca pēc glābiņa. Taču pār viņu lūpām nenāca neviena skaņa. Iekams Zooloģiskā dārza apkalpe aptvēra stāvokli, lauvas jau iedrāzās gaitenī, tādējādi atgriežot nelaimīgajiem ceļu. Nekavējoties tika atvērtas durtiņas gaiteņa otrā galā, bet, tikko novārgušie vīri pierausās kājās, lauvas bija klāt. Ieslodzītos pārņēma nāves bailes.

Dzīvnieku kopēji vai pamira aiz šausmām, likās — beigas abiem nelaimīgajiem neizbēgamas. Par laimi, lauvas bija nupat kā pabrokastojuši un, steigdamies pretī izejai, vienaldzīgi lēca pāri guļošajiem. Šķita, ka visi plēsoņas aizskries, neaizskāruši viņus, taču vecākais lauva Mambo saoda cilvēkus un apstājās pie izejas no gaiteņa, itin kā prātodams, ko iesākt ar tik negaidīti sastaptu gaļas kumosu.

Mambo klusi ieņurdējās un sapurināja krēpes. Izdzirdējusi ņurdoņu, atpakaļ pagriezās lauvene Brigida, kura atradās jau gaiteņa otrā galā, un ņēmās ošņāt.

—   Ak dievs … mēs esam pagalam, — Aļeks nočukstēja.

—   Izliksimies beigti, — pans Cedurs, pieplacis pie zemes, nosīca.

Viņš bija atcerējies, ka reiz lasījis par kādu ceļotāju, kurš, sastapis lāci, izlicies par beigtu, un lācis, apošņājis ceļotāju, atstājis viņu mierā un gājis tālāk.

Elpu aizturējuši, abi pieplaka pie zemes. Pans Cedurs skaitīja klusībā sekundes un domāja, cik gan neestētiski viņš izskatās — netīrs, saņurcītās drēbēs, turklāt pieplacis pie zemes kā varde. Vai tiešām viņam — Varšavas elegantākajam mūziķim — lemts mirt tik nožēlojamā stāvokli? Sirds sažņaudzās skumjās un sāpēs. Vienmēr viņš bija iztēlojies, ka mirs uz operas skatuves dēļiem spožā prožektoru gaismā, apmētāts ziediem, sumināts jūsmīgiem publikas saucieniem.

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Aļeks atvāž atsperu nazi.

—   Ko jūs darāt? — viņš iešņācās.

—   Aizstāvēšos ar nazi kā Tarzāns, — jaunais sportists atbildēja, — kā cara kurjers, kurš nodūra lāci. Savu dzīvību es atdošu par bargu cenu.

— Paldies, giovinezza   mia. Tu taisies iztirgot savu dzīvību un reizē arī manējo. Tencinu par taviem labajiem nolūkiem, taču es netaisos atdot savu dvēseli tev komisijā. Tu, mans dārgais, esi slikts tirgotājs. Un tagad esi tik laipns un aizvāc to naželi.

—   Pēkšņi jūs esat atguvis humora izjūtu.

—   Visgrūtākajos dzīves brīžos es allaž esmu bijis jautrs, amico mio. Tāpat darījuši daži notiesātie, kurus gaidījušas karātavas, tāpēc arī radies apzīmējums — karātavu humors. Brīnišķīgā nāve, kāda mūs gaida šo noplukušo kaķīšu nagos, manuprāt, ikvienu cilvēku spēj noskaņot uz humoru un jautrību.

Vēsts, ka Zooloģiskajā dārzā lauvu krātiņā iekļuvuši divi jauni cilvēki, bija jau izplatījusies pilsētā, un no malu malām šurp traucās sensācijas satrauktie ziņkārīgie, lai savām acīm redzētu neparasto skatu, no kura asinis dzīslās sastingst.

No tuvējās skolas Jageļonskas ielā atskrēja skolēni, kas bija aizbēguši no stundām. No Sļonskas tilta puses šurp atsteidzās divas ekskursijas: zemnieki no Bilgorajas un ierēdņi no Jaunās Sončas rajona. Ieradās arī ugunsdzēsēji ar motorsūkni un gribēja aizgainīt lauvas ar ūdens strūklu, taču Zooloģiskā dārza direktors kategoriski iebilda, baiļodamies, ka šāds pasākums dzīvniekus satracinās. Visbeidzot ieradās milicija.

Vienīgi Vasarraibumiņu ģimene, vairāku bezmiega nakšu pievārēta, gulēja kā nosista un neko nezināja. Tā kā bija svētdiena un pans Vasarraibumiņš negāja uz darbu, viņi gulēja krietni ilgi. Tā bija viņu laime. Ja viņi, kā parasti, ap šo laiku būtu ieslēguši radio, viņi izdzirdētu speciālziņojumu:

«Uzmanību, uzmanību! Šodien pulksten sešos no rīta Zooloģiskajā dārzā atgadījies traģisks notikums. Laižot lauvas no būra pastaigā, savienotā)gaiteni tika pamanīti divi cilvēki pusnemaņā. Ir aizdomas, ka abas personas ieskurbušā stāvokli nez kādā veidā iekļuvušas būri. Tā kā lauvas bija nupat pabaroti, abi nelaimīgie netika saplosīti uz līdzenas vietas. Taču lauvas nedodas rīta pastaigā, bet uzmana savus upurus. Pastāv briesmas, ka, sagremojuši pirmās brokastis un sajutuši izsalkumu, lauvas metīsies virsū abiem vīriešiem. Visi mēģinājumi izvilināt lauvas no savienotājgaiteņa beigušies nesekmīgi. Milicijas darbinieki gribēja nekavējoties nošaut dzīvniekus, taču pret to kategoriski uzstājās izcili zoologi un lauvu speciālisti, apgalvodami, ka ievainoti tauvas kļūs jo bīstamāki un pirmsnāves lēkmē var saplosīt savus upurus. Milicijas darbinieki saņēmuši rīkojumu šaut vienīgi galējā nepieciešamības gadījumā, tas ir — ja lauvas mestos virsū cilvēkiem.

Uzmanību, uzmanību! Tiek steidzīgi meklēts dresētājs, kurš savaldītu lauvas, izvestu tos no krātiņa un izglābtu apdraudētos. Glābējs saņems lielu naudas balvu.

Uzmanību, uzmanību! Tiek meklēts dresētājs…»

Pulkstenis bija jau astoņi, taču stāvoklis lauvu krātiņā nebija mainījies. Gaiteņa vidū, pieplakuši pie zemes, gulēja Aļeks un pans Cedurs, bet gaiteņa abos galos laizīdamies un kasīdamies tupēja lauvas. Gaidīdami, līdz sagribēsies ēst, plēsoņas nodevās rīta tualetei.

—   Kā jūs domājat, — Aļeks čukstēja, — kāpēc viņi līdz šim nav apēduši mūs?

—   Es domāju, es domāju, amico mio, ka tam par iemeslu ir blusas, — pans Cedurs novaidējās.

—   Blusas?

—  Tagad viņi aizņemti ar blusu ķeršanu, bet mūs, cilvēkus, pietaupa vēlākam laikam. Varbūt arī.. .

—   Kas — varbūt?

—   Varbūt sakarā ar vēju.

—  Ar vēju?

—   Pašlaik pūš rietumu vējš, lauvas sēž virzienā ziemeļi — dienvidi, tādēļ mūs nejūt, tā sakot, mūsu smaka vēl nekairina viņu nāsis.

—   Bet… bet ja vējš mainīsies? — Aļeks ievaidējās.

—   Tad šiem kaķīšiem no mūsu smakas sāks tecēt siekalas.

Dažas minūtes abi gulēja klusēdami.

—   Šķiet, ka vēja virziens mainās, — piepeši Aļeks novervelēja.

Tik tiešām — pans Cedurs juta, ka vējš vairs nepūš sejā kā lidz šim, bet ausī. Lauvene Brigida mitējās kasīties un, pastiepusi purnu, sāka alkatīgi ošņāt. Cilvēku smaka kairināja viņas nāsis.

Un tad notika tas, no kā visi baidījās. Lauvene draudīgi ieņurdējās un laiski pieslējās.

—   Viņa nāk mums virsū, — Aļeks ievaidējās.

Sekojot draudzenes signālam, arī Mambo tuvojās. Šai kapa klusumā bija dzirdami vienīgi lauvu biedīgie ņurdieni. Cilvēki sastinga šausmās.

—   Nāk virsū, — krampjaini sažņaudzis kabatasnazi, Aļeks čukstēja, — viņi saoduši mūs … nu ir beigas …

—   Saoduši… — pans Cedurs atkārtoja, un pēkšņi seja viņam pārvērtās. Viņš pierausās uz ceļiem un steigšus pārmeklēja kabatas.

—  Ko jūs darāt? — Aļeks, nosvīdis aiz bailēm, iešņācās. — Nekustieties, gulieties zemē!

Taču pans Cedurs neklausīja, nobālušām lūpām viņš atkārtoja: «Saoduši,» — un izvilka no kabatas nelielu smaržu smidzinātāju, ko vienmēr nēsāja līdzi. Visi pārsteigti blenza viņā, tostarp pans Cedurs, trīsošam rokām spaidīdams gumijas baloniņu, smidzināja smaržīgo odekolonu te uz vienu, te uz otru pusi. Skatītāju pūlis nodrebēja un saviļņojās.

—     Viņš zaudējis prātu! — vairāki iesaucās.

—   No bailēm zaudējis prātu!

Slapjš kā ūdensžurka pans Cedurs nepiekusis tikai smidzināja un smidzināja smaržūdeni, it kā viņam rokā būtu automāts, nevis smaržu smidzinātājs.

Un tad notika kaut kas neredzēts.

Lauvas apstājās, draudīgi ierūcās un — sāka kāpties atpakaļ.

—   Bravo! — No tūkstoš mutēm izlauzās jūsmīgs sauciens.

—   Cik ilgi vēl pietiks? — Aļeks uzbudināts čukstus jautāja.

—   Tūlīt beigsies, — mūziķis izelsa.

Skaļruņi bez apstājas informēja:

«Uzmanību, uzmanību! Pēdējās ziņas no Zooloģiskā dārza. Lauvas metās uzbrukumā. Un pēkšņi — sensacionāls notikums. Uzbrukums tika atvairīts. Uzbrukumu atvairīja viens no gūstekņiem — pilsonis Cezarijs Cedurs, pazīstams mūziķis un Varšavas elegantākais iedzīvotājs. Uzmanību, uzmanibut Dienas lielākā sensācija. Uzbrukums tika atvairīts ar smaržūdens smidzinātāju, ko ražo artelis cPirmrindnieks». Nēsājiet vienmēr līdzi odekolonu <rSeptiņas burvības» — arteļa € Pirmrindnieks» produkcijuI

Uzmanību, uzmanibut Jaunākās ziņas no Zooloģiskā dārza. Arteļa «■Pirmrindnieks» ražotais odekolons pana Cedura pulverizatorā iet uz beigām. Odekolona strūkla kļuvusi krietni vājāka. Tiek meklēts dzīvnieku dresētājs. Palīgā tiek aicināts dzīvnieku dresētājs.

Uzmanību, uzmanību! Pēdējās ziņas. Pana Cedura smidzinātājs beidzis darboties.»

Ļaužu barā, kas drūzmējās ap lauvu krātiņu, izcēlās panika. Vairākas sievietes neizturēja sasprindzinājumu un paģība. Vīrieši aizsedza acis. Miliči turēja pistoles šaušanas gatavībā.

Draudīgi rūkdami, no abām pusēm krātiņā ieslodzītajiem tuvojās lauvas.

Pēkšņi cauri ļaužu pūlim sāka spiesties ap piecpadsmit gadu vecs zēns — aizelsies, liela auguma, spēcīgi noaudzis, asiem sejas pantiem, «ezītī» jeb kā saru suka apgrieztiem matiem, īsās harceru biksēs un melnā kreklā. Viņam sekoja otrs, tievs kā skals, arī harceru formā, bet bez dienesta pakāpju atšķirības zīmēm.

—   Piridion, — melnkreklainais uzrunāja biedru, — ej pie tā, kas pa kreisi.

—   Tieši tā, šef, — atbildēja tievais, saukts par Piridionu.

—     Veicīgi! Mīļā stundiņ! — Zēns melnajā kreklā bija pamanījis, ka lauvas jau sasniegušas upurus. — Palaidiet, palaidiet! — viņš uzsauca ska|ā balsī.

Ļaudis pašķīrās. Tikai tagad viņi ieraudzīja, ka abi zēni nes pa lielam, plakanam taisnstūrveida'priekšmetam.

Pieskrējuši pie būra, zēni noplēsa apsaiņojumu, cilvēku acīm atklādami lielus spoguļus, un pavērsa tos pret satracinātajiem zvēriem.

—   Ko tas nozīmē? Atejiet nost no būra! — miliči sauca.

Taču pēc mirkļa viņi pārsteigti apklusa. Lauvas apstājās,

pēc tam, dīvaini ieņurdēdamies, ziņkāri tuvojās režģiem. Abi zēni paspēra soli uz izejas pusi. Un — tavu brīnumu! — lauvas viņiem sekoja. Rādīdami lauvām spoguļus, zēni spēra nākamo soli pretī izejai. Lauvas kā hipnotizēti sekoja zēniem.

Pēdīgi zēni bija aizvilinājuši lauvas līdz gaiteņa galam.

—   Aizvērt būri! — zēns'melnajā kreklā uzsauca apjukušajiem dzīvnieku kopējiem. Dieva dēļ, noslēdziet taču būri no abām pusēm!

Kopēji metās pie būra. Pēc brīža smagās durvis gaiteņa abos galos aizcirtās. Krātiņa ieslodzītie bija drošībā. Ļaudis novaidējās: «A-ak!» — un atclpoja.

Un tad uzmutuļoja īsts viesulis. Klaigādami aiz prieka, ļaudis mežonīgā sajūsmā metās virsū zēniem. Spoguļi šķindēdami saplīsa … dabūja ciest arī zēnu apģērbs. Ikviens gribēja glābējiem pieskarties, gribēja viņus apskaut. Beidzot viņus sāka mest gaisā. Viņus meta gaisā veselu stundu, un, uzlidodami atkal un atkal gaisā, viņi apceļoja gandrīz vai visu Zooloģisko dārzu. Un tikai tad, kad iejaucās milicija un ārsti, kas tikmēr bija ieradušies, ļaudis rimās sumināt abus glābējus. Taču urā saucieni skanēja vēl labu laiku.

VII NODAĻA

Teodors. Vēstule no detektīva Skābā. Ko atklāja šaha zirdziņš.

Blašķe un Pļaceks

Līdzīgas briesmas apdraudēja abus izglābtos notikuma vaininiekus: panu Cezariju Ceduru un Aļeku.

Vienā mirklī pūlis ielauzās būrī, un radās bažas, vai šie abi, laimīgā kārtā paglābušies no lauvu ķetnām, neies bojā no cilvēku rokām. Ikviens gribēja viņiem pieskarties, gribēja aptaustīt, it kā aizvien vēl neticot, ka abi ir dzīvi un veseli.

Gribot negribot vajadzēja iejaukties milicijai. Atbīdījuši satraukto jaužu baru, kas aizsprostoja būra ieeju, miliči beidzot izveda no būra tikko dzīvos dienas varoņus. Abi bija tik vārgi, ka miličiem vajadzēja viņus balstīt. Tūdaļ pie viņiem piesteidzās poručiks Prots no upju milicijas iecirkņa un, lai ncvilktu visu garumā, tūlīt pat dzīrās nopratināt tik tikko dzīvos upurus.

Taču par nopratināšanu nevarēja būt ne runas, jo abi izglābtie nebija gluži sakarīgi. Aļeks aizsmacis rēca kā Tarzāns, savukārt pans Cedurs, kuru zem rokas veda miliči, atkal un atkal pūlējās izrauties un, sadabūjis flautu, grasījās spēlēt.

—   Ko jūs darāt? — viņam jautāja.

Pans Cedurs muldēja kaut ko galīgi aplamu.

— Tu niknam lauvam mugurā kāpsi un ar dzelzs pūķi jāsi. Klausies, mans bērns, burvju flautas skaņās, — viņš aicināja, — e, tu esi nemuzikāls ... Christianos ad leones ' ... Nē, nē! — viņš šausmās kliedza. — Noti sum christianus, Orpheus sum.

—   Viņš ir piedzēries, — ļaudis murdēja.

—  Tā ir nervu lēkme, — ārsts paskaidroja, — varbūt pat drudža murgi.

Sievietes pēkšņi iekliedzās izbailēs. Skaļi spiegdamas, viņas metās bēgt: pans Cedurs, izrāvies no miliču rokām un izspūris kā nikns lauva, rēkdams dzinās viņām pakaļ. Taču drīz vien viņš, sviedriem noplūdis, pagura un, tikko miliči viņu panāca, bezspēkā saļima viņu rokās.

Tad enerģiski iejaucās ārsti un poručiks Prots, un abi izglābtie daļēji atguvās. Poručiks Prots par jaunu mēģināja izprašņāt cietušos, kādā veidā viņi iekļuvuši aizslēgtajā būrī. Taču abi notikuma vaininieki atsacījās atbildēt, jo viņiem bija kauns, ka ļāvuši Venčislavam Nekassevišķam apvest sevi ap stūri.

Poručiks Prots pamazām zaudēja pacietību un piedraudēja abiem varoņiem, ka nogādās viņus milicijas iecirknī, apsūdzot par ielaušanos būrī zādzības nolūkā. Tikai tad pans Cedurs stomīdamies pateica, ka viņi pētot zvēru dzīvi, savukārt Aļeks piemetināja, ka viņi rakstot scenāriju piedzīvojumu filmai «Apseglot niknu lauvu».

—  Nē, bambino tnio, — pans Cedurs iebilda, — scenārija nosaukums ir «Iejādīt bargu lauvu».

—  Jā, pan poručik, — Aļeks apstiprināja, — «Iejādīt bargu lauvu» … Tāds ir scenārija nosaukums …

Poručiks Prots pārsteigts brītiņu kodīja apakšlūpu. Tanī mirklī abi detektīvi ieraudzīja zēnus ar spogu|iem, pareizāk sakot, ar spoguļu lauskām. Zēni pūlējās izrauties no suminātāju apkampieniem. Ieraudzījuši glābējus, nesenie upuri atguva spēkus. Pieskrējuši pie zēniem, abi ņēmās tos skūpstīt un apkampt.

—   Tikai ne šeit, citādi aizkustināsiet ļaudis un viņi atkal nelaidīs mūs vaļā, — pretojās zēns, kura mati atgādināja saru suku. — Piridion, — viņš pamāja biedram, — sniedz priekšnesumu, mēs tikmēr aizlaidīsimies.

Tievais zēns, saukts par Piridionu, nekavējoties devās sāņus un, atdarinadams purva plitnu ķērcienus, sāka staigāt uz rokām starp cilvēkiem, kuri apjukuši apstājās un skatījās.

Izmantodami šo stāvokli, «suka», pans Cedurs un Aļeks izspraucās cauri ļaužu aplim, apturēja taksometru un aizmuka uz Vecpilsētu. Pans Cedurs uzaicināja zēnu uz kafejnīcu «K/okodils» pamieloties ar saldējumiem.

—   Steigā mēs aizmirsām pajautāt, kā tevi, bambino mio, sauc.

Zēns pasmaidīja.

—   Mani sauc Teodors.

—   Teodors — vārds uz goda! Lai dzīvo Teodors! — iesaucās pans Cedurs un pacēla glāzi limonādes. — Uz tavu veselību, zēn, ģeniālais bambino mio.

Bet tagad pastāsti mums par to triku ar spoguļiem. Speciālajā literatūrā šāds paņēmiens nav minēts, un, tici man, bambino eroico[11], es esmu lasījis ļoti daudz grāmatu par dzīvniekiem. Ar doktoru Janu Zabiņski esmu pazīstams personīgi, taču arī šis maestro illustrissimo1 nekad nav minējis šādu lauvu savaldīšanas paņēmienu.

—   Tas ir pavisam vienkārši. Lauva Mambo un lauvene Brigida ir bijuši cirka lauvas.

—   Kā — cirka? — pans Cedurs nesaprata.

—   Pavisam vienkārši: pirms lauvas pārdeva Zooloģiskajam dārzam, tās uzstājās cirkā. Starp citu, bija arī viens numurs ar spoguļiem. Dresētāji rādija lauvām spoguļus, dzīvnieki raudzījās tajos un «dejoja», tas ir — ja dresētājs paspēra soli pa kreisi, arī lauvas gāja pa kreisi, ja dresētājs paspēra soli pa labi, arī lauvas gaja pa labi. Būtībā tas ir pavisam vienkāršs numurs.

—   Labi, caporrosa1 mio, bet kā tu to zināji?

—   Abi lauvas bija atzīmēti mūsu sarakstā.

—   Jūsu sarakstā … ko tas nozīmē?

Teodors pasmaidīja.

—   Nosaukums jums neko neizteiks. Pilnīgi pietiks, ja jūs zināsiet, ka mums ir harceru vads, kura locekļi interesējas par dzīvniekiem un specializējas zooloģijā. Sie zēni pazīst visus savvaļas dzīvniekus Zooloģiskajā dārzā un cirkos. Mēs zinājām, ka Mambo un Brigida kādreiz uzstājušies zviedru cirkā un tikuši pārdoti mūsu Zooloģiskajam dārzam, jo bija vienreizēji slinki, neinteliģenti un neapguva neko citu kā tikai numuru ar spoguļiem, un tas publikai bija jau apnicis. Kāds dresētājs gribēja šiem iemācīt jaunu numuru, bet lauvas dresūras laikā viņu aprija. Cirka direktora pacietības mērs nu bija pilns, un viņš pārdeva lauvas Zooloģiskajam dārzam.

Šodien no rīta, izdzirdējuši pa radio ziņojumus un aicinājumus, mēs ielūkojāmies dzīvnieku sarakstā un zibenīgi izstrādājām rīcības plānu.

—   Tātad jūs sastādījāt šo sarakstu?

—   Citādi nevar. Mūsu spēks balstās uz zināšanām. Cilvēkiem var palīdzēt vienīgi tad, ja ir plašas zināšanas.

Mirkšķinādams acis, pans Cedurs raudzījās uz pretim sēdošo zēnu kā uz eksotisku būtni. Pēkšņi pans Cedurs sarauca uzacis un itin kā sastinga. Viņu apžilbināja kāda ideja.

— Pats dievs tevi atsūtījis, ragazzo2 eroieo. Lai nu kurš, bet tu noteikti atradīsi Mareku Vasarraibumiņu. Es jūtu, ka tev, manu zēn, piemīt detektīva spējas. So lietu apņēmās atrisināt detektīvs Skābais, taču viņš nozudis gluži mīklainos apstākļos. Ir aizdomas, ka viņš nokļuvis bandītu nagos.

—   Detektīvs Skābais? … — Teodors sarauca uzacis, un tagad vina «ezītis» vēl jo vairāk atgādināja saru suku.

—  TU VIŅU PAZĪSTI?

—   Kapteinis Trepka stāstīja man par viņu.

—   Kapteinis Trepka? Vai tu varbūt sadarbojies ar miliciju?

Teodors pakratīja galvu.

—   Kapteinis Trepka ir mans paziņa un reižēm sniedz man norādījumus.

—    Kas tu, bambino mio, īsti esi? — pans Cedurs iztrūcies jautāja. — Harceris, dresētājs, cirka žonglieris vai detektīvs?

—     No visa pa druskai, — nomurmināja Teodors, neapmie

rināts par uzmācīgajiem jautājumiem. — Tikai man netīk par to runāt. Esmu Teodors — un viss. .

—   Atgriežoties pie jautājuma par Vasarraibumiņu … — Pans Cedurs mazliet apmulsis nokrekšķējās.

—   Varat būt mierīgs. Jau kopš divām dienām mēs nodarbojamies ar šo lietu.

—   Nodarbojaties … kas tie tādi… tātad jūs esat vairāki? — Aļeks mirkšķināja acis.

—   Nodarbojamies, — Teodors vēsi atkārtoja. — Jūs taču nedomājat, ka es darbojos viens pats? Mēs esam … galu galā nav svarīgi, cik mūsu ir. Vispār — daudz. Taču, ja mēs gribam atrast Mareku, lūdzu, atļaujiet uzdot jums jautājumus.

