Grīnvuds Džeimss

Mazais skrandainis

Džeimss Grīnvuds

Mazais skrandainis

STĀSTS

.

I pamĀte

Es esmu bārenis. Māte nonjira, kad man bija seši gadi. Nepagaja necik ilgs laiks — un tēvs apprecējās otrreiz. Pamāte bija ļauna, slinka un viltīga sieviete. Viņu sauca par misis Bērku. Strādāt viņā man lika augu dienu — gan auklēt viņas mazuli un nest ūdeni no akas, gan uzkopt istabu un skriet uz veikalu, taču ēst deva gauži maz. Ik ritu viņa saņēma no tēva naudu iztikai, bet pirka par to degvīnu, jo bija dzērāja un bez degvīna nevarēja nodzīvot ne dienu.

Lai tēvs ncattaptu, kur paliek nauda, pamāte deva man fārtingu un sūtīja mani pie miesnieka pirkt nekam nederīgus kaulus; vēlāk viņa stāstīja tēvam, ka tas palicis pāri no mūsu pusdienām.

No darba tēvs nāca mājās vēlu vakarā. Viņš strādāja tirgū par pārdevēju pie kād^ bagāta dārzeņu tirgoņa un pa visu dienu pamatīgi nokusa.

Vakariņās viņam vienmēr bija sagatavots silts ēdiens, bet es bieži vien kopš paša rīta labi ja mutē biju iebāzis kādu maizes garozu, tāpēc man dikti kārojās dabūt kaut kumosiņu gaļas. Tiklīdz pamāte ieraudzīja, ka tēvs dod man kaut ko no sava šķīvja, viņa tūdaļ ķērās pie nekaunīgiem meliem:

— Ak, dārgo Džeims, lūdzams, nedodiet zēnam ēst, viņš patiesi pārēdīsies un saslims! Tas nu gan ir šausmīgs rīma! Šodien pusdienas es viņam uzlika uz šķīvja tik daudz vārītās jēra gaļas, ka tas, nudien, būtu pieticis trijiem.

—   Re, kāds nekrietnelis! — kliedza tēvs. — Grozās te gar galdu, lūr man mutē, it kā nebūtu ēdis veselu mēnesi! Ej gulēt, kamēr neesmu tevi noslānījis!

Es likos gulēt ar tukšu vēderu, neiedrikstēdamies savā labā ne vārda bilst.

Reiz pie pamātes ciemos atnāca kāda sieviete, un viņas par abām nodzēra visu naudu, ko tēvs bija atstājis pusdienām un vakariņām. Kad viešņa bija aizgājusi, pamāte, mazliet atžirbusi, noprata, ka labi viņai neklāsies, jo tēvs pagalam pārskaitīsies, dabūjis zināt, ka ģimene palikusi bez ēšanas. Turklāt vajadzēja kaut kur dabūt naudu vakariņām. Bet kur?

Viņa sāka žēlabainā balsī raudāt un vaimanāt:

—   Ak, es, nabaga nelaimīgā, ko lai es daru? — viņa elsoja. — Drīz pārnāks tavs tētiņš, mījo Džimij. Bet no kā lai es pagatavoju vakariņas? Man nav naudas, par ko nopirkt viņam gaļu, un viņš mani piekaus zili melnu. Ak, es, nabaga sieviete! Esmu gan nelaimīga!

Viņas asaras mani aizkustināja, un mana sirds atmaiga no sirsnīgā vārda «mīļais». Es. pūlējos viņu nomierināt un vaicāju, vai nevaru viņai kaut kā palīdzēt.

—   Tu tikai tā runā, Džimij, — viņa sacīja, — bet domā pavisam ko citu. Patiesību sakot, tev nemaz nevar būt manis žēl, jo es pret tevi allažiņ esmu tik slikti-izturējusies. Ai, kaut paietu šī nelaime secen, es tev ne pirkstu vairs nedurtu klāt!

Lēnprātīgā pamātes nožēla aizkustināja mani vēl jo vairāk.

—   Sakiet tikai, kā es varētu jums palīdzēt, un es izdarīšu visu, ko jūs vēlaties, — es dedzīgi centos viņu pārliecināt.

—  Mīļo Džimij, palīdzēt tu, protams, varētu, vienīgi man kauns tev to lūgt. Še, ņem, mīlulīt, pusotra pensa un tērē, kā gribi.

Misis Bērkas devība mani apstulbināja, un es lūdzos viņu vel vairak, lai viņa man atklāti pasaka, ko es varu viņas labā darīt.

—   Redzi, dārgumiņ, — viņa ierunājās saldā balsī, — tu varētu pateikt tētiņam, ka es tev it kā būtu iedevusi naudu un aizsūtījusi uz aptieku nopirkt mazajai māsiņai zāles un tu būtu

it kā to naudu pazaudējis. Tas taču nav grūti, mīļo Džimij, vai ne?

—   Bet ja tēvs mani sitis?

—   Nesitīs, nebaidies! Es taču būšu tepat blakām. Eš pateikšu viņam, ka tev uzklupa milzīga auguma lamzaks un, izrāvis naudu no rokām, aizbēga, un tu nepavisam nebūsi vainīgs. Esi drošs, tēvs tevi nesitīs. Bet tagad ej pastaigāties un par tiem pusotra pensiem nopērc sev kaut ko.

Es biju priecīgs, ka varu viņai palīdzēt, tomēr sirds man bija nemierīga. Visu vakaru noslaistījos pa ielu. Es tīšām nesteidzos uz mājām, lai pamāte tēvam pagūtu izstāstīt notikumu ar pazudušo naudu.

Kad es iegāju iekšā, tēvs stāvēja pie durvīm ar siksnu rokās.

—   Panāc nu šurp, bezgodi! — viņš iesaucās, sagrābdams mani aiz auss. — Kur tu liki manu naudu? Uz vietas atbildi!

—  Tēt, es pazaudēju to! — pārbijies sacīju un pametu lūdzošu skatienu uz misis Bērkas pusi.

Es cerēju, ka viņa mani aizstāvēs.

—   Pazaudēji? Kur tu to pazaudēji?

—   Es gāju uz aptieku pēc zālēm Pollijai, bet liels puika uzklupa man un izrāva naudu no rokām.

—   Un .tu domā, ka es ticēšu tavām pasakām? — iekliedzās tēvs, no dusmām nobālējis.

Es nejutos sevišķi pārsteigts, ka tēvs man netic, taču biju pagalam satriekts, kad pamāte sacīja:

—  Ar tikpat muļķīgiem meliem viņš gribēja arī mani piemānīt. Paprasiet viņam, Džeims, — kur viņš blandījies visu vakaru un kāpēc viņam priekšauts notriepts ar taukiem?

Priekšautu es patiesi biju notriepis ar tauko pīrāgu, ar kuru biju mielojies, nopircis to par saviem pusotra pensiem.

—  Zaglis! — ieaurojās tēvs. — Tu nozagi manu naudu, lai saēstos saldumus.

—• Skaidrs, ka tā bija, esmu par to pārliecināta, — sacīja nekrietnā sieviete, — un es ieteiktu jums, mīļo Džeims, viņu kārtīgi nopērt.

Viņa stāvēja blakām un noskatījās, kā tēvs mani līdz asinīm slāna ar platu siksnu. Es visiem spēkiem pūlējos izkliegt īsto taisnību par naudu, bet viņš manī neklausījās un sita, kamēr viņam nogura roka. Pēc pēršanas tiku ieslodzīts tumšā kambarī un atstāts tur līdz naktij. Ai, kā es ienīdu pamāti! Es biju tā pārskaities, ka pat nejutu sāpes, ko izraisīja asiņainās brūces.

Tēvs akli ticēja šai viltīgajai krāpniecei un prasīja no manis, lai es to mīlētu kā īsto māti.

Kāda vakarā pārnācis mājās kopā ar kādu jaunu cilvēku, viņš aizsūtīja mani pēc pudeles ruma. Kad es to biju pārnesis, viesis pielēja glāzes un dzēra uz tēva un pamātes veselību un vēlēja viņiem veiksmi dzīvē. Man tas bija pilnīgi vienaldzīgi, un es jau grasījos iet no istabas ārā, kad tēvs mani apturēja.

—  Panāc šurp, Džim! — viņš sacīja. — Vai tu redzi, kas šeit sēž uz krēsla?

—   Protams, redzu, — es atbildēju. — Tā ir mana pamāte* misis Bērka.,

—  Neiedrošinies viņu saukt par pamāti. Viņa nav tava pamāte! — tēvs iesaucās.

Bet kas tad viņa ir?

—  Viņa ir tava māte — tā, rau, tev viņa jāsauc! Un tev viņa jāmīl kā īstā māte. Ej un tūliņ pat nobučo viņu!

Izdzirdis šos vārdus, es ieraudājos.

—   Sakiet, lūdzami, — kāpēc šis nekrietnelis pinkšķ? —iekliedzās tēvs.

—   Liec viņu mierā, mans draugs, — sarunā iejaucas pamāte. — Viņš ir briesmīgi stūrgalvīgs … Tu taču pats zini, kāds draņķa puika viņš ir!

Es ieraudājos vēl skaļāk, jo loti mīlēju mirušo mati un man bija sāpīgi saukt šo ļauno, melīgo sievieti par mati.

Tēvs noskaitās un trieca dūri galdā.

—  Nu nebrūciet puišelim virsu! — sacīja viesis. — Cik viņam ir gadu, Džeims? — viņš pievērsās tēvam.

Septītais gads.

—  A, tad jau viņam droši vien drīz vajadzēs pašam sev pelnīt maizi.

Kā tad, kā tad! Sen jau bija laiks! — ietarkšķējās pamāte. — Re, kāds liels puisis! Laiks pelnīt naudu. Gana slaistījies.

Viņš jau tāpat strādā, — tēvs neapmierināts piezīmēja, augam dienām auklē Polliju.

—   Kas nu^tas par darbu! Sēž tik ar mīļo mazulīti rokās vai ari pamet viņu un spēlējas ar puikām.

—   Bet es jums teikšu, — stingrā balsī ierunājās viesis,

ka visnepatīkamākais darbs pasaulē ir auklēt bērnu. Man arī

lika to darīt, taču es bērnu pametu, līdzko radās pirmā izdevība, kaut ari pēc tam man vajadzēja riet kā sunim.

Pēc šiem vārdiem labais viesis klusiņām iespieda man rokā peniju. Es trakoti vēlējos ātrāk aizlavīties prom, lai naudu notriektu, un vairs nepievērst uzmanību pieaugušo sarunām. Taču jauna cilvēka vārdi par riešanu dziļi iespiedās man atmiņā. Es daudz labprātāk būtu rējis kā suns, nevis auklējis bērnu. Bet kam būtu vajadzīga mana riešana? Reizēm man bija gadījies redzēt, ka gans dzen aitu barus, bet zeņķis viņam palīdz, riedams un smilkstēdams kā suns, taču man rie prātā nebija ienācis, ka par tādu darbu varētu maksāt naudu.

«Kāpēc ganam vajadzīgs zeņķis, kas rej? Lētāk taču turēt īstu suni,» es spriedelēju.

Tomēr viesis bija teicis, ka labāk riet neka auklēt bērnu, lai gan viņš nezināja, cik grūti man klājas, cik maz tēvs rūpējas par mani, kā pamāte mani moka. Viņam tikai nepatika auklēt bērnu, bet man tās bija īstas mokas.

II JAUNAS MOCĪBAS BĒGŠANA

Mazā Pollija nedeva man mieru pat naktī. Viņu lika gulēt manā gultā ļoti agri, un, kad es devos pie miera, es centos būt kluss ka pelīte, lai tikai viņa neuzmostos. Ja man tas izdevās, es varēju netraucēts nogulēt kādas trīs četras stundas.

Bet. kad pulkstenis rādija otro nakts stundu, meitenīte saka pilna kaklā brēkt. Nekādi nebija iespējams viņu nomierināt, viņa prasīja, lai dod ēst. Pie mūsu gultas vienmēr bija nolikts ēdiens: sviestmaize un piena krūze. Kamēr meitenīte ēda, viņa klusēja, taču naktī viņai bija laba ēstgriba, un, ātri vien visu notiesājusi, viņa ņēmās brēkt atkal.

Viņu nevarēja apklusinat ne ar lūgšanām, ne glāstiem, ne dziedāšanu.

—  Mamiņ! Māmiņ! Mārniņ! — viņa kliedza, cik jaudāja, tā ka varēja to dzirdēt otra ielas gala.

Es visādi pūlējos, lai viņu nomierinātu.

—   Pollij, vai tu negribi pastaigāties? — es viņai jautāju. Reizēm, īpaši gaišas mēness naktis, viņa bija ar tnieru. Mēs, protams, negājām no mājas āra, bet Pollija to nesaprata. Mēs abi ģērbāmies, it ka patiesi nodomājuši doties pastaigā. Es uzliku viņai galva pamātes cepuri un pašu satuntuļoju savos svārkos. Mans pastaigas apģērbs bija tēva vecā kažokādas cepure, kas glabājās zem musu gultas maisa. Kad mēs bijām apģērbušies, es sacīju pamatcs balsi:

-Džimij, ej pastaigaties ar Polliju, parādi viņai, kur pārdod ledenes.

Un atbildēju savā balsī:

—   Mēs jau esam apģērbušies, tūliņ iesim!

Tad mēs. devāmies pastaigā, taču nekādi nevarējām atrast durvis. Tāda bija ši rotaļa. Mums vajadzēja iziet uz ielas, lai nopirktu ledenes, bet nevarējām tikt līdz durvīm. Lielā cepure, kas bija uzmaukta Pollijai uz acīm, šai gadījuma man varen palīdzēja. Bieži vien Pollija, kādu pusstundu nosēdējusi man uz rokam, iemiga, un es viņu uzmanīgi apguldīju. Gadījās — un tas bija visļaunākais —, ka viņa nepagalam negribēja doties pastaigā. Veltīgi es viņai solīju ledenes, veltīgi es rēju, ņaudēju, tēloju/tītaru, sivēnu un cāli, viņa pat neklausījās mani un nekam nepievērsa uzmanību, tikai skaļā balsī pieprasīja «-viemaisi». Par «viernaisi» viņa dēvēja sviestmaizi un šo vārdu skaļi atkārtoja, lai arī kā es centos viņu mierināt. Aiz sienas skanēja troksnis: tur pamāte ar koku dauzīja pa sienu.

Pagans, ko tu dari tam nabaga bērniņam?

—   Viņa lūdz «viemaisi».

—   Nu un tad? Vai tu, sliņķi, nevari piecelties un viņai to iedot?

—   Nav taču ko dot, viņa visu apēdusi.

—   Ka tā — visu apēdusi? Ak, tu melis! Drdši vien atkal esi pastrādājis nekrietnības un pats notiesājis mazulītes ēdienu. Uz vietas nomierini viņu un neizved mani no pacietības, citādi tev plāni klāsies, nelieti!

Es sapratu, ka tik tiešām sveikā neizsprukšu, un ņēmos lūgties Polliju, lai viņa apklust. Bet kas to deva! Izdzirdusi mātes balsi, viņa brēca vēl trakāk. Bailēs drebēdams, es saklausīju blakus istabā soļus un durvju roktura iečīkstēšanos, un tad pamāte vienā kreklā un naktsmicē satracināta iedrāzās istabā. Ne vārda nebilzdama, viņa metās man virsū un sāka dauzīt. Viņa spieda manu seju spilvenā, tā ka es nespēju pakliegt.

Tēvs nezināja, ko viņa ar mani dara: viņa nepārtraukti skaļā balsī atkārtoja, ka noslānīs mani, ja es vēl kaut vienu reizi apēdīšu to, ko viņa sagatavojusi mazajai.

—   Ko tu viņu biedē par tukšu? — tēvs kliedza no otras istabas. — Sadod tam nešķīstajam rīmām, kā nākas!

—  Manai pacietībai tiešām drīz pienāks gals! — sacīja pamāte. — Liec to aiz auss, nekrietneli!

Pēc tam viņa gāja atpakaļ pie tēva un teica:

—   Labāk iztikt bez sišanas, Džeims. Sišana neko labu bērnam nedod.

Kā par brīnumu, pēc kāvieniem, ko es saņēmu, Pollija allaž saritinājās čokurā un iemiga, it kā nekas nebūtu noticis. Tāpēc tēvs domāja, ka es patiesi, ja vien gribu, varu viņu nomierināt. Reiz es neizturēju un nosudzēju pamāti.

— Man tevis nepavisam nav žēl, — tēvs attrauca. — Tik sturgalvīgu bezkauņu vajadzētu vēl bargāk pārmācīt.

—   Ilgi viņa mani vairs nespīdzinās, — es sacīju. — Kad izaugšu liels, gan es viņai parādīšu.

Tēvs paskatijās ņz mani un iesmējās.

—  Ja es būtu liels, es turpināju, viņa smieklu uzmundrināts, — es viņai degunu sadauzītu, es viņai kājas salauztu … es viņu ienīstu!

—   Nemuldi niekus! — tēvs mani partrauca.

—  Viņa jums visu laiku melo. Man nav neviena briva brītiņa, man au'gām dienām jānoņemas ar Poliijli.

—  Kas tur liels —pieskatīt bērnu! Citi puikas tava vecumā, prot jau paši naudu nopelnīt!

—   Arī es gribētu strādāt, tēt.

—  Gribētu strādāt! Darbs ir jāmeklē, pie cilvēkiem pats tas nenāk. Kad es eju uz tirgu ap pulksten četriem no rīta, bet tu vēl guli, es satieku puišeļus, divreiz mazākus par tevi. Ja viņi nopelna kādu peniju — var paēst, bet, ja ne, — paliek neēduši.

—  Man nav ne kārtīgu bikšu, ne zeķu, ne zābaku, tēt. Kā lai es tāds eju darbu meklēt?

—  Muļķis! Tu dornā, lai strādātu, ir vajadzīgas dargas drēbes? Tiem puišeļiem ir tikai krekls mugurā, bet savu darbu viņi nepadara sliktāk par citiem: viņi nes zivis, kartupeļu grozus, sarga letes un ratiņus ar precēm. Bet tu gribi iet uz darbu balta elsiņā un smalkādas cimdos!

Tēvs nicīgi novērsās no manis un aizgaja.

Jo dienas, jo vairāk pamāte mani mocīja. īpaši grūti man saka klāties pēc tam, kad tēvs reiz, pārnācis no darba, ieraudzīja viņu piedzērušos un neganti piekāva.

Kopš tas reizes pamāte nemaz vairs negādāja par manu uzturu. un es būtu nomiris bada nāvē, ja nebijis mūsu kaimiņienes — vecās veļas mazgātājas misis Vinkšipas. Misis Vinkšipa izsenis bija pazinusi manu māti un vienmēr cildinājusi. «Viņa bija pārak laba tavam tēvam, tāpat kā viņš ir pārak labs šai staigulei un sīkstulei Bērkai,» viņa sacīja.

Es allaž uzticēju misis Vinkšipai savas bēdas. Viņa aicināja mani pie sevis virtuvē un deva pusdienu pārpalikumu. Dažkārt \iņa ņēma Polliju pie sevis, lai to paauklētu, kamēr es kādu stundiņu rotaļājos. Es vaicāju misis Vinkšipai, ko nozīmē «rējējs». Viņa paskaidroja man, ka tā saucot zēnu, kas tiek noligts vadāt pa ielām tirgoņa ratiņus ar precēm un saukt pircējus.

—   Bet kāds ir bijis vismazākais «rējējs», ko jus esat redzējusi? es gribēju zināt.

—   Kāds? Es esmu redzejusi tādus, kas tev būs līdz plecam. Te augums nav svarīgs. Galvenais — skaļa un skanīga balss.

Misis Vinkšipa ilgi runāja par to, cik liela nozīme, ja pārdevējs prot skaņā un patīkama balsī izkliegt savu preci. Viņa stāstīja, ka ikkatra prece jāizkliedz citada balss noskaņā. Ogļu pārdevējs kliedz tā, bet piena pārdevējs — šitā.

Kopš tā mirkļa mani urdīja jautājums: vai man ir skanīga balss? Pamātei patika dziedāt, un es biju iemācījies no viņas dažas dziesmas un, liekas, pratu tās gluži labi nodungot. Ej nu sazini, varbūt es protu gluži labi dziedāt, taču nepavisam nepratīšu kliegt, lai pērk zivis vai augļus! Par katru cenu es gribēju paglābties no pamātes dunckām un nevarēju neko citu izdomāt kā kļūt par «rējēju». Es vairākkārt mēģināju kliegt, atdarinot vienu vai otru ielas tirgoni, tomēr netiku gudrs, kā es kliedzu — labi vai slikti.

Kādudien, uz kāpnēm sēžot ar mazo Polliju rokās, es tik dziļi iegrimu domās, ka mazulīte izkrita man no rokām un brēkdama novēlās pa kāpnēm lejā.

Misis Bērka, izdzirdusi viņas brēkšanu, zibens ātrumā metās man virsū. Manos paskaidrojumos neklausīdamās, pat bērnu nepacēlusi augšā, viņa sagrāba mani aiz matiem un vairākas reizes trieca manu galvu pret sienu. Viņa gribēja satvert mani aiz auss, taču es izlocījos, un viņa līdz asinīm saskrāpēja man vaigu. Tad viņa ņēmās dauzīt mani dūrēm un pirkstos saspieda manu degunu. Sāpes mani vai traku padarīja. Es izrāvos un iekodu viņai pirkstā. Viņa iekliedzās un palaida mani vaļā.

Es to izmantoju un, ko kājas nes, drāzos prom pa šķērsielu.

III VAKARS SMiTFĪLDAS TIRGUS LAUKUMĀ MAN DRAUD NOPIETNAS BRIESMAS

Nezinu, vai misis Bērka dzinās man pakaļ vai ne.

Es skrēju pa bruģi, ne reizi neatskatīdamies. Veļas mazgātāja misis Vinkšipa, mani ieraudzījusi un pēc manas pārbiedrlas sejas atskārtusi, ka es bēgu no lielām briesmām, uz• auea man:

Mūc, Dzimij, mūc žiglāk, ka tevi nepanāk!

Izskrējis no šķērsielas, es jozu pa Tērnmilstritu un pagriezos Srnitfi'Idas tirgus laukuma virziena. Es sapratu, ka atMala vieta misis Bērka mani viegli panāks, lotics mazajās ieliņas apkārt tirgus laukumam villa mani neatradis.

Tirgus laukums bija tukšs. So laukumu es labi pazinu, jo ne vienu reizi vien ar puikām biju te spēlējies. Es uzskrēju ;iugšā pa kādas slēgtas tirgus būdas kāpnītēm un pārlaidu skatienu visapkārt. Misis Bērka nekur nebija redzama. Biju aizelsies no straujā skrējiena un raudāju no sāpēm un dusmām. Asaras sajaucās ar asinīm no skrambām, ko manā sejā bija ieplēsuši misis Bērkas nagi. Izspūrušiem matiem, bez cepures, dubļiem notašķītām basām kājām, apdilušos, ielāpiem klātos svārciņos — tāds es sēdēju uz kāpnītēm pie gaļas būdām siltajā maija vakarā.

Pirmajā brīdī domāju tikai par vienu: kaut misis Bērka no kada kakta nemestos man virsū. Es nemitīgi skatījos apkārt un tramīgs ieklausījos katrā troksnī. Taču laiks ritēja, bet mans naidnieks nekur nebija redzams. Maz pamazām es norimu un, izdzirdis, ka pulkstenis nosit četri, saku nopietni pārdomāt, ko lai daru. Vai iet uz māju? Nē, tas nav iespējams! Viņa mani nositīs. Tagad viņa varēs darīt ar mani visu, ko grib: viņa paradis tēvam savu sakosto pirkstu — un ko es teikšu sev par attaisnojumu? Es iekodu viņai — tas bija riebīgi. Turklāt es nometu zemē mazo Polliju. Man lika sēdēt mierīgi un stingri tūrei viņu klēpi, bet es viņu izmetu no rokām, viņa sasitās un varbūt loti stipri. Nabaga Pollija! Kad viņa nokrita, viņa tik skaļi kliedza: varbūt viņai salūzuši kādi kauli. Varbūt pamāte tāpēc ari nedzinās man pakaļ. Nē, par atgriešanos mājās nav ko domāt!

Bet kur lai es palieku? Uz ielas metās jau tumšs. Tika iedegtas laternas. Bija baisi sēdēt pie gaļas būdām. Es aizzagos pie citam tirgotavām un tur atkal apsēdos, pūlēdamies apsvērt savu stāvokli. Galīgi satumsa. Jutu aizvien lielāku izsalkumu. Es domāju, kas notiks ar mani, ja es atgriezīšos mājās. Atcerējos vissmagākos kāvienus, kādus jebkad biju saņēmis, un centos iztēloties, vai spēšu tādu sodu izciest. Piepeši kaut kas pieskaras manai rokai, un, pacēlis acis, es ieraudzīju cilvēku, kas sniedza man divus pensus.

—   Ak, tu skretuli! — viņš laipni teica. — Se nopērc maizi!

Vēl nepaguvu attapties no pārsteiguma, kad garāmgājējs.

jau bija nozudis tumsā. Es pat nedabūju pateikties viņam un nezināju, vai par saņemto naudu priecāties. Kāpēc viņš neteica: «Se tev divus pensus!» Daudzi bija saukuši mani par skretuli, un tas mani nepavisam nebija aizvainojis, bet kāpēc viņš man vēlēja nopirkt maizi, it ka es būtu kāds ubags! Lai nezaudētu cieņu, es izkliedzu skaļā, spēcīga balsī tai virzienā, kur bija aizgājis labsirdīgais cilvēks:

—  Ne prata man nenāk maizi pirkt! Pirkšu, ko gribēšu!

Un e» devos prom, cieši apņēmies iespītēt šim cilvēkam, kas

man bija sniedzis žēlastības dāvanu. Es tīši griezos sānis, ejot garām maiznīcām, un centos domāt tikai par kārumiem. Tā es biju nonācis līdz nelielam veikaliņam, kur varēja nopirkt ievārījumu. Uz katras burciņas bija rakstīta cena. Sevišķi kārdinoša man likās plūmju ievārījuma burciņa. Uz tās bija uzrakstīts «18 pensi mārciņā». Es saskaitīju uz pirkstiem, ka divas ša ievārījuma unces maksās divus pensus un vienu fartingu. Tiesa kas tiesa, viena fārtinga man trūka, taču tik un tā es varu lugt sev par diviem pensiem ievārījumu. Divi pensi — ta ir prāva naudas summa, tas nav nekāds nieka puspenss.

—   Ievārījumu par diviem pensiem! — es atkārtoju pats sev un drošiem soļiem tuvojos veikaliņa durvīm. Taču, kolīdz grasījos kāpt pāri slieksnim, tā saņēmu pa ausi belzienu.

—   Pazūdi no šejienes! — iesaucās veca veikalniece. — Es jau kadas desmit minūtes tevi vēroju, tu, riebīgais zaglēn!

Šos vārdus pateikusi, viņa aizcirta durvis.

Biju pagalam pārskaities. Es metos uz ielu pēc akmens un gribēju izdauzīt šā draņķa veikaliņa logus. Taču tobrīd man nāsis iesitās tik vilinoša smarža, ka dusmas uzreiz pārgāja.

Smarža vēdīja no tuvējā traktiera,. Tur laikam nupat tika izņemts no cepeškrāsns zirņu pudiņš un sviesta plāceņi. Kā gan es butu juties, piegājis pie traktiera durvīm, ja būtu jau izde\is divus pensus par nožēlojamu kripatu ievārījuma! Ne mirkli nevilcinādamies, iegāju traktierī un nopirku vienu sviesta plāreni, par puspensu gabalu zirņu pudiņa un par puspensu cepļus kartupeļus. Izgājis ara, es jau gribēju tūlīt pat ķerties pie vakariņām, taču atcerējos, ka pasaulē ir ļauni cilvēki, kas uzi'liin neaizsargātiem bērniem un aplaupa tos. Tāpēc ietinu vakariņas kāpostu lapa, noslēpu to svārku azotē, atgriezos pie Ijaļas būdām un tur ar vislielāko baudu notiesāju visu līdz pēdējam kriksliin.

Neteikšu, ka es butu īsti paēdis. Ne, es būtu varējis apēst in.sreiz vairak, tomēr vakariņas bija nedaudz remdējušas izsalkumu. Manas domas atkal pievērsās Pollijai. Kā viņai tagad klajas? Viņa neprata vēl runāt, taču es redzēju, ka viņai nepāli k, ka es raudu. Ikreiz, kad misis tiērka kaustīja mani, maza Pollija apķeras man ap kaklu un mīļi skūpstīja mani.

Man kļuva tik smagi ap sirdi, ka es nolēmu aiziet uz rnaju vai vismaz paklaiņāt pie mūsu šķērsieliņas, kamēr kads kaimiņš pastāstīs man, kas notiek mūsu mājā un vai dzīva ir mazā Pollija.

Bija jau pavisam satumsis, un ceļa no Smitfīldas tirgus laukuma sastapu tikai vienu otru garamgājēju. Es gāju ļoti piesardzīgi, apkart lūkodamies, un slēpos pavārtēs, kad man likās, i! ka pretī nak kads cilvēks, līdzīgs tēvam vai misis Bērkai. Taču es baiļojos veltīgi un pilnīgi netraucēts nogāju pusi Tērnmilstritas.

Piepeši, kad līdz musu šķērsielai bija palikuši kadi trīsdesmit soļi, es uzdūros savam draugam Džerijam Pepam, kas bija kādus trīs četrus gadus vecāks par mani. Pareizāk, nevis es uzdūros viņam, bet viņš man. Viņš skrēja pāri ielai tieši pie manis un abam rokam apķērās man apkārt, it kā varen priecādamies.

Džini! Mīļo draudziņ! — viņš iesaucas. — Kurp tu ej?

Pats nezinu, Džerij, — es atteicu. — Gribēju aiziet uz māju un paskatīties …

Vai tad tu neesi bijis majas? Neesi bijis kopš paša rīta, kad aizskrēji prom?

Ja, es visu dienu pavadīju uz ielas. Džerij, kas tur pie mums notiek? Vai mazo Polliju tu šovakar neredzēji?

Peps nebilda ne vārda.

—  Ja tu neesi bijis mājās, ej turp žiglāk! Tūliņ pat! — viņš pēc brīža sacīja un, sagrābis mani aiz apkakles, -stūma mūsu šķērsielas virzienā. — Iesim, iesim!

Džerija izturēšanās likās man aizdomīga.

—   Es iešu uz māju, kad gribēšu, — es noteicu un apsēdos uz ielas. — Nestum taču mani, Pep!

—   Es tevi stumju? Ko gan tu izgudro! Kāpēc lai es tevi stumtu! Tu taču pats teici, ka ej uz mājām! Vai ir vērts tev palīdzēt?

—  Kā palīdzēt, Džerij?

—   Kā? Skaidrs — kā! Tur uz ielas visi brēc vienā brēkšanā pēc tevis! Gan tēvs, gan pamāte, gan Pollija, žēl klausīties! Šie negrib bez tevis vakariņot, bet vakariņās sagatavots gaļas pudiņš ar kartupeļiem! Es nodomāju: viņi tur beidzas vai nost aiz bēdām, gaida savu mīļo Džiiniju, bet Džimijs blandās pa ielām, baidās atgriezties mājās. Iešu un pateikšu viņam, ka nav ko baidīties. Tā es gāju. Bet tu dauzies te apkārt un domā, ka es tev meloju.

Es paskatījos Džerijam tieši sejā, un gāzes laternas gaismā viņa seja man likās tik godīga, ka visas šaubas izklīda. Visi manis dēļ raud? Visi ar mīlestību par mani runā? Es jutu sirdsapziņas pārmetumus.

—   Džerij, vai tā ir taisnība? — es iesaucos, kājās pielēkdams. — Tu esi pavisam drošs, ka tā ir taisnība? Tu taču zini, cik bēdīgi man klāsies, ja tu nebūsi teicis man taisnību. Tu taču zini, kā viņa mani dauza un aiz matiem plēš.

—   Kāpēc lai es neteiktu taisnību! Visi tevis dēļ kauc, bet tēvs visvairāk. Ja tu man netici, ieej šķērsielā: viņa balss dzirdama jau pie Vinkšipas mājas. Aiz bēdām viņš grasās vai pakārties.

—   Bet Pollija? Kā viņai? Vai ir vesela? Vai nav kaut ko sev salauzusi, kad izkrita man no rokām un vēlās pa kāpnēm zemē, vai nav sadauzījusi degunu asiņainu? Vai nav puns izlēcis uz galvas?

—  Ak tu no tā baidies? — Džerijs līksmi iesaucās. — Viņa ir pavisam, pavisam vesela! Kad viņu pacēla, viņa no prieka smējās. Viņu paņēma un aiznesa pie daktera .. .

—   Ko? Kāpēc pie daktera, Džerij? Tu taču teici, ka viņa nav sasitusies.

—   Vai tad es teicu, ka pie daktera? — bilda Peps, apmulsumā no manis novērsdamies.

—   Teici, teici gan, Pep! Tu teici, ka viņu aiznesuši pie daktera.

—   Bet es taču neteicu, kāpēc. Es tikai teicu, ka pacelta viņa smējās. Viņa smējās tik skaļi, ka visi pārbijās, domāja, vai tik nav slima, un aiznesa viņu pie daktera.

Šis paskaidrojums mani pilnīgi nomierināja, un es priecīgs aizlēkšoju uz mūsu šķērsielu. Džerijs turējās man blakus, jautri tērgādams. Dažu soļu attālumā no šķērsielas negaidot pie mums piedrāzās vēl viens zēns, ar kuru es reizēm sastapos uz ielas, un satvēra mani aiz rokas.

-Noķērām, noķērām! — viņš iekliedzās. — Uz pusēm taču, Džerij? Uz pusēm, vai ne?

—   Nu nē! — Džerijs iebļāvās, satvēris mani aiz otras rokas. — I nedomāju ar tevi dalīties! Es viņu dzenāju rokā kopš tā brīža, kad viņa tēvs pārnāca mājās. Es pirmais viņu noķēru!

—   Bet es tev saku — uz pusēm! — sacīja otrs zēns, cieši saspiezdams man roku. — Es uzmanu viņu visu laiku, kopš tu viņu satiki. Bez manas palīdzības tu viņu neaizvilksi uz mājām. Nedzisini muti, vedam abi!

—   Pazūdi! Vai atceries, ko Džeimss Balizets teica? Kurš pirmais viņu noķers un atvedīs mājās, tas dabūs šiliņu. Bet par otro viņš neko neteica.

—   Nu, nu, aizveries! — otrs zēns uzsauca.

Viņš bija spēcīgāks par Džeriju.

—   Kusties taču, kusties! — Šie pēdējie vārdi bija sacīti man. — Ar tevi gan es nedomāju dalīties. Tēvs tevi piekaus līdz nāvei, kolīdz būsi pie viņa atgriezies.

No bailēm neko neapjēgdams, es izslīdēju viņiem no rokām un nokritu uz bruģa, pilnā kaklā brēkdams, ka drīzāk nomiršu nekā speršu kaut vienu soli uz mūsu ielas pusi. Tā kā man bija basas kājas, spērieniem pietrūka īstā spēka, tomēr pretiniekus' atvairīju diezgan sekmīgi.

Abi puikas bija izmisuši. Nekrietnais nodevējs Džerijs no dusmām nobāla. Kaut arī viņš bija nožēlojams zaķpastala, taču šoreiz viņš juta drosmes uzplūdus* Viņš pagriezās pret savu pretinieku un atvēzējies iebelza ar dūri tam sejā. Mirkli zēns stāvēja nekustīgi, belziena apstulbināts, un blenza Džerijā, sasisto degunu slaucīdams. Tad negaidot ar vienu lēcienu atradās pie Džerija un, nogāzis to gar zemi, ņēmās no visa spēka slānīt.

«Kamēr viņi kaujas, man jāpazūd!» es nodomāju un, pielēcis kājās, zibens ātrumā metos skriet, kamēr mani pretinieki sita viens otru, ielas netīrumos vārtīdamies.

IV ES MĒĢINU «RIET» MANI JAUNIE PAZIŅAS

Es skrēju atpakaļ uz turieni, no kurienes biju nācis, un atkal atrados Smitfīldā — tai tirgus laukuma pusē, kur biju pavadījis lielāko dienas daļu.

Neviens man pakaļ nedzinās, un tirgus laukumā bija vēl tumšāks un klusāks nekā pirms pusstundas, kad es no turienes gāju prom. Tagad zināju, ka atgriezties mājās būtu neprāts. No Džerija Pepa un viņa drauga sarunas nopratu, ka gan tēvs, gan misis Bērka ir neganti pārskaitušies uz mani. Tēvs tik ļoti vēlējās ar mani ātrāk izrēķināties, ka bija pat apsolījis veselu šiliņu tam, kas mani noķers. Tēvam šiliņš nozīmēja paprāvu naudas summu, par kuru viņš varēja nopirkt trīs kausus alus.

Bet, ja es neatgriežos mājās, ko tad lai daru? Kur es gulēšu?

Līdz šim es vienmēr biju gulējis gultā. Nekāda labā tā gan nebija, tomēr gulta paliek gulta. Bet tagad … Vai tiešām man vajadzēs nakšņot šeit, kur es sēžu? Bet kāpēc gan ne? Es biju krietni ieturējis vakariņas, un nakts nepavisam nebija auksta. Vienu nakti var pārlaist arī šeit. Saritināšos kaktiņā un aizmigšu! Gaisma tagad svīst agri un tad . . .

Tad… bet ko es darīšu .tad? Pirms gulētiešanas labi jāapsver, pie kāda darba ķerties, un rīt no rīta pameklēšu sev nodarbošanos. Tomēr pie kāda darba lai es ķēros? Protams, pie riešanas. Rīt došos uz kādu tirgus laukumu, noskatīšu tur lādzīgāku tirgotāju un piedāvāšu tam savus pakalpojumus. Bet ja nu izrādīsies, ka mana balss nav diez cik skanīga? Jāpamēģina!

Vēl nebija vēls, pulkstenis tuvojās desmitiem, un es aizgāju pie gaļas būdām, lai tur pavingrinātos.

Kādas puķes un augļi man būs jāpārdod? No puķēm, visticamāk, lefkojas: tagad tās pērk daudz.

—   Lefkojas! Svaigas, smaržīgas lefkojas!

Balss man pašam šķita diezgan skaļa, tomēr neskanēja kā īstam ielas tirgotājam. Vajadzēja ilgāk pavilkt «o-o-jas!». Pamēģināsim vēlreiz:

—   Lefko-o-o-jas, svaigas, smaržīgas lefko-o-o-jas!

Tas skanēja daudz labāk. Kādu stundas ceturksni es staigāju šurp un turp pa neapgaismoto bodīšu rindu un skaļi tirgoju lefkojas. Es kliedzu «hop! hop!» iedomātajam ēzelim, kas vadāja grozus ar puķēm," un goddevīgi vērsos pie iedomāta īpašnieka pēc sīknaudas. Iemācījies pietiekami labi pārdot lefkojas, es ķēros pie meža zemenēm. Izrādījās, ka izkliegt zemenes ir grūtāk.

—    Saldas zemenes, sulīgas zemenes, pērciet zemenes! — es kliedzu dažādās balsīs, un man nekādi neizdevās piešķirt balsij pareizo toni. Galu galā, vairākkārt atkārtojot, es iemanījos izkliegt zemenes, liekas, gluži labi. Te es ievēroju, ka aiz noliktavas stūra slapstās divi puišeļi. Es uzreiz nodomāju, ka tie ir Džerijs Peps un viņa pretinieks un ka pēc kautiņa abi metušies uz vienu roku, lai mani sagūstītu Mirklī, kad es pagriezos uz viņu pusi, viens no puišeļiem izlēca no paslēptuves un satvēra mani aiz matiem.

—   Saldas zemenes, sulīgas zemenes! — viņš iesaucās mē; dīdamies, pie katra vārda raustīdams mani aiz matiem. — Ko tu šeit b|austies? Kā tu iedrošinies trokšņot tirgū, kad tev sen laiks atrasties gultā, ko?

Ar balsi un kustībām viņš atdarināja bargu policistu. Kaut gan man ļoti sāpēja, kad viņš rāva mani aiz matiem, taču, pagriezies pret viņu, es gauži nopriecājos. Tas nebija ne Džerijs Peps, ne viņa sāncensis, tie bija sveši zēni! Tātad viņi nevilks mani mājās!

—   Vai tu dzirdi, puisīt? — joprojām jokoja mans «policists». — Ej tūlīt mājās, citādi es aizvedīšu tevi uz iecirkni!

—   Ejiet paši mājās! — es attraucu, pūlēdamies izrauties no viņa rokām. — Ko jūs sienaties man klāt?

—   Mēs ejam uz mājām, — atsaucās otrs zēns, smiedamies par biedra izdarībām. — Mēs bijām teātrī, bet tagad ejam uz mājām.

Tad, pie ceļabiedra vērsdamies, piebilda: . ,

—  Nudien ejam, Mouldij! Citādi līdz pusnaktij Vestminsterā[1] netiksim!

Kopā ar tēvu es vairāk reižu biju Koventgārdenas tirgū un zināju, ka tas atrodas vai nu pašā Vestminsterā, vai kaut kur tās tuvumā, taču ceļu turp atrast nevarētu, tāpēc nolēmu izjautāt puišeļus.

—   Kādā Vestminsteras daļā jūs dzīvojat?

—   Skaidrs, ka vislabākajā.

—   Bet vai no turienes Koventgārdena nav tālu?

—   Vai Koventgārdenas teātris? — Mouldijs vaicāja. — Apžēliņ, ar mūsu karieti divu minūšu brauciens, un mēs ar Ripstonu vienmēr ņemam tur sev ložu! Vai ne, Ripston?

—   Beidz muldēt! — Ripstons viņu pārtrauca. — Mēs patiesi nedzīvojam tālu ne no Koventgārdenas tirgus, ne no teātra. Mēs dzīvojam Delfos. Un kur tu, puikiņ?

