Berneta Frānsisa Hodžsone

Mazais lords Fontlerojs

Frānsisa Hodžsone Berneta

Mazais lords FontLerojs

.

.

PIRMĀ NODAĻA Negaidīta ziņa

Sedriks pats par to ne pušplēsta vārdiņa nezināja, un, viņam dzirdot, par to arī neviens nerunāja. Ka viņa tēvs bijis anglis, to viņš zināja, tādēļ ka viņa paša māte to viņam bija teikusi, bet tad tēvs, viņam vēl gluži mazam puisītim esot, bija nomiris, un viņš no tēva vairāk nevarēja atminēties, kā tik to, ka viņš bijis gara auguma, zilām acīm un garām, skaistām ūsām un ka bijis liels prieks uz tēva pleciem jādelēt pa istabu. Pēc tēva nāves Sedriks bija atklājis, ka vislabāk ir, ja ar māti par viņu nemaz nerunā. Tēvam saslimstot, Sedriku bija aizveduši prom, un, kad viņu atkal atveda mājās, tad viss jau bija pārgājis, un viņa māmiņa, tikko no grūtas slimības uzcēlusies, sāka jau atzveltnī pie loga sēdēt; bet viņa vēl bija gluži bāla un izkritusies, un priecīgās vaigu bedrītes, kas smaidot viņas skaistajā sejā parādījās, bija nozudušas; acis izskatījās lielas, bēdīgas, un drēbes viņa valkāja gluži melnas.

—    Sirdsmīļā, — Sedriks teica — tā tēvs viņu arvien bija saucis, un puisēns darīja viņam tāpat pakaļ, — sirdsmīļā, vai tētim jau ir labāk?

Viņš juta mātes roku iedrebamies un, aši pagriezis savu cirtaino galviņu, skatījās viņai acīs — mātei acīs skatoties, viņam likās, it kā pašam taisītos raudas nākt.

—    Sirdsmīļā, — viņš vēlreiz jautāja, — vai tētim jau ir labāk?

Tad mazā, mīkstā sirsniņa viņam pamācīja likt abas rociņas mātei ap kaklu un dot viņai mutes un atkal mutes, un glaust savu mīksto, silto vaidziņu cieši pie viņas vaiga, — un māte, piespiedusi galvu pie viņa krūtiņām, turēja viņu apkamptu, it kā nekad negribētu viņu laist vaļā, un sāka rūgti raudāt.

— Jā, viņam ir labi, — viņa šņukstēja, — viņam ir pavisam, pavisam labi, bet mums — mums vairs cita neviena nav uz pasaules kā tik mēs divi vien, neviena cilvēciņa vairāk.

Lai arī vēl mazs, viņš tomēr jau tik bija nopratis, ka viņa slaikais, skaistais, jaunais tētis nemūžam vairs atpakaļ nenākšot, ka viņš nomiris, kā viņš bija dzirdējis sakot arī par citiem cilvēkiem, lai gan vēl īsti neizprata, kas tā par savādu lietu, kam tik daudz sirdssāpju nāk līdzi; un, kad viņa māmiņa, viņam par tēti runājot, aizvien iesāka raudāt,' tad savā nodabā viņš sadomāja labāk par viņu nemaz nerunāt; pamazām viņš nomanīja arī to, ka ir labāk neļaut māmiņai vienai pašai mierā sēdēt un vienmēr skatīties vai nu pa logu laukā, vai arī ugunī. Pazīstamu viņam ar mammu nebija daudz, un viņu dzīvi varēja teikt gluži vientuļu, tomēr Sedriks to vēl neizprata, kamēr, vecākam kļuvušam, viņam pateica, kādēļ neviens pie viņiem nenākot. Tad viņš dabūja zināt, ka viņa mamma bijusi bārabērns un pasaulē gluži vientuļa, kamēr tētis viņu apņēmis par sievu. Viņa bija ļoti skaista un bija dzīvojusi par biedreni pie vienas bagātas, vecas kundzes, kura nebija vis pret viņu laipni izturējusies. Vienreiz kapteinis Sedriks Errols, apmeklēdams veco kundzi, bija redzējis, kā viņa, asaru pieskrējušām acīm, bija uztecējusi pa trepēm augšā un izskatījusies tik nevainīga un bēdīga, un brīnum mīlīga, ka kapteinis viņu vairs nespējis aizmirst. Pēc tam daudz kas ievērojams bija atgadījies, viņi bija viens ar otru iepazinušies un sākuši viens otru turēt ļoti mīļu, kamēr pēdīgi bija kļuvuši vīrs un sieva, lai gan viņu precēšanās daudziem nebija patikusi.

Visvairāk par to bija noskaities kapteiņa tēvs; viņš dzīvoja Anglijā un bija brīnum bagāts un dižciltīgs ātras dabas kungs, kas Ameriku un amerikāņus ne acu galā nevarēja ieredzēt. Kapteinis Sedriks bija trešais dēls, un tāpēc viņam bija maz cerību uz savas dzimtas lepnajām muižām un tituliem. [1]

Bet daba savas dāvanas neizdala vis pēc pirmdzimtības tiesībām, un tādēļ atgadās, ka trešajiem dēliem pieder mantas, kuru abiem vecākajiem nav.

Sedriks Errols bija skaistu seju, spēcīga, slaika un vingra auguma, mīkstu, priecīgu balsi un smējās jautrus smieklus; bez tam viņš vēl bija drosmīgs, vārdos atklāts un sirds viņam bija pasaulē vislabākā — tīri kā piebūris, viņš visus cilvēkus pie sevis pievilka un saistīja. Viņa vecākie brāļi tādi nebija, abi nebija ne glīti, ne apdāvināti, ne labsirdīgi. Jau zēna gados Itonā, skolā ejot, viņus neviens nemīlēja, universitātē tikuši, viņi par studijām neko nebēdāja, izšķērdēja tik laiku un naudu, bet draugu maz iemantoja. Tēvs no viņiem vairāk nepiedzīvoja kā tikai pievilšanos cerībās un kaunu; viņa godātā vārda mantinieks tam goda nekāda nedarīja, un bija paredzams, ka cits nekas no viņa neizaugs kā tikai pašlabuma kārs, šķiedīgs, neievērojams cilvēks bez kāda goda tikuma. Vecajam kungam tas sāka ēst sirdi, ka jaunākajam dēlam, kas sava neievērojamā stāvokļa dēļ varēja dabūt tikai mērenu mantas daļu, bija viss, ko vien viņa dzimtā varēja uziet no garadāvanām, piemīlības spēka un izskata.

Jautro jaunekli viņš dažreiz tikko neienīda, ka tas iedrošinājies saukt par savām visas tās labās īpašības, kuras taču pēc taisnības būtu piekritušas vienīgi augstajam titulam un lielajai bagātībai, un tomēr viņš ar visu savu lepno, paštaisno veco sirdi bezgala pieķērās savam jaunākajam. Sā iemesla dēļ sirds viņam reiz tā apskrējās, ka viņš dēlam lika aizceļot uz Ameriku, lai Sedriks kādu laiku viņam būtu nost no acīm un lai, salīdzinot abu vecāko dzīvi — tie viņam patlaban atkal darīja daudz raižu — ar jaunākā dzīvi, viņam nebūtu ko skaisties.

Bet vēl ne pusgadu dēls nebija projām, kad vecais kungs jau sāka pēc viņa ilgoties un sūtīja viņam ziņu, lai braucot mājās. Sī vēstule pārmijās ceļā ar dēla vēstuli, kurā viņš stāstīja tēvam par savu mīlestību uz skaisto amerikānieti un arī savu nodomu, ka gribot viņu precēt, par ko grāfam briesmīgs niknums uznāca. Savu mūžu viņš nebija tik nežēlīgi pārskaities, nebija tā bez mēra plosījies kā toreiz, kad no kapteiņa Sedrika vēstule bija saņemta, tā ka sulainis, kas patlaban istabā bija klāt, jau domāja, ka kungs nupat uz vietas būšot pagalam. Tā kādu stundu kā meža zvērs trakojis, viņš pēdīgi nosēdās un rakstīja savam dēlam. Viņš teica, lai dēls ne kājas vairs nesperot savas vecās dzimtenes tuvumā un lai ne tēvam, ne brāļiem neiedrošinās rakstīt; viņš varot dzīvot, kā gribēdams, un mirt, kur gribēdams, bet no viņa dzimtas viņš uz mūžu esot atstumts un palīdzību vai pabalstu lai mūžam no teva vairs negaidot.

Kapteinis bija gauži noskumis par šo vēstuli. Viņam bija mija Anglija un tā jaukā vieta, kur dzimis; pat untumaino, varmācīgo tēvu viņš mīlēja un viņa raizes viņš arvien klusām sajuta kā savas, bet tagad nu bija skaidrs, ka no šā brīža viņam no tēva nekā vairs nebija ko gaidīt. Pirmajā brīdī viņš nezināja, ko iesākt, jo viņš nebija darbam audzināts un no veikaliem it nekā nezināja; bet par to viņam bija dūša un uzņēmība. Savu vietu angļu armijā atstājis un pēc daudz grūtumiem atradis vietu Ņujorkā, viņš apprecējās. Starp viņa agrāko un tagadējo dzīvi bija liela starpība, bet, jauns un laimīgs būdams, viņš cerēja arī ar grūtu darbu tikt uz priekšu. Viņš dzīvoja mazā mājiņā, klusā, nomaļā ielā, un tur arī viņa puisēns ieraudzīja saules gaismu, viss gāja vienkārši un pieticīgi, bet priecīgi un laipni, tā ka viņš ne brīdi nenožēloja, ka apprecējis vecās, bagātās kundzes skaisto biedreni tikai tādēļ vien, ka viņa bija ļoti piemīlīga un viņu mīlēja, tāpat kā viņš viņu. Bet viņa ari no visas tiesas bija piemīlīga un viņas mazais puisēns līdzinājās tiklab mātei, kā tēvam, un, lai gan viņš bija dzimis nabadzīgā, nomaļā mājiņā, tomēr likās, ka laimīgāks bērns pasaulē vēl nebija redzēts. Vispirms viņš arvien bija vesels, tātad ar to nedarīdams raižu, tad viņam bija mīļa, tīra sirsniņa un pats tik piemīlīgs mazs cilvēciņš, ka katram par viņu bija jāpriecājas, turklāt viņš bija tik skaists, ka par viņu bija jābrīnās kā par brīnum skaistu bildi. Pirmo reizi pasaulē viņš ienāca nevis plikgalvītis kā citi bērni, bet tūliņ jau bieziem, mīkstiem kā zīds, dzelteni spīdošiem matiņiem, kas pa sešiem mēnešiem jau cirtojās ap galviņu mazās sprodziņās; viņam bija lielas, brūnas acis ar garām skropstām un mazs, mīlīgs ģīmītis, tad vēl tik stingri loceklīši, ka viņš jau pa deviņiem mēnešiem sāka staigāt ar stingrām, taisnām kājiņām, bez tam pats bija tik rātns puisēniņš, ka prieks bija viņu iepazīt. Viņš, kā likās, domāja, ka visi cilvēki viņam draugi, un, ja kāds, viņam uz ielas savos ratiņos sēdot, ar viņu sāka runāt, tad viņš papriekšu nopietni svešo ar savām brūnajām acīm noskatīja un tad tūliņ priecīgi pasmaidīja. Tāpēc ari notika, ka visā apkaimē nebija neviena cilvēka — ieskaitot pat saldumu un dārzeņu pārdevēju uz stūra, pazīstamu par visrupjāko cilvēku Dieva pasaulē —, kam nebūtu bijis prieks viņu redzēt un ar viņu runāties, un ar katru mēnesi, ko nāca vecāks, viņš kļuva glītāks un mundrāks.

Kad jau bija tik paaudzies, ka ar savu aukli varēja iziet, apģērbts īsos, baltos svārciņos un lielu, baltu platmali cirtainā galviņā, tad viņā visiem bija ko skatīties, un aukle mammai nevarēja nostāstīt vien par kundzēm, kas braukdamas likušas pieturēt un izkāpušas ar viņu runāties, ļoti priecādamās par to, ka viņš savā vientiesīgajā bērna prātā ar viņām runājies kā vecs paziņa. Drosme ar katru sadraudzēties viņu darīja sevišķi patīkamu. No dabas atklāta un uzticīga, viņa mazā sirsniņa gribēja, lai citiem arī tāpat būtu ap sirdi kā viņam, tādēļ viņš brīnum ātri mācījās saprast to jūtas, ar ko viņam iznāca satikties. Var būt arī, ka šī īpašība caur to tā varēja attīstīties, ka viņš vienādi dzīvoja kopā ar tēvu un māti, kas mīlīgi un laipnīgi savas sirdis bija izkopuši īstā sirds izglītībā; nekad viņš mājās nedzirdēja nepieklājīga vai skarba vārda, no mazām dienām viņu kopa un ar viņu apgājās ar mīlestību un laipnu rūpību, tādēļ arī viņa bērna sirsniņa izstaroja mīlestību un sirdssiltumu uz citiem. Savu māmiņu viņš arvien dzirdēja saucam mīļos vārdos, un tādēļ viņš pats arī nekad ar viņu vai par viņu citādi nerunāja; aizvien viņš bija noskatījies, ka tētis māmiņu vārīgi sargāja un par viņu gādāja, un tātad viņš arī mācījās par viņu gādāt. Un, kad viņš nu zināja, ka viņa tētis vairs nekad atpakaļ nenākšot, un, kad redzēja, cik viņa bija nobēdājusies, tad nemanot viņa mazā sirsniņa iedomājās, ka nu viņam vienam pašam viss jādara, lai viņa būtu laimīga. Lai gan vēl mazs bērns būdams, tomēr šādas domas viņš domāja, vai nu viņai klēpī kāpdams un viņu mutēdams, un savu cirtaino galviņu piespiezdams pie viņas vaiga, vai arī savas lietiņas vai bilžu grāmatas rādīt nesdams, vai arī klusām un nekustoties viņai līdzās sēdēdams, kad viņa bija atgūlusies.

Vēl viņš nebija tādā vecumā, ka būtu zinājis, kā viņu citādi iepriecināt, bet, cik viņš prata, tik darīja, lai arī pats nemanīdams, cik ļoti viņa klusā pūlēšanās mātes bēdīgo, vientuļo sirdi iepriecināja.

— Man liekas, Mērij, — tā viņš dzirdēja savu mammu sakām vecajai kalponei, — ka viņš man kā prazdams grib palīdzēt un mani iepriecināt. Lāgiem viņš kā izbrīnījies ar savām lielajām acīm tik žēlīgi skatās uz mani, it kā viņam manis būtu gauži žēl, un tad, pienācis klāt, glauda mani vai rāda man kaut ko. Viņš jau ir brīnum saprātīgs; man liekas, viņš spēj dziļi domāt.

Paaugoties viņam daudz kas iekrita prātā, par ko bija jāsmejas, un savai mammai viņš tik brangi prata kavēt laiku, ka viņa citu laika kavētāju arī nemaz nekāroja; kopā viņi gāja pastaigāties, kopā rotaļājās un pļāpāja. Vēl viņš bija gluži mazs zēniņš, kad jau iemācījās lasīt, vēlāk, nogūlies kamīna priekšā uz paklāja, lasīja priekšā bērnu stāstiņus, dažreiz arī lielas grāmatas, kādas pieaugušie lasa, un pastarpām arī avīzi, turklāt daudzreiz Mērija savā ķēķī dzirdēja misis Errolu gardi iesmejamies par viņa jocīgajiem izteikumiem.

—    Tu mīļo Dieviņ, — Mērija teica saldumu pārdevējam, — tāds koka gabals jau vēl neviens nebūs, kam nebūtu jāsmejas par mūsu puisēnu, kad viņš runā. Tonakt, kad jaunais prezidents bija ievēlēts, puisēns ienāk pie manis ķēķī, nostājas pie uguns, rociņas sabāzis mazajās kabatiņās, es jums saku, kā bilde, un tad ar tādu seju kā tiesnesis talārā. Un tad saka man: «Mērij,» viņš saka, «par vēlēšanām gauži 'tresējos,» viņš saka. «Es esmu 'publikānis un sirdsmīļā arī. Vai tu arī esi 'publikāne, Mērij?» «Man žēl, ka neesmu,» es saku, «bet šobrīd es drusku turos pie otras partijas.» Tad, mani uzskatījis ar tādām acīm, ka bail metas, saka: «Mērij,» viņš saka, «tie jau zemi izposta.» No tā laika ik dienas mani ņemas pierunāt, lai es pārejot pie otras partijas.

Mērija ļoti slavēja «muļķa puisēnu» un bija ļoti lepna uz viņu; viņa jau tad bija šai mājā kalpojusi, kad viņš ieradās pasaulē, un pēc viņa tēva nāves viņa bija gan ķēkša, gan istabmeita un bērnaukle. Viņa bija lepna uz spirgto, mazo zēnu un viņa glīto uzvešanos, bet visvairāk uz viņa spožajiem matiem, kas, priekšā līdz pierei nogriezti, vieglās cirtās nolaidās uz pleciem. Ne agri, ne vēlu viņai nebija par grūtu, kad bija jāpalīdz taisīt viņa mazie uzvalciņi.

—    Kā 'ristokrāts, vai ne? — viņa mēdza teikt. — Tu mīļo Dieviņ, to puiku Piektajā avēnijā es gribētu redzēt, kas vēl tā māk skatīties, tā kājas likt kā viņš. Katrs cilvēks, lai tur vīrietis, sieviete vai bērns, noskatās viņam nopakaļ, kad viņam melnie samta svārciņi mugurā, ko mēs no manas kundzes vecās kleitas pārtaisījām, kad viņš iet, galviņu pacēlis, un cirtainie mati vien tik plivinās. Akurāt kā jauns lords viņš izskatās.

Sedrikam ne prātā nenāca, ka viņš kā mazs lords izskatījās, viņam ne jausmas nebija, kas īsti lords ir. Cienīgākais no viņa draugiem bija saldumu un augļu pārdevējs uz stūra — pazīstamais rupjais cilvēks, kas pret viņu nekad rupjš nebija. Viņa vārds bija Hobss. Sedriks viņu turēja par ļoti bagātu un sevišķi ievērojamu vīru, ko'viņš bezgala apbrīnoja; viņa bodē'jau bija ļoti daudz teicamu lietu — plūmes un vīģes, un apelsīni, un kūkas — un tad vēl viņam bija zirgs un rati. Sedrikam gan patika pieninieks, maiznieks un ābolu pārdevēja ar', tomēr misters Hobss stāvēja viņa sirds labākā vietā, ar to viņš bija tik tuvu pazīstams, ka ik dienas viņu apciemoja un ilgi pie viņa nosēdēja, pārrunādams jaunākos notikumus. Tā, piemēram, Ceturtais jūlijs [2] viņiem bija tāds temats, kuru pārspriežot runas nekad nebeidzās. Misters Hobss par angļiem daudz laba nerunāja, un tā viņš zēnam stāstīja visu brīvvalstu atkrišanas vēsturi, iztēlodams ienaidnieku (angļu) neģēlību un brīvvalstnieku drosmi, beigās viņš vēl viņam vārdu pa vārdam noskaitīja kādus gabalus no Neatkarības deklarācijas. Sedriks bija tādās reizēs tik aizgrābts, ka acis vien spīdēja, vaigi kvēloja un visas viņa matu cirtas bija savēlušās juku jukām; mājās atnācis, ēdamreizes nevarēja vien sagaidīt, kur mammai visu, ko dzirdējis, atstāstīt, — skaidri redzams, ka misters Hobss bija tas, kas pamodinājis viņā interesi par politiku. Misters Hobss bija ari cītīgs avīžu lasītājs, un tātad ari Sedriks dabūja gandrīz visu dzirdēt, kas Vašingtonā notika, un zināja arvien, vai prezidents pildīja savu pienākumu vai ne. Pēdējās prezidenta vēlēšanās abi bija ļoti aizrāvušies, un bez mistera Hobsa un Sedrika zemes pārvaldība tiešām būtu gandrīz vai no sliedēm noskrējusi. Misters Hobss Sedriku tādēļ arī ņēma līdzi lāpugājienā, un dažs labs lāpasnesējs vēlāk vēl atminējās plecīgo vīrieti pie laternas staba ar gaišmati puisēnu plecos, kas, cepurīti sparīgi vicinādams, arī kliedza savu tiesu — urā!

Neilgi pēc šīm vēlēšanām — Sedriks varēja būt septiņus astoņus gadus vecs — nāca nozīmīgs atgadījums, kas viņa dzīvi pavisam pārgrozīja. Ievērojams bija, ka taisni šinī dienā viņš ar savu draugu bija sarunājies par Angliju un karalieni, un misters Hobss bargi bija spriedis par aristokrātiju, jo asi nosodīdams Britānijas grāfus un marķīzus. Rīts bija bijis ļoti jauks, un Sedriks, paspēlējies ar pāris biedriem «zaldātos», bija aizgājis pie mistera Hobsa atpūsties un atradis viņu dusmojamies par rakstu avīzē «London Illustrated News», kas atstāstīja kādu galma ceremoniju.

—    Tad tā, — viņš skaitās, — tā viņi tagad dara, bet gan kādreiz viņiem tas tiks atmaksāts, kad sacelsies tie, kurus viņi tagad min ar kājām, un sagrūdis visu viņu baru čupā — hercogus, grāfus un visus tādus lupatas! Tas nāks — lai tik viņi pielūko vien!

Sedriks kā arvien sēdēja jāšus uz augstā kantora krēsla, platmali nobīdījis no pieres, rociņas sabāzis kabatās un uzmanīgi klausījās.

—    Vai jūs daudz marķīzu pazīstat, mister Hobs, — viņš jautāja nopietni,' — vai arī daudz grāfu?

—    Nē, — misters Hobss atbildēja ar īgnumu, — nepavisam. Bet es gan vēlētos kādreiz vienu tādu smalku še savā bodē dabūt, to tad es gan pamācītu, ka es razbainiekiem un varmākām neļauju sēdēt uz savas biskvītkastes un luncināties pa manu bodi.

Apzinādamies šāda cēla pilsoņa lepnumu, viņš jutās mierā ar sevi un noslaucīja pieri, kā valdnieks pamezdams acis uz savām kastēm.

—    Varbūt viņi tik tādēļ vien ir grāfi, ka viņi nekā labāka nezina, — Sedriks teica, jo viņa mazā sirsniņa sāka līdzi just šiem nelaimīgajiem.

—    Ka viņi nekā labāka nezina! — misters Hobss atteica. — Te gan tu pavisam maldies, viņi jau ari to vēl nezina, kā lepoties, tie dzcgužbērni.

Abiem vēl runājoties, ienāca Mērija. Sedriks papriekš domāja, ka viņa nākusi mājas vajadzībām kaut ko iepirkt, bet tā vis nebija; viņa rādījās gluži nemierīga, un viņas ģīmis bija tik bāls, kāds nekad nemēdza būt.

—    Nāc uz mājām, puisīt, — viņa sacīja, — mamma tā teica.

Sedriks nolaidās no sava augstā sēdekļa. — Vai man ar mammu būs kur jāaiziet, Mērij? — viņš prasīja. — Ardievu, mister Hobs! Es nākšu citreiz.

—    Kas tad noticis, Mērij? — viņš vaicāja iedams. — Vai karstuma dēļ, vai?

—    Nē, nē, — Mērija teica, — vai Dieviņ, kas pie mums notiek!

—    Vai tad sirdsmīļajai galva sāp no saules? — mazais vīriņš teica sabijies.

Bet tā arī nebija. Mājās tikuši, viņi redzēja durvju priekšā ratus, un dzīvojamā istabā viens svešs kungs bija pie mammas; Mērija puisēnu steigšus uzveda pa trepēm augšā un, apvilkusi viņam labākos svārciņus, balto flaneļa uzvalciņu, nosukāja matiņus gludus.

— Lords! — viņa teica pie sevis. — Par lordu tak runāja! Ak, un tad tie radi. Lai vilks viņus parauj! Lords ir grāfs, tā gan, bet tas jau vel sliktāk!

Tas viss gan bija tiešām ļoti neizprotams, bet zēns jau droši zināja, ka viņa mamma viņam visu izskaidros, un

tādēļ viņš Mēriju viņas domās netraucēja. Apģērbies viņš noskrēja pa trepēm zemē un devās taisni dzīvojamā istabā. Liels, kalsnējs vecs kungs stingru seju sēdēja atzveltnī, mamma gauži bāla stāvēja viņam līdzās, un viņš ar pirmo acu uzmetienu pamanīja, ka viņai acīs bija asaras.

—    Ai, Sedij! — viņa sauca, savam mazajam puisēnam; pretim steigdamās un viņu bailīgi un aizkustināta spiezdama pie sirds. — Sedij, manu bērniņ!

Garais vecais kungs piecēlās un cieši aplūkoja puisēnu, berzēdams savu tievo zodu ar kaulaino roku. Ar iespaidu viņš, likās, bija mierā.

—    Tā, tā, — viņš noteica, — tad tas ir mazais lords Fontlerojs.

OTRĀ NODALA Sedrika draugi

To nedēļu, kas pēc tam nāca, gan neviens no visiem maziem puisēniem nebija tik izbrīnījies un pārsteigts kā Sedriks, bet visi šīs nedēļas piedzīvojumi arī izlikās ļoti dīvaini un neticami. Vispirms notikums, ko mamma viņam stāstīja, bija pavisam brīnišķīgs, un tas bija reizes divas trīs viņam jāstāsta, kamēr saprata, bet, ko misters Hobss par to teikšot, ar to viņš vēl nepavisam nebija skaidrībā. Notikums iesākās ar grāfiem; viņa tēvatēvs, kuru viņš nekad nebija redzējis, bija grāfs, tad viņa vecākais tēvabrālis būtu kļuvis par grāfu, ja nebūtu, no zirga krizdams, nosities, pēc viņa nāves par grāfu būtu jākļūst viņa otram tēvabrālim, bet tas bija Romā piepeši ar drudzi nomiris. Un būtu pienākusi kārta viņa paša tēvam dabūt grāfa titulu, bet, kad visi bija miruši un neviens vairs nebija dzīvs, tad galu galā notika tā, ka viņam pašam pēc tēvatēva nāves bija jākļūst par grāfu un mantinieku, — un šobrīd viņš bija lords Fontlerojs.

Pirmoreiz to izdzirdis, viņš gluži satrūkās.

—    Ak, sirdsmīļā! — viņš teica, — man nepatīk kļūt par grāfu. Neviens no citiem puikām arī nav grāfs. Vai es arī nevaru palikt kas bijis?

Bet lieta taču laikam nebija citādi grozāma, un vakarā, ar māmiņu pie loga sēdēdami un skatīdamies ārā uz nabadzīgo ielu, viņi vēl ilgi un plaši par to pārrunāja. Sedriks sēdēja uz sava kāju beņķīša, pēc vecā ieraduma vienu kāju pārlicis pār otru, no lielās domāšanas mazā sejiņa bija nosarkusi un izbrīnījusies. Viņa tēvatēvs gribēja, ka viņam jābrauc uz Angliju, un tādēļ viņš arī bija atsūtījis veco kungu.

—    Es zinu, ka tavs tētis par to priecātos, — viņa mamma teica, bēdīgām acīm pa logu skatīdamās. — Viņa sirds ļoti pieķērās dzimtenei, un tad vēl te daudz citu lietu jāpadomā, kuras tu vēl tagad, bērniņ, nevari izprast. Es būtu slikta mamma, ja es tev neļautu braukt, — tu pats to vēlāk sapratīsi, kad būsi pieaudzis.

Sedriks bēdīgs pakratīja galviņu. — Man žēl, ka man no mistera Hobsa jāšķiras. Man liekas, ka viņš pēc manis ilgosies, un man arī viņa pietrūks — viņa un visu citu.

Kad misters Hevišems, gadiem ilgi Dorinkūras grāfa lietvedis, kam bija uzdots lordu Fontleroju atvest uz Angliju, otrā dienā pie viņiem atnāca, Sedriks dabūja dzirdēt daudz jauna, bet viņš par to gandrīz nemaz nepriecājās, ka viņš reiz būšot brīnum bagāts cilvēks, kam še ir pils ,un tur pils, lieli parki, kalnraktuves, zemes gabali un apkalpotāji. Domādams par savu draugu, misteru Hobsu, viņš bija gauži nobēdājies un tūliņ pēc brokastīm savās sirdsbailēs aizgāja pie viņa uz bodi.

Viņš atrada viņu avīzi lasot un stājās nopietnu seju viņam pretim; viņš jau zināja, ka notikušais arī misteram Hobsam būs bargs sitiens, tādēļ jau nākdams to lietu labi bija pārlicis, kā viņam to vislabāk darīt zināmu.

—    Hallo! — misters Hobss sauca. — Labrīt!

—    Labrīt, — Sedriks atņēma. Viņš tagad neuzkāpa vis, kā citām reizēm, viņa augstajā krēslā, bet nosēdās uz bisikvītkastes, kājas salikdams krustiski, un ilgu laiku cieta klusu, kamēr misters Hobss, pār avīzi skatīdamies, kā uzrunas gaidīdams, viņu uzlūkoja.

—     Hallo! — viņš vēlreiz sauca.

Sedriks saņēma dūšu.

—   Mister Hobs, — tā viņš iesāka, — vai vēl atminat, par ko mēs vakar priekšpusdienā runājām?

—    Hm, jā, par Angliju laikam.

—   Tiesa gan, bet taisni tobrīd, kad Mērija ienāca, vai to ar' vēl zināt?

Misters Hobss berzēja pakausi.

—    Mēs diskutējām par karalieni un aristokrātiem.

—    Jā, — Sedriks gausi sacīja, — un … nu, par grāfiem, vai to ar' vēl zināt?

—     Jā gan, — misters Hobss atbildēja, — tie dabūja savu tiesu, kā jau pelnījuši.

Sedriks pār visu seju nosarka — tādā neizpratnē, ko darīt, ko ne, viņš savu mūžu vēl nebija bijis, turklāt vēl •baidījās, ka arī misteram Hobsam šī lieta nebūšot īsti izprotama.

—     Jā, un tad jūs teicāt, — viņš runāja tālāk, — ka jūs nevienam no tiem aristokrātiem neļautu sēdēt uz jūsu biskvītkastes.

—     Skaidra lieta! — misters Hobss ar pārliecību apstiprināja savu izteikumu. — Lai tik nāk vien kāds šurp, gan es tam parādīšu.

—     Mister Hobs, — Sedriks teica bailīgi, — bet nupat viens sēž uz šīs kastes!

Misters Hobss bezmaz būtu nokritis no krēsla.

—    Ko? — viņš iesaucās.

—     Jā, — Sedriks pieklājīgā pazemībā izskaidroja, — es jau esmu grāfs vai ar' vēlāk par to kļūšu. Es negribu jūs pievilt.

Misters Hobss izskatījās gluži iztrūcies; piepeši viņš piecēlās un paskatījās termometrā.

—     Laikam gan būs reibonis no saules karstuma, — viņš teica, savu mazo draugu cieši uzskatīdams. — Bet tādā karstumā jau arī nav brīnums! Vai tev sāp ar'? No kura laika tev jau tā ir?

Viņš uzlika savu plato roku puisēnam uz galvas, un šis nu pavisam bija bez padoma.

—     Paldies, paldies, — Sedriks teica, — man it nekas nesāp un galvā ar' vēl viss ir kārtībā. Man gauži žēl, bet viss, ko es jums sacīju, mister Hobs, ir patiesība, tāpēc arī Mērija mani vakar aizveda, un misters Hevišems pats to manai mammai teicis, un viņš ir advokāts.

Misters Hobss atmetās savā krēslā, noslaucīdams pieri ar mutautu.

—     Vienam no mums abiem ir reibonis no karstuma! — viņš teica.

—     Nemaz, — Sedriks atteica, — nemaz ne. Bet mums tas jāpacieš, mister Hobs. Mans tēvatēvs ir misteru Hevišemu visu garo ceļu no Anglijas šurp sūtījis, lai mums to visu pasaka.

Misters Hobss gluži iztrūcies skatījās mazā vīriņa nevainīgajā, nopietnajā sejā.

—    Kas tad tavs tēvatēvs ir? — viņš vispēdīgi prasīja.

Sedriks iebāza roku kabatā un ar lielu rūpību izvilka mazu papīra strēmelīti, uz kuras lieliem, neveikliem burtiem kaut kas bija uzrakstīts.

— Džons Arturs Molins Errols, Dorinkūras grāfsl Tā viņu sauc, un viņš dzīvo vienā pilī — nē, divās pilīs lai-

kam. Un mans mirušais tētis bija viņa jaunākais dēls; un es nebūtu ticis ne par grāfu, ne par lordu, ja mans tētis jiebūtu ticis par grāfu, ja viņa abi brāļi nebūtu nomiruši. Bet nu viņi visi ir miruši, un bez manis neviena vairāk nav — neviena puikas —, tādēļ man jāpaliek par to grāfu, un mans tēvatēvs tādēļ vienu ir atsūtījis, kas mani aizved tiz Angliju.

Misteram Hobsam, kā likās, kļuva arvien karstāk, jo viņš slaucīja pieri un savu pliko pakausi un šņauca, un pūta pavisam briesmīgi. Ka še kaut kas ievērojams noticis, to viņš pamazām noskārta, bet tad atkal, uzskatot mazo zēnu uz biskvītkastes ar izbiedētām, nevainīgām bērna acīm, — viņš nemaz nelikās pārvērties, bet bija tas pats glītais mazais puisis melniem svārciņiem, sarkanu krūtežu, kas vakardien arī turpat sēdējis, — tad pats notikums ar grāfiem un tituliem viņam atkal izlikās nesaprotams, un, kad Sedriks vēl tik vienkārši un patiesi stāstīja, pats nemaz šā notikuma nozīmes neizprazdams, tad viņš arvien jo vairāk apstulba.

—    Kā tu teici, kā tevi tagad saucot? — misjters Hobss prasīja.

—    Sedriks Errols, lords Fontlerojs, — nožēlojamais mazais muižnieks atbildēja. — Tā mani misters Hevišems sauc; kad es ienācu istabā, tad viņš teica: «Tā, tā, tad tas ir mazais lords Fontlerojs.»

—    Nu tad lai mani tūliņ izsvēpē!

Tas bija aizgrābtības brīžos misteram Hobsam ļoti iemīļots teiciens, un šinī aizkustinošā brīdī viņam arī cits nekas neienāca prātā. Sedriks arī nemaz nedomāja, ka tas izklausītos kaut kā nepiedienīgi; misteru Hobsu viņš tik nešaubīgi cienīja un apbrīnoja, ka viņš katru brīdi bija pārliecināts par viņa vārdu nemaldību, bez tam viņš arī vēl par maz pazina cilvēku uzvedību, lai varētu noskārst, ka misteram Hobsam piemita kļūmes.

Ka misters Hobss pavisam citāds bija nekā viņa mamma, to, zināms, puisēns gan noprata, bet mamma jau bija dāma, un, ka dāmas un kungi ir pavisam atšķirīgi, tā lieta viņam bija skaidra.

Viņš ļoti nopietni uzskatīja misteru Hobsu.

—    Anglija ir varen tālu, vai ne? — viņš jautāja.

—    Aiz Atlantijas okeāna, kā zināms, — misters Hobss izskaidroja.

—    Tas ir sliktākais no visa, — Sedriks sacīja bēdīgi.

— Varbūt es jūs tad ilgi vairs neredzēšu — man par to ir domāt negribas, mister Hobs.

—    Ar! pašiem labākajiem draugiem reiz jāšķiras, — misters Hobss teica cienīgi.

—    Mēs jau gan sen, sen gadiem esam draugi, vai ne?

—    Kamēr vien tu pasaulē. Tu biji, tā es rēķinu, nedējas sešas vecs, kad pirmo reizi parādījies uz ielas.

—    Ai, — Sedriks teica, grūti nopūzdamies, — toreiz es gan vēl nedomāju, ka es reiz tikšu par grāfu.

—    Tad tu domā, ka tev nekādi nav iespējams tikt vaļā no šīs ķibeles?

—    Nekādi, kā liekas. Mamma saka, ka tētis arī butu vēlējies, lai es to daru. Bet, kad nu man ar' par grāfu jākļūst, tad vēl tak viens ceļš man atliek — es lūkošu kļūt par īsti lādzīgu grāfu; varmāka es nemūžam nebūšu. Un, ja tad atkal karš izceļas ar Ameriku, tad es tam darīšu galu, ja varēšu.

Tagad nu ar misteru Hobsu tika dziļi un nopietni pārspriests par šīs lietas politisko pusi. No pirmajām izbailēm atguvies, cienījamais misters Hobss izrādījās daudz lēnāks, nekā bija gaidāms, darīja cik spēdams, lai lietu aplūkotu no labās puses, un prasīja un taujāja ļoti daudz. Bet, kad Sedriks tikai mazumiņu no tā varēja atbildēt, tad viņš mēģināja pats to izdarīt, un, reiz iekļuvis pašā labākā runāšanā, viņš par mantošanu, grāfa tituliem un dzimtu likumiem stāstīja lietas, par ko misters Hevišems būtu ne mazumu izbrīnījies.

Un misters Hevišems arī ne mazumu piedzīvoja, par ko pabrīnīties. Visu savu mūžu Anglijā vien nodzīvojušam, viņam Amerikas ieražas un ļaudis bija pavisam sveši. Jau gandrīz četrdesmit gadu viņš stāvēja veikala darīšanās ar Dorinkūras grāfa dzimtu, pazīdams jo smalki šīs ģimenes apstākļus un īpašumu, un sajuta savā vēsā veikalnieka prātā daudzmaz līdzjūtības pie mazā puisēna, kam reiz viss tas piederēs. Visu pievilšanos cerībā, ko tēvs no abiem vecākajiem dēliem piedzīvojis, viņš bija pieredzējis, bija noskatījies arī grāfa dusmās par kapteiņa Sedrika apprecēšanos un zināja, kā vecais kungs nīda mazo atraitni un cik rūgtiem un skarbiem vārdiem viņš mēdza par viņu runāt.

Viņš to par citu neko neturēja kā par neizglītotu amerikānieti, kas viņa dēlu pie sevis pievilinājusi, zinādama, no kādas ģimenes viņš nāk, un misters Hevišems, savā mūžā diezgan pieredzējis par naudu pērkamu cilvēku, šīm viņa domām gandrīz piekrita, no amerikāņiem jau tā kā tā maz laba turēdams. Kad, Amerikā nonākušu, kučieris viņu noveda nomaļā nabadzīgā ielā, sliktas mazas mājiņas priekšā, viņš bija gluži nobijies; ka nākamais Dorinkūras pils, Veindemtaueras, Čolvērtas un citu lepnu muižu īpašnieks še dzimis un liels uzaudzis, tas arī viņam ķērās pie goda.

Viņš ļoti kāroja zināt, kāda būšot māte ar bērnu, un viņam tīri bailes bija no satikšanās; viņš bija lepns uz augsto veco dzimtu, kuras lietas viņš jau tik ilgi bija vadījis, un viņš būtu juties dziļi aizskarts, ja viņam būtu bijusi darīšana ar zemsirdīgu, naudaskāru sievieti, kas sava mirušā vīra stāvokli un godu par nieku turējusi. Un še taču bija jārūpējas par vecas un turklāt vēl slavenas dzimtas vārdu, pret kuru viņš taču ar visu savu rāmo dabu un veikalnieka vienaldzību sajuta savu tiesu cienības.

Kad Mērija viņu bija ievedusi mazajā salonā, viņš vērtētāja acīm sāka tajā apskatīties. Viss bija ierīkots vienkārši, bet patīkami; nekur neredzēja lētu, labai gaumei nepiederīgu nepratēja pirktu rotājumu vai bilžu pie sienām; tas mazumiņš, ko no izrotājumiem pie sienām redzēja, bija īsta mākslinieka darbs, un pulka sīku darbiņu, sievietes rokas izstrādātu, darīja šo dzīvokli īsti piemīlīgu.

— Tik tālu nemaz vēl nav slikti, — vecais kungs pats pie sevis runāja, — bet te gan kapteiņa gaume būs palīdzējusi ar padomu.

Bet, kad misis Errola ienāca istabā, viņš nevarēja atturēties nedomājis, ka varbūt arī viņa pēc savas gaumes to visu ierīkojusi. Ja viņš nebūtu bijis sevī noslēdzies, atturīgs veikalnieks, tad gan laikam, viņu ieraudzīdams, nebūtu varējis apslēpt savu pārsteigumu; vienkāršajā melnajā uzvalkā, kas cieši piegūla viņas smalkajam stāvam, viņa izskatījās drīzāk kā jauna meitene nekā septiņus gadus veca puikas māte; no sejas viņa bija skaista, un viņas lielajās, brūnajās acīs atspīdēja nevainība unn sirsnība, un turklāt arī vēl neizsakāma skumība, kas viņai bija palikusi, kamēr vīrs miris. Sedriks bija jau apradis ar viņas bēdīgajām acīm, bet brīžiem taču viņš arī tās redzēja priecīgi iemirdzamies, bet tas notika tikai tad, kad viņš ar viņu rota|ājās vai runājās, vai arī atkal izrunāja kādu no garajiem svešvārdiem, ko pie mistera Hobsa no avīzes izķēris. Viņam patika runājoties lietot tādus garus vārdus un bija prieks, kad viņa mamma par to smējās, lai gan pats nesaprata, kas tur bija, ko smieties, jo viņš to teica

gluži nopietni. Advokāts savā ilggadējā praksē bija iemanījies cilvēku dabu pazīt jau no sejas vien, un tādēļ viņš tūliņ no paša pirmā acu uzmetiena zināja, ka viņi abi ar grāfu pagalam vīlušies, iepriekš tā par viņu domādami. Misters Hevišems ne reizi nebija bijis precējies, pat ne iemīlējies, bet te viņš juta, ka šī jaunā sieviete ar mīlīgo balsi un skumīgajām acīm kapteini Errolu tikai tādēļ apprecējusi, ka viņa to no visa sava sirdsspēka mīlējusi, ne domāt par to nedomādama, kā dēls viņš ir. Tagad viņš arī zināja, ka viņa tam arī nekādu šķēršļu nelikšot ceļā un ka varbūt šis pats mazais lords Fontlerojs savai dzimtai nemaz tik daudz raižu nedarīšot, kā domājuši; kapteinis bija glīts cilvēks, māte bija ļoti skaista, var būt, ka puika arī nebija neglīts. Kad viņš misis Errolai bija izteicis, kādēļ nācis, viņa gluži nobāla.

—    Ak, — viņa klusām teica, — vai tad tiešām būs vajadzīgs viņu no manis šķirt? Mēs ļoti viens otru mīlam. Viņā ir visa mana laime, visa mana bagātība. Cik spēdama esmu pūlējusies, lai es viņam būtu laba māte! — Un mīkstā, jaunā balss ietrīcējās, un asaras spiedās viņai « acīs. — Jūs nezināt, cik mīļš tas bērns man bijis, — viņa paklusām piebilda.

Vecais kungs iekāsējās uz runāšanu.

—    Nepatīkams pienākums man ir jums to sacīt, ka Dorinkūras grāfs uz jums netur … netur labu prātu. Grāfs ir vecs, ar stipriem aizspriedumiem; Amerika un amerikāņi viņam sendienām sevišķi riebušies, kālab arī par dēla precēšanos viņš tik ļoti bija noskaities. Nožēloju, ka man jānāk tik grūtā uzdevumā, bet grāfs negrib jūs redzēt. Lordu Fontleroju viņš vēlas audzināt savā paša pārraudzībā, lai viņš vienādi būtu pie viņa; grāfam ļoti patīk Dorinkūras pils un viņš arī lielāko daļu gada tur pavada; bieži vien viņam uzkrīt kaulu sāpes, un Londonā viņš nemaz negrib dzīvot; tādēļ lordam Fontlerojam arī būtu jādzīvo visvairāk Dorinkūrā. Jums par mitekli grāfs dod Kūrlodžas muižiņu, kas atrodas Dorinkūras tuvumā, ļoti jaukā vietā, saprotams, ar pienācīgu gada ienākumu. Lordam Fontlerojam atļauts jūs apmeklēt, vienīgais ierobežojums ir tas, ka jūs viņu nedrīkstat apmeklēt un parkā pat ne rādīties; tātad patiesībā jums no dēla nemaz nebūs jāšķiras, un es jums, cienītā kundze, varu apliecināt, ka šie nosacījumi pašreizējos apstākļos priekš jums ir īsti piemēroti, un jūs pati ieskatīsiet, ka lordam Fontlerojam tas no liela svara uzaugt tādā apkārtnē un baudīt tādu

audzināšanu. — Misteram Hevišemam bija drusku neomulīgi ap sirdi, sagaidot nepatīkamu skatu vai arī vismaz raudāšanu, un viņš ne acu galā nevarēja ieraudzīt sievietes raudam; bet nekas tāds nenotika. Jaunā sieva tikāt piegāja pie loga un kādu brītiņu skatījās ārā, lai pagūtu, saņemties un apdomāties.

—     Kapteinim Errolam ļoti patika Dorinkūra, — viņa teica pēc brītiņa. — Viņš mīlēja savu tēviju, un viņam tas arvien sāpēja, ka viņš no turienes bija izstumts. Viņšbija lepns uz savu tēva namu un uz savu vārdu. Viņš, to zinu, būtu vēlējies, ka viņa dēls dabūtu redzēt to lepm> dzimtas vietu un tiktu uzaudzināts, kā viņa nākamajam, stāvoklim piederas.

Atkal pie galda pienākusi, viņa brīnum klusi un padevīgi skatījās uz misteru Hevišemu.

—    Mans vīrs tā būtu gribējis, — viņa teica apņēmīgi,. — un priekš puisēna arī tā būs labāk. Es zinu — esmu pārliecināta, ka grāfs nebūs tik nežēlīgs un negribēs man; atraut bērna mīlestību, bet es zinu arī, ka pat tad, ja viņš arī to gribētu darīt, mans puika ir par daudz sava tēva dabā un neklausīs vis pret paša gribu svešam iespaidam; viņam ir ļoti laba daba un pastāvīga, mīļa sirds. Viņšmani mīlētu, arī mani neredzēdams, un, kamēr vien jau mēs drīkstam šad un tad satikties, tikmēr jau arī es to varēšu izturēt.

—    Viņa vis daudz pati par sevi nedomā, — advokāts klusām novēroja. — Viņa neceļ priekšā nekādu nolīgumu savā labā.