Pēc stundas Aļeks un Teodors klaudzināja pie Vasarraibumiņu ģimenes dzīvokļa durvīm. Durvis viņiem atvēra noraudājusies pane Vasarraibumiņa. Pirms brīža viņa bija uzzinājusi drausmīgo gadījumu Zooloģiskajā dārzā.

—   Aļek! — viņa iesaucās un aizgūtnēm sāka viņu skūpstīt.

—  Ak, tu negantais zēn, ko tu savārīji!

Pēc brītiņa dzīvoklī iedrāzās pans Vasarraibumiņš. Viņš atgriezās no milicijas iecirkņa, kur bija uzzinājis, ka viss beidzies laimīgi un abi pilsoņi jau kopš divām stundām ir brīvībā.

No tēvoča Aļeks saņēma vēl vienu devu pārmetumu, pēc tam viņam vajadzēja vēl, vēl un vēl nez cik reižu stāstīt par savu piedzīvojumu, visbeidzot viņam tomēr izdevās stādīt priekšā Teodoru, kurš vienā mierā gaidīja istabas kaktā un izprotoši smaidīja.

—   Tas ir Teodors, — Aļeks teica.

Vasarraibumiņi izbrīnījušies paraudzījās uz rāmo zēnu melnajā kreklā.

—   Teodors? — pans Vasarraibumiņš neizpratnē atkārtoja.

—   Es taču jums, tēvoc, stāstīju, ka šis zēns paglāba mūs no lauvām.

—   Ā, tas ar spoguli.

—  Jā, tas ir viņš.

—   Bet viņi bija divi.

—   Otrs saņēma uzdevumu un palika Zooloģiskajā dārzā.

—   Tātad tu esi Teodors … — pans Vasarraibumiņš atkārtoja, — ļauj tevi apskaut! — Viņš sirsnīgi apkampa zēnu.

—  Paldies, drosmīgais zēni

— Laid taču viņu vaļā, citādi nožņaugsi, — pane Vasarraibumiņa sacīja. — Es arī gribētu viņu apkampt, kamēr viņš vēl elpo.

Tagad savukārt pane Vasarraibumiņa kādas piecas minūtes neizlaida Teodoru no saviem apkampieniem.

—   Krustmāt, laidiet nu Teodoru vaļā, — Aļeks iejaucās,

—  viņš atnācis Mareka lietā.

—     Es nesaprotu. — Izdzirdējusi pieminam dēlu, pane Va. garraibumiņa notrīsēja.

—   Teodors apsolīja atrast Mareku, — Aļeks paskaidroja.

—   Vai taisnība, manu zēn? Varbūt tev ir kādas ziņas par viņu?

—   Nē, vēl nav, bet es esmu dzirdējis šo negadījumu. Man par to pastāstīja Ceseks. Jūs pazīstat Ceseku, jā? Man šī lieta liekas interesanta, un es labprāt ķeršos tai klāt, lai to izdibinātu.

—   Bet, bērns, tā taču ir krimināllieta! — Pane Vasarraibumiņa satraucās.

—  Mēs, cienītā pane, galvenokārt nodarbojamies ar krimināllietām.

—   Mēs … kas tie «mēs» tādi ir?

—   Es un mani . . . ļaudis.

—   Zēn, tu laikam joko … — Pans Vasarraibumiņš sarauca uzacis.

—   Lūdzu, nejautājiet neko, — Teodors diezgan strupi pārtrauca viņu. — Ja mēs izsekojam aizdomīgus gadījumus, ja atrisinām krimināllietas un palīdzam ļaudīm neskaidros un sarežģītos jautājumos, tad taču pats par sevi saprotams, ka mēs nedrīkstam atklāt sevi, jeb mēs darbojamies inkognito.

—  Tu runā visai saprātīgi, jaunekli, — pans Vasarraibumiņš teica, — tomēr šķiet, ka man nav nekādu tiesību iesaistīt tevi šinī lietā. Tici man — tā nav rotaļa.

Teodors pārlaida istabai skatienu.

—   Ka ne — ne, tad es iešu un rikošos pats uz savu roku.

—   lj nemēģini, zēn! — Pans Vasarraibumiņš pārbijās.

—  Man vajadzēs ziņot taviem vecākiem un brīdināt viņus par taviem nodomiem.

—   Atvainojiet, man nav vecāku. Man ir tikai krustmāte, viņa ir invalīde un caurām dienām strādā kioskā.

—   Ak tā. — Pans Vasarraibumiņš apmulsa. — Lai nu kā, ķeries labāk pie grāmatām, tādas lietas nav bērniem domātas.

—   Es neesmu vairs bērns, cienītais pan.

—   Neesi bērns? Atvaino, bet cik tev ir gadu?

—   Jūlijā būs pilni piecpadsmit.

—   Nu lūdzu, jūlijā būs pilni piecpadsmit, — pans Vasarraibumiņš atkārtoja mazliet kodīgi. — Ir nu gan nopietns vecums, neko sacīt.

—   Šādos jautājumos, — Teodors iebilda, — vecums nav tik svarīgs, cik iedzimtas dotības, tā saka kapteinis Trepka, un viņam ir liela pieredze. Vai esat dzirdējis par kapteini Kajetanu Trepku, kurš strādā Milicijas galvenās komandantūras eksperimentālajā noda|ā?

—   Vai viņš atrisina sarežģītākos kriminālnoziegumus?

—  Jā, cienītais pan, viņš atrisināja «Eskulapa ostas» lietu un atentātu pret Anatolu Paterhornu.

—  Vai tu viņu pazīsti? — pans Vasarraibumiņš aizdomīgi noprasīja.

—   Diezgan labi. Reiz man laimējās viņam palīdzēt vienā lietā, un tā mēs iepazināmies.

—   Un milicija Jauj jums darboties kā detektīviem?

—   Mums ir īpaša atļauja, diemžēl es nedrīkstu jums to uzrādīt, jo tā ir slepena atļauja, nepieciešamības gadījuma mēs uzrādām to tikai milicijas darbiniekiem. Ja jūs joprojām man neticat, lūdzu, piezvaniet uz galveno komandantūru, palūdziet pie telefona kapteini Jaščoltu un pajautājiet par Teodoru. Viņš visu apstiprinās.

—   Nē, mēs tev ticam, manu zēn, tikai mums būtu traki nepatīkami, ja tu tā resgaļa Mareka dēļ iekļūtu kādā ķezā, — pans Vasarraibumiņš paskaidroja.

—   Par mani nebēdājiet. Mēs strādājam piesardzīgi, un pagaidām mums velnišķīgi laimējies. Starp citu, kāda jēga dzīvot, ja neriskē?

—   Tu mani pārsteidz, zēn.

—  Mēs riskējam lietas labā. Līdz šim mēs esam izglābuši dzīvības septiņiem cilvēkiem, turpretī zaudējuši neesam nevienu pašu. Tas atmaksājas. Bet nu laiks ķerties pie lietas. Vai ir kādās ziņas no detektīva Skābā?

—   Nekādu, — pane Vasarraibumiņa atbildēja.

—   Arī vēstules veidā ne? — Teodors vaicāja.

—   Un tu domā, ka detektīvs Skābais būtu rakstījis?

—   Domāju — ja viņš būtu sagūstīts, viņš katrā ziņā mēģinātu uzrakstīt slepenu vēstuli, — Teodors sacīja. — To pašu viņš darītu, ja nezināmi apstākļi spiestu viņu piepeši aizbraukt vai slēpties.

—  Mēs neesam saņēmuši nevienu vēstuli, — pans Vasarraibumiņš teica.

—    Nevar zināt, — pane Vasarraibumiņa nodūca un devās uz ieejas durvīm, lai pārbaudītu pastkastīti, — visu šo nebūšanu dēļ es kopš trim dienām neesmu ņēmusi ārā pasta sūtījumus.

Viņa atvēra pastkastīti. Uz grīdas nokrita vairākas vēstules. Pans Vasarraibumiņš uzlika brilles un aši pārskrēja acīm aploksnes. Beidzot viņš vienu pacēla gaisā.

— Svešs rokraksts, — viņš teica un atplēsa aploksni. — Jā, no pana Skābā.

—   Vai drīkstu apskatīt? — Teodors jautāja.

Neteicis ne vārda, pans Vasarraibumiņš pasniedza viņam kartīti.

Teodors lasīja:

«Cienījamais pans un pane Vasarraibumiņi!

Esmu ticis viņam uz pēdām un izsekoju. Driz putniņš būs sagūstīts kā likts. Lūdzu, vel desmit

dienas neziņojiet milicijai, lūdzu no sirds. Vakar saslimu, guļu zem pļaceka, dzeru zāles no blašķes. Studēju šahu, nav interesantākas spēles zem mūsu mīļās saules.

Ar sirsnīgu sveicienu — SKĀBAIS.»

—   Taču beidzot kada ziņa! — Pane Vasarraibumiņa atviegloti nopūtās. — Paldies dievam, pans detektīvs ir dzīvs … Un es tā raizējos!

īsts goda cilvēks, mūsu bērna dēļ viņš pārtraucis savas horeogrāfiskās nodarbības un devies pretī dažnedažādām briesmām.

—  Jā, viņš ir dzīvs, — pans Vasarraibumiņš noelsās, — un pat turpina izsekošanu. Tagad mēs zinām, kādēļ viņš nekur nerādās.

—   Es zināju, ka detektīvs Skābais neļaus sevi aptīt ap pirkstu, — Aļeks piemetināja.

Vienīgi Teodors klusēja un vērīgi pētīja aploksni.

—   Ko tu, zēn, tā pēti?

—   Es brīnos. Kā šī vēstule varēja te nokļūt?

—   Patiešām, — pans Vasarraibumiņš piekrita, — pirmajā bridi nepievērsu tam uzmanību. Pans Skābais taču nozuda tikai vakar pulksten vienpadsmitos vakarā.

—   Bet vēstule jau pienākusi, — Teodors turpināja. — Jau pienākusi, kaut gan patlaban ir tikai vienpadsmit no rita, — viņš nomurmināja.

— Un pastnieks nāk tikai ap divpadsmitiem, — pane Vasarraibumiņa piemetināja.

—   Nudien, tas ir aizdomīgi.

Teodors sadabūja no kabatas lupu un aplūkoja pastmarku.

—   Vēstule ir viltota. — Teodors uzlūkoja mājiniekus.

—   Kā tā? Pēc tavām domām, vēstuli nav rakstījis pans Skābais? — pans Vasarraibumiņš noprasīja.

—   Nezinu. Varbūt viņš, varbūt ne. Es nepazīstu detektīva Skābā rokrakstu, — Teodors sacīja. — Skaidrs ir tikai tas, ka vēstule nav sūtīta caur pastu.

—   Bet pastmarka . . .

—   Pastmarka ir veca. Uz aploksnes uzlīmēta veca pastmarka.

—   Bet zīmogs! — pans Vasarraibumiņš iesaucās. — Uz zīmoga ir piecpadsmitais jūnijs, tātad šodienas datums.

—   Nē, tas ir trīspadsmitais maijs, — Teodors iebilda. — Trijnieks ir izplūdis, un to var noturēt par piecnieku. Savukārt romiešu piecniekam blakus nav stabiņa, bet tikai kaut kāds plankumiņš.

—   Bet kam ievajadzējies sūtīt šādu vēstuli?

—   Tieši tas mani nodarbina. Baidos, ka tā varētu būt viltība. Iespējams, pans Skābais nok|uvis noziedznieku rokās. Noziedznieki uzrakstījuši vēstuli, lai mēs neuztrauktos par Skābā likteni un neziņotu milicijai. Jo galu galā vēstules saturs vedina tā domāt.

—   Nudien, tas ir ļoti iespējams, viņi uzrakstījuši šo vēstuli Skābā vārdā un iemetuši mūsu pastkastītē.

—   Vai jums neatrastos kāds pana Skābā rokraksta paraugs? Varbūt kāda vēstule vai zīmīte, kas rakstīta ar viņa roku? — Teodors jautāja.

—   Laikam gan ne, — pans Vasarraibumiņš atbildēja. — Cik atceros …

—   Man ir, — Aļeks pārtrauca viņu, — es lūdzu panu Skābo ierakstīt autografu manā bloknotā. Tūliņ parādīšu… Tikai ar vienu noteikumu … — Viņš pietvīka.

—   Ar kādu noteikumu? Ko tu pļāpā, — pans Vasarraibumiņš kļuva nepacietīgs, — rādi šurp — un viss!

—   Es ne . . . nevaru, pans Skābais ierakstīja man īpašu piemiņas veltījumu, un varu to parādīt tikai ar noteikumu, ka neviens neko man nejautās.

—   Labi jau, labi… — pans Vasarraibumiņš satraukts attrauca, — galu galā ne jau par saturu ir runa, bet par pana Skābā rokrakstu.

Aļeks izņēma no kabatas atslēgu, atslēdza savu atvilktni un pasniedza Teodoram bloknotu.

—   Šeit, — viņš parādīja.

Pans Vasarraibumiņš ziņkāri ielūkojās burtnīcā.

«Manam līdzstrādniekam Aļekam, kurš atklāja daudzkārtīgu ielaušanos kādā dzīvokli.

Ar apbrīnu — Hippollits Skābais.»

—   Ko tas nozīmē? — Pans Vasarraibumiņš sarauca uzacis. — Arī tu darbojies kā detektīvs? Kur, kad?

— Tēvoc, jūs solījāt, ka neko netaujāsiet, — Aļeks bažīgi atgādināja.

Tostarp Teodors, aplūkodams atsevišķus burtus ar lupu, rūpīgi salīdzināja abus rokrakstus.

—   Nav ne mazāko šaubu, — viņš teica, — tas… ir viens un tas pats rokraksts. Tātad vēstuli rakstījis personīgi pats detektīvs Skābais.

—    Bet ko tādā gadījumā nozīmē visa šī būšana ar neīsto pastmarku? Kālab detektīvam Skābajam ievajadzējies iet tādus māņu ceļus?

Teodors pasmaidīja.

—   Vēstuli detektīvs Skābais varēja uzrakstīt pašrocīgi, taču ne labprātīgi.

—   Ka tā?

—   Tu domā, kads …

—    Kāds varēja viņu piespiest rakstīt. Ja pans Skābais nokļuvis bandītu nagos, noziedznieki varēja piespiest viņu uzrakstīt šo vēstuli, lai kavētu mūs rīkoties un ziņot milicijai, ka nozudis cilvēks. Es tikai brīnos, ka detektīvs Skābais bijis ar mieru rakstīt šo vēstuli. Es vienmēr uzskatīju viņu par cietu un nelokāmu cilvēku. — Teodors iegrima domās. — Ja nu . .. ja nu vienīgi… — Zēns vērīgi pētīja vēstuli.

—   Kas — «ja nu vienīgi»? — Aļeks nepacietīgi taujāja.

—   Tūliņ … tūliņ … — Teodors norūca un sāka darboties.

Viņš aplūkoja vēstuli pret gaismu, pēc tam iegāja virtuvē, aizdedzināja gāzi un sildīja lapiņu virs liesmas.

—   Nē … tas nav tas … — viņš murmināja, — un tomēr… te kaut kas slēpjas…

Teodors atgriezās istabā un ņēmās pārlasīt vēstuli-atkal un atkal, kaut ko skaitīdams sev zem deguna. Mareka vecāki, Aļeks un pans Taure pārsteigti vēroja detektīvu.

Piepeši Teodors, pielēcis no krēsla, līksmi iesaucās:

—   Rokā! Sai vēstulē ir šifrētas ziņas!

—   Šifrētas ziņas? — Visi raudzījās viņā neticīgi.

—  Jā, lūdzu, skatieties … Vēstule sastāv no astoņām rindiņām. Pirmo, septīto un astoto ar uzrunu un parakstu es atmetu. Paliek piecas pilnas rindiņas. Paskaitiet, cik vārdu katrā rindiņā!

Mareka vecāki, pans Taure un A|eks noliecās pār lapiņu.

—  Tiešām pārsteidzoši! — Pans Taure izslējās. — Katrā rindiņā ir astoņi vārdi. Šķiet — tā nav nejaušība.

—  .Nekādā gadījuma, — Teodors uzbudināts atbildēja. — Es centos tikt skaidrībā, kādēļ tieši astoņi vārdi, vai tam vajadzētu kaut ko izteikt? Kādēļ detektīvs Skābais katrā rindiņā rakstījis astoņus vārdus? Ko viņš ar to gribējis mums pateikt, jo nav šaubu, ka viņš gribējis pateikt. Ko atgādina šie astoņi vārdi katrā rindiņā?

Teodors pārlaida skatienu draugiem, taču visi stāvēja mēmās gaidās.

—   Ko var nozīmēt astoņi vārdi? — Aļeks paraustīja plecus.

Kā — ko?! — Teodors iesaucās. — Vienā rindā ir astoņi šaha laukumiņi!

—   Šaha laukumi? Tu esi jucis, puis! — Pans Vasarraibumiņš pakratīja galvu.

—   Pieņemsim, ka tā, — pans Taure norūca, — bet kas par to, tā sakot — kāda tam jēga?

—   Tada, lūk, — Teodors rāmi sacīja, — ja, sākot no vēstules pirmā vārda, tas ir, no vārda «Esmu», mēs ar šaha zirga gājienu iesim pa labi, bet vēlāk pašā apakšā pagriezīsimies pa kreisi, mēs būsim atšifrējuši ziņu:

«Esmu sagūstīts no blašķes zem pļaceka.»

Pans Taure un Aļeks smējās kā negudri.

—   Tas tik ir joks, manu zēn! — Pans Taure kratījās smieklos. — Kolosāls joks!

—   Tas nebūt nav joks. Tā ir svarīga ziņa, — Teodors aizstāvējās.

—   Svarīga ziņa. Neko teikt! «Esmu sagūstīts no blašķes.» — Pans Taure aizgūtnēm smējās.

—   Un «zem pļaceka»! — Aļeks no smiekliem vai krita pie zemes.

—  Tik tiešām, zēn, — pans Vasarraibumiņš teica, — tas nav visai nopietni. Šķiet, ka fantāzijas spārni un jaunības aizrautība aiznesuši tevi pārāk tālu.

—   Kā tā — vai tiešam jus neredzat? — Teodors satraukti elpoja. — Vārdi taču izveido teikumu.

—   Bet kādu teikumu, manu zēni Bezjēdzīgu teikumu, es pat sacītu — muļķīgu teikumu.

—   Teikums tomēr iznāca, — Teodors pastāvēja pie sava.

—   Tā ir tīra apstākļu sagadīšanās.

—   Nē. — Teodors noraidoši pakratīja galvu.

—   Ko, pēc tavām domām, nozīmē šis savādais teikums?

—   Es visu laiku par to prātoju, — Teodors domīgi sacīja, — ja tikai es varētu atšifrēt vārdu «blašķe» un «pļaceks» nozīmi. Šie vārdi kaut ko nozīmē. Kaut ko ļoti svarīgu.

VIII NODAĻA

Eksperts Celestīns noskaidro. Piridions rīkojas. Trīs tipi pie Svētā Bazilija baznīcas. Sezam, atveriest

Lindes vienpadsmitgadīgajā skolā sākās lielais starpbrīdis.

Pustūkstotis skolēnu izdrāzās lielā, saules apspīdētā laukumā, un aizsākās tik neganta kņada, ka visu apkārtējo māju logi steidzīgi aizcirtās.

Tikai četri zēni nepiedalījās vispārējās spēlēs. Pietupuši uz sola zem lielas kastaņas sporta laukuma vidū, viņi pētīja aprakstītu papīra lapu un spriedelēja. Divus no zēniem mēs jau pazīstam: Teodoru un Piridionu. Otriem diviem bija iesaukas — Pinokio un Celestīns. Pinokio bija tievs kā salmiņš un augumā kā piektklasnieks, kaut gan, tāpat kā Piridions, mācījās astotajā. Celestīns — liels un drukns, bieziem, bieziem briļļu stikliem — blakus Pinokio izskatījās kā zilonis līdzās odam.

—   Nu, Celestīn, ko tu teiksi par to? — Teodors jautāja druknajam zēnam, kurš acīmredzot baudīja vispārēju cieņu šai bariņā.

Celestīns noelsās un ar tuklo roku no sārtās pieres notrausa sviedrus — laikam garīgās piepūles sekas.

—   Blašķe … blašķe … Tā sauc bandītu, kurš tur gūstā detektīvu Skābo, — viņš beidzot izelsa caur degunu.

—  Mūsu sarakstos nav noziedznieka ar tādu uzvārdu, — Piridions norūca.

—   Bet Alberts Blašķis? — Celestīns nosēca. — Vai neesat dzirdējuši par Albertu Blašķi — noziedznieku ar tieksmēm uz alkoholismu un velnišķīgi talantīgu organizatoru?

—   Taisnība! — Piridions ieskatījās biezā, melnā kladē.

—  Alberts Blašķis kopš gada atrodas brīvībā.

—   Ar savu velnišķīgo organizatora talantu viņš droši vien jau paguvis izveidot jaunu bandu, — Teodors domīgs noburkšķēja.

—   Bet blašķe taču nav Blašķis.

—   Savādāk detektīvs Skābais nevarēja uzrakstīt, — Teodors teica. — Bandīti piespieduši viņu uzrakstīt vēstuli, lai viņš nomierina savus klientus un aizkavē tos ziņot milicijai par savu nozušanu. Detektīvs Skābais piekrita uzrakstīt šādu vēstuli, jo tā bija vienīgā iespēja atsūtīt no sava cietuma šifrētu ziņu. Taču Blašķa uzvārdu viņš nevarēja minēt, jo bandīti tādu vēstuli nenosūtītu. Vai tiešām tu nesaproti tik bērnišķīgi vienkāršas lietas?

—   Labi, labi, bet ko tādā gadījumā nozīmē vārds «pļaceks»? Viņš raksta, ka ir «zem pļaceka».

—   Tā ir aizšifrēta informācija par detektīva atrašanās

vietu.

—   To es arī zinu, — Piridions pavīpsnāja.

Celestīns lēni sakustējās. Viņa izvalbītās zivs acis urbās vēstulē.

—   Pļaceks nozīmē Jaceks, — viņš gausi atbildēja.

—   Ko? Kā tu sacīji? — Piridions sarauca pieri.

—   Pļaceks ir Jaceks.

—   Kādēļ tad tā?

—   Kad es biju mazs, — Celestīns nopūtās, — kad biju mazs, mammīte man lasīja priekšā grāmatu «Par diviem zēniem, kas nozaguši mēnesi» …

—   Zinām, — Pinokio teica, — un zēnus sauca Jaceks un Pļaceks. *

—   Un tad?

—   Kā — un tad? — Pinokio palecas aiz uzbudinājumā.

—   Abi zēni bija baigi līdzīgi… pilnīgi vienādi. Nereti gadījās, ka vienu un to pašu zēnu ļaudis uzrunāja gan par Jaceku, gan Pļaceku.

—  Jā … tāpēc jau es saku, — Celestīns noelsās, — ka Jaceks ir Pļaceks, bet Pļaceks ir Jaceks.

—   Lieliski, Celestīn, — Teodors uzslavēja resnīti un apskāva viņu, — tagad es visu saprotu. Detektīvs Skābais tiek turēts gūstā zem Jaceka.

—   Zem kāda Jaceka? — Piridions izstostīja. — Ko tu, šef, runā?

—   Šodien tu, Piridion, galīgi neesi formā. — Teodors pasmaidīja. — Zem Jaceka, tas nozīmē — zem svētā Jaceka. Proti — zem Svētā Jaceka baznīcas.

—   Zem Svētā Jaceka baznīcas?

—  Jā, tas ir tavā rajonā. Zem baznīcas jābūt pagrabiem vai pazemes ejam, un tur bandīti ieslodzījuši detektīvu Skābo. Iespējams, baznīcas kalpotājs pieder pie bandas.

—   Ko nu gvelz …

—   Protams, tic ir tikai minējumi, taču tagad mums ir zināms pieturas punkts. Piridion, kopā ar grupu izpēti Svētā Jaceka baznīcas pazemes daļu. Un telefonē uz centru.