«Vai nav vienalga, kur dzīvoju?» es nodomāju. «Koventgārdenā es atradīšu tikpat labas naktsmājas kā Smitfīldā. Ja rs iešu uz turieni ar šiem puikām,,viņi parādīs man ceļu un rīt r.s laikus būšu atpakaļ.»

Iesim, — es sacīju, — ir jau vēls.

Bet kur īsti tu gribi iet? — Mouldijs noprasīja izbrīnījies.

—   Es eju ar jums, — droši atbildēju.

-— Mēs taču ejam uz Delfiem.

—   Arī es eju turpat.

—  Vai tad tu dzīvo Arkās?

—   Kādās Arkās? Jūs teicāt — Delfos.

Nu jā, Delfos jeb Arkās — tas ir' viens un tas pats.

—   A, to es nezināju! Un ari nevarēju zināt: es nekad tur neesmu bijis.

—   Nekad neesi bijis! Tu taču teici, ka tur dzīvojot.

—   Nē, es nekur nedzīvoju, man vispār māju nav.

—   Tad ta joki! — Mouldijs iesaucās. — Katram cilvēkam ir dzīvoklis. Kur ir tavas vecās mājas?

—   Kur ir manas mājas?

Es negribēju šiem svešajiem puišeļiem par sevi neko stāstīt, lāču viņi uzmācās ar jautājumiem, un es vairs nevarēju noslēpt no viņiem, ka esmu bezpajumtnieks. Likās — no viņiem nav ko baidīties un var visu izstāstīt. Viņi acīmredzot dzīvo vieni paši un varbūt palīdzēs pat atrast darbu.

—   Bet vai jūs apsolāt, ka mani nenodosiet, ja es jums visu izstāstīšu? — es noprasīju.

Viņi svinīgi apliecināja, ka neesot spējīgi būt tik zemiski.

—   Tad klausieties, es dzīvoju mājās kopā ar tēvu un tur ari gulēju līdz pat šai naktij.

—   Un tu aizbēgi? Un negribi atgriezties atpakaļ?

—   Es nemūžam neatgriezīšos! Nedrīkstu atgriezties! — es nešaubīgi atbildēju.

—   Saprotu! — Mouldijs noteica. — Ko tu tādu tur nospēri?

—  Kā — nospēri?

—   Nu nočiepi. Vai tevi noķēra? Vai arī tev laimējās aizšmaukt?

—   Kā — noķēra? Es neko neesmu nozadzis, es bēgu, jo mani tur sita.

Puišeļi neticīgi saskatījās.

—   Vai tiešām tu tikai tāpēc aizmuki, ka tevi sita? — Ripstons vaicāja.

—   Tikai! Ja jums rīkotu tādus tračus, jūs neteiktu «tikai»!

—   Vai tev tur deva ēst un visu citu?

—  Deva.

—   Un vai bija īsta gulta ar segu un spilvenu?

—   Protams.

—   Kā! Un viņš vēl saka «protams»! — iesaucās Ripstons. — Vai tiešām tu domā, ka mēs tev ticēsim, it kā tu būtu visu pametis — gan ēdienu, gan gultu — un aizmucis no mājas tikai tāpēc, ka tevi sita! Tu esi melis!

—   Vai arī pēdējais muļķis, — Mouldijs stingri noteica.

—   Ja negribat — neticiet, — es sacīju. — Tikai es jums teicu skaidru patiesību.

—   Var jau būt, ka tā arī ir! — Ripstons piezīmēja. — Pasaulē notiek visādi brīnumi. Taču es tev teikšu, zēniņ: tas, kurš mūk projām no laba dzīvokļa un no laba ēdiena tikai tāpēc, ka viņu sit, pelnījis, ka viņu atstāj bez dzīvokļa un bez ēšanas, lai viņš saprastu, cik daudz laba zaudējis.

—   Lai sit mani no rīta līdz vakaram, — Mouldijs paziņoja, — ka tikai dod ēst un naktsmājas.

—   Viņam tas nebūtu izdevīgi, Mouldij, — smiedamies atbildēja viņa biedrs. — Nē, es neticu, ka šis puika aizmucis no kāvieniem. Viņš droši vien kādu apzadzis vai arī pielaidis uguni un negrib atzīties, baidās, ka mēs viņu nodosim. To jau var saprast: viņš taču mūs nepazīst.

Tā sarunādamies, mēs gājām uz priekšu ļoti ātri. Tomēr mums bieži bija jāapstājas, jo Mouldijam visu laiku krita no kājām milzīgās kurpes. Mēs gājām pa tādām tumšām, līkumotām ieliņām, kādas es savā mūžā netiku redzējis. Pat dienā staigāt pa šiem šaurajiem, drūmajiem kaktiem nevarēja būt patīkami. Bet tagad bija nakts — tumša nakts, un es jutu, ka ar katru soli attālinos no mājām. Dzīve mājās man bija smaga, tomēr, kā izteicās mani ceļabiedri, es biju muļķis, to pamezdams. Acīs man sariesās asaras. Mēs gājām aizvien tālāk un pēdīgi bijām nokļuvuši platā, ar gāzi apgaismotā ielā.

V arkas

Bija jau vēls, ap vienpadsmitiem, taču ielās drūzmējās ļaudis. Mūs grūstīja pie katra soļa, un mēs ar pūlēm spraucāmies cauri.

—   Ejam ātrāk! — Ripstons mani skubināja. — Tagad vairs nav tālu.

Šie vārdi mani iepriecināja. Kad mēs bijām izgājuši uz platās, gaišās ielas, es nodomāju: «Cik brīnumjaukā vietā dzīvo mani ceļabiedri, un cik labprāt arī es šeit apmestos uz dzīvi!» Bet tad es kļuvu domīgs. Viņi taču teica, ka ejot uz mājām, uz savu mitekli, bet mani līdzi vis nesauca. Viņi droši vien ieies tai rnajā, kur dzīvo, bet mani atstās uz ielas. Ripstona vārdi: «Tagad vairs nav tālu,» — uzmundrināja mani. Es nospriedu, ka viņi tātad aicina mani sev līdzi.

Pēkšņi abi mani ceļabiedri pazuda. Kur viņi varēja palikt? Varbūt es viņiem biju pagājis garām, pats to nemaz nemanīdams? Es pagriezos atpakaļ, skaļi saukdams viņus vārdā. Tad atkal paskrēju uz priekšu un, cik spēka, iekliedzos: «Ripston!» Atbildes nebija.-

Mani pārņēma izmisums. Varbūt puikas tīšām nolēmuši mani ļauni izmuļķot. Viņi nebūs gribējuši iet ar mani, tāpēc pametuši ielas vidū. Varbūt viņi aizveduši mani pavisam citur, nevis uz Koventgārdenu, un es no tās atrodos vēl tālāk nekā pirms mūsu tikšanās. Mani pārņēma tik drūmas domas, ka šais bēdās nespēju savaldīties. Es atspiedos pret laternas stabu un ieraudājos. Negaidot izdzirdu pazīstamu balsi:

—   Sinitfīld, kur tu galu galā esi?

Mans vārds nebija Smitfīlds, bet tā sauca to vietu, kur es ar saviem biedriem sastapos, un tie, nezinādami manu īsto vārdu, nosauca mani šādi. Tā bija Mouldija balss — par to es nešaubījos.

—   Esmu šeit! — es atbildēju. — Bet kur esat jūs?

—   Mēs esam tepat. Vai tad tu mūs neredzi?

Es nevienu neredzēju. Balss skanēja itin kā no pazemes.

Blakus bodītēm, kuru priekšā es tagad stāvēju, stiepās pazema siena. Sienai pašā apakšā bija iztaisīti apaļi caurumi, kas veda kaut kur dziļāk. Vai tikai no turienes neskanēja šī balss?

Piepeši kāds saķēra mani aiz rokas.

—   Vai tas esi tu, Mouidij? — es vaicāju.

—  Skaidrs, ka es, — viņš nepacietīgi atbildēja. — Nāc taču, ja gribi nākt!

Un Mouldijs ieveda mani vienā no tām apaļajām alām, kas rēgojās sienā. Sejā man iesitās mikls un auksts gaiss. Visapkārt bija tik tumšs, ka divu soļu attālumā neko nevarēja saskatīt. Nogājis dažus soļus pa šo baismīgo eju, kas gluži kā zvēra ala veda dziļumā, es sajutu tādas bailes, ka biju spiests apstāties.

—   Vai jūs šeit dzīvojat, Mouidij? — es jautāju.

—   Seit apakšā, — viņš atteica, — vēl jāpaiet drusku zemāk. Ejam, nebaidies!

—   Šeit taču ir tik tumšs, Mouidij.

—  Tu laikam esi radis pēļos gulēt, bet mēs neesam tik izlutuši. Ejam, vai arī laid manu roku vaļā, nekavē mani!

Visiem spēkiem es ieķēros viņa rokā. Es nezināju, ko lai daru. Viņš droši vien juta, kā trīc mana roka.

—   Kas gan te ko baidīties, mazais! — viņš teica gandrīz vai maigā balsī. — Iesim ātrāk, tur mēs atradīsim kādu furgonu vai ratus ar salmu klēpi iekšā — būs kur atgulties.

Es devos ar viņu tālāk pa tumšo, drēgno eju. Tā tik spēji veda lejup un bija tik slidena, ka es droši vien būtu jau desmit reižu nokritis, bijušas man kājās kurpes. Es pūlējos seviiedrosmināt, domādams par to, cik labi, ka ejas galā varēs atrast ratus ar salmiem, par kuriem stāstīja Mouldijs, un uz tiem apgulties. Cik lādzīgs zēns ir Mouldijs: viņš tik viesmīlīgi piedāvā man dalīties ar viņu guļvietā! Mēs gājām lejup aizvien zemāk un zemāk, bet vējš, kas pūta mums sejā, kļuva aizvien saltāks. Beidzot bijām panākuši Ripstonu. Viņš sarāja mūs, ka esam tā aizkavējušies, uņ apgalvoja, ka tagad neviens furgons vairs nebūs brīvs.

—   Kurp mēs iesim? — es nedroši ieminējos. — Kur ved šis ceļš?

—   Uz upi, ja iet taisni, — smiedamies atteica Ripstons.

—   Ko tu viņu baidi? — labsirdīgi iebilda Mouldijs. — Jā, Sinitfīld, ceļš ved uz upi, ja iet taisni, bet mēs nogriezīsimies sānis.

No bailēm neko neapjēgdams, es gāju vienīgi ūž priekšu: ja būtu nolēmis griezties ātpakaļ, ceļu es nebūtu atradis. Joprojām mūs apņēma tumsa. Mouldijs veda mani pie rokas, bet Ripstons gāja nopakaj, jautri dziedādams. Mēs nogriezāmies sānis un devāmies pa kāpnēm lejā. Ticis līdz apakšējam pakāpienam, Mouldijs sacīja:

—  Tā, nu mēs esam galā! Rip, paņem viņu aiz otras rokas, citādi viņš vēl uzgrūdīsies kaut kam un pārsitīs galvu!

—   Cel augstāk kājas, Smitfīld, — Ripstons mani pamācīja. — Ja uzkāpsi kaut kam siltam un mīkstam, nedomā, ka tas ir uzrocis, un neaiztiec to, citādi vēl iekodīs.

—  Kas iekodīs? — es bailīgi iejautājos, nožēlodams, ka nepaliku pārlaist nakti pie gaļas būdām.

—   Kas? Žurka! — atteica Ripstons, gandrīz vai tīksminādamies par manām izbailēm. — Šeit skraidelē milzīgas žurkas pamatīga kaķa lielumā.

—   Nemels blēņas! Ej uz priekšu! — Mouldijs viņu pārtrauca.

Kur mēs bijām nokļuvuši? Visapkārt tumsa un baismas! No mūra sienām vēlās biezi garaiņi — tos varēja redzēt šur tur mirgojošo tauku svecīšu gaismā. Viens tāds sveces galiņš bija uzlipināts uz sienā iesprausta veca naža ar ķorķviļķi kādu divdesmit soļu attālumā no kāpnēm, pa kurām mēs bijām nonākuši lejā. Sveces galiņš apgaismoja netīru, noskrandušu sirmgalvi, kas lāpīja kurpi. Sirmgalvis sēdēja uz apgāzta zivju groza. Viņa darbarīki bija veca dakšiņa un gabals auklas. Ar dakšiņu izurbis zolē caurumu, sirmgalvis piebīdīja atirušo kurpi tuvāk sveces galiņam, lai labāk saskatītu, kur jātrāpa aukla. Uz deguna viņam bija acenes jeb, pareizāk sakot, misiņa ietvars ar vienu stikliņu. Rokas viņam tik ļoti trīcēja, ka viņš, pat caurumiņu saskatījis, uzreiz nevarēja tajā trāpīt auklu. Sveces galiņš, kas apgaismoja sirmgalvi, meta gaismu arī uz ratu priekšu, kur sēdēja puikas un dubļu pikām apmētāja vecā kurpnieka sveci. Dubļu pika trāpīja sirmgalvim pa pieri.

—   Ha, ha, ha! Skaties, Smitfīld! — Mouldijs iesmējās. — Vareni! Tā šim vecim vajag.

—  Kāpēc vajag? Ko viņš tiem nodarījis? — es vaicāju.

—   Ai, kāds viņš ir sīkstulis! — Mouldijs atteica. — Runā, ka zem šiem akmeņiem viņam aprakts daudz naudas, daudz zelta un dārgakmeņu. Ek! Kaut mēs tos atrastu!

Tobrīd, tikko sirmgalvim bija laimējies ievērt auklu caurumiņā, trāpīgi mesta dubļu pika izsita viņam no rokām kurpi. Tagad viņš, četrrāpus nometies, meklēja to pa zemi. Ratos, kur sēdēja puikas, atskanēja smiekli.

—   Bērniņi! Ļaujiet man, lūdzami, pabeigt darbu! — sirmgalvis sacīja. — Man vēl jāiztaisa seši septiņi dūrieni, un es jums atdošu savu sveci! Tad varēsiet spēlēt kārtis vai ko citu.

—   Bet tu mums, vecais, padziedi kaut ko! — atskanēja balss no ratiem. — Tad mēs tevi liksim mierā!

Sirmgalvis trīsošā balsī sāka dziedāt, cenšoties izmantot pamieru, lai pabeigtu darbu. Kad viņš bija nodziedājis pirmo pantu un ticis līdz piedziedājumam, puikas visi kā viens vilka viņam līdzi. Tai pašā mirklī veikli mesta dubļu pika pilnīgi aizķepināja vienīgo sirmgalvja aceņu stiklu. Otra dubļu pika nodzēsa sveci un notrieca to zemē. Ratos atskanēja vēl skaļāki smiekli nekā iepriekš.

—  Ejam, — Mouldijs sacīja, — ko mēs te stāvam! Mūsu furgons ir viņā galā.

Cieši pie Mouldija turēdamies, es devos saviem biedriem pakaļ. Viņi abi acīmredzot šo vietu labi pazina. Viņi veicīgi gāja uz priekšu, turpretim es bez mitas uzdūros ratu ilksīm, ko grūti bija tumsā sazīmēt. Vienīgi nabaga sirmgalvja svece būtu varējusi kaut cik izgaismot apkārtni. Pārējos gaismekļus bariem bija aplenkuši puišeļi un pieaugušie, kas, uz miklās zemes un salmu kumšķiem satupuši, spēlēja kārtis, sūca pīpes un lamājās vispretīgākajiem vārdiem. Beidzot mēs apstājāmies.

—   Stāvi, Smitfīld, tas ir mūsu furgons! — Mouldijs sacīja.

Es neko neredzēju, toties dzirdēju, ka Mouldijs rāpjas pa riteņa spieķiem.

—   Nu, kā tur ir? — Ripstons jautāja.

—   Lieliski! — Mouldijs atsaucās no furgona.

—   Nu, rāpies! — Ripstons man sacīja. — Kāp uz riteņa, es tev palīdzēšu iesēsties.

Viņš patiesi mani iesēdināja, turklāt tik sparīgi, ka es uz visām četrām nokritu ratu dibenā.

—  Tu sacīji — lieliski, — Ripstons norūca, arī rāpdamies ratos, — bet salmu te nav!

—   Ne stiebriņa, — Mouldijs piekrita.

—   Tā jau es domāju, — Ripstons aizvien vēl rūca. — Kolīdz uzkāpu uz riteņa, uzreiz jutu, ka šodien ratos vestas ogles.

—   Bet tu labāk būtu uzrakstījis vedējam, — Mouldijs piezīmēja, — lai viņš vairs neved ogles, bet ķeras pie mēbeļu pārvadāšanas un ikreiz atstāj ratos pamatīgu salmu klēpi, citādi mēs mainīsim dzīvokli.

—   Tas vēl nebūtu nekas, ja salmu nav, — Ripstons ierunājās. — Nepatīkamākais, ka tie nolāpītie ogļu putekļi visu laiku lien degunā un mutē.

—   Kā tev šeit patīk, Smitfīld?

—   Vai šeit mēs liksimies gulēt?

—   Sitas ir mūsu dzīvoklis. Laipni lūdzam, jūtieties kā mājās, — Mouldijs vēlīgi aicināja.

—   Bet kur ir jūsu gultas piederumi? Jums taču tie ir?

—   Kā tad! Vislabākajām dūnām piebāzts pēlis, vesela kaudze spilvenu un palagu! Mums ir viss, vienīgi nelaime, ka es nezinu, kur tas palicis!

Un Mouldijs ņēmās gramstīties pa ratiem, it kā meklētu pazudušās mantas.

—   Ek! — viņš sacīja. — Ko tu mums stāsti par gultām! Rau, šī ir mūsu gulta! — Un viņš uzsita ar papēdi pa ratu malu. — Ja tev tā liekas cieta, rāpies zemē, tur ir daudz mīkstu dubļu!

—   Neklausies viņā, Smitfīld! — Ripstons bilda. — Šodien te ir sliktāk nekā citām reizēm, jo nav salmu. Bet, kad ir salmi, šeit ir ļoti labi! Tu, cilvēks, atnāc šurp saltā naktī un no(lomā — ai, cik es esmu nelaimīgs, atkal man vajadzēs gulēt uz plikiem dēļiem! Bet pēkšņi ieraugi — ratos ir vesels lēvenis labu, sausu salmu, kuros var ierakties kaut vai ar visu galvu.

Šo greznību atcerēdamies, Ripstons paklakšķināja ar mēli (ik kārdinoši, it kā būtu iestrēbis karoti karstas, gardas zupas.

—   Vai jums nav auksti, kad jūs ģērbjaties nost? — es jautāju.

—   Nezinu! — Ripstons strupi noteica. — Neesmu nekad mēģinājis.

—   Pēdējo reizi es izģērbos pagājušā gada augustā, — Mouldijs sacīja. — Bet nu gan laiks gulēt, dosimies pie miera! Kurš būs par spilvenu? Smitfīlds, vai tu gribi?

Es jutos tik nelaimīgs, ka man bija gluži vienalga, par ko būt, tāpēc es piekritu.

—   Varbūt tu negribi? Tad tā arī saki, nekautrējies! — Ripstons piebilda. — Kā kuram patīk! Vienam patīk, lai būtu mīksts, otram — lai būtu silts. Bet kas tev labāk patīk?

—  Man patīk, lai man būtu gan silts, gan mīksts! — ar asarām acīs es teicu.

—   Redz, kā! Gan viens, gan otrs! — Mouldijs nosmīnēja.

—   Klausies, ja gribi būt par spilvenu, lien šite un nečīksti! Mums pinkšķi nav vajadzīgi! Veltīgi mēs tevi paņēmām!

Es steidzos Mouldiju pārliecināt, ka asaras man birst pašas no sevis, taču esmu ar mieru būt par spilvenu, ja vien viņš man parādīs, kas darāms.

—   Kas tur ko rādīt, — atmaigdams Mouldijs atbildēja.

—   Tas, kurš ir spilvens, apguļas tā, lai citi var nolikt galvu tam virsū. Tam no citiem ir silti, bet citiem no tā mīksti.

—   Nost no ceļa, es būšu spilvens! — iekliedzās Ripstons un apgūlās ratu pakaļgalā. — Gulieties!

—   Gulies tā kā es, Smitfīld! — Mouldijs sacīja, likdamies pie miera.

Taču darīt viņam pakaļ bija diezgan grūti: viņš bija nogūlies visam Ripstona ķermenim virsū, bet man atstājis tikai kājas. Nebija nozīmes rādīt savu neapmierinātību, un es lūkoju kaut kā iekārtoties.

—  Rip, vai tu gribi gulēt? — Mouldijs jautāja pēc neilga klusuma brīža.

—   Gribu. Bet tu?

—   Pēc tādām kaujām es nekad nevaru gulēt. Iedomājies, ka tavam kuģim brūk virsū trīs pirāti, bet tev mugurā ir tikai krekls, bikses, turklāt divi naži, un nekādu citu ieroču!

—  Jā, teātrī rāda gan jaukus gabaliņus! — Ripstons nomurmināja miegainā balsī. — Ar labu nakti!

Atkal iestājās klusums, un atkal Mouldijs to pārtrauca:

—   Rip, vai tu guli? Rip!

—   Nu, ja tu šitā muldēsi, citreiz mani nepierunāsi būt par spilvenu! — Ripstons sirdīgi attrauca. — Ko tev vajag?

—  Esi gan tu savādnieks! Tev nepatīk gulēt un pārrunāt to, ko esi redzējis.

—   Un tādu nieku dēļ tu mani pamodināji?

—   Es tikai gribēju tev pajautāt: kā tu domā, vai laupītāji iemeta īstu cilvēku akā vai ne?

—   Nu skaidrs, ka īstu! Es redzēju rokas pa caurumu maisā, — Ripstons zobodamies atbildēja.

—   Un tu domā, ka tur bija īsta, dziļa aka?

—   Kā tad! Šaubu nav.

—   Bet es nedzirdēju, ka būtu noplunkšķējis ūdens. — Mouldijs nelikās mierā.

—  Tu slikti klausījies. Aka taču ir dziļa, uzreiz nevar sadzirdēt, bet es izdzirdēju jau pēc trīs. minūtēm.

Mouldijs apklusa, bet elpoja ļoti smagi. Acīmredzot viņš gribēja parunāt. Viņš mēģināja saukt Ripstonu, bet tas atbildes vietā skaļi iekrācās. Viņš vērsās pie manis, taču arī es izlikos guļam.

Patiesībā miegs man nenāca. No asarām slapjo vaigu piespiedis pie Ripstona ceļgaliem, es domāju par savu pagātni, bēgšanu no mājām un par to, kas mani gaida nākotnē. Būtu es labāk pacietis misis Bērkas kāvienus! Būtu es labāk atgriezies mājās, kad Džerijs Peps mani noķēra! Tēvs noslānītu mani ar siksnu, un viss būtu cauri, es gulētu siltā gultā un aijātu mazo Polliju, sāpes no sitieniem vēl aizvien justu, taču šobrīd es varētu paciest jebkādas mocības, ja vien atrastos mūsu ieliņa, 19. numura mājā, un man būtu piedoti visi mani pārkāpumi.

Nabaga mazā Pollija! Es nespēju domāt par viņu bez asaram acīs, viņa neizgāja man no prāta.

Varbūt viņa uz akmens pakāpieniem nositās un tagad guļ istabā viena, nekustīga, mirusi. Šī pēdējā doma bija tik šaušalīga, ka pat asaras man vairs nebira. Es atcerējos māti, atcerējos to vakaru, kad viņa nomira, un to dienu, kad viņu apbedīja. '

Piepeši atskanēja smagi soļi. Pusaudži un puišeļi, kas bija spēlējuši kārtis, kliegdami metās uz furgoniem:

— Dzēsiet sveces! Kruķi nāk!

Es zināju, ka par kruķiem sauc policistus, un pēkšņi man sametās bail. Misis Bērka droši vien ziņojusi policijai, ka esmu aizbēdzis, un tagad mani meklē rokā! Kāpēc gan es nepiekritu būt par spilvenu! Tad no citu apakšas nebūtu redzams! Soļi luvojās. Trīs policisti pienāca pie mūsu furgona. Es nodrebēju, un uz sejas man izspiedās aukstas sviedru lāses. Viens policists uzlēca uz riteņa un ar spožu laternu apgaismoja mūsu furgonu.

Tad viņš nolēca zemē, un es uzelpoju vieglāk. Viņi visi trīs aizgāja, runādami par savām darīšanām, un viņu soļi skanēja aizvien tālāk un tālāk. Pamazām visi trokšņi pieklusa, bija dzirdama vienīgi gulētāju krākšana un žurku pīkstēšana. Es iemigu.

Vi BIEDRĪBA «RIPSTONS, MOULDIJS UN K°»

Es gulēju cietā miegā, kad «spilvens» zem manis izlocījās un mana galva atsitās pret ratu dibenu. Izberzēju acis un pamanīju, ka Mouldijs jau piecēlies. Apkārtne tinās pustumsā; man likās, it kā policists būtu apgaismojis mūs ar laternu tikai pirms kādām piecām minūtēm. Es jūtos saguris un izmocīts, it kā nemaz nebūtu gulējis, tāpēc, tālāk neprātodams, atkal saritinājos stūrī, zem galvas palicis roku.

—   Kas ir, Smitfīld? — Ripstons uzsauca. — Kusties nu! Vai esi nolēmis te visu dienu tupēt?

—   Vēl taču ir nakts, — es noņurdēju. — Kas tā par dienu, kad ir tik tumšs!

—   Nerunā muļķības! Celies un skaties, cik gaišs jau ir! Saule uzlēkusi; lien šurp, pats redzēsi!

Visapkārt bija tumšs, bet tur, kur rādīja Ripstons, kaut kas vidēja, pēc pirmā acu uzmetiena līdzīgs mirdzošai sudraba bumbai. Labāk ieskatījies, es nopratu, ka tā ir tikai sprauga, pa kuru laužas iekšā saules stari. Pa šo gaišo spraugu bija redzama upe, kas ņirbēja sīkos vilnīšos un laistījās saules staros. Bija redzams arī gaišzils debess stūrītis un ar sienu piekrauta liellaiva, kas lēni slīdēja pa straumi.

—    Iesim, — es sacīju, celdams kāju pāri ratu malai, — iesim tur, kur saule spīd. Ko mēs te tumsā sēdēsim!

—    Ikviens var iet, 'kur deguns rāda, — īdzīgi attrauca Mouldijs. — Ja gribi — ej!

—   Vai jūs abi ar Ripstonu neiesiet?

—   Mēs iesim uz turieni, kur vienmēr ejam, — uz Koventgārdenu. Ko mēs pie upes darīsim?

—   Varbūt viņš iet kaulus lasīt, — Ripstons piemetināja.

—    Kas nu tas par darbu! Saņemt vara fārtingu par mārciņu; cik laika paies, kamēr to mārciņu salasīsi? Bet oglinieki vēl noslānīs tevi, jo domās, ka esi atnācis krastmalā ogles zagt. Smitfīld, vai tu pēc kauliem iesi, vai?

—   Nē, tādu darbu es neprotu.

—   Bet ko tu domā darīt?

—   Man ir vienalga. Ka tik maizi varētu nopelnīt. Es biju domājis ķerties pie riešanas. Tas taču ir labs darbs, vai ne?

Abi zēni saskatījās un iesmējās.

—   Kā tev tas ienāca prātā? — Mouldijs vaicāja. — Vai tu jau pie kāda esi rējis?

—   Nē, tikai esmu mēģinājis, mācījies. Vai atceraties — vakar tirgū?

—   Patiesi? Jā, tev ir varena balss!

.Man bija patīkami dzirdēt tik atzinīgus vārdus.

—   Kā tu domā, — es jautāju Mouldijam, — vai man laimēsies atrast saimnieku un nopelnīt maizi?

—   Saimnieku varbūt tu atradīsi, — Mouldijs sacīja, — bet par maizi … — Viņš paradīja izteiksmīgu kustību. — Mēs šo darbu esam mēģinājuši darīt, arī citi zeņķi mēģinājuši, bet nekā laba tur nav. Pareizi, Rip?

—   Kā tad, — Ripstons apstiprināja. — Kas tā par dzīvi? Jāceļas no rīta mazā gaismiņā, jāvelk ratiņi uz tirgu, tad tie jauzmana, kamēr saimnieks pērk preci. Ja viņš tirgojas ar dārzeņiem, tos vajag mazgāt un izvietot, bet pēc tam augu dienu vazāties pa ielām un kliegt.

—   Vakarā, — Mouldijs rāva tālāk, — visa prece tiek salikta vienā grozā, un tad atkal ar to jāskrien un jākliedz pilnā rīklē, kamēr visās mājās tiek izdzēsta gaisma. Un ko tu par to visu dabūsi? Tevi tikai pabaros!

—   Un ne jau vienmēr pabaro, — Ripstons piebilda.

Tas viss mani skumdināja. Es biju cerējis kļūt par «rējēju», un šī cerība mudināja mani pamest tēva māju un pēc tam doties līdzi Ripstonam un Mouldijam uz Koventgārdenu. Bet tagad izrādās, ka citi puikas jau izmēģinājuši šo darbu un pametuši, jo tas nav bijis izdevīgs.

—   Bet kā jūs nopelnāt maizi? — es jautāju saviem biedriem.

—   Kā nopelnām? Visādi, — Mouldijs atbildēja.

Tobrīd mēs trijatā gājām pa to pašu šauro eju, pa kuru vakarnakt ienācām.

—   Mēs turam acis vaļā un, kas gadās, to ķeram, — Ripstons paskaidroja.

—   Tas nozīmē, ka jums nekā noteikta nav.

—    Ek, mēs nedrīkstam būt izvēlīgi! — Mouldijs teica. — Dažreiz mums klājas tik jauki, ka sēžam un ēdam ceptu cūkgaļu, bet citreiz mums nav ne kumosa maizes. Kā nu kuro reizi izgadās.

—   Un nekad mēs nezinām, kad uzsmaidīs laime. Kā, piemēram, vakar vakarā. Cauru dienu nekā nebijām dabūjuši. Ne brokastis ēduši, ne pusdienas, itin neko. Atkritumu kaudzē.atradām dažus kāpostu kacenus, tas bija viss mūsu ēdiens! Mouldijs jau bija atmetis ar roku. Saka: «Ejam zem Arkām gulēt, nav vērts te blandīties!» Bet es saku: «Izmēģināsim vēl drusku, ja nekā nebūs, iesim.» Tikko to biju izteicis, pēkšņi dzirdam — kāds sauc: «Ei!» Redzam — stāv džentlmenis, grib noīrēt karieti. Mouldijs aizskrēja, atveda karieti, džentlmenis iedeva sešus pensus un ormanis vienu pensu. Tā mēs kļuvām bagāti: piecus pensus noēdām, bet par diviem aizgājām uz teātri. Mēs bieži ejam uz teātri. Smitfīld, bet vai tu kādreiz esi redzējis teātri?

—   Tikai balagānā.

—   Ai, tas ir pavisam kas cits! Mēs esam bijuši īstā teātrī, kur rāda labas lugas — «Kapteinis vampīrs», «Laupītāja nāve», «Tuksneša pirāti», «Asiņainais bandīts» …

Tobrīd mēs izgājām krastmalā. Tur bija pavisam kluss, pulkstenis tikko bija nositis pieci.

Mouldijs mūs apstādināja.

—   Klausies, — viņš man sacīja. — Pirms mēs ejam tālāk, izlem, vai tu iesi lejā pie upes vai arī uz Koventgārdenu kopā ar mani un Ripstonu.

—   Es gan labāk ietu kopā ar jums, ja jūs atļautu.

—  Kas tur ko atļaut! Ikviens var iet, kur grib! Galvenais, izdomā, pie kāda darba tu ķersies!

—   Es nekādu darbu neprotu. Esmu gluži viens un nezinu, pie kā ķerties, — es atbildēju. — Es gribētu iet jums līdzi, lai jūs mani apmācītu!

—   Bet kā tu īsti gribi? — Ripstons noprasīja. — Strādāt uz savu roku vai dalīties ar mums?

—   Es gan labāk gribētu dalīties ar jums, — es priecīgs pieņēmu izdevīgo priekšlikumu.

—   Labi, bet tad tev ar mums jādalās visā, — Ripstons sacīja.— Ar mums kopā gan jāstrādā, gan jāēd, gan jādzīvo!

—   Saprotams.

—   Tātad tu nāksi mums līdzi un darīsi to pašu, ko mēs? — Mouldijs jautāja.

—    Visu, ko atradīsi, visu, ko dabūsi, visu dalīsi starp mums līdzīgās daļās, neko netērēsi bez mūsu ziņas? — Ripstons turpināja taujāšanu.

—  Kā gan citādi!

—  Un, ja tevi noķers policija, vai tu nenodosi mūs, lai pats tiktu vaļā?

—   Protams, nenodošu!

Es visam piekritu, kaut gan lāgā nesapratu, ko no manis prasa.

—  Un vai tu būsi mums uzticams biedrs, nenobīsies un nepievilsi?

—   Nemūžam!

—  Nu tad sit saujā! Mēs esam biedri. Iesim un ķersimies lulit pie darba.

Mans liktenis bija izlemts. Visu nakti un visu dienu es nebiju rādījies mājās, tagad pat domāt nedrīkstēju par atgriešanos tur. Bez tam manu jauno biedru dzīve likās daudz jaukāka par manu mājas dzīvi: viņus neviens nesita, viņi darīja, ko gribēja, dažreiz ēda cūkgaļu, ko misis Bērka man nekad nebija devusi, un pat gāja uz teātri. Pēdīgi mēs sasniedzām Koventgārdenu un staigājām gar tirgus malu, kur tika iekrauta prece ķerrās. Es jau grasījos prasīt, kad sāksies mūsu darbs, bet te pēkšņi Ripstons aizskrēja no mums un metās pie cilvēka, kas, pirkstu izstiepis, stāvēja blakus veselam blāķim salātu.

—   Kur viņš aizgāja? — es jautāju.

—   Strādāt, — Mouldijs man paskaidroja. — Vai tu redzēji to cilvēku, kas stāvēja, pirkstu izstiepis? Tas nozīmē, ka viņam vajadzīgs puika. Ja viņš būtu izstiepis divus pirkstus — tas nozīmētu, ka darbam vajadzīgs pieaugušais. Par Ripstona darbu mums tiks kafija. Ja mēs abi ar tevi kaut ko sadabūsim, nopirksim veģus, citādi kafija bez maizes — kas gan tās par brokastīm. Turi acis vaļā, Smitfīld!

Es skatījos uz visām pusēm, bet neviens pirkstu nestiepa.

Pēc divdesmit minūtēm mēs piegājām pie traktiera, kas atradās netālu no tirgus. Uz turieni bija atnācis arī Ripstons. Viņš bija nopelnījis pusotra pensa, un mēs nospriedām tūliņ pat sadzerties kafiju, negaidot, kamēr dabūsim naudu maizei. Traktierī mums iedeva katram pa krūzei ūdeņainas, toties ļoti karstas kafijas. To izdzēruši, mēs jutāmies pulka mundrāki un atkal devāmies meklēt darbu.

Mūsu meklējumi šoreiz bija neveiksmīgi. Dārzeņu tirgu mēs izstaigājam krustām šķērsām, augļu tirgu pabijām visās nomaļākajās \ietas, taču nekādu darbu neātradam. Es neskumu, jo redzēju, ka Ripstons un Mouldijs bezrūpīgi un jautri staigā šurp un turp, nepavisam nejuzdamies apbēdināti. Pulksten desmitos rītā mēs no tirgus devāmies pa klusām ieliņām un nomalām vietām uz Drūrileinu. Nu, ka ir. Smitfild? — jautaja man Mouldijs. — Vai tev patīk ar rnuins sadarboties?

Patīk, — es atbildēju, — vienīgi žēl, ka šodien mums maz kas atkritis.

—  Tik maz nepavisam nav, — Ripstons piebilda. — Toties tev, Smitīīld, liekas, gājis ļoti labi?

Es to uztvēru ka joku un smiedamies atbildēju:

—  Skaidrs, ka man visur iet labi! Tāpat ka jums!

Līksmi un bezrūpīgi mēs gājām pa ielām, līdz nonācām pie kādas netīras šķērsielas. Seit mani biedri apstajās.

Nu, Smitfild, — Mouldijs sacīja, — velc ara!

—   Ko vilkt ara? — es jautāju izbrīnījies.

Visu, kas tev ir! — Ripstons teica. — Vecais, ar kuru mums ir darīšanas, dzīvo šeit.

Es nepagalam nesapratu, ko draugi no manis grib. Mouldijs ņemas mani pārmeklēt, izčamdīdams visas kabatas. Kad viņš pārliecinājās, ka tās ir iukšas, viņa seja iedegas negantās dusmās.

—   Ir gan mums gadījies draugs! — viņš iesaucās, vērsdainies pie Ripstona. — Varens draugs, neko teikt!

-    Kas noticis? — Ripstons jautāja.

—  Viņam nekā na\, galīgi neka nav: kaut vai kāds draņķa sīpols bijis!

-     Un ias saucas draugs? — Ripstons pārmetoši griezās pie manis. — Esi gan tu slīpēts zellis!

—  Ko es varēju darīt, — es taisnojos, — ja man nekur nerādījās darbs? Jūs taču zinājāt, ka naudas man nav. Un, ja ari bijis, es drīzāk būtu nopircis maizi nekā sipolu!

Ks nekad mūža nebiju redzējis tik sirdīgu seju, kāda tobrīd bija Mouldijam. Uzklausījis manus paskaidrojumus, Mouldijs niknumā metās man virsū. Viņš bija tik ļoti pārskaities, ka ne\ arēja ne vārda pār lūpām dabūt.

Ripstons iesmējās.

Neskaisties tā. Mouldij, — viņš sacīja. — Smitfīlds vēl 11 muļķis. Skaties, Smitfīld!

Sos vārdus teikdams, viņš izvilka no svārku kabatas septii.i 11 s skaistus ābolus. Tad parādīja bikšu kabatas. Tās bija piestūķētas ar riekstiem.

—   Kāpēc tu nopirki tik daudz ābolu un mandeļu? — es vaicāju.

—   Kāpēc? Lai pārdotu tos ar uzviju. Es taču ar šo preci tirgojos . . .

—   Pa kuru laiku tu varēji nopirkt? Es neredzēju . . .

—   Tas tirgonis, no kura es pirku, arī neredzēja: tobrīd viņš bija aizņemts ar citiem pircējiem, un es negribēju atraut' viņu no darba. Vai saprati?

Es sāku saprast, un man kļuva baisi. Es pat baidījos izteikt savus minējumus, lai nerastos nekāds pārpratums.

—   Ek, ko tur runāt! — Mouldijs izsaucās. — Viņš tavus mājienus nesaprot. Skaties, Smitfīld! Vai tu redzi šos ābolus un mandeles, ko sadabūjis Ripstons? Viņš tos nospēris, nozadzis! Vai saproti? Tagad skaties šurp! Sito esmu nozadzis es, un ļoti žēl, ka man nelaimējās nospert vairāk. Tagad mēs ejam uz šo ieliņu, lai pārdotu sazagtās mantas. Kad saņemsim naudu, nopirksim sev vairāk ēdamā.

Mouldija klajā atzīšanās mani pārsteidza.

—   Kas tur ko činkstēt? — viņš noņirdzās. — Vai tiešām tu biji iedomājies, ka mēs esam cēlsirdīgi, labi audzināti, svētulīgi paipuisīši?

—   Tev ir ģimene, — Ripstons sacīja, — tu vari atgriezties mājās, kad vien gribi. Tevi taču neviens nespiež ēst pudiņu, ko mēs pirksim par negodīgi iegūtu naudu. Ej pelni sev maizi, kā proti!

Pēc šiem vārdiem viņi iegriezās šķērsielā, atstādami mani vienu.

VII ES SĀKU STRĀDĀT

Tā nu es stāvēju uz ielas, un man vajadzēja, kā bija sacījis Ripstons, pelnīt sev maizi. Es varēju skriet uz mājām. Tiesa, ceļu uz turieni es nezināju, bet varēju taču pajautāt garāmgājējiem.

Pilnīgi godīgs zēns diez vai baidītos no grūtībām, trūkuma un raizēm. Bet vai tad es nebiju godīgs? Taisnība, nakti es pavadīju ar zagļiem un no rīta ar viņiem kopā paēdu brokastis, bet vai tad man nebija kauns, vai es nepietvīku, par to iedomājoties vien?

Kāpēc gan es negāju uz mājām? Ko es gaidīju? Tā var jautāt cilvēks, kuru pašu nav mocījis izsalkums, kādu pašreiz cieta nabaga puisēns, kas iepriekšējā dienā nebija baudījis gandrīz neko, bet rīta agrumā iestrēbis krūzīti šķidras kafijas bez maizes, — briesmīgs izsalkums, no kura sīki drebuļi skrien pār visu miesu un stindzina rokas un kājas.

Doma, ka Mouldijs un Ripstons ir zagļi, bija drausmīga, taču ne mazāk drausmīgs bija izsalkums. Ripstons bija teicis — ja es negribēšot, es varēšot neēst viņu pudiņu; tas nozīmē — ja es gribēšu, viņi man dos to ēst. Ai, tas droši vien ir garšīgs pudiņš! Es zinu: to gatavo no miltiem, cuku taukiem un vēl no kaut ka ļoti sātīga. Tas ir lik karsts, ka silda rokas, līdz pēdējais kumoss tiek iebāzts mutē. Pudiņu parasti griež pamatīgiem gabaliem, un katrs gabals iznāk tik liels kā ķieģelis.

Tāda milzīga, kūpoša, garšīga pudiņa gabals man rēgojās acu priekšā, kad es ieraudzīju Ripstonu un Mouldiju iznākam no šķērsielas. Es aizslēpos aiz ores ar miltu maisiem un viņus vēroju.