—    Cienītā kundze, — viņš tad sacīja, — es cienu jūsu pašaizliegšanos dēla labā, un arī viņš, vīra gados nācis,, jums par to sacīs pateicību. To jums droši saku, ka lordsFontlerojs tiks uz rūpīgāko kopts un audzināts un ka Dorinkūras grāfs viņu tikpat vērīgi sargās kā jūs pati.

—    Es tik domāju, — mīkstsirdīgā mazā māte teica ar aizrāvušos balsi, — viņa tēvatēvs Sediju turēs mīļu. Viņam ir mīksta, jūtīga sirds, un viņš ir paradis baudīt, daudz mīlestības.

Misteram Hevišemam atkal bija jāiekāsējas; viņam lāgā nebija saprotams, kā gan ātrsirdīgais, augstprātīgais, par citiem nebēdājošais vecais kungs savā kaulu sāpju krēslā varētu jel vienu cilvēku mīļu turēt, bet to viņš gan zināja, ka grāfam pašam sevis dēļ būtu jāpūlas, ierasto īgnumu pārvarot, labam būt pret savu nākamo mantinieku, zināja ibez tam ari vēl to, ka, ja vien zēns viņa vārdam darītu godu, grāfs būtu pat lepns uz viņu.

—     Lordam Fontlerojam nekā netrūks, par to es esmu drošs, — viņš atteica, — gribēdams tikai bērna laimi vien, grāfs vēlējās, ka jūs pati tuvumā dzīvotu, lai ik dienas ar viņu varētu satikties. '

Misters Hevišems neturēja par pieklājīgu atstāstīt še vārdus, ar kuriem grāfs tādu lēmumu pamatojis, bet ieskatīja par derīgāku sava sūtītāja piedāvājumu ietērpt pieklājīgākā un laipnākā veidā.

Viņam atkal palika drusku bailīgi ap dūšu, kad misis Errola, Mērijai ienākot, viņai teica, lai pameklējot puiku.

—    Vai tad nezināms, kur būs? — šī atteica. — Viņš sēdēs pie mistera Hobsa augstajā krēslā pie kases, triekdams par politiku vai arī kaut kā citādi pūlēdamies ar ziepēm vai svecēm, vai citu ko, tik jautrs kā arvien.

—    Misters Hobss viņu pazīst jau no dzimšanas, — misis Errola paskaidroja. — Viņš ir ļoti labs ar Sediju, un viņi abi ir lieli draugi. — Garām braukdams, misters Hevišems nejauši bija pametis acis uz ne visai grezno veikalu ar vaļējiem kartupeļu maisiem, ābolu mucām un simtiem citu krāmu un atkal sāka nopietni šaubīties. Anglijā augstas kārtas vecāku bērni nemēdz biedroties pa bodītēm ar bodniekiem, un šī lieta viņam neizlikās vis par nieku. Zēna sliktā uzvedība un draudzēšanās ar zemākstāvošiem ļaudīm būtu bijušas itin nepatīkamas īpašības; abu vecāko dēlu vēlme biedroties ar zemiem un prastiem ļaudīm grāfam bija jo īpaši riebusies. Vai gan būtu domājams, ka puika no saviem krusttēviem mantojis tādu dabu tēva teicamo īpašību vietā?

Lielā iekšējā nemierā viņš turpināja sarunu ar misis Errolu, kamēr puisēns nāca, un, durvīm atveroties, misters Hevišems, taisnību sakot, baidījās pamest acis uz Sedriku. Daudziem, kas šo krietno vīru sen gadiem pazina, būtu bijis interesanti noskatīties, kas viņa sejā notika, kad viņš redzēja, kā puisēns pietek pie mātes, — viņa jūtu maiņa bija tik spēja, ka tā viņu pavisam satricināja. Tūliņ pirmajā brīdī viņš atzina, ka mazais vīriņš bija glītāks un staltāks, nekā viņš vēl savā mūžā kādu redzējis, un pie tam viss viņa izskats bija sevišķi savdabīgs. Mazais augums bija pilns daiļuma, spēka un stingrības; galviņu viņš turēja augsti un ar visu izturēšanos izskatījās savam tēvam līdzīgs; tēva bija dzeltenie, cirtainie mati, mātes — lielas, bruņās acis, tikai ar to starpību, ka viņa acīs ne zīmes nemanīja no nedrošības vai skumības un ka tās tik nevainīgi un bezbailīgi raudzījās pasaulē, it kā viņu īpašniekam bailes nekad nebūtu jāmācās pazīt.

«Tas glītākais puisēns, ko savā mūžā esmu redzējis, un sugā krietns,» misters Hevišems pie sevis nodomāja, kaut gan vairāk neizrunāja, kā tik tos vārdus: — Tad tas ir mazais lords Fontlerojs.

Un, jo biežāk viņš šo mazo lordu Fontleroju redzēja un ar viņu satikās, jo vairāk viņam bija ko brīnīties; gan Anglijā viņam bieži vien bija gadījies bērnus redzēt — glītas, sārtas mazas meitenes un zēnus, ko audzinātājas un mājskolotāji kārtīgi pie rokas vadāja un kas vai nu bija bailīgi un nedroši, vai ar' atkal uzbāzīgi un lieli trokšņotāji, bet visi viņi atturīgajam, nopietnajam advokātam nebija daudz patikuši, un tātad patiesībā ar bērniem viņam bija maz piedzīvojumu. Var būt arī, ka viņa paša dalība pie lorda Fontleroja likteņa pamudināja viņu novērot; bet, lai nu ar to būtu kā būdams, viņš pie puisēna atrada daudz ievērojama.

Sedrikam ne jausmas no tā nebija, ka viņu novēroja, un tādēļ viņš izturējās gluži tāpat kā arvien. Misteram Hevišemam priekšā stādīts, viņš tam savā parastajā sirsnībā sniedza rociņu, atbildēdams uz visiem jautājumiem tikpat atklāti un droši, kā satiekoties ar misteru Hobsu. Viņš nebija ne bailīgs, ne bēdīgs, un advokāts ievēroja, ka viņa sarunā ar misis Errolu Sedriks klausījās tikpat uzmanīgi kā liels cilvēks.

—    Liekas jau pieaudzis bērns, — viņš sacīja mātei.

—    Dažā ziņā gan, — šī atbildēja. — Viņš arvien ātri saprata un žigli iemācījās un ir vairāk ar lieliem cilvēkiem dzīvojis. Ļoti jocīgi ir, ka viņam patīk lietot visvisādus garus vārdus vai izteikumus, kurus kaut kur dabūjis lasīt, bet tikpat labi viņam arī patīk bērnu rotaļas. Viņš, man šķiet, ir diezgan apdāvināts, bet turklāt īsti straujš puisēns.

Nākamajā reizē ar viņu satiekoties, misteram Hevišemam bija izdevība pārliecināties par šo vārdu patiesību. Kad dienu pēc tam viņa kariete iegriezās tanī ielā, viņš tūliņ ieraudzīja rosāmies pulciņu mazu zēnu. Divi no tiem nupat gribēja iet skrieties, un vienā no viņiem misters Hevišems sazīmēja jauno lordu, kas kliegšanā un trokšņošanā saviem biedriem nemaz nepalika iepakaļ. Pašlaik viņš stāvēja savam pretiniekam līdzās, vienu kāju ar sarkano zeķīti jau uz skriešanu izstiepis.

—    Pie «viens» sataisieties, — starters [3] sauca skalā balsī, — pie «divi» — izstājieties — pie «trīs» — dieb!

Ziņkārība, ar kādu misters Hevišems bija izliecies pa karietes logu, arī viņam pašam izlikās pavisam jocīga, bet viņš arī savu mūžu nebija redzējis tādu skatu kā šo, kur mazā lorda sarkanās kājiņas zibēja vien gaisā, kad pēc dotās zīmes bija sācis skriet. Rociņas viņš turēja dūrītēs saliektas, pats vairāk uz priekšu paliecies, un viņa gaišie mati tik plivinājās vien ap galvu. — Urā, Sed Errol! — zēni kliedza, skaļi plaukšķinādami. — Urā, Bilij Viljams! Urā, Sedij! urā, Bili! Urā — ra — rā!

—    Man liekas, viņš vēl noskries! — misters Hevišems teica, ne bez līdzjūtības skatīdamies, kā sarkanās kājiņas zibinājās un tām bīstamā tuvumā laidās pakaļ Bilija brūnās, arī nemaz nesmādējamas. — Man patiktu — es gribu, ka viņš noskrien, — viņš iekāsēdamies piebilda.

Sai pašā brīdī atskanēja skaļš, spalgs kliedziens no bērnu rīklītēm; ar pēdējo straujo stiepienu nākamais Dorinkūras grāfs bija apķēris luktura stabu, ko viņa aizelsies pretinieks tik pāra sekunžu vēlāk aizsniedza.

—    Trīsreiz slava, Sedij Errol! — mazo pūlis kliedza. — Urā, Sedij Errol!

Misters Hevišems, apmierināti smaidīdams, atlaidās karietes sēdeklī.

—    Bravo, lord Fontleroj, — viņš teica.

Kad kariete pie misis Errolas mājas pieturēja, uzvarētājs un uzvarētais citu bērnu pulciņā saderīgi nāca atpakaļ, un Sedriks no visas sirds runājās ar Biliju. Viņa mazā seja, uzvaru apzinoties, bija tumši nokarsusi, gaišās matu cirtas bija pielipušas pie slapjās pieres, rociņas bija iebāztas dziļi kabatās.

—    Klau, — viņš pašlaik teica, — man liekas, ka es tevi noskrēju tādēļ, ka manas kājas ir drusku garākas par tavām. Es droši ticu, ka no tā vien tas nāca, un tad, vai zini, es ar' trīs dienas par tevi esmu vecāks, un tas arī jau ir viens labums. Par trim dienām es esmu vecāks.

Sī lietas apsvēršana darīja, kā likās, uz Biliju tik priecīgu iespaidu, ka pasaule viņam atkal rādījās paciešama, un viņš drusku jau iesāka lielīties, it kā šis būtu skriešanās derībās vinnējis, nevis zaudējis. Sedijs Errols arī še palika uzticīgs savai līdzjūtīgajai dabai; pat pirmajā uz-

varas karstumā viņš neaizmirsa, ka zaudētājam gan vis nebūs tik priecīgi ap sirdi un ka šim tas būtu par sirdēstu

apTtāk"olUmU 'Ja Zaudējuma cēlonis būtu ieraugāms ārējos Misteram Hevišemam šinī rītā ar mazo uzvarētāju vēl bija gara saruna, kuras laikā viņam vairāk nekā reizi bija jāpasmejas un jāpaberzē zods ar kaulaino roku.

Misis Errolu izsauca ārā, un Sedriks ar advokātu palika vieni paši; sākumā gan misters Hevišems lauzīja galvu, ko lai iesāk ar savu mazo biedru; viņš tālab sprieda, ka būtu vislabāk viņu drusku sagatavot uz satikšanos ar vectēvu, kā arī uz gaidāmām pārgrozībām. Ka Sedriks no tās dzīves, kas Anglijā viņu sagaidīja, kā arī no savas nākamās dzīvesvietas nekā nesajēdza, bija skaidrs, pat to, ka viņa māte nedzīvos ar viņu zem viena jumta, viņš nezināja, jo misis Errola atzina par labāku viņam priekšlaikus šīs briesmu vēstis nemaz nestāstīt.

Misters Hevišems sēdēja atzveltnes krēslā pie atvērta loga, tam pretim stāvēja viens vēl lielāks, kurā sēdēja Sedriks, kas misteru Hevišemu, acu nenolaižot, uzlūkoja. Viņš bija gluži atgāzies savam augumiņam milzigaja atzveltnī, cirtaino galviņu atspiedis krēsla spilvenos, kājas salicis krustiski un rokas atkal sabāzis dziji kabatās, un visa viņa izturēšanās bija brīva kā mistera Hobsa veikalā. Vēl mammai istabā esot, viņš jau misteru Hevišemu bija loti pamatīgi apskatījis, un, kad viņa bija izgājusi ārā, viņš vēl nebeidza viņu it kā ar godbijību uzskatīt; iestājās klusums, un vecais kungs un mazais zēns, likās, viens otru ar savstarpēju ziņkārību aplūkoja. Bet ko lai viņš runā ar tādu zēnu, kas skriešanās sacensībās vinnējis, kas valkāja īsas biksītes un kura sarkanās zeķītēs apautās kājas vēl nesniedzās pāri krēsla sēdeklim, — ar to misters Hevišems tik viegli nevarēja nākt skaidrībā, kamēr piepeši Sedriks viņam palīdzēja izk|ūt no nezināšanas, pats iesākdams sarunu.

—    Es nemaz nezinu, kas grāfs ir, — viņš teica patiesi.

—    Vai tiešām ne? — misters Hevišems atteica.

—    Nē — un kad nu reiz par grāfu jāpaliek, tad gan pienāktos to zināt, vai nav tiesa?

—    Zināms gan — tiešām, — misters Hevišems atbildēja.

—    Vai jūs nebūtu tik labs man to izskaidrot? — Sedriks lūdza ļoti pieklājīgi, tikai reti kādas zilbes noraudams, kas viņam, izrunājot iecienītos garos vārdus, bieži vien notika.

—    Kas tad viņu par grāfu ieceļ?

—     Vispirms karalis vai karaliene, — misters Hevišems teica. — Palaikam viņš tādu titulu dabū kā atmaksu par ievērojamu pakalpojumu, ko viņš savam zemestēvam izdarījis, vai arī citādi par kādu lielu darbu.

—    O! — Sedriks teica. — Tad tas ir tāpat kā prezidents.

—    Vai tu tā domā?

—    Jā, zināms, — Sedriks atteica priecīgi. — Ja kāds ir ļoti labs un ļoti daudz zina, tad tāds tiek par prezidentu. Tad iet ar lāpām un mūziku un notur daudz runu. Daudzreiz esmu pārdomājis, ka man ar' gribētos tikt par prezidentu; par grāfu kļūt gan nekad netiku domājis; es jau no tā nekā nezināju, — viņš steigšus piebilda, bīdamies, ka misters Hevišems to neņem ļaunā.

—    Bet ar grāfu taču ir drusku citādi kā ar prezidentu vēlēšanu.

—    Kāpēc? — Sedriks prasīja. — Vai tur neiet ar lāpām?

Misters Hevišems nu savureiz kājas pārlika krustiski,

mērīdams ar lielu pamatību abu roku pirkstu galus vienu uz otra; tagad viņš redzēja izdevīgu brīdi, kur varēja šo lietu plašāk paskaidrot.

—    Grāfs ir … ir ļoti ievērojams vīrs, — viņš iesāka.

—    O, prezidents ar'! — Sedijs viņam traucās starpā. — Lāpu gājiens, tas arvien ir kādas piecas jūdzes [4] garš, un tad laiž raķetes un spēlē mūziku.

—    Angļu grāfs, — tā misters Hevišems drusku nedroši turpināja sarunu, — ir no ļoti veca dzimuma, jo …

—    Ko tas nozīmē? — Sedriks taujāja.

—    Viņš ir no vecas, ļoti vecas dzimtas.

—    Ak! — Sedriks iesaucās, un viņa mazās rokas vēl dziļāk iebāzās kabatās. — Tad jau laikam ābolu māmiņa pie parka arī būs no ļoti vecas dzimtas. Jā, zināms gan, viņa būs no brīnum veca dzimuma, jo viņa jau ir tik veca, ka tikko vēl turas uz kājām, un taču viņa sēd arvien ārā, arī kad lietus līst; reiz Bilijam Viljamsam bija gandrīz vesels dolārs naudas, un tad es viņm teicu, lai viņš ik dienas nopērk par pieciem centiem ābolus, kamēr visa nauda izpirkta, tas iznāktu kādām dienām divdesmit, bet jau pēc nedējas viņš nevarēja uz tiem ne paskatīties. Bet toreiz — tas izdevās vēl gluži labi — man viens kungs iešķiņķoja piecdesmit centu, un nu es viņa vietā varēju pirkt ābolus. Paliek tak katram žēl, ja viens ir nabags un no tik veca dzimuma; viņas vecums, tā viņa pati saka, esot saskrējis viņai kaulos, un, kad lietus līst, tad tie gauži sāpot.

Misters Hevišems, mazliet apjucis, skatījās sava pretimsēdētāja vientiesīgajā, nevainīgajā sejā.

.— Man liekas, tu manus vārdus neesi lāgā sapratis, — viņš turpināja sarunu. — Ja es runāju par vecu dzimumu, tad nedomāju ar to vis cilvēka lielu vecumu, bet to, ka tādas dzimtas vārds sen ir pazīstams. Varbūt jau gadu simteņiem tie vīri, kas šo vārdu nes, savas zemes vēsturē ir daudzināti un godināti.

—    Tāpat kā Džordžs Vašingtons, — Sedriks piemetināja. — To dzirdēju daudzinot, kamēr vien jau esmu pasaulē, un jau sen agrāk viņu daudzināja, un misters Hobss saka, ka viņu nekad neaizmirsīšot.

—    Pirmais Dorinkūras grāfs, — Hevišema kungs ar zināmu svinību izskaidroja, — dabūja grāfa titulu pirms četrsimt gadiem.

—    Ak, cik tas ilgi jau! Debess tētīt, cik tas ilgs laiks jau! Vai jūs to sirdsmīļajai ar* esat stāstījis? Tas viņai gan 'tresētu. Kad viņa ienāk, tad jums tas tūliņ viņai jāpasaka; viņai brīnum patīk dzirdēt par tādām dīvainām lietām. Bet kas tad grāfam vēl jādara, lai dabūtu grāfa titulu?

—    Daudzi ir palīdzējuši Angliju valdīt, citi atkal bijuši dūšīgi karotāji, kas lielās kaujās kāvušies.

—    To es arī gribētu, — Sedriks dedzīgi iesaucās. — Mans tētis arī bija zaldāts un ļoti dūšīgs — tik dūšīgs kā Džordžs Vašingtons. Var būt, ka viņš tādē] būtu ticis par grāfu, ja vien nebūtu nomiris. Man prieks, ka grāfi ir

dūšīgi. Agrāk man ar* dažreiz bija bailes tumsā — tad es vēl biju gauži maziņš —, bet, kad iedomājos tik zaldātu revolūcijas laiku un Džordžu Vašingtonu, tad pašam par to bija kauns.

—    Grāfam būt, no tā ir vēl ari citi labumi, — misters Hevišems teica lēnām, mazo lordu savādi uzskatīdams.

—    Ir grāfi, kuriem joti daudz naudas.

Viņš bija ziņkārīgs dzirdēt, vai viņa priekšā sēdošais mazais vīriņš jau arī noprot, kāds spēks naudai.

—    Ir brangi, kad daudz naudas ir, — Sedriks teica vientiesīgi. — Es arī vēlos, ka man būtu daudz naudas.

—    Vai patiesi? Un priekš kā tad?

—    Ak, kad nauda ir, tad daudz ko var izdarīt. Tur, lūk, ir ābolu māmiņa, piemēram; ja es būtu bagāts, es viņai nopirktu telti, ko pārstiept pār viņas tirgus vietu, un mazu krāsniņu, un, kad lietus lītu, tad es viņai dotu vienu dolāru, lai viņa varētu palikt mājās. Un tad — ē, vienu šalli arī es dotu, tad viņai kauli arī vairs tik gauži nesāpētu. Viņai jau nav tādi kauli kā mums — viņai visi sāp, kad tik vien viņa pakustas, un tas ir gauži slikti, vai zināt. Bet, ja vien es būtu tik bagāts, ka viņai visu to spētu nopirkt, tad, domāju, viņai kauli atkal paliktu gluži veseli.

—    Aha! — misters Hevišems piebilda. — Un ko tad tu vēl darītu, kad būtu bagāts?

—    O, vēl daudz, daudz ko citu! Zināms, ka es pirktu sirdsmīļajai daudz skaistu lietu, adatu grāmatiņas un audeklus, un zelta uzpirksteņus, un gredzenus, un konv'ācijas leksikonu, un karieti, lai viņai nav omnibusā jābrauc. Ja viņa gribētu rozā zīda kleitu, tad es arī to viņai pirktu, bet viņa grib arvien tikai melnas drēbes valkāt, bet es taču viņu vadātu pa lielajām, skaistajām bodēm, un tad viņai būtu kas jāuzvelk. Un tad Dikam . . .

—    Kas tad Diks tāds ir? — misters Hevišems jautāja.

—    Diks ir zābaktīrītājs, — mazais lords izskaidroja.

—     Viņš ir tik patīkams zābaktīrītājs, jūs nemaz nevarat iedomāties, cik patīkams. Viņš stāv uz ielas stūra lejā, kur sākas pilsēta, un es jau viņu sen, sen pazīstu. Reiz, kad vēl gluži mazs puisēns biju, es ar sirdsmīļo biju izgājis, un viņa man bija nopirkusi brīnumskaistu bumbu, kas ļoti augstu lēca, un uzreiz tā man ielēca uz ielas zirgu un ratu vidū, un es pats biju tik nobijies, ka iesāku raudāt — toreiz jau es vēl biju gauži maziņš, — viņš atvainodamies piebilda, — un Diks pašlaik vienam kungam tīrīja zābakus, un tad viņš iesaucās «Hallo!» un ieskrēja zirgu vidū un dabūja rokā manu bumbu, un, pie svārkiem noslaucījis, iedeva man viņu un teica: «Esi nu mierā, mazais!» Māmiņai tas no viņa ļoti patika un man ar', un_notā laika mēs arvien ar viņu runājamies, kad ejam pilsētā. Viņš iesaucās «Hallo!», un es iesaucos «Hallo!», un tad mēs parunājamies kādu brītiņu, un viņš stāsta mums, kā viņam sviežas pa veikalu, diezgan vāji jau ir gājis pēdējā laikā.

—     Un ko tad tu priekš šā Dika darītu? — advokāts taujāja, savādi smaidīdams un berzēdams zodu.

—     O, — lords Fontlerojs teica, ar ļoti svarīgu veikalnieka seju savā krēslā labāk iesēzdamies, — es Džekam viņa daļu izmaksātu.

—    Un kas tad Džeks tāds ir? — misters Hevišemsjautāja.

—     Viņš ir Dika kompanjons, un ar sliktāku kā viņš nevar vairs sapīties, kā Diks saka. Tas delveris posta veikalu, jo viņš piešmauc, un tad Diks saka, viņam vai trakam jāpaliekot no dusmām. Jūs arī noskaistos, ja jūs visu dienu būtu tīrījis zābakus, tik uzcītīgi un labi kā vien spēdams, un jūsu biedrs jūs pie tam apšmauktu — fui! Visi cilvēki labprāt ieredz Diku, bet Džeku neviens cilvēks negrib ieredzēt, un tādēļ daudzi no kundēm atkrīt. Ja es būtu bagāts, es Džekam viņa daļu izmaksātu un Dikam pirktu meistara zīmi. Viņš saka, ka ar meistara zīmi varot tālu tikt uz priekšu, un tad es viņam arī pirktu jaunas drēbes un jaunas sukas un viņu pabalstītu. Viņš saka, kad cilvēku iesākumā tik drusku vien pabalstot, tad vēlāk viss ejot kā pa taukiem.

Mazais lords izstāstīja visu šo varen patiesi un draudzīgi, atkārtodams sava drauga izteicienus ar nevainīgu pašapziņu, un domāja, ka viņa klausītājs ņem tikpat lielu dalību pie jaunā zābaktīrītāja apstākļiem kā viņš pats.

Un, patiesību sakot, mistera Hevišema interese pieņēmās lielāka ar katru vārdu, lai gan, zināms, attiecās mazāk uz Diku un ābolu māmiņu nekā uz silti jūtīgo mazo lordu pašu, kura galviņā zem dzeltenajām matu cirtām slēpās tik daudz jauku nodomu savu draugu labā un tikai vienu vienīgu likās būt piemirsis, proti, sevi pašu.

—    Un ko tad tu pats sev pirktu, ja tu būtu bagāts?

—     Ai, daudz, daudz lietu! — Sedriks mundri atteica.. — Bet vispirms es dotu Mērijai naudu priekš viņas Bridžitas, tā ir viņas māsa, kurai ir divpadsmit bērnu un vīrs, kas nekā nepelna. Viņa bieži nāk pie mums un raud, un sirdsmīļā tad viņai pieliek pilnu kurvi ar mantām, un tad viņa raud atkal un saka: «Lai Dievs jums to atmaksā, kundze! Ai, tik laba kundze.» Misters Hobss, es domāju, ļoti priecātos, ja es viņam varētu dot par piemiņu zelta pulksteni ar ķēdi klāt un jūrasputu pīpi. Un tad vēl es gribētu vienu rotu.

—    Vienu rotu? — misters Hevišems iesaucās.

—    Jā gan, vienu gluži īstu rotu, — Sedriks atteica, gluži iekarsis. — Ar lāpām un uniformām, un plintēm, un visādām lietām es vēlētos priekš visiem tiem zēniem un priekš sevis arī — tad mēs maršētu un munšturotu! To es priekš sevis gribētu, ja būtu bagāts!

Durvis atvērās, un misis Errola atkal ienāca.

—    Nožēloju, ka tik ilgi tiku aizkavēta, — viņa atvainojās misteram Hevišemam, — viena nabaga sieviņa, kas lielā trūkumā, gribēja ar mani runāt.

—    Mans jaunais draugs te man pa to laiku daudz stāstīja par saviem paziņām un par to, ko viņš darītu, ja būtu bagāts.

—    Bridžita arī pieder pie viņa draugu skaita, — misis Errola atteica, — viņa nupat kā pie manis bija virtuvē. Nabaga ļautiņiem iet grūti; viņas vīram ir reimatisks iekaisuma drudzis.

Sedriks nokāpa'no sava atzveltnes krēsla.

—    Es domāju, man arī viņu vajag apraudzīt, — viņš teica, — un apvaicāties par viņas vīru. Viņš ir ļoti patīkams, tas viņas vīrs, kad ir vesels, tas man reiz iztaisīja koka zobenu; viņam ir ļoti daudz talanta.

Ar to viņš bija no istabas ārā, un misters Hevišems piecēlās. Kā likās, viņš gribēja misis Errolai kaut ko teikt, bet kavējās vēl kādu brīdi, kamēr iesāka runāt.

—    Pirms aizbraukšanas no Dorinkūras pils rnan bija saruna ar milordu, kurā viņš man deva dažādus norādījumus. Viņš vēlas, ka viņa dēladēls priecīgi un ar ilgošanos skatītos uz nākamo dzīvi Anglijā, kā arī uz satikšanos ar viņu pašu. Viņš man taisni teica, lai es jūsu dēlam darot zināmu, ka viņa apstākļi pārgrozījušies, kā arī to, ka nauda un visādi laika kavēkļi, kas vien viņa vecumam piederīgi, viņam netiks liegti; viņš turklāt man pavēlēja izpildīt visu, ko vien puisēns vēlas, un viņam pie tam teikt, ka viņa tēvatēvs ir tas, kas viņam šos priekus gādājis. Gan apzinos, ka grāfs, to teikdams, domāja pavisam ko citu; bet, ja vien lordam Fontlerojam sagādātu

prieku nabaga sieviņai palīdzēt, tad tas arī neatbilstu grāfa gribai, ja viņam šo prieku liegtu.

Sī bija otrā reize, kad misters Hevišems grāfa vēlējumos atstāstīja aplinkus.

Grāfs bija teicis: — Lai puika zina, ka es viņam varu dot, ko vien viņa sirds kāro; lai viņš mana, ko tas nozīmē — būt Dorinkūras grāfa dēladēlam. Pērciet viņam, ko viņš iedomājas, pieberiet viņam kabatas ar naudu un sakiet viņam, ka viņa tēvatēvs to dod.

Šādas devības cēloņi gan nebija saucami par teicamiem, un, ja būtu bijusi darīšana ar bērnu, kam sirdī mazāk sirsnības un mīlestības, tad tādam mēģinājumam gan būtu bijis slikts gals. Sedrika māte nekādu briesmu nenojauta; viņa tikai domāja, ka vecs, nelaimīgs, vientuļš vīrs, kam paša bērni bijuši kapā jāpavada, viņas bērnam gribot parādīt mīlestību un iemantot viņa sirdi. Viņai vēl bija prieks, ka Sedriks nabaga sieviņai nu varēšot palīdzēt, un sirds metās vieglāka, iedomājoties, ka pirmais darbs pēc viņas likteņa brīnišķās pārvēršanās būšot tas, ka viņas bērns varēs citiem palīdzēt, un sirsnīgs sārtums pārlaidās pār viņas glīto, smalko seju.

—    Ai, — viņa teica, — tas no grāfa bija ļoti laipni darīts, un kā Sedriks par to priecāsies! So pašu Bridžitu un viņas vīru viņš ļoti mīl; tie cilvēki ir pelnījuši, ka viņiem palīdz, un man daudzreiz bija žēl, ka nevarēju viņiem dot vairāk. Vīrs ir krietns strādnieks, bet tagad viņš ilgu laiku nogulēja slims, un viņam vajadzēja dārgu zāļu un arī dažādu citu līdzekļu, ar ko spēcināties.

Misters Hevišems izvilka savu kabatas grāmatiņu un attaisīja to lēnām, savādi smaidīdams. Viņš sevī pārdomāja, ko gan grāfs domāšot par šo pirmo savam dēladēlam piepildīto vēlēšanos, un nebija skaidrībā par to, kādā prātā īgnais, patmīlīgais kungs uzņems šādu sava uzdevuma iztulkojumu.

—    Es nezinu, cienītā kundze, — viņš runāja, — vai jums skaidri zināms, ka Dorinkūras grāfs ir brīnum bagāts vīrs, kam iespēja katru vēlēšanos piepildīt. Bez šaubām, viņš ar to būs vienisprātis, ka viss jāizpilda, ko lords Fontlerojs vēlas. Vai drīkstu jūs lūgt viņu iesaukt iekšā, es viņam došu piecas mārciņas priekš tiem cilvēkiem.

—    Divdesmit piecus dolārus! — misis Errola izsaucās. — Tā jau šai sieviņai būs bagātība, to gandrīz nevaru ticēt!

—    Ticiet vien droši un pieradinieties pie tādām domām, ka jūsu bērnam pārvērtību bridis ir nācis un ka no šā brīža viņa rokās ielikts daudz varas.

—    Ak, un viņš vēl tik jauniņš — vēl gluži bērns! Kā lai viņu mācu, ka viņš to lieto par svētību? Man no tā vai bailes uznāk — mans mazais, labais puisēniņš.

Advokātam atkal uznāca vajadzība iekāsēties, bija pavisam brīnumaini, kā viņas brūno acu biklais skatiens aizgrāba viņa cieto sirdi.

—    Ja drīkstu spriest no sarunas, kas man šorīt bija ar lordu Fontleroju, tad varu jums, cienītā kundze, jau iepriekš teikt, ka nākamais Dorinkuras kungs domās vismaz tikpat daudz par citiem, kā par sevi. Viņš gan vēl ir tikai bērns, bet, pēc manām domām, šinī lietā uzticams.

Māte aizgāja Sedriku saukt un atveda viņu dzīvojamā istabā. Jau aiz durvīm misters Hevišems viņu dzirdēja skaņi runājam.

—    Iekaisuma rei'tisms viņam ir, — viņš teica, — un tas no rei'tismiem tas briesmīgākais. Un tad viņš arvien domājot par mājas īri, kas stāvot nemaksāta, un Bridžita saka, ka tas iekaisumu padarot vēl sliktāku. Pats varētu dabūt vietu kādā bodē, bet viņam nav lāga drēbju mugurā.

Mazais zēniņš vēl bija gluži nobēdājies, kad ienāca; acīmredzot viņain savu kopjamo bija žēl.

—    Sirdsmīļā saka, jums no manis kā vajagot, — viņš teica misteram Hevišemam. — Es tik ar Bridžitu runājos.

Misters Hevišems viņu uzskatīja laipni, bet lāgā nezināja, kā sākt valodu; mātei bija taisnība, viņš taču vēl bija gauži mazs puisēns.

—    Dorinkūras grāfs, — viņš iesāka un tad, kā palīga gaidīdams, pameta acis uz misis Errolu.

Piepeši māte nometās ceļos pie mazā lorda un apvija rokas ap viņa mazo, slaiko augumu.

—    Bērniņ, grāfs, lūk, ir tavs vectēvs, tava tēva tēvs, un viņš ir ļoti, ļoti labs un mii tevi, un gribētu, ka tu viņu arī mīlētu, tagad, kad viņam miruši visi trīs dēli,, kas reiz bija viņa mazie puisēniņi. Viņš grib, lai tu būtu laimīgs, un grib, ka tu citus arī darītu laimīgus, un viņš ir ļoti bagāts un grib, lai tev nekā netrūktu, kā vien tev iegribas. To viņš ir teicis misteram Hevišemam un viņam priekš tevis daudz, daudz naudas devis līdz. Ja nu tu gribi, tad Bridžitai vari tik daudz dot, ka viņa savu īri var aizmaksāt un savam vīram pirkt visu, ko viņam vajag — vai tas nav jauki, Sedij? Vai vectētiņš nav labs? — Un viņa bērnam noskūpstīja apaļos vaidziņus, kuru krāsa no liela prieka un iekšēja aizkustinājuma ik brīdi mainījās.

—    Vai tūliņ varu to naudu dabūt? — viņš jautāja.

—     Vai tūliņ drīkstu to viņai dot? Viņa nupat grib iet projām.

Misters Hevišems ielika viņam to naudas summu rokā, un viņš ar to devās pa durvīm ārā.

—    Bridžit, — tā viņu dzirdēja priecīgi saucam. — Bridžit, pagaidi taču vēl! Se ir nauda, tā pieder tev, tagad tu vari savu īri aizmaksāt. Mans vectētis to man devis priekš tevis un Maikla!

—    Ai, Sedij, kundziņ, — Bridžita stostījās aizgrābta.

—    Tur jau ir divdesmit pieci dolāri. Kur tad pati misis Errola?

—    Man gan būs jāiet pašai un viņai tā lieta jāizskaidro, — misis Errola teica.

Misters Hevišems palika viens pats, un viņa domas aizskrēja pie ātrsirdīgā, pašlabuma kārā sirmgalvja, kam visā savā dzīves laikā nebija atlicis vaļas domāt par kaut ko citu kā par sevi un savu izpriecāšanos vien un kam nu pašā vecumā nebija neviena cilvēciņa, kas viņu mīlētu. Un turpat līdzās, bet pavisam citāds pretim viņam rādījās glītā, spirgtā puisēna tēls, kā tas, savā krēslā sēdēdams, stāstīja par Diku un saviem citiem draugiem, un viņš pārdomāja, cik neizmērojama bagātība, cik bagātas muižas, cik liela vara vai nu uz ļaunu, vai labu stāvēs šinīs pašās mazajās, apaļajās rociņās, kuras mazais lords tik dziļi mēdza iebāzt savās kabatiņās.

«Būs daudz kas citādi,» viņš sevī domāja, «viss pārgrozīsies citādi.»

Drīz pēc tam Sedriks ar māti atkal ienāca iekšā, puisēns ļoti aizkustināts. Viņš nosēdās pats uz sava mazā krēsliņa vidū starp māti un advokātu, šoreiz atkal citādā veidā: aplikdams rokas ap ceļgaliem.

—     Viņa raudāja, — viņš teica laimīgu seju. — Aiz prieka raudāja — tā vēl savu mūžu nebiju redzējis! Mans tēvatētis gan būs ļoti labs, nemaz to nezināju, ka viņš tik labs ir. Nemaz nav tik nepatīkami par grāfu būt, kā domāju. Man gandrīz prieks — gandrīz liels prieks par to, ka es ar' būšu grāfs.

TREŠĀ nodala Šķiršanās no dzimtenes

Sedrika labās domas par grāfiem vispārīgi un sevišķi visā nākamajā nedēļā kļuva vēl labākas. Iesākumā viņam bija grūti izprast, ka gandrīz nekā vairs nebija iekārojama, ko nebūtu varējis dabūt, un pie pilnīgas skaidrības šai lietā viņš nepavisam netika. Bet, sarunadamies ar misteru Hevišemu, viņš taču bija noskārtis, ka tam, ko vien viņa sirsniņa kāroja, vajadzēja piepildīties, un šo apstākli viņš izlietoja ar tādu labpatiku un pašaizliedzību, ka krietnajam kungam par to bija no sirds jāpriecājas. Tai nedēļā pirms aizbraukšanas uz Angliju notika sevišķas lietas, un advokātam prātā palika neaizmirstams, kā viņi no rīta abi kopā nogāja pie Dika un pēc pusdienas pārsteidza ābolu māmiņu «no vecā dzimuma», paziņodami, ka viņa dabūs telti un krāsniņu, un šalli, un bez tam vēl savu tiesu naudas, par ko viņa nevarēja vien nobrīnīties.

—    Jo man jābrauc uz Angliju un jākļūst par lordu, — Sedriks izskaidroja savā ierastā sirsnībā. — Un man nepatiktu ikreiz, kad lietus līst, domāt par jūsu sāpošajiem kauliem. Man kauli nekad nesāp, un tādēļ es lāgā nevaru iedomāties, kā tas ir, bet jūsu man arvien bija žēl, un es ceru, ka tagad viss griezīsies uz labu.

—    Viņa ir ļoti lāga vecīte, — viņš promejot teica misteram Hevišemam. — Reiz es pakritu un ceļgals man tika pušu, tad viņa man iedeva ābolu, un to es nekad nepiemirsīšu. Jūs jau zināt, ka to nekad neaizmirst, ja kāds mums ko labu darījis.

Aprunāšanās ar Diku neveicās vis rāmi. Dikam pašlaik bija bijušas lielas nepatikšanas ar Džeku, un tādēļ viņš bija pavisam bēdīgā prātā, kad viņi apsveicinājās. Viņa pārsteigums, kad Sedriks viņam gluži mierīgi pastāstīja, ka viņš visām bēdām darīšot galu, bija tik lielisks, ka viņšvairs ne vārda nespēja izrunāt. Ļoti vienkārši un bez aplinkiem lords Fontlerojs izteica, kādēļ atnācis, un īpaši šī tiešā tuvošanās savam nodomātam mērķim darīja uz līdzās stāvošo misteru Hevišemu lielu iespaidu. Vēsts, ka viņa vecais draugs kļuvis par lordu un ka to vēlāk gaidot arī grāfa liktenis, ja vien Dievs viņu uzturēšot dzīvu, pārsteidza Diku tik ļoti, ka viņš, muti un nāsis ieplētis, aiz lieliem brīnumiem skatījās tik gaisā, ka pat cepure nokrita

no galvas. To pacēlis, viņš izgrūda vārdus, kas misteram Hevišemam gan bija drusku neparasti, bet mazajam lordam nelikās būt nekas jauns.

—    Par cik tad lai es tām blēņām ticu?

Mazais lords nebūt nejutās ar šiem vārdiem apvainots, bet maza neizpratne viņam tomēr radās, kuru viņš dūšīgi vien izklīdināja.

—    Visi saka, ka tas neesot tiesa, — viņš teica. — Misters Hobss domāja, ka man esot reibonis no saules karstuma. Sākumā man pašam ari tas nemaz nepatika, bet tagad jau ar to esmu apradis. Tas, kas tagad grāfs ir, tas ir mans tēvatētis, un viņš grib, ka es visu daru, kas tik man ir par prieku. Lai arī grāfs, viņš tomēr ir ļoti labs un ar misteru Hevišemu man atsūtījis daudz naudas, no kuras tu arī dabūji kādu daļu, ko Džekam izmaksāt.

Lieta beidzās ar to, ka Diks tiešām tā arī darīja un ka viņš, iegādājies jaunas sukas un acīs krītošu izkārtni, kā arī visādi citādi savu veikalu brangi ierīkojis, palika par pilnīgu patvaldnieku savā veikalā. Sākumā arī viņš savai laimei tikpat maz gribēja ticēt kā ābolu māmiņa «no vecā dzimuma»; kā apmulsis viņš skatījās stīvām acīm uz savu labdari, katru acumirkli gaidīdams, ka jaukais sapnis beigsies. Tikai, kad atvadoties Sedriks viņam sniedza roku, viņš noskārta, ka tiešām viss tas patiesībā tā noticis.

—    Un nu dzīvo vesels, — Sedriks teica, ar varu pūlēdamies apslēpt balss trīcēšanu, kā arī lielo, brūno acu plakstiņu raustīšanos. — Es ceru, ka tev tagad ar veikalu sviedīsies labi. Man žēl, ka jābrauc projām, bet var būt, ka es atkal pārnākšu, kad būšu par grāfu, un ceru, ka tu man arī rakstīsi, jo mēs jau arvien bijām labi draugi. Lūk, šeit es uzzīmēju, kā tev man adrese jāraksta; mani vairs nesauc par Sedriku Errolu, bet par lordu Fontleroju, un nu — ardievu, Dik!

Diks arī, kaut gan turēdamies, mirkšķināja acis, bet ar visu to plakstiņi viņam tomēr bija slapji. Viņš nebija nekāds pārāk izglītotais zābaktīrītājs, un viņam būtu nācies grūti savas jūtas izteikt vārdos, tāpēc viņš ar to arī nemaz nepūlējās, bet iztika ar mirkšķināšanu un rīstīšanos, jo kaklā viņam arvien kaut kas likās spriežamies.

—    Man patiktu, ka tu paliktu tepat, — viņš teica aizsmakušā balsī. Tad novicināja cepuri un uzrunāja misteru Hevišemu: — Pateicos jums ar', ka jūs viņu šurp atvedāt, un par visu. Viņš … viņš ir ērmots mazs knauķis, — viņš piebilda, — es arvien lielas lietas no viņa gaidīju. Un putra viņam ir galvā, un viņš ir tāds pavisam savāds zēns.

Vēl ilgi, kad šie abi jau bija aizgājuši, Diks stāvēja un noskatījās viņiem paka], un, kamēr vien viņš līdzās lielajam nopietnajam pavadonim vēl varēja saredzēt mazo, lokano augumu, tikmēr viņam migla negribēja zust no acīm.

Līdz aizceļošanas dienai jaunais lords, cik vien no malas redzams, kavējās mistera Hobsa bodē. Misters Hobss pats bija ļoti nospiestā prātā, no kura gandrīz nemaz nespēja atsvabināties, un, kad viņa mazais draugs priecīgi viņam pasniedza piemiņas dāvanu — zelta pulksteni ar ķēdi —, viņš tikko jaudāja šo dāvanu saņemt kā pienākas. Viņš nolika etviju uz ceļgala un vairāk reižu šņauca degunu ar lielu troksni.

—    Tur stāv kas iekšā, — Sedriks teica, — pašā iekšpusē. Es pats pārdevējam teicu, kas viņam tur iekšā jāieraksta, proti: «Misteram Hobsam no viņa visvecākā drauga, lorda Fontleroja. Cik pulksteni uzskati, tik mani piemini.» Jo es negribu, ka jūs mani aizmirstu.

Misters Hobss atkal stipri sāka lietot savu mutautu.

—    Es tevi arī neaizmirsīšu, — viņš teica, un viņa balss skanēja tikpat savādi aizsmakusi kā Dikam, — neaizmirsti tik tu pats ,vien mani, kad sāc dzīvot angļu aristokrātu vidū.

—    Jūs es neaizmirsīšu, lai dzīvotu nezin kādos cilvēkos, — mazais lords nosolījās. — Pie jums man arvien vislabāk patika, gandrīz vislabāk, un es ceru, ka jūs vēl kādreiz mani apmeklēsiet. Mans tēvatētis, zināms, par to briesmīgi priecātos; var būt, ka viņš jums pats raksta un jūs uzlūdz, kad es viņam visu būšu izstāstījis. Un — vai nav tiesa, jūs tad to labprāt aizmirstu, ka viņš ir grāfs? Es domāju, jūs taču tāpēc neatteiktos, ja viņš jums rakstītu?

—    Tevis dēļ es neatteiktos, — misters Hobss žēlīgi apstiprināja, ar to rādīdams, ka, ja vien grāfs būtu viņu uzlūdzis, bez nožēlas viņš būtu pārspējis savus republikāņa aizspriedumus, sasējis savu ceļa pauniņu un pāris mēnešu arī padzīvojies Dorinkūras pilī.

Beidzot viss bija sataisīts ceļam. Pienāca diena, kad ceļasomas bija jānodod uz kuģa, kā arī brīdis, kad rati jau stāvēja durvju priekšā. Savādas vientulības un šķiršanās jūtas pārņēma mazo zēnu. Kādas pāris stundas māte viena pali bija ieslēgusies savā istabā un vēlāk, pa trepēm nokāpjot, acis viņai bija saraudātas un viņas mīlīgā mute savādi raustījās. Sedriks steidzās viņai pretim, viņa noliecās pie viņa zeinē, un viņš, rociņas apķēris viņai ap kaklu, skūpstīja viņu. Kāpēc, to viņš īsti neizprata, bet sajuta tik, ka abi bija noskumuši, un nevilšus viņš ievaicājās: — Vai ne, sirdsmīļā, mēs savu mazo mājiņu taču mīlam? Un mēs to aizvien paturēsim mīļu?

—    Jā, jā, — viņa klusām atteica. — Jā, manu bērniņ.

Un tad viņi iekāpa ratos, un Sedriks nosēdās gluži tuvu

pie mammas, skatījās vienmēr viņai acīs un, lēnām glāstīdams, turēja viņas roku, un abi noskatījās uz tukšu palikušo māju.

Pēc ļoti īsa brītiņa viņi jau bija uz tvaikoņa, pašā lielākajā troksnī un burzmā. Pasažieri piebrauca un izkāpa, ceļotāji vaimanāja par savām mantām, kas vēl nebija atvestas un kas varbūt pavisam varēja nokavēties, ceļasomas un kastes tika šurp un turp raustītas un bīdītas, matroži saritināja tauvas un steidzās šurp un turp, pavēles atskanēja, dāmas un kungi, bērni un bērnumeitas sanāca uz kuģa klāja, citi smiedamies un priecīgi, citi klusi un bēdīgi, citi ar asarām acīs. Visapkārt Sedrikam kaut kas jauns bija, ko redzēt; tauvu kaudzes, satītās buras, augstie masti, viss tas saistīja viņa uzmanību, un viņš cieši bija nodomājis ar matrožiem sadraudzēties, lai varētu dabūt kaut ko skaidrāku dzirdēt par jūras laupītājiem.