Tās pašas dienas vakarā Teodors savā centrā Muedzinu iela saņēma ziņojumu. Piridions ziņoja, ka baznīcas pagrabi pārbaudīti. Pazemes eju neesot. Pagrabos mūki turot mucas ar skābētiem gurķiem un kāpostiem.

Toties Piridions ziņoja tālāk, ka' pazīstamie noziedznieki manīti rosāmies Svētā Bazilija baznīcas tuvumā.

—   Bazilija?! — Teodors iesaucās.

—  Jā, pie Bazilija baznīcas.

—   Vai viņi gāja baznīcā iekšā? — Teodors jautāja.

—   Nē, viņi nozuda baznīcas tuvumā.

—   Vai tu esi pārliecināts?

—   Es prasīju mācītājam un baznīcas kalpotājam. Baznīciņā neviens nav gājis iekšā. Vispār baznīčiņu reti kāds apmeklējot.

—   Rit no rīta ieņemiet pie baznīcas posteņus, — Teodors teica, — un izsekojiet, kurp noziedznieki dodas. Es būšu pie jums ap pulksten vieniem.

—   Būs darīts, šef! — Piridions nolika klausuli.

Nākamajā dienā Piridions ar savu grupu no paša rīta uzmanīja Svētā Bazilija baznīcas teritoriju. Ksendzam bija taisnība. Baznīcā neviens neiegāja. Ap pulksten desmitiem kalpotājs aizslēdza baznīcas durvis un, smagi pūzdams, aizčāpoja uz dzīvojamo māju.

—   Iesim arī mēs prom, ko? — Jureks Kosma uzrunāja Piridionu. — Baznīca noslēgta, neviens iekšā netiks. •

—   Pagaidīsim līdz divpadsmitiem, sacīja Piridions, drūmi noskatīdamies uz lielo atslēgu saišķi, kas reizē ar baznīcas kalpotāju nozuda no redzes loka. — Tikai nezaudējiet dūšu, puikas, un neatstājiet savus posteņus. Ja jūs stāvēsiet kā zosu

bars un blenzīsiet uz baznīcas vāriiem, no izsekošanas mums nekas neiznāks.

Neapmierināti un apnikuši zēni aizslāja uz saviem posteņiem aiz vecajām kastaņām. Lai viņus uzmundrinātu, Piridions izdalīja katram pa mandeļu kārbiņai, tomēr tas stāvokli neuzlaboja, gluži otrādi. Zēniem sagribējās dzert, un Piridionam vajadzēja diegt uz kiosku pēc limonādes. Pie kioska stāvēja divi plikpauraini vīrieši un, lēnītēm sūkdami alu, laiku pa laiciņam nepacietīgi ielūkojās elegantos ārzemju pulksteņos, kas ne visai saderējās ar ilgi nemazgātajām rokām.

Viens bija plecīga auguma, laikam divus metrus garš, ar pieplacinātu degunu un milzenīgām gorillas ķepām. Kaut gan bija karsts, viņš valkāja melnus cimdus, no kuriem vēdīja benzīna smaka. Otrs šķielēja, un nebija saprotams, uz kuru pusi viņš skatās.

Bridi Piridions ziņkāri vēroja abus, taču tad atcerējās Teodora norādījumus un detektīvu reglamenta četrpadsmito punktu, kas stingri noliedza pievērst sev uzmanību dienesta pienākumu pildīšanas laikā. Gribēdams abus tipus paturēt redzes lokā, Piridions kā vien mācēdams stiepa garumā limonādes pirkšanu: gan sūdzēdamies, ka limonāde ir bez gāzes, gan nekādi nevarēdams sameklēt sīknaudu. Pēdīgi viņš ņēmās pirkt pa piecdesmit gramiem dažādu šķirņu konfektes un pašās beigās īrisus pa vienam.

Tā aizritēja, mazākais, kādas desmit minūtes, taču pa šo laiku neviens no vīriešiem neizteica ne vārda. Piridions jau nosprieda, ka visa izsekošana ir pa tukšo, te pēkšņi no sānielas elsdams izdrāzās paresns vīrietis ar nelielu bārdiņu, stiepdams melnu, izspīlētu portfeli. Pamanījuši viņu, abi plikpaurainie nolika uz letes neizdzertos alus kausus un devās šim nopakaļus.

Sirds Piridionam sāka skaļi dauzīties. Visa trijotne gāja uz Svētā Bazilija baznīcas pusi. Vai tiešām? . .. Bet baznīca taču ciet. Neatlika nekas cits kā vienīgi neuzkrītoši šo trijotni novērot.

Aizdomīgie tipi ienira ceriņu un jasmīnu krūmu saaudzē pie baznīcas dienvidu sienas un … nozuda acīm. Piridions iztālēm deva zīmi zēniem, kuri stāvēja aizslēpušies aiz kastaņām. Žigli pieskrējuši pie krūmiem, izlūki sāka uzmanīgi lauzties caur kupli ziedošajiem krūmiem. Pēkšņi viņi sastinga. Piridions pieskrēja klāt.

—   Nu? — viņš elsdams jautāja.

Zēni raudzījās viņā plaši ieplestām acīm.

—   Nozuda, — Ņaudulis novervelēja.

— Kā iā? Kur? — Piridions neapmierināts vaicāja un pašķīra zarus.

—   Tur. — Ņaudulis rādīja ar roku.

—          Nerunā mu|ķības, — Piridions satraukts noburkšķēja, — viņi nevarēja nozust. Kur viņi varēja nozust, mūrī, vai? Droši vien aizgājuši gar baznīcas sienu, kā citādi.

Piridions pasauca zēnus, kuri bija stāvējuši sardzē krūmos.

—   Vai redzējāt, kurp šie aizgāja? — viņš aši vaicāja.

—   Kādi «šie», par ko tu runā?

—          Par tiem trim tipiem. Viens bija turpat divus metrus garš, īsts smagatlēts. Vismaz viņu jūs taču manījāt?

—   Mēs nevienu pašu neredzējām.

—         Vienreizēji! Viņi taču gāja gar baznīcas sienu! — Piridions sirdīgi iesaucās. Velns parāvis, jūs gulējāt, vai?

—   Mēs nevienu neredzējām.

Zēni blenza Piridionā apjukušām acīm, nesaprazdami, kāpēc viņš ārdās.

'— Es teicu, ka tie draņķi izgaisa, — Ņaudulis, gandarīti smaidīdams, teica.

—   Stulbais! Cilvēki nav ēteris, kas var izgaist.

Piridions pieskrēja pie baznīcas sienas un ņēmās to rūpīgi apskatīt. Viņa uzmanību piesaistīja diezgan padziļa niša baznīcas sienā; nišā atradās veca, ieplaisājusi un aplupusi skulptūra bareljefā — kāds svētais mūka tērpā un izskūtu galvas vidu.

Piridions noliecās un vērīgi apskatīja zemi visapkārt. Diemžēl nekādas pēdas nebija manāmas, jo visgarām baznīcas sienai stiepās apmēram divus metrus plata ietve no smilšakmens plātnēm.

Svētā vīra akmens acis smaidīja skumji un it kā mazliet zobgalīgi. Piridions paraustīja plecus un apsēdās uz mūra izciļņa.

Tanī mirklī aizelsies atskrēja Teodors.

—   Kā iet? Vai putniņi rokā? Runājiet!

Piridionā sejā varēja saskatīt bažas un neapmierinātību.

—   Kas noticis? Vai izspruka?

—   Šķiet, ka jā.

—   Kurā vietā?

—   Nav ne jausmas.

—          Izlūkošanā bijuši robi. — Teodors saknieba lūpas. — Gulējāt, vai, muļļas tādi!

Zēni nodūra galvas.

—   Nē, — Piridions skaļi iebilda, skatīdamies taisni acīs

Teodoram. — Neviens no maniem Jaudīm nekad nav gulējis. Šai ziņā es viņiem pilnīgi uzticos. Viņi sten un vaid, dažiem ir riebums pret mazgāšanos, taču, pildot dienesta pienākumus, viņi nekad negulšņā.

—   Labs ir, — Teodors nodūca, — pieņemsim, ka šie nozuda. Vai varat parādīt, kurā vietā?

Neviens neatbildēja. Zēni skatījās cits citā.

—   Droši, droši! Runājiet — kur šie nozuda? Zemē, kokā?

—   Sienā, — Pikolo ierunājās.

—   Kurā vietā?

—   ŠEIT.

—   Kur?

—   Tur pie tās skulptūras.

—   Tanī nišā?

—   JĀ.

Teodors piegāja pie nišas un rūpīgi apskatīja svētā mūka skulptūru.

—   Neticami, — viņš nočukstēja pie sevis. — Un tomēr …

Pēkšņi viņš iesaucās:

—   Saprotu! Tagad viss ir skaidrs! '

Piridions un zēni raudzījās viņā pārsteigti.

—   Tas taču ir svētā Jaceka bareljefs, — Teodors uzbudināts paskaidroja. Detektīvs Skābais acīmredzot rakstīja par šo te Jaceku. Viņš bija domājis šo, bet es, apdauzītais, domāju, ka runa ir par Svētā Jaceka baznīcu.

—  Tādā gadījumā detektīvs Skābais, — Piridions iesaucas, — atrodas tepat kaut kur tuvumā, viņš taču rakstīja, ka ir ieslodzīts zem Jaceka.

—   Tā tas ir, — Teodors apstiprināja. — Detektīvam Skābajam jābūt kaut kur šeit pat. Aizdomīgie tipi, kurus jūs redzējāt, varētu mums šo to pastāstīt. Ja mēs dabūsim zināt, kur viņi nozuda, būsim uzzinājuši, kur atrodas detektīvs Skabais.

—   Bet kā lai to uzzinām? — drūmi noprasīja Piridions.

Teodors mīklaini pasmaidīja un neatbildējis vaicāja:

—   Vai drāts gabals ir?

—   Protams, komandant, — Piridions paziņoja. — Mums vienmēr ir līdzi nepieciešamie rīki. Pilns komplekts, kā norādīts reglamentā. Pikolo, — viņš uzrunāja zēnu ar pamatīgi piebāztu mugursomu plecos, — dod šu drāti.

—  Tērauda, vara vai parastu dzelzs drāti? — Pikolo lietišķi noprasīja.

—   Dod tērauda, — Teodors norūca, — tikai aši.

Pikolo pastiepa viņam drāts kamolu.

Visi ziņkāri raudzījās uz Teodoru. Teodors atritināja drāts gabalu metra garumā, iztaisnoja un, zēniem par lielu pārsteigumu, iebāza to statujas plaisa. Drāts iegaja plaisā pavisam viegli. Ritinādams vaļā drāts kamolu, Teodors bāza stiepli aizvien dziļāk. Pēc tam viņš izvilka to atpakaļ, rūpīgi satina kamolā un atdeva Pikolo.

—   Redzējāt? Vai tagad saprotat?

Ka valodu zaudējuši, zēni skatījās te uz Teodoru, te uz skulptūru.

—   Tu gribi teikt, ka tur ir tukša telpa? — Piridions nočukstēja.

—   Pazemes eja, — Pikolo aiz pārsteiguma stostījās.

—   Vai tu domā, ka tur nozuda tie šaubīgie tipi? — Piridions vaicāja.

—   Bet kā? — Pikolo pavērās Teodorā apaļām acīm. — Pa to spraugu neielīdīs pat pele.

—   Kā? … — Teodors pasmaidīja. — Lūk, šitā.

To sacījis, Teodors spēji saķēra svētā vīra roku un no visa spēka pastūma to pa labi. Zeni sastinga un, elpu aizturējuši, sekoja Teodora izdarībām. Atskanēja džerkstoņa, it kā pa cietu pamatu vilktu smagu akmens bluķi, skulptūras labā puse notrīsēja un sakustējās — sākumā smagi un lēni, tad gluži viegli, itin kā slīdētu uz gultņiem, atsegdama melnu bezdibeni. Uzvēdīja vēss pagraba gaiss. Zēni spiedās cits citam virsū, lai redzētu neparasto ainu. Drīz vien svētā vīra plikais galvas vidus, auss, mūka kapuce, laba roka un viss pārējais, kas atradās pa labi no viņiem, aizslīdēja sāņus, un taisni pretī zēniem atklājās gandrīz pusmetru plats taisnstūra caurums.

Teodors aplūkoja cauruma apakšējo malu.

—   Skatieties. īsti lodīšu gultņi.

Patiešām — zemāk bija redzams iedziļinājums, kurā salti mirdzēja tērauda lodītes biezā, dzeltenīgā smērā.

—   Tavots, — Teodors lietpratīgi piezīmēja, — baigi gudri izkombinēts. Nevienam neienāktu prātā, ka šeit ir durvis. — Viņš rādīja, aizbīdīdams atpakaļ akmens bloku. — Paskatieties, kā viņi izmantojuši statujas šuves, atlūzumus un ieplaisā jumus. Nevar ne pamanīt, ka tā sastāv no divām daļam un viena puse, proti, labā, ir kustīga.

Teodors paraudzījās pulksteni un teica: — Man vajadzīgi trīs brīvprātīgie. Uzdevums ir bīstams. Mēs dosimies ienaidnieka slēpnī. Kurš piesakās?

—   Es! Es! Es! — zēni klaigāja cits caur citu. Visu rokas paslējās augšup. Teodors apmierināts pasmaidīja.

—  Visus līdzi ņemt nevaru. Vilksim lozes. Piridion, noorganizē lozēšanu. Var iet tikai septiņi.

Piridions sadabūja no kabatas septiņus īrisus, sajauca tos ar mentola konfektēm un iebēra cepurē.

—   Velciet

rindas

kārtībā!

Drīz vien izloze bija galā. Septiņniekā iekļuva, protams, Piridions, kā arī Pikolo un Ņaudulis.

—  Arī šeit, virszemē, vajadzīgi ļaudis. — Teodors pārlaida zēniem vērīgu skatienu. — Ja mēs nebūsim atpakaļ līdz pulksten septiņiem, vajadzēs ziņot milicijai. Kurš piesakās apsardzē? Vajadzīgi trīs vīri.

—   VISI! — zēni nobļāva.

—   Labi, palieciet visi! Tikai noslēpieties, lai nepievērstu sev uzmanību. Piridion, — Teodors uzrunāja savu vietnieku, — tas ir atbildīgs uzdevums, tu paliksi šeit.

—   Es izlozēju iet ar tevi, — Piridions protestēja.

—   Tu esi nepieciešams šeit, — Teodors attrauca īsi un noteikti. Taču, palūkojies Piridiona bēdīgajā vaigā, viņš paspieda Piridiona roku un klusi piemetināja: — Tu esi spējīgs izlūks, un, ja es iešu bojā, tev būs mani jāaizvieto. Tāpēc abi mēs nevaram riskēt.

Piridions saknieba lūpas un, ne vārda nebildis, piekāpās.

Teodors klusēdams pārbaudīja kabatas baterijas, auklas, sērkociņus un citus piederumus.

—   Un kā ar pārtiku? — viņš jautāja.

—   Ar pārtiku ir sliktāk, — Piridions atbildēja. — Nebijām paredzējuši, ka vajadzēs doties ilgākā reisā. Ir tikai četras blašķes ūdens ar aveņu sulu un desmit paciņas tējas cepumu.

—   Neko darīt, — Teodors norūca. — Mums nav laika. Dzelzi jākaļ, kamēr tā karsta. Ja mēs atliktu izlūkošanu, baidos, ka šie saostu un visi mūsu plāni būtu vējā. Cerēsim, ka izlūkošana neievilksies garumā.

Pēc brīža zēni cits pakaļ citam ielīda ejā un nozuda tumšajā tunelī. Pēdējais ierausās Teodors.

—   Uzmani, Piridion, lai neviens šeit neložņā! Līdz pulksten septiņiem viss jāsaglabā pilnīgā slepenībā. Un neaizmirsti aizbīdīt aiz mums plātni.

To pateicis, Teodors nozuda tunelī.

IX NODAĻA

Katakombas. Ņauduļa šaušalīgais joks un kas no tā iznāca. Tukšā sarkoļāga noslēpums

Zēni uzmanīgi kāpa lejup pa šaurām akmens kāpnēm, kas vijās kā spirāle aizvien dzi|āk un kam, šķita, nebūs gala.

Teodors izspraucās priekšgalā un, apgaismodams ceļu ar kabatas bateriju, vadīja šo neparasto gājienu pretī nepazīstamajām dzīlēm. Uz kāpnēm viņš pamanīja cigaretes izdeguli, bet nedaudz tālāk sērkociņu. Tātad šeit bija gājuši.

Kad viņi bija veikuši varbūt simt pakāpienus, eja negaidot paplašinājās, un viņi nokļuva zemā, apaļā pagrabtelpā ar lokveida velvēm, ko centrā balstīja zema, resna kolonna. Visapkārt pie sienām stāvēja pelēkbalti akmens sarkofāgi. Daži bija vaļā un tukši, citi aizvērti un uz akmens vākiem iekalti vēl gluži salasāmi uzraksti.

Christophorus Laska, Arianus, Martus 31 maii Anno Domini 1689

Teodors izlasīja uz kāda sarkofāga vāka.

—   Re, zārki! — Pikolo nočukstēja.

—  Dīvains kambaris! — Ņaudulis pielieca galvu, lai neatdauzītu to pret zemajiem griestiem, un ziņkāri skatījās apkārt.

—   Seit laikam tika apbedīti mūki, — Pikolo ieteicās.

—   Nē, tās ir arianu katakombas, — Teodors paskaidroja.

—   ARIANU? Kas tie tādi? …

—  Senos laikos bija tādi… citticībnieki, kuri nēsāja koka zobenus.

—   Kādēļ?

—  Tagad man nav laika par to stāstīt. Pajauta vēstures skolotājam, viņš pateiks.

—   Bet kādēļ viņus apbedīja tik dziļos pagrabos? — Zēni meta baiļpilnus skatienus. — Vai tādēļ, lai mirušie netrūdētu?

—   Arianus negribēja rakt parastajās kapsētās, un vispār viņus vajāja un viņiem vajadzēja slēpties.

Ņaudulis mēģināja pacelt kāda sarkofāga akmens vāku. Palīgā piesteidzās vēl daži zēni, un, iekams Teodors aptvēra, kas notiek, viņi bija nocēluši sarkofāga vāku. Sarkofāgā kaut kas gulēja. Zēni apgaismoja to ar kabatas baterijām un ieraudzīja brūnu, krunkainu vīrieša seju ar lielām ūsām. Mugurā viņam bija melns samta tērps.

—   Re, mūmija, — Pikolo nočukstēja.

—   Savādi gan! — Teodors iekoda apakšlūpā. — Ja nelaiķis pārvērties mūmijā, tas nozīmē, ka gaiss šeit ļoti sauss un arī caurvējš ir.

Teodors pārlaida skatienu telpai.

—' Vai jūtat? — viņš jautāja.

Zēniem pār muguru pārskrēja tirpas.

—   Ko? — Viņi iepleta acis.

—   Neko. Svaigu gaisu! — Teodors iesmējās. — Tik dziļš pagrabs, bet nejūt ne mazākā sasmakuina. Itin kā te darbotos ventilatori.

—  Vai tu domā, ka arī no šejienes ved kāda slepena izeja? — Ņaudulis ievaicājās.

—   Katrā ziņā, — Teodors atbildēja nešaubīdamies. — Tie trīs draņķi taču nav izkūpējuši gaisā.

—  Varbūt viņi noslēpušies sarkofāgos… — Pikolo satraukts čukstēja.

—  Tev nu gan ir fantāzija! — Teodors paraustīja plecus. — Kāpēc lai viņi slēptos?

—  Viņi izdzirdēja mūs nākam, ieraudzīja gaismu un pārbijās.

Teodors nogrozīja galvu.

—  Ja gribi, vari pārbaudīt sarkofāgus, es tikmēr apskatīšu sienas. — Viņš pamāja zēniem. — Apgaismojiet sienas un kārtīgi izklaudziniet, pievērsiet uzmanību katrai, pat vismazākajai plaisiņai.

Zēni ķērās pie darba. Sienas bija būvētas no tēsta akmens blokiem. Bloki cieši piekļāvās cits citam. Izklaudzinot sienas, zēni apdauzīja pirkstu locītavas, taču nekā neatklāja — visur tā pati apslāpētā, klusā skaņa. Bija skaidrs, ka otrā pusē akmens mūrim nav tukšas telpas.

Pikolo un Ņaudulis pūlējās dabūt vaļā sarkofāgus, taču varēja atvērt vienīgi sarkofāgu ar Kšistofa Laskas mūmiju. Vāki cieši piegūla akmens zārkiem.

—  Vāki ir piestiprināti, — nostenējās Ņaudulis, spēkodamies ar akmens vāku.

—   Varbūt viņi tur tos ciet no iekšpuses. — Pikolo elsa sarkans aiz piepūles.

—   E… nemuldi pa tukšo, — apslaucīdams pieri, Ņaudulis apsauca viņu. — Skaties — zārku vāki piemūrēti ar javu gods godam. Tur ka vislabākais cements. Esmu gan nomocījies pec suņa.

Ņaudulis abām rokām atbalstījās pret sarkofāgu. Pēkšņi viņam kaut kas iešāvās prātā. Viņš atskatījās uz zēniem, kuri nepaguruši izklaudzināja pagraba sienas, un pamāja Pikolo.

—  Ei, Pikolo, panāc! Izjokosim šos! — Viņš pasmaidīja draiskā viltībā.

—   Izjokosim! — Pikolo acis iedzirkstījās. — Bet kā?

—   Skat, šeit ir tukši sarkofāgi. Iegulsimies iekšā un izliksimies par mūmijām. Nu … vai rrav slikti?

—   Un šie nezinās, kur mēs esam palikuši… — Pikolo sajūsmināts čukstēja. — Meklēs mūs, un, kad ieskatīsies mūsu sarkofāgos, mēs lēksim ārā, baigi aurodami. Tas tik būs teātris, tu redzēsi.

—  Tikai uzmanīgi, mazais, — Ņaudulis nobrīdināja, — skaties, ka nepamana mūs.

—  Nepamanīs. Re, šie baksta ar deguniem sienas. Zini, nodzēsīsim baterijas.

—   Nu tad — aidā! Tu lec sarkofāgā pa labi, bet es — pa kreisi. Skaitu līdz trīs. I<ad teikšu «trīs», abi reizē lecam iekšā. Uzmanību: viens, divi, trīs … — Ņaudulis komandēja.

Abi zēni ielēca vienlaicīgi.

Pikolo bija slikti aprēķinājis attālumu un mazliet apdauzīja ceļgalu. Kodīdams lūpas sāpēs, viņš izstiepās sarkofāgā. Tā viņš nogulēja dažas minūtes. Ņaudulis klusēja.

—  Ņauduli, kā klājas? — Pikolo čukstus jautāja. — Es sasitu celi, bet nu jau pārgāja …

Ņaudulis neatbildēja.

Pikolo atcerējās, ka jāstāv klusu, un vairs nerunāja, tikai šad tad pakasīja lāpstiņas, kas sāka tirpt, guļot uz cietā akmens. «Nekāda prieka būt mironim,» zēns bezrūpīgi nodomāja un pasmaidīja, iedomādamies, kā izjokos biedrus.

Tā viņš nogulēja varbūt vel kādas trīs minūtes, kad piepeši sadzirdēja raizīgas zēnu balsis:

—   Kur ir Pikolo?

—   Un Ņaudulis?! Nav Ņauduļa!

—   Kur viņi pazuduši?

—   Aizmukuši.

—   Nobijās, diegi tādi.

—   Kādēļ lai šie nobītos?

—   Pameklējiet viņus.

—   Laikam notupušies aiz sarkofāgiem.

Zēni metās starp sarkofāgiem.

—   Re, re, te ir vēl viena mūmija! — atskanēja saucieni.

—   Te, te guļ kāds arianu bērns . . .

—   Gaismu šurp! … Neko nevar redzēt.

Zēni pieskrēja ar aizdegtām kabatas baterijām un noliecās pār sarkofāgu. Tai pašā mirklī no sarkofāga aurodams izlēca maziņš cilvēciņš. Zēni drāzās prom kur kurais.

—   Stāt! Stāt! — Teodors uzsauca. — Kas jums lēcies?

Tostarp zēni bija jau uz kāpnēm.

—   Mūmija atdzīvojās … — Skudriņa paskaidroja drebošām lūpām, nosvīdis gluži slapjš.