—  Tā, — Ripstons priecīgs ierunājās, — beidzot mēs varam paēst brokastis!

—   Jā, par āboliem un mandelēm vecis iedeva mums brangu naudiņu, — piebilda Mouldijs, līksmi pamezdams un gaisā noķerdams piecu vai sešu pensu gabalu.

—   Bet kur gan izčibējis Smits? Vajadzētu viņu pasaukt!

Un Ripstons iesvilpās.

Taču es piespiedos cieši pie riteņa, un viņi pagāja garam, mani nepamanījuši. Es pārgāju pāri ielai un neizlaidu viņus no acīm.

—   Re, kur Blinkinsa bode, ieiesim un nopirksim divas porcijas pudiņa, Rip. Lai tas muļķadesa Smits badojas, ja viņam tīk.

Mouldijs iegāja veikaliņā un pēc pāris mirkļiem iznāca ārā, uz pamatīgas kāposta lapas nesdams veselu lērumu tā paša pudiņa, par kuru es biju sapņojis.

—   Smaržo gan brīnumjauki! — sacīja Ripstons, ieelpodams kairinošos garaiņus, kas vēdīja gaisā.

Es pārgāju uz ielas otru pusi un viņiem sekoju; turējos pa gabalu, tomēr skaidri redzēju, ka Ripstons paņem krietnu ņuku, pieliek pie mutes un nokož turpat vai pusi no tās! Es gāju viņiem aizvien tuvāk, līdz varēju dzirdēt, kā viņi ēd. Es dzirdēju arī, kā Ripstons ievelk un izpūš gaisu, lai atdzesinātu mutē iebāzto, pārāk karsto kumosu. Kad viņš grozīja galvu, es pat redzēju, kāda tīksme mirdzēja viņa acīs.

Kad viņi sāka ēst, uz kapostlapas bija pavisam pieci gabali; tagad katrs no viņiem tiesaja otro gabalu.

—   Man garšo Blinkinsa pudiņi, — sacīja Ripstons, — tie ir tik trekni!

—   Nudien, — laizīdamies piemetināja Mouldijs. — Tikpat kā ar gaļu.

—   Man laikam pietiks! — sacīja Ripstons. — Pudiņš ir pārāk sātīgs!

—   Skaidrs, par varītēm neēd! — Mouldijs iesmējās. — Es ari viens tikšu galā ar pēdējo gabalu.

Es vairs nevarēju izturēt.

—  Mouldij! — es teicu, roku viņam uz pleca uzlicis. — Iedod man kumosiņu!

—   A, tas esi tu? — Mouldijs iesaucās, mani ieraudzīdams.

Tu laikam skrēji uz mājām, cerēdams, ka tevi ņems atpakaļ,

bet tevi izdzina, vai ne?

—   Vai arī varbūt gāji uz tirgu un kruķiem paziņoji mūsu \ ārdus? — Ripstons jautāja.

—   Nekur es negāju. Es visu laiku jums sekoju. Ludzu, iedodiet man kumosiņu! Ja jūs zinātu, kā man gribas ēst!

—   Bet vai tu nezini, ka zagt nav labi? — zobojās nežēlīgais Mouldijs, bāzdams mutē lielu gabalu pudiņa. — Vai tiešam tu gribi ņemt zagtu ēdamo? Kazi, vēl aizrīsies.

—  Mēs taču norunājām visā dalīties, — es sacīju, redzēdams, ka man neizdosies Mouldiju iežēlināt.

—  Jā, saprotams, arī tagad es neesmu pret to, — viņš iebilda. — Tu gribi gan ēst kopā ar mums pudiņu, bet zagt kopā ar mums negribi. Tā tas neiet. Vai nav pareizi, Rip?

—   Viņš varbūt visu nav īsti sapratis, — piezīmēja Ripstons, kas bija daudz lādzīgāks par Mouldiju. — Ja viņam būtu pamatīgi ieskaidrots, viņš varbūt nestieptu gumiju. Vai ne, Smitfīld?

Un Ripstons iedeva man savu atlikušo gabalu pudiņa. Tas tik bija gabaliņš! Savu mūzu neko tamlīdzīgu nebiju ēdis! Tik silts, trekns un garšīgs! Bet Mouldijs rokā turēja krietnu ņuku, no kuras varēja iznākt vismaz desmit tādu gabalu.

—   Kā tad paliek, Smitfīld?

Mouldijs jau lika pie lūpām pēdējo gabalu. Ripstons viņu apturēja pamādams. Kurš to apēdīs? Viss bija atkarīgs no manas atbildes. Bet es kopš iepriekšējās dienas brokastīm biju baudījis vienīgi trūcīgas vakariņas.

—   Skaidrs, — es droši atbildēju, — es nestiepšu gumiju.

—  Tātad, kopš tu zini, ko tas viss nozīmē, tu vairs nestiepsi gumiju?

—   Nē!

—  Jauki! Mouldij, iedod viņam to gabalu! Viņš, liekas, ir briesmīgi izsalcis.

—   Nē, paga, — iebilda Mouldijs. — Sito gabalu es neēdīšu, — viņš noslēpa to svārku kabatā, — bet lai Smitfīlds to vispirms nopelna, pierādīdams, ka runā patiesību. Iesim!

Mēs devāmies atpakaļ uz Koventgārdenu. Es turējos tās Mouldija kabatas tuvumā, kur atradās pudiņš, un no biedriem neatpaliku.

Kad mēs sasniedzam tirgu, Mouldijs pameta skatienu visapkārt.

—   Vai redzi to būdu . .. starp diviem stabiem, kur stāv cilvēks zilā priekšautā? — viņš man jautāja. — Tur izlikti grozi ar mandelēm.

—   Redzu.

—  Pirmajā grozā ir mandeles. Ej uz turieni, mēs pagaidīsim tevi šeit.

Es sapratu, ko no manis prasa Mouldijs. Viņš gribēja, lai eju un izzogu no groza mandeles. Es jau biju nolēmis, ka par katru cenu izcīnīšu sev porciju pudiņa, un nesvārstījos, kaut arī sirds man stipri dauzījās, kamēr es tuvojos tirgus būdai. No šīs puses tā bija aizkrauta ar puķkāpostu un dārzeņu kalniem. Piegājis tuvāk, es sapratu, ka man jāapiet tai apkārt, lai nokļūtu mandelēm tuvāk. Es aizslēpos aiz kāpostu kaudzes; pārdevējs sarunājās ar kādu pircēju, uzgriezis man muguru.

Sieviete, kas tirgojās ar kāpostiem, arī sēdēja ar muguru pret mani. Viņa ieturēja maltīti, uz ceļiem turēdama šķīvi. Grozs bija līdz augšai pilns ar mandelēm. Es iebāzu roku vienreiz, otrreiz, trešoreiz, piebēru sev pilnu kabatu un tad, izmeties no šaurās ejas laukā, devos pie Mouldija un Ripstona, kuri raudzījās aiz staba.

—  Vareni, Smitfīld! — Mouldijs iesaucās. — Es visu redzēju. Veltīgi tu centies iegalvot, ka mūsu darbs tev ir svešs! Braši! Še, saņem savu pudiņu!

—   Es mūžam nebūtu tik tīri nostrādājis! — Ripstons piezīmēja.

—   Tu? — Mouldijs nicīgi iesaucās. — Tu viņam ne blakus stāvēt nevari! Pat es nebūtu varējis nospert mandeles tik veikli kā viņš. Protamsr citādā ziņā viņš nevar man ne tuvu stāvēt, — viņš piebilda, laikam baidīdamies, lai es nekļūstu pārāk uzpūtīgs.

Viss bija labi, kamēr ielas bija gaišas, bet, kad uznāca nakts un es atkal atrados furgonā, jutu briesmīgus sirdsapziņas pārmetumus. Šoreiz par spilvenu bija Mouldijs, un man tika ierādīta labākā vieta. Mana galva gulēja uz viņa krūtīm, tomēr aizmigt es nevarēju. Es biju kļuvis par zagli! Biju nozadzis mandeles, pārdevis tās un ieņemto naudu iztērējis! Manas dzīslas saspringa un pulsēja bez mitas, it kā atkārtodamas draus uiīgo vārdu «zaglis». «Zaglis, zaglis, zaglis!» sirds skaitīja, un man ne mirkli nebija miera.

—   Zaglis! — es nočukstēju.

Mouldijs vēl negulēja.

—  Kurš ir zaglis? — viņš vaicāja.

—  Es esmu zaglis, Mouldij, — es atbildēju.

—  Bet kurš tev saka — tu neesi zaglis? — zobgalīgi jautaja Mouldijs.'

~ Es taču nekad agrāk nezagu, — es sacīju. — Goda vārds, nekad. Tāpēc man tagad ir tik skumji.

Nemelo! — bilda Ripstons, kas arī vēl nebija paspējis iemigt.

— Nē, patiesi, — es apgalvoju. — Lai mani zibens nosper, ja es meloju!

—  Nu, tikpat labi tu tagad vari arī teikt: «Lai mani zibens nosper, ja es zogu!» — Mouldijs piemetināja.

—  Nē, to gan es neteikšu, citādi mani patiesi nospers zibens. Tagad es taču esmu zaglis.

—  Blēņas! Kas tu par zagli! — Mouldijs iesaucās. — Vai tad to, ko tu šodien izdarīji, var saukt par zagšanu? Tā nemaz nav zagšana.

.. Bet kas tad tā ir? Man vienmēr tika sacīts, ka ņemt otra

bez atļaujas — nozīmē zagt.

—  Ta saka cilvēki, kas paši nav mēģinājuši un tāpēc arī nesaprot, — sacīja Mouldijs, atbalstīdamies uz elkoņa, lai ērtāk pārspriestu jautājumu. — Redzi, ja kāds zeņķis ieies veikalā, iebāzīs roku naudas lādē un tiks pieķerts, — tā būs zagšana. Ja viņš bāzīs roku pircēja kabatā — tā arī būs zagšana. Par to viņu nodos tiesai, un tiesnesis arī teiks, ka tā ir zagšana. Bet, ja kāds mazgadīgs zeņķis cenšas nopelnīt puspeniju un tiek pieķerts ar svešām mandelēm vai svešiem āboliem kabatās. vai. tavuprāt, viņu tiesās? Nemūžam! Tirgonis tikai sados viņam pa sprandu un, augstākais, pasauks sargu. Tas arī viņu iekaustīs un palaidīs vaļā; vai tad ar īstiem zagļiem ļautu sargam pašam izrēķināties? Nekādā ziņā ne!

Ja mandeļu un citu mantu paņemšanu nesauc par zagšanu, ka tad to sauc? — es jautāju Mouldijam.

—   Vai nu mazums, kā? To sauc par čiepšanu, speršanu, urābāšanu, nocelšanu. Vai nav vienalga, kā to sauc?

—   Bet, ja es pajautātu policistam, kā viņš to nosauktu?

—   Izdomājis gan! Kurš to jautās kruķim? Vai nu nav zināms, kas tie par meļiem! — Ripstons iebilda.

—  Atzīsties, Smitfīld, ka tev jau dūša papēžos! — Mouldijs sacīja.

—  Nē. Man tikai likās — tā ir zagšana, bet, ja tā nav zagšana, tad jau lieliski.

—   Redzi! — Mouldijs atsāka. — Kad es vēl biju mazs un dzīvoju mājā, nereti dzirdēju, kā tēvs lasa mātei priekšā avīzi. Un avīzēs bieži bija teikts, ka pat tiesas vīriem, šiem āķīgajiem ļaudīm, jābūt piesardzīgiem un viss jāsauc pēc likuma. Ja kāds nav pieķerts īstā zādzībā, tiesneši nedrīkst to nosaukt par zagli. Viņi saka — tas «piesavinājies», «izdarījis laupīšanu» vai «vardarbību». Laupīšana nav nekas ļauns. Reiz Ripstons nospēra tējkarotes un tika iespundēts uz divām nedēļām cietumā. Pareizi, Ripston?

—   Nebāz man acīs tās karotes, — Ripstons aizkaitināts attrauca. — Es pazīstu zeņķus, kas dabūja vairāk par divām nedēļām un žagarus piedevām, taču es nepļāpāju, es klusēju.

Šis mājiens acīmredzot attiecas uz Mouldiju, kas apvainojās un nosauca Ripstonu par «nekrietneli» un «blandoni». Tomēr viņi drīz vien salaba, vēl brīdi patērzēja par šo un to, un abi mierīgi aizmiga.

Taču es atkal, tāpat kā iepriekšējo nakti, ilgi nevarēju aizmigt. Biedru spriedelējumi mani nepārliecināja. Varbūt mandeļu paņemšana nesaucas zagšana, tomēr es nekādā ziņā negribēju nodoties tādamdarbam. Jau nākamās dienas rītā es grasījos paziņot Mouldijam un Ripstonam, ka būšu godīgs un sākšu godīgi strādāt tirgū. Ja viņi negrib palikt mani draugi — neko darīt! Es aiziešu no viņiem. Tā nolēmis, es iemigu.

Otrā rītā pamodies, es jutos pagalam nelaimīgs. Man sala, zobi klabēja, un es biju ar mieru atdot visas drēbes par vienu malku karstas kafijas.

Mouldijam bija nauda, par ko nopirkt kafiju. Iepriekšējā vakarā viņš bija pieturējis zirgu kādam džentlmenim, kas iegāja restorānā uzēst austeres, un par to saņēmis sešus pensus. Četrus pensus mēs iztērējām vakariņām, bet divus atstājām brokastīm.

Mēs izgājām uz ielas, no aukstuma drebēdami. Līņāja. Bruģis bija slapjš un dubjains. Mēs vēl nebijām paguvuši aiziet līdz traktierim, kad es jutu, 'ka krekls un bikses caurcaurēm izmirkuši un pielipuši pie miesas. Es nebiju aizmirsis vakarējo lēmumu aiziet no šiem zaglēniem, tomēr nevarēju sadūšoties, lai viņiem to pateiktu. Bet kā es varēju sadūšoties? Es biju izsalcis, es biju līdz ādai izmircis, es jutu, ka būšu gluži viens un bezpalīdzīgs, ja ar draugiem saķildošos.

—  Trīs krūzes kafijas par diviem pensiem! — Mouldijs pieprasīja traktierniekam.

Visam bija beigas. Ja šī kafija piederētu kādam citam, es droši vien pateiktu, ka gribu aiziet, taču, pieņemdams Mouldija cienastu, es nevarēju pārmest viņam negodīgo nodarbošanos.

Mēs vēl nebijām izdzēruši kafiju, kad Mouldijs sacīja:

—  Nav ko gurķoties! Šodien mums daudz darba. Zini, Smitfīld, labā laikā katrs pats skrien savās darīšanās, bet sliktā aizvienam cenšas salīgt kādu, kas skrien viņa vietā.

Mouldijam bija taisnība. Lija visu rītu, un darba mums bija papilnam. Es nopelnīju vienpadsmit pensu. Ripstons — šiliņu un pusotra pensa, bet Mouldijs — deviņus ar pusi pensa. Es ļoti priecājos, ka dabūju vairāk nekā Mouldijs. Kaut arī biju līdz ādai izmircis un sāpīgi sagriezis kājas pirkstu pret sasistu pudeli, tomēr jutos bezgala laimīgs, skatīdamies uz savu godīgi iegūto naudu. Ripstons un Mouldijs, pietiekami nopelnījuši iztikai, tirgū nebija nočiepuši nevienu ābolu.

—   Nu var sacīt, ka rīts pagājis godīgā darbā, — savākdams no mums naudu, teica Mouldijs, jo viņš, kā allaž, bija mūsu mantzinis.

—   Tā ir labāk nekā pievākt kaut ko nekrietnā ceļā un pēc tam pārdot, — es iedrošinājos piezīmēt.

—   Skaidrs, ka tā var vairāk dabūt!

—   Es gribētu, ka man liktu strādāt, nevis.. . darīt ko citu, — es sacīju.

—    Kas tev liek? Tur jau ir tā nelaime, ka vienmēr nevar ar vienu un to pašu nodarboties. Brīžiem klājas tik ļauni, ka tā vien skaties, lai no bada nenomirtu. Manuprāt, jādara viss, kas gadās pa rokai.

Ripstons bija pilnīgi vienis prātis ar savu draugu.

Mēs aizgājām uz traktieri, jautrā omā ieturējām pusdienas, atstājām naudu vakariņām, un mums vēl palika seši pensi. Par šiem sešiem pensiem draugi nosprieda nopirkt man kurpes. Mēs aizgājām uz krāmu tirgu un nopirkām paplatus, tomēr ļoti ērtus apavus.

VIII ŠUNELIS MAN SEKO NEPATĪKAMĀ NAKTS

Mūsu dzīve patiesībā bija diezgan vienmuļa. Katru dienu mēs cēlāmies augšā mazā gaismiņā, klaiņājām pa vienām un tām pašām ielām un šķērsieliņām un darījām vienu un to pašu. Kad nevarējām godīgi nopelnīt iztiku, mēs žagām dažādus sīkumus no vieniem un tiem pašiem groziem un pārdevām šos sīkumus vienam un tam pašam vecim, bet pēc tam ieturējām pusdienas. Dažreiz mēs mielojāmies ar cūkgaļu, bet dažreiz augu dienu bija jāiztiek ar gabalu rupjas maizes. Reizēm savā furgonā mēs atradām salmus, reizēm mums vajadzēja gulēt uz plikiem dēļiem.

Kad es aizbēgu no mājām, man nekā daudz mugurā nebija: bikses, krekls un vecs, saplēsts vamzis. Tagad krekls un bikses bija jaunas, bet vamža vietā bija kaut kas līdzīgs svārkiem. Manas sešpensu kurpes gauži ātri izjuka, un es, tāpat kā iepriekš, staigāju basām kājām, jo mums trūka naudas, par ko nopirkt jaunu apavu pāri.

Ar Ripstonu un Mouldiju es iepazinos maija vidū, bet tagad bija jau oktobra vidus. Šai rudenī es kādas septiņas vai astoņas reizes pabiju teātrī, un tas man sagādāja neaprakstāmu prieku. Reiz man gadījās nakti pavadīt policijas iecirknī.

Tas notika tā. Atgriezdamies mājās zem Arkām, mēs pamanījām mazu šuneli, kas skrēja mums pakaļ.

—  Vācies prom! — Mouldijs uzkliedza. — Mums nav laika ar tevi noņemties!

Viņš pacēla akmeni un laida ar to sunim.

—   Kā tev nav kauna, Mouldij! — Ripstons labsirdīgi bilda.

—  Lai viņš skrien.

—   Rip, paņemsim šuneli līdzi, — es sacīju. — Mēs varam to izmitināt savā furgonā un pabarot lai; šunelis droši' vien noklīdis.

Nakti es pamodos no spožas luktura gaismas, kas krita man sejā. Pie mūsu furgona stāvēja policists ar šuneli rokās.

—   Vai tu, nelieti, nozagi sunīti?! — uzbrēca policists, rupji sagrābdams mani aiz piedurknes.

—  Viņš pats man piesējās, ser, — es atbildēju, no bailēm drebēdams.

—  Zinām šo jūsu «pats piesējās», — policists izmēdīja mani un aiz apkakles izvilka no furgona.

Es rūgti raudāju.

—   Nekas, neuztraucies, Smit, — Ripstons mani mierināja.

—  Gan tevi izpestīšu.

Un viņš tik tiešām paglāba mani no cietuma, kas man draudēja. Viņš izprašņāja, kam šunelis pieder, devās tieši uz māju pie tā saimniekiem un visu tiem izstāstīja. Šunelis piederēja kāda ievērojama ārsta slimajai meitai.

Otrās dienas vidū es tiku iesaukts policijas iecirkņa telpā. Jauna, skumīga sieviete, kas tur sēdēja, pasauca mani un jautāja:

—   Vai tu vakar devi pajumti mazajam sunītim?

—   Jā, milēdij, — es atbildēju, nezinādams, bīties man vai priecāties.

—    Tevi tūlīt izlaidīs no šejienes ārā. Es atnācu, lai parūpētos par tevi un pateiktos savas mazās meitiņas vārdā. Viņa ir slima un nevarēja aizmigt: visu laiku raudāja sava sunīša dēļ. Tagad viņai kļuvis drusciņ labāk. Paldies tev! Nedusmojies, ka mūsu dēļ tu pavadīji nakti iecirknī.

Un viņa maigi noglāstīja man galvu.

Iedams no iecirkņa ārā, es aiz prieka lēkāju, aptaustīdams kabata piecu šiliņu gabalu, ko viņa man bija iedevusi.

Pieci šiliņi! Tada bagātība mūsu mazajai kompānijai vēl nekad nebija piederējusi. Tika nolemts kārtīgi uzdzīvot. Mēs paēdām pusdienas labā traktierī, iedzērām pa kausam alus un kļuvām tik līksmi, ka nospriedām uz teātri braukt omnibusā, maksājot divus pensus par vietu. No izdzertā alus Ripstonam un Mouldijain sametās slikta dūša; lugas vidū mūs izveda no teātra; un mums vajadzēja lietū iet uz māju kājām, jo kabatā vairs nebija palicis neviens penijs.

Kādā rītā, kad bija pagājušas turpat vai piecas nedējas kopš manas bēgšanas no mājām, es satiku tirgū mūsu kaimiņu.

—  Ā! — viņš iekliedzās. — Iekriti gan, blēdi! Tūdaļ es tevi pie tēva aizvedīšu.

Un viņš grasījās mani satvert, taču man laimējās izsprukt. Pēc šī notikuma es vērīgāk nekā agrāk skatījos apkārt, bīdamies sastapt tēvu. Draugi, kam es sīki aprakstīju viņa ārieni, palīdzēja man.

Otrā rītā ap septiņiem Mouldijs parādīja man divus cilvēkus, kas no augļu tirgus devās pa ielu prom. Es uzreiz pazinu to tipu, kas tik tikko nebija noķēris mani iepriekšējā dienā. Viņam blakus soļoja mans tēvs. Tēvs bija ļoti bāls, acīmredzot stipri satraukts, rokā viņš turēja garu pātagu, ko droši vien no kāda bija sadabūjis īpaši šim gadījumam. Kolīdz es uzmetu viņam skatienu, ceļgali man sāka drebēt un lūpas trīsēt.

—  Mīļo Rip, paglāb mani, — es ierunājos, slēpdamies aiz drauga muguras. — Re, cik viņš ir negants un kāda viņam pātaga!

Ripstons pakāpās atpakaļ, žigli pieveda mani pie tukšu grozu kaudzes un paslēpa mani zem tiem, bet pats apsēdās uz apgāzta bunduļa un vienā mierā tīrīja un grauza burkānu. Pēc pāris mirkļiem pienāca tēvs.

—  Paklau, mazais, — tēvs griezās pie Ripstona, — vai tu neesi redzējis šeit tirgū puišeli vecā vamzī? Tik liela auguma.

Pa groža šķirbām es redzēju, ka tēvs rāda, cik liels es esmu.

—   Bet kā viņu sauc? — Ripstons jautāja, gremodams burkānu.

—   Džims.

—   Dzirnu es zinu. Tādu resnu, spēcīgu zelli, vareni kaujas ar dūrēm, jebkuru vīru var notriekt zemē.

—  Ta nē jau! — tēvs nepacietigi iesaucās. — Es prasu tev par mazu, astoņus gadus vecu puisēnu.

—  Astoņus … — lēni atkārtoja Ripstons. — Vai viņu tik tiešām sauc par Džimu?

—   Jā, protams! Viņu sauc par Džimu Balizetu.

—   Džims Balizets! — iekliedzās Ripstons, it kā nupat būtu atcerējies. — Pazīstu, pazīstu, mēs viņu iesaucām par Rauzeru, tāpēc arī es uzreiz nevarēju atcerēties. Viņš dzīvoja kaut kur Kaukrosas tuvumā, un viņa tēvs, liekas, bija ielas tirgotājs?

—   Kā tad, tas pats! Kur viņš ir?

—   Tēvs viņam bija briesmīgi nikns. Bieži slānīja viņu ar ādas siksnu.

—   Vai to viņš par mani stāstīja? Tavu nepateicīgu puiku!

—  Viņam ir arī pamāte, īstā riebekle, nosūdz viņu un tempj degvīnu kā ūdeni…

—  Kur viņš ir? — ierēcās tēvs. Viņš metās Ripstonam ^irsū un sapurināja viņu aiz apkakles tik spēcīgi, ka grozi bezmaz vai aizlingoja kur kurais.

—  Laidiet mani vaļā, tad pateikšu, citādi neteikšu neko! — Ripstons nokliedza, un pēc viņa balss man likās — viņš patiesi grib mani nodot.

—   Nu runā! — tēvs sacīja.

—   Taisnību sakot, viņš aizgāja par krāvēju.

—   Kad, uz kurieni?

—   To gan es nezinu, — Ripstons drūmi noteica. — Vakar vakarā kāds mans paziņa bija saticis viņu uz Vestminsteras tilta un jautājis: «Ko tu šeit dari, Rauzer, vai tad tirgū nav darba?» Bet Rauzers noteicis: «Nu nē, pa tirgiem es vairs nestaigāšu, tur mani izsekojis tēvs, iešu pie kāda pazīstama laivinieka, kas dzīvo pie Vensvērtas ceļa, un salīgšu pie viņa par krāvēju.» Neko citu es vairs nezinu.

—  Nolāpītais zeņķis! — tēvs iesaucās. — Bet vai viņš neleica, kad domā atgriezties?

—   Nezinu, bet diez vai viņš atgriezīsies! Viņš aizvienam sacīja, ka gribot doties jūrā, — Ripstons stāstīja. — Nokļūs uz upes, ieraudzīs tur kuģus un visu citu, un ar to dieviņ!

—  Tas gan, — tēvs nikni noteica. — Iesim, Džek, — viņš sacīja ceļabiedram. — Kam mums dzīties šim nekrietnelim pakaļ? Lai noslīkst jūrā, blandoņa tāds!

Un, iespiedis pātagu padusē, tēvs kopā ar paziņu devās prom, bet Ripstons palīdzēja man izrāpties no paslēptuves.

Pēc šā notikuma man ne reizi negadījās sastapt ne tēvu, ne arī kādu citu no maniem agrākiem paziņām.

Drīz vien es sasirgu.

Lai gan es turējos uz kājām un nesūdzējos, tomēr jau sen nejutos gluži vesels. Un kāds gan tur brīnums! Rudens pieturējās lietains, drēbes man mugurā neizžuva vairākas dienas no vietas. Es nevarēju tās ne tikai izžāvēt, bet arī pa nakti novilkt. Man stipri sāpēja kakls, sāpēja mugura starp lāpstiņām. Veselas divas nedēļas mocījos ar zobu sāpēm. Tas bija briesmīgi. Es nespēju apēst ne kumosu maizes, neizmērcējis to vispirms ūdenī, nespēju sakošļāt ne rāceni, ne kāposta kacenu, kas bieži vien bija mūsu vienīgā barība, un biju spiests ciest izsalkumu, līdz radās kāds laimīgs gadījums un varēju nopirkt sev mīkstu barību. Caurām naktīm es sēdēju nomodā furgona kaktā, no vienas puses uz otru šūpodamies un, saviem draugiem par nepatikšanu, no sāpēm neaizdarīdams acis.

—   Ko tu činksti, Smit! Ļauj mums gulēt, — Ripstons murkšķēja.

—   Nudien, .Smit, esi gan tu neciešams! — Mouldijs piebilda. — Tu ne tikai nepalīdzi sadabūt iztiku dienā, bet arī neliec mieru murns naktī.

—   Bet ko lai es daru, Rip! — Es raudāju. — Jūs abi izturētos labak pret mani, ja paši būtu to pārcietuši.

—   Mouldij, vajadzētu viņam kaut kā palīdzēt, — sacīja Ripstons, kuru bija iežēlinājušas manas asaras. — Pasauksim veco vijolnieku, kas nakšņo blakus furgonā. Esmu dzirdējis, ka

ui.iš protot raut zobus. Manuprāt, labāk uzreiz izciest stipras sāpes nekā mocīties ar sāpošu zobu nedēļām ilgi.

Tev taisnība, — Mouldijs noteica un devās pēc vijolnieka.

Pēc pāris mirkļiem viņi atgriezās. Vijolniekam rokās bija nara, sarusējusi stīga.

Nu, nabadziņ, — vijolnieks sacīja, — apsēdies un paplet muti platāk, bet jūs, zēni, turiet viņu aiz rokām, lai viņš netraucē mani strādāt.

Es paklausīju, lai gan sirds no bailēm briesmīgi dauzījās. Vecis aptina stīgu ap sāpošo zobu un . . . no visa spēka pai ava.

— Ā-a-ā! — es iebrēcos, uz muguras atkritis.

No mutes man tecēja asinis, taču zobs vairs nesāpēja , . .

Darboties Koventgārdenā rriurns pēdējā laikā kļuva aizvien grutak. Mēs bijām ievēroti, un tas sagādāja mums nepatikšanas. Visi zināja, ka mēs esarn zaglēni, un mūs modri uzmanīja. Gandrīz ik dienas mūs iekaustīja vai nu kāds tirgonis, vai arī sargs.

Ripstonam palaimējas atvērt pagrabu, kur ziemai bija noglabāti burkāni. Mēs ielīdām tur un veselu nedēļu pārtikām no burkāniem vien. Sākumā likās, ka mums ir veicies, taču drīz vien pārliecinājāmies, ka ēst burkānus vien ir kaitīgi. Daļēji laikam tie bija par iemeslu manai saslimšanai.

Ja svētdienās laiks bija labs, mēs parasti ilgi staigājām gar upes krastu, bet pēc tam atgūlāmies savā furgonā un stāstījām cits citam dažādu^ atgadījumus. Tai dienā, kad es saslimu, Ripstons un Mouldijs aizgāja pastaigāties, un es paliku furgonā viens. No iepriekšējās dienas viņiem bija palikuši daži pensi, un pusdienās viņi apēda maizi ar sīrupu, bet es kopš pēdējām pusdienām nekā nebiju ēdis. .Es degu kā ugunī un trīcēju, mēle bija izžuvusi, acis sāpēja, galva plīsa vai pušu, it kā to kāds dauzītu ar āmuriņiem. Man par laimi, furgonā bija drusku salmu, un draugi tos visus bija nodevuši manā rīcībā. Taču es nekādi nevarēju lāgā apgulties: lai arī kā es bužināju salmu sp-'lvenu, tas aizvien likās pārāk zems manai smagajai galvai.

Pret nakti man kļuva sliktāk. Šoreiz man vajadzēja būt par spilvenu, taču Ripstons augstsirdīgi ieņēma manu vietu, bet Mouldijs ļāva nolikt man galvu uz viņa ceļgaliem, lai gan tiesības izvēlēties vietu piederēja viņam, jo iepriekšējo nakti viņš bija spilvens. Viņi pat devās pie miera agrāk nekā parasti, lai es varētu kaut cik ciešami apgulties. Taču vilju rūpes bija veltas. Drīz vien Ripstons cauri svārkiem juta, cik karsta ir mana galva. Pēkšņi Mouldijs, ne vārda nebildis, iesita viņam pa kāju, Parasti būdams lēnīgs, viņš kļuva trakoti nikns pusmiegā.

—   Kas tev kaiš? — Ripstons saīdzis noprasīja.

—   Bet ko tu neguli rāms? Tirini kājas kā dejodams!

—   Vai tad es to daru? — Ripstons iesaucās. — Tas ir Smitfīlds!

—   Ko tu kraties, Smit?

—  Man ir šausmīgi auksti, Mouldij. Esmu auksts kā Iedus gabals.

—   Ir gan labs ledus gabals! No viņa dveš karstums kā no cepeškrāsns. Patausti, Mouldij! — Ripstons sacīja.

Mouldijs pielika roku man pie vaiga.

—   Se tev! Kā tu iedrošinies melot! — Viņš uzlēca kājās un iecirta man spēcīgu pliķi. — Ja tu pinkšķēsi, dabūsi vēl!

Es centos saņemties un neraudāt, taču tas gāja pāri maniem spēkiem. Visu vakaru nocietos neraudājis, taču Mouldija izdarības atvēra manas slūžas. Asaras smacēja mani nost, tās straumēm plūda no acīm, un es nespēju tās noslaucīt. Tā vien šķita, ka esmu bēdu pārpilns, un tām vajadzēja rast izeju. Es raudāju klusiņām, pieplacis pie furgona grīdas, un to, ka es raudu, draugi varēja samanīt tikai pēc krampjainiem šņukstiem, kas pa brīžam no manis izlauzās. Kad es ieraudzīju tēvu ar pātagu Koventgārdenas tirgū, es nospriedu, ka nemūžam neatgriezīšos mājās. Kopš tās dienas vairs nedomāju ne par mazo Polliju, ne dzīvi mājā, mana sirds bija kļuvusi nejūtīga, it kā nocietinājusies. Toties tagad sirds atmaiga, kļuva mīkstāka, un reizē ar to tai uzgūla smagums, ko es nespēju panest.

Mouldijs savukārt laikam nespēja panest manu raudāšanu. Turēdams savu solījumu, viņš vēlreiz atvēzējās un iegāza man pliķi, spēcīgāku par iepriekšējo.

—   Esi gan tu briesmonis! — Ripstons viņam uzbrēca. — Ko Iti sit puiku, kas ir mazāks par tevi, pie tam vēl slims. Piecelies, mīļo Smitfīld, un palīdzi man viņam sadot!

Un, negaidīdams, ka es palīdzēšu, Ripstons uzrotīja piedurknes un ņēmās Mouldiju slānīt. Es negribēju kauties trn pūlējos viņus samierināt, cenzdamies iegalvot, ka es raudu nevis pliķa dēļ, bet tāpēc, ka esmu slims.

Kolīdz Mouldijs bija pilnīgi atguvies, viņš izteica visdziļāko nožēlu. Viņš atzinās, ka rīkojies nelietīgi, un teica, lai es no visa spēka iegāžot viņam pa degunu, turklāt viņš turēšot rokas aiz muguras. Ripstons centās pārliecināt mani, lai es šo priekšlikumu pieņemu, taču es atteicos, tad Mouldijs piespieda mani vismaz palikt viņa cepuri pagalvī un apsegties ar viņa svārkiem. Ripstons arī labprāt būtu atdevis man savas drēbes, taču viņam bija tikai viens zils kamzolis, kas aizstāja viņam gan kreklu, gan svārkus, bet cepuri viņš bija pazaudējis iepriekšējā vakarā, bēgdams no tirgus sarga.

Kaut gan draugi centās iespējami ērtāk mani noguldīt un siltāk sasegt, labāk man tomēr nekļuva. Es aizvien vēl degu kā uguhī un reizē drebēju no aukstuma, mēle man bija sausa, elpa saraustīta un smaga. Tomēr, kad es izraudājos, man kļuva it kā vieglāk, es biju ar mieru rātni gulēt un darīt visu, ko man liks.

IX es nokĻŪstu darba NAMĀ

Mana slimība draugus stipri satrauca. Mani noguldījuši un apseguši ar svārkiem, viņi paši nelikās gulēt, bet apsēdās furgona tālākajā stūrī un sāka čukstēties.

—   Viņš laikam ir saaukstējies, — Ripstons čukstēja. — Ir gan posts, ja cilvēks saaukstējas. Viņš taču ir saaukstējies, vai ne, Mouldij?

—   Droši vien, — vēl klusāk atbildēja Mouldijs.

—   Labi būtu uzlikt viņam sinepju plāksterus . . . Atceros —

man lika, kad es biju mazs . . . Mouldij, kā tu domā, vai neaiziet pēc sinepēm?

—   Nav ko iet! Šodien taču ir svētdiena, visi veikali ciet, bet aptiekās sinepju nav.

—   Aptiekā varētu nopirkt pilulas, — Ripstons ieteica. — Vienīgā nelaime, ka šīrn pilulām sarežģīti nosaukumi, ej nu sazini, ka lai prasa.

—  Tā arī prasi: pilulas par četriem pensiem.

—   Bet aptiekārs prasīs: «Kādas jums vajag?»

—   Jāsaka: pret nelabumu. Tās visas, liekas, ir pret nelabumu, — vienaldzīgi atbildēja Mouldijs. Viņš vispār runāja kā negribot un, šķiet, domāja par kaut ko citu.

—  Tātad norunāts, Mouldij, — atkal uzsāka valodas Ripstons. — Rīt mūsu pirmais penss tiks izdots par zālēm Smitfīldarn.

Mouldijs neko neatbildēja. Abi uz mirkli aprima. Es gulēju klusiņām un ieklausījos viņu čukstos. Mouldija atturība viesa Ripstonā aizdomas.

—   Mouldij, — viņš vaicāja, — ja Smitfīlds nav saaukstējies, kas tad viņam kaiš?

—   Ka lai es to zinu! — nelabprāt attrauca Mouldijs.

—  Tu taču esi bijis slimnīcā, esi redzējis tik daudz slimo. Varbūt kādam tas pats, kas viņam?

—   Klusu, — Mouldijs piezīmēja, — viņš, liekas, neguļ.

—  Guļ. Vai dzirdi, cik vienmērīgi viņš elpo?

—  Ja. Bet vai tu dzirdi, kā zem viņa salmi čab — laikam atkal ir drudzis. — Tad viņš vēl klusāk čukstēja: — Zēl, ka atdevu viņam savus svārkus, Rip. Cepure — tas ir sīkums, bet svārku žēl!

—   Esi gan tu badakāsis! — Ripstons nolamājās. — Ja tev vajadzētu, viņš gan atdotu savus svārkus!

—   Lai zūd, vai nav vienalga! — Mouldijs nopūtās.

—   Kāpēc lai tie zustu? Tu taču rīt tos paņemsi?

—  Nu nē, kopā ar to var noķert tādu slimību, kādu es gan negribētu.

—   Kas noticis? Runā skaidrāk!

—  Klusāk, klusāk! Viņš izdzirdēs un nobīsies.

Viņi klusītiņām paslējas un izbāza galvu no furgona, tomēr es dzirdēju visu, ko viņi runāja.

—   Vai tev bakas potētas, Rip? — Mouldijs jautāja.

—   Potētas, arī apliecība ir.

—  Jauki, tas noznnē, ka no tevis nav ko baidīties. Bet es neesmu potēts, man karsonis var pielipt!

—   Vai tad viņam ir karsonis? — Ripstons noprasīja pārbiedētā balsī. — Tātad viņš nomirs, Mouldij?

—   Laikam.

—   Pēkšņi? Ta ari pēkšņi nomirs?

—   Nē, pēkšņi ne, — Mouldijs čukstēja. — Ar viņiem tur vispirms izdarās dažādi, galvu noskuj un tā tālāk.

—   Kāpēc tā, Mouldij? — Ripstons pārbijies vaicāja.

—  Viņi kļūst gluži ka traki. Ja viņus nenoskuj, viņi visus matus sev izplūkā, — Mouldijs atbildēja.

—   Tavu nelaimi! Smitfīlds nomirs. Ak, tu nabadziņš!

Un Ripstons saka raudāt. Es savām acīm neticēju, bet tā bija taisnība — viņš raudāja.

Es nebiju ne nobijies, ne pārsteigts, ka man, pēc Mouldija vārdiem, bija karsonis. Karsonis laikam bija visļaunākā slimība, un jutos ārkārtīgi nelāgi. No karsoņa vienmēr mirst. To es labi zināju. Bet pat tas mani nebiedēja. Es vienīgi gribēju,

lai mani liek mierā, lai mani neviens neaiztiek, nerunā ar * » '

mani. Ripstons un Mouldijs joprojām čukstējās furgona otrā kaktā. Es dzirdēju viņu čukstus, dzirdēju, kā smejas un lamājas zēni, kas spēlēja kārtis, dzirdēju kāju dipoņu un citas skaņas. Mazpamazām viss pierima, vienīgi mani draugi aizvien vēl čukstējās. Es priecājos, ka viņi neguļ. Man briesmīgi gribējās dzert, un es ludzu, lai Mouldijs dabū malku ūdens. Viņi satrūkās.

—   Par to nav ko domāt, draudziņ! — Mouldijs laipna balsī atsaucās. — Ka lai es tev dabūju ūdeni? Tu taču zini, ka man nav ne tasītes, ne krūzes. Pacieties, pagūli mierīgs līdz pieciem, tad ieradīsies ormaņi, un tu varēsi dzert, cik uziet.

—  Ai, es nespēju gaidīt līdz pieciem, Mouldij, nudie, nespēju, es sajukšu prātā! Nesaki, ka man jagaida līdz pieciem!

—   Labi, neteikšu, tikai tā ir taisnība, tāpēc arī pateicu.

—   Bet cik tagad ir pulkstenis?

—   Laikam ap vieniem.

Mani mocīja šausmīgas slāpes, bet upes viļņi bez mitas sitās pret apakšējo sienas daļu, kur stāvēja mūsu furgons. Es iedomājos upi, kādu to redzēju no rīta pēc pirmās nakts, kas bija pavadīta zem Arkām. Upe vizēja saules staros, un pa to lēni peldēja liellaiva ar sienu. Mani pārņēma nepārvarama vēlēšanās nokāpt lejā pie upes un padzerties. Man nebija vajadzīga ne tasīte, ne krūze, es varēju dzert tieši no upes. Es piecēlos un rāpos jau pāri furgona malai. Bija tik tumšs, ka draugi nevarēja mani redzēt, toties izdzirda čaboņu, un, līdzko es pārmetu vienu kāju pār ratu malu, tā Ripstons cieši satvēra mani aiz otras kajas.

—   Kas tev ir, Srnitfīld? — viņš pārbijies iesaucās tuvu asarām. — Uz kurieni tu, mīlīt?

—   Pēc ūdens.

—   Bet ūdens taču nav. Mouldij, nāc palīdzi man! — izmisis iekliedzās nabaga Ripstons. — Odens nav, Smit!

—   Odens ir, — es sacīju, — es iešu pie upes un tur padzeršos.

—   Ne, nevis dzert tu ej. Tu laikam gribi noslīcināties, tu taču tagad esi tikpat kā traks! — Ripstons kliedza izmisumā. — Mouldij, palīdzi viņu noturēt!