Taisni pašā pēdējā brīdī — Sedriks stāvēja pie kuģa klāja treliņiem, noskatīdamies, kā kuģis drīz taisījās aizbraukt, un nopriecādamies, kā matroži ar malā stāvošiem cilvēkiem sasaucās — viņš necik soļu no sevis atstatu cilvēku pūli pamanīja mazu cīnīšanos. Viens ar varu spiedās cauri un taisni uz viņa pusi, tas bija zēns, kas kaut ko sarkanu turēja rokā, — Diks! Gluži aizelsies viņš beidzot nokļuva pie Sedrika.

—    Tad tik bija skrējiens, — viņš elsa, — gribēju taču vēl tevi redzēt aizbraucam! Bet veikals pa pirmo! No tā, ko vakar ierāvu, tev, lūk, to nopirku, varbūt tev derēs, kad nāksi smalkos ļaudīs. Spiežoties papīrs man pazuda, tie tēviņi mani negribēja laist virsū. Re, mutauts!

Vienā paņēmienā viņš visu to izrunāja, un Sedriks nepaguva vēl ne atbildēt, kad jau pēdējais zvans atskanēja, un ar varenu stiepienu Diks aizlaidās.

—    Sveiks! — viņš vēl sauca. — Valkā, kad nāc pie augstmaņiem! — un ar to viņš bija nozudis.

Pāris minūšu vēlāk viņu redzēja uz apakšējā klāja caur

ļaudīm spiežamies, un pašā pēdējā brīdī, iekams traps vēl bija novilkts, viņš nolēca krastā un vicināja cepuri.

Sedriks atkal turēja rokā savu gaišsarkano zīda autu, pušķotu briesmīgi lieliem tumšziliem pakaviem un zirgu galvām. Tagad viens caur otru sāka skriet, un liela bur-

zma izcēlās. No tvaikoņa uz krastu un no krastmalā stāvošiem uz tvaikoni dzirdēja saucam: — Sveiks, vecais draugs! Sveiks! Ardievu! Neaizmirsti mūs! Tu taču rakstīsi no Liverpūles, vai ne? Laimīgu ceļu! Ardievu!

Mazais lords Fontlerojs pārliecās tālu pāri un plivināja savu sarkano autu. — Ardievu, Dik! — viņš sauca cik stipri spēdams. — Es tev pateicos! Ardievu, Dik!

Varenais kuģis lēnām sāka kustēties, (audis kliedza urā, Sedrika māte nolaida šķidrautu, un uz mola bija liela kustēšanās, bet Diks no visa tā vairāk nekā neredzēja, kā tikai mīlīgo bērna sejiņu ar dzelteniem, saules apzeltītiem matiņiem, un nedzirdēja vairāk nekā, kā tikai mīļo, jautro balstiņu, kas bez mitēšanās sauca: — Ardievu, Dik, ardievu! — Tā mazais lords Fontlerojs aizbrauca no dzimtenes uz savu sentēvu svešo pasauli.

CETURTĀ NODAĻA Anglijā

Braucot māte savam mīlulītim izstāstīja, ka viņi turpmāk vairs nedzīvos kopā. Nebija viegli viņu pārliecināt, ka tas tiešām tā vajadzīgs, un viņš par to bija tik bezgala noskumis, ka misters Hevišems klusām nevarēja noslavēt vien grāfa laimīgo iedomu, ka mātei jādzīvo bērna tuvumā, jo bez šāda priecinājuma bērns gan laikam nebūtu spējis paciest šķiršanos. Māte darīja ko spēdama, lai viņš ar šādām domām aprastu, un priecināja viņu cik sirsnīgi varēdama, un stāstīja viņam arvien, cik tuvu viņam būšot, tā ka ar laiku viņam šī lieta neizlikās vairs tik briesmīga.

—    Mana māja nemaz nav tālu no pils, Sedij, — māte viņam mēdza atbildēt, kad vien bija runa par to, — tā ir gluži tuvu, un tu arvien varēsi attecēt un mani aplukot. Un iedomājies vien, cik daudz taid tev būs man ko stāstīt un cik laimīgi tad mēs būsim kopā. Ak, tur gan vajag būt jauki! Cik reižu tavs tētis man par visu to stāstīja! Viņam pils bija kā pie sirds pieaugusi, un es domāju, tev arī tā drīz kļūs mīļa.

—    Kad tu arī tur būtu, tad gan, — mazais lords atteica ar grūtu nopūtu.

Bija skaidrs, ka tāds noteikums, kas viņu šķirtu no «sirdsmīļās», viņam likās gluži neprātīgs un nesaprotams.

Bez tam vēl māte atzina par derīgu viņam nekā neteikt par šādas šķiršanās cēloņiem.

— Saprast viņš taču to nesaprastu, — viņa teica misteram Hevišemam, — bet viņš tikai velti satrūktos un baidītos, un es esmu pārliecināta, ka viņš vēl drīzāk pieķersies savam vectēvam, ja nemaz nezinās, ka viņš mani nevar ieredzēt. Ienaids un rūgtums viņam ir pavisam sveši, un man liekas, iedomājoties vien to, ka kāds mani ienīst, viņš jau justos nelaimīgs. Viņa sirds ir pilna mīlestības! Ir daudz labāk, ja viņš to visu dabū zināt vēlāk —• daudz labāk arī grāfam pašam, jo šī apzināšanās būtu kā mūris starp Sediju un vectēvu, lai arī Sedijs tik bērns vien vēl ir.

Sedrikam stāstīja tikai to, ka šī šķiršanās nolemta aiz cēloņiem, kurus viņš vēl nevarot saprast, un ka vēlāk viņš visu dabūšot zināt un arī visu sapratīšot. Par to gan viņš kļuva domīgs, bet pēdīgi taču cēloņi viņam bija mazāk no svara kā lieta pati, un, kad viņa māmiņa nākamību viņam aizvien jauki iztēloja, viņa raizes pamazām sāka izklīst, lai gan misters Hevišems viņu vairāk reižu redzēja nosēdušos kā veci un vienā laidā skatāmies uz jūru, turklāt no viņa krūtīm izlauzās daža laba nopūta, kas izklausījās par daudz nopietna tāda vecuma bērnam.

— Tas man nemaz nepatīk, — viņš nopietnā sarunā teica advokātam. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik ļoti man tā lieta nepatīk, bet pasaulē jau ir daudz bēdu, kas jāpacieš vien ir. To Mērija arvien saka, un ari misteru Hobsu esmu dzirdējis tā sakām. Bet māmiņa grib, ka es labprāt eju pie vectēta, tādēļ ka visi bērni viņam miruši, un tas ir gauži bēdīgi. Saprotams, ka tāda cilvēka kļūst žēl, kam visi bērni miruši, — un viens turpat uz vietas bijis pagalam.

Kas mazo lordu mācījās pazīt, tam viņa prātīgā seja, kādu viņš šad un tad sarunādamies rādīja, bija neizsakāmi pievilcīga; uzskatot viņa apaļo sejiņu, vēl patīkamākas bija viņa gudrās piezīmes, un, kad vēl glītais, ziedošais dzeltenmaTis vīriņš nosēdās, rokas apņēmis ap ceļgaliem, un sarunājās ar lielu nopietnību, tad visi, kas ap viņu stāvēja, nevarēja nopriecāties vien par viņu, un it īpaši misteram Hevišemam viņš jo dienas, jo vairāk darīja prieku.

Kad arī mazāk laimīgie pasažieri, proti, tie, kas jūrasslimībai noziedojuši tai piederīgo daļu, atkal bija redzami uz kuģa klāja, nosēdušies ērtajos sēdekļos, tad, kā likās, viņu vidū gan nebija neviena, kam ievērojamais notikums ar mazo lordu Fontleroju nebūtu bijis zināms. Katrs interesējās par puisēnu, kas visas maliņas apložņāja, ja vien nepastaigājās ar māti un veco, atturīgo angli vai arī netrieca ar matrožiem. Ar katru viņš ielaidās draugos, uz ko arvien bija gatavs. Kādam kungu pulciņam piesities, viņš staigāja lieliem, stipriem soļiem viņiem līdzi, labprāt katram jokam pretī atjokodams; ja atkal viņš bija dāmu vidū, tad jautru smieklu bija bez gala, un, ja viņš spēlējās ar bērniem, tad spēle veicās jo dzīvi un jautri.

Bet vislielākie draugi viņam bija matroži — no tiem viņš dabūja dzirdēt tos brīnišķīgākos stāstus par jūras laupītājiem, kuģu bojāeju un par vientuļām, neapdzīvotām salām, mācījās tauvas splisēt [5] un mazus kuģīšus uztakelēt un bija piesavinājies apbrīnojamas zināšanas par marsburām un grotburām.

Pat valodā un runā viņš daudz ko bija pārņēmis no darvsvārčiem (matrožiem). Reiz viņš sacēla lielus smieklus kādā vēsā rītā, kad dāmas un kungi bija silti apģērbušies, ar to laipnāko seju un mīlīgāko balstiņu teikdams:

— Lai tad jūrasmāns [6] man tūliņ brāž sānos, ja šorīt nav vēss.

Viņam bija lieli brīnumi, kad citi par šādu jūrnieku izteikumu sāka tik lieliski smiet; to viņš bija noklausījies no kāda vecāka jūrnieku varoņa, vārdā Džerijs, kura stāstos tas bieži vien atkartojās.

Džerijs, spriežot no viņa paša stāstiem, bija devies vismaz divos vai trīs tūkstošos braucienu, no kuriem neviens pats nebeidzās bez kuģa bojāejas, viņš pats tik tā vēl bija glābies, ka bija ticis izmests mazas, cilvēkēdāju apdzīvotas saliņas malā; saprotams, ka šādās reizēs viņam nereti bija atgadījies, ka viņu pa daļai bija cepuši un apēduši, un vismaz savas reizes divdesmit skalpējuši [7] .

—    Tāpēc viņam arī gluži plika galva, — lords Fontlerojs skaidroja savai mammai. — Kas reizes divas ticis skalpēts, tam ne mats vairs neuzaug.

Džerijam mati vairs neatauga no pēdējās reizes, kad paramačavekiešu virsaitis viņu noskalpējis ar nazi, kas bija taisīts no vupslemumpkinu virsaiša galvaskausa. Viņš saka, tas esot bijis tas briesmīgākais, ko viņš piedzīvojis, un mati viņam tīri stāvu saslējušies, kad virsaitis trinis nazi, un arī pēc tam mati neesot vairs nogūlušies, un virsaitis nēsājot skalpu tādu pašu, gluži kā saru susekli. Brīnums gan, kas šim Džerijam par ērmotiem piedzīvojumiem! Es gribētu, ka to visu varētu izstāstīt misteram Hobsam!

Citreiz atkal, kad laiks bija slikts un visi sēdēja kopā salonā, Sedriks — aizvien gatavs savu tiesu piepalīdzēt sarunas veicināšanā — stāstīja Džerija piedzīvojumus,, kuros visi ļoti uzmanīgi klausījās.

—    Visi 'tresējas par Džerija notikumiem, — viņš teica savai mammiņai. — Dažreiz gan man liekas — neesi vien tādēļ dusmīga, sirdsmīļā, — ka viss nevar būt tiesa, bet tomēr Džerijs pats visu to redzējis notiekam, bet — vai zini — varbūt viņš vietām vairs tik labi neatminas, tādēļ ka viņš tik daudz reižu skalpēts. No tik daudz skalpēšanas cilvēks var arī kļūt aizmāršīgs.

Pēc vienpadsmit dienām, kamēr Dikam bija nosaucis «ardievu», mazais lords nonāca Liverpūlē, un divpadsmitās dienas vakarā jau rati, kas viņam, viņa mātei un misteram Hevišemam bija sūtīti pretī uz dzelzceļa staciju,, pieturēja Kūrlodžas priekšā.

Mērija, kas bija līdzi pārceļojusi misis Errolai par apkalpotāju, bija jau drusku agrak atbraukusi, un, kad Sedriks no ratiem izkāpa, viņš gaiši apgaismotā priekšnamā ieraudzīja stāvam dažus dienestniekus, bet Mēriju pašās

nama durvīs. Priecīgi iesaukdamies, viņš piesteidzās viņai klāt un nomutēja viņas sarkansārtos vaigus.

—    Vai tu jau klāt, Mērij? Sirdsmīļā, Mērija arī jau klāt.

—    Man prieks, ka jūs jau esat klāt, — misis Errola paklusām teica viņai. — Nu nejutīšos vairs tik sveša, kad jel viena pati pazīstama seja man būs tuvumā. — To teikdama, viņa tai sniedza savu šauro roku, ko Mērija stipri kratīja. Ak, viņa gan saprata, kā vajadzēja būt ap sirdi jaunajai kundzei, kas atstājusi savu dzimteni un kam nu bērns bija jānodod cita rokās.

Angļu dienestnieki noskatījās mātē un dēlā ar lielu ziņkārību. Daždažāda slava gāja par abiem no mutes mutē; visi zināja, kādēļ misis Errolai bija jādzīvo še un mazajam lordam pilī, visi arī zināja jo skaidri, cik bezgala liela bagātība — bet arī, cik ātrsirdīgs tēvatēvs ar kaulu sāpēm un nikniem untumiem viņu sagaidīja.

—    Viegli tas viņam vis nenāks, nabaga mazajam puisēnam! — To jau sen viņi savā starpā bija izsprieduši.

Bet kāda daba bija šim lordam Fontlerojam, to viņi nezināja, un nākamā Dorinkūras kunga izturēšanās viņiem arī nebija viegli izprotama. Itin patstāvīgi viņš novilka savus mazos svārciņus, kā jau laikam ieradis pats sevi apkalpot, tad viņš aplaida acis visapkārt plašajā priekšnamā, aplūkodams bildes un briežu ragus un šādas tādas lietas, kas viņam izrādījās par ļoti ievērojamām tādēļ,, ka savā mūžā viņš vēl tādu nebija redzējis.

—    Mammiņ, — viņš teica, — tā jau ir ļoti jauka māja, vai ne? Man prieks, ka tev te jādzīvo! Un tā ir gluži liela māja!

Zināms, ka tā bija liela salīdzinājumā ar šauri saspiest» mājiņu nabadzīgajā Ņujorkas ielā un glīta, un patīkama vēl turklāt.

Mērija uzveda atnācējus gaišā, viscaur raibu katūnu iztapsētā un labi ierīkotā guļamistabā, kur uguns jautri kurējās un brīnum liels Angoras kaķis, balts kā sniegs,, brīvi uz tepiķa izlaidies, gulēja kamīna priekšā.

—    Pils saimniece to atsūtīja, — Mērija teica. — Tā ir teicama un ir pati še visu ierīkojusi un lūkojusi, ka viss būtu kārtībā. Es arī viņu jau redzēju, un nelaiķi kapteiņa kungu viņa gauži esot mīlējusi un esot noskumusi, ka viņš miris, un tad viņa teikusi, ka kaķis varbūt istabu jums darīšot patīkamāku, kad viņš kā sliņķis tur gulēšot izstiepies. Nelaiķi kapteiņa kungu viņa jau pazinusi, kad viņš vēl bērns bijis, un viņš esot bijis skaists zēns, viņa

saka, un tad smalks kungs, kas ari zemākiem ļautiņiem pratis teikt labu vārdu. Tad es viņai teicu: «Viņam gluži tāds pats dēls palicis,» jā, un tad vēl sacīju: «Smukāks puika nekā viņš nekad nav plēsis apaviņus.»

Ātri pārģērbušies, dēls un māte atkal nokāpa lejā, tāpat lielā, gaišā istabā. Griesti bija tapsēti, ne visai augsti, dziļajiem, platajiem krēsliem bija augstas, izgriezumiem rotātās atzveltnes, un visvisādi mazi sienas skapīši, stūru galdiņi un savādi izgreznojumi bija redzami pie tāpat tapsētām sienām; kamīna priekšā bija izklāta varena tīģerāda, kurai abās pusēs bija nolikti divi ērti atzveltnes krēsli. Cienīgajam, baltajam kaķim, kas tūliņ jau bija piesities lordam Fontlerojam, kā likās, varen patika, ka zēns viņu glāstīja, un, kad mazais lords nogūlās zemē uz krāšņās tīģerādas, tad kaķis viņam pieglaudās ar varen cienīgu kukumu, ar ko draudzība bija nostiprināta. Sedriks nolika viņam līdzās savu galviņu uz mīkstās ādas, nemaz neklausīdamies mātes un mistera Hev.išema sarunā, īpaši vēl tādēļ, ka abi runāja paklusu.

Misis Errola bija ļoti bāla un stipri aizkustināta.

— Tūliņ šonakt viņam taču vēl nav jāiet? — viņa jautāja. — Šonakt viņš taču vēl drīkst palikt pie manis?

—    Zināms, — misters Hevišems atteica, — šonakt viņam nemaz nav jāiet. Pēc vakariņām tūliņ došos uz pili un viņa augstībai grāfam paziņošu, ka mēs esam atceļojuši.

Misis Errola pameta acis uz Sedriku, kas, pats neapzinādamies, cik daiļi, gulēja izlaidies uz raibās ādas, kamēr uguns meta gaismu uz viņa dzelteni spīdošajiem matiem.

—    Grāfs nezina, ko viņš man atņem, — viņa teica, sāpīgi smaidīdama, un tad, uz advokātu paskatīdamās, vēl piebilda: — Vai jūs nebūtu tik laipns un viņam nepateiktu, ka es viņa naudu negribu?

—    Viņa naudu? Jūs taču nerunājat par to gada ienākumu, ko viņš jums nolicis?

—    Runāju gan, — viņa atteica vienkārši, bet skaidri. — Es to labāk nemaz negribētu ņemt. Dzīvoklis šeit gan man jāpieņem, un par to esmu viņam pateicīga, jo citādi jau nevarētu palikt sava bērna tuvumā; bet man pašai ir maza mantas tiesa, no kuras iznāks iztikai, un vairāk man nevajag. Tā kā starp mums ir nesaprašanās, tad es nekādu labdarību no viņa nevarētu pieņemt, nesajuzdama, ka Sedriku viņam pārdodu, un es taču viņu tik tādēļ vien laižu prom no sevis, ka nedomāju pati par savu, bet viņa labumu, un tādēļ, ka viņa tēvs arī tā būtu vēlējies.

—    Dīvaini, gauži dīvaini, — misters Hevišems teica, zodu berzēdams. — Grāfs par to dusmosies un to nepavisam nesapratīs.

—    Es domāju, sapratīs gan, kad pārdomās. Vajadzēt man tās naudas nevajag, un izšķērdībai to pieņemt no tāda vīra rokām, kas mani tik ļoti ienīst, ka man dēlu noņem, — to es nevaru.

Drīz pēc tam uzlika galdā maltīti, pie kā visi trīs piesēdās un pie kā kaķis arī piedalījās, priecīgi ņurkstēdams, nolaidies uz krēsla Sedrikam līdzās.

Vēl tai pašā vakarā misters Hevišems aizbrauca uz pili, kur mājas kungs viņu tūliņ pieņēma, sēdēdams mīkstā atzveltnī pie kamīna, sāpīgo kāju uzlicis uz soliņa. Ass, ziņkārīgs skatiens pašāvās no grāfa kuplo uzacu apakšas, un misters Hevišems tūliņ manīja, ka viņš, lai gan likās vienaldzīgs, tomēr bija pilns nemiera un nepacietīgu gaidu.

—    Lūk, jūs jau klāt, Hevišeml Kā labi atbraucāt? Ko jaunu teiksiet?

—    Lords Fontlerojs un viņa māte jau nonākuši Kūrlodžā. Abiem ceļojums ir bijis labs, abi sveiki un veseli.

—         Prieks dzirdēt, — grāfs teica, nepacietīgi pamādams ar roku. — Atsēstieties un ņemiet glāzi vīna. Kas vēl?

—         Jaunais lords šonakt vēl paliks pie savas mātes. Rīt es viņu atvedīšu uz pili.

Grāfs elkoni bija uzlicis uz krēsla atzveltnes, tagad viņš piepeši roku aizlika acīm priekšā.

—         Nu, stāstiet taču tālāk. Ziņu laist ar vēstuli biju jums aizliedzis, tātad es vēl it nekā nezinu, kas par zeņķi īsti ir? Par māti nekā negribu dzirdēt, tikai par puisēnu.

Misters Hevišems baudīja veco portvīnu, ko bija sev ielējis, un turēja glāzi rokā.

—         Nav viegli dot spriedumu par septiņus gadus veca bērna raksturu, — viņš iesāka apdomīgi.

—         Tātad viņš ir mu|ķis? — vecais kungs iesaucās, aši paceldams acis. — Vai arī tūļīgs, čāpains? Amerikāņu asinis laikam pārsvarā, vai ne?

—         Man šķiet, ka tās viņam nebūt nav par ļaunu, milord, — advokāts atbildēja savā rāmā, vēsā dabā. — Daudz neko par bērniem nemāku spriest, bet viņu es turu par glītu zēnu.

Runāt apdomīgi un lēni bija Hevišema ieradums, un šoreiz viņš stipri vien pie tā pieturējās, gribēdams, lai grāfs pats dabū spriest un pats mācās pazīt savu dēladēlu bez citu ieteikuma.

—    Veselīgs? Labu augumu?

—    Gluži veselīgs un labu augumu.

—    Locekļi taisni — cilvēka sejā?

Viegls smaids pārlaidās pār Hevišema plānajām lūpām, iedomājoties gaišmataino sārtvaidzi puisēnu, kā viņš to pirmīt bija redzējis guļam uz tīģerādas.

—         Nekas, gluži glīts bērns, cik par puiku to var teikt un cik es no tā saprotu. Bet jums viņš izliksies drusku citāds nekā angļu bērni.

—         Nemaz par to nešaubos, — grāfs norūca, sāpošajai kājai raustoties. — Nekaunīgs, vīzdegunīgs bars šie amerikāņu bērni! Dzirdējis par to esmu diezgan.

Misters Hevišems dzēra savu portvīnu, un saruna uz mazu brītiņu pārtrūka.

—         Man par misis Errolu jums kas jāsaka, — viņš teica mierīgi.

—         Lieciet mani ar to mierā! Jo mazāk es par šo personu dzirdu, jo labāk!

—         Bet tā lieta taču jāpārrunā. Viņa uzskata par labāku jūsu doto gada naudu nemaz nepieņemt.

—    Ko tad tas lai nozīme? — grafs iesaucas apskaizdamies. — Ko tad tas lai nozīmē?

Misters Hevišeins atkārtoja vēlreiz to pašu, ko jau teicis, un piebilda: — Viņa teic, ka viņai tās naudas nevajagot, un turklāt vēl attiecības starp jums neesot nekādas laipnās …

—    Nekādas laipnās! Zināma lieta! Jau viņu iedomājoties vien, man uznāk riebums. Naudaskārā amerikāniete ar spiedzošu balsi! Negribu viņu ne redzēt!

—    Milord, par naudaskāru jūs gan to dāmu nevarat saukt. Viņa ne tikvien nekā neprasīja, bet vēl atraidīja to, kas viņai tika piesolīts.

—    Tas tik izdomāts stiķis, — cienīgais lords sirdījās. — Ar to viņa mani grib piedabūt, lai es ar viņu satiekos un vēl viņas saprašanu apbrīnoju, bet to es gan nedarīšu. Amerikāņu spītība! Es negribu, ka viņa kā nabadze dzīvo manu vārtu priekšā. Viņa ir tam puikam māte, un tāpēc viņai jāievēro savs stāvoklis, un viņa arī ievēros. Viņa dabūs naudu, vai grib, vai negrib! Ar to viņa tik savam puikam grib iepotēt sliktas domas par mani! Būs jau tā kā tā viņu diezgan pret mani samācījusi.

—    Arī nē, — misters Hevišems teica. — Sai lietā man vēl kas jums jāsaka misis Errolas uzdevumā.

—    To es negribu ne dzirdēt! — grāfs, aiz dusmām un kaulu sāpēm kliegdams, atcirta pretī.

Bet misters Hevišems, to nemaz neievērodams, runāja tālāk: — Viņa liek jums lūgt, lordam Fontlerojam dzirdot, neko nerunāt, no kā viņš varētu noskārst, ka jūs uz viņu neturat labu prātu. Puisēns viņu ļoti mīl, un viņa ir pārliecināta, ka tas viņu no jums tik atsvešinātu. Viņa tam tikai to teikusi, ka viņš vēl esot par jaunu, lai saprastu, kādēļ tam no viņas jāšķiras, un arī tik tādēļ, ka viņa grib, lai ne zīmes no neuzticības pret jums neceltos bērna sirdī.

Grāfs bija atkal atkritis savā krēslā, viņa dziļi iegrimušās, ugunīgās acis spīdēja zem kuplajām uzacīm.

—    Esiet jel prātīgs, Hevišem, — viņš teica gausi. — Jūs taču man neiestāstīsiet, ka māte viņam nekā nav teikusi.

—    Ne pušplēsta vārda, milord, — advokāts atteica mierīgi. — Puisēns jūs uzskata par vislabāko tēvatēvu. Nekas — itin nekas nav ticis runāts, kas viņā pamodinātu jel mazāko šaubīšanos par jūsu pilnību, un, kad vēl jūsu pavēles par visu viņa iegribu apmierināšanu uz mata esmu izpildījis, tad viņš augstsirdīgāka un labāka par jums neviena nepazīst.

—    Vai tiešām? No visas tiesas?

—    Dodu jums savu godavārdu, ka vienīgi jūsu varā •stāv, kādas jūs gribat nodibināt attiecības ar lordu Fontleroju, un, ja es drīkstētu jūsu augstībai dot padomu, tad tas būtu tāds: nekad sarunā neapvainojiet viņa māti.

—    Ak, nieki! Septiņus gadus vecs puisēns!

—    Bet viņš šos septiņus gadus vienīgi pie mātes nodzīvojis, un tai pieder visa viņa sirds.

PIEKTĀ NODAĻA Pilī

Bija jau labi vēla pēcpusdiena, kad mazais lords Fontlerojs ar misteru Hevišemu pa garo gatvi brauca uz pili. Grāfs bija pieteicis, lai viņa dēladēls nonāktu pilī tieši pirms vakariņām, kā arī lai viņu ievestu noteiktā istabā, kurā viņš to vienīgi viņam pašam zināmu iemeslu dēļ gribēja saņemt.

Sedriks ērti atzvēlās karietes spilvenos un aplūkoja visu ar lielu interesi. Pati kariete, lielie, cēlie zirgi spīdīgā iejūgā, cienīgā izskata kučieris un staltais sulainis, apģērbušies savās lepnākajās livrejās, — viss tas saistīja viņa uzmanību.

Kad kariete apstājās pie parka vārtiem, viņš izliecās pa logu ārā, lai varētu apbrīnot milzīgos akmens lauvas, kas greznoja ieeju. No efejām apaugušā glītā vārtsarga namiņa iznāca patukla, laipna sieviete atvērt vārtus. Divi bērni tecēja viņai līdzi un, aiz brīnumiem ieplētuši acis, skatījās uz mazo puiku karietē, kamēr māte smaidīdama kniksēja.

—    Vai tad viņa mani pazīst? — lords Fontlerojs jautāja savam pavadonim. — Es domāju, viņa zina, kas es esmu, — un, noņēmis savu samta cepurīti, laipni sveicināja.

—    Labdien! — viņš teica jautrā balsī. — Kā jums klājas?

Sieviete, kā redzams, par to bija priecīga, smaids pārlaidās pār viņas seju, un zilās acis uzskatīja zēnu silti un sirsnīgi.

—    Lai Dievs svētī jūsu augstību! — viņa teica. — Lai

Dievs svētī jūsu laipno vaidziņu! Laimi un veselību jūsu augstībai! Laipni lūdzam Dorinkūrā!

Karietei tālāk braucot, lords Fontlerojs vicināja savu cepuri, vairāk reižu viņai paklanīdamies.

— Tā sieva man patīk, — viņš teica. — Liekas, ka viņa mīl bērnus. Es viņu apmeklēšu un spēlēšos ar viņas bērniem — nezin vai viņai būs viņu tik daudz, ka varētu sataisīt krietnu kompāniju?

Misters Hevišems pārlika, ka labāk viņam nemaz nesacīt, ka viņam laikam gan nekad netiks at|auts draudzēties ar vārtsarga bērniem, — šī gudrība viņam vēl laicīgi iekrita prātā.

Rati ātri aizripoja pa skaisto, veco milzu koku apakšu, kuru zari noliecās līdz pašai zemei. Sedriks nezināja, ka Dorinkūras pils bija viena no Anglijas skaistākajām muižām un ka parkam un tā vecajiem kokiem grūti bija atrast līdziniekus, bet viņš sajuta skaistumu, kas bija visapkārt. Saule norietēdama meta savus slīpos starus uz zaļā maura, visapkārt valdīja dziļš, brīnišķīgs klusums. Vairākas reizes puisēns, paklusām iesaukdamies, palēcās uz augšu, kad kāds trusītis no krūmiem izlēca, un, irbju baram viņu priekšā gaisā paceļoties, viņš plaukšķināja aiz prieka.

—    Cik te jauki! — viņš iesaucās. — Tik jauka parka vēl nekur neesmu redzējis. Te ir jaukāk nekā Centrālparkā! [8] .

Ka tik ilgi bija jābrauc, par to viņš nevarēja nobrīnīties

vien.

—    Cik tālu tad ir, — viņš beidzot jautāja, — no parka vārtiem līdz pilij?

—    Jūdzes trīs vai četras, — misters Hevišems atbildēja.

—    Garš gabals vectēvam līdz saviem paša vārtiem, — mazais lords noteica domīgs.

Ik brīdi viņš ieraudzīja kaut ko jaunu, bet, pamanot briežus, kuri pa daļai gulēja zālē, pa daļai no ratu trokšņa bija saslējuši galvas ar daiļajiem ragiem, viņš nezināja, ko darīt no prieka.

—    Vai tad še cirks bijis, — viņš sauca gavilēdams, — vai arī viņi arvien tepat dzīvo? Kam tie pieder?

—    Tavam vectēvam, — misters Hevišems pastāstīja.

Drīz pati pils kļuva redzama. Skaista, lepna ēka, pelēka

un cienīga pacēlās viņu priekšā, rietošās saules pēdējie stari spoguļojās neskaitāmos logos. Jumts, torņi un tornīši skaidri atšķīrās no zilās vakara debess, ap visu pili vijās kuplas efejas un uz platajām terasēm, pa kurām bija jāiet uz ieeju, bija krāšņas puķudobes.

—    Tas ir skaistākais, ko vien esmu redzējis, — Sedijs iesaucās zibošām acīm. — Kā ķēniņa pils, viena gluži tāda pati bija manā pasaku grāmatā!

Viņš redzēja, kā smagās divviru durvis steigšus tika atvērtas un kā sulaiņi divi rindās nostājās, par ko viņam bija lieli brīnumi, jo viņam ne prātā nenāca, ka viss tasnotika par godu mazajam puisēnam, kam reiz visa šī godība un greznība piederēšot, — pasaku grāmatas pils, lielie, vecie koki, krāšņais parks ar papardēm un pulkstenītēm noaugušām gravām, kur zaķi un trusīši lēkāja un lāsainie lielači brieži un stirnas zālē gulēja. Tikai nedēļas divas vien bija pagājušas, kopš viņš vēl sēdēja mistera Hobsa bodē, tādēļ viņš šā goda un greznības ne zīmēt nezīmēja uz sevi. Apkalpotājiem priekšgalā stāvēja vecīga kundze gludā, smagā melna zīda kleitā ar aubi sirmajā galvā. Sedrikam priekšnamā ieejot, viņa stāvēja tam vistuvāk, un zēns manīja, ka tā gribēja ar viņu runāt. Misters Hevišems, kas viņu veda pie rokas, mazu brītiņu apstājās.

—    Se jums atvedu lordu Fontleroju, misis Mellina, — viņš teica. — Lord Fontleroj, šī ir misis Mellina, pilssaimniece.

Sedriks priecīgs sniedza viņai roku.

—    Vai jūs mums kaķi sūtījāt? — viņš vaicāja. — Pateicos jums tūkstoškārt par to!

Vecās kundzes glītā seja spīdēja tikpat priecīgi kā vārtsarga sievai.

—    Es viņa augstību jebkurā vietā būtu pazinusi, — viņa teica misteram Hevišemam, — viņš gluži tēvs kas tēvs. Šodien ievērojama diena, ser.

Sedriks ziņkārīgi viņu uzlukoja, un viņam par varēm būtu gribējies zināt, kādēļ tad īsti šodien tāda ievērojama diena. Vēl neizprotams viņam bija tas, ka viņš manīja kundzei acis asaras, lai gan viņa nemaz nebija noskumusi, jo it laipni viņam uzsmaidīja.

—    Kaķim divi brīnum skaisti bērni šeit palikuši, — viņa teica, — tos tūliņ ienesīs jūsu augstības istabā.

Misters Hevišems paklusām viņai ko ievaicājās.

—    Bibliotēkas istabā, ser, — misis Mellina atbildēja.

—    Lords Fontlerojs viens pats jāielaiž papriekš.

Pāris minūšu vēlāk staltais sulainis livrejā, kas Sedriku

bija pievedis pie bibliotēkas istabas, atvēra šīs istabas, durvis un ziņoja: — Lords Fontlerojs, milord. — To viņš teica ar sevišķu svaru, jo arī viņš sajuta, ka tas bija nopietns brīdis, kad mantinieks spēra kāju savā īpašumā un tika priekšā stādīts dzimtas vecākajam, kura tituls un īpašums reiz piekritīs viņam.

Sedriks spēra kāju pār slieksni. Bija liela, krāšņa istaba ar smagām, izgriezumiem rotātām ozolkoka mēbelēm, un gar sienām līdz pašai augšai stāvēja grāmatu plaukti. Mēbeles bija tik tumšas, aizkari tik biezi, ielodzes tik dzijas un attālums no durvīm līdz logiem tik liels, ka tagad pēc saules norietēšanas šī istaba radīja drūmu iespaidu. Pirmajā brīdī Sedriks domāja, ka istabā neviena nav iekšā, bet tūliņ pie uguns, kas, neraugoties uz silto vakaru, brīnum lielajā kamīnā kurējās, ērtā atzveltnes krēslā pamanīja cilvēku, kas tomēr uz viņa pusi nepagriezās.

Bet kāds cits istabas iemītnieks viņu tūliņ bija ieraudzījis. Atzveltnes krēslam līdzās zemē gulēja suns, milzīgs dzeltenbrūns dogs, gandrīz tikpat liels un spēcīgs kā lauva; lēnām un cienīgi varenais kustonis piecēlās un gāja smagiem, svarīgiem soļiem slaikajam bērnam pretim.

—    Dogel, — atzveltnī sēdētājs sauca, — šurp!

Bet jaunā lorda sirsniņai bailes bija tikpat svešas kā viss, kas ļauns, un viņš jau no laika gala bija bijis dūšīgs zēns. Mierīgi un droši viņš uzlika savu mazo rociņu uz milža kaklasaites, un tad abi kopa draudzīgi gāja pie grāfa.

Beidzot šis arī pacēla acis, un Sedriks ieskatījās lielā, vecā vīra sejā, ar izspūrušiem, baltiem matiem, kuplām uzacīm un spēcīgu ērgļa degunu starp ugunīgām, zibošām acīm. Bet grāfs ieraudzīja patīkamu bērna augumu melnos samta svārciņos ar platu mežģīņu apkakli un mīkstiem, gaišiem, cirtainiem matiem, kas jauno, veselīgo seju iekļāva kā rāmī, no kura viņam uzticīgi raudzījās pretī pāris lielu, brūnu acu. Kā piepešs gaviļu sauciens, kā strauja līksmība aizgrāba vecā, cietā vīra sirdi, ieraugot, cik spēcīgs un skaists zēns bija viņa dēladēls un cik uzticīgi viņš tam skatījās acīs, roku vēl arvien turēdams uz milzīgā suņa kakla. Vecajam muižniekam patika, ka puika nemaz nebijās ne no viņa paša, ne arī no viņa suņa.

—    Vai tu pats esi tas grāfs? — Sedriks teica, laipni smaidīdams. — Es esmu tavs dēladēls, ko misters Hevišems atvedis, — lords Fontlerojs.

Un viņš tam sniedza savu rociņu, ko viņš uzskatīja par pieklājīgu rīcību arī grāfu aprindās. — Es ceru, ka tev klājas labi, — viņš sirsnīgi runāja tālāk, — un ļoti priecājos, tevi redzēdams.

—    Vai tiešām tu priecājies, mani redzēdams?

—    Tiešām, — lords Fontlerojs apgalvoja, — ļoti.

Grāfa krēslam līdzās stāvēja vēl otrs, un Sedriks tajā

apsēdās. Platais sēdeklis ar augsto atzveltni gan bija

aprēķināts citādam sēdētājam, un mazā puiša kājiņas ne domās nesniedza līdz zemei, bet tomēr sēdēšana taja viņam likās diezgan ērta, un viņš, acu nenovērsdams, godbijīgi skatījās uz cienīgo dzimtas galvu.

—     Es arvien par to domāju, kāds tu gan izskaties, — zēns atkal iesāka runāt. — Uz kuģa, kad tā savā gultiņā gulēju, arvien domāju, varbūt tu izskaties tāds pats ka mans tētis.

—    Nu, un vai tad tev arī ta izliekas? — grafs jautāja.

—    Ak, tu jau zini, es vēl biju gauži maziņš, kad viņš nomira, un tad jau gan var gadīties, ka es vairs lāgā neatminu, bet man liekas, tu izskaties citādi.

—    Tātad vīlies — vai ne?

—    Nemaz ne! — mazais kritiķis apliecināja pieklājīgi. — Zināms, ka es būtu priecājies, ja tu būtu tāds kā mans tētis, bet katrs bērns taču ir mierā ar to,' kā viņa vectēvs izskatās, lai arī tas viņu būtu domājis citādu. Tu jau zini, radiniekus arvien apbrīno.

Grāfs atliecās savā krēslā atpakaļ un uzskatīja viņu drusku pārsteigts. Apbrīnot savus radiniekus — šinī lietā viņam diemžēl bija maz piedzīvojumu; savus vaļasbrīžus viņš pa lielākai daļai bija izlietojis, ar viņiem ķildodamies, viņus no mājas aizbaidīdams un visādus necienīgus apzīmētājus priekš viņiem izdomādams, kālab arī viņš no visiem stipri vien tika nīsts.

—     Katrs bērns mīl savu vectēvu, — lords Fontlerojs runāja tālāk, — it īpaši vēl tādu, kas tik labs ir, kā tu pret mani esi bijis.

Atkal savāds, ašs skatiens no grāfa dziļi iegrimušajām acīm pārlaidās pār viņu.

—     Ak tā, — viņš teica, — tad tu domā, ka es pret tevi •esmu bijis labs?

—    Zināms, — Sedriks priecīgi atbildēja, — un es tev arī esmu ļoti pateicīgs par Bridžitu un ābolu māmiņu, un Diku.

—    Bridžitu? — grafs jautaja. — Diku un ābolu māmiņu?

—    Nu zināms, — Sedriks izskaidroja, — par visiem tiem, kuriem tu man tik pulka naudas devi, — to naudu, ko misters Hevišems man no tevis atveda izpriecām.

—    Ak tā! Par to tu runā! Par to naudu, ko tu drīkstēji izdot. Un ko tu par to nopirki? Labprāt par to gribētu ko dzirdēt.

Kuplās uzacis viņš savilka uz augšu, puisēnu cieši uzskatīdams; viņš no tiesas bija ziņkārīgs dzirdēt, kā īsti. mazais izdabājis savām iegribām.

—    O, — lords Fontlerojs iesāka, — kā liekas, tad tui vēl par Diku un Bridžitu, un ābolu māmiņu neko neesi dzirdējis. Nemaz par to neiedomājos, cik lielā attālumā tu no viņiem dzīvo. Tie, lūk, ir mani īpašie draugi, un tad vēl, vai zini, Maiklam bija drudzis.

—    Kas tas Maikls tāds? — grāfs viņam jautāja.

—    Maikls? Ak, tas jau ir Bridžitas vīrs, un tie bija lielā trūkumā. Kad vīrs ir slims un nespēj strādāt un viņam ir divpadsmit bērnu, tad tu gan vari domāt, kā tas ir.

Nu tika no sākta gala izstāstīts par visām nabaga Bridžitas bēdām, kā arī par viņas priekiem, kad Sedrikam bija atvēlēts dot viņai naudu. — No tevis, vectēv! Un tādēļ esmu tev tik pateicīgs, — viņš beidza savu stāstu.

—    Tā, tā, — grāfs noteica savā dobjajā balsī, — tad šī ir viena reize, kad tu darīji pēc savas patikšanas. Un ko tu vēl citu ar savu bagātību iesāki?

Dogels, Sedrikam apsēžoties, bija viņa krēslam līdzās notupies, un, kad Sedriks tik dzīvi stāstīja, tad viņš tam tik uzticīgi skatījās acīs, it kā šī saruna viņam būtu ļoti interesanta. Dogels bija cienīgs suns, pārāk liels un nopietns, lai dzīvi uzņemtu viegli. Vecais grāfs, kas viņu caurcaurēm pazina, bija slepus uzmanīgi viņu novērojis. Citkārt nemaz nebija suņa dabā ātri iedraudzēties, tā ka pat viņa kungam tagad bija brīnums, cik mierīgi viņš izturējās zem uzliktās bērna rociņas, bet nu arī Dogels vēlreiz, kā pārbaudīdams, cienīgi uzlūkoja mazo lordu un tūliņ pēc tam nolika savu lauvam līdzīgo galvu uz puisēna ceļgaliem, kamēr tas, jauno draugu mierīgi glaudīdams, grāfam stāstīja: — Jā, un tad nāca Dika lieta. Diks — tas tev patiktu, tas ir «menčīgs» puika.

Vecais kungs, kā likās, drusku izbrīnījās.

—    Viņš ir tāds godīgs, — Sedriks sirsnīgi stāstīja tālāk, — un neaiztiek nevienu puiku, kas mazāks par viņu pašu, un zābakus viņš noviksē tik spodrus, ka tie spīd kā spogulis; viņš, lūk, ir zābaktīrītājs.

—    Un arī viens no taviem paziņām, vai ne?

—    Vēl vecs draugs man, — dēladēls atteica, — gan ne tik vecs kā misters Hobss, bet tomēr draudzēties mēs jau sen draudzējamies. Tieši tobrīd, kad kuģis taisījās aizbraukt, viņš man vēl atnesa, lūk, šo dāvanu, — to teik(lams, viņš izvilka no kabatas rūpīgi ietītu priekšmetu un ;ir drauga lepnumu atklāja sarkano zīda autu ar modīgajiem pakaviem.

— To viņš man deva, lai arvien nēsājot. To var valkat kā kaklautu vai arī par mutautu. Viņš to nopircis par pirmo naudu, ko bija nopelnījis pēc Džeka aiziešanas un kad no manis bija dabūjis jaunās sukas — tā ir piemiņa. Misteram Hobsam dāvinātajā pulkstenī liku ierakstīt pantiņu: «Cik pulksteni uzskati, tik mani piemini.» Un Diku ;irī es neaizmirsīšu, cik vien lakatu uzskatīšu, tik viņu pieminēšu.

Dorinkūras grāfa jūtas nebija viegli izsakāmas. Labu tiesu daždažādu pasaules cilvēku viņš savā mūžā bija izredzējies un tādēļ nebija vis lēti apmulsināms; bet še viņš sastapa kaut ko tik jaunu un nedzirdētu, ka viņam gandrīz vai elpa aizrāvās, un veco muižnieku pārņēma savāds nemiers. Nekad viņš ar bērniem nebija noņēmies; paša kaislību un izpriecu vidū viņam nekad tam nebija atlicis vaļas, un arī viņa paša dēli tam nelikās necik ievērojami — ja daudz, tad viņš vēl tik kā pa miglu atminējās, ka Sedrika tēvs bijis glīts, spēcīgs zēns. Vispār viņš bērnu uzlūkoja kā tādu ļoti nepatīkamu mazu kustoni, ēdelīgu, patmīlīgu un negantu, ja vien viņu stipri nesavaldīja. Par viņa abiem vecākajiem dēliem audzinātājiem un skolotājiem diezgan bija bijis ko žēloties un skaisties, un, kad no jaunākā dzirdēja mazāk slikta, tad viņš domāja, ka tas esot tikai tāpēc, ka tam kā jaunākam neviena acīs neesot nozīmes. Ka viņš savu dēladēlu iemīlēs, tas viņam nebija ne prātā nācis — savā namā viņš to bija licis tikai tādēļ atvest, lai tas kā nelāgi audzināts slaists viņa vārdam vēlāk nedarītu kaunu, un arī tādēļ, ka bija pārliecināts — Amerikā puika izaugtu par pusmuļķi vai klaunam līdzīgu ākstu. No saviem dēliem viņš bija tik daudz kauna pieredzējis un par kapteiņa Errola precībām ar amerikānieti tā noskaities, ka no saviem pēcnācējiem vairs nekā laba necerēja, un, kad sulainis viņam pieteica lordu Fontleroju, viņam bija gandrīz vai bailes puiku uzlūkot. Tādēļ viņš to arī gribēja vispirms satikt vienatnē; viņa lepnumam tas būtu bijis nepanesami, ja kāds cits redzētu, ka viņš savās cerībās vīlies. Bet arī pat tādos brīžos, kad viņš ar lielākām cerībām skatījās nākotnē, viņš ne sapņot nebūtu sapņojis, ka viņa dēladēls varētu izskatīties tāds kā daiļais bērns, kas, rociņu uzlicis uz sava diezgan bīstamā drauga kakla, tik drošs un paļāvigs stājas viņa priekšā. Sis negaidītais notikums veco, cietsirdīgo vīru tīri vai apstulboja.

Un tad sākās saruna, kurai turpinoties viņam arvien vairāk bija jābrīnās. Pirmām kārtām tādēļ, ka savu mūžu bija ieradis visus, kas viņa mājās dzīvoja, redzēt bailīgus un nedrošus, un tāpēc no sava dēladēla arī nebija cita gaidījis; bet tā vietā mazais puika viņu uzlūkoja par savu draugu, kura mīlestība tam pēc Dieva un cilvēku taisnības piederēja, un pie viņa arī griezās kā pie drauga. Redzot mazo zēnu tā sēžam lielajā krēslā un triecot mīkstā, sirsnīgā balstiņā, grāfs skaidri atzina, ka bērns ne domāt nebija iedomājies, ka lielais sirmgalvis dusmīgajām acīm viņu nemīlētu vai arī nepriecātos, redzēdams viņu savā tuvumā; atzina arī to, ka arī Sedriks savā paļāvīgajā bērna prātā cik spēdams pūlējās vectēvam patikt. Lai arī no dabas būdams ciets, nežēlīgs un augstprātīgs, vecais grāfs tomēr nevarēja atturēties no slepena prieka, kas tam uzmācās, un, labi apsverot, viņam pat patika, ka reiz atradis kādu, kas viņam uzticējās, no viņa nebēga un viņa sirds ļaunās puses nepazina, kādu, kas ar gaišām acīm paļāvīgi viņu uzlūkoja, lai tas arī bija tikai mazs puisēns melnos samta svārciņos.