—   Aptaurētais, kāda mūmija?! — Teodors uzbļāva.

— Tur … tur kaktā stāv, — rādīdams ar trīsošu roku, Skudriņa murmulēja.

—   Tas taču ir Pikolo. — Teodors paraudzījās Skudriņā nožēlas pilnu skatienu. — Drosmīga vienība, neko sacīt. Visi uzreiz laiž ļekas vaļā. Ei, jūs tur, nāciet lejā no kāpnēm! Pikolo, kas tie par jokiem? Un kur ir Ņaudulis?

—   Ņaudulis arī ir mūmija.

—   Ko? Ko tu teici?

—   Viņš guļ sarkofāgā pa labi.

Teodors nosēcās un paraudzījās Pikolo nosodošu skatienu.

—   Ņauduli, lien ārā! — viņš uzsauca.

Ņaudulis neatsaucās.

—   Pietiks jokot. Jūs aizmirstat, ka tas ir nopietns uzdevums, nevis rotaļa. Nāc ārā, Ņauduli! Aizmidzis esi, vai?

Kapa klusums.

Teodors piesteidzās pie sarkofāga un apjucis apstājās. Sarkofāgs bija tukšs.

—   Tu teici, ka viņš noslēpies šeit!

—   Jā. Kas ir? — Pikolo paskatījās viņā izbrīnījies.

—   Seit neviena nav.

—   Nevar būt.

Pikolo un viņam pakaļ pārējie puikas pieskrēja pie sarkofāga.

—   Kas ar viņu varēja notikt?

—   Re, re, kur Ņauduļa poga.

Pikolo noliecās, lai paņemtu melno pogu, taču nespēja to sasniegt. Sarkofāgs bija pārāk dziļš.

—   Pag, es dabūšu. — Teodors dzīrās viņu stumt nost, taču

Pikolo apsteidza viņu un, iekams kāds ko apjēdza, ielēca sarkofāgā.

Un tad notika kaut kas neticams. Sarkofāga apakšējā daļa, klusi sīkdama, slīdēja lejup, uz brīdi atsegdama melnu bezdibeni. Zēni atsprāga atpakaļ.

Teodors vienīgais nezaudēja galvu un paspīdināja ar bateriju dziļumā. Viņš ieraudzīja nabaga Pikolo pārsteigumā un izbailēs ieplestās acis. Zēns krampjaini turējās pie akmens plātnes, kas kopā ar viņu grima dziļumā. Tai pašā mirklī no apakšas atskanēja šaušalīgs Ņauduļa brēciens. Tad viss apklusa. Sarkofāga pamats lēnītēm cēlās augšup.

Zēni stāvēja kā zibens ķerti. Teodors izslējās un pasmaidīja.

—   Kā jums tas patīk? Nu mums ir arī lifts. Kurš grib nākt kopā ar mani?

Teodors uzlika kāju uz sarkofāga malas.

Neviens nepakustējās.

—   Nobijāties, ko?

—  Tā kā drusciņ par daudz vienai dienai, — Skudriņa nomurmināja.

—   Var jau braukt, — norūca kāds cits. — Bet kā mēs tiksim atpakaļ, šef? …

—   Labs ir, — Teodors teica, — ejiet visi augšā. Es braukšu viens.

Zēni sadrūmuši raudzījās zemē, taču nepakustējās.

Ilgāk negaidīdams, Teodors ielēca sarkofāga un nobrauca lejā. Sākumā viņš juta, ka nelabums kāpj rīklē. Sis «lifts» acīmredzot kustējās ātrāk nekā Kultūras pils lifti. Par laimi, nobrauciens nevilkās ilgi. Platforma spēji apstājās un sasvērās uz sāniem, nomezdama Teodoru zemē.

Līdzās viņam mirdzināja divas kabatas baterijas.

—   Nauduli, Pikolo, tie esat jūs? — Teodors vaicāja un pastiepās pēc baterijas.

—   Tieši tā, šef.

—   Dzīvi un veseli?

—  Tieši tā, šef.

Balsis zēniem drusciņ trīsēja, taču viņi stāvēja, izstiepusies kā stīgas.

—   Kas tā ir par alu? — Teodors vaicāja, lūkodamies visapkārt.

—  Kaut kāda apakšzemes eja, šef, — Ņaudulis nomurmināja. — Vai es drīkstu ko pajautāt?

—  Jautā!

—  Vai… vai lu, šef, arī nobrauci te lejā aiz pārpratuma tāpat kā es un Pikolo?

Teodors noraidoši papurināja galvu.

—  Tas viss ietilpst glābšanas pasākumu plānā. Mēs taču dzenam pēdas ļaundariem, kuri nolaupījuši Mareku Vasarraibumiņu un ieslodzījuši detektīvu Skābo.

—   Bet… bet pārējie zēni? — Pikolo apprasījās.

—   Pārējie … — Teodors nokrekšķinājās.

—   Vai viņi nebrauks lejā?

Teodors nepaguva atbildēt, kad iesīcās gaisa strāva, sarkofāga apakšdaļa nobrauca lejā, un no tās novēlās divi zēni. Viens no tiem bija Skudriņa.

—   Skudriņ, tu arī?! — Ņaudulis iesaucās.

—  Tūlīt visi būs klāt, — Skudriņa steidzīgi paskaidroja. — Nevarējām taču atstāt jūs vienus.

Patiešām — «lifts» piegādāja aizvien jaunus detektīvus.

Teodors apmierināts pasmaidīja.

—   Kolosāli, puikas, taču diviem jāpaliek pie sarkofāgiem par sakarniekiem.

Arī šoreiz neviens nepieteicās. Uzveikuši bailes, zēni tagad kā sadeguši alka darboties. Vajadzēja lozēt. Pilnas lozes izvilka Skudriņa un Stefeks Novāks. Sakniebtām lūpām viņi abi izstājās no ierindas.

Tikai tagad zēni atģidās, ka nezina, vai «lifts» darbojas arī pretējā virzienā, tas ir — vai brauc uz augšu. Bez tam — kā lai to dabū lejā?

Atmetuši galvas atpakaļ, viņi izgaismoja ar kabatas baterijām šauro akmens šahtu — augšā drūmi blāzmoja sarkofāga pamatne.

—   Šef… — Pikolo pēdīgi izdabūja pār lūpām, — mēs … mēs esam iespundēti.

Teodors uzmundrinoši paplikšķināja viņam pa muguru.

—   KĀ LAI DABO LIFTU LEJĀ? — Ņaudulis iztrūcies jautāja.

—   Kā mēs nepadomājām par to sakuma?

—   Vajadzēja aizturēt liftu ar spēku, kad tas pēdējo reizi bija lejā.

Zēni nobijušies raudzījās uz klusējošo Teodoru.

—   Teodor, kas tagad būs? Kā mēs dabūsim liftiL lejā?

—   Vajag pasvilpt. — Teodors smaidīja.

—   Sef, tu joko.

Teodors ar kabatas bateriju apgaismoja šahtas sienu.

—    Vai redzat? Lifts darbojas pēc trīša principa. Pasažieris iekāpj sarkofāgā, un viņa smagums liek liftam slīdēt lejup. Turpretī, lai liftu paceltu augšā, jāvelk aiz šīs te auklas.

Teodors paradīja uz resnām tērauda trosēm, kas nokarājās lejup, un mūra dobumā ieslēptiem apaļiem trīšiem, uz kuriem troses uztinās.

—   Bet kā lai liftu novelk lejā, ja tas nav noslogots?

Teodors pavilka trosi, un — tavu brīnumu! — ar skārdu

apsistā sarkofāga apakšdaļa pamazām slīdēja lejup.

—   Vai visas šīs ierīces izgudrojuši ariani? — elpai aizraujoties, vaicāja Pikolo.

Teodors iecietīgi pasmaidīja.

—   Viņu laikos tērauda troses nelietoja. Paskaties uz šo te trosi! Tieši tādas troses tagad lieto uz būvēm. — Teodors noliecās un paspīdināja bateriju. — Skat, uz trīša redzams kaut kāds uzraksts: «H. Cegeļskis un Ko. Poznaņa.» Šķiet, ka šie neģēļi nozaguši to kādā fabrikā vai būvlaukumā un iemontējuši šeit.

—   Droši vien viņiem te ir kāds slēpnis.

—   Seit noteikti slēpjas kāda banda.

—  Jādomā, ka viņi ir apbruņoti.

—   Nerunājiet tik skaļi. Viņi var izdzirdēt!

—   Ko mēs iesāksim, ja viņi mums uzbruks?

Teodors kļuva nopietns.

—  Jāievēro vislielākā piesardzība. Un jārīkojas ātri. Es jau teicu jums, ka tā nav rotaļa. Skudriņ un Novak, labi ātri sēdieties liftā!

Zēni zibenīgi izpildīja pavēli.

—   Velciet! — Teodors izrīkoja.

Četri pāri roku satvēra troses. Drīz vien Skudriņa un Novāks atkal atradās augšā.

—   Bet tagad — uz priekšu! — Teodors teica.

X NODAĻA

Asins traipi uz burtnīcas. Galvenais slēpnis. Ķatls ar zirņu zupu.

Teofils Bocmanis. Verakoko

Pa zemu apakšzemes gaiteni piesardzīgi uz priekšu taustījās četri zēni. Ņaudulim, garākajam starp zēniem, visu laiku vajadzēja iet salīkušam, lai neapdauzītu galvu pret nomelnējušajiem ķieģeļu griestiem. Gaitenis bija tīrs, gluži kā nupat uzslaucīts, gar akmens sienām izkaltās rievās stiepās elektriskie vadi.

—   Skat, pat elektrība šiem ir!

—   Elektrība viņiem nepieciešama, — Teodors teica. — Citādi ātri vien aptrūktu gaisa. Seit noteikti darbojas arī elektriskie ventilatori. Vai nejūtat gaisa pūsmu?

Tik tiešām — zēnu sejas glāstīja itin kā viegla dvesma.

Drīz viņi nonāca vietā, kur gotisko gaiteni šķērsoja otra eja. Sis otrais gaitenis bija metru platāks, ar lēzenu pusloka velvējumu. Teodors vērīgi apskatīja to kabatas baterijas gaismā.

—   Sis uzbūvēts vēlāk par pirmo, — viņš sacīja, — pavisam cits stils.

—   Vai gaitenim var būt kāds stils? — Pikolo iesmējās.

—   Katrai lietai ir savs stils, — Teodors noburkšķēja, pētīdams caurules, kas stiepās visgarām pagraba sienai. — Interesanti, — viņš norūca, — nu pilnīgi kā ūdensvada caurules.

—  Vai arī centrālapkures caurules, — Ņaudulis ieminējās.

—  Jūti, cik te ir silts?

—   Skat, īsts radiators! — iesaucās Kusibaba un metās pa gaiteni uz priekšu.

Zēni aptaustīja radiatoru — tas bija silts.

—   Neģēļi, viņiem te ir visas labierīcības. — Teodors nogrozīja galvu. — Skat, kā piekopts. Tīrāk nekā Varšavas centrā.

—   Šef, vai neiesim turp? — Ņaudulis vaicāja. — Skaties, te redzamas pēdas. Acīmredzot vjņi gājuši uz to pusi. Te smiltīs palikuši pēdu nospiedumi.

Smīnēdams Teodors aplūkoja pēdu nospiedumus.

—   Te redzami viena cilvēka pēdu nospiedumi, — viņš teica,

—  bet šie bija trīs.

—   Kā tā, te taču skaidri redzams, ka pēdu nospiedumi ir dažādi.

—   Nē. Tā jums tikai liekas, jo tie ir kliba cilvēka pēdu nospiedumi, turklāt viņš skrējis. Skatieties! Labās kājas nospiedums ir diezgan skaidrs, toties kreisā atstājusi tikai papēža nospiedumu. Seit gājis tikai viens cilvēks, bet šie bija trijatā,— viņš atkārtoja.

Zēni griezās atpakaļ un turpināja ceļu pa pirmo gaiteni. Viņi nebija nogājuši ne desmit soļu, kad Teodors deva zīmi apstāties.

—   Paskat, kas tur pie sienas nomests!

Baterijas gaisma izrāva no tumsas kādu netīri baltu priekšmetu. Ņaudulis metās uz priekšu un pacēla to.

—   Kaut kādi papīri!

—   Laikam dokumenti, — Pikolo nočukstēja.

—   Nē … tā ir burtnīca, — Ņaudulis teica, — iemīta zemē, pagalam saņurcīta un netīra, tomēr burtnīca — pavisam parasta poļu valodas burtnīca.

—Parādi! — Pikolo izrāva viņam burtnīcu no rokām un ziņkāri aplūkoja.

—   Dieviņ augstais, — viņš pēkšņi iečukstējās, — asinis… asins traipi. Vairākas lappuses salipušas kopā no asinīm.

—   Varbūt tā ir Mareka burtnīca, — Ņaudulis nomurmināja.

Vienu brīdi visi sadrūina.

—   Skaidrs, ka Mareka, kā citādi te varēja gadīties burtnīca, — Pikolo novaidējās.

—   Muļķības, — Teodors iebilda. — Kad Mareku nolaupīja, viņam nebija klāt nevienas burtnīcas. Viņš brauca ar riteni.

—   Uz burtnīcas vāka redzams uzvārds, — Ņaudulis bilda, — neko nevaru salasīt… apgaismojiet!

Divas kabatas baterijas apgaismoja burtnīcu.

—  Je … Jcžijs … T . .. Trupeks, — Ņaudulis ar grūtībām saburtoja.

—   Trupeks? Nevar būt! — Teodors sarauca uzacis. — Tadu uzvārdu es neesmu dzirdējis. Dod šurp burtnīcu! Turpiss, nevis Trupeks, — viņš izlasīja. — Ježijs Turpiss no piektās klases.

Teodors nesteigdamies šķirstīja asinīm notrieptas lapas.

—  Kur es esmu redzējis šo rokrakstu? … Kur es esmu redzējis … — viņš domīgi atkārtoja savā nodabā.

—   Teodor, Teodor, skaties! — pēkšņi Pikolo skaļi iebļāvās.

—   Netaurē kā negudrs, mūs vēl pamanīs, — Teodors apsauca klaigātāju. — Jūs uzvedaties kā skolas gaitenī. Kas noticis?

—   Re, lode, īsta lode . .. Skat, ko es atradu!

Pikolo plaukstā gulēja maza, mirdzoša lode.

—   Laikam revolvera, — sacīja Pikolo, pastiepdams lodi Teodoram.

—  Nē, drīzāk jau pistoles lode. Septītā kalibra, — Teodors novērtēja. — Kur tu atradi to?

—   Tur, gaiteņa vidū.

—   Kā šī te gadījusies?

—   Kāds no tiem bandītiem varēja nomest.

—   Nomest? — Staseks Kusibaba nogrozīja galvu. — Tāpat vien, ne no šā, ne no tā nomest?

—   Tā varēja izkrist viņam no kabatas.

Staseks Kusibaba klusēdams aplūkoja zemi un akmens sienas.

—   Ak dievs! — viņš piepeši izsaucās. — Skatieties, asinis!

Pikolo un Ņaudulis ar lēcienu bija klāt. Staseks rādīja viņiem tumšsarkanus traipus dzeltenajās smiltīs līdzās sienai.

—   Bet… ko šīs asinis nozīmē? — Pikolo strauji elpoja. — Vai viņi būtu šāvuši uz kādu?

—   Nedomāju vis, — Teodors atbildēja, — te nekur nav patronu čaulītes. Manuprāt, tie neģēli, kurus jūs redzējāt pie baznīcas, kāvušies te, un vienam pārsists deguns. Piekautais, acīmredzot klibiķis, laidies mukt pa plato gaiteni, kur mēs redzējām pēdu nospiedumus. Kautiņā viņš būs pazaudējis sava dēla burtnīcu un no kabatas viņam izkritusi lode.

—   Bet kāpēc viņš burtnīcu nēsāja sev līdzi? — Naudulis ievaidējās.

—   Droši vien tā ir viņa dēla burtnīca, arī zagļiem ir bērni, — Staseks paskaidroja.

—   Pieņemsim, bet kāpēc viņš nesa burtnīcu šurp? — Ņaudulis tik lēti vis nepadevās.

Tas nudien bija savādi. Neviens nespēja tam rast izskaidrojumu.

—  Pietiks prātot, — Teodors pielika punktu. — Kustamies uz priekšu.

Zēni nosoļoja vēl kādus divdesmit metrus, tad gaitenis meta līkumu, un viņi nonāca nelielā telpā, no kuras uz piecām pusēm starveidīgi aizstīdza šauras un zemas ejas. Četras bija tumšas, tikai vienā spīgoja gaisma un varēja saklausīt klusu elektromotora dūkoņu.

—   Neviena vārda, — Teodors čukstus pavēlēja, — kuru katru mirkli mēs varam uzskriet virsū bandai.

Saliekušies zēni cits aiz cita steidzīgi slīdēja pa šauro gaiteni. Gaisma nāca aizvien tuvāk. Pēkšņi viņiem deguna priekšā iznira dzelzs restes.

Teodors pagrūda tās.

REŽĢIS STĀVĒJA, KĀ STĀVĒJIS.

—   Aizslēgts ar priekškaramo atslēgu, — viņš nomurminaja. — Tās ir kā durvis vai vārti no dzelzs stieņiem, tādi sastopami cietumos vai dārgumu krātuvēs.

Zēni ziņkāri pieplaka pie restotās starpsienas. Tas, ko viņi saskatīja telpā otrpus režģa, bija tik negaidīts, tik pārsteidzošs, ka visu sejās atplaiksnījās izbrīns.

Viņpus režģa beidzās gaitenis un sākās plaša telpa, pēc acumēra spriežot, apmēram trīsdesmit kvadrātmetru liela. No griestu vidus izstaroja gotiskā stilā veidotas arkas; pie sienām tās izveidoja resnu pīlāru, kas balstīja velvētos griestus. Griestu vidu bija atvere, no kuras lejup nostiepās spoža elektriskā spuldze. Taču vairāk par visu parsteidza tas, kas atradās zālē. Gar sienam rindā stāvēja trīs baltas, ledusskapjiem līdzīgas lādes. Blakus lādēm uz baltiem, metāliski zaigojošiem galdiem mirdzēja kaut kas dzeltens. Pie pretējās sienas bija redzami vairāki šauri skapīši ar īpašām atslēgām priekšā, bet kaktā cits blakus citam atradās pieci mazi seifi. Uz pelēkzaļi svītraina matrača gulēja vīrietis sarkanas drānās. Bārda viņam nebija skūta vairākas dienas, muti pavēris, viņš nejauki krāca. Blakus viņam gulēja resns bārdainis ar apsaitētu vaigu.

—  To resno ar bārdu mes redzejain krūmos pie baznīcas sienas, — Ņaudulis uztraukts čukstēja, — laikam viņu piekāvuši tai gaitenī.

Teodors piekrītoši pamāja.

—  Re, cik šiem daudz ledusskapju! — Pikolo nevarēja vien nobrīnīties.

—   Tie ir nevis ledusskapji, bet elektriskās krāsnis.

—   Dieva goda vārds, tā ir apakšzemes baznīciņa.

—   Baznīciņa? — Staseks brīnījās.

—   Ka es tev saku, bandītu baznīciņa, — Pikolo atkārtoja, un viņa īsi apgrieztie mati virs pieres saslējās vēl vairāk.

—   Pēc kā tu to spried?

—   Paskaties pats — vai redzi svētā tēlu? No tīra sudraba. Un turpat blakus visādas zelta un sudraba sirsniņas un zvaigznītes, nu, kā viņas tur sauc …

—   Ticīgo veltes.

—  Jā, veltes. Bet tur, skat, zelta krusts. Un svētais simbols un altāra kausi. Mīļā pasaulit… cik daudz altāra kausu! Un visi no zelta vai sudraba. Tas tur krusts izgreznots ar dārgakmeņiem, redzi, kā laistās, bet vislielākais dārgakmens pašā augšā. Droši vien īsts briljants.

Taču Staseks vairs neklausījās biedrā. Viņš raudzījās turp, kur norādīja satrauktais Ņaudulis.

—   Komandier, — viņš elsa, — paskaties, cik daudz pulksteņu un gredzenu, un rokassprādžu — un viss no zelta. Tur uz tā galda, vai redzi?

—   Rau, bet tur ir zelta zirņi! — Ņaudulis strauji elpoja.

—   Zelta zirņi? — Teodors pārsteigts piegāja tuvāk un palūkojās uz galdu, ko norādīja Ņaudulis. — Tic nav nekādi zelta zirņi. — Viņš pasmaidīja, pielikdams pie acīm tālskati. — Tic ir zelta zobi.

—  Zelta zobi?

—  Jā, zelta zobi, kas droši vien izlauzti no miroņu žokļiem, — Teodors klusi sacīja. — Vai jūs nenoprotat, kur mēs atrodamies?

Zēni saspringti uzlūkoja viņu.

—   Mēs esam laupītāju galvenajā mītnē. Jau sen biju par to dzirdējis, taču pat nesapņoju, ka redzēšu to kādreiz pats savām acīm, — Teodors čukstus teica. — Sī te ir zelta un dārglietu laupītāju — tā saukto «juvelieru» mītne. «Juvelieri» šeit glabā savu laupījumu. Vai redzat elektriskās krāsnis? Tie ir tīģeļi, kuros viņi pārkausē zeltu un sudrabu. Bet tur tanīs burkās droši vien ir skābes, kas nepieciešamas, lai attīrītu zeltu no citu metālu piemaisījumiem. Bet tas, ko tu noturēji par altāri,— viņš griezās pie Pikolo, — ir «svētuļu» galds. Par «svētuļiem» noziedznieku žargonā sauc baznīcu aplaupītājus. Tur tas otrais galds pieder kabataszagļiem un dzīvokļu aptirītājiem, bet zelta zobi ir kapsētu zagļu jeb «kapu hiēnu» laupījums. Pat noziedznieki nicina šīs kapu hiēnas. Redzat — viņu galds stāv atsevišķi. Citā kaktā.

—   Bet kāpēc viņi pārkausē? — Pikolo čukstus jautāja.

—   Zēl taču. Tik skaists krusts, droši vien vēsturiski nozīmīgs, tāpat tie gredzeni. Varbūt kādreiz tie piederējuši karaļiem vai kņaziem.

—   Protams, žēl, — Teodors piekrita, — taču zagļiem tas nerūp. Jo vērtīgāks, vēsturiski nozīmīgāks un pazīstamāks kāds priekšmets, jo grūtāk viņiem to pārdot. Tādēļ viņiem tie jāpārkausē vai jāpārtaisa, lai neviens nepazītu.

—  Un viņi tos pārkausē tais tīģeļos? — Ņaudulis čukstēdams noprasīja.

—  Jā, viņi pārkausē zeltu stieņos, — Teodors paskaidroja.

—  Vēlāk viņi droši vien tos aizšeftē uz ārzemēm vai arī pārdod melnajā tirgū tepat pie mums. Bet iespējams, ka paši darina juvelierizstrādājumus un pēc tam pārdod privātajiem komisijas veikaliem …

Teodors aprāvās, jo vīrietis sarkanajās drānās sakustējās.

Zēni vai sastinga. Taču vīrietis sarkanajās drēbēs par jaunu skaļi iekrācās. Teodors uzņēma vēl vienu kadru un, noglabājis fotoaparātu, sacīja:

—  Mēs te kavējamies pārāk ilgi. Detektīvs Skābais ieslodzīts kaut kur citur. Jāpārbauda pārējie gaiteņi.

—   Bet ja mēs uzskrienam virsū bandītiem? — Pikolo jautāja.

—   Cīnīsimies, — drosmīgi atbildēja Staseks.

—   Drīzāk gan bēgsim, — Teodors pasmaidīja. — Mēs izlūkojam, un mums jāvairās no jebkurām sadursmēm. Mūsu uzdevums nav cīnīties.

—   Bet ja citas izejas nebūs?

—   Tad citādi, — Teodors klusi atbildēja.

Ievērodami piesardzību, zēni kāpās atpakaļ pa gaiteni. Viņi atgriezās vietā, no kurienes starveidīgi gāja ejas. Piepeši viņi izdzirdēja soļus un klusu sarunu. Teodors pamāja. Zēni noslēpās tuvākās ejas dziļumā un pieplaka pie sienas.