Taču Mouldijs neuzdrīkstējās tuvoties: viņš baidījās aplipt! Viņam taču nebija potētas bakas. Turklāt viņam droši vien šķita, ka trakumā es varu viņam iekost. Viņš ņēmās mani pārliecināt, nekustēdams pats no vietas.

—   Kāpēc tu uzlēci kājās, Smit? — viņš runāja nomierinošā balsī. — Šitā tu uzmodināsi visas Arkas. Guli mierīgs, es tūliņ dabūšu tev ūdeni.

—   Tu melo! — Ripstons sacīja. — Tu gribi tikai aizmukt un atstāt mani vienu ar viņu!

Arī man tas ienāca prātā, taču mēs bijām netaisni pret Mouldiju. Viņš izvilka savu cepuri man no pagalvja, nolēca no furgona un pēc pāris mirkļiem bija atpakaļ ar pilnu cepuri spirdzinoša upes ūdens. Tumsā nokļūt pie upes bija diezgan bīstami. Tomēr Mouldijs šo ceļojumu veica laimīgi. Viņa cepure, kaut arī veca, bija izturīga un tik ļoti notaukota, ka pat ndeni nelaida cauri. Es iztukšoju to ar pieciem pamatīgiem malkiem, un šis dzēriens sagādāja man neizsakāmu baudu. Tonakt draugi, var teikt, izglāba man dzīvību. Ja viņi palaistu mani pie upes, asais, saltais vējš droši vien būtu mani nobeidzis. Tumsā man viegli varēja paslīdēt kāja, un es būtu iekritis upē.

Dzesējis slāpes, es apgūlos un aizmigu. Man visu laiku rādījās dīvaini, nejauki sapņi, līdz Ripstons sapurināja mani aiz pleca, sacīdams, ka ir laiks līst no furgona ārā, ka ormanis jau aizgājis pēc zirgiem. Centos uzslieties, taču nespēju. Es varēju piecelties sēdus, bet, kad cēlos kājās, ceļgali man trīcēja, un es kritu zemē.

—   Nu, zeņķi, — ormanis sacīja, nākdams pie furgona, — velieties laukā, man nav laika ar jums noņemties.

—   Te ir viens puika, kas nevar izvelties, — Mouldijs sacīja, izlēcis jau no furgona.

—   Ko tu tur saki? Kāpēc viņš nevar izvelties?

—   Izvelties viņš gan varētu, bet izrāpties ne. Viņš saka — esot kājas noņemtas. Vai jūs pats nelūkotu viņu izsēdināt?

—   Es viņu tā izsēdināšu, ka viņš ilgi mani atcerēsies!

Šos vārdus sacīdams," niknais ormanis ar lukturi rokās žigli

ietrausās ratos.

—   Vācies prom, sliņķi! — viņš uzbrēca.

Taču tobrīd gaisma no viņa luktura krita uz manas sejas, un viņš uzreiz mainīja savu izturēšanos.

—   Ak, tu nelaimīgais! — viņš iesaucās. — Vai sen viņam tā ir?

—    Kopš vakarvakara, — Ripstons atbildēja, — bet mēs nezinājām, ka viņam ir tik slikti.

—   Kur viņš dzīvo? Nogādājiet viņu ātrāk mājās, — ormanis sacīja.

Es atcerējos nikno tēva seju, uz kuru raudzījos pēdējo reizi starp grozu šķirbām tirgū.

Es baidījos viņa pātagas, kad biju vesels, bet atgriezties pie viņa tagad — tas man likās pilnīgi neiespējami.

—   Puisīt, kur tu dzīvo? Kur ir tavas mājas? — ormanis man jautāja.

Es neko neatbildēju, izlikdamies, ka nedzirdu.

—  Bet vai jūs, zēni, nezināt, kur viņš dzīvo? — viņš vērsās pie maniem draugiem.

—   Viņam māju nav, viņš dzīvo šeit, — Mouldijs sacīja.

—  Arī tēva un mātes nav, viņ'š ir bārenis, — Ripstons piebilda.

—   Nelaimīgais! — ormanis sacīja. — Ja viņu atstās šeit, viņš nomirs, protams, nomirs. Aizvedīšu viņu kaut vai uz darba namu. Vai tu gribi braukt uz darba namu?

Man bija vienalga, kur braukt, tikai uz mājām ne. Es jutos tik vārgs, ka nevarēju parunāt. Uz ormaņa jautājumu es tikai pamāju ar galvu. Lāga cilvēks gādīgi ietina mani zirgsegā un, saņēmis zirgu pie pavadas, izbrauca furgonu no Arkām. Ripstons visu laiku sēdēja man blakus furgonā.

Lai ari Mouldijs briesmīgi baidījās no karsoņa, viņš nevarēja šķirties no manis neatvadījies. Es dzirdēju, ka viņš pieķeras pie furgona, un, pametis skatienu uz viņa pusi, ieraudzīju viņa nosmulēto seju.

—  Paliek sveiks, Smitfīld! — viņš sacīja, tad pievērsās ormanim: — Viņam mugurā ir mani svārki: lūdzu, pasakiet darba namā, lai tos noglabā un atdod viņam, ja viņš izdzīvos. Nu paliec sveiks, vecīt! Veseļojies!

Un viņš pazuda.

Ripstons vēl ilgi sēdēja furgona. Pēdīgi stingri paspieda manu kaistošo roku, sirsnīgi paraudzījās manī, ciešāk ietina mani zirgsegā, pārlēca pār furgona pakaļgalu un, ne vārda nebildis, aizskrēja.

X es izdzĪvoju

Lāga ormanis aizveda mani uz darba namu. Tur es tiku noģērbts, nomazgāts un apguldīts. Ārsts teica, ka es esot ļoti nopietni slims, tomēr — lai cik dīvaini! — nemaz tik slikti nejutos. Bija ļoti patīkami — gulēt. Ja man kāds jautātu, kas ir

I,ibak — but veselam un mitināties zem tumšajām Arkām vai ari gulēt šeit karsonī, — es, daudz nedomādams, būtu izvēlējies karsoni. Kas tur ko prātot! Gulta man bija tīra un mīksta, zāles — ne sevišķi pretīgas, bet buljons, ko man deva dzert, — lielisks. Un tomēr visi, pat ārsts skatījās uz mani sadrūmis, visi manai gultai tuvojās uz pirkstgaliem un runāja ar mani pusbalsī, it kā būtu pārliecināti, ka man ir drausmīgi grūti. Ne vienu reizi vien man iešāvās prātā doma, ka es varbūt esmu nokļuvis šeit aiz pārskatīšanās,, ka man nepavisam nav piemetusies tā šausmīgā kaite, ko sauc par karsoni, un, kolīdz pārskatīšanās tiks atklāta, mani no šejienes padzīs.

Es nezinu, cik ilgi biju tā sirdzis, taču atceros, ka, pamodies kādā rītā, jutos daudz mundrāks nekā iepriekšējā vakarā. Visi noraudzījās manī ar izbrīnu. Slimo kopēja, pasniegdama man zupu, gandrīz to izlēja un tūdaļ sāka murmināt kaut ko par laimes bērniem, kas tikai brīnumainā veidā izglābjas no drošas nāves. Pārraudze apstājās pie manas gultas un sacīja:

—   Liekas, bērēt viņu tik drīz vis nevajadzēs!

Vairāk par citiem bija izbrīnīts ārsts.

—   Ir gan brašs puisis! — viņš izsaucās. — Nepavisam negaidīju, ka viņš tik veikli izķepurosies!

—  Jā, ser, — slimo kopēja piebilda, — var teikt — viņš savu nāvi piemānījis.

—   Tas tiesa, — iesmējās ārsts, — viņš to pa īstam piemānījis! Vakarnakt viņa dzīvība karājās mata galā, bet tagad, rau, cik dūšīgs izskatās! Viņš laikam atlabs! Mēs dabūsim viņu uz kājām, iekams viņam vēlreiz tiks apcirpti mati.

Es lāgā nesapratu šo sarunu, taču pēdējie ārsta vārdi mani pārsteidza. Jau pirmajā dienā pēc manas ierašanās darba namā man noskuva galvu, un tā kļuva tik gluda kā bumba; es biju pārliecināts, ka man ilgi nevajadzēs cirpties; vai tiešām mani neizlaidīs no šejienes, iekams pienāks šis laiks? Ārsts droši vien maldās.

Patiešām, ārsts bija maldījies. Vissliktākais, ka arī es biju maldījies. Mati auga gauži lēni, bet atveseļošanās virzījās uz priekšu vēl lēnāk. Var pat teikt, ka manas īstās mocības sākās tieši ap to laiku, kad, pēc ārsta domām, man būtu vajadzējis droši stāvēt uz kājārn. Tiesa kas tiesa, uz kājām es stāvēju, tas ir, mani spieda celties, ģērbties un staigāt pa palātu. Taču es nejutos mundrs un nebiju arī jautrs. Ēstgriba man bija laba, pat pārlieku laba, un es bez pūlēm varēju notiesāt trīskāršas trūcīgās slimnīcas porcijas. Taču man daudz labāk bija gulēt karsonī, kad visi mani aprūpē un es varu pēc sirds patikas laiskoties pa gultu nekā slaistīties pa kaktiem, maisīties citiem pa kājām un ar sāpošajiem kauliem nemitīgi grūsties virsū gultu kājgaļiem un cietajām mēbelēm. Kādu nedēļu man bija uztūkušas kājas, es nevarēju apaut kurpes, tad man sāka sāpēt ausis, pēc tam acis, tā ka man vajadzēja nēsāt lielu, zaļu tādu kā cepures nagu. Un visu laiku es biju pagalam nomākts, dusmīgs un nelaimīgs. Durvju čīkstēšana mani kaitināja, darba nams man bija apriebies. Es vēlējos ātrāk izveseļoties, saņemt savas drēbes un tikt no šejienes laukā.

Es biju pilnīgi pārliecināts, ka ar mani neko citu nedarīs. Vēlējos tikai vienu — kaut manām drānām pievienotu vēl kreklu, cepuri, kā arī apavus. Es domāju, ka varēšu, kad vien gribēšu, pateikt: «Paldies, ka jūs mani izārstējāt, tagad es aizeju, uz redzēšanos!» — un manā priekšā tūlīt atvērsies durvis, un es drīkstēšu iet uz visām četrām debespusēm. Uz kurieni es iešu — par to daudz nedomāju. Es, protams, atgriezīšos zem tumšajām Arkām pie Ripstona un Mouldija, kuri ļoti priecāsies, mani ieraugot. Kaut arī darba namā mani labi baroja un guļvieta bija laba, es tomēr nešausminājos, domājot, ka man būs jāatgriežas vecajā dzīvē — jākļūst par mazu klaidoni. Es atcerējos, kā mēs brīvi klīdām pa pilsētas ielām, iegūdami naudu un tērēdami to pēc sirds patikas, es atcerējos visas mūsu jautrās izdarības un dedzīgi vēlējos sastapties ar Mouldiju un Ripstonu. Par viņiem vienīgajiem visā pasaulē es domāju ar mīlestību. Mana paša māju it kā nebūtu.

Pēdīgi es izveseļojos. Bija jau februāris. Zemi klāja bieza sniega sega, kad ārsts, apstaigājis palātas, lika jau nākamajā dienā izrakstīt no slimnīcas mani un vēl kādu zēnu — Bailsu, kas nesen bija izslimojis difteriju.

Kad ārsts bija aizgājis, Bailss man jauJtāja:

— Paklau, Smitfīld, vai tu esi bārenis?

—  Jā, bārenis, — ēs atbildēju.

Nu tad tevi sūtīs jūras darbos.

Kā tā? Kāpēc?

-Tāpēc, ka visus bāreņus sūta uz Stretfordu, un tevi arī turp sūtīs. Vai tu nezināji to? Stretfordā dikti sāpīgi dauza un grūž melnā bedrē. Es pazinu kādu bāreni, tādu pašu kā tu, viņš tika tur nogalēts.

—   Par ko tad viņu nogalēja?

—  Viņu noķēra, kad viņš gribēja mukt projām: viņš līda pāri augstai sienai, kurā bija sadzītas naglas. Viņu sagrāba, nometa zemē, ieslodzīja tumšā bedrē, un kopš tās reizes par viņu nav ne ziņas, ne miņas. Visi runā, ka viņš nogalēts!

—   ir gan bijis muļķis, ka braucis uz Stretfordu! — es iesaucos.

—  Vai tad viņš pats brauca? Viņu aizveda, tāpat kā tevi aizvedīs, — Bailss sacīja.

Nē, mani neaizvedīs, — es stingrā balsī pateicu. — Kad priekšnieks ies cauri mūsu palātai, es lūgšu, lai viņš atdod manas drēbes un ļauj man iet, kur es gribu.

—  Cik gudri! — Bailss iesmējās. — Palūdz, gan viņš tevi palaidīs un varbūt iedos vēl naudu ormanim!

Es nepievērsu Bailsa vārdiem uzmanību; es vienmēr uzskatīju viņu par muļķi. Kurš gan gribēs aizturēt mani darba namā? Gluži otrādi, visi priecāsies, tikuši no manis vaļā. Priekšnieks katru vakaru apstaigāja palātas, lai pārbaudītu, vai visi ir jau gultās. Kad viņš pienāca pie manējās, es pasaucu viņu tuvāk. Visi, kas atradas palāta, pacēla galvu no spilvena un izbrīnījušies paskatījās uz mani. Es pat nenojautu, ka rīkojos nekaunīgi.

—  Vai tu mani sauci, puisīt? — priekšnieks man jautāja, it kā neticēdams savām ausīm.

—  Jā, ser, lūdzu, lieciet, lai man atdod manas vecās drānas un noliek šeit uz krēsla. Rīt es tās uzvilkšu. Es gribu tikt no šejienes prom.

Priekšnieka acis dusmās iezalgojās. Pēc tam viņš mierīgi pievērsās pārraudzei:

—  Misis Brauna, vai šis puika ir pie pilna prāta?

—   Pie pilna gan, ser, ja vien tādam nekauņam vispār ir prāts, — pārraudze atbildēja.

—  Ļoti labi! — priekšnieks sacīja, izņemdams zīmuli un piezīmju grāmatiņu. — Vai viņš ir starp tiem, kas rit iet prom? Kāds ir viņa numurs?

—   Simt divdesmit septītais, ser, — pārraudze atbildēja.

—   Pateicos … Nu, simt divdesmit septītais numur, šo vakaru tu atcerēsies.

Un, vēlreiz uzmetis man skatienu, viņš aizgāja savu ceļu.

Es biju satriekts. Apsedzu galvu ar segu un ilgi nespēju atjēgties. Vai tiešām tā ir taisnība?

Es nedrīkstu aiziet no darba nama, kad gribu! Šeit es esmu gūsteknis, rīt mani aizvedīs uz to drausmīgo vietu, par kuru bija stāstījis Bailss, un tur, protams, uzreiz iesēdinās melnajā bedrē!

Ko lai es daru? Kā lai izbēgu no briesmīgā likteņa, kas man draud? Ja arī man laimētos izrauties no darba nama, šais drēbēs es nevarētu bēgt. Jāatzīstas, ka man nebūtu kauns aiznest līdzi drēbes, kas man tika iedotas darba namā, taču šīs drēbes bija jocīgas: īsa jaciņa, tajļiņa ar biksēm, kas sniedzās tikai hdz ceļgaliem, zilas vilnas zeķes un kurpes ar misiņa sprādzēm. Kā es varēju bēgt tādās drānās? Ikviens mani būtu jau pa gabalu pazinis. No darba nama līdz Arkām gan nebija tālu. Kaut es varētu turp nokļūt! Mouldijs un Ripstons, protams, mani izglābtu. Bet ka lai izmūk no darba nama?

Par to domādams, es ilgi nevarēju aizmigt. Pēdīgi izgudroju plānu — visai riskantu, taču nekas cits man neienāca prātā.

Mūsu palātā bija viena lādzīga auklīte — slimo kopējas palīdze, kas bieži saņēma vēstules. Viņu sauca par Džcinu. Vārtnieks šīs vēstules atstāja pie sevis, un viņa allaž vai nu pati gāja lejā pēc tām, vai arī sūtīja kādu no mums. Par to, ka vārtnieks viņas vēstules uzglabāja, viņa šad tad deva tam pa vara naudas gabalam tabakai. Es nolēmu to izmantot. Bez šaubām, man vajadzēs daudz melot, bet tas bija nieks. Pārāk atbaidoša man likās Stretforda.

Atausa rīts. Mēs brokastojām pusastoņos, bet vēstules pienaca astoņos. Kad es pamodos, mani pārņēma šaubas, bet pie brokastu galda zēni apbēra mani ar zobgalībām un tikai runaja par to, kā mani pārmācīs Stretfordā. Tad es vairs nešaubijos.

Ceturksni pāri astoņiem, noslēpis cepuri biksēs, es pamanījos neievērots izkļūt no palātas un nolavīties pa kāpnēm lejā. Apakšā garš gaitenis veda līdz pašam pagalmam, un pagalma viņā galā atradās vārti. Tur sēdēja vārtnieks. Slimo palātas logs izgaja uz pagalmu, un es ieraudzīju, ka Džeina noraugās manī, it kā brīnīdamās, kā es varēju tāda laikā nokļūt pagalmā. F.s nepievērsu viņai uzmanību un drosmīgi piegāju pie vārtnieka namiņa.

—   Vēstuļu nav! — mani ieraudzījis, viņš teica.

—   Es zinu, — es atbildēju, — bet Džeina lūdza, lai jūs atļaujat man aizskriet līdz stūrim un nopirkt viņai vēstuļpapīru. Viņa saka . ..

—   Ir gan izgudrojusi! — nikni iesaucās vārtnieks. — Vai tad es to varu atļaut? Pasaki savai Džeinai, ka viņa parak iedomīga kļuvusi: lūgt tādas muļķības!

To teikdams, viņš pameta skatienu uz logu, bet logā Džeina radīja viņam izmisuma pilnas zīmes.

—   Nekādās zīmes nav ko radīt! Ja es viņu palaidīšu, mani par to padzīs no darba.

—   Atļaujiet, — es viņu aši pārtraucu, redzēdams, ka zūd manas cerības. — Džeina lika vēl piedevām nopirkt jums tabaku.

—   Hm, tā ir cita runāšana! … — Viņš atkal pameta skatienu uz slimo palātas logu, pie kura aizvien vēl stāvēja Džeina. Viņa bija piesārtusi: acīmredzot viņā bija modušās aizdomas, un viņa izmisīgi kratīja galvu. — Ko tā jūsu Džeina labinās man klāt ar tabaku. Nu, dod naudu, bet pats skrien žigli, tikai raugi — netūļājies, citādi dabūsi brāzienu!

Iedot viņam naudu un skriet! Viņš mani laiž, ceļš ir brīvs, un pēkšņi viss mans plāns var izjukt tikai tāpēc, ka nav nieka divu pensu! Es atkal nolēmu samelot.

Man nav sīknaudas, — es sacīju. — Džeina lika man nopirkt jums tabaku no tās naudas, ko iedevusi papīram.

Es ņēmos meklēt kabatā iedomāto sudraba naudas gabalu.

—  Nu, skrien veicīgāk! Kamēr te stāvi un pļāpā, būtu jau paguvis atgriezties atpakaļ.

Vārtnieks atbīdīja mazo vārtu bultu, un es biju brīvs! Es gribēju uzreiz mesties skriešus, taču baidījos, vai man kāds neuzglūn, tāpēc sākumā gāju ātrā gaitā. Bet, ticis līdz pirmajam stūrim, metos skriet, ko nagi nes.

Rīts bija apmācies un dzestrs, es jutos neparasti viegls un mundrs. Apkārtne man bija pazīstama, es zināju visīsāko ceļu un pēc piecām minūtēm biju jau sasniedzis to krastmalas eju, kas veda lejup zem tumšajām Arkām …

Xi es VĒLREIZ DODOS UZ TĒRNMILSTRĪTU

Kad es iegriezos ejā uz Arkām, pulkstenis nosita deviņi. Tas lika man apstāties. Mouldijs un Ripstons tur vairs nevarēja būt, viņi laikam jau sen aizgājuši uz darbu un agrāk par pievakari atpakaļ nebūs. Vajadzēs pavadīt visu dienu, viņus neredzējušam. Tas krietni vien mazināja prieku, kādu es jutu, tik laimīgi izmucis no darba nama. Es, zināms, varēju uzmeklēt draugus tirgū, taču savās drānās tur nekādi nedrīkstēju rādīties. Es nolēmu doties zem Arkām un tur nosēdēt visu dienu, kamēr viņi atgriezīsies. Dīvaini: vieta, kur stāvēja mūsu furgons, nepavisam nebija tik omulīga, kāda man tā bija likusies, kad es gulēju slimnīcā. Te viss bija tumšs un baigs. Drēgnums spiedās līdz kauliem.

Pie vienas sienas es ieraudzīju lupatu kaudzi. Tikko piegāju tuvāk, kaudze sakustējās un atskanēja čerkstoša, vecišķa balss:

—  Ko tu šeit meklē, zeņķi? Es cerēju, ka vismaz dienā, kad visi būs aizgājuši, varēšu nomirt klusumā. Cik grūti mirt cilvēku acu priekšā.

—  Es netraucēšu jums nomirt, — pieklājīgi sacīju. — Lūdzu, mirstiet! Es tikai meklēju vietiņu, kur paslēpties no aukstuma.

— Lien kastē — tur, ūdensvedēja ratos, — mans jaunais paziņa nosēca. — Ja kājas man vēl klausītu, es pats tur butu ielīdis .. .

Es pavēros apkārt un pamanīju ratus, kuros stāvēja liela kaste.

Es ielīdu tajā, priecādamies, ka esmu atradis omulīgu kaktiņu. Taču drīz vien izrādījās, ka šis patvērums nekam neder. Kastē bija palicis daudz ūdens, tagad tas bija sasalis, bet, kad es apgulos uz ledus, ūdens sāka kust un samērcēja manas bikses.

Es izrāpos no kastes un aizlīdu aiz ūdensvedēja mucas, lai patvertos no vēja. Taču tas bija tik ass un svelošs, ka nebija iespējams no tā paslēpties. Tas ar joni triecās šaurajā ejā, no upes līdzi raudams sniega vērpetes.

Saltums ķērās pie kauliem, knieba ausīs. Bet, kad es pacēlu galvu, vējš pūta man tieši sejā. Cepuri man vajadzēja turēt abām rokām, un pirksti no aukstuma sāpēja, it kā būtu apdedzināti. Ilgāk par pusstundu es nespēju izturēt šīs mocības, es nolecu no ratiem, sabāzu rokas kabatās un sāku skraidīt šurpu turpu, sizdams sastingušās kājas pret slidenajiem akmeņiem, lai tās kaut cik sasiltu.

Pēdīgi aukstums mani bija tā novārdzinājis, ka nospriedu iekurt uguni. Krastā varēja salasīt daudz skaidu un ogļu. Vienīgā nelaime, ka man nebija sērkociņu. Upē bija piestājis daudz barku, uz tām strādāja krāvēji. Ja es būtu palūdzis viņiem sērkociņu, viņi, protams, būtu man to iedevuši, bet kā lai es viņiem eju klāt šādā apģērbā? Viņi taču uzreiz sapratīs, ka esmu no darba nama. Viņi sāks mani izjautāt, un viss beigsies ar to, ka mani noķers. Atlika vienīgi novilkt jaku, notriept seju un rokas ar dubļiem, lai es būtu līdzīgs puikām, kas rakņājas krastmalā upes dūņās, meklēdami tur skaidas, pudeles, skārda bundžas un visādus krāmus. Man vajadzēja novilkt vējā ne tikai jaku, bet arī zeķes, kurpes, cepuri, jo «skārdnieki» tādas drēbes nevalkā. Viņu kājas, rokas un seja allaž bija dubļiem novārtītas. Lai notašķītos tā kā viņi, man vajadzēja basām kājām paiet pa upes dūņām, ko virspusē klāja ledus kārta, iebāzt šais dūņās rokas un norīvēt ar tām seju.

«Skārdnieki» aizvien nēsā līdzi vai nu maisu, vai arī kādu trauku, kur liek visu, ko atrod. Par laimi, es ieraudzīju zem vienas barkas pakaļgala dūņās vecu kastroli. Es to paņēmu un, piegājis pie veca krāvēja, lūdzu sērkociņu.

—   Lasies prom, lasies prom, zaglēn! — viņš uzkliedza.

—  Tikko no cietuma, un jau vecie niķi!

—   Es neesmu bijis cietumā, — es uzsaucu ar asarām acīs.

—  Es neesmu bijis, neesmu bijis cietumā.

—   Neesi bijis cietumā! Ak, tu melkuli! Paskaties uz savu galvu, tā taču matus cērp tikai cietumā.

—   Nē, es biju darba namā, un tur man nodzina matus, jo man bija karsonis… Es aizmuku no darba nama! …

Vecais vīrs pārlieca sirmo galvu pār barkas malu un vērīgi nopētīja manu netīro, asarām nopludušo seju. Viņš laikam pārliecinājās, ka es runāju taisnību, jo daudz laipnākā balsī sacīja:

—   Ja tev vajadzīgs tikai sērkociņš, ņem kaut divus un ej savu ceļu!

Viņš iesprauda sērkociņus kādā no ķekša ieplaisājumiem un tādā veidā pasniedza tos man. Taču, ak vai, visi mani pūliņi bija veltīgi! Man bija gan sērkociņi, gan ogles, gan papīra gabaliņš, bet tas viss bija tik savildzis, ka abi sērkociņi izgailēja, neko neaizdedzinājuši. Es paskatījos uz krastu, vecā vīra, kas bija iedevis man sērkociņu, barkā nebija. Vajadzēja iztikt bez uguns. Es atkal aizgāju pie upes, nomazgāju dubļus no rokām, kājām un sejas, un, tā kā man nebija dvieļa, ļāvu, lai tās vējā apžust, tad atkal apāvu zeķes un kurpes, uzvilku jaku un cepuri un ņērnos zem Arkām šurpu turpu staigāt.

Ap diviem sāka snigt. Tas mani nesarūgtināja, bet, gluži otrādi, iepriecināja: es nodomāju, ka sliktā laika dēļ Ripstons un Mouldijs drīzāk atgriezīsies mājās. Es nosēdos uz pēdējā pakāpiena, zinot, ka pa šīm kāpnēm parasti zem Arkām ierodas Ripstons un Mouldijs, un gaidīju.

Baznīcas pulkstenis nosita septiņi, taču mani draugi nerādījās. Kur lai es tagad palieku, ko lai daru? Varbūt atgriezties mājas?

Kad ši doma man pirmoreiz iešāvās prātā, es to. aizgainiju

ka pagalam nejēdzīgu. Taču laiks gāja, un man zuda cerība sastapt vienīgos draugus.

Doma par mājām atkal un atkal nelika man mieru. Galu galā es vairs nespēju ne par ko citu domāt. Kāpēc man tik ļoti Initu jābaidās atgriezties mājās? Jau vairak nekā deviņus mēnešus es nebiju nevienu no savējiem redzējis: varbūt viņi prieeasies, mani ieraugot, varbūt, sliktākajā gadījumā, tēvs nolasīs man "kārtīgu sprediķi. Tagad es vairs nebiju agrākais mazais /.ens, kāds biju, aizbēgdams no mājām: es zināju, kā jāmeklē darbs, pie kāda darba jāķeras, es nebūšu lieka nasta savai ģimenei.

Tomēr, pirms došanās uz mūsu šķērsielu, es īsu brīdi paklaiņāju gar Arkām, tad aizskrēju līdz tirgum, paskatījos, vai tur nav Ripstona un Mouldija, un, nekur viņus neatradis, nolēmu doties uz Tērnmilstrītu. Es gāju naigā solī, nekur neapstādamies un nevienam nepievērsdams uzmanību.

Taču, kad biju nonācis līdz Smitfīldai, mani soļi kļuva gausāki, bet pie šķērsielas es pavisam apstājos. Vai nav bīstami tā tieši ierasties pie tēva? Šai laikā viņš arvien sēdēja krogā. Vai uepagaidīt, kamēr viņš no turienes nāks laukā? Viņš parasti kļūst labsirdīgāks, kad ir drusku iedzēris. Es apstājos šķērsielai iepretī un gaidīju tēvu. Viņš allaž nāca mājās, kad pulkstenis radīja vienpadsmito stundu, bet tagad rādīja tikai desmito. Es pacietīgi gaidīju, un doma par to, kā mani uzņems tēvs, ko viņš man teiks, neļāva just aukstumu un izsalkumu.

Laiks ritēja, bet tēva kā nebija, tā nebija. Beidzot es nospriedu aiziet līdz krogam, kur aizvien iegriezās tēvs, un paraudzīties, vai viņa tur nav.

Piepeši kroga durvis atsprāga un no turienes tika izgrūsta sieviete. Viņas drēbes bija noskrandušas, bet rokās viņa turēja netīrās lupatās ievīstītu bērnu. Es uz vietas viņu pazinu: tā bija misis Bērka ar manu nabaga māsiņu Polliju.

— Ak, tu pļēgurs! — viņa spiedza. — Kā tu iedrošinies mest man ar pudelēm? Cik tur trūka, ka bērnu būtu nonāvējis! Pārnāc tik mājās, es uz tavas muguras krāsns kruķi salauzīšu.

Vīrietis, kas bija izgrūdis viņu no kroga, ar dūrēm metās viņai virsū.

—   Un tu vēl uzdrīksties pārmest man dzeršanu, tu — riebekle! — viņš kliedza. — Tu pati nodzer visu naudu, ko es dodu ēšanai. Ģimene tevis dēļ cieš badu kopš tās dienas, kad tu ienāci manā mājā. Tu būtu pelnījusi, ka tevi nosit, nekaunīgā plītniece!

—   Neālējieties, Džim Balizet! — sacīja misters Pigots, saturēdams viņu aiz rokas. — Es nepieļaušu, ka jūs nepiedienīgi uzvedaties mana krogā. Jūs varat sist viņu mājās, taču šeit es to nepieļaušu! Šeit nedrīkst!

Džims Balizets! Viņš nosauca šo piedzērušo, noskretušo cilvēku par Džimu Balizetu! Vai tiešām tas ir mans tēvs? Es biju radis viņu vienmēr redzēt kārtīgi, pat švītīgi ģērbtu. Senāk, no darba pārradies, viņš pamatīgi nomazgājās un no mājas gāja ārā tīrā kreklā, izturīga flaneļa auduma svārkos, ap kaklu apsējis zīda lakatu. Bet šim cilvēkam bija nemazgāta, zilgansārta, uztūkuši seja ar žulganām, aiztūkušām acīm un neskūti, bārdas rugājiem apauguši vaigi. Mati sen nesukāti. Mugurā nospeķots, netīrs krekls un galvā saplēsta, saburzīta cepure.

—   Laidiet mani! — viņš kliedza uz misteru Pigotu. — Man jāsadauza purns tai dēlei, kas izsūkusi no manis visas asinis!

—   Rimsties, Džim! — viņu centās nomierināt cilvēki, kas bija izskrējuši no kroga viņam pakaļ. — Gan jau paspēsi ar viņu izrēķināties; nāc labāk, iedzersim vēl pa glāzītei.

Pie trokšņainā bara piegāja policists.

—   Ko, vai Balizeti atkal ārdās? — viņš mierīgi vērsās pie krodzinieka.

—  Jā, — misters Pigots atbildēja. — Vairs netieku ar viņiem galā. Labi, ka jūs atnācāt palīgā.

—  Jā, policista kungs, — tēvs kliedza, — pievāciet šo rudo riebekli, lai manas acis viņu vairs neredzētu.

Un viņš grīļodamies atgriezās krogā.

—   Nē, labāk nositiet šito briesmoni, kas nodzēris visu manu mantu, — misis Bērka ņēmās šņukstēt, bet, ieraugot policistu, mazliet nomierinājās.

—   Ej nu, ej mājās, skandalētāja! — norūca policists, bez liekām ceremonijām aizvilkdams viņu uz mūsu šķērsielu un iegrūzdams pa mūsu mājas durvīm iekšā.

Ko lai es daru? Iet misis Bērkai pakaļ, protams, būtu muļķīgi. Es nekad nepaļāvos uz viņas laipnību. Rādīties viņai acīs lagad, kad viņa dabūjusi kāvienu, bija bīstami; viņa metīsies man ar dūrēm virsū. Nabaga mazā Pollija! Man viņas bija ļoti žēl, bet labi vismaz, ka viņa ir sveika un vesela un manas vainas dēļ nav kļuvusi par kropli. Vai lai eju pie tēva? Varbūt lēvs iežēlosies par mani. Agrāk misis Bērka viņu noskaņoja naidīgi pret mani. Tagad tēvs bija sastrīdējies ar viņu: varbūt, pamātei par spīti, viņš mani pieņems.

Es bailīgi iegāju krogā. Ļaužu tur bija, ka biezs, un tēvu es uzreiz nepamanīju. Tikai pārlaidis ilgāku skatienu visapkārt, es ievēroju, ka viņš sēž, abas rokas uz galda salicis un galvu noliecis uz tām.

—   Ei tu, darba nams, ko tev vajag? — kroga puisis man jautāja.

—   Esmu atnācis pie tēva, pie tā cilvēka! — es sacīju, rādīdams uz tēvu.

—   Bet kā tavu tēvu sauc, puišel?

—   Džirns Balizets!

—   Ā! Es jau tā domāju, es viņu uzreiz pazinu! — iesaucās ādu ģērētājs, kas dzīvoja mūsu šķērsielā. — Džim, mosties taču, skaties — tavs dēliņš atgriezies! Nu mosties jel! — Viņš pūlējās tēvu uztraukt augšā, vieglītēm to buknīdams.

—   Nemuldi, liecies mierā! — tēvs nomurmināja, galvu nepaceldams.

—   Parunā ar viņu, Džim, pasaki viņam pāris vārdu, tavu balsi viņš pazīs.

—   Tas esmu es, tēv! — es ierunājos, ar trīsošu roku pieskardamies viņa elkonim. — Esmu atnācis… Esmu atgriezies mājās.

Tēvs lēni pacēla galvu un tik bargi uzlūkoja mani, ka es pakāpos pāris soļu atpakaļ. Bridi viņš urbās manī niknām acīm, un es jau sāku cerēt, ka dusmas viņam pamazām pārskries, kad negaidot viņš, ne vārda nebildis, metās man virsū un sagrāba mani aiz krekla apkakles. Viņa roka spēcīgi sažņaudza man kaklu.

—  A, iekriti gan. nekrietneli! Iekriti gan! — viņš sacīja, ar otru roku sprādzēdams vaļā briesmīgo siksnu.

—   Džim, ko jūs ar viņu darāt? Džim, jūs viņu taču nožņaugsiet! Lieciet viņu mierā, Džim! Vai tā drīkst izturēties pret bērnu? — kroga apmeklētāji ņēmās mani aizstāvēt.

—   Dēls ir mans! Ko gribu, to ar viņu daru! — iebrēcās tēvs.

Uz mirkli viņš apstājās, droši vien apsvērdams, kā labāk nolikt mani, lai varētu noslānīt, pēc tam pacēla aiz apkakles un nometa uz galda ar seju pret to. Tad viņš laikam pirmoreiz pamanīja, cik neparasti esmu ģērbies.

—   Kas tev tās par drānām? — viņš vaicāja.

—   Droši vien cietumnieka, — kāds piebilda, — arī apcirpts kā cietumnieks.

—   Nē, viņš nenāk no cietuma, — sacīja kroga puisis, — drīzāk no darba nama!

—   Jā, no darba nama, — es apstiprināju, — šīs drānas man iedeva, kad es dabūju karsoni un nokļuvu darba namā!

Es gribēju ar šiem vārdiem tēvu iežēlināt, taču iznāca gluži otrādi. Viņš riebumā atlēca no galda, un, vērsdamies pie apkārtējiem, raudulīgā balsī sacīja:

—   Jūs sakāt, lai es laižu viņu vaļā, bet vai jūs zināt, ko tas zeņķis izdarījis? Viņš aizbēga no mājām, bezmaz nosita manu meitu, pēc tam ubagoja un tādā veidā apkaunoja mani… Viņš bijis darba namā, vai jūs dzirdat? Darba namā! Un es lai viņu laižu vaļā! Ne par kādu naudu arī ne, es viņu līdz nāvei piekaušu!

—  Tikai, lūdzu, manā krogā ne! — misters Pigots uzsauca, gaisā satverdams siksnas galu, kuru tēvs jau bija pacēlis pār mani.

Misters Pigots gribēja izraut visu siksnu, taču otrs tās gals bija stingri aptīts ap tēva roku. Starp viņiem izcēlās kautiņš. Es izmantoju to un nemanīts nošļūcu no galda uz grīdas.

—  Sauciet policiju! — saimnieks kliedza.

—   Sauciet, ko gribat, neviens mani neaizkavēs izrēķināties ar šo blandoņu!

Dzertuves durvis pavērās, un pusducis ziņkārīgo garāmgājēju, kurus bija piesaistījis troksnis, pabāza galvas durvis, Es paslēpos zem galda. Lādzīgais kroga puisis pieliecās un aizstiepa mani pie durvīm. Visi klātesošie bija tā aizrāvušies ar kautiņu starp tēvu un misteru Pigotu, ka nepievērsa man uzmanību.

— Muc ātrāk mājās un priecājies, ka tik lēti esi cauri ticis — sacīja puisis, izgrūzdams mani uz ielas un aizvērdams aiz manis durvis.

XII es iepazĪstos ar diviem DŽENTLMEŅIEM

«Priecājies, ka tik lēti esi cauri ticis!» bija sacījis man kroga puisis.

Priecāties — bet par ko? Gribētos gan zināt! Es biju visnelaimīgākais puika pasaulē: man nebija ne sava kakta, ne drauga, ne gabala maizes; pat savu drēbju man nebija, jo pašreizējais apģērbs bija svešs un traucēja justies brīvi. Visi mani plāni sagruva. Es jutos tik nelāgi, ka nebūtu pielicis soli, ja ari būtu izdzirdis, ka man pakaļ dzenas tēvs, briesmīgo siksnu vicinādams.

Bija jau ap vienpadsmitiem, un visas tirgotavas slēdza ciet. Es gāju, kur acis rāda, ceļu nevērodams, uz labu laimi nogriezdamies gan uz vienu, gan otru pusi, gluži kā noklīdis suns.

Drīz vien es sasniedzu ielu, kur tirgojās ar ādas precēm. Iela nebija no garajām, un tajā atradās tikai tirgotavas. Tās bija slēgtas, uguns vīdēja vienīgi maiznīcā. Es piegāju pie apgaismotā loga, un manam skatienam pavērās vesela grēda dažāda veida un lieluma smalkmaizīšu. Es paliku nekustīgi stāvam, it kā trieka būtu ķērusi manas kājas. Ne jau velti biju šurpu turpu klīdis: beidzot biju atradis to, ko man vajadzēja. Ak, ja man iedotu kaut vienu no šīm brīnumjaukajām, brūnajām maizītēm! Cik maizīšu es varētu apēst? Kuru es izvēlētos pirmo? Apakšējo, tā ir vairāk apcepusi, un vēl, rau, to, kas ir tuvāk.

Zz! — nolaidās pēdējais aizvirtnis. Pazuda art gaisma, pazuda brīnišķīgās bulciņas! Maiznīca kļuva par tādu pašu tumšu plankumu kā pārējās tirgotavas. No rīta es nejutu izsalkumu, es pat nedomāju par ēšanu, toties tagad vēders likās atmodies un prasīja savu tiesu. Mokošais izsalkums it kā atgrieza manī dzīvību, un pēkšņi es jutos neparasti jestrs. Lai tur plīst vai lūst, bet vajadzēja tikt pie ēdamā. Taču kā? Lūgt žēlastības dāvanas? No kā? Ielās, pa kurām es gāju, reti varēja sastapt turīgus ļaudis, bet pašlaik tajās vispār neviens cilvēks nebija redzams. Un kā es varēju ubagot, darba nama drānās ģērbies? Kas dos man peniju, neizprašņājis mani, kāpēc es naktī klimstu pa ielām? Bez tam ubagot ir jau par vēlu. Kamēr es izdiedelēšu peniju, visas tirgotavas būs jau slēgtas. Varbūt kaut ko nozagt? Bet ko? Šai ielā atvērts tikai viens traktieris un vienīgais kājāmgājējs bija policists. Es gan «tālumā neko lāgā nevarēju saskatīt, jo sniegs bira lielām lēkšķēm.

Negaidot es izdzirdu soļus un līksmus smieklus un pēc mirkļa ieraudzīju divus jaunus džentlmeņus ar cigāru un niedres spieķi rokās. Man ne prātā nenāca kaut ko no viņiem nozagt, taču es cerēju, ka viņi iežēlosies par mani un iedos man kadu naudas gabalu. Viņi bija varen jautri un droši vien varen bagāti — katram pirkstā manīju gredzenu ar lielu, mirdzošu dārgakmeni.

Man par laimi, viens no viņiem apstājās manā tuvumā, lai aizpīpētu cigāru.

—   Esiet tik labs, — es teicu, — un iedodiet man kaut ko.

—   Palūdz manam draugam, — džentlmenis sacīja. — Bērnij, iedodiet nabaga zēnam šiliņu.

Sirds man priekā sāka dauzīties. Es pagriezos pret džentlmeņa draugu.

—   Pastiep roku! — viņš teica.

Es pastiepu, bet viņš manā saujā iespļāva.

—   Redz, kādus šiliņus es dodu diedelniekiem.

Uz mirkli man uznāca tāda trakuma lēkme, ka es jau grasījos ieķerties misteram Bērnijam degunā, bet izsalkums manu niknumu apslāpēja.

Es noslaucīju roku gan sienu un atkal pastiepu to jautrajiem kungiem.

—  Tagad gan jus neatteiksit man kaut peniju, kaut puspe11 iju. — es sacīju, cik laipni vien varēdams. — Es mirstu no bada.