Tātad vecais virs labpatikā atgāzās savā krēslā, pamudinādams savu jauno biedru, lai tik stāsta vien, un viņa lūpas raustījās kā uz smiešanos. Lords Fontlerojs arī nekavējās rādīt visas savas runas dāvanas un trieca svabadi kā ar draugu; visu Dika un Džeka lietu, visus vecā dzimuma ābolu māmiņas apstākļus, kā arī viņa draudzību ar misteru Hobsu — visu, visu vectēvs dabūja dzirdēt; šim stāstījumam pievienojās dedzīgs apraksts par republikāņu uzvaru vēlēšanās, par krāšņo gājienu ar karogiem, transparentiem un raķetēm. Beidzot viņš sāka runāt par Ceturto jūliju, nonākdams vai līdz gavilēm, kamēr, nezin ko iedomājies, uzreiz apklusa.

—    Nu, kas nu? — vectēvs jautāja. — Kāpēc vairs nestāsti?

Lords Fontlerojs grozījās savā krēslā, nezinādams, ko iesākt.

—    Man nupat ienāca prātā, ka tev varbūt tas nepatīk, — viņš atteica. — Varbūt kāds no taviem radiem arī bijis viņu vidū. Es par to nemaz neiedomājos, ka tu esi anglis.

—        Stāsti vien droši tālāk, — milords atbildēja. — Man gar to lietu nav nekādas daļas. Tev gan laikam piemirsies,, ka tu pats ari esi anglis.

—    Ai nē, — Sedriks ātri attrauca, — es esmu amerikānis.

—    Tu esi anglis, — vecais kungs īsi noteica. — Tavs tēvs arī bija anglis.

Viņam tas viss izlikās drusku jocīgs. Bet Sedriks to turēja par ļoti nopietnu. Tomēr, ka lieta tā tiks saprasta, uz to viņš nebija sagatavojies un tādēļ pa visu seju nosarka.

—    Es esmu Amerikā dzimis, — viņš turējās pretī, — un, ja Amerikā ir dzimis, tad vajag būt amerikānim. Man žēl, ka man tev jārunā pretī, — viņš rātni un smalkjūtīgi piebilda. — Misters Hobss man teica, ka, gadījumā ja vēlreiz karš sāktos, man būtu jāturas par amerikāni.

Grāfam strupi smiekli paspruka; tie gan vēl skanēja skarbi un dusmīgi, bet tomēr bija — smiekli.

—    Un tu tiešām to darītu? — viņš teica.

Viņš nīda Ameriku un amerikāņus, bet mazā vīriņa nopietni bēdīgais patriotisms viņam taču patika, un viņš sprieda sevī, ka no šā krietnā amerikāņa savā laikā varēs iznākt arī krietns anglis.

Vēl dziļāk gremdēties politikā vairs nebija laika, jo nāca ziņa, ka galds klāts. Sedriks tūliņ piecēlās un piegāja pie vectēva, pamezdams nopietnas acis uz viņa slimo kāju.

—    Vai man tev palīdzēt? — viņš vaicāja mīlīgi. — Tu .. . vai zini . . . vari pret mani atspiesties. Reiz misteram Hobsam arī bija slima kāja, tādēļ ka kartupeļu maiss tai bija uzkritis virsū, un tad es arī viņu arvien vadāju.

Nopietnais sulainis būtu gandrīz vai zaudējis savu vietu un slavu aiz nepieklājīgas smiešanās. Sis bija ļoti cienījams sulainis, kas visu laiku pie augstiem kungiem vien bija nokalpojis un būtu juties pazemots un apkaunots pats savās acīs, ja būtu iedrošinājies darīt kaut ko nepieklājīgu, kā, piemēram, kungam klāt esot, smieties. Bet šoreiz viņam nebija vis tik viegli bijis atturēties no smiešanās, un viņš tik tāpēc vēl glābās, ka kunga pleciem pāri skatījās vienā gabalā uz kādu pavisam nejauku bildi.

Grāfs noskatīja dūšīgo mazo knauķi, savu dēladēlu, no galvas līdz kājām.

—    Vai tu domā, ka tev pietiks spēka? — viņš jautāja skarbi.

—    Domāju, ka pietiks gan, — Sedriks atbildēja. — Es

esmu varen stiprs, man jau ari, vai zini, pilni septiņi. Tu vari ar vienu roku atspiesties uz sava spieķa un ar otru uz manis. Diks teica, ka man priekš septiņu gadu veca puikas esot diezgan labi muskuļi.

Viņš savu roku stingri izstiepa, lai grāfs dabūtu redzēt Dika uzteiktos muskuļus, un skatījās tik svarīgi un lielīgi, ka sulainis atkal citādi nevarēja, kā ar pilnu uzmanību skatīties uz to pašu nejauko bildi.

—    Nu tad labi, — grāfs nosprieda, — mēģini ar'.

Sedriks pasniedza viņam spieķi un palīdzēja piecelties.

Tas gan palaikam bija sulaiņa darbs, par ko viņš dažu labu reizi saņēma krietnu pārmetumu, tā ka klusām zobi vien bija jāsakož aiz dusmām, bet šodien iztika bez lamā-; šanās; gan kaulu sāpes arī tagad neizpalika, bet grāfs tomēr gribēja mēģināt celties. Lēnām viņš piecēlās un uzlika roku uz sīkā pleca, kas viņam tik dūšīgi tika sniegts par atspaidu. Apdomīgi lords Fontlerojs spēra soli uz priekšu, bažīgi vērodams slimo kāju.

—    Atspiedies vien labi cieši pret mani, — viņš drošināja. — Es lūkošu iet lēnītēm.

Ja grāfam sulainis būtu bijis par vedēju, tad gan viņš vairāk būtu atspiedies uz spieķa nekā uz sulaiņa, bet šai reizē viņš dēladēlam gribēja likt just savu smagumu, kas tiešām nebija vis nekāds mazais. Pēc dažiem soļiem jau mazā seja bija tumšsarkana un viņa sirsniņa bija sākusi stipri pukstēt, bet viņš sparīgi spiedās pret vectēva roku, pieminēdams Dika vārdus par saviem muskuļiem.

—    Nebīsties nekā, atspiedies vien droši, — viņš elsoja, — es varu gluži labi, ja .. . ja tik vien nav pārāk tālu.

Gan nebija nekāds garais gabals līdz ēdamistabai, bet Sedrikam taču izlikās kā mūžība, kamēr abi bija aizsnieguši krēslu galda augšgalā. Ar katru soli roka uz viņa pleciem likās smagāk uzgulstamies, pierīte ik brīdi viņam kļuva karstāka un elpošana ātrāka, bet viņš nedomāja no savas palīdzības atteikties; viņš tik savus muskuļus savilka gluži stīvus un turējās taisns kā svece, veco, smagi klibojošo kungu vēl uzmundrinādams.

—    Vai tev kāja tik gauži sāp, kad tu uz tās atspiedies? — viņš jautāja. — Vai tu to nekad neesi licis karsta ūdenī ar sinepēm? Misteram Hobsam tas ļoti labi palīdzēja.

Lielais suns gāja cienīgi līdzās, un sulainis nāca no muguras. Vairāk reižu savāds smaids pārlaidās pār viņa seju, noskatoties, kā mazais vīriņš visu savu spēku sa-

ņēma un savu nastu nesa tik labprātīgi, ari grāfs pāris reižu pameta savādu skatu uz sakarsušo bērna seju.

Ēdamistabā nonācis, Sedriks novēroja, ka arī šī bija liela, grezna istaba un ka sulainis, kas aiz grāfa krēsla stāvēja, par ienācējiem nevarēja vien nobrīnīties. Beidzot krēsls bija aizsniegts; roka atlaidās no viņa pleciem, un grāfs tika ērti nosēdināts.

Sedriks izvilka Dika mutautu un slaucīja sviedrus.

—    Šovakar ir karsts, vai ne? — viņš jautāja. — Tev laikam vajadzīgs likt iekurt dēļ tavas kājas, tik man vien izliekas drusku par karstu.

Ierastā smalkjūtība neļāva viņam pat aplinkus kaut ko kritizēt.

—    Tev nupat bija grūts pūliņš, — grāfs noteica.

—    Nemaz! Grūts nebija necik, tik karsti vien man. tika, — to teikdams, viņš slaucīja savas mitrās matu cir tas ar mutautu.

Pie galda lordam Fontlerojam bija jāsēž savam vectēvam pretī, plats atzveltnes krēsls arī šeit viņu uzņēma Viss, ko viņš līdz šim bija redzējis, augstās, plašās istabas, smagās mēbeles, staltie, slaikie sulaiņi, milzīgais suns un beidzot vēl tēvatēvs — viss tas izcēla viņa paša niecību. Bet Sedriks par to nemaz neraizējās; par diezin cik lielu un ievērojamu viņš sevi nekad nebija uzskatījis, un tādēļ priecīgs padevās arī tādiem apstākļiem, kas viņu ar savu lielumu likās it kā apstulbinām. Un tiešām, laikam gan nekad viņš nebija tik maziņš izskatījies kā tagad lielajā atzveltnī pie mielasta galda.

Lai arī viens pats būdams, grāfs tomēr dzīvoja plaši, un pusdienas viņa dzīvē bija svarīgs brīdis, tas pats bija sakāms arī par pavāru, kam tajās dienās, kad grāfam ne-, garšoja ēdiens, klājās grūti. Bet šodien ēstgriba likās labāka nekā citām reizēm un kritika par priekšēdieniem un mērcēm nebija tik pamatīga kā citkārt, tādēļ ka viņam bieži vien bija jāpamet acis pāri galdam uz dēladēlu. Pats viņš gan maz pie galda runāja, bet toties jo vairāk prata uzsākt valodu ar savu pretīsēdētāju, un, kā par brīnumu, pašam nemaz neapnika viņā klausīties. Turklāt viņam klusībā par to bija prieks, cik stipri viņš uz mazā vīriņa bija atspiedies, gribēdams pārbaudīt viņa izturību, un cik teicami viņš savukārt pārbaudījumu izturējis.

—    Tu savu grāfa kroni ikreiz vis laikam neliec galvā? — lords Fontlerojs jautāja pieklājīgi.

—    Nē, — grāfs atteica ar savu dīvaini ļauno smaidu, — man tas lāgā nepiestāv.

—    Misters Ilobss papriekšu domāja, ka tev tas arvien būšot galvā, bet vēlāk viņš pārdomāja, ka tev reizēm tas taču arī būšot jānoņem, piemēram, kad tu uzlikšot platmali.

—    Tā gan, — grāfs atteica, — reizēm es arī viņu noņemu.

Vienam sulainim atkal piepeši bija jāaizgriežas un, roku mutei priekšā aizlikušam, savādi jāiekāsējas.

Sedriks pirmais bija beidzis ēst un, krēslā atlaidies, apskatīja istabu.

—         Tu gan laikam būsi ļoti lepns uz savu maju, — viņš teica, — tā ir tik skaista, un parks — cik tas jauks! — Tad, brītiņu palicis mierā, skatījās it nozīmīgi uz grāfu. — Vai māja nav par lielu tikai diviem cilvēkiem vien, kam tur jādzīvo iekšā?

—         Liela, zināms, diezgan, — grāfs atbildēja. — Vai tev viņa par lielu?

Mazais lords kādu brītiņu kavējās atbildēt.

—         Es tik tāpat vien domāju, ka tad, ja divi cilvēki, kas tur dzīvotu, viens ar otru lāgā nesatiktu, tiem gan būtu ļoti garš laiks.

—    Vai tu domā, ka mēs kopā labi satiksim?

—         Zināms gan. Misters Hobss un es, mēs bijām ļoti labi draugi. Viņš bija tas labākais draugs, kas man bija bez sirdsmīļās.

Grāfs drusku pacēla kuplās uzacis.

—    Kas tā ir, tā sirdsmīļā?

—         Mana mamma, — lords Fontlerojs atteica sevišķi klusā, mierīgā balsī.

Pēc ēšanas abi gāja atkal uz bibliotēkas istabu. Šoreiz grāfu no vienas puses atbalstīja sulainis, ar otru roku grāfs atkal atspiedās uz sava dēladēla pleca, tikai vairs ne tik stipri kā pirmīt. Kad sulainis bija aizgājis., Sedriks nometās kamīna priekšā uz tepiķa pie Dogela un, suni glaudīdams, klusu ciešot skatījās ugunī.

Grāfs viņu cieši uzlūkoja.

Bērna acīs varēja lasīt ilgošanos un dziļas pārdomas par kaut ko, pāris reižu viņš klusām jau nopūtās.

—         Fontleroj, — vecais kungs beidzot iesāka, — par ko tu domā?

—         Par sirdsmīļo, — viņš atteica, — un … un būs labāk, ka pieceļos un pa istabu drusku pastaigājos.

Viņš piecēlās un, rokas sabāzis kabatās, sāka no viena gala uz otru pastaigāties. Acis viņam savādi spīdēja un lūpas bija sakniebtas. Bet galvu viņš turēja augšā un kājas spēra droši un stingri. Lēnām ari Dogels piecēlās un, kādu brīdi puisēnā noskatījies, beidzot piegāja viņam klāt un staigāja līdzi. Sedriks izvilka vienu roku no kabatas un uzlika to sunim uz galvas.

—         Labs suns, — viņš teica. — Viņš jau gluži kļuvis par draugu un zina, kā man ap sirdi.

—    Un kā tad tev ir ap sirdi? — grāfs jautāja.

Viņam bija nepatīkami noskatīties, kā mazais vīriņš pirmo reizi cīnījās ar ilgām pēc mātes, un tomēr viņš saj juta prieku par to, ka Sedriks tik dūšīgi turējās; bērna dūšīgums viņam patika.

—    Nāc šurp! — viņš teica.

Fontlerojs tūliņ nāca.

—         Es vēl nekad neesmu no mājas prom bijis, — puisēns teica, lielās, brūnās acis pasmagi atvērdams. — Ir ērmota sajūta, ja tūliņ uzreiz visu nakti jāpaliek otrā pilī, kad vajadzētu uz māju iet. Bet sirdsmīļā jau nav visai tālu, to man vajadzētu iedomāties, un — un man jau arī pilni septiņi, un tad es vēl varu skatīties viņas bildē, to viņa man iedeva līdzi.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka mazu tumšzila samta etviju.

—         Re, kur ir. Lūk, kad te spiež, tad tūliņ lec vaļā un — rokā viņa ir!

To sacīdams, viņš tik uzticīgi piespiedās pie grāfa rokas, it kā tā sendienām būtu bijusi viņam ierasta vieta.

—    Tā ir viņa, — viņš teica, ar smaidu paceldams acis.

Grāfs dusmīgi savilka uzacis. Viņš negribēja bildi re-!

dzēt, tomēr pameta acis uz to. Viņš tīri vai satrūkās, re-j dzēdams tik jaunu, skaistu seju, ar tādām pašām brūnām acīm, kādas bērnam pie viņa sāniem.

—    Kā liekas, tad tu viņu ļoti mīli?

—         Jā, — Sedriks klusi atteica, — tā liekas, un tā ir. Vai zini, misters Hobss bija mans draugs un Diks ar', un Mērija, bet sirdsmīļā un es, mēs taču esam tie visvislabākie draugi un stāstām viens otram visu. Un man par viņu] ar' būs jāgādā, ja mans tētis to vairs nevar darīt, — kad| liels būšu, tad strādāšu un pelnīšu naudu.

—    Kā tad tu to domā darīt? — vectēvs iejautājās.

Mazais lords nosēdās atkal uz kamīna priekšliekamā,

turēdams bildi rokā, un, kā likās, pamatīgi pārdomāja, ko atbildēt.

—         Es jau esmu pārdomājis, ka es varētu iestāties mistera Hobsa veikalā, — viņš teica, — bet vislabāk es būtu par prezidentu.

—        Tad jau labāk mēs tevi liksim augšnamā, — grāfs sacīja.

—    Nu, ja jau nevarēšu tikt par prezidentu, tad jau to arī varu darīt. Ēdamlietu veikali ne vienmēr ir interesanti. — Var būt, ka viņš vēl ilgāk domāja par to pašu lietu, jo viņš palika gluži mierīgs sēžam un skatījās ugunī. Arī grāfs nerunāja neko, atlaidās atzveltnī un aplūkoja bērnu. Kā likās, dažas labas jaunas, līdz šim svešas domas grozījās vecajam muižniekam pa galvu. Dogels bija gari izstiepies, galvu uzlicis uz platajām ķepām, un gulēja — valdīja dziļš klusums.

Kad pusstundu vēlāk misters Hevišems tika ielaists šajā istabā, grāfs viņam nemanot deva zīmi, lai nāk klusām. Dogels vēl gulēja tāpat un viņam līdzās, cirtaino galviņu nolicis uz rociņas, lords Fontlerojs.

SESTĀ NODAĻA grĀfs un viŅa MANTINIEKS

Kad lords Fontlerojs otrā rīta pamodās, viņš dzirdēja cilvēkus čukstam un, apgriezies un acis atvēris, viņš savā istabā ieraudzīja divas sievietes. Viss izskatījās gaiši un jautri, saulīte iespīdēja caur loga efeju vijām un sijājās jautri uz raibā, lielpuķainā katūna, ar ko viss bija pārvilkts. Sievietēm pienākot pie viņa gultas, viņš vienu no tām pazina par misis Mellinu, saimniecības vadītāju; otra turpretim bija viņam sveša, bet no sejas likās ļoti laipna un labsirdīga.

—    Labrīt, milord, — misis Mellina teica. — Vai labi gulējāt?

Mazais lords berzēja acis un smējās.

—    Labrīt, — viņš teica, — es nemaz nezinu, kur īsti esmu.

—    Vakar aizmigušu jūs še uznesa augšā jūsu augstības guļamistabā, un šī ir Dousena, kas jūs apkalpos, — misis Mellina izskaidroja.

Fontlerojs piecēlās gultā sēdus un sniedza Dousenai roku, gluži tāpat kā grāfam bija sniedzis.

—    Labrīt, — viņš bilda, — man jums ļoti jāpateicas, ka jūs par mani gribat gādāt. Mis Dousena vai misis, lūdzu, kā?

aiz prieka smaidīdama un pakniksēdama, atbildēja. — Ne mis, ne misis, lai Dievs svētī jūsu augstību! Vai tagad gribat celties augšā un likt sevi apģērbt, un tad bērnu istabā ieturēt brokastis?

—    Apģērbties tagad jau gadus divus varu pats. Paldies, — Sedriks atbildēja. — Sirdsinī|ā to man iemācīja; sirdsmījā ir mana mamma. Mērijai gluži vienai pašai pie mums visi darbi bija jāpadara un jāmazgā, kas tad viņai vēl gribēja uzlikt šīs pūles. Un nomazgāties arī jau protu gandrīz viens pats, ja tikai jūs būtu tik laba un tos kaktiņus pārbaudītu, kad būšu nomazgājies.

Dousena ar saimnieci skatījās.

—    Dousena visu darīs, ko vien gribēsiet, — misis Mellina teica.

—    To tiešām ar prieku darīšu, — patīkamā sieviete atbildēja. — Ja milords labāk pats grib apģērbties, tad lai tā ar' dara, es tikai stāvēšu klāt un nogaidīšu, vai nevaru palīdzēt.

—    Tas no jums jauki, jo dažreiz ir drusku jānopūlas ar tām daudzajām pogām, tad taču es jums varēšu paprasīt.

Viņš noprata, ka šī Dousena bija gluži lāga sieviete, un, kad ar mazgāšanos un ģērbšanos bija galā, viņš jau daudz ko jaunu bija dabūjis dzirdēt, un draudzība bija noslēgta. Jau viņš zināja, ka viņas vīrs bijis zaldāts un niknā kaujā zaudējis dzīvību, ka dēls viņai matrozis un ka viņa pati savu laiku nodzīvojusi, apkopdama visvisādus bērnus, un tagad tikko kā bija atnākusi no augstdzimušu kungu mājas, kur bijusi par apkalpotāju brīnum skaistai mazai meitenei, lēdijai Gvinetai Vo.

—    Un tā vēl milordam esot rada, — Dousena teica,

—   var būt, ka jūs viņu kādreiz dabūjat redzēt.

—    Vai tiešām tā domājat? — Sedriks priecīgi iesaucās.

—    Man par to būtu liels prieks; es vēl nevienu mazu meiteni nepazīstu, bet tomēr labprāt arvien uz viņām esmu skatījies.

Ieejot blakusistabā, kas arī bija ļoti liela un augsta, un no Dousenas dzirdot, ka tūliņ aiz šīs trešā istaba arī viņam piederot, viņam atkal uzmācās sava paša niecīguma sajūta — tik spēcīgi, ka, nosēzdamies pie glīti klāta brokastgalda, iesāka par to runāt ar Dousenu.

—    Es vēl esmu pārāk mazs puika, — viņš teica drusku nospiestā balsī, — lai dzīvotu tik lielā pilī un tik daudz istabās — vai nav tiesa, ko?

—    Ak tu mīļo dieniņ, — Dousena mierināja, — tas tik iesākumā jums izliekas neparasti, bet tas drīz pāries, un tad jums patiks pat ļoti, te taču ir tik jaukil

—    Jauki ir gan, — Fontlerojs, drusku nopūzdamies, tam piekrita, — bet būtu vēl jaukāk, ja man sirdsmīļās nebūtu tik žēl. Ik rītu ar viņu kopā ēdu brokastis un viņas tasei pieliku cukuru un pielēju krējumu, un tad pasniedzu viņai grauzdiņu. Tā bija, zināms, daudz labāk.

—    Nekas! Milords jau var ik dienas ar viņu tikties un tad nebeigs vien stāstīt. Tu mīļo dieniņ! Pacietieties tik, kamēr visu esat izstaigājis un apskatījis suņus un staļļus, pilnus ar zirgiem. Starp tiem ir viens, kas jums no tiesas patiks …

—    Vai patiesi? — Fontlerojs iesaucās. — Man zirgi varen patīk. Mājās — tad man Džims ar' ļoti patika; tas

bija mistera Hobsa zirgs un gāja orītē. Ai, Dzims bija labs zirgs, kad tik vien nespēra.

—     Nu pagaidiet tik, ko še vēl staļļos dabūsiet redzēt. Ak tu manu dieniņ! Jūs jau vēl ne otrā istabā neesat paskatījies.

—    Kas tad tur ir? — Sedriks vaicāja ziņkārīgi.

—    Paēdiet tik papriekš brokastis, gan jau tad redzēsim.

Pēc šāda noslēpumaina aizrādījuma ar brokastīm, zināms, veicās žigli, un, noteicis tik: — Tā, nu esmu gatavs, — mazais lords kā atvieglots laidās no krēsla zemē.

Dousena pamāja un rādīja uz durvīm, turklāt tik noslēpumaini un zīmīgi skatīdamās, ka viņa ziņkārība augtin auga. Kad Dousena durvis bija atvērusi, viņš kā mēms palika stāvam uz sliekšņa, rokas sabāzis kabatās, gluži nosarcis aiz pārsteiguma; tas, ko viņš še redzēja, varēja arī apstulbot bērna prātu.

Arī šī istaba bija liela, kā viss še rādījās būt, un viņam izlikās vēl skaistāka par iepriekšējām, bet gluži citāda. Istablietas te nebija veclaiku un tik smagas un biezas kā apakšā — logu un durvju aizkari bija gaišāki un plānāki, gar sienām bija plauktiņi, grāmatu piekrauti, un uz galdiem stāvēja milzums rotaļlietu, kādas viņš bija redzējis izstādītas Ņujorkas grezno veikalu logos, dažu labi reizi tajās žēli noskatīdamies.

—    Tā, lūk, izskatās kā puikas istaba, — viņš pēdīgi teica, dziļi ievilkdams elpu. — Karu tas viss pieder?

—    Ejiet jel iekšā un aplūkojiet, — Dousena teica. — Tas viss pieder jums.

—    Man! — viņš iesaucās. — Man tas piederot? Par ko? Kas man to dāvinājis? — Un, aiz prieka iekliegdamies, viņš ieskrēja istabā. — Tas ir no vectēta, — viņš teica spīdošām acīm. — To zinu skaidri, tas ir no vectēta.

—    Zināms, — Dousena apstiprināja, — un, ja vien jūs būsiet labs, godīgs kundziņš un par katru nieku neapskaitīsieties, un visu dienu būsiet jautrs un priecīgs, tad viņš jums dos, ko vien jūsu sirsniņa kāros.

Priekšpusdiena pagāja vienā nemierā. Cik te bija ko apskatīt un izpētīt, katra lietiņa par sevi bija tik interesanta, ka nevarēja no tādas ne nost tikt. Un tad bija pavisam savādi, iedomājoties, ka viss tas bija viņam sagatavots, ka viss šis prieks un jaukums jau domāts tikai viņam, kad viņš vēl nebija izbraucis no Ņujorkas.

—    Vai jūs jelkad esat dzirdējusi par tik labu vectēvu? — viņš jautāja priecīgi Dousenai.

Dousena tikko pirms dažām dienām bija šai namā atnākusi, bet saimes istabā viņa jau šo to bija dabūjusi dzirdēt par vecā kunga savādībām.

—    No visiem veciem trakuļiem, veciem grēkagabalietn un ātrsirdigiem neprāšiem, pie kuriem man, par nelaimi, gadījies nēsāt raibos sulaiņa svārkus, šis ir tas niknākais, — tie bija Toma, garā sulaiņa, vārdi.

Un tas pats Toms arī bija dzirdējis, ar kādiem vārdiem sarunā ar misteru Hevišemu grāfs bija nolicis šādu mīļu gādāšanu par savu dēladēlu, un nekavēdamies tos tūliņ atstāstījis citiem apkalpotājiem.

—    Ļaujiet tik viņam vaļu un piekraujiet viņa istabas ar rotaļlietām, — tie bija inilorda vārdi. — Dodiet tik, kas viņam pa prātam, tad māti drīz aizmirsīs, — tā ir bērnu daba.

Taču šie laipnie nolūki nepiepildījās, grāfam nebija patīkami redzēt, ka šā bērna daba nebija vis tāda. Naktī viņš slikti bija gulējis un priekšpusdienu palicis savā istabā. Bet pēc otrajām brokastīm viņš dēladēlu lika saukt.

Tūliņ viņš dzirdēja mazus, ašus soļus koridorā, un notvīkušiem vaigiem un mirdzošām acīm Sedriks pie viņa ienāca.

—    Es jau arvien gaidīju, vai tu pēc manis nesūtīsi, — viņš teica, — un es tev pateicos daudz tūkstoš reižu par tām jaukajām lietiņām! Visu priekšpusdienu ar tām spēlējos.

—    Tā, tā! — grāfs atteica. — Tad tev tās patīk, vai ne?

—    Ak, jā! To es tev nemaz nevaru izsacīt! — lords Fontlerojs apliecināja priekā mirdzošām acīm. — Viena spēle tur ir, kas izskatās gluži tāpat kā beisbols, tikai to uz viena galdiņa spēlē ar baltām un melnām bumbiņām. Es to gribēju Dousenai iemācīt, bet viņa to lāgā nesaprata — zināms, tādēļ, ka ir dāma, viņa ar' nekad nav bumbojusies, un var būt, ka es ar' lāgā nebiju izskaidrojis. Bet tu taču to māki?

—    Laikam gan ne, — grāfs atteica. — Tā gan tad būs amerikaņu spēle, vai ne? Tāpat kā krikets?

—    Kriketu vēl nekad neesmu redzējis spēlējam; bet misters Hobss mani reiz paņēma līdzi, lai es dabūtu redzēt, kā spēlē beisbolu. Lieliska spēle! Ai, cik tur iet jautri! Vai man iet un to spēli atnest, ko tev parādīt? Var būt, ka tā tev patiks tik labi, ka tu savas kājas sāpes pavisam aizmirsīsi, — vai tev šodien stipri sāp?

—    Vairāk, nekā gribētos.

—    Tad tu gan laikam tās nevarēsi aizmirst, — Sedriks teica bēdīgu seju. — Var būt, ka tad tev ar' nemaz nepatiktu to spcli mācīties?

—    Ej vien un atnes, — grāfs noteica.

Atkal mute viņam vilkās uz zobgalīgu smaidu, kad Sedriks ar kastīti padusē, degdams nepacietībā, atnāca atpakaļ.

—    Vai drīkstu to mazo galdiņu piebīdīt tev klāt? — viņš jautāja.

—    Pazvani tik — gan Toms to izdarīs.

—    O, to gluži labi es pats ar' varu! Tas nemaz nav smags!

—    Arī labi, — vectēvs noteica, acīmredzot par to priecādamies, cik dedzīgi viņa mazais biedrs visu sagatavoja spēlei. Galdiņš laimīgi tika piebīdīts, un nu tika pamatīgi un plaši izskaidrots un ļoti dramatiski tēlots, kā uz derībām jāspēlē lielā beisbola spēle, ko viņš ar misteru Hobsu bija noskatījies. Beidzot no visas tiesas varēja sākt spēlēt, un vecajam kungam, pašam par brīnumu, spēlējot nemaz nebija garš laiks.

Viņa pretinieks ar miesu un dvēseli bija nodevies spēlei; viņa priecīgā smiešanās, kad viņam bija izdevies smalks metiens, viņa neviltotais prieks, kad bija laimējies vai nu viņam pašam, vai viņa pretiniekam, padarīja spēli varen dzīvu. Kas to grāfam kādas dienas agrāk būtu varējis teikt, ka kaulu sāpes un untumus viņš aizmirsīs, spēlēdams ar melnām un baltām koka bumbiņām un mazu, gaišsprogainu puiku par pretinieku!

Un tagad viņš bija tik dziļi nogrimis spēlē, ka gandrīz nedzirdēja, kad Toms pieteica viesi.

Minētais viesis bija pavecāks, melni ģērbies kungs un neviens cits kā pats turienes mācītājs; šis bija tik pārsteigts par to, ko ienākdams ieraudzīja, ka, soli atkāpdamies atpakaļ, būtu gandrīz sagrūdies ar Tomu.

Nekur mācītājam misteram Mordeitam nebija tik grūti un nepatīkami pildīt savu amata pienākumu kā grāfa muižā — šie brīži mācītājam bija tie nemīlīgākie. Baznīcas un labdarības iestādes nebija pa grāfa prātam; ja kaulu sāpes bija visai niknas, tad viņš, neļaudams tālāk runāt, tūliņ noteica, lai nemokot viņu ar stāstiem par to diedelnieku baru. Ja sāpes bija drusku mazākas un pats daudzmaz cilvēcīgākā prātā, tad beidzot gan arī deva kādu drusku naudas, bet nekad citādi, kā papriekš krietni izzobojies un izsmējies par mācītāju, kam tad bija diezgan grūti arī pret lordu palikt savā kristīgā prātā. No brīva prāta kaut ko labu darīt vai par kādu cilvēku labi domāt — to misters Mordeits no sava kunga, kamēr vien viņu pazina, vēl nebija piedzīvojis.

Šodien viņš bija nācis runāt par vienu visai steidzamu lietu, un šoreiz ar vēl lielāku sirds drebēšanu nekā citām reizēm, zinādams, ka grāfs jau vairākas dienas no vietas mocījās ar sevišķi niknām kaulu sāpēm, jo barometrs rādīja negaisu, tā ka valodas par to jau bija izplatījušās pa visu apkaimi. So valodu izplatītāja rnisis Dibela, kas savā mazajā bodītē turēja šujamās adatas, diegus, piparmētru konfektes un «dzīvas avīzes» (klaču, mēlnešu pastu), pēdējo pieprasījumu piegādāja no savas māsas, kas kalpoja pilī par istabmeitu un ar «misteru» Tomu ļoti labi satika un tātad «visu» zināja.

— Kā lords tagad dara, — tā misis Dibela bija stāstījusi, — tas nav nemaz izsakāms, un kādus vārdus viņš lieto — misters Toms pats to manai Džeinai teicis — to viens kristīts cilvēks vairs nevarot izturēt, un, ja vien dienests citādi nebūtu tik labs un dzīve saimes istabās tik patīkama, viņš nupat nesen, kad milords viņam šķīvi ar karstajiem grauzdiņiem laidis pa galvu, būtu viņam tūliņ uz vietas atsacījis!

Tas viss jau mācītājmuižā arī bija zināms, jo lords jau draudzē citādi netika uzskatīts kā par «pazudušo avi», par ko diezgan vien nevarēja nostāstīt un noklausīties visādus briesmu stāstus.

Bet vēl aiz kāda cita iemesla krietnajam mācītājam arī šodien bija jābīstas, ka viņu pilī slikti saņems. Katrs zināja, cik nikns grāfs bijis par sava dēla precībām ar amerikānieti, katrs zināja, cik cietsirdīgi tas pret dēlu izturējies un ka spirgtais, glītais zaļoksnis vīrs — vienīgais ģimenē, ko visi mīlēja, — trūkumā un atstumtībā nomiris svešā zemē. Katrs zināja vēl to arī, ka grāfs bez kādas mīlestības vai prieka gaidīja dēladēlu pārnākam un ka bija iedomājies, viņš būšot tik tāds nemācīts, lempīgs amerikāņu slaists, kas grāfa vārdam kaunu vien darīšot. Tas viss bija zināms, lai gan cietais, lepnais vīrs domāja, ka katra acīm noslēpis savu iekšējo pasauli! Un, kamēr pats šķitās esam pilnīgi drošs, ka neviens viņa domas nemanīs, pie saimes galda jau runāja: — Kad vecais sāk domāt par kapteiņa puiku, tad paliek vēl trakāks nekā iepriekš, jo viņam no tā zēna ir suņa bailes. Bet to viņš arī ir pelnījis, pats vien vainīgs, un ko tad viņš arī var sagaidīt no tāda bērna, kas Amerikā zemu ļaužu vidū uzaudzis.

To visu mācītājs apcerēja, iedams pa skaisto, veco koku pakrēsli, un, iedomādamies, ka minētais dēladēls vakar pārnācis, viņš sprieda, ka, bez šaubām, grāfs no dusmām būšot vai ārprātā — bet jāiet vien bija.

Tad Toms viņam bija atvēris durvis, un tūliņ viņa acīm parādījās pavisam brīnišķīgs skats: grāfs pats atzveltnī, slimo kāju mīksti atbalstījis, un viņam cieši līdzās, pie veselā ce|gala piespiedies, mazs puisēns pietvīkušiem vaigiem un pārgalvīgi spīdošām acīm.

—    Divi ārā! — bērna skaņā balstiņa gavilēja. — Šoreiz tev nebija laimes, vai ne?

Tagad tikai abi spēlētāji pamanīja ienācēju.

Grāfs pacēla acis, pa savam ieradumam savilkdams uzacis, un, misteram Mordeitam par lielu lieliem brīnumiem, viņa seja nemaz nekļuva dusmīgāka, mācītāju ieraugot, gandrīz tā izlikās, ka viņš būtu aizmirsis, ka sacelt bailes un drebēšanu bija viņa dzīves vecs ieradums.

—    Ā! — viņš teica savā skarbajā balsī, vēl diezgan pieklājīgi viņam sniegdams roku. — Labrīt, Mordeit. Kā redzat, tagad man pavisam jauns darbs.

Otru roku viņš uzlika Sedrikam uz pleca, var būt, ka sirdī viņam klusām pamodās it kā lepnums par to, ka tāds mantinieks bija, ko priekšā stādīt.

—    Sis te ir jaunais lords Fontlerojs, — viņš runāja tālāk. — Fontleroj, tas ir Mordeits, mūsu mācītājs.

Fontlerojs paskatījās uz cienīgo, melni ģērbto kungu un sniedza viņam savu mazo roku.

—    Ļoti priecājos ar jums iepazīties, ser, — viņš teica, atcerēdamies vārdus, ar kādiem misters Hobss šad un tad sveicināja kādu augsti cienījamu pircēju. Sedriks bija pārliecināts, ka mācītājam jārāda tā pati pieklājība.

Misters Mordeits brītiņu turēja mazo rociņu savā un skatījās, negribot smaidīdams, ziedošajā bērna sejā. Mazo vīriņu viņš bija jau iemīlējis, kā gandrīz visi, kas viņu redzēja. Viņu piesaistīja nevis puisēna skaistums un piemīlība, bet bērnišķība un vienkāršība, kas laipni un sirsnīgi atskanēja no visiem viņa vārdiem, lai cik jocīgi un ērmoti tie arī dažreiz bija.

—    Un es arī no sirds priecājos ar jums iepazīties, lord Fontleroj, — mācītājs bilda savukārt. — Jums bija jābrauc garš ceļš, un mums visiem par to prieks, ka jūs esat laimīgi nonācis galā.

—    Ceļš gan bija garš, — Fontlerojs atteica, — bet sirdsmīļā, mana mamma, bija man līdzi, un tad man, zināms, nemaz nebija garš laiks. Laiks jau nekad nav garš, kad paša māte ir klāt, un kuģis ar' bija brīnum skaists.

—    Piesēdiet, Mordeit, — grāfs teica.

—    Jūsu augstībai jāvēl daudz laimes, — mācītājs teica sirsnīgi, krēslu nolikdams; bet grāfam, kā likās, nepatika atklāt savas jūtas par šo lietu.

—    Viņš izskatās tēvam līdzīgs, — grāfs pastrupi atteica. — Cerēsim, ka viņš uzvedīsies prātīgāk. Nu, ko šodien teiksiet, Mordeit? — viņš piebilda. — Kas nu šoreiz atkal postā?

Tas nemaz neizklausījās tik ļauni, kā misters Mordeits bija gaidījis, un, tomēr vēl brīdi pavilcinājies, viņš sāka stāstīt savu vajadzību.

—    Gribēju runāt par Higinsu — par Higinsu no āra fermas. Tam vīram atkal gadījusies nelaime. Negribu jau gluži teikt, ka viņš būtu nezin kāds labais saimnieks, bet apstākļi gan ir tādi, ka viņam bija jāslīd atpakaļ. Izgājušā rudenī pats bija slims, tad bērni gulēja ar šarlaku un nu guļ sieva. Tagad jāmaksā rente, un Neviks solās viņam tūliņ atsacīt, ja nesamaksāšot. Viņam klājas ļoti slikti, tādēļ viņš vakar bija atnācis mani lūgt, lai es jūs pierunātu pagaidīt ar maksāšanu.

—    Tie paši vecie pātari, — grāfs teica, acīmredzot saīdzis.

Fontlerojs stāvēja vidū starp vectēvu un viesi un uzmanīgi klausījās. Viņš, zināms, tūliņ 'tresējās par Higinsu un viņa bērniem un būtu labprāt izzinājis, cik viņu īsti bija un vai viņi stipri bijuši slimi.

—    Higinss ir lāga vīrs, — mācītājs teica, lai lūgums labāk iedarbotos.

—    Un slikts maksātājs, kas arvien paliek parādā, — grāfs atteica. — To dzirdu no Nevika.

—    Bet nupat vajadzība ir liela. Vīrs ļoti mīl savējos» un, ja viņam atsaka, tad viņi visi var nomirt badā. Bez tam ārsts bērniem vēl ir ieteicis vīnu un spēcīgākus ēdienus, un Higinss nezina, kur tos ņemt.

—    Gluži tāpat bija arī ar Maiklu, — mazais lords Fontlerojs teica, tuvāk pienākdams.

Grāfs pārsteigts ieplēta acis. — Tevi pavisam biju piemirsis, — viņš teica. — Nemaz par to neiedomājos, ka mums še klāt ir vēl viens filantrops. Un kas tad Maikls tāds bija? — Un jocīgs smaids atkal pārslīdēja pār vecā kunga seju.

—    Bfidžitas vīrs, tas pats, kam tas drudzis bija, — Fontlerojs dedzīgi izskaidroja. — Tu taču zini, vectev! Tas ar' nespēja īri maksāt un vīnu un tādas lietas pirkt. Tad tu man devi to naudu, lai viņam varu palīdzēt.

Grāfs aši pameta acis uz misteru Mordeitu.

—    Es nezinu, kāds muižnieks no šā puikas izaugs, — viņš piebilda. — Hevišemam tiku teicis, lai zeņķim ļauj visu, kas viņam dara prieku, — un, kas viņam prieku darīja, nebija nekas cits kā ubagiem dot naudu.

—    Ai nē, ubagi viņi nemaz nebija! — Sedriks iesaucās. — Maikls bija… Maikls ir ļoti teicams mūrnieks. Viņi visi strādāja.

—    Ahā, — grāfs viņu nomierināja. — Tātad ubagi viņi vis nebija, bet ļoti teicami mūrnieki, zābaktīrītāji un ābolu māmiņas. — Piepeši viņam kaut kas iekrita prātā, un pāris acumirkļu viņš cieši uzlūkoja puisēnu. — Nāc jel šurp, — viņš beidzot sauca.

Fontlerojs pienāca viņam tik tuvu, cik vien varēdams, lai neaizskartu slimās kājas.

—    Ko tu šādā gadījumā darītu? — vecais grāfs jautāja.

Dzirdot šo negaidīto jautājumu, misteru Mordeitu pārņēma savādas jūtas. Jau vairākus gadus viņš pildīja draudzē savu amatu, pazina nabagos un bagātos un zināja, cik liela vara savā laikā — vai nu uz labu, vai ļaunu — būs piešķirta šim mazajam puisēnam, kas platām acīm, rokas kabatās sabāzis, viņa priekšā stāvēja. Neviļus viņam iešāvās prātā, cik neapzināmi liels ļaunums varētu izcelties tiklab pašam puisēnam, kā arī tiem, kas no viņa atkarīgi, ja vecajam stūrgalvīgajam, augstprātīgajam vīram uznāktu iedomas šo varu jau tagad pat ielikt šajās mazajās rociņās un ja šā bērna daba nebūtu ne augstsirdīga, ne patiesa.

—    Ko tu šādā gadījumā darītu? — grāfs vaicāja.

Fontlerojs draudzīgi uzlika roku uz vectēva ceļgala.

—    Ja es patiesi būtu bagāts, nevis tikai mazs puika, tad es liktu, lai viņš mierīgi dzīvo šavā mājā, un dotu viņam visu, ko viņa bērniem vajag, bet es, es jau tik vēl esmu bērns! — Bet tūliņ viņš priecīgi piebilda: — Tu gan visu to vari darīt, vai ne?

—    Hm, tātad tavas domas mums būtu zināmas, — grāfs teica.

—    Vai ne, tu taču vari visiem cilvēkiem dot, ko vien gribi? — Fontlerojs vēlreiz prasīja. — Kas tas Neviks

tāds ir?

—         Mans muižas pārvaldnieks, kuru tādēļ mani rentnieki vis īsti neieredz.

—    Vai tu viņam tūliņ rakstīsi? — Sedriks skubinaja.

—    Vai man tev atnest spalvu un tinti? To spēli no šejienes es jau varu noņemt nost.

Ka grāfs Nevikam varētu likt arī to izpildīt, ko šis solījies, tas viņam ne prātā neienāca.

Grāfs brītiņu palika kluss, puisēnu joprojām cieši uzskatīdams.

—    Vai tu māki rakstīt? — viņš vaicāja.

—         Māku, — Sedriks klusinām atbildēja, — bet ne visai labi.

—         Noņem tas lietas nost un atnes spalvu un tinti, un papīra lapu no manas pults.

Misters Mordeits notiekošajā noskatījās ar aizvien lielāku ziņkārību. Fontlerojs dabūto pavēli žigli un veicīgi izpildīja; nebija necik ilgi, kad viss jau bija gatavs.

—    Se, — viņš teica priecīgs, — nu tu vari rakstīt.

—    Tev jāraksta, — grāfs atteica.

—    Man? — Fontlerojs iesaucās, pagalam nosarkdams.

—    Vai tad tas ko līdzēs, ja es rakstu? Un, ja man nav vārdnīcas, tad man iznāk pulka kļūdu.

—         Vienalga! Higinss uz ortogrāfiju tik stingri neskatīsies. Ne jau es esmu tas cilvēku draugs, bet tu — sāc, iemērc spalvu!

Fontlerojs nosēdās paklausīgi, bet drusku pagausi.

—    Nu, — viņš jautāja, — ko tad man rakstīt?

—         Raksti: «Pret Higinsu šobrīd vēl neko neiesākt», un zem tā paraksti: «Fontlerojs», tad būs labi.

Bet rakstīšana neveicās vis tik ātri, kaut gan Sedriks it nopietni pūlējās; beidzot tomēr, lai arī drusku bažīgu seju, viņš pasniedza vectēvam savu manuskriptu, kas, to izlasījis, smaidīdams pasniedza misteram Mordeitam.

Raksts tā skanēja:

«Mīļais Nevika kungs esiet lūdzu tik laipns un šobrīd pret misteru Higinsu nekā vēl neiesācciet, par ko es Jums būšu pateicīgs.

Aukstcicnībā Jūsu

Fontlerojs.»

—        Misters Hobss ikreiz savas vēstules tā parakstīja, — Sedriks teica, — un es domāju, ka ir labāk, ja saku «lūdzu». Vai «neiesāciet» ir pareizi rakstīts?

—r Vārdnīcā gan stāv drusku citādāk, — grāfs piezīmēja.

— Tā jau domāju, — Fontlerojs teica noskumis, — man vajadzēja tev paprasīt. Kad vārdiem vairāk nekā viena zilbe, tad man arvien vēl jāprasa. Es rakstīšu vēlreiz.

81

Viņš tūliņ sēdās pie darba un tekstu ļoti rūpīgi pārrakstīja, turklāt šoreiz būdams tik prātīgs, ka grāfam vairāk reižu prasīja padomu.

6-398

—    Ar to o'togrāfiju ir gan ērmoti, — viņš /noteica,

—     dažreiz ir pavisam citādi, nekā domā. Es a/vien domāju, ka «mīļais» raksta «miļais», bet taču tā/nebija —j dažreiz ir pavisam grūti.