No piektā gaiteņa iznāca atlētiski noaudzis vīrs ādas jakā. Pikolo piebikstīja Ņaudulim. Ņaudulis pamāja ar galvu. Tas bija tas pats tips, ko viņi bija redzējuši pie baznīcas.

Elsdams pūzdams milzenīgais vīrs stiepa pamatīgu grāpi. Viņam nopakaļus tipināja sīks, mazs vīrelis iekritušiem vaigiem.

—   Nekreņķējies, Bocman, — viņš teica, pietipinājis līdzās milzenim ādas jakā, — dieva deļ, nekreņķējies, manu circenīt.

—  Vācies, Mirla, ka nedabū tāpat kā Antcks Turpiss, — milzenis ādas jakā norūca basā.

—   Ko tu tā kreņķējies?

—   Hrizostom, man iekšā viss vārās. Es domāju, ka mani sauc šurp, lai es novācu Venčislavu Nekassevišķu. Tas mērkaķbarība Anteks nekā man neteica. Tikai kad bijām nokāpuši leja, šis sāka smilkstēt, sak — notikusi kļūda, un Venčislava Nekassevišķa vietā saķerts 11ippollits Skābais. — Bocmanis ņirdzīgi ierēcās. — Nu, cs uzreiz šim pa mūli. Ne acu galā neciešu paviršu darbu un. melus. Man riebj meli. Es vienmēr esmu godīgs. Tu zini, Mirla, cik izcili godprātīgs es esmu.

—  Jā gan, manu circenīt, — Mirla nopūtās, — notikusi nepiedodama kļūda.

—  Un par šo kļūdu viņš dabūja pa zobiem, — Bocmanis nodārdināja. — Un vispār kas tā par būšanu — turēt šeit detektīvu un likt man, Bocmanim, ēdināt šo ar zirņu zupu!

—  Dieva vārds, tā nav mana vaina. Šefs lika. Mums pēc kārtas jābaro šis riebeklis.

—   Cik ilgi turēs to liekēdi?

—   Šefs grib, lai šis kaut ko izmuld.

—    Te nav īstā vieta, lai turētu tādus tipus, — Bocmanis sirdijās, — te cilvēki strādā. Ja šefarn patīk tēlot biktstēvu, viņš varēja Skābo nometināt savā villā. Vispār kāda man tur daļa? Tā nav mana branža, es strādāju pa zelta līniju. Otrkārt, man bija atvaļinājums. Saproti — atvaļinājums. Man arī pienākas atpūta, vai ne? Taisījos braukt uz sanatoriju ārstēties, šinīs pagrabos esmu sagandējis veselību.

—  Tev jāparunā ar Skābo. Šefs izsauca tevi, lai tu parunātu, jo neviens ar viņu nevar tikt galā.

—   Kādēļ jārunā? Kas tās par metodēm? Pa purnu — un miers, — Bocmanis aizsmacis noķērca.

—   Nedrīkst. Pret Skābo jāizturas pieklājīgi. Šefs zina, ko dara. Skābais ir vajadzīgs, jo viņš izskauž mūsu konkurentus. Ja nebūtu Skābā, Venčislavs Nekassevišķs pakļautu sev visu Varšavu un izēstu mūs no Varšavas. Tas vēl nav viss, manu circenīt. Ilippollitam Skābajam ir sakari. Hippollitam Skābajam ir sakari, aizmugure un pazīšanās. Viņam ir pazīšanās, manu circenīt, turklāt — un tas ir pats galvenais, manu circenīt, — Skābajam ir enciklopēdiskas zināšanas. Ja mūsu šefam būtu kaut ceturtā daļa to zināšanu, kādas mājo Hippollita Skābā smadzenēs, mēs jau sen būtu miljonāri uz kādas salas, manu circenīt.

—  Tu saki — Hippollitam Skābajam esot enciklopēdiskas zināšanas? — Bocmanis moži noprasīja.

—  Jā gan, manu circenīt. Viņam ir enciklopēdiskas zināšanas, tādēļ ari šefs grib, lai tu parunātos ar viņu. Tev jāizdabū no Skābā kaut daļiņa viņa enciklopēdisko zināšanu.

—  JĀIZDABŪ?

—   Vismaz uz burtu «A».

—   Vismaz uz burtu «A», — Bocmanis noņurdēja. — Bet ja man neizdosies uz burtu «A»?

—  Tad vismaz uz burtu «B».

—   Uz burtu «B» . .. Bet ja? …

—   Nav svarīgi… ka tik kaut ko izdabū. Hippollita Skābā enciklopēdiskās zināšanas ir tik plašas, ka, izvilinot no viņa zināšanas viena vienīga burta apjomā, mēs iegūtu ārkārtīgi bagātu informāciju — gluži nenovērtējamu profesionālu informāciju. Tā gan, manu circenīt.

—   Labs ir, — Bocmanis piekrita bez sajūsmas. — Bet… bet kādēļ man jāiet pie viņa ar zirņu zupu?

—  Tas, manu circenīt, ir taktisks gājiens. Lai pakļautu sev zvēru, dresētājs vienā rokā tur pātagu, bet otrā — gardu kumosu. Tādēļ mēs nospriedām, ka pareizi būs, ja Hippollitam Skābajam tuvosimies ar zirņu zupu.

—   Kāpēc tieši ar zirņu zupu?

—   Zirņu zupa ir Hippollita Skābā mīļākais ēdiens. Bez tam, manu circenīt, — Mirla ierunājās klusinātā balsī, — zupai klāt pieliktas verakoko tabletes. Vai tu, manu circenīt, esi dzirdējis par verakoko tabletēm?

—   Nē. Kas tas ir?

—   Verakoko ir jaunākās zāles, ko lieto nervu un psihisku slimību_ gadījumos, sevišķi apātijas stāvoklī. Zāļu ietekmē slimnieks sakuma kļūst omulīgs, bet pēc tam viņam uznāk nepārvarama vēlēšanās runāt, uzticēties, izkratīt sirdi, vaļsirdīgi izrunāties. Tāds cilvēks nejaudā apvaldīt runātgribu un izstāsta visu, ko zina. Tas ilgst apmēram divas stundas, pēc tam viņš aizmieg.

—  Tas tak ir bīstami. — Bocmanis nobālēja. — Kur jūs to ņēmāt?

—   Šefs atveda no Amerikas. Savā pēdējā ceļojumā pa Savienotajām Valstīm viņam izdevās to nočiept Ņujorkā, Četrdesmit piektajā avēnijā, taisni no medikamentu vairumtirdzniecības noliktavas.

—   Velnišķīgi bīstams medikaments, — Bocmanis bažīgi atkārtoja. — Un ja nu šefs ieber tev vai man to verakuku zupā vai glāzītē? …

—   Verakoko, manu circenīt, jāsaka — verakoko …

—   Bet. . . bet, nedod dievs, ja tas nonāks milicijas, prokuroru, tiesas un vispār, tā sakot, varas orgānu rokās!

—   Izslēgts.

—   Kā to var garantēt?! — Bocmanis novaidējās.

—   Šefs visu paredzējis. Ja viņš iekrīt, verakoko tabletes pazūd.

—   Kādā veidā?

—   Vestes kabatā šefs nēsā izsalkušu pelīti. Pelīte ir dresēta. Briesmu gadījumā šefs pārliek tabletes no vienas kabatas otra, un pele tās acumirklī apēd. Un tas, ko pele pēc tam runās, nav vairs svarīgi. Vai nav ta, manu circenīt?

—   Tik tiešām, peles atzīšanās nav bīstama. Bet kādēļ jūs to verakuku dodat kopā ar zirņu zupu?

—  Medikamentam ir spēcīga, īpaša smarža, un tikai zirņu zupa to iznīcina.

—   Saprotu. Bet, ja jūsu rīcībā ir tik spēcīgs un lielisks līdzeklis, tad kādēļ līdz šim jums nav izdevies piedabūt Ilippollitu Skābo uzticēt kaut daļiņu no viņa enciklopēdiskajām zināšanām?

—    Redzi, manu circenīt, — Mirla nopūtās, — līdz šim nevienam nav izdevies piedabūt Hippollitu Skābo nobaudīt zirņu zupu, kaut gan esam mēģinājuši daudzkārtīgi, jo viņam ir stingra diēta.

—   Būs kaut ko saodis, — Bocmanis norūca.

—   Laikam gan, jo viņš apbrīnojami sistemātiski, tikko dabūjis grāpīti ar zirņu zupu, uzlej to sargam virsū, bet grāpīti uzmauc galvā.

—   SEV?

—   Ne. Sargam.

—  Jā, tas nav patīkami, — Bocmanis atzina. — Un jūs gribat, lai tagad pamēģinu es?

—  Mēģinājām visi pēc kārtas, manu circenīt, tagad tava reize, — Mirla noķērca un pasmaidīja tik platu smaidu, ka viņa garais, līkam knābim līdzīgais deguns atdūrās pret zodu.

—   Bet nu uz priekšu, citādi zupa atdzisīs un Ilippollits Skābais neparko tai nepieskarsies. Viņš ir dikti izvēlīgs un kaprīzs.

Bocmanis nolamājās sev zem deguna, nopūtās un, uzrotījis krekla un jakas piedurknes līdz pat plecam, brīdi cītīgi taustīja muskuļus, kas slējās līdzīgi milzīgiem tauvu mezgliem.

Mirla, cieņas pārņemts, vēroja šo spēka demonstrāciju.

—   Panāc nu, Mirla! — Bocmanis saķēra biedru aiz rokas.

—  Stāvi te, man pretī.

—  KO TU, MANU CIRCENĪT, ESI SADOMĀJIS DARĪT? — Mirla izbijās ne pa jokam.

—   Izmēģināt. Gribu pārliecināties, vai varēšu zirņu zupu ieliet Skābajam rīklē.

To sacījis, viņš ar vienu rāvienu nogāza Mirlu zemē, jāteniski uzsēdās tam uz krūtīm, tad ar vienu roku sažņaudza tam žokļus, bet ar otru pastiepās pēc grāpja ar zirņu zupu.

Bocmaņa rokas tvēriens bija tik profesionāls, ka Mirla uzreiz atvēra muti un gluži kā zivs sausumā tvarstīja gaisu. Bocmanis pašķieba katliņu ar zirņu zupu, taču Mirlas garais, knābjveidīgais deguns, kas pārlika pāri mutei, traucēja ēdināšanu.

Bocmanis ierēcās basā, nolika grāpi sāņus un palaida vaļā Mirlu, kurš iespiegdamies pielēca kājās.

—   Nebūtu tev tāds knābis, tu laktu man šo zupīti kā zīdaints.

—   Liecies mierā … liecies mierā, manu circenīt, — Mirla, tikko dzīvs, elsa, — ar biedru tā nerīkojas.

—   Es taču tikai tāpat. — Bocmanis noglauda Mirlas kaulaino muguru. — Es tikai pajokojos, manu Hrizostom.

—   Atradis jokus … Atradis jokus, tā tu, circenīt, varēji mani galīgi nomušīt.

—   Bet tagad tu zini, kā es detektīvu Skābo piespiedīšu ēst, — Bocmanis ierēcās. — Ņem grāpi. Iesim!

Viņš smagi uzsvempās kājās, norotīja piedurknes, uzvilka ādas jaku, notīrīja ar benzīnu melnos cimdus un nozuda trešajā gaitenī. Aptaustījis sāpošo kaklu, Mirla klibodams ar katlu rokā sekoja Bocmanim sīkiem, streipulīgiem solīšiem.

Mirkli vēl gaisā jautās netīkama benzīna smaka, kas bija sajaukusies ar zirņu zupas smaržu.

XI NODAĻA

Teodora plāns un varonīgais Pikolo. Detektivs Skābais pateicas par izglābšanu, taču Ir ļoti izsalcis

Teodors sakoda zobus. Viņa acis savādi spulgoja.

—   Puikas, — viņš čukstēja, — detektīvam Skābajam draud milzīgas briesmas.

—   Verakoko, — zēni izdvesa.

—   Verakoko, — Teodors apstiprināja. — Nekādā ziņā nedrīkst pieļaut, ka detektīvu Skābo sabarotu ar šo zupu.

—   Bet ko lai iesāk? — Ņaudulis čukstus jautāja.

—   Mums nav ieroču, — piebilda Staseks.

—   Mēs pat nepagūsim paziņot milicijai, — Pikolo ievaidējās.

Teodors domīgi raudzījās zemē.

—   Jāatrod kāda izeja, turklāt nekavējoties.

—   Jāpārrauj elektriskie vadi, — Staseks satraukti elpoja, — gaisma nodzisīs, un pa tumsu šie nevarēs sabarot detektīvu Skābo, pat ja aizies pie viņa.

—   Nē… viņu rīcībā var but rezerves apgaismojums, — Teodors noraidīja priekšlikumu.

—   Skriesim viņiem pakaļ un mēģināsim sagūstīt ar laso. Mēs taču vingrinājāmies mest laso, — ieteica Ņaudulis.

—   Neesi tak bērns! — Teodors saviebās. — Vai tu neredzēji Bocmaņa bicepsus? Pat ja tu saķertu viņu, tev nebūtu spēka noturēt. Starp citu, viņš atsvabināsies no katras cilpas. Mums jāizdomā kāda viltība.

Teodors nepacietīgi žņaudzīja dūres.

—   Klau, Pikolo, — viņš piepeši sacīja, — mums nav laika ilgāk prātot. Sekundes skrien. Tūdaļ pat drāz pakaļ Bocmanim.

Panāc viņu un, kad būsi desmit metru atstatu, svied viņam ar šiem zivju konserviem. — Teodors steigšus izņēma no mugursomas kārbu ar skumbriju tomātu mērcē. — Tikko Bocmanis pagriezīsies atpakaļ, bēdz pie mums, vai saprati?

—  Jā, — Pikolo atbildēja, zobiem klabot.

—   Baidies? — Teodors palūkojās viņā vērīgi.

—   Baidos, — Pikolo godīgi atzinās.

—   Nevarēsi izpildīt uzdevumu?

—   Baidos, bet izpildīt izpildīšu, — Pikolo atbildēja.

—   Tikai nomērķē precīzi, — Teodors piemetināja. — Un iegaumē — visam jānotiek klusi. Nevar zināt, cik to bandītu vispār te ir.

—  Jā, — Pikolo nočukstēja.

—  Vīlē labi ātri! Viss atkarīgs no tevis.

Pikolo aizskrēja.

Teodors pārlaida apkārtnei nemierīgu skatienu. Zemē pie sienas mētājās vairāki dzelzs cauruļu gabali, kas bija palikuši pāri, ierīkojot centrālapkuri. Teodors lika zēniem apbruņoties ar šiem cauruļu gabaliem.

—   Nostājieties gaiteņa abās pusēs nišās! — Viņš pastūma zēnus pretī iedziļinājumiem sienās.

Tad viņš nocēla Stasekam no pleciem mugursomu un novietoja to gaiteņa vidū. Iededzinājis kabatas bateriju, Teodors uzlika to uz mugursomas.

Staseks un Ņaudulis izbrīnīti vēroja Teodora rīcību.

—   Kādēļ tu tā dari?

—   Tie būs slazdi, — Teodors atbildēja. — Nekas labāks šobrīd neiešaujas prātā, atliek vienīgi izdomāt uz karstām pēdām. Kad Bocmanis dzīsies pakaļ Pikolo, pēkšņi viņa priekšā iznirs mugursoma ar degošu bateriju. Ko darīs Bocmanis? Vai nu apstāsies un nolieksies, lai apskatītu neparasto šķērsli, vai — sliktākajā gadījumā — palēninās gaitu. Tanī brīdi mums jāapdullina viņš un jānogāž zemē. Un jāatņem pistole.

—   Bet ko darīsim ar Hrizostomu Mirlu?

—   Hrizostoms Mirla skrien lēnāk par Bocmani, bez tam viņš klibo, tāpēc atskries tikai tad, kad Bocmanis būs jau apdullināts. Gan tiksim ar viņu galā. Mums jau būs Bocmaņa pistole.

—   Bet ja Mirla kliegs un sacels kājās pārējos?

—   Tad mums vajadzēs atkāpties trešā gaiteņa dziļumā. Atbrīvosim detektīvu Skābo un aizstāvēsimies. Pulksten septiņos. Piridions visu darīs zināmu kapteinim Trepkam Galvenajā komandantūrā. Trepka tūdaļ pat uzsāks akciju. Līdztam laikam kaut kā jāiztur.

Teodors apklusa, jo kļuva dzirdama steidzīga soļu dipoņa. Mazās kājcles ņirbinādams, Pikolo skrēja, cik jaudas. Dažus soļus aiz viņa smagi lēkšoja Bocmanis. Pikolo pārlēca pāri mugursomai un skrēja tālāk. Bocmanis bija tik saniknots, ka likās — mugursomu pat nepamanīs.

Zēniem aizrāvās elpa. Ja Bocmanis skries garām šādā tempā, iespējas trāpīt viņam nebūs gandrīz nekādas. Taču no Bocmaņa negantā niknuma bija arī savs labums. Milzis vispār nepamanīja mugursomu gaiteņa vidū un liktenīgā kārtā paklupa pret šķērsli. Ar to pietika. No abām pusēm viņš saņēma belzienus ar dzelzs caurulēm. Bocmanis sagrīļojās un, zaudējis samaņu, nogāzās zemē. Bandīts pat nepaguva ievaidēties.

Tagad nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Iztālēm tuvojās Hrizostoms Mirla ar zirņu zupas katlu rokās.

—   Sasiet Bocmani! — Teodors pavēlēja zēniem.

Kamēr Staseks un Ņaudulis sēja ar virvi milzeni, Teodors steidzīgi pārmeklēja viņam kabatas, atrada atslēgu saišķi, kabatas portfeli un to, kas tagad šinī stāvoklī bija pats svarīgākais, — pistoli, rezerves magazīnu un desmit, piecpadsmit patronas.

Teodors zibenīgi satvēra ieroci un notēmēja uz bandītu, kas skrēja šurp.

Hrizostoms Mirla apstājās un sāka saukt palīgā. Zēniem par laimi, Bocmaņa negantais žņaudziens bija tā savainojis viņa balss saites, ka Mirlas saucieni izskanēja kā klusi pīkstieni.

Zēni pielēca viņam klāt.

—   Rokas augšā, — Teodors iešņācās, — un aizveries!

Hrizostoms Mirla pacēla trīsošās rokas un pārstāja pīkstēt.

Atkal un atkal viņš meta pārbiedētus skatienus uz zemē nogāzto un sasaistīto Bocmani.

—   Sasieniet šo blēdi! — Teodors izrīkoja.

Zēni veicīgi izpildīja pavēli.

—   Kājas ari?

—   Nē, viņš nāks mums līdzi. Tikai rokas. Un atstājiet virves galu, lai varētu aiz tā turēt.

No gaiteņa otra gala aizelsies atgriezās Pikolo.

—   Bravo, Pikolo, tev tas izdevās uz goda, — Teodors uzslavēja. — Ņem katlu, un ejam!

Pēc mirkļa mazā grupiņa jau soļoja pa šauru gaiteni. Priekšgalā gāja Teodors ar bateriju un pistoli rokā, viņam sekoja Ņaudulis, vezdams aiz virves sasaistīto gūstekni, aiz gūstekņa soļoja Staseks — vienības provianta pārzinis, stiepdams pilno mugursomu, bet beidzamais tipināja mazais Pikolo ar lielu zirņu zupas katlu.

Kad zēni bija veikuši kādus simt metrus, sienā pa labi viņi ieraudzīja restotas durvis.

Teodors apstājās un ielūkojās caur režģiem. Sejā viņam uzstaroja atvieglojuma smaids.

—   Esam klāt, — Teodors čukstēja, — tas ir viņš.

—   Detektīv Skābais! — zēni uzsauca.

Visi kā viens pieskrēja pie restotajām durvīm. Sākumā neko nevarēja saskatīt. Kamera grima tumsā, tikai virs durvīm blāvoja maza spuldzīte. Zēni pavērsa bateriju gaismu pret telpu.

Mazā, zemā pagrabtelpā uz grīdas nolikta matrača vīdēja kaut kas tumšs.

—   Vai tu domā, ka tas ir viņš? — Ņaudulis čukstus jautāja.

Neatbildēdams Teodors pamāja ar galvu uz Hrizostoma Mirlas pusi. Bandīts nespēja noslēpt satraukumu. Viņš šķielēja te uz zēniem, te uz pagrabā guļošo, nervozi mirkšķinādams bezskropstu acis.

—   Pan Hippollit! — Teodors uzsauca.

Cilvēks uz matrača pierausās sēdus un cieši ietīstījās segā.

—   Pan Hippollit, — Teodors atkārtoja, — mēs saņēmām vēstuli un ieradāmies, lai jūs atbrīvotu.

—   Kas tu, zēn, esi? — vārgā balsī vaicāja detektīvs Skābais.

—   Mani sauc Teodors.

—  Teodors? — Detektīvs Skābais pielēca kājās. — Teodors, — viņš izbrīnīts atkārtoja. — Tad, lūk, kāds izskatās Teodors.

—  Jūs mani pazīstat?

Detektīvs Skābais iesmējās velnišķi viltīgus smieklus.

—   Es nebūtu detektīvs Skābais, manu zēn, ja nebūtu dzirdējis par tevi. Tu dzīvo … Nē, to es neatklāšu tā blēža klātbūtnē. — Viņš pamāja uz Hrizostomu Mirlu. — Kā tas gadījās, ka tu … nē, tas ir … neticami… tu atgriez mani dzīvei, manu zēn! — Detektīvs Skābais iesvieda segu kaktā un starojošs noraudzījās Teodorā. — Pag, zēn … varbūt tu esi tik ģeniāls, ka sadabūji šī krātiņa atslēgu?

—   Sadabūju. — Teodors izvilka no kabatas atslēgu saišķi.

—   Visu cieņu, manu zēn, — detektīvs Skābais teica, — es reti kādu apbrīnoju, taču tu godam esi pelnījis, ka tev izsaka apbrīnu. Bet tagad praktiskas dabas jautājums: vai tev, manu zēn, nav kaut kas ēdams? Tie neģēļi mani drausmīgi badināja.

—   Vispirms mēs izlaidīsim jūs no cietuma.

Teodors ņēmās pielāgot atslēgas.

—  Atslēga ar četriem lielākiem zobiem un trim mazākiem, — detektīvs Skābais nāca talkā, — lūk, tā tur, jā, pareizi, manu zēn.

Pēc brīža detektīvs Skābais izskrēja no sava krātiņa un sirsnīgi apskāva zēnus. Pēkšņi viņa skatiens apstājās pie zirņu zupas katla, ko turēja Pikolo.

—  Arī par to jūs esat padomājuši, ziķeri. Bravo! — līksmi iesaucies, viņš izrāva trauku Pikolo no rokām.

Nabaga detektīvs acīmredzot bija briesmīgi izsalcis.

—   Ko jūs darāt? Neaiztieciet! — Teodors izbijies nokliedza. — Neaiztieciet to zupu! Zupai klāt pieliktas verakoko tabletes …

Taču detektīvs neklausījās. Degunu iebāzis katlā, viņš badīgi un skaļi strēba atdzisušo zupu.

Teodors un zēni metās pie viņa, mēģinādami atņemt katlu. Taču detektīvs bija pieplacis lūpām pie katla tik kāri, ka Teodoram vajadzēja likt lietā džiudžitsa paņēmienu. Tikai tad bada novārdzinātais detektīvs piekāpās.

Smagi elsdams, viņš pārsteigts un izbijies vērās zēnos.

—   Kādēļ jūs mani piekāvāt? … Ko tas nozīmē? … Kāpēc neļaujat man ēst zupu? … Esmu briesmīgi izsalcis.

—   Jūs nedrīkstat ēst šo zupu, — Teodors aizrādīja, — jums nav brīv to ēst. Tas nav mūsu vārījums. Mēs atņēmām to Bocmanim. Bocmanim bija uzdots sabarot jūs ar šo zupu un nopratināt.

—   Bocmanim? — Skābais iebļāvās. — Bocmanis… Teofīls Bocmanis ir šeit!

Uz pieres viņam izspiedās sviedru lāses, rokas pārklājās ar zosādu.