—  Nemelo, draņķi! — misters Bērnijs iesaucās. — Tu stāsti gan par badu, bet ģērbies esi kā švīts! Vai tādās glaunās kurpēs kāds ubago? Džouns, aizvedīsim viņu pie policista!

Tikai tagad es atskārtu, ka manas kurpes patiešām ir stipras, jaunas un pārāk labas ubagam un ka es varu tās pārdot. Labāk staigāt basām kājām nekā ciest tik negantu izsalkumu.

Zēni, kas nakšņoja zem Arkām, nereti bija stāstījuši, ka Fīldleinā ir daudz bodīšu, kur tirgojas līdz vēlai naktij un pērk visu bez izņēmuma, neprasot, kur prece ņemta.

Līdz Fīldleinai nebija tālu. Es noliecos un sēju vaļā auklas.

—   Ko tu dari? — misters Bērnijs vaicāja.

—   Paldies, jūs atgādinājāt, kādas man ir kurpes; nu es vairs nelūgšu no jums dāvanas. Paturiet vien savus penijus un savus spļāvienus, citādi vēl varat dabūt ar ķieģeli pa pauri.

—   Iesim, Džouns, — misters Bērnijs sacīja. — Ja viņš iedrošināsies mūs aiztikt, mēs pasauksim policistu.

—   Nē, pagaidi! — misters Džounss apstādināja draugu.

—  Ko tu, puisīt, ar šīm kurpēm gribi darīt?

—   Pārdot.

—   Kur tu tās naktī nesīsi? Ak gribi pārdot? Parādi! Pieiesim pie laternas.

Es novilku zeķes un iebāzu tās kurpēs, bet kurpes sasēju ar auklām un pārmetu pāri plecam.

Misters Džounss pieveda mani pie laternas, paņēma rokās vienu kurpi un sāka pētīt un taustīt to visnotaļ nopietni un lietišķi.

—   Cik tu par tām gribi? — viņš jautāja.

—   Pietiks mani āzēt! — es iesaucos. — Kas jums par daļu, cik es par tām gribu?

—   Tā nav nekāda āzēšana! — misters Džounss sacīja.

—   Es gribu noslēgt darījumu. Saki cenu, un es kurpes nopirkšu.

Es galīgi nezināju, kādu cenu prasīt. Tad es atcerējos, ka reiz mana nelaiķa māte bija atdevusi divus šiliņus un deviņus pensus par kurpju pāri, kas bija daudz sliktāks par šo. Bet šīs kurpes bija ļoti labas: tik siltas un ērtas. Tikai tagad, basām kājām sniegā stāvēdams, es tās pa īstam novērtēju.

—   Astoņpadsmit pensu, — es sacīju.

Misters Džounss paskatījās uz misteru Bērniju, un abi jaunie cilvēki iesmējās, it kā es būtu pateicis neparasti jautru joku.

—   Nu labi, labi! — misters Džounss ierunājās. — Joki paliek joki, bet mēs nekad nenoslēgsim darījumu, ja tu nepateiksi īsto cenu. Cik. lai tev dod par šīm kurpēm?

—   Astoņpadsmit pensu, ne mazāk!

—   Varbūt tu gribi sešus?

—   Nē, astoņpadsmit, vai arī dodiet man tās atpakaļ. Dodiet, es negribu jums pārdot!

—   Nu, ko lai.ar tevi dara! — misters Džounss nopūzdamies sacīja. — Še tev nauda un lasies ātrāk prom, kamēr neesmu pārdomājis!

Viņš iedeva man septiņus pensus, saņēma misteru Bērniju pie elkoņa un devās prom.

Es satvēru viņu aiz mēteļa.

—  Vēl vienpadsmit pensu! — es iekliedzos. — Vai arī atdodiet man kurpes un zeķes.

—   Vai tu galīgi esi jucis! — misters Bērnijs iesaucās. — Mēs varam daudz lētāk nopirkt jaunus zābakus!

—   Bet te vēl ir zeķes!

—  A! Zeķes es nepamanīju. Paskatīsimies, kas tās par zeķēm.

Misters Bērnijs izvilka no kurpēm zeķes, rūpīgi nopētīja tās un tad sacīja:

—  Neko darīt, tu, liekas, esi labs zens, mēs tev piemetīsim klāt, dosim šiliņu par visu.

—   Nē, es negribu, man vajag astoņpadsmit pensu. Ja es nebūtu tik izsalcis, es ari tos neņemtu.

Tobrīd mēs piegājām pie mazas, netīras bodītes. Tā vēl bija vaļa, un loga es ieraudzīju vairākus lielus maizes klaipus un gabalu auksta, vārīta šķiņķa.

—   Tu melo, sacīdams, ka gribi ēst, — misters Džounss sacīja. — Ja tu patiesi butu izsalcis, tu priecātos arī. par šiliņu! Par četriem pensiem taču var nopirkt pamatīgu gabalu maizes un šo šķiņķi.

Cik kārdinoši izskatījās šis brīnumjaukais šķiņķis! Es biju tā izbadējies, ka, liekas, butū spējis apēst visu gabalu līdz pēdējai kripatai. Tomēr es negribēju atdot zābakus par tik nepiemērotu cenu.

—   Astoņpadsmit pensu, — es neatlaidos.

— Redz, kāds tu esi! Ja tev tik ļoti vajag naudas, pameklē, vai tev vēl kas nav pārdodams: mutauts, nazītis vai kaut kas tamlīdzīgs, paskaties kabatā!

—   Man nav ko skatīties, man viss ir mugurā.

—  Nu labi! Mēs pērkam visu, — misters Bērnijs sacīja.

• Mēs varam dot tev par tavām drēbēm nevis astoņpadsmit

pensu, bet gan astoņpadsmit šiliņu. Tikai pārdod!

Vai tiešām viņi dos par manām drēbēm astoņpadsmit šiliņu? Es taču butu priecīgs, ja varētu pārdot drēbes par pusi no šās summas, mani tas tikai traucēja.

—   Ka tad es'šerļ., uz ielas, pārdošu? — es jautāju.

—   Kāpēc uz ielas? Aizvedīsim viņu pie sevis, Bērnij, — misters Džounss ierosināja.

Pēc šiem vārdiem jaunie džentlmeņi, rokas turēdami manas kurpes un zeķes, žiglā gaita devās Sefrenhillas virzienā. Es no viņiem neatpaliku. Tikuši līdz visnetīrākajai Hillas daļai, viņi apstājās kādas mājas priekšā. Durvju atslēga bija mistera Džounsa kabatā, un mēs visi trīs, izgājuši cauri tumšam gaitenim, devāmies pa čīkstošām kāpnēm uz otro stāvu un iegājām istabā. Misters Bērnijs iededza mazu alvas lampiņu, kas bija pienaglota pie sienas, un šās lampiņas gaismā es varēju aplūkot jauno cilvēku mitekli. Tas bija līdzīgs lupatlašu bodei. Vienā kakta bija sasviesta tik milzīga kaudze cepuru, ka salauzīta, apdilušā cilindra virsa jau skāra griestus. Otrā kaktā bija samests milzums dažāda labuma un izmēra vecu apavu un zeķu. Uz gara galda gulēja vecu drēbju kaudze.

Šai bodītē acīmredzot dzīvoja cilvēki: uz saliekamā galda pie kamīna stāvēja tējas paplāte ar nemazgātām krūzēm un kafijas kannu, turpat uz kāpostlapas es ieraudzīju sviesta pikuci un aizsāktu baltmaizes kukuli.

—   Vai drīkst apēst? — es jautāju un, atbildi negaidīdams, nokodu prāvu kumosu.

Misters Bērnijs iesita man pa roku ar vara sērkociņu turētāju. Baltmaize nokrita zemē. Es pacēlu, bet misters Džounss tūdaļ izrāva man to no rokām.

—   Tu šeit neesi zagt nācis, — viņš stingri noteica.

—   Zini ko, puisīt, — misters Bērnijs sacīja laipnā balsī, — es redzu, ka tu esi ļoti izsalcis, man tevis žēl; ņem šo maizi kā piedevu pie šiliņa par kurpēm un neplijies mums vairs virsū!

Ja es nebūtu nogaršojis maizi, es droši vien joprojām būtu prasījis savu cenu, taču šoreiz ieliku mistera Bērnija pasniegto šiliņu kabatā un kāriem zobiem iekodos maizē.

—   Bet tagad taisies, ka tiec, — sacīja misters Džounss, vērdams manā priekšā durvis vaļā. — Darījums noslēgts, un tev nav šeit ko slamstīties.

—  Jūs taču gribējāt nopirkt manas drēbes, — es atgādināju. — Teicāt vēl, ka iedosiet astoņpadsmit šiliņu.

—   Astoņpadsmit šiliņu? — Misters Džounss pataustīja manas jakas drēbi. — Astoņpadsmit šiliņu — nav dārgi, es būtu devis arī vairāk, bet, ja tu prasi tik vien, tad saņem savu cenu!

Viņš iedeva man astoņpadsmit pensu.

—   Te ir astoņpadsmit pensu, — es iesaucos, — bet man vajag astoņpadsmit šiliņu.

—   Esi gan tu dulburis! Kurš tev tik daudz dos par šīm panckām?

—   Ko es iesākšu ar astoņpadsmit pensiem? So drēbju vietā man taču jānopērk citas.

Misters Bērnijs pievilka mani sev klāt un vēlreiz rūpīgi aplūkoja manas drēbes.

—   Zini ko, Džounss, — viņš labsirdīgi sacīja. — Izdarīsim

labu darbu, iedosim nabaga zēnam citas drēbes: šīs viņam nav ērtas.

—   Dots devējam atdodas, — misters Džounss piekrita, — 'tikai pažēlo ari mani, jo man taču vajadzēs ciest pusi zaudējuma.

—   Nieki, draudziņ, labs darbs nevar cilvēku izputināt.

To pateicis, viņš pavandījās veco drēbju kaudzē un izvilka no turienes lielu, pagalam notrieptu, pagalam nodriskātu, priekšā un mugurpusē ielāpiem klātu flaneļa bikšu pāri.

—   Tās ir saplēstas! — es sacīju, lielu caurumu rādīdams.

—  Nu, protams, šīs drēbes ir valkātas, — misters Bērnijs paskaidroja. — neba mēs tev jaunas dosim.

—   Bez tam tās ir ļoti platas un garas!

—   Nieki, tagad valkā platas bikses, bet, ja tev būs par garām, mēs nogriezīsim. Uzlaiko!

Es izģērbos un paliku vienā kreklā. Misters Džounss tūdaļ paķēra manas drēbes un kaut kur noslēpa. Flaneļa bikses bija tik platas, ka nekur neskārās pie miesas, bet jostas vieta atradās pie padusēm. Bikses vilkās pa zemi.

—   Redziet, — es sacīju, — tās man neder.

-— Kā tā neder? Šūtas tieši kā tev!

—   Bet man tajās ir briesmīgi neērti! Skatieties, šai pogai vajag būt priekšā, bet man tā ir zem padusēm.

—   Viņam neērti tāpēc, ka viņš visu kreklu sagumzījis pie jostas vietas, — misters Džounss piezīmēja. — Novelciet viņam to kreklu, Bērnij, iedosim viņam citu — plānāku.

—   Tā, nupat ir lieliski! — viņš sacīja. — Šito pogu iepogāsim šai caurumā, bet to — tajā! Debešķīgi! Bikses tev sniedzas līdz pašam kaklam, pie tādām arī veste nav vajadzīga. Jauka manta! Diez vai mēs atradīsim tev tikpat labus svārkus?

—   Padod viņam šitos, — misters Džounss sacīja, sniegdams kaut kādus kankarus. — Gluži kā jauni, bet ko lai dara, žēl puikiņa! Jādara taču otram arī labu.

Viņi uzstiepa man mugurā svārkus, kas bija notriepti ar eļļas krāsu. Acīmredzot agrāk tos valkājis krāsotājs.

—  Tev būs labi — gan silti, gar ērti! — misters Bērnijs teica. — Ņem savu cepuri un taisies, ka pazūdi.

Kā, bet krekls? Jūs taču neiedevāt man kreklu!

—  Kreklu? Piedevām pie biksēm un svārkiem? Tu, liekas, mītais, esi no jēgas izgājis!

—  Tad vismaz iedodiet man kaut drusku naudas: manas drēbes taču maksāja pulka dārgāk.

—  Tu dzirdi, Džouns? — misters Berilijs iesaucās aizvainota balsī. — Mēs viņam izdarījām labu, bet viņš vel prasa naudu. Esi gan tu nekaunīgs, nepateicīgs zeņķis! Lasies prom!

Viņi izstūma mani no istabas, nogrūda pa kāpnēm lejā, izdzina uz ielas un aizbultēja aiz manis durvis.

XIII es KĻŪSTU PAR IELAS DZIEDĀTĀJU SENĀ PAZIŅA

Baznīcas pulkstenis nosita pusnakti, kad blēži aizcirta aiz manis durvis, un es aizsoļoju pa irdeno, salto sniegu.

Es uzreiz nevarēju aptvert, vai mans darījums ar misteru Beriliju un misteru Džo.unsu bija izdevīgs vai ne. Man likās — izdevīgs tas bija viņiem, bet īstenībā viņi apvainoja mani bezkaunība un nepateicība. Vai es patiesi neesmu pienācīgi novērtējis viņu labsirdību? Ko viņi darījuši manā labā? Agrāk man bija siltu zeķu un stingru kurpju paris, man bija uzvalks, bija krekls. Tagad man nebija ne kurpju, ne krekla, toties bija svārki un bikses. Tagad es vairs nebiju tik ļoti izsalcis kā agrāk, es biju ticis vaļā no drēbēm, kurās nedrīkstēju dienā rādīties uz ielas, un rokās man bija vesels šiliņš.

Bet kur gan tas šiliņš palicis? Ja man zem kājām atvērtos ielas bruģis, es nebūtu tik pārbijies.

Es ņemos vandīties pa savu jauno bikšu kabatam. Kabatas bija dzijas, un man vajadzēja pieliekties līdz pašai zemei, lai tiktu līdz to apakšai, taču izmeklējos veltīgi: šiliņa kā nebija — tā nebija.

Šausmās es iebāzu rokas svārku kabatās — arī tur viss

tukšs, palikušas tikai dažas sažuvušas maizes drupačas. Kur varēja pazust tas šiliņš?

Te es atcerējos, ka esmu atstājis to krāmu tirgotāju mājā. Par zābakiem un zeķēm saņēmis šiliņu un gabalu maizes, es iebāzu šiliņu savu kādreizējo bikšu kabatā, kad es tās novilku, lai uzmērītu šīs flaneļa bikses, es aizmirsu naudu no turienes izņemt.

Skaidri to visu atcerējies, es sajutu zināmu atvieglojumu. Līdz viņu mājai nebija tālu, un es, ko nagi nes, aizdrāzos uz Sefrenhillu. Atrast Sefrenhillu un vietu, kur dzīvoja krāmu tirgotāji, nebija grūti, taču, atskrējis viņu ielā, es neizpratnē apstājos. Nebiju ievērojis viņu mājas numuru, bet visas mājas izskatījās pilnīgi vienādas.

Es vērīgi nopētīju katru namu, taču nevarēju saskatīt nekādu pazīmi, kas atšķirtu māju no mājas, turklāt visur, visos logos, ugunis bija jau nodzēstas.

Piepeši kadā logā otrajā stāvā es ievēroju gaismu.

Es palēcos līdz durvju veserītim un ar to paklaudzināju. Neviens neatbildēja. Es paklaudzināju vēl, šoreiz spēcīgāk. Logs, kurā spīdēja uguns, atdarījās, un ārā izbāzās veča galva naktsmicē.

—   Piedodiet, ser, — es sacīju, — vai šajā mājā nedzīvo misters Bērnijs un misters Džounss?

—   Kā man to zināt! Sadomājis pa naktīm dauzīties! Negribas pie tevis lejā iet, tad tu no manis dabūtu pa ādu!

Piedraudējis ar šiem vārdiem, vecis skali aizcirta logu. Ko es varēju darīt? Klaudzināties pie visām mājām nebija iespējams, iet prom — nozīmēja atteikties no šiliņa.

Protams, vainīgs esmu es pats; muļķīgas izklaidības dēj biju aizmirsis, ka mans šiliņš palicis viņiem — maniem pircējiem. Līdzko viņi atskārtīs, kas noticis, viņi tūdaļ atdos man naudu atpakaļ Vislabāk palikt šeit lidz rītam un sagaidīt jaunos džentlmeņus, kad viņi nāks ārā.

Par laimi, pretī tai mājai, kurā dzīvoja krāmu tirgotāji, bija neliela bodīte, un es iekārtojos uz tās kāpnēm. Tur es aizvadīju visu nakti līdz rītausmai, gan uz bridi iesnauzdamies, gan atkal mozdamies augšā.

Septiņos no rīta bodnieks, kura teritorijā es biju iekārtojies, atvēra durvis un mani aizdzina.

Tomēr es turējos tepat tuvumā un deviņos no mājas, ko es biju sazīmējis, ieraudzīju iznākam divus jaunus cilvēkus ar melniem maisiem rokās.

Viņi nebija ģērbušies tik švītīgi kā vakarējie džentlmeņi; viņu virsdrēbes bija padilušas un naģenes nosmulētas. Tomēr es uzreiz pazinu, ka tie ir misters Bērnijs un misters Džounss.

—   Piedodiet, ser, — es sacīju, uzrunādams misteru Bērniju,

—   es atstāju šiliņu veco bikšu kabatā … Lūdzu, atdodiet man to!

—   Ko tādu? Kādu šiliņu? Kādās biksēs?

—   Nu tajās, ko es vakar jums pārdevu kopā ar jaku. Ejiet mājās un paskatieties!

—   Ko viņš tur melš? — misters Bērnijs izbrīnījies vaicāja.

—   Vilkins, vai jūs šo zēnu pazīstat? — viņš griezās pie sava biedra.

—   Pirmoreiz redzu.

—  Jūs esat pārskatījies, mīļais, — misters Bērnijs laipni man sacīja. — Kā sauc to misteru, ko jūs meklējat?

—  Vienu sauca — Bērnijs, otru — Džounss. Vai tad tas nav misters Džounss?

—   Nē, draudziņ, mani sauc nevis Džounss, bet Viljams Vilkinss, — misters Džounss teica.

—   Vai tiešām jūs sacīsiet, ka neesat pircis manas drēbes, ko es saņēmu darba namā, un ka nedzīvojat tai veciem apģērba gabaliem piebāztajā istabā? — es izmisumā iesaucos.

—   Protams, mēs tie neesam. Ko tu sienies mums klāt!

—   Nav tiesa, esat gan! Pagaidiet, re, kur iet policists, es tūliņ viņu pasaukšu.

Ieraudzījuši policistu, mani paziņas acīm redzami apjuka un ašā solī devās prom. '

—  Atdodiet manu šiliņu! — es saucu viņiem nopakaļ. — Atdodiet, citādi es skaļi sākšu kliegt, ka jūs esat zagli!

—  Ak, tu riebīgais diedelnieks! — dusmās nobālis, iesaucās misters Džounss. — Še tev divus pensus — un vācies prom!

—   Es nevākšos prom. Atdodiet visu manu šiliņu, citādi es sūdzēšos policijai, — es atcirtu.

—   Par ko tu sūdzēsies? — misters Bēmijs vaicāja.

—   Par to, ka jūs atņēmāt man naudu, kas man pienācās par darba nama drēbēm.

—   Darba nama? Tas nu gan ir vareni! Tātad tu esi aizbēdzis no darba nama un pārdevis savas drēbes? Jauki! Tagad es pats aizvedīšu tevi uz policiju, par tādiem nedarbiem no sukām tev neizbēgt.

To pateicis, viņš sagrāba mani aiz svārku apkakles un vilka uz policista pusi. Es biju šausmīgā stāvoklī. Ar lielām pūlēm izrāvos no mistera Bērnija rokām (viņš neturēja mani stingri) un liku kājas pār pleciem. Par bēgšanu biju samaksājis ar cepuri. Kad es rāvos no mistera Bērnija rokām, tā nokrita zemē, un, steigā pametis skatienu atpakaļ, lai redzētu, vai man nedzenas pakaļ, es ievēroju, ka nekaunīgais blēdis paceļ to un noslēpj maisā.

Es aizbēgu tālu prom no Sefrenhillas un, pārliecinājies, ka neviens man nedzenas pakaļ, apstājos, lai apsvērtu savu stāvokli. Es aizvien vēl cerēju atrast bijušos biedrus, turklāt es meklēju sev darbu. Taču veltīgi staigāju šurp un turp starp tirgotavām: ne Ripstona, ne Mouldija nekur nebija. Pazīstamie zēni, kurus es sastapu, sacīja, ka mani draugi jau kopš ziemsvētkiem uz tirgu nenākot un neviens nezinot, kur tie palikuši. Darbu man tā arī nelaimējās atrast. Kaut arī biju krietni pastiepies augumā slimošanas laikā un nevalkāju agrākās drēbes, visi pārdevēji mani uzreiz pazina.

—   Atkal tu, blēdi, esi uzradies! Taisies, ka tiec, taisies, ka tiec! Lasies tālāk! — ieraudzījuši mani, viņi kliedza. — Vācies prom, arestanti

Ikviens aizrādīja uz manu galvu, kas bija apcirpta kā cietumniekam, un, tā kā man nebija cepures, mana noskūtā galva ikkatram dūrās acīs. Man nelaimējās nopelnīt ne fārtinga. Todien nesniga, toties pūta vējš un stipri sala.

No rīta es nospriedu ar zagšanu nenodarboties, pat ar to nevainīgo zagšanu ne, kurai nodevās mani bijušie draugi. »To es nolēmu, dzerdams karstu kafiju, bet, kad es, neko neēdis, noslaistījos visu dienu pa tirgu, sāku svārstīties. Beidzot ga līgi satumsa, tirgotavās iedegās ugunis, un izsalkums piespiespieda manu sirdsapziņu apklust. Es nolēmu vēlreiz apstaigāt tirgu un nekādā gadījumā nenākt atpakaļ tukšām rokām.

Pēc divām minūtēm es skrēju uz Drjūrileinu ar brīnumjauku ananasu kabatā. Tolaik ananasi bija' ļoti dārgi. Es dzirdēju, kā tirgonis, kam piederēja nozagtais ananass, teica pircējam, uz šo un pusduci citiem ananasiem norādīdams: «Ser, tie visi ir par desmit šiliņiem gabalā!» Tādu summu, protams, man neviens nedos; taisnību sakot — ja es nebūtu dzirdējis tirgoņa vārdus, es prasītu par savu ananasu divas, augstākais, četrus pensus, toties tagad nolēmu neatdot to lētāk par diviem šiliņiem.

Pa ceļam pie vecā Badžija Simmonsa, kas no manis un maniem draugiem allaž pirka zagtās mantas, es jau izprātoju, par ko izdošu desmit pensus: par sešiem ieturēšu vakariņas, bet par četriem iekārtošos kaut kur uz naktsguļu. Pagājušo nakti izmocījies, es tagad jutu gandrīz tādu pašu nepieciešamību pēc labas naktsmītnes kā pēc ēdiena.

Badžijs Simmonss īrēja istabu kāda kurpnieka dzīvoklī.

Tuvāk piegājis, es priekā ieraudzīju, ka pie kurpnieka deg uguns un virs dzeltenā aizkara vīd viņa roka, kas ver cauri piķa drāti. Kurpnieks mani labi pazina, tāpēc es droši pieklauvēju. Viņš atvēra durvis, es biju pārsteigts, ka viņš runā ar mani kā ar svešinieku.

—   Ko tev vajag, puisīt? — viņš jautāja.

—   Neko, atļaujiet tikai ieiet pie Badžija.

—    Badžijs Simmonss šeit vairs nedzīvo! Un arī tev labāk pazust no šejienes ar veselu ādu, citādi atkal šeit nāks policija. Es jau cerēju, ka nevienu no jūsu bandas neredzēšu.

—    Uz kurieni tad Badžijs pārcēlies? — es nobažījies vaicāju. — Lūdzu, pasakiet, man viņš jāsatiek.

—   Viņš ne uz kurieni nav pārcēlies, viņš ir cietumā, aiz restēm, — atteica kurpnieks, nemierīgi vērdamies apkārt. — Ej, ej prom, — viņš piebilda, grūzdams mani laukā uz ielas. — Mani izseko . .. vēro, ar ko es satiekos … ej!

—    Jūs tik paskatieties, varbūt nopirksiet Badžija vietā, — es lūdzu, vilkdams ananasu no kabatas ārā, — es jums lēti atdošu, par šiliņu, par deviņiem pensiem.

— Lasies prom ar savu ananasu! — kurpnieks izkliedza, satraukumā drebēdams, netīrajām rokām bāzdams ananasu man kabatā. — Tev saka — pazudi!

Viņš metās man virsū tik nikni, ka es laidos prom no viņa, ko nagi nes.

Visi bija pret mani! Sev par dziļu nožēlu, es neatcerējos, nezināju, kur dzīvo citi zagtas mantas uzpircēji.

Kāpēc gan es nospēru šo sasodīto ananasu! Būtu labāk nospēris apelsīnu vai bumbieri! Tos būtu varējis pārdot garāmgājējiem, bet kur lai es liekos ar ananasu? Ja piedāvāšu garāmgājējiem — droši vien nokļūšu aiz restēm — turpat, kur tagad sēž Badžijs Simmonss. Ko lai es daru? Atliek tikai viens — pašam notiesāt ananasu.

Es nekad nebiju ēdis tādu augli un tagad labprāt būtu iemainījis to pret kārtīgu rupjmaizes riecienu, bet citas izejas man nebija. Ticis līdz Bedfordai, es apstājos laukumā, kas bija pieblīvēts ar ekipāžām un ratiem, ierāpos kādos ratos un, noslēpies tur, noēdu visu ananasu līdz pat serdei.

' Šo dārgo vakariņu sekas bija ārkārtīgi nepatīkamas. Man tik stipri sasāpējās vēders, ka nespēju pat pakustēties. Es nosēdēju ratos līdz pusnaktij, bet tad rokas un kājas man gluži vai ragā sasala no aukstuma — un es biju spiests izlīst no ratiem un tās pamatīgi sarīvēt.

Par laimi, laukuma stūrī es pamanīju atkritumu kaudzi, no kuras vēlās biezi garaiņi. Es tūdaļ aizskrēju uz turieni un pavisam ērti siltajos atkritumos aizvadīju visu nakti līdz rītausmai.

Grūti izstāstīt, kā es pavadīju nākamo dienu. Atceros vienīgi, ka bezmērķīgi klaiņāju pa dažādām ielām. Vakarā es ievēroju cilvēku pulciņu pretējā ielas pusē. Es piegāju tuvāk un ieraudzīju, ka visi klausās kāda zēna dziedāšanā. Arī es sāku klausīties. Dziesma man bija pazīstama, šo īru dziesmu mēdza dziedāt mana pamāte. Zēns dziedāja gluži labi, vienīgi viņa balss noskaņa neatbilda vārdu jēgai. Tomēr viņa dziedāšana visiem iepatikās, jo, kad viņš beidza, viņa cepurē sabira tik daudz puspensu gabalu, ka man aiz brīnumiem acis vien ieplētās.

«Bet kā būtu, ja arī es ķertos pie dziedāšanas?» man galvā pazibēja doma. «Tas taču katrā ziņā ir godīgs iztikas iegūšanas veids, labāks par ubagošanu un zagšanu. Man daudz nevajag: ja vismaz viens no desmit, nē, no divdesmit garāmgājējiem iedos puspensu, man ar to būs diezgan.»

Es paspēru dažus soļus, cenzdamies atcerēties dziesmas vārdus un meldiju, tad apstājos un sāku dziedāt. Pēc mirkļa pie manis pienāca zēns, tad sirmgalvis, pēc tam sieviete, tad jauna dienestmeita ar alus pudeli rokās.

«Šitā ir sūtīta darīšanās,» es nodomāju, viņu ieraugot, «tomēr stāv un klausās. Tātad nemaz tik slikti neskan.»

Tas mani iedrošināja, un es dziedāju vēl drošāk. Pamazām pūlis man apkārt auga, un, kad pabeidzu dziesmu, man pretī pastiepās trīs četras rokas ar vara naudas gabaliem. Sevišķi spēcīgi mana dziedāšana bija ietekmējusi kādu iereibušu īru.

—   Tā tik ir dziesma! — viņš iesaucās, stingri sagrābis mani aiz rokas. — Ne jau katru dienu gadās dzirdēt tik jauku dziedāšanu! Un jūs vēl skopojaties ar savu vara naudu, esat gan jūs gauneri, bezsirdīgie ļaudis! Nodziedi vēlreiz, mīlīt, bet, kad būsi beidzis, es pats iešu lasīt tev naudu!

—   Nodziedi, nodziedi, puikiņ, vēl! — vairākas balsis iesaucās.

Es labprāt vēlreiz nodziedāju, un dziesma acīmredzot klausītājiem bija iepatikusies. Kad es beidzu, īrs apstaigāja visus ar cepuri rokās un pasniedza man veselu sauju vara naudas gabalu. Tikko biju paguvis savu bagātību noslēpt kabatā un palēnām virzījos no pūļa laukā, kāda roka pieskārās manam plecam, un es izdzirdu sievietes balsi:

—   Vai tiešām tas esi tu, mazais Džimij? Nabaga puisīt! Kā gan tev jāpelna iztika!

Es baidījos tikai no vienas sievietes visā pasaulē, bet tā nebija viņas balss. Tā bija labsirdīga, pazīstama balss. Es paceļu acis un ieraudzīju Martu, veļas mazgātājas misis Vinkšipas krustmeitu.

XIV senĀ paziŅa mani ĒDINA UN ĢĒRBJ

Es loti mīlēju Martu, gandrīz tikpat stipri kā viņas lādzīgo krustmāti misis Vinkšipu.

Marta bija sirsnīga sieviete, un visi kaimiņi viņu cienīja. Tomēr tas netraucēja gan bērnus, gan pieaugušos saukt viņu par «vienaci» vai «greizo». Viņai tik tiešām nebija vienas acs. Es gan saucu viņu īstajā vārdā. Varbūt tāpēc viņa juta pret mani īpašas simpātijas. Viņai allaž bija kāds laipns vārds, ko man pateikt, un neskaitāmas reizes viņa mani baroja un dzirdīja, kad es vai bada nāvē miru nost pamātes vainas dēļ.

—   Nabaga puisīt! — viņa atkārtoja, kopā ar mani izspraukusies no pūļa. — Cik tālu tu esi nogājis! Nāc man ātrāk līdzi, pastāsti, kā tev visu šo laiku klājies!

—   Man nav ko stāstīt, Marta, — es atbildēju, bet tad ievēroju, ka viņa velk mani uz to šķērsielu, kur dzīvo mans tēvs. —• Es neiešu jums līdzi, man pietiek ar to, ko piedzīvoju vakarvakarā.

—   Zinu, visu zinu, nabadziņ, un krustmāte arī zina, — sacīja labsirdīgā, jaunā sie.viete. — Cik viņai tevis žēl! Viņa saka: «Ja es varētu staigāt kā citi, es pati būtu aizgājusi un uzmeklējusi to nelaimīgo bērnu!» Re, tagad esmu tevi atradusi, bet kāds tu izskaties!

Marta noslaucīja acis priekšautā.

—   Man drausmīgi gribas ēst, Marta, — es bildu, — mirstu vai nost aiz bada!

Es ieraudājos, un mēs abi stāvējām ielas vidū un raudājām.

—   Iesim, — pēkšņi iesaucās Marta, — iesim uz mūsu māju! Krustmāte sacīja, ka būšot priecīga, ja tu atradīsies. Un, rau, tu esi atradies!

—   Nē, uz māju es neiešu, neparko neiešu.

—   Nebaidies, es aizvedīšu tevi pie krustmātes tā, ka neviens neredzēs. Tevi taču nevar ne pazīt! — viņa piebilda, līdzjūtīgi noraudzīdamās uz manu izdēdējušo stāvu. — Pazinu tevi vienīgi pēc balss.

Brīdi šaubījies, es pēdīgi piekritu iet Martai līdzi. Kad mēs sasniedzām mūsu šķērsielu, viņa atstāja mani tumšā stūrī, bet pati aizgāja brīdināt misis Vinkšipu un pie reizes palūkoties, vai man nav bīstami rādīties pāris soļu attālumā no manas pamātes mājokļa.

Pagāja dažas minūtes, Marta nenāca atpakaļ. Nodomājis, ka misis Vinkšipa droši vien negrib mani laist iekšā, es aiz gara laika ņēmos pārskaitīt naudu. Izrādījās, ka man ir četrpadsmit pensu. Tā tik ir bagātība! Un tas nopelnīts nepilnas pusstundas laikā! Tiesa, man daudz palīdzēja lādzīgais īrs; taču, ja es bez viņa līdzēšanas iegūšu kaut vai divreiz, kaut vai četrreiz mazāk, tomēr man sanāks trīsarpus pensi pusstundā, septiņi pensi stundā, šiliņš un deviņi pensi trijās stundās! Brīnišķīgi! Es jau vēlējos, kaut Marta nemaz neparādītos. Tomēr nē, viņa atgriezās, zem lakata pabāzusi kādu saini, un paziņoja, ka šķērsielā neviena neesot un misis Vinkšipa mani gaidot.

—   Tomēr labāk neiešu, — es sacīju. — Kamēr mēs te stāvam un runājam, no mājas var iznākt pamāte. Paldies jums, Marta, es labāk došos kaut kur tālāk.

—   Nē, nē! — viņa iesaucās, nostādamās man ceļā. — Tu jau tāpat esi pietiekami ilgi klaiņājis pa ielām, es tevi nekur nelaidīšu, nāc man līdzi, klausi! Es tevi tā apģērbšu, ka neviens tevi nepazīs! — To pateikusi, viņa izvilka no lakata apakšas vecus svārkus un sieviešu cepuri, žigli uzmauca man tos virsū un, paņēmusi mani aiz rokas, devās šķērsielas virzienā tik apņēmīgi, ka es nevarēju pretoties.

Mēs iegājām pie misis Vinkšipas brīdī, kad viņa, pie spožās kamīna uguns sēdēdama, mierīgā garā iebaudīja rumu ar karstu ūdeni.

—  Re, kur viņš ir, krustmāmiņ! — sacīja Marta, ņemdama no manis nost svārkus un cepuri.

—   Jā, tās ir viņš! — misis Vinkšipa iesaucās, pievērsdama man izbrīna, gandrīz vai baiļu pilnu skatienu. — Mazais, jautrais puisēn, tu esi īsts savas nelaiķa mātes portrets! Ai, ai, ai, cik briesmīgi viņš izskatās! Un viss tās rudmatainās dzērājas dēļ! Nu, ja viņa man tagad trāpītos, es viņu savām rokām saplosītu! Paskaties, Marta, viņam pat krekla nav! Runāja, ka viņš esot ieģērbts siltās darba nama drēbēs, bet viņš …

Es neatminos, kā savu runu beidza misis Vinkšipa. Nokļuvis siltā istabā un piegājis pie uguns, es pēkšņi jutu, ka man ausīs sāk džinkstēt. Galva man noreiba, kājas ietrīcējās, un es nokritu zemē.

Bezsamaņā nogulēju droši vien ilgi, jo ar mani bija notikušas lielas pārmaiņas. Es atguvos misis Vinkšipas istabā uz dīvāna. Svārku un flaneļa bikšu vietā man bija uzvilkts adīts kamzolis, garas, platas bikses, kas laikam kādreiz piederējušas misteram Vinkšipam, un neiedomājama izmēra rītakleita, kas nosedza mani visu kopā ar kājām un droši vien bija pašas misis Vinkšipas naktstērps. Es vēl aizvien jutu vieglu reiboni, tomēr jau varēju mazliet piecelties un paraudzīties apkārt. Misis Vinkšipa stāvēja krāsns priekšā un kaut ko maisīja nelielā mērces traukā, bet Marta ienāca istabā un nolika už galda bļodu ar trim brīnumjaukām jēra kotletēm. Ieraugot šo brīnišķīgo ēdienu, es gandrīz vai nolēcu no dīvāna, bet mani aizkavēja garās drānas, kurās bija sapinušās manas kājas.

Misis Vinkšipa ievēroja šo kustību.

—   Nu, brašuli, vai esi atžirdzis? — viņa iesaucās laipnā, līksma balsī. — Esi drusciņ jautrāks, mīlulīt, kāpēc atkal sašļuki?

Un es patiesi piepeši ne no šā, ne no tā raudāju. Viņa pati bija. vainīga, ka man sāka birt asaras. Viņa noskūpstīja man pieri, bet kopš mātes nāves neviens nekad nebija mani skūpstījis. Sajutis šo mātes skūpstu, es nespēju noturēt asaras. Misis Vinkšipa ļāva man pēc sirds patikas izraudāties, bet pati noņēmās ar vakariņu gatavošanu. Pēc neilga laika no mirdzošās holandiešu krāsns plūda neparasti tīkamas smaržas.

—   Nu, Džirnij, vai esi kārtībā?

—   Kārtībā, paldies jums!

—   Pusdienās man bija gaļa, — misis Vinkšipa sacīja laipnā balsī, mani nosēdinādama lielā atzveltnes krēslā pie galda. — To, kas palicis pāri, es ieliku tev zupā. Ed, dārgumiņ, un pielūko, lai ne kripatiņa nepaliktu pāri, bet tikmēr arī kotletes būs gatavas.

Ilgi pierunāt mani nevajadzēja. Zupa man šķita brinuim garda. Bet vai ar to es varēju remdēt savu vilka ēstgribu! Es ķēros pie zupas kā pie naidnieka, kas iespējami ātrāk jāiznīcina, un tiesāju to ar tādu skubu, ka misis Vinkšipai no pārsteiguma vai elpa aizrāvās.

—  Re, cik talu viņš nogājis! — viņa iesaucās, smagi nopūzdamās, kad bļodiņa bija jau tukša, — Viņam tas tikpat kā ūdens malks!

Un patiesi, viss, ko es apēdu, šķita man tikai kriksītis, taču misis Vinkšipai es to neteicu. Es pat izturējos ļoti smalki un, kad viņa man piedavāja vēl vienu jēra kotleti, es atbildēju: «Paldies, tikai ne veselu, bet pusi,» — lai gan domās tobrīd locīju iekšā ne vien visas kotletes, kas atradas holandiešu krāsnī, bet arī biezo maizes šķēli, ar kuru dzīros uzņemt taukus no bļodas.

Tomēr izrādījās, ka manas acis bija alkatīgākas par kuņģi. Notiesājis vienu kotleti un dažus kartupeļus, es jutos pilnīgi paēdis.

—   Bet tagad, — misis Vinkšipa ierunājās, kad Marta bija novākusi vakariņas un mēs visi trīs mierīgi apsēdāmies pie kamīna, — pastāsti mums, Džimij, pēc kārtas visu, kas šai laikā ar tevi noticis.

Es labprāt izpildīju misis Vinkšipas vēlēšanos. Sīki pastāstīju viņai par savu dzīvi kopš tā mirkļa, kad aizmuku no vecāku mājas, iekodis pamātei pirkstā. Kad es stāstīju par saviem draugiem Ripstonu un Mouldiju un par viņu tirgus dēkām, kurās piedalījos arī pats, misis Vinkšipa skaļi nolamāja manu pamāti, kas ar savu cietsirdību bezmaz bija novedusi mani līdz cietumam.

—   Par zagšanu tirgū taču nesēdina cietumā! — es viņai paskaidroju. — Sargs izrēķinās pats. Mouldijs tā man teica.

—   Tavs Mouldijs ir gluži parasts melis, drīz vien tu par to būtu pārliecinājies. Labi, ka tu saslimi un tavs karsonis darīja galu zagšanai. Tu taču pēc tam vairs neesi zadzis?

—   Nē, nekad! — es atbildēju, nolēmis noklusēt gadījumu ar ananasu.

Stāsts par to, kā es bēgu no darba nama, pamatīgi sasmīdināja misis Vinkšipu, toties, kad es pastāstīju par veco mantu uzpircēju negodīgajam izdarībām, viņu pārņēma niknums.

—   Kadi nelieši! — viņa izsaucās. — Būtu es vīrietis, es uzglūnētu un sadotu viņiem tā pa mizu, ka tik turies! Labi, ka nekas ļaunāks nav gadījies! — viņa piebilda, atviegloti nopūzdamās, kad mans stāsts bija galā. — Protams, slikti, ka manas mīļotās Pollijas dēls kļuvis par ubagu, bet varēja būt vēl ļaunāk!

—   Kā tā — par ubagu? Žēlastības dāvanas eš netiku lūdzis! Kad-Marta mani satika, es dziedāju.

—   Tas ir viens un tas pats, es tur nesaskatu nekādu starpību. — misis Vinkšipa noteica stingrā balsī.

—   Es nezināju, ka tas ir viens un tas pats, — samulsis nomurmināju. —Es negribu dzīvot no ubagošanas, esmu ar mieru aizmest tos četrpadsmit pensus, ko man saziedoja par dziedāšanu. Kur tie ir?

—   Labāk nejautā! Tev, Džimij, tāda nauda nav vajadzīga! Lai ta nes laimi tam nabagam, kam tā atdota, tev neklājās to tērēt savam vajadzībām. Marta, ko viņa teica par tām netīrajam skrandām, kuras tu viņai aiznesi kopā ar naudu?

—   Bija dikti priecīga. Nezināja, kā pateikties! Viņa tūlīt ņemas piegriezt bikšeles mazajam Billijam.