Kad misters Mordeits ar laimīgi iemantoto, savādo kabineta pavēli bija aizgājis, Fontlerojs, kas bija gājis viņu pavadīt, atnāca steigšus pie grāfa atpakaļ.

—    Vai tagad drīkstu iet pie sirdsmīļās? — viņš jautāja.

—    Es zinu, ka viņa mani gaida.

—         Stallī vēl ir kaut kas, kas tev papriekš jāapskata. Piespied tik zvaniņu!

—         Lūdzu, lūdzu, — Sedriks teica aši, — es tev ļoti pateicos, bet domāju, ka būs labāk, ja to tik rītdien apskatīšu. Sirdsmīļā jau būs nogaidījušies.

—         Kā gribi. Tad liksim aizjūgt. Tas jau tik ar' bija ponijs, — viņš vienaldzīgi noteica.

Fontlerojs klausījās pārsteigts.

—    Ponijs! — viņš iesaucās. — Kam tas ponijs pieder?

—    Tev, — grāfs atteica.

—    Man? — mazais vīriņš iesaucās aiz liela prieka.

—   Man — tāpat kā tās rotaļlietas tur augšā?

—         Zināms! Vai tu gribi viņu apskatīt? Vai man likt viņu atvest pils priekšā?

Fontleroja seja bija tumši nosarkusi.

—         To nekad nebiju iedomājies, ka dabūšu poniju, — puisēns teica. — Tas man ne prātā nebija nācis. Kā mammiņa par to priecāsies! Tu man to visu dod, vai ne?

—    Tad tu gribi viņu redzēt?

Sedriks smagi nopūtās. — Man gan patiktu viņu redzēt, ai, briesmīgi patiktu. Bet tagad nav vaļas.

—    Vai tad braukšanu nevarētu atstāt uz rītdienu?

—         Ai nē, — Fontlerojs atbildēja. — Sirdsmīļā cauru dienu par mani domājusi, un es par viņu.

—         Tā, tā — tiešām gan, — grāfs teica. — Tad piezvani tik.

Pa gatvi braucot, vecais kungs bija diezgan kluss, bet Fontleroja mēlīte turpretim nemaz nestāvēja mierā. Viņš, protams, runāja tikai par poniju — cik liels viņš esot, kā viņu saucot, cik vecs, kāda spalva, ko viņš visiabāk ēdot un kurā laikā rīt no paša rīta to varot apskatīt.

—         Kāds sirdsmīļajai būs prieks! — viņš lāgiem arvien iesaucas. — Viņa tev arī nezinās, kā pateikties! Viņa jau noprot, cik ļoti man poniji patīk, bet, ka es ar' kādu dabūšu par savu, to neviens no mums nebija domājis. Piek-

\

tajā avēnijā gan dzīvoja viens puika, tam bija ponijs, un tad mēs daudzreiz gājām ar riņķi, lai redzētu, kā viņš jāj.

Gandrīz piekusis no tik daudz jautājumiem un runāšanas, viņš atzvēlās karietes spilvenos un pāris minūšu ar priekā spīdošām acīm uzlūkoja grāfu, ne vārdiņa nerunādams.

—    Es domāju, ka visā pasaulē nav neviena tik laba kā tu, — viņš beidzot teica no sirds. — Tu vienādiņ labu vien dari. Sirdsmīļā saka, ka domāt par citiem un ne par sevi, tā esot tā īstā sirdskrietnība, un tā tu ar' dari!

Grāfs neteica neko — šāds raksturojums viņam vai prātu apmulsināja. Turklāt puisēna lielās, nevainīgās acis, bezgala viņu apbrīnodamas, skatījās nenovērsdamās uz viņu — tas aizkustināja pat šo diezgan nocietināto vīru.

—    Tik daudzus cilvēkus tu padari laimīgus! — Sedriks runāja tālāk. — Maiklu, Bridžitu un viņas divpadsmit bērnus un ābolu māmiņu, un Diku, un misteru Hobsu, un misteru Higinsu ar viņa sievu un bērniem, un misteru Mordeitu, un sirdsmīļo un mani — es saskaitīju uz pirkstiem: pavisam divdesmit septiņi! Vai zini, — viņš, uz brīdi pieklusis, piebilda, — ka cilvēki, kas grāfus nepazīst, daudzreiz stipri maldās. Misters Hobss arī ir maldījies, bet es viņam rakstīšu un visu par tevi izstāstīšu.

—    Nu, kādas tad bija mistera Hobsa domas par grāfiem vispārīgi un atsevišķi? — vecais kungs jautāja.

—    Jā, lūk, lieta bija tāda, ka viņš nevienu dzīvu grāfu vēl nebija redzējis, bet tikai grāmatās par viņiem lasījis, un tādēļ viņš domāja — tu, lūdzams, neņem neko vērā —, ka viņi esot asinīm aptraipīti varmākas, un teica, ka viņš nevienam grāfam neļautu klīst pa savu bodi. Bet, kad viņš tevi iepazīs, tad viņš gan domās citādi.

—    Ko tad tu viņam rakstīsi?

—    Ka tu esi tas labākais, laipnākais cilvēks, par ko vien savā laikā esmu dzirdējis, un ka tu vienmēr par citiem vien gādā, un ka es, liels izaudzis, gribu tāpat darīt

kā tu.

—    Kā es? — grāfs atsaucās, pamezdams acis uz laimīgā bērna seju, — tad, aši novērsies, skatījās pa logu arā uz gobām, kuru zaļās lapas saulē spīdēja.

6*

—    Jā, kā tu! — Fontlerojs apliecināja un aiz pieklājības vēl piebilda: — Zināms, tikai tad, ja vien varēšu. Var gadīties, ka nekad nevarēšu tik labs būt, bet mēģināt gan mēģināšu.

83

Tālāk braucot, Sedriks atkal ieraudzīja jaukos kokus un zaļās papardes, un irbes, un trusīšus, un viss viņam izlikās vēl jaukāks nekā pirmo reizi, un viņa mazā sirsniņa bija pilna tīras, lielas laimes. Arī grāfs skatījās laukā uz jauko Dieva pasauli, kas bija viņam apkārt, bet viņa sirds nesajuta nekā no visa šā jaukuma. Ko viņa acis redzēja, tas bija garš mūžs, mūžs bez ideāliem, mērķiem un labiem nodomiem; viņš redzēja pats sevi kā jaunu, spēcīgu vīru, kurš šo savu spēku un to varu, kas viņa rokās bija ielikta, tikai pats savām izpriecām izšķieda un kura vienīgais dzīves mērķis bija — laiku pavadīt bezdarbībā, un tad viņš šo pašu vīru redzēja vecumā, ar visu godu un greznību vientuļu, bez viena vienīga drauga, dzīvojošu tādu cilvēku vidū, kas viņu vai nu ienīda, vai ar' no viņa bijās, kas viņam glaimoja vai arī viņam pielīda, tomēr starp viņiem visiem neviena vienīga tāda, kam būtu bijusi gar to kāda daļa, vai viņš dzīvo, vai mirst. Viņš zināja arī, ka visās mājās un būdiņās ap viņu gan dažs labs bija atrodams, kas viņu mantas un naudas dēļ skauda, bet bez šā bērna gan neviena paša tāda, kas visas šās bagātības īpašnieku būtu saucis par «labu» vai arī vēlējies būt tāds kā viņš.

To pārdomāt nebija nekāda prieka pat vienaldzīgajam, ■cietsirdīgajam vīram, kas nekad par to nebija bēdājis, kā cilvēki par viņu spriež, un kam šādas domas arvien bija izdevies aizgainīt, līdz kamēr šis bērns ar savu nodomu sekot viņa priekšzīmei bija spiedis viņu pārdomāt, vai jel viens cilvēks dara labi, viņu ņemdams par paraugu.

Fontlerojs redzēja, ka vectēvam, skatoties uz saules apspīdēto parku, uzacis arvien dusmīgāk savilkās, un viņš sprieda, ka laikam kāja viņam atkal sākusi sāpēt. Uzmanīgs un pieklājīgs būdams, viņš apklusa un priecājās par visu, ko redzēja, bet savu prieku neizteica vārdos. Beidzot taču kariete pieturēja Kūrlodžas priekšā, un Toms nemaz nepaguva karieti lāgā ne atvērt, kad Sedriks jau ar vienu Iecienu bija ārā.

—    Jau klāt? — grāfs ievaicājās, no savām domām iztrūcies.

—    Klāt gan, — Sedriks atbildēja. — Es tev pasniegšu lavu spieķi, un tad tik atspiedies vien stipri pret mani.

—    Es nekāpšu ārā, — milords strupi atteica.

—    Tu … tu nenāksi vis pie sirdsmīļās? — Fontlerojs iesaucas, ļoti izbrīnījies.

—    Sirdsmīļā mani gan atvainos, — grāfs vēsi atteica.

— Ej vien iekšā pie viņas un pastāsti, ka tevi pat ne tavs paša ponijs nevarēja atturēt no braukšanas šurp.

—    Jā, bet viņai bus gauži žēl! Kā viņa par tevi būtu priecājusies!

—    Nezin vai, — bija atbilde. — Atpaka) braukdams, tevi atkal ņemšu līdzi. Uz priekšu, Tom!

Kariete atkal tika aiztaisīta; brīnīdamies un it kā jautādams Sedriks vēl noskatījās uz vectēvu, kam šoreiz, tāpat kā agrāk misteram Hevišemam, bija izdevība apbrīnot veiklās kājiņas, ar kurām mazais aizskrēja pie mājas durvīm, kur slaika, jauna sieviete viņu apkampa un sirsnīgi spieda sev klāt.

SEPTĪTĀ NODAĻA baznĪcĀ

Nākamajā svētdienā misters Mordeits redzēja, ka viņa draudze bija sapulcējusies tik lielā skaitā kā vēl nekad, un viņš tagad ieraudzīja dažu labu vaigu, ko citādi tikai reti varēja dabūt redzēt baznīcā, un pat baznīcēnus no kaimiņu ciema. Ārsta kundze bija atnākusi ar savām četrām meitām, un aptiekārs misters Kimze ar kundzi arī sēdēja savā baznīckrēslā. Misis Dibelas, ziņu ievācējas, arī netrūka, un ciema šuvēja mis Smita ar savu draudzeni, cepurnieci mis Pērkinsu, arī bija atnākušas, un no katras ģimenes, vismazākais, pa vienam cilvēkam redzēja baznīcā.

Nekāds brīnums nebija arī! Misis Dibelas bodīte jau cauru nedēļu bija bijusi stāvgrūdām pilna, tā ka daudz netrūka, ka mazajam, klusajam durvju zvaniņam gandrīz vai dilonis kaklā būtu piemeties, un šujamās adatas un diegi varen gāja no rokas — viss tik tāpēc vien, ka misis Dibela zināja tik nedzirdētas lietas stāstīt par pili un tās visjaunāko iemītnieku. Viņa uz mata zināja pateikt, kā mazā lorda istabas bija iekārtotas; cik dārgās rotaļlietas maksājušas, to viņa arī zināja, un brūnā ponija, kā arī pie tā piederīgā mazā grūma [9] dzīves gājums viņai arī bija pazīstams. Saprotams, ka apkalpotāju sievišķā daļa bija vienās doinās par to, ka esot tīri grēks mazo, glīto puisēnu šķirt no mātes un ka viņas trīcējušas pie visām miesām, kad bērns viens pats ticis ievests lauvu bedrē, tas ir, bibliotēkas istabā, kur taču neviens cilvēks nevarēja zināt, ko viņam tur darīs.

— Bet to tik jums varu sacīt, misis Dženifer, — misis Dibela piebilda, — tas bērns nezina, kas bailes ir! Misters. Toms pats to man stāstīja — puika ienāk iekšā, nosēžas un runājas ar veco grāfu, it kā tas nebūtu nekas sevišķs un it kā abi būtu labi draugi. Un grāfs arī, misters Toms saka, esot tik klausījies un uz puisēnu vienā gabalā skatījies. Un iedomājieties tikai, misis Beitsa, misters Toms teic, ka vecais, cik ļauns ar' būdams, klusībā taču esot bijis priecīgs un vēl gluži lepns uz to, jo smukāka puikas un ar labāku uzvedību — lai gan drusku vecmodīgu —, misters Toms saka, viņš nekad neesot redzējis.

Tad vēl Higinsa lieta pienāca klāt, un Neviks pats kādiem diviem vai trim cilvēkiem bija rādījis to ar «Fontlerojs» parakstīto zīmīti, tā ka valodām un runām vielas nemaz netrūka, un tādēļ svētdien visi plūda uz baznīcu, gribēdami, ja izdotos, paši savām acīm redzēt mazo jauno« lordu.

Grāfs gan nebija nekāds cītīgais baznīcā gājējs, bet šinī svētdienā viņam iegribējās atbraukt uz baznīcu, jo viņu vilināja izredzes ar lordu Fontleroju pie sāniem sēdēt, savā lielajā baznīcas krēslā.

Šodien baznīcēni sarunādamies vēl ilgi stāvēja kapsētā; ap baznīcdurvīm un ārā uz lielceļa visur redzēja ļaudis stāvam pulciņos, un visur tika pārspriests, vai milords. brauks vai nebrauks. Piepeši viena sieviņa piegrūda otrai sānos: — Skat, — viņa čukstēja, — tā laikam būs māte, nabaga sieviete.

Visiem acis pagriezās uz slaiko stāvu melnā apģērbā, kas pa kājceliņu nāca uz augšu. Šķidrautu viņa bija pacē—' lusi, tā ka skaidri varēja redzēt viņas patīkamo, mīlīgo vaigu un cirtainos matus, kas slēpās zem platmaļu cepures. Viņa nepamanīja cilvēkus, kas viņā skatījās, — viņa domāja tik par Sedriku un viņa ciemošanos, par viņa laimi, ka tam nu pašam savs ponijs, un par to, cik viņa vaidziņš bijis līksms. Bet pēc brītiņa viņa taču ievēroja, ka visi uz viņu skatījās. Papriekš viņa pamanīja vienu vecu māmiņu sarkanā mētelī, kas viņai paklanījās, tad atkal otru, kas tāpat darīja un vēl teica: — Dievs svētr cienīgo kundzi! — un,_ viņai garām ejot, visi vīrieši noņēma cepures. Pirmajā brīdī viņa neizprata, ko tas nozīmē, bet tad viņa noskārta, ka šī godāšana viņai tika parādīta kā jaunā lorda mātei, un nosarkusi viņa diezgan klusā balsī atņēma sveicienu tai sieviņai, kas viņai bija vēlējusi svētību, laipnā balsī atbildēdama: — Paldies jums. — Savu laiku nodzīvojušai Amerikas lielpilsētas troksnī un burzmā, viņai šādu laucinieku goda parādīšana bija neierasta un gandrīz nepatīkama, bet beidzot taču tā viņai patika, un sirsnība, ar kādu viņa tika sveicināta, aizgrāba viņas sirdi.

Tikko viņa baznīcā bija iegājusi, kad gaidītais notikums piepildījās — kariete no pils griezās ap stūri.

—    Viņi brauc, — viens pauda otram.

Toms nokāpa, atvēra durvis, un mazs puisēns, melnā samtā ģērbts, gaišiem matiem, izlēca ārā.

—    Akurāt kā kapteinis, viņa tēvs, — dzirdēja sakām vecākos cilvēkus.

Un te nu, visiem redzot, Sedriks stāvēja saulītē un skatījās ar vislielāko uzmanību, kā Toms vecajam kungam palīdzēja izkāpt, un, tiklīdz viņš manīja, ka nu ir laiks palīdzēt, sniedza grāfam roku un piesolīja savu plecu atbalstam kā liels vīrs — bīties viņš no sava vectēva nebijās, tik daudz bija skaidri zināms!

—    Atspiedies tikai pret mani! — dzirdēja viņu sakām ar savu skaņo balstiņu. — Kā visiem ir prieks tevi redzēt un kā viņi visi tevi pazīst!

—    Pacel cepuri, Fontleroj, — grāfs teica. — Tevi sveicina.

—    Mani? — Sedriks iesaucās, uzreiz cepuri noraudams un, priecīgi izbrīnījies, pagriezdamies uz visām pusēm, lai neviens sveiciens nepaliktu neatņemts.

—    Lai Dievs svētī jūsu augstību! — tā pati vecā sieviņa teica, kas pirmīt viņa māti bija sveicinājusi. — Lai Dieviņš jums dod ilgu mūžu!

Lielajā baznīckrēslā ar sarkaniem spilveniem un aizkariem vectēvam līdzās sēdēdams, Fontlerojs tūliņ daudz ko ieraudzīja, par ko viņam bija prieks un kas viņu 'tresēja. Pirmkārt, to, ka viņa māte viņam taisni pretī sēdēja un viņam pasmaidīja, un tad divus savādus ceļos nometušos akmens tēlus ar plāksni blakus, uz kuras viņš varēja salasīt šādus vārdus:

«Sche. Duss. Deewa. Meerā. Gregorovius. Arthurs. Pirmais. Dorincourt'as. Grahfs. Un. Wiņņa. Laulats. Draugs. Alisone. Hildegarte.»

—    Vai drīkstu klusiņām ko teikt? — viņš prasīja grāfam, nespēdams aiz ziņkārības vairs ilgāk valdīties.

—    Ko tad? — vectēvs jautāja.

—    Kas tie tādi tur ir?

—    Divi no taviem priekšgājējiem, kas pirms vairākiem gadu simteņiem dzīvojuši.

«Var būt, ka es no tiem esmu mantojis savu o'togrāfiju,» Sedriks domāja, šos savus savādos priekšgājējus ar cienību uzlūkodams.

Kad sāka ērģeles spēlēt, viņš piecēlās stāvus un, laimīgi smaidīdams, skatījās pāri uz savu māti. Sedrikam patika dziedāšana, un viņš ar māti bieži un daudz dziedāja kopā, tāpēc tagad viņš arī dūšīgi sāka dziedāt līdzi, un viņa skaidrā, mīlīgā balstiņa baznīcā skanēja kā putniņa čivi-ļ nāšana. Viņš aizmirsa pats sevi un visu apkārtni, — grā-ļ fam, kas, pa pusei aiz krēsla aizkara noslēpies, puisēnā noskatījās, gāja tāpat. Lielo dziesmugrāmatu saņēmis ma-i zajās rociņās, actiņas laimīgā priekā pacēlis augšup, Sed-j riks stāvēja un dziedāja tik dievbijīgi un stipri cik spē-ļ dams, un caur raibajām rūtīm iespīdēja saules stars un rotājās ap viņa gaišajiem matiņiem. Mātei, uz viņu tāļ pāri skatoties, no svētām šausmām pārņemtās sirds karsta [ lūgšana pacēlās uz debesīm, lai viņa tīrā bērna laime unļ] bērna sirdsskaidrība pastāvētu joprojām un lai šī jauna1 brīnišķā dzīves pārgrozīšanās, kas viņam piešķirta, ne-j nāktu par postu viņa dvēselei.

—    Ak, Sedij, — tā viņa vakar vakarā, labu nakti dodama un viņu ilgi skūpstīdama, bija teikusi, — ak, Sedij,; kā tagad gan es vēlētos tevis dēj būt gudra un saprātīga, ļ jo man daudz, daudz svarīga tev, ko sacīt. Esi tik arvien.; labs, manu bērniņ, labs un patiess, un uzticams, tad tu nevienam nedarīsi pāri, tad tavs mūžs daudziem būs par svētību un visa lielā, plašā pasaule kļūs daudzmaz labāka, tādēļ ka mans bērns ir labs. Jo, vai zini, Sedij, tas ir tasi labākais un augstākais, kas visiem nāk par svētību, kad ikviens cilvēks tiecas no sirds labs būt.

Fontlerojs šos vārdus mājā bija atstāstījis vectēvam un: pielicis vēl klāt: — Tad, zināms, man bija jādomā par tevi, un es sirdsmīļajai ar' teicu, ka caur tevi pasaule jau ir kļuvusi daudz labāka un ka es ar' tiekšos vienreiz tāds pat būt, kā tu esi.

—    Un ko tad viņa uz to tev atbildēja? — tā grāfs, drusku nepatīkami aizskarts, viņam bija prasījis.

—        Tā esot labi, viņa teica, un mums vajagot arvien lūkot ieraudzīt citu labas īpašības un censties viņiem līdzināties.

Var būt, ka vecais vīrs, caur aizkara krokām uz pretī •stāvošo sēdekli skatīdamies, pārdomāja šos vārdus, un viņa acis bieži vien pārlaidās uz mīlīgo vaigu, kas viņa dēlam tik dārgs bijis, un uz brūnajām acīm, kas gluži līdzīgas bija bērna acīm; kādas domas viņš pie tam domāja — kas to var zināt?

Kad kungi no baznīcas iznāca, cilvēki apstājās riņķī, gribēdami redzēt viņus garām ejam, un pie kapsētas vārtiem cepuri noņēmis, viņus gaidīja kāds vīrs un, soli panācis uz priekšu, palika atkal nedroši stāvam.

—    Nu, Higins? — grāfs teica.

—    Vai tas ir misters Higinss? — Fontlerojs prasīja, paskatīdamies uz vīru, kam raizes seju bija padarījušas grumbainu.

—    Jā, — milords īsi atbildēja, — viņš laikam gribētu redzēt savu jauno muižas īpašnieku.

—    Jā, milord, — vīrs atteica. — Misters Neviks man stāstīja, ka jaunais lords aizlicis par mani labu vārdu, un tādēļ es labprāt gribētu viņam pateikties, ja vien, milord, tas man būtu atļauts.

Varbūt viņam drusku bija ko pabrīnīties, ka tāds tik mazs puisēns savā nevainībā tik lielas lietas viņa labā izdarījis un ka tagad tas pats stāvēja viņa priekšā; tāpat kāds no viņa paša bērniem arī būtu varējis stāvēt — acīmredzot pats nemaz nenojauzdams savas mazās personas nozīmi.

—    Es jūsu augstībai esmu daudz pateicības parādā, — viņš iesāka, — daudz pateicības.

—    Ai nē, — Fontlerojs atbildēja, — es jau rakstīju tik to vēstuli, bet darījis visu ir vienīgi vectēvs, jūs jau zināt, cik labs viņš ir pret visiem cilvēkiem. Vai misis Higinsa arī jau ir vesela?

Higinss izskatījās drusku apstulbis. Par savu muižas īpašnieku dzirdēt runājam kā par cilvēces labdari bija viņam pavisam nedzirdēta lieta.

—    Es, jā gan, jūsu augstība, — viņš stomījās, — sievai jau ir labāk, kamēr viņai nav vairs tā jāraizējas, tas jau viņai sirdi vai pagalam nospieda.

—    Tas man ar' prieks, ka jau ir labāk, — Fontlerojs teica. — Manam vectēvam ar' bija gauži žēl, ka jūsu bērni gulēja šarlakā. Viņam pašam jau ar' ir bērni bijuši; cs esmu viņa dēla mazais puika.

Daudz netrūka, ka Higinsu trieka būtu ķērusi, tādēļ <lrošības dēļ viņš atzina par derīgāku neskatīties acīs grāfam, kura tēva sirds, kā katrs zināja, apmierinājās ar to, ka savus dēlus reiz vai divreiz gadā bija redzējis, un kurš pats, tiklīdz kāds no piederīgiem saslima, steigšus aizceļoja uz Londonu, lai ārstu un slimnieku kopēju baram pagrieztu ceļu. Lai cik stipri arī bija milorda nervi, tomēr viegli viņam nebija noklausīties, kā viņa sirsnīgā līdzjūtība Higinsa bērnu šarlaka guļā tika slavēta.

— Vai redzat, Higins, — viņš ar savu dusmīgo smiešanos krita starpā, — cik lieliski jūs visi pie manis pārskatījušies! Kāp žigli iekšā, Fontleroj!

ASTOTĀ NODAĻA jĀmĀcĀs JĀT

Ļaunais smaids turpmāk gandrīz nemaz vairs nenozuda no grāfa sejas un, jo vairāk viņš ar to aprada, jo vairāk arī izzuda ļaunums, līdz beidzot tas izskatījās gluži kā īsts smaids. Kaulu sāpes, vientulība un septiņi gadu desmiti vecajam kungam dzīvi bija padarījuši rūgtu; pēc gara mūža, pavadīta vienos priekos un straujībās, sēdēt pat diezin cik mīkstā krēslā, ar vienu kāju uz beņķīša, un vienīgā laika kavēkļa dēļ izlamāt sulaiņus beidzot tomēr kļuva drusku garlaicīgi. Grāfs gluži labi zināja, ka viņa kalpotāji viņu ienīda un ka arī paši retākie viesi nenāca pie viņa aiz tīras draudzības vien — izņemot kādus, kuriem viņa asā, zobgalīgā mēle, kas neviena cilvēka netaupīja, patika. Vienmēr lasīt viņš arī nevarēja, un tā pamazām garās naktis un dienas viņam bija apnikušas un viņa errīgums un ātrsirdīgums kļuva jo dienas, jo nepanesamāks. Fontlerojam atnākot, vectēvs, par laimi, uz puisēna izskatu vien jau bija lepns, no viņa skaistuma un drošās izturēšanās spriezdams, ka zēnam Dorinkūru asinis. Tad, ar bērnu sarunādamies, grāfs par viņa valodu papriekš brīnījās, vēlāk smējās, un beidzot tā viņam kļuva patīkama un interesanta. Ar šā paša bērna rokām palīdzēdams nabaga Higinsam, grāfs paklausīja tik acumirklīgām iedomām, jo viņam nebija ne mazākās bēdas par Higinsa likteni, bet, ka tagad visā apkaimē runāja par viņa dēladēlu un ka šis tādēļ kļuvis, tā sakot, populārs, — tas viņam patika, tāpat kā svētdien ļaužu ziņkārība viņam bija pa tikusi. Dorinkuras milords bija vecs, augstprātīgs kungs lepns uz savas dzimtas vārdu un stāvokli un, beidzot, vis lepnākais uz to, ka pasaulei vēl mūža galā varēja rādi mantinieku, kas bija cienīgs mantot viņa dzimtas vārd un stāvokli.

Torīt, kad poniju izveda pilspriekšā, grāfs bija tik prie cīgs, ka gandrīz savas kaulu sāpes likās aizmirsis. Viņ sēdēja bibliotēkas istabā pie atvērta loga un skatījās, kā zirgupuisis glīto zirdziņu veda aiz pavadas un kā Fontlerojs pirmo reizi mācījās jāt. Viņš bija gluži ziņkārīgs redzēt, vai puisēns bīsies vai ne, jo ponijs nebija vis no mazajiem, un viņš bieži bija pieredzējis, ka bērni zaudēja dūšu, kad pašlaik bija jākāpj mugurā.

Fontlerojs aiz prieka nezināja, ko darīt, un, kā spārnos pacelts, uzkāpa mugurā — viņš vēl nekad zirgā nebija sēdējis, tādēļ viņa laime bija neizsakāma. Zirgupuisis Vilkinss vadāja poniju gar bibliotēkas istabas logiem no viena gala uz otru.

—    Jaunajam kungam elles drosme, — Vilkinss vēlāk stallī teica citiem, — nebija nemaz grūti uzdabūt viņu zirgā, un sēdēt viņš sēdēja taisni kā svece. «Vilkins,» —I viņš man prasa, «vai sēdu taisni? Cirkā viņi sēd gluži taisni.» «It kā lineālu būtu ierijis, milord,» es saku pretim: tad viņš smejas gluži priecīgs un saka: «Vilkins, jums man tūliņ vajag sacīt, kad es nesēdu taisni, vai ne, Vilkins?» viņš saka.

Bet taisni sēdēt uz ponija, ko vadā aiz pavadas, nebija vis vēl sapņotās laimības galamērķis. Pēc kādām minūtēm Fontlerojs sauca pa logu iekšā: — Vai es drīkstu viens pats jāt? Vai drīkstu jāt ātrāk? Tas puika Piektajā avēnijā prata jāt rikšiem un lēkšiem.

—    Vai tu_ domā, ka tu ar' varētu laist rikšiem un lēkšiem? — grafs atjautāja.

—    Man ļoti gribētos, — Fontlerojs lūdzās.

Milords grūmam deva zīmi, pēc kuras šis uzsēdās savā zirgā un poniju turēja aiz pavadas.

—    Nu, — grāfs vēlēja, — ļaujiet ar' viņam rikšiem jāt.

Tas nu gan jaunajam jātniekam darīja vairāk nemiera

un puliņu, jo, ka rikšot ir pavisam kas cits kā soļiem jāt,, to viņš pilnīgi dabūja izbaudīt.

—    B-bet kr-a-a-ta g-gan sti-i-īp-ri, vai ne? — viņš teica Vilkinsam. — V-vai ju-us arī tā kr-a-ata?

—     Nē, milord, — šis atteica. — Ar laiku tas pāriet. Pacelieties vien kāpšļos.

—     E-es ja-au ce-e-eļos v-vi-su la-a-aiku, — Fontlerojs •elsoja.

Viņš lēkāja uz augšu un leju, dabūdams dažu labu krietnu grūdienu, viņa seja bija tumši sarkana, un viņš tikko dabūja atņemt elpu, bet turēties tomēr turējās un sēdēja tik taisni cik vien spēdams. Kādas pāris minūtes jātnieki grāfa acīm aiz kokiem bija pazuduši, tad viņi atkal kļuva redzami. Sedriks bez platmales, notvīkušiem vaigiem un cieši sakniebtām lūpām, bet tomēr vēl arvien dūšīgi laizdams rikšiem.

—    Pieturi druskul — grāfs sacīja. — Kur tev platmale?

Vilkinss aplūkoja savu. — Nokritusi, milord, — viņš

atteica priecīgi. — Jaunskungs man nelika pieturēt, milord.

—    Bīties viņš daudz nebīstas? — grāfs prasīja vienaldzīgi.

—    Tas nu bīsies, milord! — Vilkinss priecīgs iesaucās.! — Man liekas, tas vis nejāj pirmo reizi. Dažu labu jaun-ļ kundziņu esmu mācījis jāt, bet tik dūšīgi vēl neviens nav' turējies zirgā.

—    Piekusi? — grāfs jautāja Sedrikam. — Vai gribi nokāpt?

—    Jājot krata vairāk, nekā biju domājis, — mazais lords godīgi atzinās. — Un piekusu ar' drusku, bet nokāpt vēl negribu. Vēl gribu mācīties un, kad būšu drusciņ atpūties, tad meklēšu platmali.

Smalkākais diplomāts nebūtu varējis Sedrikam dot labāku padomu, kā iemantot vectēva sirdi. Kad ponijs pa otram lāgam aizrikšoja, tad vecā kunga žirgtās acis izrādīja prieku, kādu pats vairs nebūtu no sevis ne domājis, un sēdēja un gaidīja ar nepacietību, kamēr pakavu dunēšana atkal nāca tuvāk. Pēc ilgāka brīža jātnieki atkal parādījās, šoreiz ātrāk jādami. Vilkinss turēja Sedrika platmali rokā, puisēna vaigi bija nokarsuši vēl vairāk nekā pirmīt, un mati viņam plivinājās vējā, bet tagad ar' viņš atlaida pilnīgos lepnos rikšos.

—    Klāt! — viņš iesaucās. — Es … es laidu rikšiem. Tik labi gan vēl negāja kā tam puikam Piektajā avēnijā, bet seglos tak noturējos.

No šās dienas draudzība ar Vilkinsu un poniju bija gatava, un ne diena nepagāja, kad abus neredzēja priecīgi jajam vai nu pa lielceļu, vai ganībām, un no visām zemnieku mājām saskrēja bērni skatīties skaisto, brūno poniju un mazo, drošsirdīgo jātnieku, kas tik taisni kā svece sēdēja seglos, un jaunais lords, cepuri vicinādams, sauca viņiem pretī: — Hallo! Labrīt! — kas gan neizklausījās diezin cik kundziski, bet toties jo sirsnīgi. Dažreiz viņš, poniju pieturējis, sāka triekt ar bērniem, un vienreiz Vilkinsam bija ko padomāt, kad lords Fontlerojs lika klibu zēnu, kam kāja sāpēja, uzcelt uz sava ponija un no skolas aizvest uz māju.

—    Lai mani piķis parauj, — Vilkinss citiem stāstīja stallī, — ja kāds cilvēks būtu spējis viņu no tā atturēt. Man viņš neliek kāpt zemē, tādēļ ka puikam būšot no< lielā zirga bailes, un viņš saka: «Man ir veselas kājas, un viņam nav.» Neko darīt, man puika jāsēdina virsū, un līdzās soļo milords un triec, rokas kabatās sabāzis, it kā tam tā vajadzētu būt. Un, kad māte izskrien no mājas un grib redzēt, kas nu noticis, viņš noņem cepuri un saka: «Es atvedu jūsu dēlu mājās un lūgšu vectēvam, lai viņš liek iztaisīt kruķus, jo spieķis nav tik stiprs.» Tu manu dieniņ, sieviņa vai apstulba aiz bailēm — daudz netrūka,, ka viņa no pārbīļa būtu uz vietas beigta.

Vilkinsam šī lieta gan nebija īsti patīkama, tādēļ ka viņš nezināja; ko grāfs par to teiks. Bet, par brīnumu, šis nemaz neapskaitās, tikai lika Fontlerojam visu lietu smalkiizstāstīt un tad sāka gluži skaļi smiet. Un pēc dienām divām Dorinkūras ekipāža pieturēja pie nabadzīgās mājiņas, un Fontlerojs izlēca laukā, divus jaunus, stiprus, bet vieglus kruķus kā plinti pret krūtīm turēdams, un iegāja ar tiem mazā puikas istabā, kur viņš savu dāvinājumu pasniedza, teikdams: — Mans vectēvs liek jūs laipni sveicināt.

—    Es no tevis sacīju labasdienas, — viņš teica, atkal grāfam līdzās ratos nosēdies. — Tu gan man par to neko nesacīji, bet slikti tak tas nebija?

Grāfam atkal bija jāsmejas, bet viņam nebija nekas pretim pret tik pārmēra lielu laimību. Vectēvs ar dēladēlu kļuva jo dienas, jo lielāki draugi, tādā pašā mērā auga ari Sedrika nešaubīgā pārliecība, ka viņa vectēvs tas labākais, laipnākais un krietnākais cilvēks pasaulē. Zināma lieta, ka viss, ko Sedriks vēlējās, tika piepildīts, pirms vēl savu vēlēšanos bija izteicis; viņš tā tika apbērts priekiem un labumiem, ka dažreiz pats nezināja, ko iesākt, un viņam ar visām viņa labajām īpašībām būtu grūti nācies izsargāties no izlutināšanas, ja viņš katru reizi no ciemošanās Kūrlodžā nebūtu līdzi uz māju atnesis siltu, lab pamācības vārdiņu un ja mātes sirds, viņa labākai draugs, nebūtu tik uzticami bijusi nomodā par jaun dvēselīti.

Viena lieta bija, kuru bērns domādams nevarēja izdo māt, lai arī mātei par to neteica ne vārda un grāfam an ne jausmas no tā nebija. Viņa vērīgajām acīm nevarēj palikt apslēpts, ka viņa vectēvs un mamma nekad nesa tikās. Un tomēr ik dienu puķes un aug|i no Dorinkūra pils siltumnīcām tika nosūtīti uz Kūrlodžu, un, lai dēla dēla labās domas par vectēvu tiktu jo stiprāk nodibinātas tad vectēvs tūliņ pēc minētās pirmās svētdienas misis Errolai bija parādījis citādu uzmanību. Apmēram nedēļu pēc šās svētdienas, kad Sedriks taisījās braukt pie mammas ciemos, lepni aizjūgtā, skaistā landauera (karietes) vietā durvju priekšā stāvēja sirmis ar viegliem, grezniem vienjūga ratiem.

— Tos tu dāvini savai mātei, — grāfs īsi noteica. — Viņai vajag ratu, lai nebūtu jāiet kājām. Kučieris arī pieder] tur klāt. Viss tas ir dāvinājums no tevis.

Sedriks bija tik laimīgs par to, ka misis Errolai sirds neatļāva samaitāt viņam šo prieku un sūtīt dāvanu atpa-1 kaļ. Ar «savu» dāvanu pie viņas atbraucis, viņš neatlai-j dās, kamēr viņa, tāda pati kā bija, iesēdās un brauca ar' viņu pastaigā. Braucot viņš stāstīja viņai ļoti daudz mazu atgadījumu, kas visi tik iztēloja to, cik laba sirds vectē-ļ vain. Dažreiz gan viņai par to bija jāsmejas, bet tad viņa pievilka bērnu vēl ciešāk sev klāt un skūpstīja mutīti, kas tik patīkami mācēja tērzēt, priecādamās, ka pie vecā vīra, kas tik maz pratis sev draugu iemantot, bērna acis tik labu vien meklēja atrast.

Otrā dienā pēc tam Fontlerojs rakstīja apsolīto garo vēstuli misteram Hobsam — un, lai būtu drošs par «o'togrāfiju», nesa tīro pārrakstu grāfam caurlūkot.

Raksts skanēja tā:

«Mīļais mister Hobs es jums gribētu izstāstīt visu par savu vectēvu viņš ir tas vislabākais grāfs ko savā mūžā esmu redzējis un tā ir maldīšanās, ka grāfi ir varmākas viņš nav nekāds varmāka jūs ar viņu paliktu ļoti labi draugi viņam kāias ir kaulu sāpes un viņš ir gauži slimīgs bet ļoti pacietīgs es viņu ar katru dienu vairāk iemīļoju un zināms ka tāds grāfs ir jāmīl kas tik labs ir pret visiem cilvēkiem man patiktu ka viņi varētu ar viņu saru-

nāties viņš visu māk bet beisbolu viņš nekad nav spēlējis viņš man ar' dāvināja vienu poniju un vienus ratus un manai mammai vieglus skaistus ratus un man ir trīs istabas un spējlietas jums būtu ko brīnīties pils jums gauži patiktu un parks ir brīnumjauks un viens cietums zem pils arī ir mans vectēvs ir ļoti bagāts bet viņš nav vislepns un augstprātīgs kā jūs domājāt ka grāfs tāds esot man labi patīk pie viņa cilvēki ir labi un laipni viņi tūliņ j noņem cepures un paklanās un es tagad māku jāt bet noa iesākuma rikšiem laižot mani stipri kratīja es jūs labprāt vēlētos redzēt un apmeklēt un vēlētos ka sirdsmīļā arī pilī dzīvotu bet es jūtos gluži laimīgs, kad man nav pēc viņas žēlabu un savu vectēvu es ar* ļoti mīļoju un lūdzu rakstiet drīz savam vecam draugam

Sedrikam Errolam.

P. S. tai cietumā zem pils neviens nav ielikts, mans vectēvs nav nevienam tur licis smakt.

P. S. viņš ir tik labs grāfs, viņš man atgādina jūs un. visi viņu ļoti mīl.»

—    Vai tad tev bieži uznāk žēlabas pēc mammas? —« grāfs jautāja, pabeidzis lasīt ne visai vieglo sacerējumu..

—    Jā, — Fontlerojs atbildēja, — viņa man arvien stāvai prātā.

Viņš uzlika roku grāfam uz ceļgala un skatījās viņam: kā vaicādams acīs.

—    Vai tev nekad pēc viņas nav žēlabu? — viņš teica domīgs.

—    Es jau viņu nemaz nepazīstu, — milords diezgan^ skarbi atteica.

—    To jau zinu, un par to man arvien brīnums. Viņa gan man pieteica, lai tev par to neko nevaicājot, un to jau es arī negribu darīt, bet domāt gan par to vienādi do-ļ māju un prātoju. Bet es jau tev par to ar' neko nevaicāšu.. Kad man stiprāk uznāk žēlabas, tad eju savā istabā un: skatos ārā, un tur es ik vakaru pa koku starpu varu redzēt viņas istabā uguni. Tas gan ir tālu no šejienes, bet, krēslai metoties, viņa noliek to uz loga, un es redzu to> spīdam un zinu, ko tas man nozīmē.

—    Ko tad?

—    Tas nozīme: «Ar labunakti! Dusi Dieva rokās!» Toviņa ik vakaru uz mani mēdza teikt, un rītos viņa man teica: «Lai Dievs tev palīdz, bērniņ!» Un vai zini, tā es.: arvienu esmu drošs.

—    Zināms! Nemaz par lo nešaubos! — grāfs strupi noteica, tomēr puisēnā viņš ilgi, acu nenovērsdams, no-: skatījās, tā kā šim labprāt būtu gribējies izzināt, ko vec-i; tēvs gan īsti domāja.

Lieta bija tā, ka vectēvs beidzamā laikā daudz ko pār

domāja, par ko agrāk viņam ne prātā nebija ienācis, un visas domas šā vai tā attiecās uz viņa dēladēlu. Lepnums bija viņa dabas visgaišākā īpašība, un to puisēns katrā ziņā apmierināja, šā paša lepnuma dēļ grāfam dzīve atkal sāka patikt. Viņam bija jāpacieš ne tikai tas, ka viņa dēli viņam bija darījuši diezgan raižu un kauna, bet arī tas, ka pasaule to bija dabūjusi just un par to zināja. Nu beidzot viņam bija prieks, ka pasaulei varēja rādīt mantinieku, pie kura ne meklēdams nevarēja atrast kādu vainu vai nepilnību. Tagad viņš labprāt domāja par nākotni, un viņam dažreiz uznāca rūgtas žēlabas par to, ka viņa pagājusī dzīve nebija tāda, kā bērns savā nevainīgā prātā domāja, un bieži pats pie sevis baidījās, ka bērns nejauši nedabū zināt, ka viņa vectēvs ilgāk nekā viena cilvēka augumu saukāts par trako Dorinkūru un ka tad šā paša bērna bruņās acis ar izbailēm uz viņu skatītos. Viņam bija tik daudz, ko domāt, ka bieži vien kaulu sāpes aizmirsās, un pēc kāda laika ārsts atrada, ka viņa slimnieka stāvoklis stipri uzlabojies, tā pārspējot visas ārsta cerības — var būt, ka vecā egoista veselībai nāca par labu domas, kas saistījās ne tikai ar viņu pašu, — ar šādām zālēm viņš vismaz līdz šim nebija ticis ārstēts.

Kādā rītā cilvēkiem bija liels brīnums, redzot lordam Fontlerojam līdzās jājam pavisam citu pavadoni, nevis viņa zirgupuisi. Jaunais pavadonis jāja uz liela, branga sirmja un nebija neviens cits kā grāfs pats. Fontlerojs bija šo vareno domu iekustinājis, kādu rītu, zirgā uzkāpjot, teikdams: — Man gribētos, ka tu arī jātu līdzi, vienam jājot, man nemaz nav tik liels prieks, iedomājoties, ka tu gluži viens pats palicis lielajā pilī. — To sacījis, viņš gaidīja, ko vectēvs darīs.

7»

Pāris minušu vēlāk staļļapuišiem nāca ausīs nedzirdēta ziņa: bija pavēlēts, ka Selims grāfam jāseglo. Kopš šās reizes Selims gandrīz ik dienas tika seglots, un ļaudis nemaz par to vairs nebrīnījās, redzēdami lielo, veco kungu baltiem matiem un stingro, vēl diezgan skaisto seju uz smagā, platkaulainā sirmja un viņam līdzās glīto, brūno poniju ar lordu Fontleroju. Tā abiem kopā izjājot, Sedriks jautrā prātā prata daudz triekt, un pamazām vectēvs par sirdsmīļo un viņas dzīvi dabūja jo skaidras ziņas, un, kā likās, tad viņš sava mazā biedra stāstījumā labprāt klausījās. Dažreiz viņš lika viņam jāt aulekšiem un ar īsti patiesu prieku noskatījās pakaļ, kā mazais atkal pie vectēva atjāja ātpakaļ, cepuri vicinādams un jautri «hallo»

99

saukdams, tad abi juta, ka viens ar otru cieši draugi bija, kļuvuši.

Grāfs drīz dabūja zināt, ka viņa mantinieka māte bez! darba vis nedzīvoja; viņš uzzināja, ka viņa nabagiem urff slimiem bija labi pazīstama un ka vieglie rati droši vien pie katras mājas apstājās, kur raizes un slimības radušas mājvietu.

—      Ko domā, — Sedriks stāstīja, — kur vien viņa parādās, tur ļaudis saka: «Lai Dievs jūs svētī,» un bērni tek klāt viņai roku dot. Lielākām meitenēm viņa savās mājās] māca šūt un teic, ka viņa tagad jūtoties bagāta, kad varot nabagiem palīdzēt.

Grāfam nemaz nebija nepatīkami ieraudzīt, ka viņa dēladēla māte ir glīta un no visas izturēšanās pilnīga dāma;! ari tas, ka viņa bija ļaužu iecienīta, viņam patika. Un tomēr viņam uznāca it kā skaudība, kad puisēns runāja par savu māti, jo vienīgi grāfs būtu vēlējies dabūt pirmo] vietu viņa sirdī.

Sajā rītā grāfs no maza pakalniņa ar savu pātagu rā-: dlja uz neizmērojami plašo, jauko apgabalu viņu priekšā.

—      Vai tu ar' zini, ka tas viss man pieder? — viņš jautāja Sedrikam.

—      Vai patiesi? Tas viss tev — tev vienam pašam? —j puisēns izsaucās.

—    Un vai tu to arī zini, ka reiz tas viss tev piederēs?]

—      Man? — Fontlerojs teica, vairāk izbijies nekā priecīgs. — Kad tad?

—    Pēc manas miršanas.

—    Tad es tā negribu. Tu nekad nemirsti, vectēv!

—      Brangi gan no tevis, — grāfs sausi atteica. — To-j mēr vienreiz tam tā vajadzēs būt, un tu tad būsi grāfs Dorinkūrs.

Mazais lords kādu brītiņu cieta klusu un skatījās pāri pār plašo, zaļo klajumu, pa kuru ciema mājas bija izkaisītas, tad grūti nopūtās.

—    Par ko tu domā? — grāfs vaicāja.

—      Es domāju, ka es vēl esmu diezgan mazs puika, un j tad arī par to, ko sirdsmīļā man teica.

—    Ko tad viņa tev teica?

—      Viņa teica, ka nemaz neesot viegli bagātam būt unj ka ar tik daudz bagātībām viegli varot aizmirst, ka citiem esot mazak, un par to vajagot arvien domāt, ja esot bagats. Tad es viņai stāstīju, cik labs tu esi, un tad viņa sacīja, ka par to esot jo vairāk jāpriecājas, tādēļ ka gr'ā-1 fam liela vara rokās, un, ja viņš par sevi vien domātu, tad daudziem tas varētu būt par postu. Un nupat, uzskatīdams tās daudzās mājas, pārdomāju, kaut jel es arvien varētu izzināt, ko ļaudīm vajag, kad būšu grāfs. Kā tad tu to darīji?