—   Jūs esat nosvīdis …

—   Jo es iedomājos, ka Bocmanim bija uzdots mani sabarot. Viņš ir visnežēlīgākais un brutālākais nelietis starp visiem kriminālnoziedzniekiem. Kur viņš ir?

—   Viņš ir apdullināts, sasiets un guļ atkritumu kastē trešā gaiteņa vidusdaļā.

Detektīvs Skābais atelpoja, taču vēl krietnu brīdi vēdinājās ar kabatas lakatiņu.

—   Es baidos par jums, pan Hippollit. — Teodors neslēpa satraukumu. — Jūs tik negausīgi ēdāt šo zupu, bet zupai pieliktas klāt verakoko tabletes.

—   Verakoko? — Skābais sarauca uzacis uz augšu.

—   Vai šis medikaments jums zināms?

—   Verakoko, Jēzus Marija! — detektīvs atkārtoja nobālējušām lūpām. — Zēni, jūs ieradāties pēdējā brīdī. Visu laiku es atteicos no aizdomīgiem ēdieniem, bet šodien es biju tik izsalcis un novārdzis, ka būtu notiesājis šo zupu.

—   Pat ja jūs būtu atsacījies zupu ēst, Tcofīls Bocmanis jūs būtu piespiedis, — Teodors teica, — viņš prot pielietot drausmīgu paņēmienu, saķerot upuri aiz rīkles. Mute pati atveras, un upurim gribot negribot jāēd.

—   Es zinu šo paņēmienu … esmu par to dzirdējis, — detektīvs Skābais nočukstēja. — Tādēļ arī, kā jūs varbūt pamanījāt, draugi, man uzmetas zosada pirmo reizi kopš divdesmit gadiem.

—   Bet vai jūs neieēdāt šo zupu par daudz? — Pikolo noraizējies ielūkojās zirņu zupas katlā.

—   Par laimi, ne. — Detektīvs Skābais smagi elpoja. — Zirņu zupai piejauktās verakoko tabletes iedarbojas, ja apēd septiņas karotes, taču es noriju tikai piecas. Man var uznākt vienīgi runīgums, bet es pacentīšos to pieveikt. Tā ja, zēni, mēs te kulstām mēles, bet mums taču vēl jāpaveic galvenais. Katrs mirklis ir dārgs. Mums jāatsvabina Mareks Vasarraibumiņš. Es apsolīju to gan sev, gan nelaimīgā zēna vecākiem un draugiem. Manuprāt, mums nepieciešams apspriesties.

XII NODAĻA

Alberta Blašķa bandas darbības taktika. Kā Hrizostoms Mirla ēda zirņu zupu un kas no ta iznāca. Mareka liktenis

—   Tātad jūs, pan Ilippollit, esat pārliecināts, ka Mareku Vasarraibumiņu sagūstīja tie paši ļaundari, kuri sagūstīja jūs, tas ir — Alberta Blašķa banda? — Teodors jautāja.

—   Nav ne mazāko šaubu. Šī lieta tagad man ir pilnīgi skaidra. Es zinu visu, vienīgi Mareka atrašanās vietu ne. Ceru, tu noproti, kā sākās šī jezga.

—  Nav grūti uzminēt, — Teodors atbildēja. — Lai pārnestu nolaupītās vērtslietas uz slēpni, Alberta Blašķa banda izmantoja zēnus ar skolas mugursomām. Šīm mugursomām bija divkāršs dibens, citiem vārdiem sakot, slepens nodalījums, kur tika noslēptas vērtslietas. Pārējo mugursomas daļu aizņēma grāmatas un burtnīcas.

—   Pareizi, — detektīvs Skābais iestarpināja, — tādēļ Albertam Blašķim, neradot aizdomas, ilgu laiku izdevās pārtransportēt zagtās dārglietas zēnu mugursomās. Bandā šos zēnus ar mugursomām sauca par «ēzelīšiem». Viens no šiem «ēzelīšiem» bija bandas locekļa — pēc iesaukas «Mirla» dēlēns.

—   Tas, kas stāv te sasiets? — Pikolo jautāja.

—   Tas pats. — Detektīvs Skābais pamāja ar galvu. — Bet, raugi, kas notika tālāk. Varde gan aprij odu, taču pati savukārt kļūst par čūskas , upuri. Arī Alberts Blašķis sastapās ar bīstamu pretinieku. Tas bija Venčislavs Nekassevišķs — viens no inteliģentākajiem un bīstamākajiem noziedzniekiem mūsu galvaspilsētā. Kopš kāda laika Albertu Blašķi satrauca ziņa, ka «ēzelīši» tiek regulāri vajāti un aplaupīti. To darīja Venčislavs Nekassevišķs, kurš, atminējis «ēzelīšu» mugursomu mīklu, sāka iedzīvoties uz Alberta Blašķa bandas noziedzīgās darbības rēķina. «Ēzelīšu» aplaupīšana ļoti atmaksājās, turklāt nebija visai bīstama. Alberts Blašķis organizēja lamatas Venčislavam Nekassevišķain, pat izsolīja balvu par viņa galvu, taču Venčislavs Nekassevišķs bija nenotverams.

Kādu dienu Venčislavs Nekassevišķs sekoja Mirlas dēlēnam, lai izdevīgā brīdī atņemtu viņam mugursomu. Vaceks nomanīja briesmas un metās bēgt. Tikko dzīvs viņš nonāca Vorcella skvērā un, pārliecināts, ka izbēdzis vajātājam, nolēma drusciņ atpūsties uz sola. Uz tā paša, kur sēdēja Mareks Vasarraibumiņš. Mugursomas abiem bija uz mata vienādas. Kad pārbiedētais Vaceks atkal metās bēgt, viņš satraukumā samainīja mugursomas. Savējo viņš atstāja uz sola, bet paņēma Mareka somu. Arī Mareks nepamanīja notikušo. Taču Venčislava Nekassevišķa vērīgās acis to pamanīja vienā mirklī; noslēpies "tuvīnajos krūmos, viņš bija sekojis šim notikumam.

Lūk, tādēļ Venčislavs Nekassevišķs pēkšņi tā ieinteresējās par Mareku Vasarraibumiņu. Zaglis sekoja viņam pa pēdām. Gribēja atņemt viņam somu. Dzinās pakaļ. Vēlāk uz ielas, kur nebija iespējams atņemt mugursomu, bandīts sekoja Marekam līdz pat mājai, lai uzzinātu, kur zēns dzīvo.

Nakti viņš ielavījās Vasarraibumiņu ģimenes dzīvoklī, atvēra mugursomas slepeno nodalījumu un izņēma vērtslietas.

Tanī mirklī mājās atgriezās pans Anatols Taure, pamanīja cilvēku lecam pa logu ārā … un sacēla trauksmi, ko milicija diemžēl neņēma par pilnu.

Nākamajā dienā Hrizostoms Mirla attapās, ka Vaceks mugursomu samainījis, un nolēma atdabūt atpakaļ somu ar dārglietām. Mareka Vasarraibumiņa mugursomā bija dienasgrāmata, pēc tās viņš uzzināja Mareka vārdu un skolu, kurā viņš mācās. Nākamajā dienā viņš pie skolas sagaidīja Mareku un dabūja atpakaļ dēlēna somu. Varat iedomāties, cik vīlies bandīts bija, kad, atvēris slepeno nodalījumu, ieraudzīja, ka visas vērtslietas pazudušas … Tu biji nikns pēc velna, ko? — Detektīvs Skābais pamirkšķināja drūmi sēdošajam noziedzniekam.

Hrizostoms Mirla uzmeta detektīvam viltīgu lapsas skatienu un, nokāris degunu, klusēja.

— Negribi runāt, ko? Mēli esi norijis, vai, bet varbūt apceri savus senos grēkus? — Detektīvs Skābais nepacietīgi paraustīja virvi. — Laika tev būs gana, cietumā visu pagusi pārdomāt …

—   Iecirtīgs nešpetnis, — Teodors nomurmināja. — Taču pēc tāda nemaz neizskatās.

Detektīvs Skābais domīgi raudzījās sāņus, te pēkšņi acis viņam iemirdzējās. Detektīvs iesita sev pa pieri.

—   Esam gan mēs āmurgalvas, manu zēn! Tūlīt tam blēdim mēle atraisīsies. Dziedās kā pēc notīm. Kā mēs neiedomājāmies uzreiz?

To pateicis, detektīvs Skābais pakampa katlu ar zirņu zupu.

—   Ko jūs gribat darīt? — Teodors jautāja.

—   Uzcienāšu to nekrietneli ar zirņu zupu, — Skābais sēca.

—   Ja tas taisnība, manu zēn, ko tu sacīji, un zupai pielikts klāt verakoko, viņš noteikti sāks dziedāt… noteikti sāks dziedāt.

Elsdams aiz uzbudinājuma, detektīvs Skābais piegāja pie bandīta.

—   Pagaršo nu, putniņ, zupīti… Tiesa gan, zupīte jau drusku sabiezējusi, bet, man par prieku, tu tomēr ieēdīsi, draudziņ.

Bandīts pielēca kājās.

Viņa acīs plaiksnījās šausmas.

—  Nu, nu, brālīt, neniķojies, tu izskaties visai nošvakojies, un tāda zupīte tev ies labumā. — Detektīvs Skābais maisīja ar karoti zupu. — Negribi, ko?

—   Man ir kuņģa čūla, — Hrizostoms Mirla ievaidējās,

—  par daudz skābes, gremošanas kaite.

—   Nedomā mani iežēlināt, tev jānogaršo šī te zupīte, — detektīvs sēca. — Ja nu vienīgi tu uzreiz pateiksi, kur ir Mareks Vasarraibumiņš.

—   Nezinu, es neko nezinu, — blēdis mttrmulēja.

—   Pats redzi, bez zupītes nevarēsim iztikt. Tu, draugs, esi pārāk stūrgalvīgs.

—  Viņš velk laiku garumā, — Teodors teica. — Labi ātri dodiet viņam to zupu. Mums jāpasteidzas, tūdaļ var ierasties pārējie bandīti.

—   ED! — Detektīvs pielika bandītam pie mutes karoti ar zirņu zupu.

—   Negribu. — Ilrizostoms Mirla atstūma to ar degunu.

—   Zēl, ka negribi, nāciet nu, zēni, paturiet katlu, vajadzēs to neēdāju citādi paskubināt. Es, draugs, zinu līdzekli, lai tu atgūtu ēstgribu… — Detektīvs Skābais atpogāja bandītam krekla apkaklīti un sāka maigi kutināt pazodi.

Hrizostoms Mirla sākumā ieķiķinājās klusi kā meitene, tad, locīdamies kā zutis, sāka nevaldāmi zviegt.

Zēni, kā valodu zaudējuši, lūkojās uz detektīvu. Tostarp Skābais vēl brīdi ar rādāmo pirkstu kutināja ļaundari, tad pārtrauca un noprasīja, vai viņš zupu ēdīs. Mirla neatbildēja, un detektīvs atsāka kutināšanu. Tikko viņš ar pirkstu bija pieskāries pazodei, Mirla iespiedzās.

—   Nē … tikai to ne!

—   Ēdīsi?

—   Edīšu.

—   Labi veicīgi, citādi! …

Hrizostoms paķēra katlu un, viebdamies aiz riebuma, ķepēja iekšā sabiezējušo viru. Ik pa brīdim viņš notrīsēja pretīgumā, svīda kā pele slazdā, taču ēda bez mudināšanas.

Hippollits Skābais un zēni uzmanīgi vēroja viņu.

—  Vai jūs nezināt, cik ātri tas iedarbojas? — Teodors jautāja.

—   Samērā ātri, — detektīvs atbildēja. — Tā kā deva bija pietiekami liela, tas ir — divas tabletes, pirmajām pazīmēm jāparādās jau pēc piecām minūtēm. Iespējams, ka iedarbība izpaudīsies vēl ātrāk, jo deva bija paredzēta man. Mirlām pilnīgi pietiktu ar vienu tableti.

Pa to laiku bandīts bija apēdis zupu un, turēdams roku mutei priekšā, stāvēja šūpodamies kaktā.

Detektīvs Skābais nobažījies vēroja viņu.

—  Tikai bez jokiem, draudziņ.

Hrizostoma Mirlas saviebtā seja nepārprotami liecināja, ka draud neparedzēti sarežģījumi. Detektīvs Skābais nolēma rīkoties.

— Noguldiet viņu, — detektīvs teica zēniem, — un pamasējiet vēderu. Vai jums nav citrons?

—   Ir, mugursomā, — Teodors atbildēja un pamāja Stasekam.

Staseks pasniedza detektīvam citronu. Detektīvs žigli atkoda gabalu citrona un izveicīgi iespieda bandītam mutē pamatīgu devu sulas.

Enerģiskā rīcība vainagojās sekmēm: Hrizostoms Mirla pieslējās sēdus un sāka smaidīt, tiesa, ne pārāk gudri, toties veselīgi un jautri.

Viņa bālajā, savītušajā sejā parādījās sārtums, krunkas itin kā izzuda. Viņš smaidīja aizvien platāk, viņa garais, līkais deguns jau skāra zodu. Piepeši bandīts pamirkšķināja zēniem, tad iegāza detektīvam Skābajam pa muguru.

—  Verakoko sāk iedarboties, — nenolaizdams acis no bandīta, čukstēja Teodors.

Hrizostoms Mirla skaļi ieķiķinajās.

—   Bet es tā baidījos. — Viņš smējās, slēpdams seju azotē. — No kā es baidījos? Man nebija ko baidīties, nepavisam, manu circenīt. Mēs taču nav sveši, vai ne? — Viņš grasījās aplikt Skābajam roku ap pleciem. — Visi savējie. Jūs, pan, sakāt — tas uz mani iedarbojoties. Nepavisam neiedarbojas, pan. Jūs domājat, ka es ir āmurgalva. He, he, jūs nezināt, kas es ir. Varbūt es izskatos, tā sakot, maķenīt par slaidu, manu circenīt, bet tas no lielas domāšanas, no nerviem, cienītie. Cilvēku vajā visādas rūpes. Saproti, manu circenīt, rūpes. Kā lai nenovājē aiz rūpēm, kad pasaulē nav taisnības. Tik tālu esam nonākuši, ka zaglis apzog zagli, tādas nebūšanas nav notikušas mūsu arodā kopš pasaules pastāvēšanas, kamēr neuzradās tas nekrietnais Venčislavs Nekassevišķs. Kā mūsu arods var zelt un attīstīties un kāda nākotne gaida mūsu bērnus, ja mūsu darbinieku rindās krītas morāles līmenis, manu circenīt?

Hrizostoms Mirla runāja bez apstājas. Sākumā Teodors un Hippollits Skābais bažījās, vai tikai bandīta vaļsirdība nebūs pārāk vispārēja un vai viņš nerunās par to, kas jau zināms vai nesvarīgs. Taču Mirlām acīmredzot vairāk par visu kremta no dēlēna mugursomas izzagtās dārglietas, jo viņš uzreiz sāka runāt tieši par to. Pāris minūšu viņš lādēja Venčislavu Nekassevišķu visnegantākajiem vārdiem, piesaucot savās bēdās par lieciniekiem Hippollitu Skābo, Teodoru, tāpat visus pārējos zēnus, uzstājīgi pieprasīdams, lai tie no visas sirds jūt viņam līdzi.

—   Kādi tik sarūgtinājumi man nav jāpiedzīvo viņa dēļ, manu circenīt. Padomā tikai, mugursomas bija samainītas, un tas neģēlis, mūsu šefs Alberts Blašķis, varēja nodomāt, ka es esmu taisījis šmuguli ar tām dārglietām. Visu nakti neaizvēru acis, manu circenīt, no rīta nesos uz skolu, lai satiktu to šmurguli, tas ir — mazo Vasarraibumiņu, atdabūju sava puikas somu, nodomāju — nu viss ir kārtībā, noslauku sviedrus no pieres, atviegloti uzelpoju, attaisu somu, uzlaužu slepeno nodalījumu, un — iedomājies tikai, manu circenīt, šito triecienu — vērtslietu nav. Nokritu uz grīdas vēkšpēdus un, nāvīgi satriekts, bez kustības nogulēju apmēram stundu. Tikai pēc stundas es uzstutējos kājās, izdzirdēdams pie durvīm zvanu. Bija atnākuši šefa ļaudis. No bailēm es bezmaz pieaugu pie grīdas. Zobi man klabēja, es pārklājos ar zosādu kā zoss, kurai griež nost galvu.

īsti vairs neatminos, manu circenīt, kas notika tālāk, jo, tikko mani aizveda pie Alberta Blašķa, es par jaunu no bailēm

nokritu slīpeniski. Re nu, manu circenīt, cik reižu es todien nogāzos kā beigts no kātiem. Vēl tagad man ir zilumi.

To pateicis, Hrizostoms Mirla izģērbās un, par spīti detektīva Skābā un zēnu atrunām, rādīja lielos zilumus un uzmācīgi pieprasīja, lai viņu aplūko un žēlo.

Zēni nebija ar mieru, taču detektīvs Skābais paskaidroja: ja viņi to nedarīšot, Hrizostoms Mirla nepagūšot izkratīt savu sirdi līdz galam, iekams paies divas stundas, kopš ieņemts medikaments verakoko. Citas izejas nebija, un zēniem gribot negribot vajadzēja žēlot Hrizostomu Mirlu un aplūkot viņa zilumus un sasitumus.

Šādas uzmanības un līdzjūtības nomierināts, zaglis atsāka kratīt sirdi.

— Pēdīgi šefs lika man piecelties, — Mirla stāstīja, — mani iesēdināja mašīnā un aizveda līdz skolai. Pa ceļam man pateica, kas darāms. Bija pieņemts lēmums par Mareka nolaupīšanu, lai uzzinātu, ko viņš izdarījis ar skolas somā noslēptajām zeltlietām.

Gaidīt dabūjām diezgan ilgi, pēdīgi ar divriteņiem piebrauca divi zēni. Viens no viņiem bija šmurgulis Mareks. Es pamaju uz viņa pusi, bet viens no Alberta Blašķa ļaudīm pa

jautāja pēc ceļa. Kamēr Mareks rādīja, kur jāiet, divi citi uzmeta viņam uz galvas segu un kopā ar divriteni ievilka automašīnā, un mašīna tūlīt aizbrauca. Pēc tam šefs lika Bocmanim atstāt riteni kaut kur Vislas krastā, lai radītu aizdomas, ka Mareks noslīcis. Mēs, manu circenīt, vienmēr tā darām.

—   Tagad ir skaidrs, kāpēc divriteņa spieķi bija saliekti, — Teodors nomurmināja. — Bocmanim apnika stumt divriteni līdz Vislas krastam, un viņš nolēma pabraukties, tikai Mareka divritenis neizturēja viņa divsimt kilogramus, riteņiem dauzoties pret bruģi, spieķi saliecās, Bocmanis nespēja vairs novaldīt stūri un novēlās no divriteņa.

—   Tev taisnība, manu circenīt. Bocmanis atgriezās slēpnī saniknots kā sātans, es pārsēju viņa ievainojumus. Viņš bija pārsitis celi uz tramvaja sliedēm un briesmīgi kliedza, kad tika pārsiets. Cita lieta, manu circenīt, ka daļēji arī es biju vainīgs;' man trīcēja rokas, jo es esmu dikti jūtīgs un tieši tai laikā blakus istabā raudāja un bļāva tas knēvelis Mareks, kad viņu pratināja pats Alberts Blašķis.

—   Neģēlis! — Hippollits Skābais uzbrēca. — Spīdzināt bērnu! Tu man, slepkavniek, samaksāsi par to!

Zēnu rokas nevilšus sažņaudzās dūrēs.

—   Bet zeņķis bija tā pārbijies, ka nevarēja pateikt ne vārda, — Hrizostoms Mirla nepaguris aizgūtnēm turpinaja, — viņš tikai brēca un raudāja. Pēdīgi Alberts Blašķis redzēja, ka netiek galā, un sūtīja man pakaļ. Alberts vienmēr augstu vērtējis manas pedagoga dotības, manu circenīt. Es nu ķēros pie darba ar lietpratēja māku. Jo, starp mums runājot, circenīt, Alberts Blašķis ir diletants. Diletants, nepraša un dzērājs. Taču viņš uzkundzējies mums, jo ir naudīgs un ar plašu pazīšanos, bet man, circenīt, kuru māte apveltījusi ar sešiem talantiem, proti, mīmisko, pedagoģisko, horeogrāfisko, ģeoloģisko, astrofizisko un piedevām zagļa talantu, — man, sasaistītam ērglim un neatzītam ģēnijam, jākalpo viņam un jāskrien kā sunim uz katru viņa svilpienu. Tā nu es aizskrēju. Puiķelis bija knapi dzīvs, viss vienos zilumos — darbs zem katras kritikas. «Tā nevar, šef,» es teicu. «Tas kaitē jūsu veselībai, jūs esat galīgi nosvīdis un dabūjis aizdusu. Te jārīkojas profesionāli un pedagoģiski, jāliek lietā mīmika un pat horeogrāfija. Bet galvenām kārtām — kabataszagļa māka.»

Tāda, circenīt, ir mana darba devīze, pirmām kārtām — kabatas māka. Tas ir vienīgais pareizais un nekļūdīgais darba princips. Parādi man savas kabatiņas, circenīt, un es ar tevi iikšu galā. Tas ir mans dzīves sauklis.

Es nu pārmeklēju jaunā pilsoņa kabatas un starp mantām, kas bija mazsvarīgas, atradu dienasgrāmatu. Jā, manu circenīt, dienasgrāmatu, kurā šis pilsonis bija aprakstījis savus sirdēstus. — Hrizostoms Mirla uzjautrināts ķiķināja. — No dienasgrāmatas es uzzināju visu. — Hrizostoms Mirla atkal ieķiķinājās. — Man pat nevajadzēja vairs zeņķi pratināt. Redz, cik reizēm viss ir vienkārši, manu circenīt. Vajag tikai pārbaudīt kabatiņas. Kabatas, pats galvenais ir kabatas, manu circenīt. Psihologi un filozofi pārāk maz interesējas par kabatām. Tāpēc ari viņu zināšanas par cilvēku ir tik niecīgas.

Kad mēs no dienasgrāmatas uzzinājām, ka Vasarraibumiņu dzīvoklī kāds ielauzies, uzreiz bija skaidrs, ka te iejaukts Venčislavs Nekasscvišķs, ka tas ir šī neģēļa netīro pirkstu darbs, un tika pieņemts lēmums, ka Venčislavs Nekassevišķs jāsagūsta jeb, kā izteicās šefs, no pasaules galīgi un uz mūžiem jānovāc tāds mēsls kā Venčislavs Nekassevišķs.

Tā kā mēs jau sen vācām informāciju par šo kriminālpasaules parazītu, atlika vairs tikai drusku papildināt iegūtās ziņas. Naudu šefs nežēloja, un jau nākamajā dienā mēs dabūjām zināt, ka vakarus Venčislavs Nekassevišķs pavada kabarejā «Arizona» un valkā melnu bārdu.

Pilnā sastāvā mēs devāmies uz kabareju un modri novērojām melnbārdaino tipu, kurš, sēdēdams pie spoguļsienas, sūca kafiju. Putniņš, tā sakot, bija mums gandrīz rokā. Mēs pacietīgi gaidījām, līdz viņš izies, lai varētu viņu bez lieka trokšņa padarīt nekaitīgu un sagūstīt, jo tādas lietas vienmēr jādara klusi un bez trokšņa, manu circenīt, mēs nav nekādi huligāni, bet gan pirmklasīgi speciālisti un neciešam skandalozas haltūras. Tādēļ mēs gaidījām, kad melnbārdainais tips izies no zāles, lai visu nokārtotu klusiņām un pa tumsiņu. Ap desmitiem viņš pēdīgi izgāja. Mēs sekojām viņam mūsu izlūkdienesta šefa Anteka Turpisa vadībā. Mēs pamanījām, ka Venčislavs grozās hallē, modri vēro, pēdīgi sāk uzdarboties ar mūķīzeri pie garderobes durvīm. Tad Anteks deva signālu. Mēs metāmies tam tipiņam virsū un sagūstījām. Vari iedomāties, cik liels bija mūsu pārsteigums, kad automašīnā, atseguši viņa seju, ieraudzījām, ka esam sagūstījuši nevis Venčislavu Nekassevišķu, bet plaši pazīstamo detektīvu Ilippollitu Skābo.