Par kādam netīrām skrandām viņas runā? Vai tiešām par manam biksēm un svārkiem? Lai jau tiek mazajam Billijam gan mana nauda, gan drānas! Nepalikšu taču pliks! Drēbēs, kuras misis Vinkšipa tagad»bija mani ieģērbusi, es jutos ērti, man tajās bija ļoti silti, taču tādās nevarēju rādīties uz ielas. Bet varbūt es maldos, varbūt viņas nepavisam nerunā par manām mantām. Ātrāk jāizkliedē šaubas. Brīdi es padomāju, ka pieklajigak uzsākt sarunu, un pēdīgi, pamanījis uz kamīna dzegas lielu pogu, es vaicāju:

<— Vai jums ši poga ir vajadzīga?

—  Nē, bet kas tad ir?

—   Nebulu slikti to piešūt maniem svārkiem, tiem trūkst augšējās pogas.

—   Ko nu vairs atcerēties tos nosmulētos kankarus! Tos tu vairs nekad neredzēsi, Džimij.

—   Nekad neredzēšu? — es izbijies iekliedzos. —Kā tas iespējams? Kā lai iztieku bez svārkiem?

—   Neraizējies par to, — lāga sieviete sacīja, galvu man glāstīdama. — svārki tev būs. Ja tik vien būtu to grūtību kā sadabūt svārkus!

—   Kadas grūtības tad vēl? es ziņkāri jautāju. — Vai bikses dabūt ir daudz grūtāk?

Mans jautājums vecenīti pamatīgi sasmīdināja.

—   Nē, arī bikses dabūt nav nekas sevišķs, Džirnij, — viņa teica. — Grūtākais ir tas, ka nezinu, ko ar tevi iesākšu. Palikt pie manis tev nav iespējams: pats saproti, kāds tracis sacelsies, ja tevi šeit atradīs!

—   Labi būtu nodot viņu pie kāda mācībā, — mierīgi ierunājās Marta, lāpīdamp zeķes.

—   Labi gan! Bet pie ka lai nodod?

—   Es, rau, domāju… Jūs gan teiksiet: kas nu tas ir par amatu! . . .

—   Nu kāds?

—   Nodot viņu par skursteņslauķi pie Belčera, pie viņa taču zēni strādā.

—   Brīnišķīgi! — misis Vinkšipa priekā izsaucās. — Tas ir lielisks darbs! Vai nav tiesa, Džimij?

Es pieklājības pēc atbildēju:

—   Jā, nudie!

.Taisnību sakot, es nepavisam nevarēju tā jūsmot ka misis Vinkšipa. Protams, ja man būtu likuši priekšā kļūt par skursteņslauķi pagājušo nakti, kad es, pārsalis un izsalcis, gulēju uz atkritumu kaudzes, es droši vien ar prieku būtu piekritis. Bet zēnam, kas bija ieturējis krietnas vakariņas un tagad sēdēja uz mīksta dīvāna, ieģērbts siltās flaneļa drēbēs, ložņāšana pa dūmeņiem nemaz nelikās patīkama nodarbošanās.

—   Cik es esmu priecīga, ka tev ienāca prātā šī doma, mana dārgā! — misis Vinkšipa joprojām jūsmoja. — Neko labāku par to nemaz nevar izgudrot! Pirmkārt, tas ir amats, ko viegli iemācīties un ar ko var nopelnīt naudu — turklāt brangu naudu. Diks Belčers agrāk bija tāds pats nelaimīgs skrandainis kā Džimijs, un viņam nebija ne fārtinga pie dvēseles, bet tagad viņam nekā netrūkst. Otrkārt, viņš dzīvo tālu no šejienes, un, galvenais, dūmeņus tīrīdams, Dzims būs tā notriepies ar sodrējiem, ka paša tēvs to nepazīs, kaut arī aci pret aci ar to sastapsies. Nu, tas ir nokārtots. Jau rīt no rīta, Marta, brauc uz Kembervelu un atved šurp Diku Belčeru.

XV mans jaunais saimnieks

Misis Vinkšipai bija ļoti labs dīvāns, tik plats un mīksts. Es būtu varējis mierīgi nogulēt uz šī dīvāna un tīrā palaga zem siltas segas visu nakti. Bet patiesībā es nevarēju aizmigt ilgi, loti ilgi. Visu laiku domāju par to likteni, ko gatavoja man šīs lāga sievietes. Un, jo vairāk es domāju, jo mazāk gribēju kļūt par skursteņslauķa mācekli. Es pazinu kādu skursteņslauķi, viņš dzīvoja tēvam kaimiņos. Viņam bija divi mācekļi, un viņu dzīve mums, zēniem, likās īstas mocības.

Mācekļi pie mistera Paika — tā sauca mūsu skrusteņslauķi — ilgi neturējās. Viņi nemitīgi mainījās, un neviens nepalika pie viņa vairāk par gadu. Mācekļi parasti vai nu aizmuka no viņa, vai nomira. Viņi visi šķita vienādi, cits citam līdzīgi: visi bija nosmulējušies, melni, noplīsuši un mirkšķināja vai miedza acis saules gaismā. Starp mums, zēniem, klīda visbriesmīgākās nevalodas par mistera Paika nežēlību. Mēs bijām pārliecināti, ka viņš vienu virves galu piesien pie mācekļa mēles, otru tur rokās, uz jumta stāvēdams, un, ja māceklis nelien pietiekami veikli un izmanīgi, viņš no visa spēka rausta virvi. Bet, ja zēns dūmenī aizkavējas, misters Paiks aizdedzina zem viņa — krāsnī — sauju skaidu, kas pārkaisītas ar pipariem. Reiz viņš raidījis kādu no mācekļiem dūmenī, bet tas tā arī vairs nav atgriezies. Mēs bijām pilnīgi pārliecināti, ka misters Paiks aizdedzinājis pārāk daudz skaidu un sacepis zēnu dzīvu. Tiesa, daudzi bija redzējuši šo zēnu pēc divām nedēļām šordičā un stāstīja, ka viņš aizmucis.

Sīs šausmas iztēlojies, es nespēju aizmigt. Pulkstenis nosita divpadsmit, tad vienu, pēc tam divi. Pēdīgi aizmigu un nogulēju līdz pulksten desmitiem. Misis Vinkšipa un Marta acīmredzot bija piecēlušās, kā parasti, ļoti agri: viņas bija paspējušas ne vien paēst brokastis, bet arī aiziet uz gatavo apģērbu tirgotavu. Pierādījums tam, ka viņas bijušas tirgotavā, atradās manu acu priekšā. Uz krēsla pie manas gultas bija izlikts tīrs krekls, zeķes, izturīgas vadmalas svārki un skaistas, strīpainas bikses, zem krēsla atradās kurpju pāris, nesalīdzināmi labāks par tām, ko no manis bija izkrāpis misters Bērnijs, bet uz krēsla atzveltņa karājās cepure. Man nebija ne mazāko šaubu, ka visas šīs brīnumjaukās mantas domātas man, tāpēc steidzos apģērbties un sasveicināties ar misis Vinkšipu. Lāga vecenīte nopriecājās, ieraudzījusi mani pieklājīgās drēbēs. Viņa atnesa siltu ūdeni, ko man nomazgāt rokas un seju, sasukāja mani ar savu suku un iezieda matos pomādi.

—   Paraugies tagad spogulī, Džimij! — viņa jautri teica. — Redzi, cik tu esi brašs, taisni prieks skatīties!

—   Sīs drēbes nemaz nelīdzinās tām, ko valkā skursteņslauķi, — es lepni piezīmēju, apkārt lūkodamies un slepeni cerēdams, ka viņa būs izdomājusi man citu nodarbošanos. — Ar tādām drēbēm es gan negribētu skurstenī līst.

—   Kur nu! — misis Vinkšipa sacīja. — Šīs drēbes tu valkāsi svētkos, bet darbam misters Belčers iedos tev kaut kādus kankarus. Marta aizbrauca uz Kembervelu un droši vien drīz būs atpakaļ ar pašu misteru Belčeru.

Tiešām, Marta atbrauca drīz vien pēc tam, kad es biju pabrokastojis, taču viena. Misteram Belčeram todien bijis darbs visai dienai, un viņš solījies atbraukt vakarā pats ar savu zirgu un ratiem. Ziņa par zirgu un ratiem mani mazdrusciņ nomierināja. Tātad misters Belčers nebija tik nabags kā misters Paiks.

Drošības pēc es augu dienu pavadīju istabā, baidīdamies rādīties uz ielas. Krēslai metoties, atbrauca misters Belčers. Viņš nepavisam neizskatījās pēc skursteņslauķa: viņš bija balts, nevis melns, mugurā viņam bija pēc modes šūdināts, švītīgs mētelis, un rokās viņš turēja ļoti skaistu cepuri. Seja viņam bija tikpat bāla kā Martai un bakurētaina; dzeltenie augšējie zobi bija izvirzījušies uz priekšu, un lūpas tos nenosedza. Vispār viņš man nepatika. Marta nebija pateikusi, kāpēc viņš ir vajadzīgs, un tagad, kad misis Vinkšipa darīja viņam visu zināmu, viņš acīmredzot nebija gluži apmierināts.

—   Cik puišelim ir gadu? — viņš jautāja, mani noskatīdams.

—   Deviņi, desmitais; vai nav pārāk mazs?

—  Tieši otrādi, liels. Mūsu amatu vislabāk mācīties, kamēr kauli ir lunkani. Cik viņš uzcirties un tīrs! 2ēl viņu pataisīt par skursteņslauķi.

—   Ko lai dara? Mēs neko citu nevaram viņam izdomāt. Vai ņemsiet viņu sev, Dik?

—   Ar darbiem man neiet spoži, —. misters Belčers negribīgi atbildēja. — Turklāt es nezinu, vai viņš būs pietiekami tievs fabriku dūmeņiem …

Viņš izvilka no kabatas lineālu un nomērīja man plecus.

—   Grūti viņam būs; viņš nav no resnajiem, novājēt vairs nevar, bet man vajadzēs viņu uzturēt tā, lai viņš neuzkrātu sev lieku tauku kārtu, citādi — nelaime y vien būs, iesprūdis vēl dūmenī. Tāds gadījums nesen bija kokzāģētavā pa ceļam uz Bērmondsu. Dūmenis tur stiepjas deviņdesmit astoņu pēdu augstumā, bet mazais iestrēdza tieši pa vidu, tā arī tur palika, kamēr …

—   Gana jums melst, Dik! — misis Vinkšipa pikti viņu pārtrauca.— Šķiet, kad jūs atnācāt ar lūgumu, es nevaimanāju un dažādus ieganstus negudroju.

Pēc šā mājiena misters Belčers uzreiz mainīja savu nostāju.

—   Vai tad es saku, ka viņu neņemšu? — viņš taisnojās. — Es tikai saku — darba man tagad ir pamaz, arī puišeli man diezko nav vajadzīgi, jo es strādāju ar mašīnu. Labi jau, labi: lai viņš dzīvo pie manis, mūsu amatu es viņam tomēr iemācīšu.

Un tā mans liktenis bija izšķirts. Es būšu skrusteņslauķis, un man draud briesmas iesprūst dūmenī. Šis pretīgais, bakurētainais cilvēks būs mans saimnieks! Es jutos neizsakāmi nelaimīgs.

—   Kad lai es viņu ņemu? — misters Belčers jautāja.

—   Kaut vai tūlīt. Viņš ir sagatavojies, bet es ļoti vēlētos, ka jūs viņu aizvestu jau šodien, pirms uznāk nakts.

—  Man tas ir viss viens; ja vajag tūlīt, lai iet tūlīt. Ņem cepuri, puisīt!

Man kjuva pagalam neomulīgi: es sapratu, ka misis Vinkšipa grib jo ātrāk no rnanis tikt vaļā. Tāpēc uz viņas laipno atvadu sveicienu es atbildēju atturīgi un vēsi. Mistera Belčera zirgs un rati gaidīja mūs šķērsielas galā, un tos uzraudzīja kāds zēns, kam misters Belčers bija apsolījis iedot puspeniju. Kad mēs piegājām tuvāk, es ieraudzīju, ka šis zēns ir Džerijs Peps. Sirds man sāka dauzīties, bet, par laimi, Džerijs bija tā iegrimis domās par mistera Belčera apsolīto puspeniju, ka nepievērsa man nekādu uzmanību, un mēs laimīgi aizbraucām.

Kad mēs nokļuvām Kembervelā tai vietā, kur mita misters Belčers, bija jau vēls. Viņš dzīvoja mazā, netīrā ieliņā līdzās kanālam. Visas mājas šeit man likās nabadzīgas. Taču mistera Belčera māja bija augstāka un glītāka par pārējām. Pie durvīm karājās brīnišķīgs vara veserītis. Mājas numurs arī bija kaldināts varā. Pie durvīm vīdēja uzraksts — «Skursteņslauķis Belčers», bet zem mirdzošā vara veserīša bija piesista plāksnīte ar vārdiem: «Pie skursteņslauķa klauvēt». Starp logiem karājās izkārtne, uz kuras bija attēlota vesela glezna: no Bekingemas pils dūmeņa šaujas ārā uguns stabs, pils logā karaliene Viktorija 'ar kroni galvā un izspūrušiem matiem stiepj rokas pretī skursteņslauķim, kas skrien pilī iekšā. Uz skursteņslauķa cepures lieliem burtiem rakstīts — «Belčers». Sargs pie pils vārtiem izkliedz vārdus, kas uzrakstīti uz lentītes, kura izlokās viņa deguna priekšā: «Belčer, mēs domājām, ka jūs neatnāksit! Velsas princis bija aizbraucis jums pakaļ un atgriezies sacīja, ka jūs esat aizgājis citur darbā.» — «Tas tiesa,» Belčers atbild (arī viņa vārdi lasāmi uz lentītes). «Es strādāju pie Velingtonas hercoga, tur arī bija izcēlies ugunsgrēks, taču, izdzirdis karalienes palīgā saucienu, es pametu tur visu liesmās un tagad esmu še.»

Zēns manā vecumā, tikpat melns un noskrandis kā Paika mācekli, izdzirdis mūsu ratu rīboņu, izskrēja gar mājas stūri un saņēma zirgu aiz iemauktiem. Misters Belčers izkāpa no ratiem, bet es paliku sēžam, nesaprazdams, vai man kāpt ārā vai ne.

—   Atjaujiet, kungs, es jums palīdzēšu, — mazais skursteņslauķis pieklājīgi mani uzrunāja. — Tomēr lai saimnieks labāk pats palīdz jums izkāpt, citādi es vēl ar savām rokām notriepšu jūsu drēbes.

—   Kas tad šis par kungu! — misters Belčers iesmējās. — Esi gan tu mujķis! Tas ir tikai jaunais māceklis.

—   Jaunais māceklis? Vai tu galīgi jucis esi, vai, kam tev vajadzīgs jauns māceklis?

To sacīja resna, nevīžīgi ģērbusies sieviete, kas bija iznākusi pa namdurvīm. Izspūrušajā galvā bija uzmaukta aube ar raibām lentēm, ausīs mirgoja auskari, taču pēc sejas vaibstiem es tūlīt sazīmēju viņā misis Vinkšipas māsu.

—   Vajadzīgs? Viņš man nemaz nav vajadzīgs, — misters Belčers norūca. — Es biju spiests viņu ņemt, lai neaizvainotu tavu māsu. Iesim iekšā, es pastāstīšu tev visu pēc kārtas.

Pēc tam, pagriezies pret zēnu, viņš sacīja, rādīdams uz mani:

—   Sem, aizved viņu uz virtuvi; kad man vajadzēs, es viņu pasaukšu.

Sems paņēma zirgu aiz iemauktiem un, apbraucis mājai apkārt, ieveda to lielā pagalmā, kur atradās garš, netīrs šķūnis ar divējām durvīm.

—   Rāpies nu laukā! — Sems sacīja man rupjā balsī, apturējis zirgu pie vienām durvīm. — Šeit ir virtuve. Skaties, ka nesacel troksni, iedams iekšā, citādi, ja uzmodināsi mazo, kas tur guj, pats nožēlosi. Es tūlīt pie tevis atnākšu, tikai izjūgšu zirgu. Ko tu klauvē, durvis nav aizbultētas; paģrūd — un tās atnāks vajā.

Es mazliet pagrūdu melnās durvis, kas patiešām atdarījās, un iegāju virtuvē. Tā bija ļoti tumša telpa, un to tik tikko izgaismoja pavardā kvēlojošas ogles. Sākumā es neko nevarēju saskatīt, taču pamazām acis ar tumsu aprada, un es samanīju vienā pavarda pusē galdu un divus krēslus, bet otrā — melnu kaudzi, no kuras nāca krākšana. Paspēru dažus soļus uz

priekšu, cenzdamies netrokšņot. Negaidot no melnās kaudzes atskanēja riešana un man virsū metās mazs šunelis.

—   Nekaitini viņu, Sem! — no tās pašas kaudzes bija dzirdama nikna balss. — Viņš taču neko sliktu tev nedara. Aizbultē durvis, ka tev saka, nekrietneli! Paskat, kāds briesmīgs caurvējš pūš, man jau tāpat visi kauli smeldz, bet tu vēl laid aukstumu iekšā. Ver durvis ciet, pie tam ātrāk!

Ciešāk ieskatījies, es pamanīju, ka no kaudzes paslienas kāds stāvs. Kad šis stāvs pacēla balsi, šunelis ierējās skaļāk.

Es nobijos.

—   Es neesmu Sems, — biklā balsī ierunājos.

—   Aizbultē taču durvis!

Reizē ar šiem vārdiem man gar seju aizlidoja pamatīgs zābaks un atsitās pret sienu aizmugurē.

Man bija bail aizbultēt durvis no iekšpuses un palikt divatā ar tik drausmīgu tipu. Kad izgāju no virtuves un jau gribēju aizvērt aiz sevis durvis, parādījās Sems, ar lukturi apgaismodams savu jautro seju.

—   Kāpēc tu negāji virtuvē? — viņš man jautāja, — Es tev teicu: durvis ir vaļā.

Es izstāstīju Semam, cik nikni tiku virtuvē saņemts.

Viņš iesmējās un ar savu netīro, melno roku satvēra manējo.

—   Tu gan esi zaķpastala, — viņš sacīja. — Nobijies no Zirnekļa! No viņa nav ko bīties: kamēr viņš norāpsies no saviem maisiem, tu pagūsi aizskriet līdz pilsētas vārtiem.

—   Es nobijos nevis no suņa, bet no tā vīrieša, kas guļ uz maisiem pie uguns.

—   Bet tieši tas taču ir Zirneklis! Kas viņš par vīrieti! Iesim, saimnieks lika tev būt virtuvē.

Sems atvēra durvis un iegāja iekšā, bet es viņam sekoju, pūlēdamies spert soļus pēc iespējas klusi, lai atkal nenokaitinātu Zirnekli.

—   Kas šeit nupat bija? — viņš iečinkstējās žēlā balsī. — Klaudzināja, trokšņoja, salaida iekšā tādu aukstumu, ka vai gals klāt! Vai tu viņu redzēji, Sem?

Kas bija? Bija ievērojamā lorda Flefema dēls, atbraucis uzzināt, kāds ir tavs veselības stāvoklis, un atvedis tev brīnišķīgu smēri pret tavu reimatismu. Bet tu trieci viņam ar zābaku! Gan tu reiz norausies par šo savu dumjo ieradumu, nudie, norausies, mīļo Zirnekli.

—   Ak vai, es neesmu vainīgs, — Zirneklis iestenējās,

—  man jau tā smeldz visi kauli, bet te sazin kāds attaisa durvis un laiž man virsū vēju. Vai tiešām es viņam iebelzu, Sem?

—   Ne visai stipri, šis mazais nav tik viegli aizvainojams. Re, paskaties uz viņu!

Sems pacēla lukturi tā, ka sirdzējs varēja mani skaidri saredzēt. Es arī viņu, nabadziņu, nopētīju. Tas bija kādus sešpadsmit gadus vecs zēns, satuntuļojies melnās skrandās. Viņš tupēja, sarāvies čokurā, atspiedies pret maisu kalnu, kas bija viņa gujvieta.

— Lūdzu, piedodiet, ser, — viņš vērsās pie manis pazemīgā balsī, — dažreiz no sāpēm pats neapjēdzu, ko daru. Cerams, es jums netrāpīju?

Es vēl nepaguvu atbildēt, kad Sems izplūda skaļos smieklos.

—   Lieliski, brīnišķīgi! — viņš iesaucās. — Viņš arī mani apveda ap stūri, goda vārds. Bet es esmu gudrāks par tevi! Ak, tu muļķadesa! Viņš nav ne sers, ne lorda dēls. Viņš ir prasts zeņķis, kas nodots mācībā pie mistera Belčera.

Zirneklis nobrīnījās.

—   Mācībā? Tad ta joki!

—   Kas tur jocīgs? — es iejaucos sarunā. — Kāpēc es nevarētu mācīties skursteņslauķa amatu?

—   Ko gan tu mācīsies, ja saimniekam jau sen nav darba un nekādus skursteņus viņš netīra.

—   Man tas ir viss viens, — es bezbēdīgi atbildēju. — Darīšu to pašu, ko citi. Kas jums abiem ir par darbu?

—   Zirneklis vispār neko nedara, — Sems paskaidroja.

—   Saimnieks sen būtu aizraidījis viņu prom, bet nedrīkst: viņš pieņemts pēc līguma uz septiņiem gadiem. Bet es dažreiz no rītiem eju ar saimnieku un Nedu Pārksu mašīndarbos, bet tas ir tikai tāds nieka darbiņš. Viss šis iestādījums turas uz nakts darbu laukos. Es braukāju saimniekam un Nedam līdzi un pieskatu ratus.

—   Kas tad tas ir par darbu laukos? — es gribēju zināt.

—  Fabriku dūmeņos jālien, vai?

—   Nezinu, kur jālien… es domāju — nekur, — Sems atteica.

—   Arī sodrējus viņi mājās nepārved! Nesaprotu, kāpēc viņi braukā un ko tur dara, — sāpēs vaikstīdamies, sacīja Zirneklis.

.Viņš apgūlās uz maisiem un sāka vaidēt un raudāt. Iekams sāpes viņam bija pierimušas un mēs varējām turpināt šo interesanto sarunu, atskanēja saimnieka balss. Misters Belčers sauca mani pie sevis. Sems aizveda mani līdz sētas durvīm, un no turienes misters Belčers ieveda mani viesistabā.

Tur sēdēja resna, melnīgsnēja sieviete, kurā es nekļūdīgi pazinu misis Belčeri. Uz galda es ieraudzīju maizi, sviestu, sīpolus. Misis Belčera mani saņēma ne visai laipni.

—   Ei, puišel, kā tevi sauc?

—   Džims.

—   Se, ieēd vakariņas, ja gribi. Nekādas irbītes ābolu mērcē neceri te dabūt, kā tevi varbūt mielojuši citās vietās, pie mums neko labāku negaidi!

—   Pateicos! — es atbildēju samierinošā balsī. — Man ļoti garšo maize ar sviestu un sīpoliem.

—   Nu, protams! Man domāt, ka tev garšo jebkurš ēdiens! It kā ar to vēl nepietiktu, ka viens dīkdienis ēd mūsu maizi! Atvests vēl viens delveris.

—   Nu gana, rimsties! — misters Belčers pārtrauca sievu.

—  Tava māsiņa taču nezina mūsu apstākļus. Ja viss ietu pa vecam, mums būtu tīrais nieks pieņemt zēnu. Tu gan laikam gribētu, lai es viņai visu izstāstu.

—   Ko vēl ne! — misis Belčera iesaucās. — Manuprāt, labāk badā nomirt…

—   Bet tev galvenais pļāpāt puikas klātbūtnē, kurš nupat kā ieradies mūsu mājā! — misters Belčers vīpsnādams sacīja.

—   Ed, Džim! — viņš piebilda, pagriezies pret mani. — Saimniece šodien nav visai labā omā, viņai laiks doties pie miera, viņa ļoti nogurusi.

Es sapratu šo mājienu un steidzos ātrāk apēst lielo maizes šķēli, kas man bija atvēlēta vakariņām.

—   Tagad ej gulēt, — teica man misters Belčers. — Gan lu atradīsi ceļu atpakaļ uz virtuvi, tur guļ visi mani zeni, tur ir silts un mājīgi. Uztaisi sev atsevišķu guļvietu, maisu pietiks visiem. Ardievu, no rīta vari necelties augša, guli. kamēr tevi pasauks.

—   Vai tu iedevi viņam darba drēbes? — misis Belčere jautāja.

—  Ak, es aizmirsu! Še, ņem! — sacīja saimnieks, pasniegdams man melnu saini, kas mētājās kaktā. — Kreklu un zābakus paturi savējos, bet pārējās drēbes kārtīgi satin kopā un atnes man rīt mazā gaismiņā.

Es paņēmu saini, novēlēju saimniekiem labu nakti un devos atpakaļ uz virtuvi.

XVI zirneklis un viŅa suns NOSLĒPUMAINIE SODRĒJI

Virtuvē vēl dega uguns, lukturis bija pakārts uz naglas, kas iesista vienā no griestu sijām. Zirneklis gulēja saritinājies blakus savam šunelim, bet Semu nekur neredzēju. Bez viņa es nezināju, kur apgulties, tāpēc pārlaidu acis visapkārt. Piepeši kaut kur gluži tuvu dzirdēju viņu miegaini čukstam:

—   Norunāsim tā — kurš pēdējais liekas gulēt, tas nopūš sveci!

Es paskatījos lejup un ieraudzīju Semu. Viņš gulēja uz melnu, sodrējiem notrieptu maisu kaudzes; uz pusēm salocīts maiss bija viņam spilvena vietā; cepure, arī vienos sodrējos, bija uzmaukta uz ausīm tā, ka es varēju redzēt vienīgi viņa baltos zobus un acu baltumus.

Brīnums gan, cik ātri cilvēks pierod pie greznības!

Ja aizpagājušajā naktī, kad es no aukstuma drebēju pajūgā, kāds būtu piedāvājis man pārgulēt nakti siltā virtuvē uz maisu kaudzes, lai arī tāpēc man būtu jānoiet septiņas vai astoņas jūdzes, es būtu ar prieku piekritis. Turpretim tagad, kad biju nogulējis vienu nakti uz dīvāna pie misis Vinkšipas, es ar debumu raudzījos uz Sema netīro migu.

—   Kur lai es guļu? — bēdīgs vaicāju.

—   Liecies man blakus, — Sems aicinaja. — Paņem no šīs kaudzes divus maisus, vienu noliec pagalvī, bet otrā ielien pats. Tikai pielūko — nesacel troksni un neuzmodini Zirnekli, citādi viņš visu nakti vaidēs un činkstēs, un nedos mums miera.

Es nospriedu — tā kā mēs ar Semu gulēsim katrs savā maisā, es varu apgulties viņam blakus, īpaši nepārkāpjot saimnieka pavēli. Tāpēc es žigli izģērbos, uzvilku netīrās bikses, uzbužināju sev netīro «spilvenu», nodzēsu lukturi un jau pēc mirkļa biju iekārtojies uz maisu kaudzes. Tiesa kas tiesa, no sodrējiem nāca sīva dvaka, bet tā netraucēja mani visai ātri aizmigt.

Bija vēl pavisam tumšs, kad mani pamodināja suņa rejas. Es redzēju, ka Sems ceļas, lai dotos uz darbu, bet Neds Pārkss nodod tam kaut kādus rīkojumus. Durvis viņš bija pametis vaļā, nepievērsdams uzmanību Zirnekļa žēlabām un vaidiem. Pēc dažām minūtēm Neds un Sems aizgaja, bet es, atcerējies saimnieka vārdus, ka varu necelties, kamēr mani pasauks, migā joprojām laiskojos. Piepeši es izdzirdu dusmīgo Zirnekļa balsi:

—   Tu nemaz neesi labāks par citiem! Ko tu vārties, it kā tagad būtu nakts, nevis rīts? Drīz būs septiņi, bet tu vēl gulšņā. Tu, protams, esi vesels, un tev nav nekādas daļas gar slimiem. Ko tu mani laizi? Paliec mierā! Celies veicīgāk un pie darba! Nu, celies taču, tu draņķa slīmest! Pag, gan es piespiedīšu tevi celties!

Reizē ar šiem vārdiem bija dzirdams sitiens, tam sekoja žēla, skaņa smilkstēšana. No lupatu kaudzes nolēca suns, pieskrēja pie durvīm un ņēmās skrāpēt tās ar nagiem . . .

Zirneklis norāpās no maisiem un stenēdams vilkās sunim nopakaļ.

—    Kur tev jāsteidzas? Nu labi, steidzies vien, steidzies! Laikam gribi savu centību parādīt? Bet vai atceries, ko tu vakar izstrādāji? Līdz vēlam vakaram atstāji mani bez uguns! Pielūko, šodien esi prātīgāks! Nelaizi mani! Ja gribi, būt man draugs, kalpo, kā nākas! Še, paod! Ej un pieraugi, ka būtu drīz atpakaļ! Ja tu ari šodien izspēlēsi ar mani tādu pašu numuru, es tevi nositlšu, jānudie, nositlšu.

Es nevarēju saskatīt, ko Zirneklis deva savam sunim ostīt, redzēju tikai, ka viņš to izlaiž pa durvīm, bet pats kunkstēdams no jauna apguļas uz maisiem.

. Tā mēs nogulējām kādu stundas ceturksni. Zirneklim laikam bija apnicis gaidīt četrkājaino kalpu; viņš ņēmās suni gānīt un pat pāris reižu pavēra durvis, lai redzētu, vai tas nenāk atpakaļ.

Pēdīgi pie durvīm bija dzirdama skrāpēšanās. Zirneklis atvēra tās, un virtuvē ieskrēja viņa šunelis, zobos kaut ko turēdams. Es tūlīt pamanīju, ka tas ir apgrauzts jēra kauls. Bet Zirneklis, liekas, uzreiz to neieraudzīja.

—   Nāc, šurp nāc, draņķa suni, — viņš teica šunelim. — Nu jau būsi diezgan izdauzījies, ja tik ilgi vajadzēja skraidīt pakaļ vienai skaidai. Neko darīt, skaida ir bieza un laba, dod tik šurp! Pinč, mīļo Pinč, panāc nu šurp!

Taču suns pat nedomāja saimniekam klausīt. Tas kā bulta aizdrāzās viņam garām, nolīda virtuves tālākajā kaktā un uzgūlās tur savam laupījumam virsū. Nabaga Zirneklis neganti ārdījās, pūlējās pietuvoties nepaklausīgajam sunim, taču, līdzko viņš paspēra dažus soļus, slimās kājas atteicās viņam klausīt — un viņš nokrita zemē. Tad, uz ceļiem tupēdams, viņš apbēra suni visbriesmīgākajiem lamu vārdiem. Saimnieka niknums vērta Pinču vēl nedrošāku, un tas no sava kakta nekustējās laukā. Beidzot Zirneklim laimējās četrrāpus aizlīst līdz sunim. Viņš atvēzējās, lai no visa spēka tam iesistu, bet tas veikli atlēca sāņus, savu laupījumu pametis.

—  Ak tu, nolāpītais suns! — Zirneklis iekliedzās, apgrauzto kaulu ieraudzījis. — Tu tiec sūtīts pēc malkas, bet. atnes riebīgus kaulus! Gan es ar tevi izrēķināšos, tiec tik tu manos nagos!

Un viņš, joprojām lamādamies, rāpoja sunim pakaļ.

Es vairs nespēju izlikties aizmidzis. Es paslējos un jautāju Zirneklim, kāpēc viņš skaišas un lamājas.

—   Es -viņam parādīšu, tikko viņu noķeršu! — Zirneklis atbildēja, aizvien vēl Pinču vajādams. — Es sacīju, ka nositīšu viņu un nositīšu arī! Pieturi viņu, lūdzams!

—   Ko Pinčs nodarījis? — es jautāju, mēģinādams noķert suni, kas aizšāvās man garām kā bulta.

—   Ko viņš nodarījis? — Zirneklis iepinkšķējās, aiz noguruma tikko dvesdams. — Viņš ņirgājas par mani. Viņš zina, ka es nevaru iekurt uguni, kamēr viņš neatnesīs kādu malkas šķilu. Tas ir viņa ikrītējais darbs. Bet kas iznāk? Vakar viņš atnesa trīs dubļainas, slapjas skaidas, kas nekur nederēja. Es viņam tomēr piedevu. Šodien es tīšām iedevu viņam paostīt labu, sausu koka gabalu, lai viņš saprastu, kas rnan vajadzīgs, bet viņš dauzās apkārt, salasa sev kaulus, un viņam netrūkst bezkaunības stiept tos šurp. Tagad viņš grauzīs šos kaulus, bet es sēdēšu šeit bez uguns, kamēr no darba atgriezīsies Sems, tas ir, līdz kādiem desmitiem vai vienpadsmitiem, bet man smeldz visi kauli nolādētā aukstuma dēj!

Pēc briesmīgā dusmu izvirduma nabaga kroplīti pārņēma skumjas, viņš ieraudājās un ar nosmulētajām, melnajām rokām slaucīja acis.

—   Pietiek, neraudi, — es sacīju, — mums būs uguns; es tūlīt iešu un palūgšu misteram Belčeram ogles: viņš taču iedos, vai ne?

—   Viņš jau iedotu, bet viņa gan ne, — Zirneklis čukstēja.

—   Ja viņa dabūs zināt, ka es kurinu uguni, pirms puikas atgriežas no darba, viņa mani noslānīs. Tāpēc, lai dabūtu malku, esmu spiests ielaisties tādās viltībās.

—  Tu man tikai pasaki, kur šeit tuvumā ir tirgotava, — es sacīju, — mēs dabūsim ogles, man ir puspenijs.

Kad mēs iepriekšējā vakarā braucām prom no misis Vinkšipas, viņa iespieda man saujā sešpensu gabalu.

—   Tu tiešām nopirksi ogles par puspeniju! — Zirneklis ieiesaucās, un viņa nespodrais skatiens priekā iemirdzējās.

—   Tirgotava ir pavisam tuvu, tūlīt aiz stūra. Bet vai zini ko? Varbūt tev atradīsies vēl kāds puspenijs?

—   Atradīsies gan, bet kas ir?

—   Mēs uzvārītu karstu kafiju! Tas tik būtu jauki, kad sāp visi kauli! Arī katliņš man ir, mēs tajā varētu uzvārīt.

Ja man būtu vajadzējis par kafiju izdot visus piecarpus pensus, kas paliktu pāri pēc ogļu pirkšanas, ari tad es nebulu spējīgs turēties pretī lūdzošajam Zirnekļa skatienam.

Pēc desmit minūtēm es atgriezos ar pirkumiem, un pēc stundas mēs abi ar Zirnekli jau sēdējām pie kūpoša katliņa. I',s dzēru kafiju no māla krūzes lauskas, bet viņš smalstīja ar vecu karoti tieši no katliņa, kas aizstāja mums kafijas kannu. No karstā dzēriena nabaga Zirneklis jutās labāk, kļuva jautrs un valodīgs un izstāstīja man savu dzīvi.

Viņš bija bārenis un kopš bērnības dzīvoja darba namā. Pirms četriem gadiem viņu nodeva mācībā pie mistera Belčera. Veselu gadu viss gāja gludi. Tobiass (tāds bija viņa īstais vārds) bija ļoti veikls un izmanīgs; misters Belčers labprāt viņu baroja, ģērba un mācīja amatā. Reiz kādā nelaimīgā ziemas dienā misters Belčers tika aizsaukts tīrīt tvaika mašīnas katlu, kas ilgi nebija lietots. Zirneklis iekāpa katlā un nogulēja gandrīz vai visu dienu uz ledusaukstās dzelzs, tīrot un beržot sarūsējušo katla iekšpusi. Pēc tāda darba viņš saaukstējās, dabūja kājās reimatismu un nevarēja ne vien tīrīt dūmvadus, bet arī nostāvēt uz kājām. Misters Belčers iekārtoja viņu virtuvē. Viņam vajadzēja apkalpot citus mācekļus, vārīt tiem kafiju brokastīs un biezputru vakariņās. Kad saimniekam darbs vairs negāja no rokas un viņš bija spiests atlaist mācekļus, Tobiass palika bez darba, tomēr misteram Belčeram vajadzēja viņu barot, līdz paiet līgumā paredzētie septiņi gadi.

—   Vai tev daudz dod ēst? — jautāju.

—   Protams, ne jau tik daudz, cik gribu. Kaut gan sūdzēties nevaru: par ko lai mani barotu, ja es neko nedaru? Bet, ja paklausās, ko saka Sems, man arī veselam nebūtu, ko darīt. Viņš saka — lāgiem viņi par visiem nenopelnot pat vienu mārciņu nedēļā.

—   Viņi, liekas, saņem daudz par nakts darbiem uz laukiem, — es teicu.

—   Brīnums gan! — Zirneklis turpināja, manu piezīmi it kā nedzirdējis. — Ar mokām nopelna mārciņu nedēļā, bet jaunus apģērbus šuj vienā gabalā. Ar vienu zirgu šiem nepietika, nopirka otru, pie tam labu labo! Sems saka — skrienot kā lokomotīve.

Ko tur teikt, — es piezīmēju, — ja ir zirgs un rati, tas ii izdevīgi.

—  So zirgu, — Zirneklis klusākā balsī teica, — viņi tur •ilallī ieslēgtu visu dienu un nelaiž ārā.

—   Laikam nozaguši un slēpj.

—  Kur nu! Sems pats savām acīm redzējis, ka viņi samaksājuši trīsdesmit mārciņas skaidrā naudā.

—   Un nekad ar to nebrauc?

—  Dienā — nekad! Šo jauno bēri jūdz tikai naktīs. Cst! Nevienam nesaki, ko es tev teicu.

—   Kāpēc? Vai tas ir kāds noslēpums, ka saimniekam ir bērs zirgs?

—   Nē, noslēpums ir nevis zirgs, bet tas, kur viņi ar to brauc.

—  Kā — kur? Nakts darbos. Tu taču pats sacīji, ka tas ir izdevīgi!

—   Jā, izdevīgi! Laukos skursteņi bieži jātīra, bet sodrēju tur nav, vismaz parastu sodrēju ne, — Zirneklis noteica, neizpratnē šūpodams galvu.

Tobrīd virtuvē ienāca Sems un ar savu ierašanos pielika punktu mūsu slepenajai sarunai.

Drīz vien es sapratu, ka Zirneklis un Sems runājuši taisnību; patiešām, dzīvojot pie mistera Belčera, grūti bija iemācīties skursteņslauķa amatu. Strādāt man neko nelika un gribot negribot vajadzēja slinkot. Misteram Belčeram un Nedam Pārksam reti kad gadījās darbs, bet, ja arī gadījās, tad Sems gāja ar vienu no viņiem, es ar otru. Mājās mēs atgriezāmies parasti desmitos vai vienpadsmitos no rīta, taču arī tas nelielais darbiņš, kas man bija jāveic, mani nepavisam nenogurdināja. Es nesu mašīnas dajas, kad mēs gājām no mājas uz māju, devu misteram Belčeram dzelzs stieņus, viņš tos saskrūvēja kopā, bet, kad darbs bija pabeigts, sasēju visu atkal šaišķī un uzslaucīju pie krāsnīm grīdu. Pēc brokastīm es varēju darīt, ko gribu, un, tā kā mani baroja labi, bezdarbība mani nenomāca.

Misteram Belčeram acīmredzot nemaz nerūpēja dabūt vairāk klientu.

Reiz no rīta mēs gājām ar viņu pa ielu.

—   Saimniek! — es viņu uzrunāju. — Visi logi ir ciet, un neviens nezina, ka garām iet skursteņslauķis! Man ir skaņa balss, es sākšu klaigāt pilnā rīklē, daudzi mani izdzirdēs, un darba jums būs desmitreiz vairāk.

—   Ko nu! Ko nu! Tas nemaz nav vajadzīgs! — misters Belčers augstprātīgi sacīja. — Pie manām durvīm ir izkārtne, un ikviens, kam mani pakalpojumi būs vajadzīgi, var griezties pie manis.

Kabatā viņam allaž bija daudz naudas. Rītos viņš kopā ar misteru Pārksu dzēra rumu, bet vakarus pavadīja traktierī, kur sūca pīpi un žūpoja.

Kādas divas reizes nedēļā viņi brauca nakts darbos un Semu vienmēr ņēma līdzi. Semam šie braucieni ļoti patika; pirms došanās ceļā viņam ikreiz deva garšīgas vakariņas un glāzīti ruma. Misters Belčers un misters Pārkss brauca divatā darba drēbēs un ņēma līdzi dūmvadu tīrāmo mašīnu, garu maisu ar dažādiem darbarīkiem un vēl tukšu maisu, lukturi un pudeli degvīna.

Mājās viņi pārradās dažreiz ap pulksten diviem, dažreiz — ap četriem. Sems stāstīja: ja reizēm gadījies, ka darbu jau padarījuši kādi citi vai arī tonakt nav varēts to padarīt, tad viņi atgriežoties tukšām rokām. Turpretim, ja darbs izdodoties, viņi pārvedot mājās pilnu maisu sodrēju. Atbraukuši viņi Semu tūdaļ sūtīja gulēt, bet paši vēl ilgi rosījās stallī, droši vien aprūpēdami vērtīgo mistera Belčera zirgu.

Mūs, zēnus, īpaši interesēja jautājums: kur paliek sodrēji no lauku māju skrusteņiem?

—   Kā tu domā, Sem, — es jautāju, — kur viņi sodrējus slēpj?

—   Nezinu, — Sems atteica. — Neds Pārkss aizvelk lielo, sodrējiem pilno maisu uz stalli, bet vēlāk sodrēji kaut kur pazūd.

—  Vai tiešām Neds sodrējus ņem līdzi? — Mēs bijām nesaprašanā.

Neds Pārkss pie Belčera nedzīvoja. Viņam piederēja pašam sava māja pie Ņūgeitas ceļa, un, darbu beidzot, viņš lielākoties brauca uz turieni ratos.

—   Bet kāpēc Zirnekļa šunelis tā plosās, kad misters Pārkss paliek pa nakti pie mistera Belčera? — es reiz uzprasīju.