Tā kā grāfs pie savu rentnieku dzīves citādi dalības neņēma, kā tikai viņus aiztriekdams, kad viņi nespēja maksāt, tad uz šo jautājumu bija grūti atbildēt. — Tā Nevika darīšana, — viņš strupi atteica, savas sirmās ūsas braucīdams. — Tagad jāsim uz māju, — viņš noteica, — un, kad tu būsi grāfs, tad pielūko, ka no tevis iznāk labāks, nekā es biju.

Kādu nedēļu vēlāk Fontlerojs ar gluži noskumušu, raižu pilnu seju atnāca no savas mātes apciemojuma. Viņš nosēdās tai pašā augstajā atzveltnes krēslā, kur pirmo vakaru, pilī ierazdamies, bija sēdējis, un labu brīdi skatījās vēl gailošās kamīna oglēs. Grāfs viņu klusām novēroja un gribēja dzirdēt, kas nu nākšot, jo, ka tam kaut kas bija uz sirds, bija skaidri redzams. Beidzot Sedriks arī pacēla acis: — Vai Neviks visu arī zina par nabaga ļautiņiem? — viņš jautāja.

—    Viņam vajadzētu visu zināt, — grāfs atteica. — Vai viņš kaut ko aizmirsis?

Cilvēka daba ir tik sarežģīta, ka vecajam kungam, kas savu mūžu nebija neko bēdājis par savas muižas ļaudīm, tagad bija sevišķs prieks par to, ka puisēnam patika ņemt dalību pie ļaužu dzīves un domāt pirmās domas par viņu labklājību.

—    Ciemā, pašā ārējā galā, — Fontlerojs teica, vectēvu platām, baiļu pilnām acīm uzskatīdams, — sirdsmīļā pati to redzējusi — tur stāv mājas, gluži tuvu viena pie otras, un visas jau uz gāšanos, tajās nevar ne paelpot, un paši iedzīvotāji ir vislielākajā postā, un viss izskatās par daudz briesmīgil Bieži vien viņi guļ slimi, un bērni apmirst, un no lielas nabadzības cilvēki kļūst ļauni. Tur ir daudz sliktāk nekā pie Bridžitas. Lietus tek jumtam cauri. Sirdsmīļā bija apraudzījusi vienu sieviņu, kas tur dzīvo, un tad es nemaz nedrīkstēju viņai mutes dot, kamēr nebija citas drēbes apvilkusi. Un, kā viņa man to stāstīja, tā pašai asaras sāka plūst no acīm.

Arī viņa acis pieskrēja pilnas asaru, bet, uzlēcis kājās un pieglaudies pie vectēva ceļgaliem, viņš smaidīja paļāvīgi.

—        Es jau viņai teicu, ka tu tik to nezini un ka es tev to pasacīšu. Tu jau visu vari labāk darīt, kā ar Higinsu darīji. Tu jau palīdzi visiem cilvēkiem! Nevikam būs tik piemirsies tev to pasacīt.

Nevikam nebija vis piemirsies, viņš savam kungam vairāk reižu bija runājis par ļaužu posta dzīvi «Grāfmuižā», kā minētais ciema gals bija iesaukts. Grāfam it labi bija zināmas vēja sašķobītās būdeles ar slapjām sienām, sa-1 drupušām logu rūtīm un cauriem jumtiem, zem kuriem posts un slimības mājoja. Misters Mordeits bieži vien un vistumšākās krāsās bija iztēlojis šo postu, bet grāfs tik zobodamies atbildēja, un, kad kaulu sāpes kājā bija vis-i niknākās, viņš tik noteica: jo drīzāk tāds diedelnieks no-j beidzas, jo labāk. Bet tagad, noskatoties uz viņa ceļgala nolikto mazo rociņu un no rociņas paskatoties uz godīgajām, uzticīgajām bērna actiņām, viņam uznāca jūtas, kas; bija tuvu rada kaunam.

—    Ko? — viņš iesaucās. — Nu tu vēl gribi, lai ceļui priekšzīmīgus dzīvokļus? Kas par iedomām!

—    Neglītās mājas tiešām jānojauc, — Sedriks dedzīgi uzstāja. — Sirdsmīļā ar' to saka. Lūdzu, lūdzu, liksim jau tūliņ rīt tās nojaukt! Un aiziesim paši turp; ļaudis ļoti ļ priecāsies, tevi redzēdami, — viņi tad jau zina, ka tu nācj viņiem atkal palīdzēt.

Grāfs piecēlās. — Nāc, pastaigāsimies kā ik vakaru uz ļ terases, — viņš teica pasmiedamies, — un pārdomāsim] par šo lietu.

DEVĪTĀ NODAĻA grŪtĀs raizes

Taisnība bija, ka misis Errola, uzkavēdamās ciemā, kas iesākumā no izskata viņai,bija licies tik jauks, ieraudzīja daudz posta, nelaimes, bēdu, kūtrības un ļaunprātības un pamazām nāca pie atziņas, ka Erleberu ne velti turēja par visnabadzīgāko un visvairāk nolaisto ciemu visā apgabalā. Labu daļu viņa redzēja pati savām acīm, labu daļu viņa arī dabūja dzirdēt no mistera Mordeita, kas labprāt viņai atklāja savas raizes un priecājās par to, ka viņai ar' tas. rūpēja. Pārvaldnieki, kam par visu bija jāzina, lūkoja tik, ka tādēļ ar grāfu neiznāk sadursmes, un tā dienu no dienas kļuva viss sliktāk, un Grāfmuižā bija īsts slimību perēklis, un ēku stāvoklis deva skaidru liecību, cik maz muižas īpašnieks bēdāja par saviem ļaudīm. Misis Errolai, pirmo reizi nonākot ciemā, uznāca drebuļi, un, ieraugot izmērdētos, noskrandušos bērnus, kas uzauga netīrībā un netiklībā, un atceroties savu puisēnu, kura bērnība aizritēja necerētā bagātībā un greznībā, viņas gudrajā mātes sirdī radās pārdrošs nodoms.

—    Grāfs visu paklausa, ko vien mans bērns lūdz, —. viņa teica misteram Mordeitam. — Viņš piepilda arī tā vismazāko vēlēšanos. Kāpēc šo apstākli neizlietot arī citiem par labu?

Bērna tīro, mīksto sirsniņu viņa smalki pazina, un tādēļ viņa tam stāstīja, cik briesmīgi viss izskatās Grāfmuižā, droši zinādama, ka viņš ar vectēvu par to runās, un cerēdama, ka tas nesīs labus augļus.

Un tā arī bija. Nekas uz veco kungu nedarīja tik stipru iespaidu, kam nebija iespējams turēties pretī, kā viņa dēladēla drošā, nešaubīgā paļaušanās uz viņa godaprātu un laipnību. Sirds viņam neļāva bērnam atklāt, ka vienīgi paša labums un paša prāts pārvaldījuši visus viņa darbus un viņa dzīvi. Ka viņu turēja par cilvēku labdari, kam visādi labi tikumi, kādi vien var būt, tā viņam bija pavisam jauna lieta, tādēļ bērnam teikt: — Man gluži vienalga, vai tie diedelnieki tur dzīvo, vai nīkst, — tagad likās pavisam neiespējami. Mazo baltgalvi puisēnu viņš jau tik stipri bija iemīlējis, ka, lai tikai neizkliedētu labās domas, kādas dēladēlam par viņu bija, viņš pats no sevis padarīja kādu labu darbu, lai gan daudzreiz pašam tas likās smieklīgi. Neviku grāfs atsauca pie sevis, un pēc garākām pārrunām tika nospriests briesmīgās dēļu būdas noārdīt un to vietā uzcelt cilvēcīgākus dzīvokļus.

—    Lords Fontlerojs uz to pastāv, — viņš īsi noteica, — ar to viņš grib uzlabot savu īpašumu. Jūs varat ļaudīm teikt, ka tās domas nākušas no viņa.

Protams, ka vēsts par nodomāto pārbūvi izplatījās vēja ātrumā. Sākumā tai gandrīz nemaz negribēja ticēt, bet, kad pulks svešu strādnieku atnāca un vecās būdeles sāka nojaukt, tad ļaudīm atvērās acis, ka tas pats mazais lords atkal kaut ko lielu viņu labā izdarījis, tā ka viņu tagad nebeidza slavēt un nākotnē no viņa gaidīja brīnuma lietas. Bet par visu to viņš neko nezināja. Viņš dzīvoja savu laimīgo bērna dzīvi, skraidīja klaigādams pa parku, apkopa trusīšus, gulšņāja zālē zem lielajiem kokiem vai arī uz tepiķa kamīna priekšā un lasīja brīnišķīgus stāstus, kuru saturu viņš papriekšu grāfam un vēlāk savai mātei pārstāstīja; rakstīja arī garas vēstules Dikam un misteram Hobsam, kas no savas puses ar atbildi nekavējās.

Kad mazo mājiņu būve bija iesākta, viņš ar vectēvu bieži aizjāja uz Grāfinuižu un ņēma dzīvu dalību pie darba. Vislabāk viņam tad patika nokāpt no zirga un iepa-ļ zīties ar strādniekiem, no kuriem viņš dabūja zināt visā] dus amata noslēpumus, un no savas puses viņiem atkal stāstīja par Ameriku. Kad kungi no būvvietas bija aizgā-j juši, tad par mazo lordu un viņa nevainīgo, vietvietām 1 jocīgo valodu vēl ilgi pēc tam bija, ko spriest. — Tas ir . rets putns, — viņi sprieda, — un gudrs viņš ir un tāds ; saticīgs ar zemas kārtas cilvēku. — Protams, ka viss, ko Fontlerojs bija runājis, tika stāstīts tālāk, tā ka katrs j zināja veselu krājumu anekdošu par mazo lordu, un pa-1 mazām visi dabūja just, ka «trakais grāfs» taču beidzot j kaut ko vēl bija atradis, kas viņa cietajai, sarūgtinātajai j sirdij bija mīļš.

Cik mīļš, to, zināms, neviens nezināja, jo viņš savas 1 domas par Sedriku nevienam cilvēkam neizteica, un, ja ar' ] par viņu runāja, tad gandrīz arvien pa pusei zobodamies.! Tomēr Fontlerojs to it labi sajuta, ka vectēvs viņu mīlēja j un labprāt redzēja sev tuvumā, lai nu bija vai ērtajā bib1 liotēkas istabā, vai sēdēja atzveltnes krēslā, vai pie galda, i vai ārā jājot un braucot un vakaros pastaigājoties pa 1 terasi.

—    Vai tu vēl atminies, — Sedriks reiz iesāka runāt, ar ļ grāmatu rokās gulēdams kamīna priekšā, — vai tu vēl ] atminies, ko es pirmajā vakarā tepat tev sacīju? Ka šajā lielajā mājā vienam ar otru vajag labi satikt. Nu, mēs ] abi ar' jau labi satiekam, labāku draugu jau nevar būt, ļ kā mēs esam.

—    Tiesa gan, mēs, nekas nekait, satiekam, — grāfs at] teica. — Panāc šurp.

Fontlerojs piecēlās un nāca.

—    Vai tev vēl kaut kā trūkst, ko tu labprāt vēlētos? j

Lielās, brūnās acis piepeši pavērās domīgas un nopiet:

nas uz vectēvu.

—    Tikai viena, — viņš droši atteica.

—    Un kas tas ir?

Fontlerojs mazu brītiņu kavējās atbildēt, ne velti viņš ] tik ilgi par to lietu bija pārdomājis.

—    Sirdsmīļā, — viņš teica paklusu.

Grāfs drusku paraustīja uzacis.

—    Tu jau ar viņu tiecies gandrīz ik dienas, — viņš teica, — vai tev vēl ar to nav diezgan?

—    Agrāk es ar viņu biju kopā cauru dienu, — bērns atteica, — gulēt aizgājušu viņa mani nomutēja, un rītos pamostoties viņa atkal bija pie manis, un, kad mēs viens otram ko gribējām teikt, tad varējām to teikt tūliņ pat un nebija vis vēl jāgaida kā tagad.

—    Vai tev māte nekad neiziet no prāta? — vecais vīrs jautāja, viņam dziļi skatīdamies acīs.

—    Nekad ne! Un viņa mani ar' neaizmirst. Es tevi ar' neaizmirstu, ja es arī nebūtu pie tevis, tad vienādi tevi pieminētu.

—    Vai patiesi tu to iespētu? — grāfs teica pēc brītiņa.

Greizsirdība, kas viņam ikreiz uzmācās, kad puisēns

runāja par savu māti, pieņēmās spēkā tādā pašā mērā kā mīlestība uz puisēnu.

Bet drīz nāca nopietnākas raizes, kas lika viņam šo mazo rūgtumu aizmirst, ka viņš sava dēla sievu tik ļoti ienīdis. Necik ilgi pirms Grāfmuižas pārbūves beigām Dorinkūrā tika sarīkota liela dineja, kas sen jau pilī nebija notikusi. Jau kādas dienas agrāk atbrauca sers Harijs Loridels ar lēdiju Loridelu, grāfa vienīgo māsu, kas arī bija ļoti rets notikums, kura dēļ misis Dibelas durvju zvaniņam atkal bija diezgan ko izturēt, jo tas jau bija vispārzināms, ka lēdija Loridela no pašas savas kāzu dienas — nu jau kamēr gadi trīsdesmit pieci — nebija ne kājas spērusi pilī. Tagad viņa bija veca, glīta dāma, baltiem, cirtainiem matiem, apaļiem vaigiem un zelta sirdi; brāļa dzīve un izturēšanās viņai nepavisam nepatika, un, nebūdama vis bailīgas, bet gan drošas dabas, viņa bija paradusi teikt visu acīs un ari brālim neko neslēpa; ar tādu atklātu izrunāšanos tad arī notika, ka viņi viens ar otru negribēja ne tikties.

Bet pa visu šo sanīšanās laiku dzirdēt viņa dzirdēja par viņu vairāk nekā vēl gribēja; viņa dabūja zināt, ka viņš par savu sievu neko nebēdāja, ka par bērniem ar' neko nelikās zinis; diezgan viņa dabūja dzirdēt, diezgan atklausīties arī par abiem vecākajiem, gļēvajiem, palaidnīgajiem dēliem. Vaigā redzējusi viņa nebija nevienu no tiem abiem, bet reiz pavisam negaidot Loridela muižā bija ieradies glīts, jauns, slaiks vīrietis, gadus astoņpadsmit vecs, un bija viņai stādījies priekšā kā viņas brāļa dēls Sedriks Errols, paskaidrodams, ka, šai apgabalā nonācis, nav gribējis atstāt neapciemotu Konstances krustmāti, par kuru jau viņa sen mirusī māte viņam daudz stāstījusi. Labajai kundzei sirds atplauka, tā ka veselu nedēļu viņa nelaida brāļadēlu prom, bet lutināja un apbrīnoja viņu bez gala, un šķiroties droši vien cerēja, ka jautrais, sirsnīgais jauneklis bieži vien viņu apciemos. Bet tas nekad vairs nenotika, jo, mājās pārnācis, viņš atrada tēvu ļoti nelabā prātā, un tas viņam cieši noliedza uz priekšu vairs kāju spert

Loridelu muižā. Tomēr arī šāda aizlieguma dēļ krustmāte savā sirdī brāļadēlu pieminēja ar labu vārdu, un, ja ari viņai tā precības ar amerikānieti izlikās drusku neapdomīgas, tad tomēr viņa nevarēja beigt dusmoties, kad dzirdēja, ka tēvs Sedriku tādēļ atstūmis un pavisam noliedzis. Vēsts par viņa nāvi nāca ari viņai ausīs, un necik ilgi pēc tam viņa dabūja zināt, ka Bjū, no zirga krizdams, nosities un Moriss Romā ar drudzi nomiris; beidzot līdz viņai arī bija atklīduši ziņa par lordu Fontleroju, kas pārvests no Amerikas.

—    To nu gan viņš tāpat samaitās, — viņa teica savam vīram, — kā tos citus, ja vien māte pati nepratīs stingri un saprātīgi nostāties pret veco.

Bet, kad nu viņa vēl skaidri dabūja zināt, ka māte nepavisam nedrīkstēja dzīvot pie sava bērna, tad viņa nezināja, kā nosodīt tādu rīcību.

—    Tas taču ir bezgala nekrietni, Harij, — viņa teica. — Iedomājies tik, bērnu tai vecumā atraut mātei un nodot pie tāda vīra, kāds mans brālis. Viens nu būs, vai nu viņu turēs pagalam necilvēcīgos apstākļos, vai arī izlutinās tā, ka nekad nekas lāgā no viņa neiznāks. Ja es zinātu, ka vēstule te ko varētu līdzēt, tad …

—    Tas, zināms, neko nelīdzētu, Konstance, — sers Harijs atteica.

—    Jādomā gan, ka ne, jo tik daudz jau taču mēs viņu pazīstam. Bet tas ir pārāk nekrietni.

Ne tikvien grāfa nomnieki daudz runāja par lordu Fontleroju, bet slava par viņu, cik viņš skaists un labsirdīgs un cik liels iespaids viņam uz vectēvu, izplatījās ari vēl daudz tālāk, un mazie joku stāstiņi par viņu izgāja pēc necik ilga laika pa angļu aristokrātu muižām. Dinejās nereti par viņu vien runāja; dāmas nevarēja vien nožēlot mātes likteni un labprāt būtu gribējušas skaidri zināt, vai puisēns ar' tiešām esot tik skaists, kā izlielīts, bet katram, kas grāfu un viņa kādreizējo dzīvi pazina, bija negribot jāsmejas par to, ka mazais zēns tik nešaubīgi ticēja sava vectēva labajai sirdij un laipnībai. Sers Toms Ešs bija reiz nejauši iegriezies Erleberā un saticis vectēvu un dēladēlu izjādē, un apsveicis veco grāfu ar atveseļošanos un atspirgšanu no kaulu sāpēm. — Vecais grēkagabals ir uzpūties tīri kā tītars, — viņš vēlāk stāstīja citiem, — un par to ar' nemaz nav ko brīnīties, jo glītāka puikas par viņa amerikāņu dēladēlu es no tiesas vēl nekad neesmu redzējis. Un sava mazā ponija mugurā vīriņš sēdēja tik stingri un droši kā mazs huzārs.

Saprotams, ka arī lēdija Loridela daudz ko bija dzirdējusi par puisēnu, ko viņš izdarījis ar Higinsu, klibo zēnu un Grāfmuižas pārbūvi, un viss tas viņu skubināt skubināja dabūt Scdriku redzēt. Kamēr viņa vēl klusībā pārdomāja, kā to vislabāk iegrozīt, viņai par lielu lieliem brīnumiem atnāca grāfa paša rakstīts ielūgums viņai un viņas vīram.

—    Vai tas ir ticams! Vai tas tiešām domājams! — viņa lāgu lāgiem iesaucās. — Tagad skaidri redzams, ka puika izdara brīnumu lietas: dzird jau, ka mans brālis nezinot, kā viņu būtu glabājis, kā sargājis. Un lepns un iedomīgs viņš ar' vēl uz viņu esot — no tiesas, man liekas, viņš grib mums viņu tikai rādīt.

Ielūgums nebija veltīgi sūtīts, jo neilgi pēc tam vienu pēcpusdienu sers Harijs ar savu kundzi iebrauca Dorinkurā. Jau bija labi vēls, un tādēļ viņi, ar mājas kungu vēl nemaz neapsveicinājušies, nogāja savās istabās ģērbties dinejai. Viņiem ieejot salonā, grāfs stāvēja savā cienīgā augumā pie kamīna un viņam līdzās mazs puisēns, kas krustmāti uzlūkoja tik godīgām, brūnām acīm, ka šī aiz priecīga pārsteiguma tikko neiekliedzās.

Brālim roku kratot, viņai neviļus ienāca prātā viņa krustāmais vārds, kurā viņa brāli jau no bērnu dienām vairs nebija saukusi.

—    Ko, Molin, — viņa teica, — vai tas ir tas puisēns?

—    Zināms, Konstance, — viņas brālis atbildēja,

—     Fontleroj, tā ir tava tēva krustmāte, lēdija Loridela.

—    Labdien, tēva krustmāt! — Fontlerojs viņu apsveicināja.

Viņa uzlika roku uz viņa pleca un, brītiņu noskatījusies viņa mīlīgajā sejā, to sirsnīgi noskūpstīja.

—    Es tavu mirušo tēvu ļoti mīlēju, un tu viņam izskaties gluži līdzīgs, — viņa teica, no sirds aizkustināta.

—     Sauc tik mani par krustmāti vien — par Konstances krustmāti.

—    Tas man patīk, ka man to saka, jo man liekas, ka visi manu tēti ir mīlējuši, tāpat kā sirdsmīļā ar', Konstances krustmāt, — viņš pēc brītiņa ne bez stomīšanās noteica.

Lēdija Loridela bija par viņu ļoti priecīga. Viņa vēlreiz noliecas viņu skūpstīt — un draudzība bija gatava.

—    Nu, Molin, — viņa vēlāk teica grāfam, — labāk tev tā lieta nekad nevarēja izdoties.

—    To es ar' domāju, — brālis īsi noteica. — Viņš ir glīts, mazs puisēns, un mēs esam gluži lieli draugi. Mani viņš tur par to vislabsirdīgāko un laipnāko cilvēku draugu pasaulē. Teikšu tev, Konstance, tūliņ, jo vēlāk tu taču ša vai tā pati to nomanītu, ka tas puika mani, vecu ģeķi, loka kā gribēdams.

—    Un ko tad viņa māte par tevi domā? — lēdija Loridela jautāja bez aplinkiem, kā palaikam ieradusi.

—    To es viņai neesmu jautājis, — grāfs atteica saīdzis.

—    Klau, brāli, — lēdija Loridela runāja tālāk, — no paša sākuma es gribu ķerties atklāti un godīgi pie lietas un negribu tev nemaz slēpt, ka tava rīcība un izturēšanās man nemaz nepatīk un ka esmu cieši apņēmusies misis Errolu apciemot. Ja tu tādēļ ar mani gribi iesākt ķildu, tad saki to labāk tūliņ. Viss, ko es par jauno sievieti dzirdu, man liecina, ka tieši viņa puisēnu tādu izaudzinājusi, kāds viņš tagad ir; viņu pat tavi nomnieki nezin kā būtu cienījuši un godājuši.

—    Viņi nezina, kā Sedriku godāt, — grāfs teica. — Par misis Errolu varu teikt, ka tu dabūsi iepazīt glītu sievieti, kurai man īsti vēl par to jāpateicas, ka viņa no sava skaistuma tik daudz iedevusi puisēnam. Ar savu ciemošanos dari, kā tev patīk, tik to vien izlūdzos, ka viņa lai mierīgi paliek savā Kūrlodžā un ka tu no manis nekāro, lai es arī vēl viņu apciemoju.

—    Viņa ienaids sen jau vairs nav tik nikns kā agrāk, — lēdija Loridela vēlāk teica savam vīram, — viņš tagad būs pavisam cits cilvēks, un, kas nemaz nebūtu ticams, bet tomēr ir patiesība — beidzot viņam būs arī cilvēka sirds, vienīgi aiz viņa mīlestības uz mazo, nevainīgo puisēnu. Bērns jau viņu no tiesas mīl. Runādamies viņš pieglaužas pie viņa ceļgaliem; milorda bērni drīzāk būtu pie tīģera piegājuši nekā pie viņa paša.

—    Molin, viņa ir tā jaukākā un daiļākā sieviete, ko jelkad savā mūžā esmu redzējusi, — lēdija Loridela teica savam brālim, otrā dienā pārnākusi no misis Errolas. — Balss viņai skan kā sudraba pulkstenis, un no viņas ir nācis viss, kas vien tev pie puisēna patīk, ne tikai skaistums vien. Tava lielākā aplamība ir tā, ka tu viņu no'sirds nelūdz pie sevis dzīvot un par tevi gādāt. Bet es gan viņu lūgšu Loridelā ciemoties.

—    Tik ilgi viņa nešķirsies no bērna, — grāfs atteica.

—    Tad lai viņa to ar' ņem līdzi, — lēdija LorideJa atbildēja smiedamās.

Viņa it labi noprata, ka tas nebūtu iespējams. Ar katru dienu viņa jo vairāk pārliecinājās, cik cieši vectēvs un dēladēls turējās kopā un kā vecais skarbais vīrs ar visu, kas vien tam bija atlicis no godkārības, cerības un sirdssiltuma, pieķērās vienīgi bērnam, kura tīrā sirsniņa, kā pats par sevi saprotams, šo mīlestību uzticīgi atmaksāja.

Viņa noprata arī, ka iemesls, kādēļ Dorinkuras pilī pec ilgu gadu vientuļas dzīves reiz atkal tika sarikotas viesības, bija vienīgi vēlēšanās pasaulei rādīt dēladēlu un mantinieku un apliecināt, ka puisēns, par ko tik daudz tika runāts un melsts, bija vēl pārāks par visiem šādiem stāstījumiem.

—    Bju un Moriss viņam tik daudz kauna darījuši, ka viņš tos taisni ienīda, — lēdija Loridela teica savam vīram. — Bet tagad viņa lepnums var uzgavilēt.

Aicinājumu visi pieņēma, kas vien bija lūgti, jo katrs bija ziņkārīgs lordu Fontleroju redzēt, bet nezināja, vai tas izdosies.

Gaidītais vakars pienāca, un viesi ieraudzīja lordu Fontleroju.

—    Puika prot tik labi uzvesties, — grāfs šādas diezgan neparastas atļaujas dēļ aizbildinājās saviem mājiniekiem,. — ka viņš nevienam nebūs par kavēkli. Bērni mēdz būt vai nu muļķi, vai ar' citiem par mokām — par maniem bērniem varēja teikt abas lietas, bet viņš prot arī atbildēt, kad viņam prasa, un klusu ciest, kad ar viņu nerunā. Uzstājīgs viņš nav nekad.

Izrādīt savas dāvanas klusuciešanā lordam Fontlerojam šovakar bija maz izdevības, jo visi viesi savā starpā bija kā norunājuši viņu uzvedināt uz runāšanu. Dāmas bija gluži laipnas pret viņu un prašņāja viņam šo to, un kungi dzina ar viņu visādus jokus, tāpat kā tas bija noticis arī uz tvaikoņa, no Amerikas braucot. Fontlerojs dažreiz gan īsti nevarēja izprast, kādēļ viņa atbildes sacēla tik lielus smieklus, bet to jau viņš daudzreiz bija piedzīvojis, ka citi īpaši tad smejas, kad viņš ko teica nopietni. Par visu viņam bija, ko priecāties, par spoži apgaismotajām, greznajām istabām, par skaistajām puķēm, ar ko visas istabas bija pušķotas, par priecīgajiem cilvēkiem, bet īpaši par dāmām ar brinuin skaistiem tērpiem un mirdzošiem dimantiem.^ Starp tām bija viena jauna dāma — viņš dzirdēja runājām, ka viņa nupat kā atbraukusi no Londonas, k^r piedalījusies sezonā —, ta bija tik skaista, ka viņš ne acu nevarēja novērst no viņas. Viņa bija paliela auguma, uz slaidā kakla stāvēja lepna, smalka galviņa, tumšiem, mīkstiem matiem, lielām, tumšzilām acīm un sārtām lūpām. No visa viņas izskata bija manāms savāds, brīnišķīgs skaistums, un, redzēdams, ka kungi barā viņu bija apstājuši, viņai godu rādīdami un nezin kā tiekdamies darīt uz viņu iespaidu, Sedriks domāja, ka viņa būšot kāda princese. Jo arī viņa bilžu grāmatas princesei bija balta atlasa kleita un pēr|u virkne ap kaklu. Viņam "tik ļoti kārojās viņu redzēt, ka viņš, pats nezinādams kā, viņai pamazām tuvojās, kamēr viņa, viņu pamanījusi, aši pret viņu pagriezās.

—     Nāc taču šurp, lord Fontleroj, — viņa teica smiedamās, — un saki man, kāpēc tu manī tā noskaties?

—    Tāpēc, ka tu tik skaista, — mazais lords droši atbildēja.

Apkārtstāvošie kungi sāka skaļi smieties, arī jaunā dāma drusku pasmējās, mazliet nosarkdama.

—    Ak, Fontleroj, — viens no jaunajiem kungiem teica viņam, — liec tik vien savu laiku labi lietā! Kad nāksi vecāks, tad tev vairs nebūs dūšas to sacīt.

—     Bet tas taču katram jāsaka, — Fontlerojs teica ar savu skaidro balstiņu. — Vai tad jūs vis neteicāt, ka viņa ir skaista?

—     Bet mēs nedrīkstam sacīt, ko domājam, — tas pats jaunais kungs atteica, par ko citiem atkal bija jāsmejas, tādēļ skaistā meitene, mis Vivjena Herberta, drusku apjukušo Sedriku kā paglābdama pievilka sev klāt, turklāt viņa izskatījās vēl skaistāka nekā iepriekš.

—    Lords Fontlerojs drīkst sacīt, ko viņš domā, un man tas patīk, jo zinu, ka viņš no tiesas tā domā, kā runā, — viņa teica, viņam vaigu noskūpstīdama.

—    Man liekas, ka tu esi tā skaistākā no visiem cilvēkiem, ko vien es esmu redzējis, — Sedriks teica, viņu godbijīgi apbrīnodams, — bet tikai tad, ja sirdsmīļo līdzi neskaita. Zināms, ka man neviena neizliekas tik skaista kā sirdsmīļā.

—    Tur tev pilnīga taisnība, — mis Herberta smiedamās piekrita.

Visu vakaru viņa vairs neatlaida viņu no saviem sāniem, un tai pulciņā, kur viņi abi bija vidū, gāja visjautrāk. Kā iesācis, Sedriks vēlāk tā vairs lāgā neatminējās, bet uzreiz viņš bija sācis stāstīt par lāpu gājienu prezidenta vēlēšanās, par saviem draugiem misteru Hobsu un Diku, un Bridžitu — un visbeidzot viņš vēl ar lielu lepnumu rādija Dika piemiņas dāvanu — sarkano zīda mutautu.

—    Šodien to iebāzu kabatā, — viņš stāstīja svarīgi, — tādēļ ka ir viesības, un es domāju, ka Diks par to priecātos, ja dzirdētu, ka es to valkāju viesībās.

Ar tik lielu nopietnību un sirsnību viņš uzlūkoja sarkano autu ar pakaviem — no kā gan nevarēja teikt, ka tas Dika gaumei būtu par uzslavu —, ka viņa klausītājiem smiekli pārgāja.

Bet, lai ari Sedriks tik daudz tika ievērots, viņš tomēr, kā jau vecais kungs bija teicis, nekur nerādījās uzbāzīgs. Viņš varēja ciest klusu un mierīgi klausīties, kad citi runāja, tādēļ viņa klātbūtne nevienam cilvēkam nebija nepatīkama. Dažam labam bija jāpasmaida, kad redzēja, kā viņš lāgu lāgiem nostājās vai nosēdās vectēvam līdzās, ar lielāko godbijību klausīdamies viņa vārdos. Reiz pat tik tuvu bija piespiedies pie viņa krēsla, ka vaigu bija pieglaudis pie grāfa pleca, tāpat grāfam bjja jāpasmaida, redzot, kā visu acis ievēroja šo niecīgo atgadījumu. Grāfs, zināms, noprata, ko šā atgadījuma skatītāji turklāt domāja, un viņam bija patiesi slepens prieks par to, ka visi redzēja, cik lieli draugi bija kļuvuši viņi abi ar puisēnu, kas savu vectēvu domāja pavisam citādu nekā citi par viņu ieraduši spriest.

Misteru Hevišemu jau no pēcpusdienas gaidīja, bet viņš kā par brīnumu bija aizkavējies, kas viņam pa visiem tiem i ilgajiem gadiem, kamēr vien viņš ar Dorinkūras pili stāvēja sakarā, nevienu vienīgu reizi nebija atgadījies. Viņš ļ atnāca tikai tad, kad jau pašlaik taisījās sēsties pie galda. Mājas kungs, saņēmis no» viņa labdienu, uzskatīja viņu izbrīnījies, jo citkārt rāmais un apdomīgais vīrs šoreiz bija pavisam nemierīgs un viņa kalsnējā, grumbainā seja bija bāla.

—    Negaidīta atgadījuma dēļ nevarēju agrāk tikt, — viņš grāfam klusā balsī aizbildināja savu aizkavēšanos, i

Vecais, rūdītais advokāts, kurš nekad nebija bijis nemierīgs, ne arī kaut kur aizkavējies, šovakar nogrēkojās abējādi.

Pie galda viņš gandrīz ne kumosa neaiztika, un, ja viņa līdzās sēdētāja viņam kādreiz šo vai to ievaicājās, tad viņš kā no dziļām domām uztrukās. Sedrikam ienākot, viņš uz to reizes divas kā sabijies un acīmredzot ļoti nemierīgs pameta acis, ko Sedriks nevarēja izprast, jo cit-

reiz jau viņi ar misteru Hevišemu |oti labi satika un ar vien, laipni smaidīdami, sasveicinājās, bet šovakar adv6kātam, kā likās, smaids nebija ne prātā.

Viņš ne brītiņu nevarēja atkauties no nepatīkamajām domām, ka viņam vēl šonakt pat grāfam jānes ziņa, par kuru viņš zināja, cik lieliski tā satrieks pašu mājas kungu un cik briesmīgi tā pārgrozīs visus viņa līdzšinējos dzīves apstākļus. Uzskatot kā uz svētkiem izpušķotās istabas un grezni ģērbušos viesus, kuri, kā viņš vislabāk zināja, tik tādēļ vien bija sapulcināti, lai redzētu mazo gaišmati puisēnu glaužamies pie sava vectēva ceļgaliem, — uzskatot veco vīru, ar cik apmierinātu lepnumu sejā tas noskatījās uz mazo lordu, un Sedriku, cik laimīgi tas smaidīja, — viņš jutās savā sirdī dziļāk aizkustināts, nekā tas no vecā jurista būtu domājams.

Ja viņam vaicātu, kā lepnais, bagātīgais mielasts beidzies, tad viņš to nevarētu pasacīt; pa visu to laiku viņš šķita sapņojam tik garu sapni un sajuta tik to, ka grāfs bieži vien kā vaicādams pameta uz viņu acis.

Beidzot kungi ar' piecēlās un gāja dāmām pakaļ salonā, kur viņi redzēja lordu Fontleroju sēžam līdzās mis Herbertai, tā gada Londonas sezonas izslavētai skaistulei.

—    Tu esi tik laba pret mani, ka es tev par to no sirds pateicos, — dzirdēja sakām skaņo bērna balstiņu. — Vēl ne reizi nebiju bijis viesībās, un man tik briesmīgi labi patika.

Viņam bija tik briesmīgi labi paticis, ka, kungiem vēlreiz pulcējoties ap mis Herbertu un sākot jautri tērzēt, puisēnam pamazām ar visu negribu actiņas aizkrita, lai •cik ļoti viņš arī nopūlējās saprast šurp turp mērķētos joku vārdus. Divi trīs lāgiem actiņas viņam jau kā gurdenas bija aizvērušās, bet aizvien mis Herbertas klusā, piemīlīgā smiešanās viņu modināja atkal atvērt acis un viņu uzskatīt.

Viņš cieši bija noņēmies neparko neiemigt, bet ko tur varēja darīt, ka tīri nejauši liels, dzeltens atlasa spilvens viņam bija aiz muguras, — uz tā galviņa viņam aizvien zemāk un zemāk noslīdēja, kamēr bruņās, laimē spīdošās actiņas pagalam aizkrita ciet. Tik mazdrusciņ viņš tās vēl spēja pavērt, kad, kā viņam likās, par ilgu, ilgu brīdi kāda mute skūpstīdama viegli aiztika viņa vaigu.

—    Ar labu nakti, mazo lord Fontleroj, — mis Herbertas mīksta balss skanēja viņam ausīs. — Guli saldi.

Otrā rītā viņš vairs nekā no tā nezināja, ka ar varēin

bija atplētis acis un pa pusei miegā, pa pusei nomodā teicis: — Ar labu nakti, cik es priecīgs par to, ka tevi redzēju, — tu . .. tu jau .. . esi … tik skaista, — kā pa murgiem viņš tik vēl spēja atminēties, ka viņš vēlreiz bija dzirdējis kungus smejamies, pats nezinādams, kāpēc.

Tiklīdz pēdējais viesis bija aizgājis, misters Hevišems no kamīna piegāja pie sofas, kur puisēns bija atgūlies. Mazais lords Fontlerojs bija itin ērti izlaidies, krustiski saliktās kājiņas pārkārās pār sofu zemē, viena roka bija viegli aizlikta aiz galviņas, gaišie, cirtainie mati izlaidušies pār dzelteno zīda spilvenu, un veselīgs, ciešs bērna miegs neizsakāmi maigā mierā nolaidies uz miegā pietvīkušās sejas. Bija tiešām ko paskatīties šai daiļajā bildē.

Misters Hevišems ilgi viņā noskatījās, berzēdams biežāk nekā citām reizēm savu gludo zodu ar kalsnējo roku, un viņa sejā jo skaidrāk parādījās grūtās rūpes.

—    Nu, Hevišem, — grāfs skarbā balsī ievaicājās, — kas tagad par lietu? Ka kaut kas noticis, tas skaidri redzams, tādēļ runājiet.

Misters Hevišems lēnām un kā negribēdams novērsās no bērna.

—    Sliktas ziņas, milord, kuras par nožēlošanu man jums jāstāsta, — ļoti bēdīgas ziņas.

Grāfam jau visu vakaru, aizvien pametot acis uz savu advokātu, bija nelāgi bijis ap dūšu, un šādas baiļu jausmas viņu padarīja īgnu un dusmīgu.

—     Kas jums vienādi tā ko skatīties uz to puisēnu? — viņš teica noskaities. — Visu vakaru jūs no viņa acu nenovēršat, it kā gribētu pār viņa galvu nelaimi piesaukt. Ar lordu Fontleroju taču jūsu sliktajām ziņām nebūs daļas.

—    Milord, izteikšu jums lietu bez aplinkiem. Taisni uz lordu Fontleroju manas ziņas attiecas, un, ja tās izrādīsies par pareizām, tad puisēns, kas še guļ, nemaz nav lords Fontlerojs, bet vienkārši Sedriks Errols. Un īstenais lords Fontlerojs ir jūsu dēla Bjū bērns uiī'šobrīd atrodas kādā Londonas hotelī.

Grāfs kā krampjos bija apķēris abas rokas ap sava krēsla sānu atzveltni, tā ka dzīslas tumšzilas izspiedās; arī dzīsla uz pieres bija uzpampusi, un visa seja bija bāla kā mironim.

8*

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš elsa. — Vai jūs traks palicis? Tie jau ir bezkaunīgi meli.

115

—    Ja tie ir meli, tad tik smalki, ka no patiesības na/ atšķirami. Šorīt agri manā birojā ienāca viena kundze. Viņa teica, ka jūsu dēls Bjū pirms sešiem gadiem Londonā viņu apprecējis; laulības zīmi arī viņa man rādīja. Gadu vēlāk viņi nesaticības dē| bija šķīrušies, un viņš viņu .bagātīgi bija apgādājis, ar to norunu, lai šī viņam vairs nerādās acīs. Viņai ir puisēns, gadus piecus vecs. Pati ir amerikāniete, zemas kārtas, un pirms neilga laika vēl nemaz nezināja, kādas tiesības viņas dēlam pienākas. Beidzot no viena advokāta bija dabūjusi zināt, ka viņas puisēns ir likumīgi lords Fontlerojs un Dorinkūras grāfa muižu mantinieks, tagad viņa, zināms, prasa savu tiesu.

Sprogainītis uz dzeltenzīda spilvena pakustējās; kā grūtu nopūtu viņš, dziļāk atņemdams elpu, izlaida pa pusviru pavērtām lūpām, bet mosties tomēr nepamodās. Viņa miegam tas nebija par traucēkli, ka viņam gribēja pierādīt, ka viņš iespiedies otra vietā un nebūt neesot lords Fontlerojs un nevarot tikt par Dorinkūras mantinieku. Viņš tik savu vaidziņu pagrieza uz otru pusi, kur vecais vīrs, kas, sirdī aizkustināts, ne acu no viņa nenovērsa, viņu jo labāk varēja redzēt.

Grāfs sejā bija pavisam pārvērties. Briesmīgi rūgts smaids rādījās viņa lūpās.

—    No visa tā es neticētu ne vārda, lai jūs man sakāt ko sacīdams, — viņš teica, tikko spēdams parunāt, — ja tas nebūtu tik gluži bezgodīgs blēžu darbs, kas mana dēla dabai gaužām piemērots. Viņš arvien ir bijis mūsu dzimtas kauna traips; sendienās nožēlojams, netikls bezgodis, kas dzenas pēc visriebīgākajām kārībām, — mans dēls un mantinieks Bjū, l«rds Fontlerojs. Sieva taču ir gluži nemācīta?

—    Viņa tikko savu vārdu prot parakstīt un ir pavisam bez kādas izglītības un audzināšanas, skaidri sakot, par naudu nopērkama sieviete. Savā ziņā viņa gan ir glīta, bet… \

Cienīgais, vecais jurists apstājās, acīmredzot aiz riebuma nerunādams tālāk.

Dzīslas, tumšsarkanas un resnas uzpampušas, bija izspiedušās uz grāfa pieres, un viņš savā mutautā slaucīja aukstus sviedrus. Viņa briesmīgā smiešanās kļuva arvien niknāka.

—    Un es, — viņš teica, — es to… to otru sievu, šā bērna māti no sevis atstumu. Es liedzos atzīt viņas tiesības. Un tā taču prot savu vārdu parakstīt. To laikam sauc par atmaksu.

Piepeši viņš uzlēca stāvus un sāka staigāt no viena istabas gala uz otru, pārskaities niknus vārdus izgrūzdams. Kā auka ap vecu ozolu, tā niknums un necerētā pievilšanās trakoja vecā vira lepnajā sirdī. Bail bija to redzēt, un tomēr misteram Hevišemam nepalika apslēpts, ka viņš, pat visniknākām sāpēm trakojot, neaizmirsa mazo gulošo bērnu, savu aiz dusmām aizsmakušo balsi savaldīdams.

—    To jau man vajadzēja zināt, ka viņi man arī vēl pāri kapam darīs kaunu, dēli, kas savu mūžu man cita nekā nav darījuši. Cik lieliski gan es viņus ienīdu un viņi mani! Bjū bija no abiem tas sliktākais. Un tomēr es negribu, negribu vēl ticēt — gribu pret to cīnīties, kamēr vien vēl spēšu. Bet tas izklausās kā Bjū darīts — tāda jau mana dēla daba.

Tad viņš sāka atkal plosīties un, šurp un turp staigādams, daudz jautāja par sievu pašu un to, kā viņa gribot savu lietu pierādīt, un tumšs sārtums tagad pārklāja viņa pirmīt pelēko seju.

Kad beidzot viņš visu bija dabūjis zināt, kas vien bija sakāms, un ari to vissliktāko bija dzirdējis, tad misteram Hevišemam lielas izbailes uznāca, cik pārvērties, satriekts un izmisis vecais vīrs tagad izskatījās. Pārskaišanās katru reizi viņa veselībai atnesa postu, bet šoreiz tā bija bīstamāka nekā citām reizēm, jo te bija vēl kaut kas cits klāt, ne tikai dusmas un niknums vien.

Beidzot viņa soļi kļuva gausāki, un viņš sofas priekšā apstājās.

—    Ja kāds man būtu teicis, ka sirds man pieķersies pie mazā bērna, — viņš teica, un cietā balss tagad skanēja vāji un nedroši, — to es būtu saucis par negudru. Bērni man palaikam riebās — un mani visvairāk. Bet šo puisēnu es mīlu, un viņš mīl mani. Maz cilvēku ir, par kuriem to varu teikt, bet par viņu gan. Viņš nekad no manis nav bijies, bet tūliņ no paša pirmā brīža nešaubīgi uz mani paļāvies un man uzticējies. To zinu skaidri, ka viņš manu vietu labāk būtu izpildījis, nekā es savā laikā to esmu darījis; viņš dzimtas vārdam būtu bijis par godu.

Viņš noliecās pār aizmigušā bērna seju. Kuplās uzacis bija drūmi sarauktas, bet tomēr šai brīdī nevienam no viņa sejas nebūtu bijis bail.

Viņš lēnam atglaudīja gaišos matus no skaidras pierītes, tad aši paspieda zvaniņu.

— Nesiet, — viņš teica ienākušajam sulainim, uz sofu rādīdams, — nesiet lordu Fontleroju uz viņa istabu.

Cik savādā balsī viņš to teica, — sulainis nodomāja pats sevī.