Šefs traki pārskaitās un visu niknumu izgāza pār manu galvu. Tādās reizēs vienmēr jācieš man, tāpēc es izskatos tik nožēlojams. — Bandīts novaidējās, žēlabaini ievilkdams galvu plecos. — Va-ai, saki, manu circenīt, — vai tas ir taisnīgi, ka man, cilvēkam ar sešiem talantiem, tik bēdīgs izskats?

—   Es baidos, ka par Mareku viņš neko vairs nestāstīs, — Teodors nobažījies čukstēja detektīvam Skābajam. — Jau atkal viņš sācis sūkstīties par netaisnību un droši vien atkal liks mums žēlot sevi.

—   Ko lai dara, draugs! — Smagi noelsās detektīvs Skābais, nenovērsdams skatienu no Mirlas. — Verakoko ir ļoti dārgs preparāts, tomēr tikai aptiekas preparāts, manu zēn, nevis brīnumlīdzeklis. Verakoko. kairina mūsu galvas smadzeņu atsevišķas šūnas, aizkustina un ierosina uz va|sirdību un atklātību pacientu, ja viņu kaut kas ļoti nomāc un nodarbina. Ja šis nekrietnelis neko nestāsta par Mareka Vasarraibumiņa slēptuvi, redzams — Mareka liktenis viņam pilnīgi vienaldzīgs.

—   Šausmas, — Teodors palūkojās pulkstenī, — pēc piecām minūtēm preparāta iedarbība beigsies, bet mēs vēl neko nezinām, kaut kas jāizgudro … mums jāpiespiež, lai viņš kaut kādā veidā visu izstāsta. Jāpanāk, lai viņa domas atkal pievērstos Marekam Vasarraibumiņam.

—   Papūlēšos, — detektīvs Skābais teica.

Detektīvs notupās līdzās vaidošajam bandītam un ņēmās viņu skaļi žēlot, glaudīt viņa vaigus, retos matus, tad nopūzdamies sacīja:

—   Tevi, draugs, piemeklējusi liela netaisnība. Tu visu nokārtoji ļoti ģeniāli, un tikai pārējo bandītu stulbās neprasmes dēļ šeit atrodos es, nevis visu laiku lielākais neģēlis, visnemorālākais, samaitātākais un nekrietnākais zaglis, kāds jebkad pasaulē bijis, — Venčislavs Nekassevišķs. Tu un neviens cits, vērīgi iedziļinādamies Mareka Vasarraibumiņa kabatu saturā, atklāji mugursomas noslēpumu, tu pirmais trāpīgi atsedzi Venčislava Nekassevišķa nelietīgo parazītismu godīgo un strādīgo zagļu čaklajā saimē.

Acis aizvēris, Hrizostoms Mirla tīksmā svētlaimē klausījās šais uzslavās un atzinības vārdos un, kad Skābais apklusa, krampjaini saķēra detektīva roku un pielika sev pie vaiga.

—  Ak, glāsti mani, ak, manu circenīt, runā tālāk!

Detektīvs Skābais nokrekšķinājās un bezpalīdzīgi paraudzījās Teodorā.

—   Dieva dēļ, — Teodors nočukstēja, — turpiniet, citādi mēs zaudēsim pēdējo iespēju uzzināt.

—  Ak, maz ievērotais un pienācīgi nenovērtētais maestro, kuru nav pratuši novērtēt šie seklie un rupjie zagļi, ak, septiņiem talantiem apveltītais maestro! — Detektīvs Skābais izmisīgā pretīgumā glāstīja bandīta pūtaino vaigu, un Mirla glaudās pie viņa kā mazs bērns. — Cik slikti tevi atalgojuši par taviem nopelniem! Tu un neviens cits nolēmi, ka Mareks Vasarraibumiņš jātur ceturtā gaiteņa galā, — detektīvs Skābais sazvērnieciski pamirkšķināja, — tā taču bija tava ideja, ka Mareku nevajag laist vaļa, bet jātur …

Acis aizmiedzis, Hrizostoms Mirla pasmaidīja.

—   Bet jātur… — Detektīvs Skābais izmisis paskatījās Teodorā, nezinādams, ko lai vēl saka, un vienā laidā atkārtoja:

—  Jātur .. .

jātur. . .

tādēļ.. .

lai…

lai…

—   Lai viņš gatavotu stundas zagļu bērnu vietā, — Teodors pabeidza domu.

Detektīvs Skābais uzlūkoja Teodoru izbrīnījies, taču zēna seja bija neizdibināma.

—  Jā. Tā tik bija ideja! … — Hrizostoms Mirla sparīgi iesaucās. — Kam citam rastos tāda ideja? Saki, manu circenīt, — vai kādam citam galvā būtu iešāvusies tāda doma?

—   Nē, draugs. Tur nepieciešami septiņi talanti.

—   Mums vienmēr bijušas klapatas ar mūsu jauno paaudzi. Mūsu profesijā īpaši liela uzmanība tiek pievērsta morālai audzināšanai, tādēļ mūsu bērnu audzināšana un izglītošana ir dikti grūta. Mūsu profesijā jāpraktizējas no bērna kājas, ik dienas jāvingrina iemaņas. Taču mums gribot negribot jāsūta bērni parastajās skolās, citādi mums pievērstu uzmanību, bet tas, pats vari iedomāties, manu circenīt, ļoti neveselīgi ietekmētu mūsu bērnu garīgo dzīvi, jo mēs viņus no pirmās dienas radinām būt kautrīgiem, klusiem un nepievērst sev uzmanību. Taču, kā es jau sacīju, mūsu bērniem kopš mazotnes jāvingrinās, lai apgūtu aroda māku, un viņiem paliek ļoti maz laika stundu gatavošanai, tādēļ Mareks Vasarraibumiņš mums gauži noderēja. Katru dienu no pulksten sešiem rītā līdz sešiem vakarā ar pusstundas pārtraukumu viņš mūsu bērnu vietā gatavo stundas, risina aritmētikas uzdevumus, veic mājas darbus poļu valodā un mūsu bērnu vietā saved kārtībā burtnīcas ģeogrāfijā, vēsturē, bioloģijā, fizikā un ķīmijā. Cik brīnišķīgs ir tāds skats: zēns, kurš gatavo stundas mūsu pārgurušo bērnu vietā.

—   Kā?! — nespēdams vairs ilgāk savaldīties, detektīvs Skābais iekliedzās. — Tu iejūdzi nabaga zēnu divpadsmit stundu ilgā darbā, lai viņš gatavo stundas jūsu knauķu vietā?

—  Jā, — Hrizostoms Mirla pacilāti iesaucās, — tā bija ģeniālākā doma manā mūžā! Padomā tikai, manu circenīt, cik lieliska darba organizācija, kāds laika un spēka ietaupījums mūsu jaunajai, veselīgajai topošo zag|u paaudzei! Mūsu jauniešiem vairs nav jābojā veselība, viņiem nav stundām ilgi nelietderīgi jākvern pie grāmatām un burtnīcām, no kā metas kūkums, atrofējas muskuļi un notrulinās reflekss, tagad viņi var nodoties nopietnām kabatu studijām un augas pēcpusdienas praktizēties brīvā dabā, izkopjot skatiena asumu, prasmi orientēties situācijā, ķermeņa veiklību, roku izveicību un kāju ātrumu, bet galvenām kārtām var izkopt taustes sajūtu. Ak, smalkā taustes sajūta, kas ļauj ieslīdēt kabatās, noņemt pulksteņus, rokassprādzes un gredzenus tik maigi un nemanāmi, ka, šķiet, pieskāries būtu tauriņa spārns. Un pa to laiku septiņdesmit septiņās burtnīcās tiek atrisināti uzdevumi un uzrakstīti sacerējumi, pie tam to visu paveic viens zēns, padomā tikai, manu circenīt, cik ģeniāli izdomāts, — viens vienīgs zēns, Mareks Vasarraibumiņš piektā gaiteņa galā …

Dzirdot to, detektīvam Skābajam, Teodoram un pārējiem zēniem no krūtīm izlauzās atvieglinājuma sauciens. Viņi pielēca kājās.

Skābais beidza glāstīt Ilrizostomu Mirlu. Teodors paķēra mugursomu, bet Ņaudulis un Pikolo, negaidīdami rīkojumu, skriešus metās uz gaiteņu savienojuma vietu.

—   Atslēgas… mēs būtu aizmirsuši atslēgas! — Staseks, aukstasinīgs kā vienmēr, sauca, skriedams viņiem pakaļ ar atslēgu saišķi rokā.

—   Stāt! … — Teodors iesaucās. — Nenormālie! Ieskriesit bandītiem taisni rokās. Dod atslēgas, Stasek, vispirms jāieslēdz tas nekrietnelis, lai nebūtu nekādu sarežģījumu.

Visu atstāts, Hrizostoms Mirla vēl nebija atjēdzies. Viņš stāvēja, blisinādams acis, un gaudās:

—   Kas noticis? Kāpēc neviens mani nežēlo? Kāpēc neviens mani nežēlo?

Teodors pamāja detektīvam. Kad viņi piegāja klāt Ilrizostomam Mirlām, Teodors noliecās, lai paņemtu virves galu. Bandīts saprata, ka viņam grib ko darīt, un kāpās atpakaļ sūkstīdamies:

—   Kāpēc neviens mani nežēlo? Kāpēc neviens mani nežēlo?

Tad, žēlabaini iebrēkdamies, metās bēgt.

—   ĶERIET VIŅU! — detektīvs Skābais nobijies izsauca.

Tai pašā mirklī Hrizostoms Mirla sagrīļojās kā piedzēries,

kājas viņam saļodzījās, un viņš noslīga uz ceļiem. Brītiņu viņš vēl klanījās kā musulmanis, skaitot lūgsnu un sitot pieri pret zemi, tad apvēlās uz sāniem un palika nekustīgi guļam.

Kad zēni pieskrēja klāt, viņš jau gulēja. Zēni veicīgi sasēja bandītam kājas un ienesa viņu cellē, kurā iepriekš bija ieslēgts detektīvs. Hippollits Skābais pats personīgi aizslēdza restotās durvis.

XIII NODAĻA

<rPadodieties — mēs jūs redzam.» Apšaude. Mīklainā balss aiz muguras. Mareks Vasarraibumiņš. Ieslodzīti pagrabā. Kas atrodas zem baltā apmetuma?

—   Tas bija ģeniāli, — detektīvs elsdams uzteica Teodoru. — Kā tu, manu zēn, uzminēji, ka zagļi Marekam lika gatavot stundas savu bērnu vietā?

—  Es neuzminēju, — Teodors pasmaidīja, — es izsecināju.

—   Kādā veidā?

—   Mēs atradām saburzītu, asinīm notraipītu un zemē iemīdītu poļu valodas burtnīcu, rokraksts bija Mareka, kaut gan uzvārds uz burtnīcas vāka liecināja, ka burtnīcas īpašnieks ir Ježijs Turpiss. Es aizmirsu jums pateikt, ka bandītu ar uzvārdu «Turpiss» piekāva Bocmanis galvenajā gaitenī.

—   Un kur viņš ir tagad?

—   Guļ dārgumu krātuvē.

—   Turpiss kopā ar bārdas rugājiem noaugušo guļ dārgumu krātuvē, Mirla ieslēgts šeit, Bocmanis sasaistīts guļ nišā, — detektīvs skaitīja, — tādā gadījumā mums jāuzmanās vairs tikai no trim bandītiem: no dežuranta, kas atrodas centrālē, un diviem sargiem — Sķieļa un Aklā Tadzika. Pārējie bandas locekļi patlaban «strādā» virszemē.

—  Mums nebūs jābaidās ne no viena, — Teodors iebilda.

—   Kā tā?

—   Mes iesim pie Mareka pa apļa gaiteni.

—   Pa apļa gaiteni? Nesaprotu.

—  Apļa gaitenis saista savā starpā visus piecus taisnos gaiteņus, gluži kā riteņa stīpa saista spieķus.

—   Kā tu zini, ka ir tāds gaitenis? — Detektīvs Skābais izbrīnījies uzlūkoja Teodoru. — Tu biji tur?

—   Nē, mēs gājām tam cauri.

—   Gājām cauri? Kad? — zēni brīnījās.

—   Kad šķērsojām pirmo krustojumu. Tur krustojās ieejas

gaitenis ar apļa gaiteni. Redziet, tas izskatās tā. Teodors uzzīmēja plānu.

—   Vai tu esi pārliecināts par to? — detektīvs noprasīja.

—   Pilnīgi. Es iztaisīju mazu eksperimentu, un tas mani pārliecināja.

—   Kādu eksperimentu?

—   Tūliņ parādīšu.

Teodors izņēma no mugursomas sveci un aizdedzināja.

—   Vai saprotat, pan Hippollit? — Teodors uzsmaidīja detektīvam.

—   Lieliska ideja! — Skābais iesaucās.

Detektīvs paķēra sveci un pacēla to uz augšu. Sveces liesmiņa notrīsēja, tad spēji noliecās sāņus.

—   Caurvējš. Gaisa plūsma. Tātad gaitenis nav cieši noslēgts. Urā, manu zēn! — Hippollits Skābais uzsita Teodoram pa plecu.

—   Pavērojiet — kādā virzienā plūst gaiss. — Teodors piemetināja.

—   Gaiss plūst no gaiteņa gala uz sākumu, tas ir — uz centru, — detektīvs secināja.

—   Pareizi. — Teodors pamāja ar galvu. — No tā izriet, ka gaiteņa galā gaiss ir siltāks. Gaiteņos nav ne krāšņu, ne sildierīču. Toties, šķērsojot krustojumu, kad mēs nācām no «lifta», es pamanīju gaitenī centrālapkures caurules, pie tam apkure ierīkota nesen, jo mīnijs [12] uz caurulēm bija vēl ļoti sarkans. Pēc tam mēs ieraudzījām arī radiatoru. Ja no gaiteņa gala šurp plūst siltāks gaiss, tas nozīmē, ka gaitenis ir savienots ar eju, kurā atrodas radiatori.

—   Un droši vien arī ar piekto gaiteni, — detektīvs Skābais papildināja.

—   Jā, tā var domāt, un liekas — mēs nebūsim kļūdījušies, — Teodors piekrita, — jo piektais gaitenis atrodas pagraba šinī pusē. Bez tam — šo hipotēzi apstiprina Turpisa pēdu nospiedumi. Piekautais Turpiss bēga pa apļa gaiteni, kurā ir radiatori, un nokļuva dārgumu krātuvē pa pirmo gaiteni. Tas nozīmē, ka ejas ir saistītas. Lūdzu, paskatieties uz plānu.

—   Lieliski, manu zēn, tu mani pārliecināji. Pa šo ceļu mēs nokļūsim pie Mareka un izbēgsim no sastapšanās ar Šķieli, jo, vaļsirdīgi runājot, man nepavisam negribētos viņu satikt.

—   Vēl paliek Aklais Tadziks … un arī dežurants.

— Aklais Tadziks šai laikā mēdz gulēt, jo viņš «strādā» nakts maiņā no pulksten sešiem vakarā, bet dežurants ne mirkli neatstāj centrāli. Tas ir noliegts. Jā gan, manu zēn, šis piespiedu atpūtas laikā es nesēdēju, rokas klēpī salicis, bet centos izpētīt šīs ļaundaru bandas sistēmu. Pietiks prātot, draugi, garas runas izjaukušas ne vienu vien pasākumu. Uz priekšu!

Pēc maza laiciņa nelielā grupiņa sasniedza apļa gaiteni. Teodors nebija kļūdījies. Trešais gaitenis bija saistīts ar eju, kas virzījās pa apakšzemi apļa veidā. Seit atradās centrālapkures sistēma. Iedami pa apļa gaiteni, viņi pēc brīža nonāca pie ieejas ceturtajā gaitenī, pie tam dzelzs durvis stāvēja vaļā, bet vēl pēc kāda laika — pie ieejas piektajā gaitenī. Arī šeit durvis stāvēja vaļā. Satraukumā pukstošām sirdīm viņi devās dziļāk gaitenī. Ja Mirla nebija melojis, te vajadzēja atrasties Marekam.

Un tiešām — ncnogājuši ne trīsdesmit soļu, gaiteņa kreisajā pusē viņi ieraudzīja spilgtu gaismu. Neievērodami piesardzību, viņi pielika soli. Piepeši gaisma nodzisa.

—   Gulties! — Teodors uzsauca.

Gandrīz tai pašā acumirklī no apļa gaiteņa puses izšāvās dzeltens prožektora gaismas kūlis un sāka iztaustīt piekto gaiteni. Zēni nolieca galvas. Gaismas kūlis līdzīgi milzu tausteklim snaikstījās virs viņu galvām.

—  Viņi atklājuši mūs, — detektīvs ievaidējās, — viss ir pagalam.

It kā apstiprinot detektīva vārdus, draudīga balss uzsauca:

—   PADODIETIES! MĒS JūS REDZAM!

—  Melo, viņš neredz mūs.

—   Nostājieties pie sienas ar seju pret mūri un paceliet rokas! Citādi mēs tūliņ atklāsim uguni!

—   Tas ir Sķielis, nu mums ir beigas, — detektīvs Skābais čukstēja Teodoram, kas gulēja līdzās, un paslējās uz elkoņiem.

—   Nekustieties! — Teodors nošņāca.

—  Jucis esi vai, zēn? Viņi apšaus mūs kā zaķus, — detektīvs šausminājās.

Pēkšņi viņiem aiz muguras ierunājās kāda nepazīstama, mazlietiņ pīkstoša balss:

—  Nekustieties, vienu soli jums aiz muguras gaitenis par pusmetru iet uz leju. Ir divi kāpieni. Rāpieties atpakaļ, tur jūs būsiet drošībā.

—   Kas runā?

—   Mareks Vasarraibumiņš.

—   Mareks Vasarraibumiņš? Tas esi tu, manu zēni — Detektīvs bija tik aizkustināts, ka nespēja izteikt vairs ne vārda.

—  Marek! Urā! — zēni iesaucās.

—   Kur tu esi, Marek? — Teodors vaicāja, pieplacis pie zemes.

—   Divus metrus aiz jums. Esmu ieslēgts kamerā.

Teodors gribēja tūdaļ viņu atbrīvot, taču Mareks iebilda:

—   Tagad ne… tagad ne. Viņš šaus. Rāpieties atpakaļ, es

saku.

—   Skaitu līdz trīs, — Sķielis atkārtoja, — un tad atklāšu uguni!

—   Atklāj ar, — Teodors norūca, rāpdamies reizē ar zēniem atpakaļ kā vēzis. Ticis līdz režģa sienai, viņš pasniedza Marekam atslēgas. Pēc mirkļa Mareks jau bija brīvībā.

—   Gulties! — Teodors uzsauca.

Ložu kārta nosvelpa virs viņu galvām. Sīkas ķieģeļu šķembas nobira pār zēniem. Acis un mutes pieskrēja pilnas putekļiem.

—   Viņam ir automāts, — Teodors nomurmināja.

—   Kas tagad būs? — Skābais raizējās. — Sķielis izziņos trauksmi. Mēs nokļūsim krustugunīs.

Teodors paskatījās pulkstenī.

—   Pieci. Piridionam ir pavēle ziņot milicijai par mums tikai septiņos. Mums jāaizstāvas, mazākais, stundas divas.

Automāts bēra atkal un atkal.

—   Varbūt izliksimies, ka esam beigti, — detektīvs Skābais ierosināja, — pakliegsim, pavaidēsim, pēcāk apklusīsim. Sķielis nodomās, ka esam pagalam, pienāks klāt, un, iekams atjēgsies, ar vienu trāpīgu šāvienu nogāzīsim viņu gar zemi.

—   Šaubos, vai viņš ir tik stulbs, ka noticēs tam, — Teodors iebilda, — viņš taču labi zina, ka nevar mums trāpīt, viņš šauj, lai mūs iebiedētu, lai turētu mūs gūstā, kamēr ieradīsies citi un izrēķināsies ar mums.

—  Vai padodaties? — Sķielis atkal uzsauca.

—   Padodies pats, — Teodors atsaucās, — augšā ir mūsu cilvēki. Ja mēs tūdaļ pat neiziesim no šejienes, viņiem ir pavēle ziņot milicijai. Jūsu slēptuve ir atmaskota.

Brīdi Sķielis klusēja. Teodora vārdi acīmredzot bija viņu pārsteiguši. Tad viņš atkliedza:

—   Tu melo! Augšā neviens nezina, ka jūs esat še. Ja tūliņ

pat nepadosieties, jums būs beigas, un ne gailis paka] nedziedās.

—   Vari piezvanīt savam šefam, — Teodors atkliedza. — Lai šis pamēģina nokāpt lejā, tad pārliecināsies, ka ieeju pie svētā Jaceka apsargā mani cilvēki.

—   Labi, ka pateici, — Sķielis ņirdzīgi atkliedza, — šefs šos izķers kā blaktis, šie pat iepīkstēties nepagūsl

—   Neizķers vis, mēs esam nostādījuši cilvēkus ik pa desmit metriem līdz pat Milicijas galvenajai komandantūrai, un kapteinis Jaščolts uztur ar mums sakarus.

—   Es spļauju uz jūsu kapteini Jaščoltu, — bandīts uzbudināts ierēcās. — Kamēr milicija te ieradīsies, no jums pāri paliks tikai slapja vieta.

—   Negudro nu, mīļo Sķielīt, tik un tā neko neizgudrosi, — Teodors zobojās, — labāk piezvani šefam un pastāsti, ko nupat dzirdēji, citādi vēlāk šefs tev mazgās galvu.

Iestājās klusums. Bandīts, redzams, prātoja, ko lai iesāk. Pēc brīža detektīvs un zēni sadzirdēja nočīkstam slikti eļļotas dzelzs viras un metāla šķindoņu, vēl pēc mirkļa — soļus, kas attālinājās.

Teodors izņēma no kabatas bateriju, uzrāpās uz kāpņu augstākā pakāpiena un pagaismoja. Gaiteņa galā neredzēja neviena. Toties smagās dzelzs durvis bija aizslēgtas.

—   Aizgāja, — Teodors nomurmināja.

—   Un aizslēdza durvis.

—   Tas bija gaidāms.

—   Ko darīsim?

—  Jāizmanto šis atelpas brīdis un jāpamēģina izkļūt ārā pa gaiteņa otru galu.

—   Skriešus! — Skābais nokomandēja. — Tikai ātrums var mūs glābt.

Viņi metās skriet, ko kājas nes, pretī gaiteņu centram, no kurienes izstaroja visi gaiteņi, tumsā klupdami un uzdrāzdamies cits citam virsū. Teodors bija noliedzis iedegt baterijas.

Pēkšņi viņi atdūrās pret kaut ko metālisku.

—   Dzelzs režģi! — detektīvs iesaucās.

—   Dieva dēļ klusāk, vēl apšaus mūs!

Visi instinktīvi nokrita pie zemes. Visapkārt valdīja klusums. Teodors uz mirkli pazibsnīja ar bateriju. Neviena nebija. Tikai dzelzs režģi.

—   Ieslodzījuši mūs, — Skābais nostenējās.

—   No abām pusēm.

—   MĒS ESAM SLAZDĀ.

Teodors drudžainā steigā izmēģināja visas atslēgas, lai atdarītu dzelzs durvis. Neviena atslēga nederēja.

—  Tā es domāju. — Detektīvs izmisis nopūtās. — Gaiteņu durvju atslēgas jeb tā saucamās trauksmes atslēgas ir tikai sargiem un dežurantam. Bocmanim šo atslēgu nebija.

—   Nav ko filozofēt, — Teodors attrauca, — jāatgriežas iepriekšējās pozīcijās pie Mareka kameras. Tur ir drošāk. Tā ir vienīgā prātīgā rīcība "pašreizējā stāvoklī. Seit kuru katru mirkli var ierasties Sķielis vai dežurants.

Neiebilduši ne vārda, visi atgriezās Teodora norādītajās pozīcijās.

Visi gan klusēja, taču izmisums un bailes augtin auga. Viņi bija ieslodzīti piecdesmit metru garā gaitenī, vairāk nekā desmit metru apakš zemes. Kuru katru mirkli ienaidnieks no abām pusēm var atklāt uguni. Tad viņiem atliks tikai iemukt kamerā, kur bandīti bija ieslodzījuši Mareku, un turēties pretī ar vienu vienīgu pistoli. Bet kas būs, ja neģēļi metīs granātas?