—  Man liekas — viņš necieš misteru Pārksu, — Sems atbildēja, — bet varbūt viņam nepatīk lauku sodrēju smaka. Kad viņš paliek šeit, Pinčs tā smilkst un gaudo, ka nav iespējams aizmigt

Sems apklusa un iegrima domās.

—   Varbūt suns saož žurkas, — viņš sacīja, kad Pinčs kļuva vēl negantāks nekā pirmīt un kārpīja ķepām zemi pie pašas sienas, kas šķīra virtuvi no staļļa. Stallī ir žurkas.

—   Nē, ar žurkām te nav nekada sakara, Zirneklis čukstus atsaucās. — Manuprāt, iemesls ir pavisam cits. Vainīgs ir Neds Pārkss. Suns griež zobus tāpēc, ka viņš nav aizbraucis un šodien neaizbrauks. Tur vaina meklējama, un tas ir briesmīgi! Pareizi, Džim?

—   Briesmīgi ir tāpēc, ka tavs Pinčs tik dikti ārdās, — es sacīju.

—  Džim, — Zirneklis atkal ierunājās, — suņi taču ir ļoti gudri, daudz ko saprot, vai nav tiesa?

Man nāca miegs, tomēr es iežēlojos par Zirnekli, kas, no bezmiega ciezdams, gribēja ar mani papļāpāt. Es izstāstīju divus trīs atgadījumus, kas liecināja par suņa gudrību.

—  Jā, dažreiz suņi ir vēl gudrāki, — viņš piebilda, kad es biju visu izstāstījis. — Džim, vai tu esi ko dzirdējis par haizivīm?

—   Nē, neko.

—   Šīs haizivis ir ļoti jocīgi radījumi: ja uz kuģa nomirst matrozis, tās peld kuģim pakal, lai mironi notiesātu, kad tas būs iemests jūrā.

—   Izbeidz, Zirnekli! Man nav nekādas vēlēšanās klausīties tavus šausmu stāstus! Ko tu mani biedē? Ja tu gribi ar mani parunāt, man tik tiešām nekas nav pretī runāt par suņiem, bet par miroņiem — neparko!

—    Džimij, es gribēju teikt, ka suņiem ir tāda pati oža kā haizivīm. Vienīgi no ožas tiem nav nekāda labuma: tiklīdz saož, ta kauc.

—   Ko saož?

—   Bet tu taču negribi, ka es stāstu par miroņiem. Tāpat kā haizivis, arī…

—   Nu, pietiks, es negribu vairs neko dzirdēt! Ar labu nakti, man nāk miegs.

Nākamajā dienā, ar misteru Belčeru uz darbu ejot, es nez kādā sakarībā atkārtoju. Zirnekļa stāstu par haizivīm. Viņš iesmējās, tad pajautāja:

—   Kāpēc viņš tev tās blēņas stāstīja? Par ko jūs pirms tam runājāt?

Es izstāstīju viņam par dīvaino Pinča izturēšanos un mūsu sarunu ar Zirnekli. Kopā ar mums bija arī Neds Pārkss. Viņi abi ar saimnieku savādi saskatījās un lika man tūlīt iet prom.

Tonakt Zirnekļa suns pazuda un, savam kungam par lielām bēdām, tā arī mājās nepārradās.

XVII mana vĒlĒŠanĀs PIEPILDĀS

Pie mistera Belčera es nodzīvoju gandrīz sešas nedējas. Negaidot kādā sestdienas vakarā Sems ienāca virtuvē un paziņoja mums, ka misters Belčers izsaucis viņa māti no Dorsetšīras. Viņa, atbrauca, ilgi par kaut ko runāja ar saimnieku, galu galā piekrita iznīcināt kontraktu un paņemt Semu mājās. Pirmdien Semam vajadzēja ar māti braukt prom.

—   Tagad tev būs labi, Džim, — Sems sacīja. — Tu brauksi saimniekam līdzi nakts darbos, bet viņš par katru braucienu dos tev sešus pensus, lai tu neizpļāpātu viņa noslēpumu.

—   Priecājos, — es sacīju. — Esmu radis turēt mēli aiz zobiem. Sem, bet vai šo saimnieka noslēpumu ir grūti nosargāt?

—   Nē, pavisam viegli, saimnieks pats tev pateiks to.

—   Nē, esi tik labs un pasaki tūlīt!

—   Labi, tikai nestāsti ne Zirneklim, ne arī kādam citam zeņķim.

" — Nē, kur nu!

—   Iesim ārā, citādi vēl Zirneklis izdzirdēs.

Mēs izgājām.

—   Kā tu domā, Džirn, kādus sodrējus viņi ved naktīs?

—   Kā tā — kādus? No skursteņiem, protams, no kurienes vēl?

—   No skursteņiem gan, bet no kādiem? Klausies, Džim. Mēs vedam sodrējus-no baznīcu skrusteņiem!

—   Nu un tad? Kas tur liels, ka no baznīcu skursteņiem?

—   Cst! Klusāk! Redzi, ir tāds likums, kas aizliedz tīrīt baznīcu skrusteņus, bet, ja tīra, tad tikai paslepus. Kuru pieķer, to soda, briesmīgi soda! Vēderā tam sadzen asas adatas un tad velk to pa ceļiem. Tāpēc, rau, viņi dara šo darbu naktīs, zagšus, paklusām.

—   Bet, ja noķers puiku, kas sarga zirgu, vai viņu ari sodīs?

—   Nē, viņu ne! Viņš nepavisam nav vainīgs! Soda tikai tos, ko pieķer darbā. Laikam pēc likuma baznīcu skursteņi jātīra mācītājam, bet viņš šo darbu uzdod ķesterim, ķesteris — sargam, bet sargs savukārt salīgst skursteņslauķi. Un naudu, protams, skursteņslauķis saņem brangu, jo darbs ir bīstams un par sodrējiem neko nevar ieņemt.

—   Kāpēc? Vai tad tie nav tādi paši kā visur?

—   Tādi paši, tikai tos nedrīkst pārdot, likums to stingri aizliedz. Saimniekam liek zvērēt, ka viņš ar šiem sodrējiem netirgosies. Neds Pārkss aprok tos savā dārzā. Tas, lūk, ir viss noslēpums. Man to pateica saimnieks un arī tev pateiks. Bet, lai tu neizpļāpātos, viņš dos tev sešus pensus par katru braucienu.

To visu Sems stāstīja man pavisam nopietni, un es viņam pilnīgi noticēju.

Beidzot es biju dabūjis zināt īstu noslēpumu! Pie tam kādu! Pavisam neparastu, gluži kā tai lugā, ko biju redzējis Sordičas teātrī. Drausmīgais sods, kādam pakļauti, pēc Sema vārdiem, skursteņslauķi, kas tīra baznīcas dūmeņus, mani nebūt nebiedēja. Gluži otrādi, bīstamais darbs ieguva manās acīs īpašu burvīgumu, un es vienīgi baidījos, ka misters Belčers varbūt Serria vietā paņems nevis mani, bet kādu citu zeņķi. Es griezos

I'ic Zirnekļa ar jautājumu, kas, pēc viņa domām, tagad saimniekam brauks līdzi nakts darbos.

—   Kā — «kas»? Protams, tu! Neba viņi mani ņems līdzi! Es neizturēšu un ceļā nomiršu! — Zirneklis apgalvoja.

Sī atbilde mani nepavisam nenomierināja. Zirneklis bija par apgrūtinājumu misteram Belčeram, un man iešāvās prātā doma, ka viņš droši vien tīšuprāt paņems Zirnekli līdzi, lai tas ātrāk dabūtu galu. Taisnība, Zirneklis nevarēja staigāt, toties varēja sēdē! uz bukas un turēt grožus, bet ar to pilnam pietika.

Taču manas šaubas drīz vien izgaisa. Svētdienas vakarā misters Belčers iesauca mani pie sevis un, patērzējis par šo un to, skaidri un gaiši paziņoja, ka ņems mani nakts braucienos Sema vietā. Viņš neizstāstīja man savu noslēpumu, tikai garāmejot ieminējās, ka darbi tiek veikti ārpilsētā un par tiem neklājas pļāpāt.

—   Katram saimniekam, kas tur mācekļus, — viņš man sacīja, — ir savi noslēpumi. Arī man ir noslēpums, es tev atklāšu to vēlāk, un, ja tu nevienam neizpļāpāsi, tu dzīvosi pie manis kā niere taukos. Semam vienmēr bija nauda kabatā, un viņš zināja, kā garšo tādi ēdieni, kurus citi puišeļi pat paost nedabūja. Vai tu mani saproti, Džim?

—   Skaidrs, ka saprotu!

—   No otras puses, — viņš turpināja, — kā tu domā, ko es būtu Semam izdarījis, ja viņš izpļāpātu par maniem pasākumiem?

—   Es domāju, ka viņam būtu klājies plāni, ser, — nobijies atbildēju, jo saimnieka seja kļuva briesmīgi nikna.

—   Jā, plāni gan! Tik plāni, kā droši vien nebūtu klājies nevienam puišelim! Es būtu sagrābis viņu pie rīkles, rau, tā un nožņaudzis viņu turpat uz vietas.

Sos vārdus izrunādams, misters Belčers saspieda man kaklu ar saviem garajiem pirkstiem tik cieši un paskatījās uz mani tik bargi, ka man kļuva baisi.

Taču tūdaļ pat viņš kļuva labsirdīgs.

—   Bet ar Semu viss bija kārtībā, — viņš turpināja atkal tai paša draudzīgajā balsī. — Seins nebija no muļķiem, viņš bija prātīgs zēns un par to saņēma no manis nevis sitienus, bet

pensus . .. Nu, šodienai pietiks! Diezgan! Es tev neteikšu vairs ne varda, rītvakar, ja nespīdēs mēness, pats sapratīsi, kāds ir mans noslēpums.

Ar to mūsu saruna beidzās. Es paēdu vakariņas kopā ar saimniekiem, un viņi palaida mani uz virtuvi, vēlreiz piekodinādami, lai es Zirneklim neizpļāpājos.

Visu nākamo dienu biju tik satraukts, ka nespēju pat lāgā paēst pusdienas. Vai būs mēness vai ne? Šis jautājums nedeva man miera. Man nebija nekāda priekšstata par mēness fāzēm, un es domāju, ka tas parādās pie debesīm gluži nejauši. Pievakarē es sapratu, ka nakts būs tumša, jo Zirneklis bez mitas vaidēja.

— Ak, mani kauliņi! Nabaga kauliņi! — viņš šņukstēja. — Atkal sāp un smeldz. Pret nakti būs lietus, gan redzēsi.

Tik tiešām, krēslai metoties, sāka līt, bet, kad uznāca nakts, laiks pavisam kļuva draņķīgs.

Misis Belčera pasauca mani vakariņās, kā parasti bija saukusi Semu pirms došanās nakts ekspedīcijā. Vakariņas bija gandrīz vai lepnas: sviestā ceptas spēķes un rīvēti kartupeļi. Pie galda kopā ar mani sēdēja misters un misis Belčeri un Neds Pārkss. Kad mēs bijām paēduši, misis Belčera, pēc vīra rīkojuma, iedeva man pusglāzi karsta groka, un es to izdzēru vienā rāvienā kā vīrs, kaut gan asaras sariesās acīs no šī stiprā dzēriena. Misters Belčers un Neds Pārkss arī krietni piesūcās degvīna, un mēs izgājām pagalmā, kur jau stāvēja rati ar aizjūgto bēri.

Saimnieks un Neds uzmeta uz muguras pa maisam, lai lietū nesamirktu, un apsēdās ratos blakus, bet es, zirgsegā ietinies, ērti piemetos pie viņu kājām. Ratos vēl atradās skursteņu tīrāmā mašīna un maiss ar nez kādiem rīkiem. Par tiem es, tāpat kā Sems, zināju tikai to, ka tie žvarkst, lai gan paklusām lūkoju tos caur biezo maisa drēbi aptaustīt.

Man nebija ne mazākās nojausmas, kurp mēs braucam, tomēr brauciens manī viesa milzīgu prieku. Mēs joņojām, cik ātri varējām. Bija tumšs. Lietus gāza kā no spaiņa. Es iztēlojos, ka mums draud briesmas, tomēr nebaidījos no tām — gluži otrādi, es gribēju drīzāk ar tām sastapties.

Mēs bijām nobraukuši kādas' desmit jūdzes, kad misters Belčers apstājās ceļmalā pie avotakas, lai padzirdītu zirgu.

—  Nezinu, kā jūs, Ned,.— viņš sacīja, — bet es esmu izmircis līdz ādai. Vai neiedzersim, lai sasiltu?

—  Nudien, iedzersim ar un aizsūtīsim puiku pēc otras pudeles, rau, uz to traktieri.

Viņi izvilka degvīna pudeli, iebaudīja paši, iedeva krietnu malku man, un es aizskrēju pēc jaunas pudeles.

Kad atgriezos, misters Belčers atkal trenca zirgu un mēs auļojām uz priekšu ātrāk nekā pirmīt.

—  2ēl,,ka nepaķērām līdz vēl vienu maisu, — ierunājās Neds Pārkss. — Sasodītais lietus!

—   Mums taču vēl viens ir — garais, saimnieks atteica.

—  Uzmetiet to plecos.

—   Uzmest plecos gan varētu, bet. . .

—   Bet — kas? Jūs baidaties, ka tas, kuram maiss domāts, saaukstēsies? — Misters Belčers nosmējās.

—  Nu, no tā, pieņemsim, nav ko baidīties, — Neds atsmēja pretī. — Džim, padod šurp maisu.

Es pasniedzu viņam garo maisu, kas gulēja man blakus ratu apakšā, un pirmo reizi mani pārņēma neskaidru baiļu sajūta. Par ko viņi runāja? Šis maiss taču bija domāts sodrējiem. Kas gan varēja saaukstēties?

Kad misters Belčers apturēja zirgu, lietus sitās mums sejā vēl negantāk.

—   Nu, — viņš vērsās pie manis, — tagad es izstāstīšu tev savu noslēpumu, protams, visu ne. Vai tu redzi to baznīcu?

Es vēros tumsā tai virzienā, kur viņš man rādīja, un tik tikko samanīju miglainu baznīcas apveidu un tai blakus — zemus, pelēcīgus stāvus, droši vien kapu pieminekļus.

—  Mēs iesim uz turieni tīrīt skursteņus, — viņš čukstēja.

—   Man nav vaļas stāstīt tev visu sīkumos; vārdu sakot, tīrīt baznīcas skursteņus, visiem redzot, nedrīkst, vai saproti?

—   Saprotu, ser, — es bailīgi atbildēju.

—   Tu droši vien esi izmircis un gribi gulēt, — labsirdīgi ieminējās saimnieks. — Ieķer vēl malciņu, tas tev līdzēs.

To teikdams, viņš pielika pie manām lūpām pudeli. Malks degvīna mani patiesi uzpurināja, un es atkal pilnībā noticēju, ka misters Belčers iet tirīt baznīcas skursteņus. Mani ceļabiedri izrausās no ratiem un, pieveduši zirgu pie bieza krūmāja tieši vārtiņiem.pretī, apstājās.

—   Kāp laukā, Džini, — saimnieks čukstēja, — un stāvi pie zirga, kamēr mēs strādāsim. Mēs tiksim galā ātri. Vai dzirdi? Baznīcas pulkstenis sit divpadsmit. Ap pusvieniem mēs būsim atpakaļ, un par saviem pūliņiem tu saņemsi atalgojumu. Tu esi brašs vīrs, vai nav tiesa?

—   Jā, ser, tencinu! — es mundri atteicu.

—   Vai tev nav bail, ka tuvumā ir kapsēta?

—   Nepavisam ar ne! — Un es iesmējos, lai viņš pārliecinātos par tnanu drosmi. Tad Neds izņēma no ratiem darbarīkus, misters Belčers iededza lukturi, viņi reizē iegaja pa vārtiņiem iekša, devās pa ceļu uz baznīcu, un tai pašā mirklī tumsā nozuda.

Un es saku gaidīt, turēdams bēro pie pavadas. Lietus ne bridi nepierima, un manas drēbes izmirka, jo sega tagad bija uzklāta zirgam virsū. Es neko citu neredzēju kā vien pazemus kapu pieminekļus un lielu, pelēku zvana torni un neko nedzirdēju kā vien lietus lāšu plīkšķēšanu pret koku lapām, ratu dēļiem un raupjo segu, kas bija uzmesta zirgam mugurā.

Man nepavisam nebija jautri stāvēt šādā lietū vienam, pusnaktī, melnā tumsā, pie kapsētas vārtiem, taču es mierināju sevi ar domu, ka tas drīz beigsies. Skursteņslauķi ātri vien atgriezīsies ar sodrējiem, es saņemšu sešpensu naudas gabalu, zirgs ņipri rikšos uz māju, es ielīdīšu siltā rnigā un uzjautrināšos, atcerēdamies šo piedzīvojumu.

Pulkstenis rādija ceturksni uz vieniem. Mani pārņēma mulss nemiers. Spoku taču dzīvē nebija, tās ir tikai sievu pļāpas, tomēr man kļuva aizvien baisāk, un, lai sadrošinātu sevi, es bez mitas glaudīju zirgu.

Pulkstenis jau nosita pusvienu.

«Nu viņi ir beiguši,» es nodomāju, «un pēc mirkļa būs šeit.»

Mans skatiens bija pievērsts baznīcas celiņam, kur es cerēju ieraudzīt Nedu Pārksu ar sodrēju maisu. Taču viņš nenāca, neviens nenāca, nekas nebija redzams. Man sāka klabēt zobi un atgriezās pirmītējās bailes. Es glaudīju zirgu un saucu to dažādos maigos vārdos; zirgs stāvēja nekustīgs kā statuja uz kapa.

«Hu, hu, hu!»

Tas droši vien bija pūces kliedziens, taču es bailēs nodrebēju.

«Jāpastaigā,» e,s nospriedu, «un japaklausās, vai nenāk saimnieks.»

Pabāzis akmeņus zem ratu riteņiem, lai bēris neiedomātos mesties prom un neaizrautu līdzi ratus, es devos izlūkot. Visapkārt bija tāda tumsa, ka vai acī durams, un trīs soļu attālumā neko nevarēju redzēt; man vajadzēja ar kaju taustīt zemi, lai nenomaldītos no celiņa. Es gāju arvien tālāk; negaidot atdūros pret kaut ko lielu un cietu. Es no šausmām gandrīz vai iekliedzos.

Biju milzīgi izbrīnījies, kad izrādījās, ka tā ir mūsu skursteņu tīrāmā mašīna! Sākumā man iešāvās prātā doma, ka saimnieks un Neds stāv kaut kur netālu, nometuši zemē mašīnu tikai tāpēc, lai mazdrusciņ atvilktu elpu; taču es veltīgi urbos tumsā, veltīgi ieklausījos: neko nevarēju ne redzēt, ne arī dzirdēt. Pēkšņi pie pašas baznīcas iemirdzējās gaismas &tars, un es ievēroju, ka tas virzās uz manu pusi. Klusiņām aizmeties pa taku atpakaļ, es izņēmu akmeņus no riteņu apakšas un,, it kā nekas nebūtu atgadījies, nostājos zirgam blakus.

Pagāja vēl daži gaidpilni mirkļi, un beidzot pāris soļu attālumā no manis iezīmējās divi stāvi. Neds bija salīcis zem liela maisa smaguma, bet misters Belčers nesa darbarīkus un mašīnu. Viņi apstājās pie vārtiņiem, un misters Belčers klusā balsī jautāja:

—   Nu, kā veicas, Džim? Vai viss kārtībā? Neviens nav nācis? Neviens nav runājies ar tevi?

—   Neviens, — es steidzos viņu nomierināt.

Viņi noņēmās, lai iekrautu ratos maisu ar sodrējiem, un uz mirkli iemirdzējās apslēptais lukturis. Viņi drīzāk izskatījās pēc zemes racējiem nekā skursteņslauķiem. Viņu rokas, kājas un visas drēbes bija māliem notrieptas. Māla pikuči klāja maisu ar sodrējiem. Kad maiss bija novietots, viņi abi iedzēra degvīnu un iedeva arī man ieķert malku no viņu pudeles.

—   Dzer droši, mīļais, — saimnieks sacīja, — nekāds ļaunums no tā necelsies. Tu esi brašs puisis, še tev šiliņš.

Viņš iedeva man sudraba naudas gabalu, un misters Pārkss mīlīgi papurināja mani aiz pleca.

—   Bet kā mēs brauksim atpakaļ? — viņš jautāja. — Manuprāt, puisēns labāk lai sēž starp mums.

—   Nē, — misters Belčers atteica. — Viens jau guļ pie manis, reimatisma saēsts, kas zina, arī šis vēl saaukstēsies. Lien apakšā, Dži,m!

Un viņš iespieda mani apakšā, ratu stūrī.

—  Neliec galvu uz sodrēju maisa, — misters Pārkss man pavēlēja. — Tas ir slapjš, sasaldēsi vēl ausis.

Kārtīgi iesēdies ratoš, misters Belčers uzšāva zirgam ar pātagu, un tas kā viesulis drāzās uz priekšu, priecīgs, ka beidzot var izlocīt nosalušās kājas.

Neizprotamās bailes, kas pārņēma mani pēc tam, kad biju izdarījis brīnumaino atklājumu uz baznīcas takas, auga augumā.

Skaidrs, ka misters Belčers nebrauca vis tīrīt skursteņus; viņš pat neņēma baznīcā līdzi mašīnu; viņš atstāja to uz ceļa. Tomēr maiss bija līdz pašai augšai pilns. Pilns, bet ar 'ko? Kā lai to dabū zināt? Misteram Pārksam nemaz nevajadzēja mani brīdināt, lai es uz maisa neguļos: šis maiss viesa manī tādas šausmas, ka es neiedrošinājos tam pat acis uzmest. Bet ziņkāre tomēr mocīja mani aizvien vairāk.

Es piesardzīgi pastiepu kāju un pataustīju maisu: tas bija mīksts. Varbūt tie patiesi ir sodrēji? Nē, tāda šaubīšanās ir pārāk mokoša, man jāizzina patiesība. Kabatā man bija atvāžamais nazis. Es to izvilku, uzmanīgi atvāzu un, pie maisa noliecies, ātri ar vienu cirtienu pārgriezu to pušu. Ak, šausmas! Uz manas rokas, kas vēl turēja nazi, uzkrita cilvēka roka, auksta kā ledus!

Es skaļi iekliedzos. Kliedziena pārbiedēts, zirgs rāvās vēl straujāk uz priekšu. Acumirklī es izlēcu no ratiem un iegāzos dubļos, saskrāpējot un sadauzot seju. Tai pašā brīdī pielēcu kājās un metos uz .priekšu. Aizmugurē kāds drausmīgā balsi iebļāvās, un pavisam drīz es izdzirdēju soļu troksni. Man dzinās pakaļ.

XVIII skats, vĒl briesmĪgĀks par TIEM, KAS REDZĒTI TEĀTRI

—   Stāvi! — Neds Pārkss kliedza man nopakaļ. — Stāvi! Nebļauj, citādi es tev sprandu apgriezīšu!

Vai tad es varēju apstāties? Es biju pārliecināts, ka misters Belčers ir slepkava, un ticēju, ka Neds Pārkss apgriezīs man sprandu.

Klupšus krišus, tikko dvesdams, es skrēju pa mīkstiem dubļiem. Tomēr paguvu vairākas reizes izkliegt: — Palīgā!

Pēkšņi es izdzirdu svilpienus un pakavu dipoņu: man pakaļ dzinās misters Pārkss. Skaidrs, auļojot ar zirgu, viņi panāks mani vienā mirklī. Bailēs drebēdams, es iemetos grāvī un apgūlos uz vēdera. Grāvī bija ūdens, un man vajadzēja balstīties uz elkoņiem, lai noturētu seju virs ūdens. Augstie krūmi abpus grāvja pilnīgi mani aizsedza.

Pēc dažiem mirkļiem Neds Pārkss jau atradās pie tās vietas, kur es biju paslēpies, un misters Belčers ar ratiem viņu panāca.

—   Vai noķēri? — viņš satraukts Nedam jautāja.

—  Viņam tepat kaut kur jābūt. Necik tālu viņš netiks… Brīnums gan! Kas viņam bija lēcies? Kāpēc viņš tā sabijās?

Misters Belčers apgaismoja ratus ar lukturi. Viņš droši vien rādīja Nedam maisu, ko es biju sagriezis.

—   Ak tu, nolādētais zeņķis! — Neds iekliedzās. — Neraizējieties, saimniek, es pats tikšu ar viņu galā! Paskubiniet zirgu, es turēšos jums līdzi. Mēs viņu tūlīt noķersim!

Man par neaprakstāmu prieku, mistera Pārksa ierosinājums tika pieņemts, un es izdzirdu attālināmies pakavu dipoņu. Ko lai daru? Ja skriešu uz priekšu, es viņus panākšu, ja skriešu at-

I>;i'ka] uz Londonu, viņi panāks mani atpakaļceļā. Šausmu pārņemts, es slapjš izrāpos no grāvja un izkļuvu uz ceļa.

Negaidot no krūmāja iznāca cilvēks un uzlika man roku uz pleca.

—   Kas tev kaiš, mazais? ,— viņš vaicāja un a.pgaismoja man seju ar lukturi. Tas bija liela auguma vīrs, ģērbies mīkstā mētelī un platmalainu cepuri galvā. Rokās viņš turēja šauteni.

—  Tev visa seja ir asinīs! Kāpēc? Kas tevi iegrūda šai grāvī? Vai tie tēvaiņi? — Viņš norādīja uz pajūgu, kas attālinājās.

—   Nē, ser, — es sacīju drebošā balsī. — Grāvī es pats paslēpos. Nenododiet mani, ser, viņi nositīs mani, viņi ir slepkavas.

—   Kā tā — slepkavas? Kas noticis? — izbrīnījies jautāja mežsargs (šis cilvēks bija mežsargs).

Es izstāstīju, ko biju redzējis noslēpumainajā maisā.

—   Kur viņi tagad aizbrauca? — viņš jautāja, acīmredzot ne pa jokam satraukts.

—  Aizdzinās man pakaļ, ser, — es atbildēju. — Viņi drīz atgriezīsies, viņiem jābrauc uz Londonu, uz Viiksendstrītu, tur dzīvo misters Belčers, ser.

—  Ā! Nu, ja tā ir taisnība, mēs viņiem sagatavosim kārtīgu uzņemšanu!

Mežsargs paņēma mani pie rokas, ieveda nelielā birzī ceļa malā un skaļi iesvilpās.

Pēc pāris minūtēm pie mums pienāca vēl viens mežsargs ar diviem milzīgiem suņiem. Man vajadzēja vēlreiz izstāstīt viņam notikumu ar maisu.

—   No mums viņi neizbēgs! -— viņš bargi noteica.

Suņi metās man virsū, un viens jau bija sakampis mani aiz biksēm.

—  Mierā! — otrais mežsargs apsauca suni. — Sēdies šeit, mazais! Djūk! Slot! Sargājiet viņu!

Es apsēdos zemē un suņi man blakām: viens — labajā, otrs — kreisajā pusē. Pēc suņu acīm varēja redzēt, ka tie neļaus man izdarīt nevienu kustību.

Uz ceļa atskanēja zirga pakavu dipoņa. Bija dzirdams, ka tas tiek dzīts pilnā.jaudā.

No vietas, kur es sēdēju, caur krūmiem varēju skaidri saskatīt ceļu. Es ievēroju, ka viens mežsargs iziet uz ceja un nostājas tur, kur vajadzēja braukt ratiem.

Ratu rīboņa nāca aizvien tuvāk, un piepeši atskanēja šāviens. No bailēm es aizvēru acis, un atkal tās atvēris, ieraudzīju šādu skatu: bērais zirgs bija saslējies pakaļkājās, un viens mežsargs tikai ar pūlēm to varēja noturēt aiz iemauktiem, otrs apgaismoja ar lukturi ratus un izbiedētos skursteņslauķus. Neds Pārkss, ar pātagu atvēzējies, draudēja sašķaidīt galvu nekauņam, kas iedrošinājies aizstāties cejam priekšā. Misters Belčers izlikās mierīgs.

—   Puiši, kas jums vajadzīgs? — viņš jautāja mežsargiem. — Ja jūs esat laupītāji, kāpēc brūkat virsū nabaga skursteņslauķiem? Taisieties, ka tiekat, laidiet vaļā zirgu, citādi tas jūs nospers!

—  Likuma vārdā jūs esat apcietināti! — svinīgā balsī paziņoja mežsargs, kas turēja lukturi.

—   Mēs esam apcietināti? Ir gan brīnums! Par ko tad?

—   Par slepkavību. Jūsu vezumā atrodas tā cilvēka līķis, kuru jūs esat noslepkavojuši.

—  Viss pagalam! Mūciet, Belčer! — iekliedzās Neds un vienā rāvienā izlēca no ratiem.

Misters Belčers metās viņam pakaļ, taču mežsargs tūlīt iezvēla ar šautenes laidi tik spēcīgi viņam pa galvu, ka viņš nokrita zemē kā beigts.

Neds Pārkss muka projām — un tieši uz manu pusi. Viņš droši vien būtu uzskrējis man virsū, ja vien baiļu kliedziens, kas izlauzās man no krūtīm, nebūtu licis viņam apstāties. Tad viņš paraudzījās uz mani, un viņa sejā pavīdēja ļauns prieks. Viņš atvēzējās un jau dzīrās mani nosist ar lielu dzelzs nūju, ko bija paķēris līdzi. Taču suņi bija pareizi izpratuši tiem uzdoto pavēli — mani apsargāt. Iekams nūja paguva nolaisties uz manas galvas, tie metās Nedam virsū, nogāza viņu gar zemi un turēja stingri ciet: viens — aiz piedurknes, otrs — aiz kaklauta.

Otrs mežsargs piesteidzās mums klāt un, ne vārda iirblldh, veikli sasēja Pārksam rokas un kājas.

—   Manējais ir kārtībā! — viņš iesaucās, pieskrējis pie ratiem. — Bet vai tu, Tom, ieskatījies tai maisā? Vai tas nelaimīgais patiesi ir beigts?

—   Jā, beigts! — Toms atbildēja. — Miris droši vien pirms kādas nedēļas, ja ne vēl agrāk.

—   Kā — pirms nedēļas? Vai tas var būt? Kādi ļaundari! Kādi slepkavnieki!

—   Ļaundari gan, taču ne slepkavnieki, Džo. Viņi nevienu nav nosituši, tikai rakuši ārā līķus. Skaties, maisā viņiem nav ne cirvja, ne šautenes, bet ir vienīgi urbis un lāpsta. Nu, tik un tā arī par to viņi dabūs, ko pelnījuši! Palīdzi man iedabūt viņus ratos, aizvedīsim uz Ilfordu, lai tur par viņiem izspriež tiesu .. .

—  Vai tas otrais vīrišķis ir sasiets? — Džo jautāja, kāpdams no ratiem ārā.

—  Viņš, liekas, vēl nav atžilbis no mana sitiena. Tomēr, drošs paliek drošs, labāk sasiesim arī viņu.

Džo devās uz turieni, kur vēl pirms dažām minūtēm bezsamaņā bija gulējis misters Belčers, un pārsteigts iesaucās:

—   Viņa vairs nav! Aizbēdzis!

, Tā bija taisnība. Aukstajā lietū misters Belčers droši vien bija atžirdzis un laidies lapās, līdzi paķerdams vienu no šautenēm, ko mežsargi bija atstājuši viņa tuvumā.

Nebija nekādas jēgas tumšā, lietainā naktī dzīties viņam pakaļ.

—   Neko darīt, aizvedīsim kaut vai to vienu! — sacīja mežsargs Toms.

Viņi pacēla no zemes misteru Pārksu, novietoja ratos un brauca projām.

—   Ļaujiet man labāk skriet blakām, — es lūdzu, baidīdamies sēdēt līdzās Pārksam, kas skatījās uz mani negantās dusmās.

—   Nieki! Tev nav ko baidīties, — Džo atbildēja un ievilka mani ratos. — Viņš neuzdrīkstēsies ne pirkstu tev piedurt.

Džo uzšāva zirgam ar pātagu, un mēs braucām uz Ilfordu, kas atradās no mums divu jūdžu attālumā.

Misters Pārkss tik tiešām man nepiedūra ne pirkstu, toties izdarīja ko ļaunāku: viņš mani līdz nāvei nobiedēja.

—   Džim! — viņš iebļāvās, tikko bijām pāris soļu pabraukuši.

—   Neatbildi viņam, — mežsargs Toms man ieteica.

—   Džim, — misters Pārkss turpināja, — tu dzirdēji — saimnieks aizgājis un šauteni paņēmis līdzi. Nezinu, cik daudz tu esi jau izmuldējis, bet vairāk ne vārda!

—   Sēdies šeit, priekšā, mazais, — mežsargs Džo sacīja. — Tad tu nedzirdēsi, ko viņš runā.

Es priecīgs apsēdos tālāk no mistera Pārksa, bet viņš kliedza tik skaļi, ka es būtu dzirdējis viņu, kaut arī atrastos otrpus ceļa.

—   Džim, — viņš ierunājās, — vai atceries, ko saimnieks tev piesolīja, ja tu kādreiz par viņa darbu izpļāpāsies? Viņš savu vārdu turēs, tici man! Varbūt paies nedēļa, varbūt divas, tomēr viņš savu solījumu neaizmirsīs. Neceri, ka tiesnesis tevi nosargās: tiesnesis nevar visus uzmanīt, toties saimnieks vienā acumirklī var izdarīt ar tevi to, (ko sacījis. Tu gulēsi gultā simt jūdžu attālumā no šejienes, durvis būs noslēgtas, skurstenim priekšā dzelzs aizšautņi, un pēkšņi tu pamodīsies un ieraudzīsi, ka viņš nāk tev.klāt, nāk klāt, lai izdarītu to, ko solījis. Neaizmirsti to un esi piesardzīgs.

Mežsargi tīšām skaļi sarunājās un dauzīja kājas pret ratu dibenu, lai es nedzirdētu Neda Pārksa draudus.

Taču es dzirdēju ikvienu vārdu, un mani pārņēma tādas bailes, ka biju gatavs mesties tieši zem riteņiem.

Maniem aizstāvjiem bija viegli teikt: «Neklausies viņā, mazais, viņš tīšām grib tevi iebiedēt. Tev nav ko baidīties, ja tiesā teiksi visu taisnību.» Viņi nepazina misteru Belčeru un nezināja, ar ko viņš man draudēja, ja es izpļāpāšos, un cik baismīgs toreiz izskatījās.

« lev nav ko baidīties!» Bet kas mani aizstāvēs? Vai tiešām tie policisti, no kuriem es visu mūžu esmu mucis projām, pēkšņi kļūs mani labākie draugi? Un, ja arī tas notiktu, vai viņi varēs ik mirkli mani apsargāt? Sarunā pie vakariņu galda misters Belčers skaidri un gaiši man parādīja, cik maz laika vajag, lai nožņaugtu zēnu.

Turklāt, dabūjis zināt, ka saimnieks nepavisam nav slepkava, es sāku šaubīties, vai maz esmu pareizi rīkojies, viņu nododams. Es nožēloju, ka biju savārījis šo putru, un nospriedu paklausīt Neda Pārksa padomam un, kad mani izsauks uz tiesu, runāt iespējami mazāk.

Tikmēr atausa rīts, un mani ieveda tieši policijas uzgaidāmajā telpā.

—   Nu, puisīt, — policijas inspektors laipni ierunājās, — pastāsti tagad visu, ko tu zini par savu bijušo saimnieku … Ehē, viņš taču ir galīgi izmircis! Tie nav joki, ja visa nakts jāpavada lietū. Viņam jāpārģērbjas.

—   Mums ir labas, sausas drēbes, — sacīja kāds policists. — Es tūdaļ atnesīšu, inspektora kun^s.

Kad mani pārģērba un uz punr uzlīmēja plāksteri, inspektors lika iedot man karstu' kafiju un tad ķērās .pie nopratināšanas.

Policisti stāvēja man apk^c un uzmanīgi klausījās.

—   Saki, puisīt, — vai tavs saimnieks bieži braukāja nakts darbos? — inspektors vaicāja.

—   Nezinu, ser, — es atbildēju, galvu nodūris.

—   Kā tu nezini? Tu taču dzīvoji ar viņu zem viena jumta.

—  Viņš nekad agrāk nebija ņēmis mani līdzi, ser. Es gulēju un neko nedzirdēju.

—   Puisīt, tavas atbildes man nepatīk. Tev jāsaika viss, ko tu zini. Saki — kur dzīvo tavs saimnieks?

—   Nezinu, esmu aizmirsis.

—   Nu, tagad gan tu melo. Zēns tavā vecumā nevar aizmirst tā saimnieka adresi, pie kura nodzīvojis tik ilgu laiku, — inspektors noskaitās.

—   Goda vārds, ser, es tā pārbijos šonakt, ka man no galvas viss izkūpējis.

—   Bet šonakt tu taču sacīji mežsargam adresi… Cik žēl, ka viņš to neatceras! — Inspektors pievērsās vienam no policistiem. — Mēģini atcerēties. — Viņš atkal pagriezās pret mani.

—   Es visu esmu aizmirsis, — es drūmi atkārtoju.

—   Nu labi, — inspektors stingri noteica, — aizvediet viņu! Taču pielūko, puisīt, rīt tev visu vajadzēs pastāstīt pilnīgi atklāti! Bet pagaidām ej!

Es viņam nenoticēju, bet patiesībā viss notika tā, kā viņš bija teicis.

XIX es aizmŪku no POLICIJAS

Otrā dienā misteru Pārksu un mani atveda uz tiesu, lai nopratinātu. Tiesnešiem, liekas, jau bija zināms mans nodoms — runāt iespējami mazāk, un viens no viņiem — sirms vīrs zaļās acenēs — saņēma mani tik bargi, ka es uzreiz nobijos.

—   Skaties uz mani, puika! — tiesnesis uzkliedza, uzsizdams ar dūri pa galdu.

Es palūkojos uz viņu un nobijos vēl vairāk. Viņš vērās tieši man sejā caur zaļajām acenēm, bet divdesmit policistu stāvēja apkārt, grasīdamies paklausīt visniecīgākajam viņa mājienam.

Tobrīd Neds Pārkss ieklepojās man aizmugurē, es atskatījos, un tiesnesis uzbļāva:

—   Puika, neskaties uz apsūdzēto! Skaties tikai šurp! Vai tu saproti, ko nozīmē dot zvērestu?

Mouldijs, kam sevišķi patika dažādi stāsti par tiesu lietām, bija man to skaidrojis, tāpēc es atbildēju:

—   Tas nozīmē skūpstīt evaņģēliju un zvērēt, ka es runāšu patiesību, bet, ja es pēc šā zvēresta melošu, man klāsies slikti.

Mans skatiens bija kā piekalts pie zaļajām tiesneša acenēm; pēdīgi man sariesās acīs asaras, it kā es būtu raudzījies saulē.

—   Jā, ja pēc zvēresta tu melosi, — aizvien tai pašā stingrajā balsī runāja tiesnesis, — tu tiksi bargi sodīts, tevi aizsūtīs pāri jūrai spaidu darbos. Lieciet viņam zvērēt, eksekutor, bet, jūs, apsūdzētais, neskatieties uz liecinieku, kamēr viņu pratinās.

Kā es būtu varējis neteikt taisnību! Tiesnesis bija tik sīkumains un āķīgs. Viņš, liekas, zināja visas manas domas un uzdeva man tādus jautājumus, ka es neko nespēju noklusēt. Es izstāstīju visu: kā aizgāju no mājām, ikā misis Vinkšipa iekārtoja mani pie mistera Belčera, ko mēs runājām ar Semu par baznīcas skursteņu tīrīšanu — vārdu sakot, visu līdz tam brīdim, kad es, nedzīvās rokas izbijies, izlēcu no ratiem.

Šeit, tiesā, es dabūju zināt, ko misters Belčers noziedzies-.

Tais tālajos laikos ārstiem un studentiem reliģisku aizspriedumu dēļ bija stingri aizliegts studēt anatomiju, pētot līķus. Tas tika uzskatīts (par grēku. Tāpēc Anglijā tolaik darbojās «zārku uzlauzēju» banda, kas tumšā naktī slepeni ielavījās kapsētā, izraka no kapa vietām nesen apbedītus miroņus un pārdeva tos ārstiem par bargu naudu.

Tā pelnījās misters Belčers!

Pēc manis savas liecības nodeva mežsargi Tomass un Džozefs, bet pēc tam tika nolemts lietas izskatīšanu atlikt uz nedēļu, lai policija pagūtu apcietināt misteru Belčeru.

— Vislabākais būtu zēnu nosūtīt uz mājām pie vecākiem, un lai tas, kurš viņu vedīs, stingri piekodina viņa tēvam, ka zēnam ( pēc nedēļas atkal jāierodas šeit! — teica tiesnesis zaļajās acenēs.

Tiesa ķērās pie citas lietas izskatīšanas, bet es kopā ar mežsargiem un dažiem policistiem izgāju uz ielas. Viņi kaut ko pārsprieda savā starpā un visi kopā iegāja tuvējā alus bodē, bet es, lāgā neapjēgdams, ko daru, vil'kos viņiem nopakaļ. Mani apstulbināja briesmīgie vārdi: «Vislabāk būtu zēnu nosūtīt uz mājām pie vecākiem!» Tas bija kronis visam. Ai, kāpēc, kāpēc es bāzu degunu citu darīšanās!

Es ieradīšos pie tēva ar policistu, kas izstāstīs viņam par manu sadarbošanos ar zārku uzlauzējiem un par to, ka mani pie viņiem iekārtojusi caur caurēm nevainīgā misis Vinkšipa! Tik tiešām, tēvs nositīs gan mani, gan nabaga večiņu! Tā būs mana pateicība par viņas labo sirdi! Nē, tas ir pārāk drausmīgi! Man kaut kas jādara, lai tāda nelaime nenotiktu, un es to izdarīšu, kā es te stāvu, — izdarīšu, kaut arī tāpēc man vajadzētu apkrāpt šaušalīgo tiesnesi zaļajās acenēs.