DESMITĀ NODAĻA amerikĀ

Savu jauno draugu aizvadījušam un dienu no dienas; vairāk atzinušam, ka Atlantijas okeāns iepleties starpā starp viņu un viņa mazo patīkamo biedru, misteram Hobsatn savā dažādu preču pārdotavā sāka kļūt neomulīgi. Misters Hobss nepiederēja ne pie garīgi ļoti attīstītajiem,, ne arī pie apsviedīgajiem sabiedrības cilvēkiem, jo ar savu gauso dabu viņš nekur nebija spējis iemantot daudz draugu. Citādu izpriecu meklēšanai viņš bija par lēnu„ kamēr viņa garīgā darbošanās nesniedzās tālāk par viņa ne visai teicamo grāmatvedību. Ar šo pēdējo bija savas ķibeles, jo saskaitīt garas skaitļu rindas lāga vīram nebija vis īsti pa spēkam un dažreiz ar to noņēmās labi ilgi, kamēr tika skaidrībā. Viņu jaukajā neaizmirstamajā, bet tagad uz mūžu aizgājušajā draudzības laikā mazais lords Fontlerojs, jau gluži labi uz tāfelītes prazdams rēķināt, viņam vietvietām bija palīdzējis un tā šo grūto darbu veicinājis, turklāt viņš bija bijis tik pacietīgs un uzmanīgs klausītājs un par visu, kas vien avīzē rakstīts, bija tik patiesi 'tresējies un tik ticīgi saņēmis visas mistera Hobsa domas par revolūciju un angļiem, par prezidenta celšanu un visiem partiju jautājumiem, ka nebija nemaz ko brīnīties, ka, viņam aizejot, mistera Hobsa dzīvē bija ierauts, neaizpildāms robs. Sākumā gan vientuļi palikušam draugam bija tā šķitis, ka Sedriks nemaz nebūtu tik tālu projām un ka katru bridi varētu atkal nākt atpakaļ, un viņšcerēja kādu dienu, paceļot acis no sava rakstījuma, ieraudzīt mazo zeņķi stāvam bodes durvīs, baltos svārciņos un sarkanās zeķītes, platmali pakausī un dzirdēt viņa skaidro balstiņu kā arvien uzsaucam: — Hallo, mister Hobs! Karsta diena šodien, vai ne? — Bet, kad diena pēc dienas pagāja un šis prieks nepiepildījās, tad misteram Hobsam kļuva bēdīgi un nelabi ap sirdi. Pat ne avīzē viņš nevarēja atrast īsto baudījumu, un bieži vien, lapu izlasījis, viņš to nolika klēpī un, bēdīgās un skumjās domās nogrimis, skatījās ilgi uz viņam līdzās stāvošā krēsla izstieptajām kājām, un, tās uzlūkodams, kļuva vēl skumjāks un bēdīgāks. Jo šajās pašās augstajās krēsla kājās vēl bija redzami lorda Fontleroja, nākamā Dorinkuras grāfa, mazo kurpju iespiestie papēži, kura «zilās» asinis viņu nemaz nebija kavējušas runājoties šūpot kājas un papēžus stipri vien dauzīt pret krēsla kājām. Labu brīdi noskatījies uz šām piemiņai svētām papēžu zīmēm, misters Hobss mēdza izvilkt no vestes kabatas pulksteni, attaisīt un lasīt ierakstu: — Misteram Hobsam no viņa visvecākā drauga, lorda Fontleroja. Cik pulksteni uzskati, tik mani piemini. — Izlasījis viņš pulksteni aizspieda ciet, tā ka stipri noknaukšķēja, tad grūti nopūtās un nostājas bodes durvīs, no kurienes viņš savu kartupeļu maisu un ābolu kastu priekšā noskatījās no viena ielas gala uz otru. Vakaros, kad veikals bija ciet, viņš aizpīpēja savu pīpi un svarīgiem, lēniem soļiem aizstaigāja līdz mazajai mājai, kur Sedriks bija dzīvojis un kas tagad ar balto zīmi logā «Izīrējama» it bēdīga un tukša izskatījās, pacēla acis uz augšu un, galvu nogrozījis, laida jo kuplus dūmus no savas pīpes, un tad nospiestu sirdi gāja atkal uz māju.

Tā nedēļas divas trīs pagāja, kamēr gluži jaunas domas viņam uzausa. Mistera Hobsa domas palaikam attīstījās visai gausi un pamatīgi, bet, ja kādas tiktai bija nobriedušas, ka varēja saukt par gatavām, tad tās viņam pašam bija tik neparastas kā tikko pašūdināti, neievalkāti zābaki. Tagad, kad viņa garīgais stāvoklis drīzāk bija kļuvis sliktāks nekā uzlabojies, viņam bija radies pavisam jauns nodoms. Viņš gribēja Diku uzmeklēt. Bija labi, ka tabaka bija viņam pašam bodē, jo bija neskaitāmas reizes pīpe jāizpīpē, kamēr tika pie šīs apņemšanās. Viņš gribēja Diku uzmeklēt, jo Sedriks viņam bija daudz par šo savu draugu stāstījis, tādēļ viņš sevī manīja kā jausmu, ka Diks varbūt jel cik spētu pildīt zudušā drauga robu un atvieglot viņa sirdi, kas slāpa pēc līdzjūtības un sarunāšanās.

Kādu dienu, Dikam ar lielāko dedzību spodrinot viena kundes apavus, notika tā, ka pazems, plecīgs vīrs, apaļu galvu un retiem matiem apstājās uz trotuāra, acu nenovērsdams no Dika zābaktīrītavas izkārtnes un pētīdams uzrakstu:

«dīks tiptens,

melnotāju mākslas profesors

kādēļ viņš tik ļoti vērsa Dika uzmanību uz sevi, ka Diks, tikko pirmo kundi ar spīdošiem zābakiem atlaidis, tūliņ viņam ievaicājās: — Zābakus viksēt, ser?

Drošu seju svešais vīrs panācās tuvāk un uzlika kājuuz mazā soliņa. — Jā, — viņš teica apņēmīgi.

Kamēr Diks savu mākslasdarbu ar dedzību iesāka strādāt, plecīgais vīrs vērīgi aplūkoja gan viņu, gan viņa izkārtni.

—    Kur to tādu dabūjāt? — viņš jautāja.

—         No kāda mana drauga, — Diks atteica, — no viena žeņķa. Tas man uzdāvināja visu, kas pie amata pieder. Viņš bija tas labākais puisēns, kāds vien var būt. Tagad Anglijā. Tikšot tur par tādu kā lordu, vai.

—         Lo-or-ordu? — misters Hobss varen gausi ievaicājās. — Lords Fontlerojs, vai? Nākamais Dorinkūras grāfs?

Bezmaz Dikam suka būtu izkritusi no rokām.

—    Pie joda! — viņš iesaucās. — Tad jūs viņu pazīstat?

—         Es viņu pazinu, — misters Hobss apliecināja, savu slapjo pieri noslaucīdams, — kamēr vien viņš pasaulē.

Mēs bijām jaunības draugi — vardu .sakot, jaunības draugi.

Viņam tiešām atkal sirds kļuva mīksta, par savu draugu runājot. Viņš izvilka lepno zelta pulksteni no kabatas, atspieda vāku vaļā un rādīja Dikam ierakstu.

—     Lūk, to viņš man deva piemiņai pirms aizbraukšanas. «Es negribu, ka jūs mani aizmirstat,» tie bija viņa paša vārdi. Nebūtu viņu ar' tā aizmirsis, jānudien, — viņš, galvu purinādams, teica, — ja man ar' nekā piemiņai nebūtu devis un ja es ar' savu laiku viņu vairs neredzētu. Kas viņu var aizmirst?

—    Tas krietnākais puika viņš bija, — Diks piekrita, — kāds vien pasaulē redzēts. Un putra galvā. Savu mūžu pie tāda knišļa tik daudz putras neesmu redzējis. Es no viņa turēju lielas lietas, tas ir tiesa, un draugi arī mēs bijām savā ziņā, tas ir tiesa. Reiz es izvilku viņa bumbu no karietes apakšas, un to viņš man nekad neaizmirsa, mazais knislis. Un, kad ar māti vai savu aukli pie manis atnāca, tad viņš arvien izsaucās: «Hallo, Dik,» tīri kā tāds sešas pēdas garš pusaudzis un man īstais biedrs, bet tak pats nemaz nebija vēl ne manas kastes augstumā un bija vēl bruncīšos. Mazs, lāga vīriņš viņš bija, un, ja tev kādreiz gāja greizi, tad sirds palika viegla, ar viņu diskutierējot.

—    Tiesa, tiesa, — misters Hobss apliecināja, — un kauns un grēks ir, ja to par grāfu pataisa. No viņa iznāktu kas cits, vai nu koloniālpreču, vai drēbju veikalā, — no viņa varētu ko iztaisīt, — un viņš nogrozīja galvu, dziļi un patiesi Sedriku nožēlodams.

Drīz izrādījās, ka jaunajiem paziņām vienam ar otru tik daudz bija ko pārrunāt, ka uz ielas nemaz lāgā nebija izdarāms, tādēļ tika norunāts, ka Dikam nākamo vakaru jāiegriežas pie mistera Hobsa bodē, kas jaunajam puisim ļoti patika. No mazām dienām viņš jau bija ielas bērns, tomēr jau sen viņš ilgojās sasniegt godājamu, drošu stāvokli dzīvē. Kamēr viņš viens pats uz savu roku strādāja, viņa ieņēmums bija tik stipri audzis, ka viņš nakti jau varēja pārlaist zem jumta, un viņam nebija vairs kā agrāk jāguļ namu trepēs vai kur citur; beidzot viņš kāpa soli augstāk, viņš sāka prātot un spriest, kā dzīvē tikt pie vēl augstākām lietām. Un tas, ka tik ievērojams vīrs ar plašiem sakariem kā misters Hobss, kam pašam sava bode, savi rati un zirgs, ko sava paša preces vadāt, bija ielūdzis viņu pie sevis, — tas jau bija liels solis uz priekšu, straujš kāpiens tuvāk augstākam sabiedrības stāvoklim.

—    Vai jūs par grāfiem un pilīm daudz ko zināt? — misters Hobss jautāja. — Par šāin lietām man gribētos uzzināt skaidrāk.

—    «Penny Story Gazette» ir viens stāsts, kur runā par augstas kārtas ļaudīm. Tam ir virsraksts: «Kroņa noziegums» jeb «Grāfienes atriebšanās». Jocīgs gabals, bet gluži brangs. Kādi divi no mūsējiem to lasa, — Diks sacīja.

—    Atnesiet man to lapu, es par viņu samaksāšu, — misters Hobss atteica cienīgi. — Pienesiet man visu, kur vien par kaut kādu grāfu ir lasāms, un, ja par grāfu ne, tad var pietikt arī ar kādu marķīzu vai hercogu, lai gan viņš par citu neko nerunāja, kā tik par grāfu. Par grāfu kroņiem mēs gan ar' izrunājāmies, bet redzējis vēl līdz šim neesmu nevienu. Man šķiet, te pa šejieni viņu nekur neatradīs.

—    Ja kam viņi ir, tad citam nevienam kā Tifēnijam [10] , — diks atteica, — bet nezinu, vai es arī pazītu, ja man vienu gadītos redzēt.

Misters Hobss neturēja par vajadzīgu atzīties, ka arī viņam pašam nav skaidras sajēgas par to, kā tāda lieta īsti izskatās, tādēļ viņš, tikai domīgi nogrozījis galvu, noteica: — Laikam pie mums tādai precei nav ņēmēja, — ar ko šis dziļais jautājums bija ieskatāms par izbeigtu.

Tāds bija iesākums draudzībai, no kuras vienai pusei arī savs taustāms labums atlēca, jo misters Hobss savu jauno paziņu uzņēma ļoti viesmīlīgi. Viņš pacēla viņam krēslu pie pašām durvīm, gluži klāt pie lielās ābolmucas, un, kad ciemiņš bija nosēdies, viņš, ar roku mezdams, to uzaicināja: — Nobaudiet!

Tad viņš pārskatīja Dika līdzatnestās lapas ar «grāfu romānu», vienu daļu stāsta viņi lasīja abi kopā, ar lielu lietpratību pārspriezdami angļu aristokrātijas dzīvi un būšanas. Misters Hobss kūpināja savu smaržīgo tabaku un bieži vien nogrozīja savu apaļo galvu, visvairāk tad, kad līdzjūtīgajam Dikam rādija augstā krēsla kājās iespiestās piemiņas zīmes.

—    Tās ir no viņa kājiņām, — viņš teica svarīgi. — Daudzreiz stundām tā te sēdu un viņas apskatu. Jā, jā, pasaulē mums iet gan kalnā, gan lejā. Te, lūk, viņš ar' sēdēja un knubināja kūkas no kastes un ābolus no mucas, un serdītes arvien izsvieda uz ielas laukā, tagad viņš sēd pilī un ir lords. Tās zīmes tur pie krēsla kājām, tās ir lorda zābaku iespiestas. Daudzreiz, pašam to pie sevis pārdomājot, man jāsaka: «Tad lai tūliņ mani izsvēpē!»

Tāda pārruna un Dika apciemojums, kā likās, viņa sirdi ļoti atviegloja. Pirms Dika aiziešanas mazajā bodītē vēl tika maltīte ieturēta no biskvīta, siera, sardīnēm un citām bodes mantām, un uz šķiršanos misters Hobss — ar lietai piemērotu svinību — attaisīja vēl puspudcli vīna vaļā un pielēja glāzes.

— Uz viņa veselību, — viņš teica, — un lai viņš tos viņpus juras patramda — tos grāfus, marķīzus un, vilks zina, kā viņus visus sauc.

No šā brīža viņi bieži vien satikās un misters Hobss nemaz vairs nejutās tik vientuļš un atstāts. Viņi lasīja kopā «Penny Story Gazette» un vēl daudz ko citu ar' un acīmredzot pieauga gudrībā un saprašanā par augstas kārtas ļaužu dzīvi, to tulkodami un saprazdami tā, ka pašiem ienīstajiem aristokrātiem par to būtu jāiepleš acis. Kādu dienu misters Hobss pat saņēmās no visas tiesas iet grāmatu pirkt un pārdotavā stāvošo jaunekli tīri vai apstulboja, taujādams pēc grāmatas par grāfiem. Tikai tad, kad abi par šādu rakstniecības ražojumu sīki un plaši bija izrunājušies un to, ko viens vai otrs aplam sapratis, izskaidrojuši, — misters Hobss nopirka mistera Harisona Ensvērta grāmatu «Londonas Tauers», ar ko ļoti apmierināts aizgāja uz mājām.

Tiklīdz Diks atnāca, tā abi sāka to lasīt un uzgāja, ka tā ļoti pievilcīga un brīnum savāda grāmata, kuras notikumi bija ņemti no «Asiņainās Marijas» [11] laikiem. Kad misters Hobss no grāmatas bija dabūjis zināt, cik ļoti šai Anglijas karalienei paticis cilvēkus šā vai tā nogalināt, viņam uznāca liels nemiers.

Gan viņa avīzēs, cik varēja atminēties, par tādām lietām šajos laikos nekas nestāvēja, bet ko gan varēja galvot par tādu zemi, kam jau reiz tāda karaliene bijusi un ko vēl tagad pat pārvaldīja sieviete; šo pēdējo apstākli misters Hobss kā īsts vecpuisis nemūžam nevarēja saukt par labu.

Ko varēja galvot par tādu tautu, kas, kā misters Hobsf bija dzirdējis, pat ne Ceturto jūliju nesvētīja?!

Vairāk dienu no vietas misters Hobss bija ļoti noraizējies, tikai tad, kad Fontleroja vēstule atnāca, viņam kjuva vieglāk ap sirdi. Viņš to vairāk reižu pārlasīja gan vienatnē, gan kopā ar Diku, arī to vēstuli, kas Dikam ar' ap to pašu laiku bija atrakstīta, viņš lūkoja pamatīgi izdibināt. Abi bija par šiem rakstiem gluži laimīgi un pārsprieda jo sīki to saturu. Atbildes raksti aizņēma tikpat J daudz laika un tika gandrīz tikpat reižu pārlasīti un pārdomāti kā abas nesen dabūtās vēstules.

It īpaši Dikam nebija viegli vēstuli rakstīt. Ko viņš no grāmatu un rakstu mākslas noslēpumiem bija piesavinājies, to viņš bija iemanījies pa tiem pāra mēnešiem, kurus viņam bija laimējies pavadīt kādā vakarskolā, — tas bija vēl tolaik, kad viņš ar savu vecāko brāli dzīvoja kopā. Viņš bija puika ar vērīgu galvu un šo vienīgo skolas mācību bija licis labi lietā, no iesākuma pats no avīzēm ielauzīdamies lasīšanā; rakstīšanu varēja lāgu lāgiem atjaunot un turpināt ar krītu vai nu uz sienām, vai trotuāra. Viņš misteram Hobsam daudz stāstīja par savu dzīvi un vecāko brāli, kas cik vien spēdams viņam labu sirdi bija rādījis, kad viņam, vēl mazam puisēnam esot, tēvs ar māti bija nomiruši. Brālim bija Bens vārdā, un viņš par mazāko bija gādājis cik nu varēdams, kamēr Diks bija tik liels pieaudzis, ka varēja jau sākt avīzes pa ielām iznēsāt pārdošanai. Viņi arvien bija turējušies kopā, un Bens jau bija gluži labi pakūlies uz priekšu un beidzot vienā pārdotavā dabūjis itin krietnu vietu.

— Un tad vai velns viņu dīdīja, — Diks, vēl vecos laikus pieminēdams, sirdījās, — ka viņam bija jāprecas. Tīri kā dulns palicis vienas meitenes dēļ — paskat' tik — viņš sarīko kāzas! Nu, bet tad bija ar' gan gadījusies — gatavā vella mātīte. Kad tā noskaitās, tad visu sāka dauzīt gabalos, un noskaitusies viņa bija no rīta līdz vakaram. Un viņas bērns — gluži tāds pats! Tas dīca un vēkšķēja caurām dienām un naktīm. Un, kad es šo negribēju vienādiņ nēsāt un tas nelietis vēkša, tad — bāc! — man kaut kas nolaidās pār galvu. Reiz man laida ar šķīvi, bet tas neķēra vis mani, bet viņas puisēnu un sašķēla viņam zodu ta, ka žēl bija to uzlūkot. «Tā rēta viņam visu mūžu būs redzama,» to dakteris teica. Bija gan savāda māte! Lai viņu piķis! Bija mums visiem trim ko izturēt, Benam, man un tam mazajam tārpiņam. Benam caurām dienām nodeva sutu tādēļ, ka vairāk nevīžoja nopelnīt; beidzot viņš Rietumos gribēja iesākt ko citu, tirgoties ar lopiem. Nebija pagājusi vēl ne nedēļa, pārnāku vakarā mājās no avīžu pārdošanas — švipsl — istabas atrodu tukšas, bet mājas saimniece man saka, ka mūsu Minnas kundze esot projām, nevienam ne vārda neteikusi — še tev nu! Vēlāk dzirdēju, ka viņa esot devusies pāri jūrai, kur gribējusi pieņemt vietu pie vienas dāmas par bērnumeitu — nu, tad tā nu gan ta' laimi redzētu! Bet lai nu kā, viņa bija un palika kā akā iekritusi, ne Bens, ne es vairs ko par viņu dzirdējām. Viņa vietā es gan būtu pateicies Dievam, ka ticis no tādas vaļā, bet viņš vis tā nedomāja. Nu, neko sacīt, glīta viņa izskatījās, kad bija uzpucējusies un vēl palabā prātā. Acis viņai bija melnas kā ogles, un melni mati pari jostas vietai, tos viņa sapina bizē, tik resnā kā manas rokas stilbs, un aptina tad ap galvu nezin cik reižu riņķī, un kas par acīm, ja viņa ar tām kādam gribēja uzmirkšķināt! Dzirdēja runājam, ka viņa esot pa pusei itāliete — viņas vecāki no turienes esot ienākuši, tādēļ viņa ar' tāda nolēkusies. Tā gan bija cilvēks — jā, tur vajag padomāt!

Bens pa lāgiem arī savam brālim atrakstīja no Rietumiem.

Diezgan ilgu laiku viņam bija klājies slikti, un viņam daudzreiz bija jāstaigā no vietas uz vietu, beidzot tak viņam Kalifornijā bija laimējies nomesties vienā fermā, kurā lieliski darbojās ar lopkopību, un ap to laiku, kad Diks iepazinās ar misteru Hobsu, Dika brālim jau bija savs drošs ienākums.

—    Sieva, tā viņam vai visu prātu laupījusi, — Diks teica. — Man viņa, nabaga, daudzreiz bija žēl.

Viņi patlaban abi kopā sēdēja bodes durvīs, un misters Hobss, pīpē bāzdams tabaku, teica pareģoņa balsī:

—    Būtu viņš labāk neprecējies. — Tad, pēc sērkociņa piecēlies, turpināja: — Sievietes — taisnību sakot, es nemaz neizprotu, kam viņas derīgas.

Sērkociņu lēnām izņemdams no cibiņas, viņš pameta acis uz savu pulti.

—    Ka tevi piķis! — viņš izsaucās. — Tur jau ir viena vēstule. Pirmīt to nemaz neievēroju. Laikam pastnieks būs to tik tāpat vien nolicis vai arī avīze būs tai virsū uzlikusies.

Viņš to paņēma rokā un pētīja adresi.

—    Ta jau ir no viņa! — viņš teica. — No viņa un cita neviena!

Pīpe tagad viņam pavisam aizmirsās; gluži aizgrābts, viņš atkal nosēdās un, savu kabatas nazi izvilcis, ļoti uzmanīgi atgrieza aploksni.

—    Jāpaskatās taču, ko viņš šoreiz teiks jaunu, — viņš sacīja.

Tad, vēstuli atlocījis, lasīja savam draugam šādu rakstu priekšā:

«Dorinkūras pilī

Mans mīļais mister Hobs

tagad rakstu lieliski steigdamies, tādēļ ka man jums jāstāsta brīnumu lietas par ko jūs mans mīļais draugs ļoti brīnīsieties kad to dabūsiet dzirdēt, viss ir tik maldīšanās un es nemaz neesmu lords un man nemaz v-airs nav jāpaliek par grāfu, tādēļ ka ir viena kundze, kura bijusi precējusies ar manu krusttēvu Bjū, kurš tagad ir nomiris un viņai ir mazs dēls un tas tagad ir lords Fontlerojs jo Anglijā tā ir ka grāfa vecākā dēla mazais dēls paliek par grāfu kad visi ir miruši protiet tad kad viņa tēvs un tēvatēvs ir miruši, mans tēvatēvs gan nav miris bet mans krusttēvs Bjū gan un tāpēc viņa dēls ir lords Fontlerojs ka mans tēvs ir bijis jaunākais dēls un mani tagad sauc tāpat par Sedriku Errolu kā agrāk Ņujorkā un viss pieder tam otram puikam, no iesākuma gan domāju, ka man arī mans ponijs un mani rati jāatdod tam otram puikam bet mans tēvatēvs teica ka man neesot jāatdod un manam vectēvam tas nemaz nepatīk un man liekas ka viņam tā kundze .arī nemaz nepatīk bet varbūt viņš domā ka sirdsmīļā un es esam par to noskumuši ka es vairs netieku par grāfu un tagad man daudz vairāk patiktu būt par grāfu kā no sākuma tādēļ ka te ir ļoti jauka pils un man visi ļaudis te patīk un kad ir bagāts, tad var daudz laba darīt un es tagad vairs neesmu bagāts tādēļ ka mans tētis bija tik jaunākais dēls un jaunākais dēls nekad nav bagāts tādēļ gribu mācīties strādāt ka varu sirdsmīļai maizi pelnīt un es jau ar Vilkinsu runāju, vai es nevarētu palikt par zirgupuisi vai par kučieri, tādēļ ka man zirgi gauži patīk.

Tā kundze ir savu mazo dēlu atvedusi pilī un mans vectēvs un misters Hevišems runājās ar viņu un es domāju ka viņa bija lieliski noskaitusies un runāja kā bārdamās un mans vectēvs ar' sāka bārties un agrāk es nemaz neredzēju, ka viņš būtu tā noskaities kā šoreiz tādēļ' nodomāju jums un Dikam to ātrumā pastāstīt domādams ka jus par to 'tresēsieties.

Sirsnīgi sveicina

jūsu vecais draugs

Sedriks Errols (ne vairs lords Fontlerojs).»

Misters Hobss atkrita savā krēslā, vēstule trīcēja viņa rokā, kabatas nazis un aploksne noslīdēja zemē.

—    Te nu tūliņ mani izsvēpēja! — viņš iesaucās.

Viņa iztrūkšanās bija tik lieliska, ka pat viņa mīļākais izteiciens pārgrozījās citāds. Var būt, ka viņš šai brīdī arī bija izsvēpēts, zināt jau neviens cilvēks to nevarēja.

—    Nu, — Diks teica, — tātad visa tā godība būtu vējā,, vai ne?

—    Vējā! — misters Hobss dobjā balsī atteica.

—    Un tas tik ir britu 'ristokrātu izdomāts stiķis, puiku aplaupīt, tādēļ ka viņš ir amerikānis, — tā es domāju. Tiem tēviņiem ir dusmas uz mums jau no revolūcijas laikiem, un uz viņu tie savas dusmas izgāž. Vai jums jau tā nesacīju, kad lasījām par karalieņu valdīšanu viņpus jūras? Puisēns tur vairs nav drošs — nu, tā jau skaidra lieta. Nav brīnums, ka pati valdīšana tur ar' nav līdzvainīga un ka visi kopā nozvērējušies puisēnam nolaupīt viņa tiesības.

Misteram Ilobsam prāts bija ļoti nemierīgs. No iesākuma viņam sava jaunā drauga pārgrozījušies dzīves apstākļi nemaz nebija lāgā saprotami, bet pēdējā laikā viņš ar tiem bija vairāk apradis, un pēc Sedrika pirmās vēstules saņemšanas viņam bija slepens prieks par to, ka zēns pacēlies augstākā kārtā. Lai nu par grāfiem domāja kā domādams, bet, ka bagātībai savi lieli labumi, to atzīst pat Amerikā, un, ja tik liela bagātība piederēja pie augstās kārtas titula, tad taču nebija viegla lieta to atkal pazaudēt.

—    Aplaupīt viņi grib, tīšu prātu viņu aplaupīt! — viņš izsaucās, — un, ja tik nauda vien būtu pie rokas, tad bez kavēšanās būtu jālūko tai lietai pakaļ un jāiet viņam palīgā.

Līdz vēlai naktij Diks šoreiz ciemojās pie mistera Hobsa, un šķiroties misters Hobss vēl viņu pavadīja līdz ielas stūrim, kur tad viņš, brītiņu apstājies, noskatījās uz sēro, arvien vēl logā stāvošo sludinājumu «Izīrējama» un tad,, dziļi nobēdājies, izpīpēja savu pīpi tukšu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA pretinieki

Necik ilgi pēc lielās dinejas Dorinkūras pilī katram avīžu lasītājam Anglijā bija smalki zināms notikums, kas atgadījies grāfa ģimenē. Visiem tā bija ļoti patīkama viela. Pirmkārt, mazais amerikānis, kas ne domājot, ne gaidot atvests uz Angliju, lai te mantotu lorda Fontleroja vārdu, un kas ar savu skaistumu visu sirdis iemantoja, vecais, nelaipnais grāfs, kas tik lepns bija uz šo mantinieku, skaistā māte, kura vēl par to tika ienīsta, ka kapteinis Errols viņu mīlējis un par sievu apņēmis, un tad, otrkārt, nelaiķa lorda Fontleroja laulība un dīvainā sieva, par kuru neviens nekā nezināja un kura negaidot bija uzklīduši iekarot savam dēlam lorda Fontleroja tiesības, — tā bija viela, no kuras varēja taisīt visveiksmīgākos feļetonus un it viegli sastādīt pat ievadrakstus. Tad izplatījās vēsts, ka Dorinkūras grāfs ar šādu notikumu pavērsienu nemaz neesot mierā un ka viņš cieši esot apņēmies minētās sievas nedibinātās prasības pie tiesas iznīcināt, tā ka drīzumā esot gaidāma ļoti interesanta prāva.

Grāfistes iedzīvotāji nebija nekad tādu notikumu piedzīvojuši. Tirgus dienās cilvēki veselām stundām pulcējās pūļos, apspriezdami šo nedzirdēto notikumu no visām pusēm; rentnieku sievas neierasti bieži cita citu uzlūdza uz tēju un tad izpauda, ko katra bija saklausījusi, un izteica par šo lietu tiklab savas, kā citu domas. Par grāfa dusmām stāstīja briesmu lietas, un, ka viņš neparko neatzīšot jauno mantinieku, to katrs zināja tikpat labi kā to, ka viņš zēna māti nāvīgi ienīda. Bet visvairāk par šo lietu, protams, misis Dibela zināja stāstīt, un viņas veikalā pa šo laiku ļaudis ļoti drūzmējās.

— Nebūs labi, — viņa teica, — un, ja jūs man vaicājat, tad es saku, tas ir sods par to, ka viņš pret bērna māti, kurai ir laba sirds, tik slikti izturējies un viņai bērnu atņēmis — tagad viņš puisēnu nezin kā būtu glabājis un ar visu savu augstprātīgo sirdi viņu iemīļojis, un tādēļ viņam šīs lietas dēļ vai gals klāt. Un kas vēl viņam lauž sirdi, bet ko viņš ar' no tiesas pats pelnījis, ir tas, ka šī jaunā nav nekāda smalkā dāma kā mazā lorda māte. Nekaunīga, blēdīga sieviete viņa ir, un misters Toms teic, ka smalks sulainis tādu sev par pavēlnieci nekad nepieņemšot, un tai pašā dienā, kad šī madāma ienākšot pilī, viņš

sasiešot savu pauninu un aiziešot. Ak tu mīļo Dieviņ kāda ^tarnība starp viņas puisēnu un mazo lordu — ka nakts pret dienu! Kā U lieta vēl beigsies, to neviens cilvēks nevar zināt; Dievs, esi žēlīgs ne asins pilīte man neizpilētu, lai tur man vai ar adatu durtu, cik bāla es biju aiz bailēm, kad Džeina man to stāstīja.

Pašā pilī ar' miera nekāda nebija. Bibliotēkas istabā grāfs ar misteru Hevišemu ilgu laiku sēdēja kopā, pārspriezdami un pārdomādami, ko darīt; sulaiņu istabā atkal misters Toms ar pārvaldnieku katru dienu bija redzami nopietnās sarunās, kamēr citi, apkārt stāvēdami, klausījās. Stallī Vilkinss nospiestā omā padarīja savu darbu un sukāja brūno poniju vēl rūpīgāk nekā agrāk, un kučierim lāgu lāgiem teica, ka viņam no jauniem kungiem, kas mācījušies jāt, neviens vēl neesot gadījies tāds, kas šai mākslā tik ātri ieņēmies, un ka ar viņu tiešām pūles neesot bijušas veltas, tādam tiešām esot vērts jāt no aizmugures.

Pa šo laiku, kur visi bija nobēdājušies un noraizējušies, tikai viena sirds palika mierīga, un tā bija mazā lorda Fontleroja sirds, kuram drīzumā lorda gods bija jāatdod citam. Kad viņam pirmo reizi stāstīja, ka viņa stāvoklis tagad pārgrozījies, viņš bija ļoti iztrūcies un noskumis, bet drīz izrādījās, ka tas nebija vis aizvainotas godkāres dēļ.

Uz krēsla nosēdies, rociņas pēc sava ieraduma aplicis ap ceļgaliem, viņš klausījās grāfā, kas viņam no šā nepatīkamā atgadījuma tikai to pastāstīja, ko atzina par derīgu, turklāt Sedrika seja kļuva arvien nopietnāka.

—    Man — man ir pavisam ērmoti ap sirdi, — viņš teica, kad grāfs bija beidzis stāstīt.

Klusu ciezdams vecais vīrs noskatījās bērnā. Arī viņam bija ērmoti ap sirdi, un šoreiz jo vairāk tādēļ, ka citkārt jautrais, laimīgais bērna vaidziņš bija nobijies un iztrūcies.

—    Vai viņi sirdsmīļai ar' noņems māju un viņas ratus? — Sedriks jautāja drusku nedrošā balstiņā.

—    Nē! — grāfs atteica cieši un stiprā balsī. — Viņai viņi nekā nevar atņemt.

—    Ā! — Sedriks teica vieglāku sirdi. — Tad tā viņi vis nevar?

Tad viņš vectēvam cieši raudzījās acīs, un viņa skatienā bija manāmas dziļas skumjas.

—    Vai tad, — viņš iesāka kā stomīdamies, — vai tad tas otrs, vai tad tas nu būs tavs puika, tā kā es tagad?

—    Nē! — grāfs atteica tik spēcīgā balsī, ka Sedriks satrūkās.

—    Nē? — viņš atsaucās, it kā vaicādams. — Bet es… es domāju, ka .. .

Piepeši viņš piecēlās kājās.

—    Vai es varu tavs puika būt ari tad, ja par grāfu netieku? Vai tu gribi, ka es tavs puika palieku? — Visā viņa mazajā sejā bija lasāma nemierīga ziņkārība, ko grāfs atbildēs.

Ar kādu skatienu grāfs viņu aplūkoja no galvas līdz kājām! Kā tagad kuplās uzacis viņam savilkās un cik dīvaini viņa ugunīgās acis zem tām paspīdēja!

—    Mans puika! — viņš teica, un viņa balss skanēja kā satriekta, skarba un aizsmakusi, un, lai gan viņš pūlējās to noturēt vēl drošāku un cietāku, tomēr raustījās. — Jā, mans puika tu būsi un paliksi, kamēr es dzīvošu, un nudien, man tā liekas, it kā tu būtu tas vienīgais puika, kas vien man jebkad bijis.

Sedriks bija nosarcis līdz ausu galiem — viņa seja izrādīja vienīgi prieku un atvieglotu sirdi. Varen dūšīgi viņš tagad rociņas iebāza kabatās un skatījās savam vectēvam taisni acīs.

—    Nu, vai zini, — viņš teica, — tad man ar' maza bēda par to, ka es par grāfu netieku — tas tīrais nieks. Es tik domāju, lūk, redzi, es domāju, ka tas, kas par grāfu nāks, paliks arī tev par puiku un ka es tad vairs par to nevarēšu būt. TādēJ, lūk, man bija tik ērmoti ap sirdi.

Grāfs, roku uzlicis viņam uz pleca, pievilka vinu sev klāt.

—    Nenieka, it nenieka viņi tev nevares atņemt no ta, ko •es priekš tevis spēšu aizsargāt, — viņš teica, smagi elsdams. — Un es ar' vēl nemaz nedomāju, ka viņi tev jel ko varēs atņemt. Tu esi šim stāvoklim derīgs, un tev ar' to būs ieņemt, lai tur vai kas. Bet, lai notiek šā vai tā, tas, par ko man vēl pašam brīv noteikt, tas piederēs tev, viss tev!

To viņš teica, ne vairs kā ar puiku runādams, bet it kā pats pie sevis to svēti nosolīdamies.

Cik dziļi mīlestība, kā arī lepnums uz dēladēlu vectēva sirdī laiduši saknes, par to viņam pašam agrāk nebija ne jausmas, un puisēna skaistums un jautrība, un visas viņa bagātās garadāvanas nekad nebija tik dzīvi stājušās viņa acu priekšā kā tagad. Viņa stūrgalvīgajai dabai bija pavisam neiespējami atkāpties no tā, pie kā ar visu savu sirdi bija pieķēries, un tādēļ viņš ar' cieši bija apņēmies tik vieglu roku to nepielaist.

Necik ilgi pēc pirmās sarunas ar misteru Hevišemu pilī ar savu bērnu ieradās tā sieva, kas apgalvoja, ka tai piekrītot lēdijas Fontlerojas tiesības. Viņu te nelaida iekšā.

Misters Toms viņai lepni un cienīgi pavēstīja, ka milords visu šo lietu nodevis pilnīgi savam advokātam un nepavisam nevēloties personiski ar viņu satikties. Sulaiņu istabā viņš atklāti visiem izteicās, kādu iespaidu viņš no šīs sievas dabūjis. Viņš teica, ka diezgan ilgi augstmaņu namos esot valkājis sulaiņa livreju, lai varētu noskārst, kas esot īsta dāma un kas neesot, un, ja šī te esot dāma, tad viņš adatu no siena vezuma ar' nemākot atšķirt.

—    Tā otra tur Kūrlodžā, — viņš kā liels pazinējs piebilda, — amerikāniete bijusi vai nebijusi, tā ir no īstas sugas — to katrs izglītots cilvēks uzreiz pazīst. To es tūliņ ar' Henrijam teicu, kad mēs pirmo reizi tur aizbraucām.

Svešā sieviete — pēc sejas diezgan parasta, bet skaista — pussaskaitusies, pusnobijusies, bija aizbraukusi, Hevišema kungs no visām sarunām, kas tam ar viņu bija jāizrunā, bija noskārtis, ka viņa gan bija kaislīga un nekaunīga, bet ne tuvu tik drošsirdīga un stingra kā izlikās. Varēja manīt, ka loma, kuru pati bija uzņēmusies, bija grūtāka nekā cerējusi un ka ne domāt nebija domājusi, ka viņas kārotajām tiesībām būs tik lieli šķēršļi pretī.

—    Skaidri redzams, ka viņa ir no viszemākās kārtas, — advokāts teica misis Errolai. — Viņa nav baudījusi ne skolas, ne dzīves izglītību un ar mūsu kārtas cilvēkiem kā mums līdzīga nav ieradusi saieties, un neprot nekādi uzvesties. Neizdevies brauciens uz pili viņu pavisam iebaidījis, protams, ka vēlāk viņa par to diezgan izplosījās un izņēmās, bet iebaidīta tak viņa bija un palika. Grāfs negribēja ar viņu tikties, tomēr, kad es uzstāju, viņš aizbrauca man līdzi uz Dorinkūras mazo viesnīcu — jums jau ari tā būs zināma —, kur viņa apmetusies. Redzēdama grāfu ienākot, viņa nobālēja kā kaļķis, bet brītiņu vēlāk jau atkal bija saņēmusies un nu tik draudēja un prasīja, kā un ko vien prazdama.

—    Protams, ka grāfs, pie viņas iegājis, izturējās tik augstmanīgi un nepieejami kā vecs karaļu cilts milzis, un, ne ar vārdu neuzbilzdams, viņš tik viņu aplūkoja ar tādām acīm, kādām aplūkotu retu, bet nepatīkamu priekšmetu dabā. Ne pušplēsta vārda neatteikdams, viņš ļāva viņai izgāzt visu, kas tai bija padomā, un tad beidzot atbildēja: — Jūs sakāt, ka esat mana dēla Bjū sieva. Ja jūs par to varat dot patiesus pierādījumus, tad taisnība būs jums. Tad arī jūsu puisēns būs lords Fontlerojs. Bet, ka šī lieta stingri tiks izmeklēta, to ticiet droši, un, ja

jūsu prasības izrādīsies patiesas, tad par jums arī tiks gādāts. Bet, kamēr es vēl esmu dzīvs, negribu ne jūs, ne jūsu puisēnu ne savās acīs redzēt — Dievam žēl, pēc manas nāves mantojums viņam piekritīs.

To teicis, viņš tai pagrieza muguru un, tikpat lepni un mierīgi kā ienācis, arī aizgāja.

Neilgi pēc tam misis Errolai, kas savā mazajā kabinetā sēdēja rakstīdama, tika pieteikts viesis. Meitene, kas šo ziņu ienesa, likās gluži iztrūkusies un kā izbrīnījusies bailīgi skatījās savā kundzē.

—         Grāfs pats, cienītā kundze, — viņa teica pavisam nobijusies.

Misis Errolai ieejot dzīvojamā istabā, liels, stalts vecs vīrs stāvēja kamīna priekšā uz tīģerādas. Viņa asā, cietā seja ar garajām, baltajām ūsām viņai vispirms dūrās acīs.

—    Misis Errola, kā liekas? — viņš teica.

—    Misis Errola, — viņa apstiprināja.

—    Es esmu grāfs Dorinkurs.

Mazu brītiņu viņš runu aprāva un neviļus paskatījās viņai acīs. Sīs acis bija gluži līdzīgas bērna acīm, kas katru dienu viņu tik mīļi uzlūkoja, tā ka, to iedomājoties, grāfu pārņēma savādas jūtas.

—    Puisēns izskatās jums gluži līdzīgs, — viņš aši piebilda.

—    To no daudziem esmu dzirdējusi, milord, — viņa atbildēja, — bet man patīk vēl vairāk, kad saka, ka viņš tēvam līdzīgs.

Lēdijai Loridelai bija taisnība, misis Errolas balss tiešām skanēja ļoti mīlīgi un patīkami un viņas izturēšanās bija itin dabiska un cienīga, pat tas, ka grāfs nejauši atbraucis, viņu nemaz neiztraucēja.

—    Tiesa gan, — grāfs atbildēja, — viņš izskatās ari manam dēlam līdzīgs. — Tad, aši braucīdams ūsu galus, viņš iejautājās: — Vai zināt ar', kādēļ esmu šurp atbraucis?

—    Misters Hevišems bija pie manis un man stāstīja, ka citi tīkojot pēc tiesībām …

—    Un es nācu jums pasacīt, ka šo tiesību pamatojums tiks uz to stingrāko pārbaudīts un, ja vien iespējams, atspēkots. Es nācu jums pasacīt, ka puisēnu aizstāvēsim ar visiem likumīgajiem līdzekļiem. Viņa tiesības…

—    Bet es negribu, ka viņam jel kas piederētu, kas pēc tiesas un taisnības viņam nepiekrīt, — klusā, mīlīgā balss runāja viņam pretī, — pat tad ne, ja arī būtu tāds likums, kas viņam to palīdzētu iemantot.

—    Diemžēl likums tā nespēj, — grāfs teica, — citādi jau tas notiktu. Sī nelietīgā sieviete un viņas bērns .. .

—    Var būt, ka viņa savu puisēnu tāpat mīl, kā es savu Sedriku, milord, — mazā misis Errola atteica, — un, ja viņa bijusi vecākā dēla sieva, tad jau lords Fontlerojs ir viņas bērns, bet ne mans.

Bīties viņa nebijās no grāfa tāpat kā Sedriks, viņa skatījās viņam tikpat bezbailīgi acīs kā šis, un vecajam vīram, kas visu mūžu bijis tikai varmāka, tas patika. Viņam tas reti bija atgadījies, ka kāds būtu iedrošinājies, viņam dzirdot, izteikt citādas domas, tādēļ misis Errolas vārdi bija kaut kas pavisam nedzirdēts.

—    Jums gan laikam daudz labāk patiktu, ja Sedriks netiktu par Dorinkūras grāfu? — viņš jautāja drusku noskaities.

Viegls sārtums pārlaidās pār viņas mīlīgo seju.

—    Būt par Dorinkūras grāfu ir cēls pienākums, milord, to es it labi zinu, bet visvairāk tas man rūp, ka viņš izaugtu tāds, kā viņa tēvs bija — labs un taisnīgs, un vienmēr patiess un uzticams.

—    Tātad gluži citāds, nekā viņa tēvatēvs bijis?

—     Līdz šim man vēl nav bijis laimes viņa tēvatēvu pazīt, — misis Errola atteica, — bet es zinu, ka mans bērns tic, ka . .. — Viņa drusku apstājās, tad, grāfu mierīgi uzlūkodama, pabeidza: — Es zinu, kā Sedriks jūs mīl.

—    Vai viņš tad ar' mani mīlētu, — grāfs vēsi atbildēja, — ja jūs viņam būtu teikusi, kādēļ es jūs neielaidu pilī?

—    Nē, — misis Errola atteica, — to nedomāju vis, tādēļ arī negribēju, ka viņš to dabūtu zināt.

—    Nu, — grāfs skarbi sacīja, — daudz tādu sieviešu vis nebūs, kas šādā gadījumā būtu cietušas klusu.

Uzreiz viņš iesāka staigāt no viena istabas gala uz otru, ūsas vēl stiprāk nekā pirmīt plucinādams.

—    Jā, viņš mani mīl, — viņš teica, — un es viņu mīlu. Nevaru teikt, ka man tas bieži ar cilvēkiem būtu atgadījies. Es viņu mīlu. Jau no paša pirmā brīža viņš man patika. Esmu vecs, un dzīve man bija jau apnikusi, bet, kamēr viņš man ir, es dzīvoju viņa dēļ. Es esmu lepns par viņu; man bija prieks zināt, ka viņš reiz būs mūsu dzimtas galva.

Viņš apstājās misis Errolas priekšā.

—    Es esmu nelaimīgs un postā . . . postā! — Tāds viņš ar' izskatījās. Pat ne viņa lepnums vairs nespēja balsi un roku noturēt stingru, un mazu brīdi bija manāms, it kā pat asaras paspīdētu dziļi stāvošajās acīs. — Var būt, ka tieši tādēļ nācu pie jums, ka esmu tik nelaimīgs, — viņš runāja tālāk, acu no viņas nenolaizdams. — Es jūs ienīdu, apskaudu jūs. Bet šis nekrietnais, nelaimīgais notikums visu pagriezis citādi. No tā brīža, kad dabūju redzēt riebīgo sievieti, kas saucas par mana dēla Bjū sievu, domāju, ka jūs redzēt man būs liels atvieglojums. Atzīstos, ka esmu bijis vecs, ietiepīgs ģeķis, un domāju gan, ka jums daudz pāri darījis. Jūs man nozīmējat tikpat daudz kā jūsu puisēns — un puisēns ir vienīgais, kas man vēl ir pasaulē. Esmu postā un tikai tādēļ, ka jūs man esat tas pats, kas puisēns, un tādēļ, ka viņš jūs mīl un es viņu, es atbraucu pie jums. Puisēna dēļ neesiet cietsirdīga pret mani!

To visu viņš teica savā skarbajā, rūgtajā balsī, bet likās tik satriekts un nospiests, ka misis Errolai sirds par viņu iežēlojās. Viņa piebīdīja viņam atzveltni.

—    Apsēdieties taču! — viņa teica savā vienkāršajā sirsnībā. — No bēdām jūs esat noguris, tādēļ jums jāsaņem spēki.

Tik mīlīgi un laipni vārdi, kā arī tāda rūpīga gādība par viņu viņam bija tikpat sveša un neierasta lieta kā tas, ka viņa pirmīt tam runāja pretī, — tas viss atgādināja viņam mazo puisēnu, tādēļ viņš arī darīja, ko viņam lika. Var būt, ka šis izmisums un otrreizējā vilšanās cerībās viņam bija īsti derīgas zāles. Ja šis grūtums pār viņu nebūtu nācis, viņš vēl līdz šim pašam brīdim mazo sievieti būtu nīdis un neieredzējis, turpretim tagad viņš pie viņas meklēja iepriecinājumu. Protams, ka tagad, kad viņš to otro bija redzējis, nebija vairs grūti viņam patikt, bet tomēr, arī neraugoties uz to, misis Errolas seja un balss viņu ļoti atvieglināja un no visas viņas izturēšanās un valodas nāca tāda sevišķa laipnība un mīlība, ka drīz viņš vairs nejutās tik ļoti nospiests kā agrāk un kļuva ari runīgāks.

—    Lai nu tur notiek, kas notikdams, — viņš teica, — bet par puiku tiks gādāts cik iespējams, tiklab tagad, kā arī uz priekšdienām.

Promiedams viņš vēl pārlaida acis pār istabu.

—    Vai jums šī māja patīk? — viņš jautāja.

—    Kā ne, ļoti! — viņa vaļsirdīgi atbildēja.

—    Glīta, piemīlīga istabiņa, — viņš teica. — Vai atļausiet man atbraukt biežāk un to lietu ar jums pārrunāt?

—    Cik bieži vien gribat, inilord!

Tad, ratos iekāpis, viņš aizbrauca, bet Toms un Henrijs aiz brīnumiem par šādu notikumu pavērsienu, taisnību sakot, bija palikuši kā mēmi.