Detektīvs Skābais ieslēpa seju plaukstās.

—   Dažādas bīstamas situācijas esmu pieredzējis savā mūžā, bet nekad vēl neesmu juties tik muļķīgi. Un tas viss tikai tāpēc, ka vienam zeņķim sagribējās aizmukt no stundām.

—   Man nudien ļoti nepatīkami, — Mareks nosarka aiz kauna, — es … es negribēju … es nezināju … tas … tāpēc, ka man baigi neveicas. Vai mazums zēnu bēg no stundām, taču nevienam neatgadās nekas sevišķs, bet mani uzreiz ņēma un nolaupīja.

—   Nevajag nu gausties, manu zēn, — detektīvs Skābais skumīgi teica. — Kā nekā tu šeit iemācījies gatavot stundas, un tagad tev noteikti visos priekšmetos būs apaļi piecnieki, turpretī es te zaudēšu ne vien neuzveicamā detektīva labo slavu, bet droši vien arī galvu.

—  Toties jūs atklājāt Varšavas lielākās un bīstamākās zagļu bandas centrālo slēptuvi .. .

Detektīvs smagi nopūtās un pakratīja galvu.

—   Šoreiz, manu zēn, lielāki nopelni bijuši mūsu draugam Teodoram un viņa zēniem nekā man. Paskaties uz Teodoru! Arī viņam, nabaga puisim, vaigs nav nekāds līksmais. Kas no tā, ka esam atmaskojuši mūsu dārgās galvaspilsētas bīstamako zagļu bandu, ja par to, kā šķiet, vajadzēs samaksāt ar savu dzīvību. Nē… nedomā, ka man sevis žēl, manu zēn, esmu jau diezgan vecs un baudījis pietiekami daudz slavas, lai mierīgi aizietu no šīs bēdu ielejas ar apziņu, ka godam esmu pildījis savu pienākumu. Bet man bezgala žēl mūsu draugu Teodoru.

Šausmīgi, ka tik izcili apdāvinātam un drošsirdīgam zēnam, kurš godam varētu turpināt manu darbu un ar laiku sasniegt manas slavas spožumu, būs jāiet boja jau sava mūža piecpadsmitajā pavasarī.

Detektīvu Skābo pārņēma žēlums, un no viņa bargajām un bezbailīgajām acīm pirmo reizi kopš neatminamiem laikiem sāka ritēt asaras.

Redzot detektīvu raudam, zēniem ap dūšu sametās pavisam drūmi, viņi šņaukājās un vilka no kabatas nēzdogus, vēl mirklis, un — pagraba gaitenī atskanētu skaļas raudas, ja neiejauktos Teodors.

—   Labi ātri pagaismojiet šeit! — viņš norūca.

Klusiņām šņukstēdami, Ņaudulis un Pikolo sadabūja no kabatas baterijas un apgaismoja Teodoru.

—   Nenormālie! — Teodors apskaitās. — Gaismojiet sienu.

Rāpodams uz ceļiem, viņš ņēmās pārbaudīt kameras sienas.

—  Vai jūs, pan Hippollit, esat redzējis šo vietu? — Teodors griezās pie detektīva, rādīdams apmestās sienas plankumu.

Detektīvs Skābais beidza elsot, noslaucīja acis lielā, rūtainā kabatas lakatā, pie reizes izšņauca degunu, izņēma no bikšu kabatas rokas reflektoru un pavērsa gaismas staru kūli uz sienu.

—   Patiešām, manu zēn. Patiešām . .. Tev taisnība . . . pārsteidzoši.

Mareks Vasarraibumiņš un pārējie zēni izbrīnīti skatījās uz detektīvu un Teodoru. Viņi nesaprata, ko šie abi tik interesantu ieraudzījuši sienā. Pavisam parasta siena. Balta, pārklāta ar nenogludinātu apmetuma kārtu.

Tostarp detektīvs Skābais izņēma no kabatas nazi, ko bija atņēmis Ilrizostomam Mirlām, un aizgūtnēm sāka skrāpēt nost apmetumu.

—   Lieliski, manu zēn… lieliski… — Viņš elsa, slaucīdams pieri. — Jā, tev taisnība, tā ir iespēja … tā ir iespēja . .. Bravo! Man acis vairs nerāda tik labi, un es nekādā ziņā nebūtu pamanījis šo atšķirību apmetumā. Bez šaubām, šai vietā apmetums uzlikts vēlāk… NcPūtu par ļaunu pārbaudīt, kas zem tā atrodas… mēs neko nezaudējam, manu zēn.

—   Āmuru! — Teodors uzsauca.

Vienmēr modrais Staseks zibenīgi parakņājās mugursomā.

—   Komandier, ir arī kalts, — viņš ziņoja, pastiepdams Teodoram āmuru.

—   Labi.

Teodors ar kaltu iezīmēja taisnstūra laukumu sienas apakšējā daļā, tad, rīkodamies ar kaltu un āmuru, aši atskaldīja apmetuma kārtu. Detektīvs Skābais savā pusē arī nupat beidza skrubināt nost apmetumu. Visu acīm atklājās gabals ķieģeļu sienas, Detektīvs Skābais atkal apgaismoja ar bateriju. Viņš uzlika brilles, pēc tam noņēma, beidzot, degunu piebāzis pie sienas, vērīgi aplūkoja ķieģeļus.

Tad detektīvs pagriezās pret pārsteigtajiem zēniem un saberzēja rokas.

—  Varbūt esam glābti… Ko tu, manu zēn, par to domā? — viņš uzrunāja Teodoru.

—   Jā, tas atgādina …

Teodors skatījās uz sienu — uz ķieģeļu mūra taisnstūri, kas krasi atdalījās no pārējās sienas.

Tagad visi saprata. Satraukti un iepriecināti zēni saskatījās.

—   Aizmūrēta eja! — viņi iesaucās bezmaz visi reizē.

Teodors gāza ar āmuru pa ķieģeļu sienu. Mūris turējās

stipri. Un, tikai kad viņš ņēma palīgā kaltu, pielika to starp ķieģeļiem un no visa spara ņēmās sist ar āmuru pa kaltu, tad sāka birt šķembas, mūrējums iesprāga, dunēdami izgāzās vairāki ķieģeļi, un zēnu acīm pavērās tumša bedre. Uzvēdīja sasmacis pagraba saltums.

Zēni iegavilējās. Taču Teodora seja joprojām bija noraizējusies.

—   Kaut nu tikai šī eja nebūtu aizmūrēta, gaiss ir sastāvejies.

—   Sā vai tā, draugs, citas izejas mums nav, jāizmanto ši pati, ko mums piešķīris liktenis. Sekojiet, zēni!

Apgaismodams ceļu ar bateriju, detektīvs Skābais pirmais ielīda melnajā alā.

—  Tik tiešām, īsts kapa gaiss. — Viņš nepatika savaikstīja degunu. — Taču eja ved kaut kur uz augšu.

XIV NODAĻA

Kas uzrāva no miega dakteri lldefonsu Stulbu, kad viņš gulēja vara

vannā. Četrdesmit devītais numurs. Pirti notiek trakas lietas. Nēģeri zem dušas. Ko vēlējās Teodors

Vīriešu pirtī, Bednarskas ielā numurs 17, kā parasti, sestdienās valdīja neaprakstāma burzma. Pēc tīrības izslāpušie pilsoņi drūzmējās šaurajos gaiteņos, glūnēdami, vai kur neatbrīvosies kāda kabīne vai vismaz vietiņa zem dušas.

Vannas tika ieņemtas triecienuzbrukumā. Neaprima klaudzieni pie plānajām finiera starpsienām, skubinot tos, kuri pārāk ilgi mazgājās. Kāds nepacietīgs jokdaris paķēra ūdens šļūteni un ar ledainu strūklu ņēmās izklīdināt tvaiku peldes mīļotājus. Pārsteigtie plikuļi, neganti brēkdami, laidās kur kurais. Pirts darbinieki, vicinādami dvieļus, atbruņoja jokotājus,— jautrības bija bez gala.

Taču visa šī klaigāšana, smiekli, klaudzināšana un strīdi neiztraucēja pana daktera Stulbas saldo miegu vannā numurs četrdesmit deviņi. Dakteris Ildefonss Stulba bija pastāvīgs un augsti cienījams pirts apmeklētājs. Bagātīgās dzeramnaudas, ko viņš kopš septiņiem gadiem regulāri piešķīra pirts darbiniekiem, nodrošināja viņam īpašu stāvokli starp citiem klientiem, kuri apmeklēja šo spodrības iestādi, un garantēja veselu virkni priekšrocību. Viena no šādām priekšrocībām bija iespēja netraucēti snaust vara vannā numurs četrdesmit deviņi, kas kopš* septiņiem gadiem sestdienas pēcpusdienās tika nodota daktera Ildefonsa Stulbas rīcībā.

Lai daktera Ildefonsa Stulbas paraša snaust vannā norisētu pēc iespējas ērtākos apstākļos, pirtnieks vannā iegremdēja elektrisko sildītāju, kas nodrošināja pastāvīgu ūdens temperatūru, kamēr pans dakteris gulēja, tas ir — uz trim stundām.

Protams, daktera Stulbas vanna atšķīrās no pārējām vannām, kas bija domātas parastajiem pirts apmeklētājiem. Vanna numurs četrdesmit deviņi bija dienesta darbinieku vanna, tanī mazgājās vecākie pirtnieki un arī ne visi, vienīgi tie, kas bija izpelnījušies pirts direktora uzticību. Tā bija liela, dziļa un ērta vanna, laikam pirmskara ražojums, jo taisīta no vara.

Tanī sestdienā, tāpat kā visās iepriekšējās sestdienās septiņu gadu laikā, dakteris Ildefonss Stulba, ērti izstiepies, svētlaimīgi aizmiga, kad piepeši atgadījās kaut kas gluži neparasts. Zem vannas atskanēja klaudzieni.

Dakteris Ildefonss Stulba pamodās un miegainām acīm sāka skatīties visapkārt, sak — kas iedrīkstējies iztraucēt mani no jaukā snaudiena? Klusums. Viņš nodomāja, ka klaudzienus dzirdējis sapnī, un nopūzdamies par jaunu iegremdējās ūdenī, kad pēkšņi klaudzieni atkārtojās — skaļi, metāliski un tik spēcīgi, ka pat ūdens saviļņojās. Dakteris Ildefonss Stulba izlēca no vannas un, noliecies pār ūdeni, mēģināja izdibināt neparastās parādības cēloni. Piepeši viņa pēdējie pieci mati galvas vidū saslējās stāvus aiz šausmām. Vanna sazvārojās vienreiz, otrreiz un tad sāka lēkāt un drebelēt. Flīžu grīda blakus vannai pacēlās uz augšu, tad pēkšņi noplaka, un no cauruma, kas pavērās, pastiepās MELNA, ŠAUŠALĪGA ROKA.

Dakteris Ildefonss Stulba iebrēcās tik baismīgi, ka visiem pirts apmeklētājiem sirdis pamira izbailēs, un, aizmirsis, ka ir kails kā zīdainis, izdrāzās no kabīnes. Drausmīgi brēkdams, dakteris skraidīja šurpu turpu starp gaidītājiem.

Pirmajā brīdī pirts darbinieki un apmeklētāji noskatījās viņā apjukuši, tad metās klāt, lai uzzinātu, kas dakteri tā pārbiedējis. Dakteris Ildefonss Stulba tikai nesakarīgi murmināja:

—   Vannā kāds klaudzina… Melna roka… Melna roka no grīdas…

Cilvēki satraukti kāpās atpaka|, kāds zvanīja ātrajai palīdzībai, cits milicijai.

Pirts apmeklētāji vēl nepaspēja īsti atgūties no šī notikuma, kad dušu telpā atskanēja drausmīgi bļāvieni, durvis ar joni atsprāga vaļā un pa tām, gluži kā prātu zaudējuši, drāzās ārā pliki vīri.

—   Kas noticis, kungi, — direktors pūlējās pārkliegt brēkātājus, — dieva dēļ, uz kurieni jūs jožat?!

—   Grīda iegāzās!

—   Cilvēki iekrita pagrabā!

—   Zem pirts uzsprāga mīna!

—   Nē, tie ir nēģeri!

—   Kādi nēģeri? — direktors, bāls kā krīts, novervelēja.

—   No apakšzemes izlēca nēģeri!

Direktors pamāja vairākiem pirtniekiem, kuri stāvēja ar dvieļiem rokās, un kopā ar viņiem tuvojās dušas telpai. Viņš palūkojās pa atvērtajām durvīm un … cik ātri varēdams, aizcirta tās ciet.

—  Miliciju, ugunsdzēsējus! — direktors ar grūtībām izdabūja pār lūpām un saļima nesamaņā. Viņam bija vārga sirds.

—   Ātro palīdzību, — viņš vēl nopurpināja, pavēris vienu aci.

Drīz vien pirts priekšā apstājās divas milicijas mašīnas un divas ātrās palīdzības mašīnas.

No ātrās palīdzības mašīnām izlēca sanitāri ar nestuvēm un trako krekliem.

Ieskrējuši pirtī, sanitāri pārsteigumā ieplēta acis. Vairāki desmiti vīriešu — apģērbušies, pa pusei apģērbušies un pilnīgi kaili — ārprāta lēkmē skraidīja turp un atpakaļ, dauzīdami dūrēm pa noslēgtajām durvīm.

—   Kādēļ jūs šos cilvēkus ieslēdzāt? — milicijas virsnieks noprasīja pirts sargam.

—   Es pēc instrukcijas, pi-pi-pilsoni po-po-poručik, — sargs stostījās.

—   Kā tā — pēc instrukcijas?

—   Pa-pa-pavēlēts noslēgt, ja notiek slepkavība vai… vai… ie-ie-laušanās.

—   Kā — slepkavība? Kas noslepkavots?

—   Direktors Spļauja, pi-pi-pilsoni ka-ka-kaptein.

Redzēdams, ka no pārbiedētā stostīkļa negūs nekādu skaidrību, kapteinis griezās pie pirtnieka Cosļa, kurš aiz uztraukuma kodīja dvieli.

—   Kas šeit īsti notiek?

—   īsti skaidri es gan nezinu, pilsoni kaptein, zinu tikai to, ka noslepkavots pirts direktors, iemestas vairākas granātas dušas telpā un četrdesmit devītajā vannā, kur gulēja dakteris Ildefonss Stulba, iebruka grīda, citu neko es nezinu.

—   Un kas ir tas mazais resnītis, kurš bļaustās skaļāk par citiem un skraida kā apsvilis?

—   Tas ir dakteris Stulba.

—   Viņš ir ārprātīgs.

—   Taisnība, viņš kliedza, ka redzējis melnu roku.

—   Skaidrs, — kapteinis pamāja, — sanitāri, uzvelciet tam panam trako kreklu.

Sanitāri metās pie daktera Stulbas, taču viņš, mežonīgi iebļāvies, izslīdēja gūstītājiem no rokām un ieskrēja tukšā kabīnē. Sanitāri drāzās viņam pakaļ. Dakteris Stulba izskrēja no kabīnes, aizslēdza kabīnes durvis un no ārpuses ieslēdza aukstā ūdens dušu. No kabīnes atskanēja izmisīgi sanitāru bļāvieni, pēc tam lodziņā virs durvīm parādījās viņu izbiedētās sejas.

—   Ko jūs darāt? — Kapteinis pieskrēja klāt dakterim Stulbam.

—   Neko… tie tur ir bīstami vājprātīgie, — dakteris Stulba izelsa, — viņi metās man virsū. Man nekas cits neatlika kā ieslēgt viņus un atvēsināt viņu trakuma karsoni ar aukstu dušu.

—   Nevis viņi, bet jūs esat vājprātīgs! — pieskrējis klāt, sauca ātrās palīdzības ārsts.

—   Kā jūs iedrošināties? Vai jūs zināt, kas es esmu?!

Atrās palīdzības ārsts samirkšķināja acis, un piepeši viņam

seja izstiepās garum gara.

—   Pans dakteris Stulba. Piedošanu, nepazinu … pirmo reizi redzu jūs šādā … hm … izskatā.

—   Atvainojiet, pavisam aizmirsu. — Dakteris Stulba nokaunējies kāpās atpakaļ. Tad viņš paķēra pirtnieka priekšautu un apsēja to ap gurniem.

—   Bet, dakter, dieva dē|, kas jums bija lēcies, kādēļ jūs skraidījāt kā nepilnīgs? '

—   Un jūs vēl prasāt — kādēļ? Man dzinās pakaļ ārprātīgie. Viņi izdrāzās no dušas telpas un kliegdami brēkdami metās man virsū. Man pat prātā neienāca, ka šinī laikā pirtī mazgājas vesela grupa psihiski slimo.

—   Bet jūs pats arī izskrējāt no kabīnes, turklāt šausmīgi bļaudams.

—   Tas no nerviem .. . maza pārslodze… man rādījās šaušalīgs sapnis . . . tāpēc ka pirms došanās pirtī es saēdos ķiļķenus.

Tanī mirklī uz nestuvēm garām nesa pirts direktoru Spļauju. Acis viņam bija vaļā, viņš strauji elpoja.

Ieraudzījis dakteri Stulbu ar pirtnieka priekšautu ap gurniem, direktors paslējās uz elkoņiem un nokliedza:

—   Pirtniek, pie manis! Uzbrukumā, urā!

Un atkal atslīga uz nestuvēm.

—   Drosmīgs cilvēks, — kapteinis noteica. — Durta vai plēsta brūce?

—   Brūce? — sanitārs brīnījās. — Kāpēc jūs domājat, ka viņam ir brūce?

—   Kā citādi? Viņu taču gribēja nogalināt.

—   Nekā tamlīdzīga, tikai pārbīļa šoks. Viņš ielūkojās dušas telpā un tā izbijās, ka paģība.

Kapteinis iepleta acis, tad rikšos metās uz dušas telpu. Spēji atvēris baltās durvis, viņš sastinga kā triekas ķerts.

Grīdā rēgojās dziļa, melna bedre, līdzās tai sparīgi mazgājās četri nēģeru zēni. Mazliet tālāk pie sienas stāvēja vanna, no kuras slējās galva — komiska, plikpauraina veca nēģera galva ar brillēm uz deguna.

—   Kapteini Jaščolt! — iesaucās garākais nēģeru zēns, priecīgi blisinādams acu baltumus.

Kapteinis sarauca uzacis.

—   Teodor! Zēni! Ko jūs te darāt?

—   Mazgājamies. Mēs izlīdām no pagraba pa vecu dūmvadu un mazliet nosmērējāmies.

—   Teodor, — Jaščolts iesaucās, — tas ir par daudz! Kur tu blandījies apkārt ar savu grupu?

—   Meklējām Mareku Vasarraibumiņu.

—   Tu … Mareku Vasarraibumiņu?

—  Jā, bija šādi tādi sarežģījumi, taču beigās mēs uzgājām. Pan kapteini, tas ir viņš, tur, zem dušas pa labi. Liku viņam nomazgāties, citādi māte viņu nepazītu.

—  Tu melo, — kapteinis iesēcās, — tas nav iespējams! Nevar būt, ka tu viņu atradi! Tas nav Mareks Vasarraibumiņš.

Melnais nēģeris vannā pagriezās un apstiprināja Teodora vārdus:

—  Tas ir Mareks Vasarraibumiņš.

—   Un kas tas tāds?

—   Detektīvs Skābais, — Teodors atbildēja.

—  Hippollits Skābais? — Kapteinis tik tikko varēja parunāt. — Pan Hippollit, tas esat jūs?

—   Visā savā godībā.

—  Jūs, pan Hippollit! Tātad tas ir jūsu darbiņš. Kur jūs vazājāt šos nepilngadīgos bērnus?

—  Jautājums jāformulē otrādi, — detektīvs Skābais skābi pasmaidīja, — paprasiet labāk — kur viņi mani vazāja?

—   Kā?

—   Sie jaunie cilvēki atsvabināja mani no Alberta Blašķa bandas ķetnām.

—   Ko tas nozīmē?

—  Mēs uzgājām Alberta Blašķa galveno slēpni, — Teodors slaucīdamies rāmi paskaidroja. — Ja jūs, pan kapteini, pasteigsieties, saņemsiet ciet visu bandu.

—  Ja tas tiesa, zēn, tu dabūsi medaļu.

—   Paldies, bet mums pilnīgi pietiktu, ja jūs, pan kapteini, uzrakstītu attaisnojumu uz rītdienu skolai, jo nez vai mēs šodien pagūsim sagatavot stundas.

SATURS

Kā cs iepazinu Mareku Vasarraibumiņu, kuram ik uz soja atgadījās kas neparasts

Pirmā dēka jeb Neparastie un neticamie apstākļi, kas

kavēja Mareku Vasarraibumiņu sagatavot stundas . 9

Otrā dēka jeb Neparastas un neticamas mokas, kādas

Marekam Vasarraibumiņam bija jāpiedzīvo klasē . . 31

Trešā un lielākā dēka jeb Cik noticami beidzās gluži parasta aizbēgšana no stundām jeb .Mareka Vasarraibumiņa nozušana……………………………………………………. 49

I   nodaļa……………………………………………… 52

II   nodala…………………………………………….. 60

III   nodala……………………………………………. 69

IV   nodala……………………………………………. 78

V   nodala…………………………………………….. 91

VI   nodala………………………………………….. 102

VII  nodala………………………………………….. 109

VIII   nodaļa ………………………………………. 120

IX   nodaļa………………………………………….. 129

X  nodaļa……………………………………………. 135

XI   nodala………………………………………….. 145

XII  nodala………………………………………….. 151

XIII   nodala………………………………………… 162

XIVnodala………………………………………….. 169

IIB ,N» 701

Vidējā skolas vecuma bērniem

Edmunds Ņizjurskis

MAREKA VASARRAIBUMItļiA NETICAMAS DF.KAS Redaktore T. Pētersone Māksi, redaktors H. Purviņš Tehn. redaktore I). Radziņa Korektore M. Ņikitina Nodota salikšanai 1977. g. 4. februāri. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 6. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 60X84/16. 11.0 fiz. iespiedi.; 10,23 uzsk. iespiedi.; 10,75 izdevn. I. Metiens 75 000 eks. Maksā 32 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 113/28209-B — 363. Iespiesta Latvijas KP CK izdevniecībā Rīgā, Balasta dambī 3. Pašūt. Nr. 126.

1 Pianissimo (it.) — Joli klusi.

1 Maestro doloroso (il.) — cietējs maestro.

1 Una storia misteriosa (it.) — mīklains gadījums.

1 Dedukcija — loģisks secinājums.

7 — 126

1 Amico mio (it.) — mans draugs.

'Christianos ad leones (lalin.) — kristīgos lauvām.

2 Non sum christianus, Orpheus sum (latin.). — Es neesmu kristīgais, esmu Orfejs.

1 Caporrosa (it.) — rudmatis.

3 Ragazzo (It.) — zēns.

1  M o r f e j s — miega dievs sengrieķu mitoloģijā.

[3] fratello mio (it.) — mans brālis.

[4] «panorāma» — ilustrēts nedējas žurnāls Polijā.

[5] harceri — bērnu organizācija Polijā.

[6] uomo perfetto (it.) — lielisks cilvēks.

6 — 126

'carissimo mio (it.) — mans dārgais.

[8] povero bambino mio (it.) — mans nabaga bērns.

[9] giovinezza (it.) — jaunība.

1 Bambino eroico (ii.) — varonīgais bērns.

[11] maestro illustrissimo (it.) — izcilais meistars.

[12] mīnijs — krāsviela, kas, sajaukta ar pernicu, tiek lietota centrālapkures cauru]u salaidumu vietu krāsošanai.

Content

Ņizjurskis Edmunds Mareka Vasarraibumiņa neticamās dēkas

Kā es iepazinu Mareku Vasarraibumiņu, kuram ik uz soļa atgadījās kas neparasts

Pirmā dēka jeb neparastie un neticamie apstākļi, kas kavēja Mareku Vasarraibumiņu sagatavot stundas

Trešā un lielākā dēka jeb cik neticami beidzās gluži parasta aizbēgšana no stundām jeb Mareka Vasarraibumiņa nozušana

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

SATURS