DIVPADSMITĀ NODAĻA glĀbĒjs

Protams, ka ziņas par lorda Fontleroja lietu un Dorinkūras grāfa sarežģīto stāvokli ienāca no angļu avīzēm arī amerikāņu avīzēs; šis atgadījums bija pārāk interesants, tādēļ tas bija jāizklāsta tiklab Anglijā, kā Amerikā, un visur par to daudz tika spriests un runāts. So lietu atstāstīja tik dažādi, ka, nostāstus salīdzinot un apkopojot, varētu iemantot skaidru sajēgu par to, kā tenkas un pasakas ceļas un izplatās. Misters Hobss par to tik daudz lasīja, ka beidzot pavisam apmulsa un gandrīz vai prātu zaudēja. Viena avīze stāstīja, ka viņa jaunais draugs vēl esot klēpjabērns, skaists no sejas, otra atkal teica, ka viņš esot Oksfordas universitātes students, no kā dienās daudz kas cerams un kas jau tagad izrādījis vislabākās sekmes un pat jaukas dzejas sacerējis grieķu valodā. Cita avīze ziņoja, ka viņš ar kādu ļoti skaistu dāmu, hercoga meitu, esot saderinājies, cita atkal, ka viņš nesen kā jau apprecējies, bet par to, ka viņš tik vēl mazs puisēns, gadus septiņus astoņus vecs, stingrām, veiklām kājiņām un cirtainiem matiem, par to nekur nebija lasāms. Vēl cita avīze stāstīja, ka viņš nemaz neesot grāfam rada, bet esot tik iespraucies īstā mantinieka vietā; agrāk viņš Ņujorkas ielās esot iznēsājis avīzes un uz ielas ari gulējis, kamēr viņa mātei izdevies grāfa advokātu apmānīt un dabūt savā pusē. Tad nāca apraksti par nupat uzklīdušo lordu Fontleroju un viņa māti. Viena avīze teica, ka viņa ir čigāniete, otra — ka aktrise, trešā — ka skaista spāniete. Bet vienā lietā visas ziņas bija vienādas, proti, ka grāfs viņu nāvīgi ienīstot un visiem spēkiem gādāšot, lai viņas puisēna iekārotās tiesības netiktu atzītas, un turklāt viņas papīros, ko viņa par apliecību varēja uzrādīt, dažas nepareizības uzietas, tātad bija skaidrs, ka drīzumā bija gaidāma lieliska prāva, tik interesanta, kāda līdz šim pavisam nav tikusi redzēta. Misters Hobss lasīja avīzes vai veseliem klēpjiem, kamēr galva apdulla, un tad vakaros ar Diku lasīto atkal pārsprieda. Pamazām abi nojēdza, kāda nozīme un kāds stāvoklis Dorinkūras grāfam, un, jo vairāk viņi atzina, cik liela bagātība un cik lepnas muižas tam piederēja, jo nemierīgāks prāts viņiem kļuva.

— Bet te taču vajadzētu kaut ko darīt, — misters Hobss vai katru dienu tos pašus vārdus atkārtoja. — Tādas bagātības taču nevajag tik viegli palaist no rokām — lai tur grāfa gods bijis nebijis.

Zēl vienīgi, ka abi draugi un biedri neko vairāk nevarēja darīt, kā tik rakstīt vēstules, kurās abi nosolījās Sedrikam palikt uzticīgi vecajā draudzībā un līdzjūtībā, ko katrs ar' lūkoja izpildīt; misters Hobss pat vēl Sedrikam apsolīja, ka, gadījumā ja Sedriks netikšot par grāfu, viņš jebkurā brīdī zēnam atvēlēšot daļu no sava sīkpreču veikala un priekšdienās ar prieku būšot gatavs viņu pieņemt savā veikalā par kompanjonu.

—    Se pie mums viņam vismaz sava iztikšana būs, — viņš teica Dikam, kad abi bija pārlasījuši viens otra vēstules.

—    Tā gan, — Diks priecīgs apstiprināja.

Otrā rītā viens no Dika kundēm tika lieliski pārsteigts. Tas bija jauns jurists, kas tikko bija iesācis kā advokāts darboties, bez naudas, kā jau nereti jauni advokāti mēdz būt, apdāvināts un centīgs cilvēks, gaišu prātu un jautru dabu. Viņš bija noīrējis diezgan nabadzīgu biroju Dika nostātnes tuvumā un bija katru rītu viņa kunde, aizvien uzrunādams viņu vai nu ar kādu laipnu vārdu, vai joku, lai arī lietpratēja Dika acis ne ikreiz ar viņa apaviem bija mierā.

Šorīt jaunais likumu pratējs, kāju uzlicis uz mazā soliņa, rokā turēja ilustrētu avīzi, laika prasībām piemērotu lapu, kas bez kavēšanās saviem lasītājiem steidzās pasniegt lielā formātā personas vai lietas, kas bija spējušas sacelt ļaužu ziņkārību. Viņš ātri pārlaida acis pār lappusēm, un, kad otrs zābaks arī jau bija ticis vajadzīgā spodrībā, viņš atdeva jaunajam melnotāju mākslas profesoram lapu.

—    Se tev ko lasīt, Dik, — viņš teica, — to tu vari pārskatīt, kad pie Dehnoniko noturi savu maltīti. Tāda, lūk, ir angļu pils un tāda atkal angļu grāfa vedekla. Jauna, skaista sieva, neredzēti gariem matiem, bet laikam tur viņpus jūras lielu lērumu sacēlusi. Ir īstais laiks, ka tu kā centīgs jauneklis tuvāk iepazīsties ar augsto muižniecību un godāto publiku, še tu vari iesākt ar augstdzimušo Dorinkūras grāfu un cienīto lēdiju Fontleroju. E … ē, puisi Kas nu?

Portreti, kurus viņš nupat minēja, atradās pirmajā lappusē, un Diks, acis un muti iepletis, bāls kā kaļķis skatījās, acu nenovērsdams, uz vienu no tām.

—    Cik man jāmaksā? — advokāts prasīja. — Vilks lai zina, kas tev nupat noticis!

Diks tiešām izskatījās kā zibens ķerts un, ne vārda nespēdams izrunāt, rādija uz vienu bildi.

«Mantinieka māte (lēdija Fontleroja)» — bija apakšā rakstīts.

Bildē bija redzama skaista sieviete, lielām acīm un biezām, vairāk reižu ap galvu aptītām melnām bizēm.

—    Sī, šī gan! Diks beidzot iesaucās. — To, to es pazīstu labāk nekā jūs!

Jaunais advokāts sāka smieties.

—    Kur tad tu viņai tāds vecs pazīstams, Dik? — viņš jautāja. — Tepat no Ņujorkas? Vai ar' no Parīzes, kad tu beidzamo reizi tur biji?

Dikam vairs nebija vaļas šo joku kā nākas pagodināt ar smiekliem. Viņš tik steidzās sakravāt savus spodrināmos rīkus, kā paredzēdams, ka pagaidām veikals jāmet pie malas.

—    Lai nu kur, — viņš teica, — bet es viņu pazīstu. Un šodien darbam miers.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad viņš jau agrākajai misis Errolas mājiņai bija garām un stūra bodē iekšā. Misters Hobss ne savām acīm negribēja ticēt, kad viņš, no pults galvu pacēlis, ieraudzīja Diku ar avīzi rokās ieskrienot. Puisis bija tā aizelsies, ka ne parunāt nevarēja, tikai avīzi uz bodes galda uzsvieda.

—    Ūja! — misters Hobss iesaucās. — Ūja! Kas tad nu noticis?

—    Apskatiet! — Diks elsa. — To sievieti uz bildes apskatiet! Vai redzat viņu, jā, to? Tā, tā nav nekāda lielkundze, nepavisam ne! — viņš saskaities iekliedzās. — Tā esot lorda sieva! Lai piķis mani parauj, ja tā nav Minna — mūsu Minna! To es nakts vidū pazītu, tāpat kā Bens! Pavaicājiet tik viņam!

—    Tam jau ticu, ka tas tik tīši izdomāts stiķis, — viņš sacīja. — To jau paredzēju. Un to viņi puikam tādēļ izdarījuši, ka viņš ir amerikānis, tikai tādēļ.

—    Kuri «viņi» to viņam izdarījuši? — Diks pārzobodams atrūca. — Viņa to ir izdarījusi, viņa un cits neviensf Viņa arvien bija niķu pilna, un es jums tūliņ teikšu, kas man iekrita prātā, tiklīdz kā to bildi uzskatīju. Vienā avīzē — nezinu vairs, kurā — stāvēja arī par to nelieti, viņas dēlu, ka viņam rēta uz zoda esot! Nu un, ja tad viņas zeņķis ir lords, tad es ar' esmu tāds pats lords! Rena bērns viņš ir — tas sakārnis, un tā rēta viņam tika no tā, ka viņa ar to šķīvi man gribēja iesviest.

Profesors Diks Tiptens bija gudrs puika, jo, kam sava maizīte jāpelna pa lielpilsētas ielām, tas nevar vis staigāt kā snaudulis, bet tam jātur galva un acis modras. Tādēļ arī jāliecina, ka šārīta nemiers un satraukums pavairoja tik viņa sparu. Ja šorīt mazais lords Fontlerojs būtu varējis noskatīties bodītē, kas viņam bija tik mīļa kļuvusi, tad viņš par to ļoti būtu 'tresējies, lai arī tas, kas te tika spriests un nodomāts, nebūtu zīmējies uz viņu, bet uz kādu citu.

Apzinādamies savu lielo atbildību šai lietā, misters Hobss jutās garīgi ļoti pacilāts, un Diks bija tik sparīgs un jautrs, ka nezināja, kur mesties. Viņš tūliņ rakstīja Benam vēstuli un izgrieza no avīzes bildi, ko pielika klāt; misters Hobss atkal nekavējās rakstīt tiklab Sedrikam, kā grāfam pašam ar'. Pie šā nopietnā un svarīgā darba Dikam piepeši gudras domas iešāvās prātā.

—    Vai zināt ko, — viņš teica, — tas, kas man to lapu iedeva, ir apikāts. Tam mēs varētu pavaicāt, kas darāms, apikāti tādas lietas zina.

Sis padoms, kā arī Dika apķērīgā galva uz misteru Hobsu atstāja varenu iespaidu.

—    Tā gani — viņš skaļi atbildēja. — Sī lieta brēktin brēc pēc advokāta.

Bode tika atstāta vietniekam — un uz rāvienu misters Hobss bija apmetis citus svārkus un bija gatavs iešanai. Abi biedri laidās uz pilsētu, uz jaunā advokāta, mistera Harisona, biroju, kur, viņam par lielu brīnumu, izstāstīja savu dīvaino lietu.

Ja misters Harisons nebūtu bijis jauns iesācējs, kam apskaužami daudz vaļas un kam sirds slāptin slāpa pēc slavas un darba, tad gan viņiem nebūtu vis tik lēti izdevies viņam ieteikt savu neticamo, neskaidro lietu, bet aiz darba trūkuma un tādēļ, ka viņš Diku pazina un Diks atkal ļoti dedzīgi un skaidri savu lietu prata iztēlot, viss izdevās, ka labāk nevarēja.

—    Un nu, — misters Hobss noteica, — sakiet man droši, ■cik jūsu laiks maksā, un ņemiet to lietu pamatīgi — par samaksu es gādāšu, es — Sailuss Hobss, sakņu un sīkpreču bodnieks Blankstrītas stūrī.

—    Ja lieta tiešām tā ar' izrādās, kā Diks to saprot, — Harisons teica, — tad man tā tikpat svarīga kā lordam Fontlerojam pašam, un skaidrs, ka izmeklēšanas dēļ neviena puse necietīs. Zināms ir, ka ar to puisēnu viss vēl nav skaidrībā. Viņa vecumu uzdodama, māte pati savās atbildēs sapinusies, un tāpēc viņai vairs lāgā netic. Pirmām kārtām jāaizraksta Dika brālim un Dorinkūras grāfa advokātam.

Vēl pirms saules rieta jau divas vēstules bija ceļā, katra uz savu debess pusi. Viena izpeldēja angļu pasta tvaikonī no Ņujorkas ostas, otra ar Kalifornijas dzelzceļa vilcienu aizrūca uz rietumiem; pirmajai bija adresāts T. Hevišems, eskvairs, otrajai — misters Bendžamins Tiptens.

Šādas ievērojamas dienas vakarā pēc bodes slēgšanas misters Hobss ar Diku vēl pāri pusnaktij sēdēja kopā, nopietni sarunādamies un pamatīgi šo lietu pārspriezdami.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA nepatĪkami ciemiŅi

Tīri brīnums, cik īsā laikā dažreiz visievērojamākie notikumi mēdz atgadīties. Pietika ar pāris minūtēm, lai mazo puisēnu, kas savas sarkanās zeķītēs apautās kājiņas no mistera Hobsa kantora krēsla kūļāja un nomaļā ieliņā klusi un pieticīgi dzīvoja, padarītu par angļu muižnieku un neizmērojamas bagātības mantinieku. Un atkal — nevajadzēja vairāk kā pāris simtu vārdu, lai šo jauno muižnieku pierādītu par viltvārdi, kam vairs ne grasis nepiederēja un kam pie visa tā krāšņuma un bagātības, kurā viņš dzīvoja, nebija vairs ne mazākās tiesības. Un, lai cik neticami tas ar' izklausās, nepagāja atkal necik ilgs laiks, kad viss pārgrozījās citādi un tas, kam viss jau likās pazaudēts, atkal visu atdabūja.

Ka lietas beidzamā laikā tik aši spēja pārgrozīties, notika tāpēc, ka sieviete, kas saucās par lēdiju Fontleroju, savu lomu nekādi neprata noturēt. Misteram Hevišemam viņu vēlreiz iztincinot par viņas apprecēšanos un viņas bērnu, gadījās, ka viņa pāris vietās pati savos vārdos sapinās. Bet, tiklīdz pati ar' to nomanīja, tad vairs nevaldīja ne pār prātu, ne saprašanu un pārskaitusies sev par postu vien tik izrunājās. Viņas atbildes bija nepareizas un neticamas tikai tur, kur tās zīmējās uz viņas puisēnu; par to, ka viņa tiešām apprecējusies ar Bjū, lordu Fontleroju un vēlāk ar viņu izšķīrusies, par to arī misters Hevišems nešaubījās. Bet to gan viņš iztincināja, ka viņas izteiciens, ka puisēns dzimis kādā Londonas ārpilsētā, izrādījās tikai par izdomātiem meliem, un, šo viņas pirmo melu iedrošināts jo cītīgāk meklēt un taujāt, viņš drīz dabūja vēstuli no jaunā Ņujorkas advokāta, kā arī abas mistera Hobsa rakstītās vēstules.

Tas bija liels pārsteigums, kad grāfs ar misteru Hevišemu šās vēstules saņēma, un, vienu vakaru bibliotēkas istabā sēdēdami, viņi pārsprieda, ko tālāk darīt.

—    Jau no trešās sarunas es stipri par viņu sāku šaubīties, — misters Hevišems teica grāfam. — Bērns man rādījās vecāks nekā viņu uzdeva, un piepeši viņai pat misējās gadskaitlis, kurā bērns dzimis, ko tad vēlāk atkal lūkoja izlabot. Arī daži citi izteikumi, kuri man rādījās nepareizi, saskan jo brangi ar to, kas šajās vēstulēs rakstīts. Vislabāk būtu šiem abiem Tipteniem pa telegrāfu laist ziņu, lai bez kavēšanās brauc šurp; viņai, zināms, par to neļausim nojaust, bet gluži nesagatavotai liksim viņai tikties ar tiem aci pret aci. Labi apskatot, viņa ir ļoti neizmanīga viltniece, nebūtu brīnums, ka viņa zaudē tūliņ dūšu un sapinas vārdos.

Tā arī bija. Misters Hevišems, nelikdams viņai nekā ļauna manīt, sarunājās ar viņu kā jau sarunājies un noturēja viņu tajās domās, ka viņš stipri par to rūpēšoties, lai viņas prasības tiesā izskatītu un apstiprinātu, tāpēc sekste viņai vēl vairāk sacēlās un viņa, drošāka juzdamās, palika savās prasībās jo nepieticīgāka un nekaunīgāka.

Vienā jaukā rītā, viņai mazajā vienkāršajā viesnīcas istabiņā sēdot un par jauku nākotni sapņojot, misters Hevišems tika pieteikts; bet, kad viņš pēc viņas aicinājuma ienāca, viņam līdzi bija ne mazāk kā trīs neaicināti ciemiņi: pirmais — jocīgi savaibstījies pusaudzis puika, otrais — liela auguma, plecīgs jauns vīrietis un pēdīgi viņa augstība grāfs pats.

Viņa uzlēca kājās un aiz bailēm skaļi iekliedzās, vairs nepagūdama un nejaudādama balsi savaldīt. Sen gadiem viņa abus ienācējus gan šad tad bija iedomājusies, bet iedomādamās arī zināja, ka starp šiem un viņu pašu atrodas daudz tūkstoš jūdžu platais okeāns, — tomēr, ka viņi. kādreiz vēl satiksies, tas viņai ne prātā nebija nācis.

—    Hallo, Minna! — iesaucās Diks, kam uzvedība diemžēl nebija tik smalka, ka viņš, grāfam klātesot, būtu noturējies neņirgājoties.

Garais vīrietis — Bens Tiptens — skatījās viņā klusu ciezdams.

—    Vai šī dāma jums pazīstama? — misters Hevišems jautāja, vienam un otram uzmezdams acis.

—    Kā ne? — Bens atteica. — Mēs pazīstamies! — Tad, it kā viņam riebtos viņu vēl ilgāk uzskatīt, uzgrieza muguru un piegāja pie loga. Bet sieva, kam nu liekais ģīmis bija norauts un īstais vaigs tik pilnīgi atsegts, sāka kā ārprātīga plosīties, briesmīgi lamādamās, draudēdama un lādēdama, kas Benam un Dikam nebija nekas jauns un šoreiz uz Diku darīja tik to iespaidu, ka viņa ņirgāšanās kļuva jo atklātāka. Bens stāvēja kā stāvējis.

—    To pie katras tiesas varu apzvērēt, ka tā viņa ir, — viņš teica misteram Hevišemam, — un, ja vien vajadzīgs, tad varu sadabūt liecinieku divdesmit. Viņas tēvs no laika gala ir godīgs cilvēks, lai gan gauži panīcis, bet māte gluži tāda pati kā meita. Tēvs vēl ir dzīvs, un viņam vēl būs tik daudz godaprāta, ka viņš par savu meitu kaunēsies. Viņš jums to varēs pasacīt, kas viņa tāda ir un vai viņa bijusi precējusies vai ne.

Tad piepeši, dūri saņēmis, viņš pagriezās pret viņu.

—    Kur ir bērns? — viņš prasīja. — To es ņemšu līdzi. Puisēnam, tāpat kā man, nav gar tevi vairs nekādas daļas.

Viņam tikko beigušam runāt, guļamistabas durvis pavērās mazu šķirbiņu, un bērns, laikam izdzirdis skaļo runāšanos, ziņkārīgi skatījās pa to iekšā. Nebija nekāds glītais bērns, bet no sejas gudrs un patīkams, gluži tēvs kas tēvs, un uz zoda vēl bija stipri manāma trīsstūrainā rēta.

Bens piegāja tam klāt un saņēma to aiz rokas; viņa paša roka stipri drebēja.

—    Jā, — viņš teica, — ka šis ir mans bērns, to es arī varu apzvērēt. — Tom, — viņš uzrunāja mazo, — es esmu tavs tēvs un gribu tevi vest līdzi. Kur tava cepure?

Puisēns rādīja krēslu, kur tā bija uzlikta. Ka viņu vedīs līdzi, par to viņš, kā likās, drīzāk bija priecīgs nekā bēdīgs, un savā īsajā mūžiņā jau tik daudz pārsteigumu piedzīvojis, ka viņam vairs ar' nebija nekāds brīnums, ka šis svešinieks ir viņam tēvs. Tā sieva, kas pirms dažiem mēnešiem pie viņa bija atnākusi tai namā, kur viņš jau no saviem pirmajiem bērna gadiem dzīvoja, un viņam bija teikusi, ka viņa esot viņam māte, mazajam vīriņam tik ļoti jau bija apriebusies, ka viņš labu prātu no viņas šķīrās. Bens paņēma cepuri un gāja uz durvju pusi.

—    Ja jums manis vēl vajag, — viņš teica misteram Hevišemam, — tad jau jūs zināt, kur es dzīvoju.

To teicis, viņš izgāja pa durvīm ārā,, uz sievu pat nepaskatījies. Sī tagad aiz dusmām putas vien laida pa muti, kamēr grāfs brīnum mierīgs viņā noskatījās.

—    Nomierinieties! — misters Hevišems teica. — Tā nedariet! Ja negribat, ka jūs ieliek spīlēs, tad savaldieties!

Sie vēsie, ledainā balsī runātie vārdi viņai, kā likās, atgādināja, ka viņas plosīšanās ir gluži veltīga, tādēļ,

baltas acis pamezdama uz advokātu, viņa aizčaukstēja uz otru istabu, durvis briesmīgi stipri aizcirzdama.

—         Tā mums vairs rūpju nekādu nedarīs, — misters Hevišems rāmi noteica, un viņam ar' bija taisnība. Vēl to pašu nakti viņa aizbrauca no Dorinkūras viesnīcas uz

Londonu, kur par viņu vairs neko nedzirdēja.

*

Kad šis riebīgais skats bija galā, grāfs tūliņ lika braukt.

—    Uz Kūrlodžu! — viņš pavēlēja.

—         Uz Kūrlodžu! — Toms uzkāpdams kučierim piegrūda. — Ticiet man, tur būs atkal kaut kas neredzēts, — viņš vēl piebilda.

Grāfam Kūrlodžas priekšā piebraucot, Sedriks bija pie savas mātes dzīvojamā istabā.

Bez pieteikšanās grāfs tūliņ iegāja iekšā, vai puspēdu viņš izskatījās lielāks nekā citām reizēm un daudz, daudz gadu jaunāks; acis viņam mirdzēja.

—    Kur ir lords Fontlerojs? — viņš prasīja.

Nosarkusi aiz pārsteiguma, misis Errola pāris soļu panācās tuvāk.

—        Vai viņš ir lords Fontlerojs? — viņa prasīja drebēdama. — Vai no tiesas viņš tas ir?

Grāfs satvēra viņas roku.

—    Jā, no tiesas viņš tas ir, — viņš atbildēja.

Tad, otru roku uzlicis Sedrikam uz pleca, viņš teica kā pavēlēdams:

—         Fontleroj, prasi savai mātei, kad viņa gribēs nākt pie mums uz pili.

Fontlerojs, aiz prieka iekliegdamies, apķēra rokas ap māmiņas kaklu.

—         Nu tev pavisam pie mums jādzīvo! Vai dzirdi, pie mums tev jādzīvo!

Grāfs uzlūkoja misis Errolu un viņa grāfu. To viņš no visas tiesas tā gribēja; viņš bija atzinis, ka ir derīgi līgt mieru ar sava mantinieka māti, un, reiz atzinis to par vajadzīgu, viņš šo lietu gribēja izbeigt ātri un aši kā arvien.

—         Vai esat ar' labi pārdomājis, ka es jums būšu derīga? — misis Errola jautāja, klusi smaidīdama.

—         Zināms, ka esmu, — viņš īsi atteica, — mums jau jūs vajadzēja ņemt no paša iesākuma — mēs tik to nezinājām. Es domāju, ka jūs nāksiet.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA astotĀ dzimŠanas DIENA

Bens ar savu dēlu aizbrauca atpakaļ uz savu fermu Kalifornijā, saprotams, ka viņa apstākļi tagad bija uzlabojušies. Pirms aizbraukšanas no Anglijas misters Hevišems viņam bija darījis zināmu, ka milords gribot gādāt par puisēnu, kuram daudz netrūcis, ka būtu kļuvis par lordu Fontleroju, un ka viņš atrod par visnoderīgāko iepirkt lielāku zemes gabalu Kalifornijā; šā zemes gabala apstrādāšanu, kā arī uz tā turamo lopu aprūpi vajadzēja Benam uzņemties; noslēgtais līgums viņam deva iespēju bagātīgi gādāt par sava dēla nākotni. Tātad Bens atstāja Eiropu kā nākamais fermas īpašnieks, kuram jau tagad šī ferma tikpat kā pašam piederēja, bet pēc nedaudz gadiem būs pilnīgi nākusi viņa īpašumā, kā tiešām arī notika. Toms ar' bija pieņēmies augumā un krietnībā un turējās no visas sirds pie sava tēva. Viņiem abiem visur laimējās un sekmējās, un Bens mēdza teikt, ka viņa dēls viņu tagad iepriecinot par visām viņa agrākajām grūtībām.

Bet Diks un misters Hobss vēl vis tik drīz nebrauca uz Jauno pasauli atpakaļ — misters Hobss teicās braucis «paraudzīt, ka viss notiek kārtīgi».

Grāfs jau tūliņ bija nodomājis arī par Diku gādāt, tādēļ tika nospriests viņu vispirms kārtīgi izglītot. Bet misters Hobss, atradis savam veikalam Blankstrītā teicamu vietnieku, bija nodomājis vēl kādu laiciņu palikt, lai noskatītos, kā svētīs lorda Fontleroja astoto dzimšanas dienu. Visi rentnieki un algādži ar sievām un bērniem uz to bija uzlūgti; parkā bija nolikts noturēt svētku mielastu, rotaļas un dancošanu, un vakarā uguņošanu.

— Gluži kā Ceturtā jūlijā! — lords Fontlerojs teica. — Zēl, ka man dzimumdiena ar' neiekrīt ceturtā, tad varētu kopā svētīt, vai ne?

Tik par nožēlošanu jāliecina, ka draudzība grāfam ar misteru Hobsu neveidojās vis tik gluži sirsnīga, kā tas angļu aristokrātijas labā būtu bijis vēlams. Milords tikpat maz bija saticies ar sīktirgotājiem, kā misters Hobss ar 'ristokrātiem, un aiz tā iemesla gan laikam ar' valodas viņiem lāgā neveicās. Bez tam vēl jāliecina, ka, redzot

visu to bagātību un godību, ko Fontlerojs savam draugam rādija, šis drusku tā kā nobijās, kāpēc viņa pašapziņai nebija vairs tādas jautras drošības kā agrāk.'

Āra vārti, akmens lauvas un gatve jau bija atstājusi iespaidu uz lepno republikāni, bet kur tad nu vēl pils

pati ar terasēm, puķudobēm, apakšzemes cietumu, ar pāviem un suņiem, ar staļļiem, bruņām un ieročiem, ar lielo priekšnamu un daudziem sulaiņiem, un visbeidzot vēl zāle, kurā sakārtas grāfa senču bildes, — tā viņa dūšu pataisīja gluži maziņu.

—    Nu, laikam te būs muzejs, vai ne? — viņš jautāja, kad Fontlerojs viņu ieveda lielajā, greznajā istabā.

—    Laikam gan ne, es domāju, ka ne, — Sedriks teica mazliet nedroši. — Man neliekas vis, ka šeit būs muzejs. Vectēvs teic, ka tie visi esot viņam rada, viņa krusttēvi un krustmātes.

—    Tie visi! — misters Hobss izbrīnījies iesaucās. — Tie visi krusttēvi un krustmātes, tad tas gan ir tēvs, kam tik daudz bērnu! Vai viņš tos visus pats uzaudzinājis?

Aizgrābts no tik pārmērīgi lielas ģimenes, viņš atkrita krēslā un izskatījās gluži iztrūcies, kamēr pēdīgi tak lordam Fontlerojam laimējās viņam ieskaidrot, ka tās bildes, ar kurām visas sienas nokārtas, nenozīmējot visas viena tēva bērnus.

Galu galā viņam taču iekrita prātā saukt palīgā Mellinu, kura zināja pasacīt katras bildes vecumu un kas viņu gleznojis, kā arī pastāstīt dīvainus notikumus no bildēs redzamo lordu un lēdiju dzīves. Daudzmaz iepazinies ar Dorinkūru cilts paaudzēm un noklausījies viņu dzīves notikumos, misters Hobss noturēja senču piemiņas zāli par visievērojamāko no Dorinkūras dārgumiem, un tādēļ dažu labu reizi viņš aizstaigāja no Dorinkūras viesnīcas, kur bija apmeties, uz pili kādu brītiņu pavadīt senču piemiņas zālē un tad, galvu purinādams, noskatījās nobildētajos kungos un kundzēs.

—    Un visi grāfi vien vai ar' gandrīz jau grāfi, — viņš pie sevis runāja. — Un viņš ar' reiz tiks par grāfu!

Pašos sirds dziļumos 'ristokrāti un viņu dzīve nebūt viņam vairs tik stipri nerieba, kā bija domājis, un nemaz nevar zināt, vai, iepazīstoties ar pilīm, senčiem un citiem labumiem, viņa republikāņa pārliecība nesāka jau šķobīties. Kādu dienu no viņa paša mutes dzirdēja vārdus, no kuriem bezmaz varēja celties aizdomas, ka viņš savā pārliecībā kļuvis šaubīgs.

—    Nu, man ar' nekas liels nebūtu pretim būt par tādu pašu grāfu. — Par šiem vārdiem varēja daudz ko domāt.

Lorda Fontleroja astotā dzimšanas diena bija liela goda diena visiem, bet visvairāk mazajam lordam pašam. Cik skaists izskatījās parks — pilns cilvēku, ģērbušos savās labākajās drēbēs, un kur tad vēl teltis, uz kurām karodziņi plivinājās, un lielais karogs, kas virs pils plīvoja. Neviens, kas tik drīkstēja un varēja nākt, nebija atrāvies, jo visi, visi priecājās no sirds, ka viņu mazais lords Fontlerojs arī tiešām viņu lords Fontlerojs paliks un savā laikā būs viņu kungs. Katram gribējās šodien redzēt viņu un viņa māti, kas jau daudz mīlestības bija iemantojusi, un katram vecais kungs nelikās vairs tik daudz bijājams, bet vairāk cienījams, tādēļ ka mazais puisēns viņu tik ļoti mīlēja un viņam tik nešaubīgi uzticējās, kā arī tādēļ, ka grāfs pēdīgi ar sava mantinieka māti bija mieru saderējis un viņai visādi cienību izrādīja. Daži pat domāja, ka agrākais ienaids pārvērtīšoties par gluži ciešu draudzību un ka, mātei un bērnam piepalīdzot, no viņa vēl varētu iznākt gluži godīgs vecs lielskungs, un šāds iznākums daudziem un dažādā ziņā būtu par svētību.

Tavu drūzmu, kā cilvēki pa koku starpu un pa lielo klajo mauru un zem teltīm mudžēja! Rentnieki ar savām sievām, visi baznīcas drēbēs, ar platmalēm un šallēm; jauni puiši ar meitām; bērni, kas ķerstījās un lēkāja, un vecas māmiņas, kas, apvilkušas sarkanus mēteļus, stāvēja pulciņā un runājās. Arī pilī bija viesi, dāmas un kungi, atbraukuši mazajam lordam vēlēt laimes un iepazīties ar misis Errolu. Lēdija Loridela un sers Harijs bija nākuši, tāpat sers Toms Ešs ar savām meitām un, zināms, arī misters Hevišems, bet visievērojamākā bija mis Vivjena Herberta, gluži baltā apģērbā ar mežģīnēm rotātu saulessargu; viņai, lai kur iedama, liels bars pielūdzēju kā arvien sekoja, bet tie visi nelikās viņai būt tik tīkami kā viņas visu jaunākais, mazais lords. Viņu ieraudzījis, viņš tai pietecēja klāt un apķēra rociņas viņai ap kaklu, un viņa tam par to deva tik sirsnīgi mutes, it kā viņš būtu viņas mazākais brālis, un teica: — Mīļo lord Fontleroj! Mīlulīt! Ai, cik man liels prieks, cik sirsnīgs prieks …

Vēlāk abi roku rokā staigāja pa parku, un viņš tai rādīja visu, kas bija ievērojams, pēdīgi viņš viņu noveda tur, kur misters Hobss ar Diku bija nostājušies, un stādīja tos abus viņai priekšā.

— Tas ir mans vecais, visu vecais draugs, — viņš teica, — misters Hobss — mis Herberta — un tas ir atkal mans otrs vecais draugs, Diks, un es jau viņiem sen izstāstīju, cik tu esi skaista, un viņiem apsolīju, ka tevi viņiem parādīšu, kad tu nāksi uz manu dzimšanas dienu.

Mis Herberta sniedza abiem laipni roku un brītiņu ar viņiem parunājās, apvaicādamās par Ameriku un par to,, kā viņiem Anglijā patīkot; Sedriks neteica ne vārda un skatījās tik iesāņus laimīgām apbrīnotāja acīm uz viņu, un no prieka pavisam nosarka, dzirdēdams, ka misteram Hobsam ar Diku te ļoti patīkot.

— Nu, vai zini, — Diks vēlāk kā svarīgs lietpratējs noteica, — tur gan jāsaka, ka tādas vēl nekad neesmu redzējis. Tā jau ir akurāt kā bilde — gandrīz nemaz nevar ticēt, cik skaista.

Kur vien viņa garām gāja, visi noskatījās viņai pakaļ, tāpat arī mazajam lordam Fontlerojam. Cik jauki saule spīdēja, kā karogi plīvoja! Rotaļnieki rotaļājās, dancotāji nepiekusuši griezās, un mazais lords šo vispārējo prieku sajuta ar tādu laimību, kā vien tāds mazs puisēns savā astotajā dzimšanas dienā var sajust.

Un vēl viens cilvēks no visas sirds jutās aplaimots — vecs vīrs, kas, lai gan visu savu mūžu nodzīvojis bagātībā un godā, tomēr īstu laimi baudīt nebija mācījies. Tagad varbūt tādēļ viņš jutās laimīgs, ka bija mācījies citiem, labu darīt un ka nu piepeši uz vecumdienām dabūja sajust» kāds tas prieks ir, kad pati sirds līdzi priecājas. Labam būt — šinī lietā gan viņš vēl tiktāl nebija vis ticis, kā Fontlerojs par viņu domāja, bet to viņš taču bija mācījies, uz pasaules kaut ko mīļu turēt; jau nereti viņš bija ievērojis, ka tos labos darbus, uz kuriem viņa dēladēla nevainīgā paļaušanās viņu morāliski skubināja un spieda, viņš nedarīja pret savu gribu, — un tas taču jau bija iesākums. Turklāt viņa dēla sieva viņam jo dienas, jo labāk iepatikās, un tādēļ nemaz nebija nieks, ka arī viņu sāka mīļu turēt. Viņam labprāt patika klausīties viņas mīlīgajā balsī un skatīties viņas skaistajā sejā, un vakaros, atzveltnī sēdēdams, viņš noklausījās, kā māte ar bērnu kamīna priekšā runājās, un nu viņš it kā ar ziņkārību izdzirdēja mīlīgus, gudrus un sirsnīgus vārdus, kādus senāk nemaz nebija dzirdējis. Tagad viņš izprata, kādēļ mazais vīriņš, lai arī nabadzīgā Ņujorkas ielā uzaudzis, lai arī draudzējies ar sīkpreču tirgotājiem un zābaktīrītājiem, bija mantojis cienīgu, augstsirdīgu dabu, par kuru nevienam nebija jākaunas, arī tad ne, kad liktenim iegribējās viņu piepeši kā pasakā pārcelt pilī un padarīt viņu par tādas bagātības mantinieku.

Tas bija viegli saprotams: mātes tīrā, labā, daiļjūtīgā sirds bija viņu kopusi un vadījusi, un mācījusi labas dotnas domāt un par citiem gādāt. Tas ir ļoti vienkārši un lēti, bet no lielāka svara nekā viss cits. Ko viņš zināja par godavārdiem un augstu kārtu, par bagātnieku dzīvi un augstdzimušu ieražām? Bet tomēr viņš visur un katru brīdi bija mīlams un mīļš, tādēļ ka bija patiess un vienkāršs un no sirds laipns. Un, kas tāds ir, tas var būt arī karaļa bērns.

Šodien vecajam Dorinkūras grāfam viņš ļoti patika, vai nu ļaužu vidū, kur viņš, ar tiem biedrodamies, ar vienu un otru parunājās un katram, kas viņu sveicināja, pieklājīgi ar savu ierasto paklanīšanos atņēma labudienu, vai ar' pacienājot abus draugus, misteru Hobsu ar Diku, vai atkal klusi nostājoties pie mātes vai mis Herbertas un klausoties viņu sarunā. Bet visvairāk viņš grāfam patika, kad viņi visi kopā nogāja pie lielās telts, kur turīgākie, ievērojamākie rentnieki bija nosēdušies ar saviem piederīgajiem, spirdzinādamies pie ēdieniem un dzērieniem.

Patlaban veselības sāka uzsaukt un, kā jau saprotams, grāfam visupirmajam šī «augsta laime» tika tik silti uzsaukta, kā pirms dažiem mēnešiem nemaz nebūtu domājams. Pēc tam viens ievērojams rentnieks uzsauca lordam Fontlerojam veselību, un te nu, ja kāds varbūt vēl šaubītos, ka mazais nav no visiem cienīts un iemīļots, vajadzēja dzirdēt, kā urravošana un gaviles negribēja nemaz rimties, kā glāzes pieskandināja, kā rokām plaukšķināja. Labsirdīgo ļaužu jūsmība bija tik liela, ka tā nemaz neapklusa, lai arī no pils atnākušie kungi un dāmas tur bija klāt. Liels troksnis izcēlās, un sievietes asarainām acīm noskatījās uz bērnu, kas stāvēja starp vectēvu un māti, un visi sauca aizgrābti: — Lai Dievs viņu svētī, to mazo mīļo puisīti!

Mazais lords Fontlcrojs bija pārņemts no laimes. Viņš tik smaidīja vien un vienā gabalā klanījās, gluži nosarcis aiz prieka un lepnuma.

—    Sirdsmīļā, vai viņi tādēļ tā dara, ka viņi mani mīl? — viņš aši jautāja. — Vai patiesi? Tādēļ, sirdsmīļā, vai patiesi? Ak, cik man liels prieks par to!

Tad grāfs, uzlicis roku uz puisēna pleca, teica:

—    Fontleroj, tev viņiem jāpateicas par viņu laipnību.

Sedriks izbrīnījies skatījās gan uz viņu, gan uz māti.

—     Vai tiešām man jāpateicas? — viņš jautāja, drusku iztrūcies, un, kad tiklab sirdsmīļā, kā arī mis Herberta smaidīdama pamāja, ka tas jādara, viņš, visu savu dūšu saņēmis, vienu soli pagājās uz priekšu. Visi tagad skatījās

uz viņu, un viņš, savā skaistajā sejā rādīdams apņēmību, nostājās viņu priekšā un cik skaļi vien spēdams iesāka runāt, ka smalko, skaņo balstiņu tālu varēja dzirdēt:

—    Es jums ļoti pateicoši Un es ceru, ka jūs manā dzimšanas dienā būsiet visi priecīgi, tādēļ ka es arī esmu gluži priecīgs un man ar' ļoti liels prieks par to, ka es reiz būšu grāfs, — iesākumā man gan vis nebija tāds prieks par to … un man … man pils ļoti labi patīk un ciems ar'… še ir tik jauki… un … un … kad es reiz būšu grāfs, tad es lūkošu kļūt par tik labu kā mans tēvatēvs.

Beidzis, ļaužu gavilēm atskanot, viņš atkāpās atpakaļ un, viegli nopūties, ka nu viss grūtums pārlaists, ielika savu roku grāfa rokā, un tad, kā jautādams pacēlis acis uz grāfu, vai tiešām labi norunājis, viņš pieglaudās vecajam kungam.

Te nu manam stāstam būtu beigas, bet vēl nevaru nociesties, nepastāstījis par vienu ļoti retu atgadījumu, proti, ka lepnais republikānis misters Hobss tā bija iedraudzējies ar Anglijas 'ristokrātiem un tā norūpējies par to, lai viņa jaunais draugs neuzaug bez viņa uzraudzības, ka viņš savu stūra bodi Ņujorkā pārdeva un viņa augstības ciemā Erleberā atvēra dažādu preču bodi, kurai drīzā laikā daudz pircēju radās, to vidū arī paši pilskungi, par ko misis Dibelai, zināms, sirds ļoti sāpēja. Un, lai arī viņa personiskā satiksme ar grāfu nebija visai cieša, tad tomēr krietnais Hobss ar laiku kļuva vēl 'ristokrātiskāks nekā milords pats; ik rītu viņš pamatīgi izlasīja galma avīzi un ar lielāko interesi novēroja, kas augšnamā spriests un darīts. Varēja būt gadu desmit vēlāk, kad Diks pēc sava studiju laika beigām, taisīdamies brāli Kalifornijā apciemot, godājamam veikalniekam ievaicājās, vai šim nepatiktu atkal braukt atpakaļ uz Ameriku dzīvot.

—    Nevarētu vairs tur izturēt, — misters Hobss teica, domīgi galvu kratīdams. — Man jādzīvo viņam tuvumā un jārauga, ka viss notiek kārtīgi. Un tā aizjūras zeme — kamēr vēl esi jauns un spēj kustēties — nekas nekait, patīk, bet tai jau nav tradīciju, tas, lūk, ir, nav tradīciju.

SATURS

PIRMĀ NODAĻA

Negaidīta ziņa 5

OTRA NODAĻA

Sedrika draugi 14

TREŠA NODAĻA

Šķiršanās no dzimtenes 36

CETURTA NODAĻA

Anglijā 42

PIEKTĀ NODAĻA

Pili 53

SESTĀ NODAĻA

Grāfs un viņa mantinieks 69

SEPTĪTĀ NODAĻA

Baznīcā

ASTOTA NODAĻA

Jāmācās jāt 91

DEVITA NODAĻA

Grūtās raizes 102

DESMITA NODAĻA

Amerikā 118

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Pretinieki 128

DIVPADSMITA NODAĻA

Glābējs 136

TRISPADSMITA NODAĻA

Nepatīkami ciemiņi 141

ČETRPADSMITA NODAĻA

Astotā dzimšanas diena 146

Bērneta F. H.

Mazais lords Fontlerojs /

ISBN 5-7966-0946-7 84.7 Amer-44

FRANCES HODGSON BURNETT

Little Lord Fauntleroy

«Zinatrie» Publishing House Riga 1992 In Latvian

F. H. BERNETA

Mazais lords Fontlerojs

Redaktore V. Stabulniece Mākslinieciskā redaktore /. Jēgere Tehniskā redaktore I. Dorofejeva Korektore E. Užane

Nodota salikšanai 03.06.92. Parakstīta iespiešanai 09.09.92. Formāts 84x 108/32. Tipogr. papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 8,4 uzsk. iespiedi.; 8,82 izdevn. 1. Pašūt. Nr. 398-2 cehs. Izdevniecība «Zinātne», LV 1530, PDP Rīgā. Turgeneva ielā 19. Izdevniecības reģistrācijas apliecība Nr.' 20250. Iespiesta tipogrāfijā «Rota». LV 1011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Nākamais šajā grāmatu virknē «Zinātnes» apgādā iznāks pazīstamās franču rakstnieces Zoržas Sandas darbs «Mazā Fadete».

Zorža Sanda (1804—1876), īstajā vārdā Aurora Didevāna, ir visā pasaulē pazīstama franču rakstniece. Viņas daiļrade ir romantiska un liriska. Bērnību pavadījusi aristokrātiskās vecāsmātes pilī Noānā, rakstniece ir dziļi iemīlējusi šī apgabala vienkāršo, bet īstas poēzijas apgaroto dabu un cilvēkus. Viņa sevi vispilnīgāk izteic tieši lauku dzīves tēlojumos, kas ir viņai raksturīgi arī stāstā «Mazā Fadete». Stāsta varone ir nabadzīga meitene ar savdabīgu raksturu un puiciskām manierēm. Un tāpēc viņu neviens nemīl. Taču notikumu gaitā pamazām atklājas, ka mazā Fadete patiesībā ir daudz labsirdīgāka, iejūtīgāka un cēlāka par pārējiem. Stāstā ļoti spilgti parādīti tā laika zemnieki, viņu godīgums, darba tikums, vienkāršais dzīvesveids. Sižets ir spraigs un intriģējošs.

Zorža Sanda šo darbu rakstījusi saviem bērniem pusaudžiem, lai audzinātu tos savaldīgus, ar stipru raksturu, kāds neapšaubāmi piemīt stāsta galvenajai varonei Fadetei. Sī grāmata ir brīnišķīga lasāmviela kā bērniem, tā pieaugušajiem.

[1] anglijā titulu manto tikai pirmdzimtais dēls.

[2] 1776. g. 4. jūlijā Ziemeļamerikas brīvvalstis pasludinaja savu neatkarību no Anglijas.

[3] starters — zīmes devējs pie skriešanas. Startēt — sākt skriet.

[4] 1 jūdze — 1609 m; angļu jūras jūdze — 1852 m. — Red. piez.

[5] splisēt — divus tauvu galus saslēgt kopā.

[6] māņticīgu jūrnieku kuģu spoks, kas vainīgs pie kuģa bojā iešanas.

[7] galvas ādu ar visiem matiem noplēsuši.

[8] Ņujorkā.

[9] zirgupuisis.

[10] tifēnijs —• lielākais Ņujorkas juvelieris.

[11] asiņainā marija — anglijas karaliene marija tjūdore (1516— 1558), kuras valdīšanas laikā par valsts reliģiju tika izsludināts katolicisms un kura cietsirdīgi izrēķinājās ar protestantiem. — Red. piez.

Content

Berneta Frānsisa Hodžsone Mazais lords Fontlerojs

PIRMĀ NODAĻA Negaidīta ziņa

OTRĀ NODALA Sedrika draugi

TREŠĀ nodala Šķiršanās no dzimtenes

CETURTĀ NODAĻA Anglijā

PIEKTĀ NODAĻA Pilī

SESTĀ NODAĻA grĀfs un viŅa MANTINIEKS

SEPTĪTĀ NODAĻA baznĪcĀ

ASTOTĀ NODAĻA jĀmĀcĀs JĀT

DEVĪTĀ NODAĻA grŪtĀs raizes

DESMITĀ NODAĻA amerikĀ

VIENPADSMITĀ NODAĻA pretinieki

DIVPADSMITĀ NODAĻA glĀbĒjs

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA nepatĪkami ciemiŅi

ČETRPADSMITĀ NODAĻA astotĀ dzimŠanas DIENA

SATURS