Man noteikti bija jāaizmūk no saviem sargiem, jātiek prom no Ilfordas un jāpaslēpjas kādā Londonas nostūrī. Es saku — «no saviem sargiem», bet patiesība mani neviens neapsargāja. Es lūkoju iziet no telpas, kur mežsargi un policisti dzēra alu, — viņi nepievērsa 'man nekādu uzmanību.

Izgāju pagalma, pēc tam uz ielas, neviens man nesekoja — tas nozīmēja, ka es varēju aiziet nemanīts.

Taču es zināju, ka policisti ir vjltīgi ļaudis un slepus visus izseko, tāpēc nospriedu atgriezties, brīdi pasēdēt alus bodē un paklausīties, ko tur runā. Izrādījās, ka policisti runā par mani.

—   Ā, tur jau viņš ir! — viens no viņiem sacīja, man ienākot. — Būtu labāk turējies mūsu tuvumā, puišel, citādi, ej nu sazini, ka tas tēvainis ar šauteni tevi nenogrābj.

Tas droši vien bija joks, jo otrs policists un mežsargi iesmējās.

—   Kā ir, puišel, — jautāja viens no policistiem, — vai tu būsi priecīgs, nokļuvis mājās un ticis vaļā no visām briesmām?

Ja teikšu, ka negribu mājās, policisti jo stingrāk mani uzmanīs, tāpēc es atbildēju:

—   Skaidrs, ka būšu laimīgs. Apnicis pa ielām slaistīties. Vai jūs neļautu man ātrāk doties turp?

—  Vai tu zini ceļu no šejienes uz mājām?

—   Ļoti labi, ser. Vai es drīkstu tūlīt iet?

—  Nē, nedrīksti, kamēr es atbrīvošos no darba un tevi aizvedīšu. Tas būs ap četriem, kad beigsies tiesas sēdes. Bet tu neesi spiests sēdēt šeit, tu taču esi liecinieks, nevis apcietinātais. Tu vari aiziet uz policijas iecirkni, pasēdēt tur vai arī pastaigāt pa ielu. Tikai neej nekur tālu.

šos vārdus dzirdot, es tikko spēju novaldīt sajūsmu. Es neesmu apcietināts, esmu liecinieks un varu iet, kur man patīk!!!

—   Pateicos, ser, — es sacīju un bezbēdīgs izgāju no alus bodes. Lēnā, nesteidzīgā solī es devos pa Ilfordas ceļu, kas veda tieši uz Londonu. Laimīgs gadījums paglāba mani no nogurdinošas iešanas. Līdzko tiesas nams izzuda manam skatienam, mani panāca diližanss ar ļoti ērtu pakaļējo kāpsli bez asām naglām. Es uzlēcu uz tā un aiztraucu uz Londonu ar desmit jūdžu ātrumu stundā. Izbraucu cauri Lielajai ūn Mazajai Ilfordai, sasniedzu pašu Mailendu, bet šeit kāda nekrietna žeņķa dēļ biju spiests nokāpt no ērtā diližansa. Viņš arī gribēja pavizināties un aiz dusmām, redzēdams, ka uz kāpšļa vietas vairs nav, uzstāja, lai kučieris nodzen arī mani. Kučieris mazo nekrietneli paklausīja. Es tā pārskaitos uz šo draņķa puiku, ka metos viņam virsū un labi noslānīju, kaut arī šāda aizkavēšanās ceļā man varēja sagādāt nepatikšanas.

Atlikušo ceļa gabalu man vajadzēja noiet kājām; ap pulksten diviem es atrados Vaitčeplas[2] tuvumā.

Sī pilsētas daļa man bija pilnīgi sveša, bet zem Arkām es tiku sastapies ar puišeļiem, kas bija ieradušies no šejienes: viņi stāstīja, ka šī ir visnomaļākā vieta Londonā. Tieši tagad man bija vajadzīga tāda nomaļa vieta ar caurstaigājamiem pagalmiem un līčloču šķērsielām.

Pirmā un karstākā vēlēšanās man bija paslēpties uz laiku, kamēr tiks izskatīta miroņu zagšanas lieta, un tad . . . Starp citu, vēl bija par agru spriest par to, kas būs tad. Japadornā, ko darīt tagad. Pēc kādas stundas Ilfordas policija sāks par mani raizēties, mani meklēs, tāpēc vispirms kaut kur jāpaslēpjas. Es. izstaigāju turpat vai desmit šauru, netīru šķērsieliņu un pēdīgi piemetos kādā neparasti klusā traktierī, kur no sava šiliņa izdevu par ēšanu četrus pensus. Traktiera īpašnieks ļāva pārgulēt un iedeva gultas veļu par četriem pensiem, tāpēc es ar viņa atļauju paliku traktierī līdz vakaram, par vienu pensu apēdu vakariņās zupu un pēc tam apgūlos diezgan ērtā gultā.

Otrā rītā par brokastīm es izdevu atlikušos trīs pensus un izgāju uz ielas. Es ilgi klejoju pa pilsētu, izvēlēdamies vistumšākos nostūrus un cik iespējams vairīdamies no sastapšanās ar policiju. Izsalkums lika man atcerēties, ka neesmu pusdienojis un droši vien arī vakariņas paies man secen.

«Ko tu gaidi un slapsties?» izsalkums man sacīja. «Labāk dari kaut ko!»

Bet ko lai es daru? Lai arī kur iedams, es tikai visu sabojāšu. Sabojāšu? Bet vai ir iespējams vēl vairāk ko sabojāt? Mans stāvoklis ir tik bēdīgs, ka diez vai tas var kļūt vēl bēdīgāks! Ik brīdi baiļoties, ka pirmais pagadījies policists var mani noķert, turklāt ciest izsalkumu? Nē, tas nav izturams!

Ja šeit tuvumā būtu kāds tirgus, es vairs ne bridi nesvārstītos. Nē, patiesi ne! Viss ir pret mani — nabaga neaizsargātu zēnu; kāpēc man vēl būtu jāspriedelē, kas ir godīgi, kas nav? Domāšu tikai par to, kā lai izdzīvoju, bet par pārējo man nekādās daļas nav.

Es biju nonācis tik tālu, ka būtu ar mieru aptīrīt svešas kabatas, ja vien šo māku būtu apguvis. Taču tas man allaž licies pārāk briesmīgi. Zagt augļus Koventgārdenā nebija grūti. Ikreiz varēja sagaidīt brīdi, kad tirgonis skatās uz citu pusi, vai arī pazust tik žigli, ka viņš nepagūst noķert; taču bāzt roku kādas grezni ģērbtas lēdijas vai džentlmeņa kabatā — tas ir pavisam kas cits, tur vajadzīga traka pārdrošība! Kad es mitinājos zem Arkām, man rādīja daudz puišeļu, kas nodarbojās ar kabatu aptīrīšanu, bet viņu māka man likās tikpat grūta kā triku meistaru vai žonglieru māka. Man pat šķita, ka rīt asus zobenus ir vieglāk nekā aptīrīt kabatas.

XX es uzsĀku jaunas GAITAS

Par visu to domādams, es pametu klusās, tumšās ieliņas un izgāju uz platas, skaistas ielas, kur visas tirgotavas bija spoži apgaismotas un pa ietvēm pastaigājās daudz bagātu, grezni tērptu cilvēku. Manu uzmanību saistīja liela augļu tirgotava. Aiz milzīgo skatlogu spoguļstikliem bija izlikti visdažādākie augļi, tēja, kafija, rozīnes, konservi un ievārījumu burkas.

Bez tam tur stāvēja gan no porcelāna, gan koka darinātas ķiniešu lelles, kādas agrāk es nekad netiku redzējis. Tas piesaistīja ne tikai manu uzmanību vien — arī citi cilvēki nepagāja garām, neuzmezdami tām acumirklīgu skatienu, bet daudzi pat apstājās, lai tās tuvāk aplūkotu, tā ka pie skatloga drūzmējās krietns pulks ļaužu. Man nebija kur steigties, un es nolēmu pagaidit, kamēr cilvēki izklīdīs, uri es varēšu pamatīgāk nopētīt brīnišķīgas lelles. Skatlogam pretī ietves malā slējās laternas stabs; es atbalstījos pret to un gaidīju.

Pie loga spiedās arī kāda veca lēdija, tik resna, ka viņu nevarēja nepamanīt. Viņai vienai pašai vajadzēja vairāk vietas nekā diviem parastiem cilvēkiem. Viņa pūlējās ieraudzīt kaut ko skatloga lejas daļā un noliekusies pastiepa kaklu.

Nenolaizdams acis no resnās lēdijas un nesaprazdams, ko viņa tik ilgi tur pēta, es pamanīju augumā mazdrusciņ lielāku zēnu par sevi. Viņš pievirzījās lēdijai cieši klāt un atdarināja visas viņas kustības.

Viņš ļāva rokai pārslīdēt pār viņas zīda apģērbu un tad veikli atrāva roku atpakaļ.

Tobrīd gāzes laternas gaisma krita uz viņa pirkstiem un es ieraudzīju, ka viņam rokā ir zīda maks, kura valdziņiem cauri spīd sudraba naudas gabali.

Zēns žigli paslēpa maku kabatā, izspraucās no pūļa un, neviena nemanīts, nozuda tumsā. Resnā lēdija pakavējās vēl brīdi pie loga un devās pa ielu tālāk, jautri smaidīdama un galvu šūpodama: acīmredzot viņa domāja par jocīgajām lellēm.

Ir gan tam zēnam laime! Tāds brīnumjauks, ar naudu piebāzts zīda maciņš! Es pārdevu gan zābakus, gan zeķes par šiliņu, bet viņš vienā mirklī ieguva vismaz desmitiem šiliņu! Tā tik ir drosme! Laimīgais! Bet ja šis maks būtu kritis manās rokās? Tādas domas šaudījās man pa galvu, bet tām sekoja citas — noziedzīgas, un es neviļus pametu skatienus apkārt kā bīdamies, vai tik tās kāds nav sadzirdējis. «Cik tas ir viegli! Kamēr tu stāvēji uz vietas un drebinājies, tu varēji to trīsreiz izdarīt! Tu esi gatavais zaķpastala! Tev nav drosmes! Jā, pieņemsim,» es pats sev atbildēju, «tas nav grūti, ja gadās resna veča, kurai zīda drēbēs izspiežas kabata. Tad tas ir tīrais nieks. Tad arī es droši vien varētu to izdarīt! Taču, galvenais, kad gadīsies vēl tāda izdevība?»

Un tā es stāvēju pie laternas staba, gaidīdams «izdevību».

Ilgi man nevajadzēja gaidīt.

Laime, kas bija uzsmaidījusi manam pirmajam varoņdarbam Koventgārdenas tirgū, nepameta mani arī tagad. Vēl nebiju piecas minūtes nostāvējis, kad no veikala iznāca lēdija, tiesa gan — ne resna, ne arī veca, toties zīda drānās un ar bāztin piebāztu maku. Nākdama no veikala ārā, viņa turēja šo maku roxā un, liekas, skaitīja tajā naudu. Pēc tam viņa aizspieda maku ciet un iebāza kabatā.

«Ai, kaut viņa pieietu pie loga!» man iešāvās prātā.

Un viņa patiesi iejuka pūlī, kas ar labpatiku noraudzījās ķīniešu lellēs. Es spraucos viņai pakaj un centos darīt visu tāpat kā tas zēns. Izlikos vērīgi aplūkojam ķīniešu lelles, bet mana roka tikmēr pa zīda apģērba krokām piesardzīgi slīdēja uz kabatu. Pēc mirkja mani pirksti bija uztaustījuši zīda maka smalko pinumu — un, lūk, maks jau ir man rokās, un es metos bēgt. Es skrēju ilgi, bez rimas, elpu neatvelkot. Apstājos klusā, tumšā ieliņā un nolēmu savu laupījumu aplūkot. Es izvilku no kabatas maku, izbēru no tā naudu un pārskaitīju to laternas gaismā. Izrādījās, ka man ir veseli astoņpadsmit šiliņi un četri pensi.

Nekad mūžā es netiku turējis rokās tik daudz naudas, pat pusi no tās ne, pat ceturto daļu arī ne.

Es nezināju, ko lai iesāku, proti, nezināju, ko lai pērku.

„ Galu galā iegāju traktierī un par četriem pensiem paēdu vakariņas.

Visu vakaru es vai nu ēdu, vai arī gudroju, ko varētu vēl ēst. Kādas piecas reizes gāju iekšā bodītēs un notiesāju cīsiņus par diviem pensiem, tad mielojos ar sīrupmaizi un beidzot par peniju nopirku šokolādi.

Pēdīgi, kad es jau grasījos doties pie miera un saskaitīju savu kapitālu, izrādījās, ka neko lielu nebiju notērējis: arī pēc tam, kad biju nopircis pāri izturīgu zābaku, man vēl bija palikuši trīs šiliņi un seši pensi, neskaitot desmit šiliņu gabalu, ko es biju iebāzis aiz vamža oderes un saspraudis ar spraužamadatu.

Un tā es biju kļuvis par īstu zagli. Lai gan sākumā stingri nolēmu, ka neatkārtošu savu šāsdienas noziegumu. Protams, kas izdarīts — izdarīts, taču neviens par manu zagšanu nezināja un nekad nedabūs zināt. No rīta es padomāšu, ko varētu uzsākt. Ja cilvēkam kabatā ir trīspadsmit šiliņi un seši pensi, viņš var atrast tūkstoš veidu, kā dzīvot godīgi.

Jā, protams, varēja atrast tūkstoš veidu, kā dzīvot godīgi, taču man diemžēl jāatzīstas, ka es neatradu nevienu pašu.

Pēc pusdienām devos pastaigāties pa Petikoutleinu un tur apstājos pie kādas tirgotavas.

Skatlogā bija izkārts dzeltens kaklauts, uz kura bija uzzīmētas zilas putna spalvas. Tieši tādu valkāja mans tēvs.

Es iegāju tirgotavā un par trim šiliņiem un sešiem pensiem kaklautu nopirku. Saprāts man teica, ka es rīkojos muļķīgi, taču mierināju sevi ar domu, ka esmu nopircis kaklautu par godu tēvam. Tad atausa man atmiņā mājas, man kļuva skumji, un es izdzēru kausu alus, lai aizgainītu drūmās domas.

Nezinu, vai nu alus bija ļoti stiprs vai ari es nebiju pie tā radis, bet tas uz mani stipri iedarbojās, un es <tā uzbudinājos, ka vairs nebaidījos no saviem ienaidniekiem un biju ar mieru sastapties aci pret aci pat ar misteru Belčeru, protams, ja viņam nebūs divstobrenes.

Tobrīd es gāju garām nelielai ieroču pārdotavai, un man ienāca prātā, ka cilvēkam, kuru vajā visa pasaule, noteikti jānēsā līdzi ierocis.

Es iegāju pārdotavā un par diviem šiliņiem un trim pensiem nopirku no skata briesmīgu, vecu pistoli.

Pret vakaru atskārtu, ka ir pagalam neērti nēsāt šo ieroci bikšu kabatā, un es to pārdevu par šiliņu un četriem pensiem.

Tā par sīkumiem es iztērēju visus savus astoņpadsmit šiliņus un četrus pensus. Es pārdevu skaisto zīda kaklautu ar putna spalvām par astoņpadsmit pensiem — un pēc trim dienām stāvēju ielas vidū tikpat nabags, kāds biju tobrīd, kad vēroju resno lēdiju, atspiedies pret laternas stabu iepretī greznajai augļu tirgotavai. Un tā . ..

Tiešām, kas tur ko neiztēloties, kā ritēja mana dzīve! Grūts ir tikai pirmais solis; pēc tam es vairs ne ar ko nerēķinājos.

Es centos pārliecināt sevi, ka esmu nelaimīgs, visu pamests bārenis, ka visi mani vajā un nīst un, pašam negribot, esmu spiests rīkoties negodīgi, lai nenomirtu bada nāvē.

Kad biju nozadzis otru maku, es sūkstījos, ka iekšā ir tikai četri šiliņi, bet, kad biju nozadzis trešo, es vairs neatceros, ko jutu, jo drīz vien tam sekoja ceturtais, piektais un tā joprojām.

Tomēr kabatzagļa dzīve ilgi neturpinājās — ne vairāk par diviem mēnešiem.

Neatceros vairs, cik naudas šai laikā man palaimējās nozagt. Zinu tikai, ka biju kļuvis bagāts, un varēju veco — Ilfordas policijā saņemto drēbju vietā iegādāties kārtīgu — pat lepnu uzvalku.

Un es nakšņoju nevis traktierī, bet mēbelētā istabā Ventfortstrītā.

XXI es IEPAZĪSTOS AR DŽORDŽU HAPKINSU

Kādā jūlija vakarā es pastaigājos pa Cīpsaidu.

Tā kā biju ģērbies pieklājīgā uzvalkā, es droši varēju rādīties lielajās, bagāto ļaužu ielās. ,

Bezrūpīgi raudzīdamies apkārt kā uzvedīgs zēns, kas izgājis paelpot svaigu gaisu, es pamanīju vecu džentlmeni, kas uzmanīgi kaut ko pētīja zeķu tirgotavas skatlogā.

Sis bija viens no tiem džentlmeņiem, no kuriem kabatzagļi varēja krietni iedzīvoties: ļoti resns, ar pamatīgu vēderu. Kad viņš mazdrusciņ pieliecās, svārku ļipas atšāvās atpakaļ, un manam skatienam pavērās aplam vilinoša kabata.

Tādu izdevību nedrīkstēja laist garām. Es aptaustīju kabatu. Tajā atradās kaut kas ciets, četrstūrains. Es iebāzu roku iekšā un pēc mirkļa izvilku skaistu ādas kabatas portfeli. Līdz šim man bija palaimējies izvilkt tikai maciņus un šādus tādus sīkumus, taču ne reizes nebija gadījies pa ķērienam ar naudu piestūķēts kabatas portfelis.

Sajūsmā trīsēdams, es aši iegriezos blakus ielā, uzmanīgi pavēru kabatas portfeli un laternas gaismā ieraudzīju veselu bagātību: kaudzi zelta naudas gabalu un krietnu summu papīra sterliņu. Es jutos tik pārsteigts, ka brīdi stāvēju kā zemē iemiets, ar svārku stūri piesegdams kabatas portfeli un nezinādams, ko iesākt.

Negaidot man uz pleca uzgūlās kāda roka.

— Nedomā bēgt, — ierunājās kā no zemes izlīdis svešinieks, — no manis tu neaizbēgsi.

Es biju ar mieru galvu likt ķīlā, ka no Cīpsaidas neviens man nesekoja. Šā cilvēka parādīšanās bija man kā zibens spēriens no skaidrām debesim. Es žigli iemetu kabatas portfeli notekcaurulē un pagriezos, caurcaurēm pārliecināts, ka mani aizturējis vai nu policists, vai vecais vīrs, ko es biju apzadzis.

Taču es biju kļūdījies: aiz apkakles mani turēja eleganti ģērbies, svešs cilvēks ar mirdzošu gredzenu pirkstā. Viņš pacēla kabatas portfeli, ko biju nometis, un mierīgi iebāza to savā kabatā, it kā tas piederētu viņam.

—  Tā jau mēdz teikt, ka muļķiem dienu mūžu laimējas, — viņš bilda, joprojām mani aiz apkakles turēdams un vilkdams līdzi tumšā ieliņā.

—   Lūdzami, laidiet mani vaļā! — es nāves bailēs žēlabaini iepīkstējos. — Es šo kabatas portfeli atradu, nudie, atradu; bet man tas nav vajadzīgs, ja gribat, ņemiet to. Varbūt jūs to pazaudējāt …

—  Atradis, skaidrs, ka atradis! — zobgalīgi sacīja svešinieks. — Neba nopelnījis!… Saki: kā labā tu strādā? — pēkšņi viņš dzedri jautāja, kad bijām nogājuši pusi ielas.

«Viņš droši vien noturējis mani par godīgu strādnieku,» man prātā pazibēja doma.

—   Es strādāju pie grāmatsējēja netālu no Vaitčeplas, — saraustīti atbildēju.

—  Tie ir meli! — svešinieks nikni uzbrēca. — Neliedzies un nemelo! Tu dzīvo pie Simmondsa vai arī pie Toma Mārtinsa.

—   Es nepazīstu ne Simmondsu, ne Mārtinsu! — es iesaucos, nedaudz atguvies no pārbīļa. — Laidiet mani vaļā, ņemiet kabatas portfeli, tikai lieciet man mieru!

—   Es tev sprandu apgriezīšu, ja tu man neteiksi taisnību, — bargā balsī runāja svešinieks. — Kā labā tu strādā?

—   Neviena labā, pats savā labā!

Svešinieks palaida vaļā manu svārku apkakli un pāris mirkļu skatījās man tieši acīs.

—   Paklau, — viņš gandrīz čukstus sacīja, pie manis noliecies, — neiedomājies, ka mani var apšmaukt. Saki taisnību. Tā nav nekāda nelaime, ja tev ir saimnieks. Bet, ja nav, atzīsties, tev pašam būs labāk!

—   Bet vai jūs neesat policists vai izmeklētājs? — es vaicāju.

—   Es — policists?! — svešinieks iesaucās un saka skaļi smieties. — Ak, tu svētā vientiesība! Bet ķeras pie zagšanas! Vai sen ar to nodarbojies?

—   Divus mēnešus.

—   Un ne reizi neesi iekritis?

—   Ne reizi.

—   Brīnums gan! Tāds muļķis kā tu uzreiz varēja iekrist. Jāsaņem tevi rokās. Nāc man līdzi!

Pēc viņa balss bija jūtams, ka viņš nodomājis sagrābt mani savās rokās. Tas man galīgi nepatika. Man no viņa" bija bail — tāpat kā no policista.

—   Pateicos, ser, — es sacīju. — Bet es negribu, ka mani saņem rokās.

—   Negribi! — viņš neganti man uzbļāva. — Nevienam nav nekādas daļas, ko tu gribi, ko ne! Līdz šim tev nav bijis saimnieka, bet tagad būs! Nāc man līdzi!

Mēs izgājām uz Poultristrītu, nogriezāmies kādā šķērsielā, tad otrā, pēc tam trešajā un izgājām uz Ketstrītu. Viņš mani neturēja, bet es paklausīgi viņam sekoju, un man pat prātā nenāca skriet projām — ar savu bargo, stingro balsi viņš bija iedzinis manī tādas bailes.

Kad mēs bijām nogājuši pusi Ketstrītas, viņš pieklauvēja pie kādas mājas durvīm, un tās atdarīja grezni ģērbta sieviete.

—   Džordž, es tevi tik agri negaidīju, — viņa teica, mīļi n o s k ū p s t ī d ā m a s v e š i n i e k u.

—   Sjūzij, es atvedu jaunu iemītnieku, — viņš sacīja, uz mani norādīdams.

Tas acīmredzot viņai nepatika.

—  Vai tiešām tev vēl nav apnikuši iemītnieki? — viņa neapmierināta vaicāja. — Arī šis droši vien nenodzīvos pie mums ilgāk par to otru!

—   Protams, ja viņam ienāks prātā izspēlēt ar mani kādu joku! Vai tēja ir gatava?

—   Gatava.

Mēs iegājām labām mēbelēm iekārtotā istabā; uz galda pie kamīna stāvēja tējas trauki. Džordžs izstiepās uz dīvāna un gulēja tur klusēdams, rokas zem galvas palicis. Jaunā sieviete atnesa tējkannu un ceptu olu ar šķiņķi. Uz mani viņa joprojām raudzījās ar neslēptu naidīgumu.

—   Nemaisieties pa kājām, ja negribat, xa es jūs applaucēju! — viņa nikni noteica, ar tējkannu iedama man garām.

—   Vai tu dzersi tēju? — Džordžs viņai vaicāja.

—   Nē, es jau esmu padzērusi.

—   Nu tad vācies pie visiem velniem!

Viņa izgāja no istabas, dusmās aizcirtusi durvis.

—   Bet vai tu gribi tēju? — Džordžs man jautāja.

—   Nē, pateicos, ser.

—   Kā vēlies, es dzeršu un runāšu, bet tu sēdi un klausies. No kurienes tu esi?

Šis jautājums nāca man negaidīts. Kā lai es viņam pasaku, no kurienes esmu? No Klārkenvelas, no Kembervelas vai no Ventfortstrītas?

Džordžs pamanīja manu apjukumu.

—  Ja negribi — nesaki, — viņš teica, — man tas ir viss viens. Man tikai jāzina, vai tev ir īstas mājas. Vai tev ir tēvs un māte?

—   Esmu aizbēdzis no mājām un tur vairs neatgriezīšos.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka mani tur līdz nāvei piekaus.

—  Ā, skaidrs! Nu, tas ir labi. Tev arī nav vajadzības nekur iet. Tu dzīvosi šeit.

—   Šeit?

—   Es ņemu tevi mācībā. Es tevi barošu un izmitināšu, bet tu strādāsi manā labā.

—   Kas man būs jādara?

—   Tas pats, ko tu jau esi darījis divus mēnešus. Neteikšu, ka tu būtu bijis prasmīgs zaglēns, tomēr man tu iepaticies, ja tevi drusku pamācītu, no tevis varētu iznākt lietaskoks. Līdz šim tev bija laimējies, bet uz veiksmi vien nedrīkst paļauties, jācenšas apgūt arī māku! Tu, protams, mani nepazīsti, bet pajautā jebkuram'policistam: «Kas ir Džordžs Hapkinss?» Un ikviens tev atbildēs: «Ā, tas ir slavens zagļu audzinātājs, kurš gan viņu nepazīst!» Redzi, es gribu ķerties pie tavas audzināšanas.

—   Pateicos, ser, — es ierunājos, juzdams,, ka man būtu kaut kas jāsaka. — Jūs esat ļoti labs, ka gribat man palīdzēt.

—   Tev palīdzēt? Es gribu padarīt tevi laimīgu! Simtiem ielas zēnu tevi apskaustu! Ja tu paliksi pie manis, pēc mēneša tev būs kauns atcerēties, cik nemākulīgi tu šodien to nostrādāji!

Viņš ar roku norādīja uz savu kabatu, kurā aizvien vēl atradās kabatas portfelis, ko es biju nozadzis.

—   Kā tevi sauc?

—   Dzims Smits …

Es baidījos nosaukt savu īsto vārdu un gribēju pateikt to, kā mani bija iedēvējuši Mouldijs un Ripstons, bet sastomījos pie pirmās zilbes.

—   Džims Smits? — mans jaunais saimnieks atkārtoja. — Jauki! Saki taisnību, Džim, — ne jau vienmēr tev smaidījusi laime? Vienreiz pārlieku, otrreiz nenieku? Ne jau vienmēr .<abatā skanējušas kronas, ko?

—   Ne vienmēr arī šiliņi, — es atteicu. — Kur nu! Sad tad gadās kaut kas, bet šad tad galīgi nekas.

—   Nu, skaidra lieta. Klausies, ko es gribu tavā labā darīt. Es tevi apmācīšu mūsu mākslā, barošu atliku likām, ģērbšu kā bagātu švītu, došu naudu tavām izpriecām. Labi?

—   Kā gan citādi, pat ļoti labi, — es noteicu, juzdams, ka mans riebums pret misteru Hapkinsu sāk zust. — Bet kas man par to būs jādara?

—   Tu nesīsi man visu, ko tev laimēsies dabūt.

—   Lai iet, esmu ar mieru, — es sacīju, tikko spēdams noslēpt prieku. Es vienīgi baidījos, kaut viņš nepārdomātu.

— Jauki! Tā bija darījuma viena puse, bet ir vēl otra: vai dzirdēji, ko par tevi teica misis Hapkinsa, kad mēs ienācām?

—   Ka es nenodzīvošu ilgāk par iepriekšējo iemītnieku?

—   Jā. Redzi, tas iepriekšējais iemītnieks bija vecāks par tevi, apbrīnojami veikls zeņķis! Viņš nodzīvoja pie manis deviņas -nedēļas. Tagad viņš ietupināts cietumā uz trim mēnešiem. Kā tu domā — vai viņam tur ir labi?

Kas tur par labumu sēdēt cietumā? Bet par ko viņš tur nokļuvis?

—   Par to, ka bija blēdis un krāpnieks un gribēja mani apšmaukt! Ar mani nevar sadzīvot tie zēni, kas iedomājušies mani šmaukt. Pret tiem, kas ar mani ir godīgi, esmu labāks par īsto tēvu. Ja kāds zēns iekuļas kādā ķezā, es daru visu, lai viņu izpestītu. Turpretī, ja kāds sadomās mani krāpt, tas man būs visļaunākais ienaidnieks. Ja cietumā tāds nenonāks pats savas dumjības pēc, tad ietupināt tādu p-acentīšos es. Saproti?

—   Un kā vēl!

—   Jauki! Pagaidām mums vairs nav par ko runāt. Ja gribi, pastaigājies vai arī aizej uz teātri. Vai tev nauda ir?

—   Četri pensi, ser.

—   Man arī ir drusku sīknaudas. Še tev trīs šiliņus un sešus pensus. Ar greznību pārlieku neaizrausimies, līdz redzēsim, kā mums veiksies. Paliec sveiks! Mājās esi ne vēlāk par vienpadsmitiem!

XXII es satieku veco biedru

Misters Hapkinss aizvēra aiz manis durvis, un es varēju iet, kur deguns rāda.

Kas gan šis misters Hapkinss bija par cilvēku? Protams, viņam bija kādi nopietni nodomi, citādi viņš nebūtu rādījis man savu dzīvokli, nebūtu devis naudu, nebūtu runājis ar mani tik atklāti.

Viņš mani baros, ģērbs, dos man naudu izpriecām — ..bet par ko? Tikai par to, ka es, tāpat kā agrāk, zagšu.

Es dzīvošu pie viņa, kamēr man būs labi, bet, līdzko manīšu, ka viņš izturas pret mani slikti, pametīšu viņu un aizmukšu. Ir gan muļķis šis misters Hapkinss! Es gandrīz pilnā balsī iesmējos uz ielas, iedomājoties, cik naivs ir mans jaunais saimnieks.

Bet kur lai es eju? Viņš teica: uz teātri. Labi, es iešu uz Šordičas teātri, kurā ne vienu reizi vien tiku bijis kopā ar saviem jaukajiem draugiem, un paņemšu vietu ložā. Tagad nav ko skopoties! Es nopirku pāris cīsiņu, piecus apelsīnus, izdzēru kausu alus un devos uz teātri.

Pie ieejas drūzmējās ļaudis. Es dabūju zināt, ka šodien tiek rādīta jauna luga par godu publikas iemīļotam aktierim, tāpēc salasījies tik daudz skatītāju. Es iekļuvu pašā pūļa vidū, un mani stumdīja un grūstīja no visām pusēm. Kāds zēns darbojās ar elkoņiem tik sparīgi, ica cieši saspieda manu kabatu. Es zēnu viegli pagrūdu un lūdzu nesaspiest manus cīsiņus.

—   Tad ta liela lieta — cīsiņi! — viņš attrauca. — Kam neapēdi tos mājās?

Viņš stāvēja man priekšā un, šos vārdus izrunādams, galvu nepagrieza uz manu pusi, tomēr pēc balss es viņu pazinu.

—   Ripston! Vai tiešām tas esi tu?!

—   Smitfīld! Tā tik ir tikšanās! — mans vecais draugs iesaucās.

Nepievērsdams uzmanību citu neapmierinātībai, viņš pagriezās un sniedza man roku. Ar šo kustību mēs tikām aizgrusti no teātra durvīm tālāk. Mūs tā spieda un grūstīja, ka mēs pacentāmies jo ātrāk tikt no pūļa laukā.

Pie ieejas dega liela spuldze, un tās gaismā mēs viens otru apskatījām.

—   Kāda brīnišķīga tikšanās! — Ripstons iekliedzās. Aiz sajūsmas viņš tik tikxo mani nenožņaudza. —' Es, nudien, domāju, ka tu jau sen esi miris, bet tu par pusgalvas tiesu esi izaudzis un kļuvis īsts švīts! Tev gan laikam ir varen veicies kopš mūsu dzīvošanas zem Arkām, ko?

Līdz švitībai vēl bija tālu, taču apģērbs man bija labs. Protams, tas varēja likties grezns, ja to salīdzināja ar drēbēm, kādas es valkaju tos laikus, kad man piemetās karsonis. Toties Ripstonu gan nekādi nevarēja saukt par švītu. Bikses un vamzis bija no vislētākās drānas, turklāt pagalam notraipīti. Arī seja nebija no tīrajam. Bet visvairāk mani pārsteidza viņa rokas. Tās bija melnas kā allaž, un delnas no vienas vietas ar tulznām, kādas agrāk uz viņa rokām es netiku redzējis.

Kad šis tulznainās rokas apvijās ap manu melno, švītīgo svārku apkakli, mani pārņēma neparasts satraukums.

—    Kas noticis, Snilt? — Ripstons vaicāja, pamanījis manu apmulsumu. — Vai tad tu nepriecājies, ka esam satikušies? Ā, saprotu! — viņš iesaucās, pāris mirkļu mani cieši nopētījis.

—   Mīļo Smitfīld, tu droši vien esi kļuvis godīgs un negribi mani vairs ne pazīt. Arī es esmu pārvērties, dieva vārds!

Šī atzīšanās mani nevis nomierināja, bet gluži otrādi — izraisīja manī nožēlu, ka esmu saticis veco draugu.

—  *Tas ir, kā pārvērties? Kādā ziņā pārvērties, Ripston? — es taujāju.

—    Redzi, esmu visu to niekošanos pametis! Vai tā ir dzīve — vienmēr slapstīties, mūžam baidīties no sargiem un tirgus sievām? Es te satiku kādu puiku … no fabrikas. Viņš mani pierunāja un palīdzēja iestāties darbā Beikera fabrikā Spitelfīldā. Zināms, ir jau grūti, toties nav jāslapstās. Saņemu astoņpadsmit pensiļ nedēļā. Bet mitinos strādnieku barakā. Galvenais — biedri ir labi.

—   Bet ko Mouldijs? — es jautāju, klusībā cerēdams, ka varbūt viņš vismaz'kļuvis par īstu garnadzi?

—   Mouldijs nomira, — Ripstons īsi paskaidroja.

—   Nomira?

—   Jā, ziemā … Nu, iesim žiglāk uz galeriju, citādi nedabūsim sev vietu.

Es pateicu, ka eju nevis uz galeriju, bet uz ložu, un pierunāju Ripstonu nākt man līdzi.

—   Varu samaksāt par tavu vietu, — es sacīju, — jo kabatā man ir vairāk par šiliņu.

Es kautrējos atzīties, ka man ir veseli trīs šiliņi.

—   Ko tu neteiksi, kāds bagātnieks! — Ripstons sacīja.

—  Tev laikam ir labāks darbs par manējo. Tu droši vien strādā kādā manufaktūras preču tirgotavā?

—   Tā ir, tu uzminēji, — es atbildēju priecīgs, ka viņš izdomājis man nodarbošanos.

—   Tu laikam ilgi esi krājis naudu, lai šodien varētu uzdzīvot? — Ripstons vaicāja.

—   Tu vienmēr visu veikli uzmini, — es sacīju, no tiešas atbildes vairīdamies. — Tomēr iesim, citādi nevienas vietas nebūs arī ložās.

Mēs ļoti ērti apsēdāmies ložā, kurā bija vēl tikai trīs cilvēki.

Es uzcienāju Ripstonu ar cīsiņiem un apelsīniem un, kamēr viņš ēda, jautāju, kas Mouldijam bija atgadījies.

—  Viņam nelaimējās: viņš nokrita no tā šķūņa jumta, kas atradās upes krastā, vai atceries?

—  Atceros, kā nu ne!

—   Tad jau tu atceries arī to, — Ripstons turpināja, pie manis liekdamies un gandrīz čukstus runādams, — cik slikti mums klājās, kad tu saķēri karsoni. Bet pēc tam kļuva vēl sliktāk. Tas furgons, kurā mēs ar tevi nakšņojām, vairs nerādījās zem Arkām, bet citos ratos mums neļāva rāpties iekšā. Visiem bija bail, ka mēs esam aplipuši ar karsoni. Mums vajadzēja gulēt uz kailiem, netīriem akmeņiem. Uz ielas mums arī neveicās. Preču iznēsātāji un tirgoņi mūs dzenāja, policisti izsekoja, darba nebija nekāda, bet kaut ko nospert pa vecam i nedomā. Bet tad uznāca draņķīgs laiks, tāds, ka vai gals klāt! Nesaprotu pats, kā mēs izdzīvojām divus mēnešus līdz ziemsvētkiem. Uz svētkiem katrs kaut ko gaida, bet mums nebija pat ko gaidīt. Mouldijs galīgi nokāra degunu. Viņš bija apsaldējis rokas un kājas, sēdēja un vaidēja, gluži vai sirdi rāva no krūtīm laukā. Bet ziemsvētkos pie mums zem Arkām iet jautri. Katrs dod cik necik naudas, lai sanāk kolekte, iekur ugunskuru, dzer, pīpē un dzied. Pagājušo gadu arī mēs devām naudu kolektei, bet šoreiz neko nevarējām dot. Tā nu mēs sēžam ne ēduši, ne dzēruši tumšā kaktā, kamēr citi tur cienājas un priecājas. Bet Mouldiju bija pārņēmis galīgs izmisums. Kopš paša rīta viņš ne kripatu nebija mutē ņēmis. Tieši tobrīd plūda kārdinoša ceptas gaļas smarža. Bet Viņš, allaž kārs uz ēdienu, saka: «Gan jau, Ripston, ari mums reiz uzsmaidīs laime! Diezgan mocīties, man pietiek. Ja laime nekrīt rokās, es pats to notveršu!» Man likās — viņš to aiz dusmām saka. Man ne prātā nevarēja ienākt, ka viņš sadomājis kaut ko nopietnu. Es likos gulēt un viņu vairs neizprašņāju. Tikai otrā rītā pamodies, skatos — Mouldija nav. Kā tad tā? Viņš nekad nav gājis prom, man neko neteicis. Cenšos kaut ko uzzināt no citiem. Neviens nav viņu redzējis. Eju uz tirgu, arī tur Mouldija nav! Eju atpakaļ uz mājām ap desmitiem. Tiklīdz dodos pa kāpnēm lejā, kāds zeņķis man jautā: «Nu, vai redzēji viņu? Kā viņš jūtas?» Man gluži vai sirds pamira. «Par ko tu runā?» — «Par tavu draudziņu Mouldiju,» viņš saka. «Viņš taču ir slimnīcā, vai tu nezināji to? Viņš līda uz šķūņa jumta pēc svina tur, krastā, tad laidās pa cauruli zemē un nokrita. Esot salauzis kājas un ribas. Diez vai līdz rītam nodzīvos …»

Ripstons bija tā aizrāvies ar stāstīšanu, ka nepamanīja ne priekškaru paceļamies, ne priekšnesumu sākamies.

Programmā pirmais bija baletnumurs, kura cienītājs mans draugs nebija.

Viņš notrausa asaras un stāstu turpināja:

—   Es, protams, tūlīt uz slimnīcu, saku vārtsargam, ka esmu Mouldija brālis, viņš mani ielaiž un liek prasīt pēc māsas Melijas palātas. Tur man pretī iznāk māsa Melija. «Vai tu,» saka, «neesi Ripstons? Mouldijs visu laiku tevi sauca. Viņam, nabagam, nav atlicis ilgi ko dzīvot.» Viņa ieved mani istabā, kurā guļ Mouldijs. Redzu, viņš ir nomazgāts, ieģērbts tīrās drānās. Viņš guļ tik bāls, tik bāls, bet acis kļuvušas lielas un zilas. Es agrāk nekad nebiju ievērojis, ka Mouldijam ir zilas acis. Bet viņš, kolīdz mani ieraudzījis, stiepj man roku pretī. «Cik es esmu priecīgs, Rip,» viņš saka, «ka tu esi atnācis! Es jau domāju, ka nomiršu, no tevis neatvadījies!» Bet es neko viņam nevaru pateikt, kaklā kaut kas iestrēdzis, neļauj vārdu izrunāt.' Bet Mouldijs joprojām tur mani aiz rokas. Piepeši viņš nodrebēja, paskatījās uz mani, pamāja man ar galvu un nomira.

Ripstona runu pārtrauca asaras. Mierinājuma vietā es iespiedu viņam saujā lielu apelsīnu; pāris mirkļu viņš nikni sūkāja to un tad turpināja:

—   Mouldija nāve mani tik ļoti satrieca uz apbēdināja, ka es kļuvu pavisam citāds. Es nolēmu par katru cenu mainīt savu dzīvesveidu, vienīgi nezināju, ar ko un kā sākt. Bet tad es nejauši ieraudzīju, ka uz blakus gultas sēž kāds puika'. Halātā. Var redzēt, ka viņam iet uz labo pusi, jo viņš ir jautrs. «Ko tu, bračiņ,» viņš saka, «degunu nokāri? Ko lai dara, reiz mēs visi tur būsim.» Sākumā tas mani it kā aizskāra. Bet tad es sapratu, ka viņš to nesaka aiz ļaunuma. Viņš pastāstīja man, ka strādājot fabrikā un tur viņam ķerra kāju saspiedusi, taču šoreiz, par laimi, lēti ticis cauri, kāja sadzijusi. Viņš man iepatikās. Kā rnan negribējās vienam zem Arkām atgriezties! I's viņam visu izstāstīju. Viņš man saka: «No cietuma tu neizbēgsi. Nokļūsi aiz restēm kā likts. Labāk iestājies pie mums darbā. Es tevi iekārtošu.» Un, patiesi, iekārtoja arī. Tas ir viss. Ja gadās, ienāc pie mums, redzēsi, /kā mēs dzīvojam. Nekā pievilcīga, protams, tur nav. Taču puiši ir lādzīgi. Bet tagad pastāsti par sevi. Tev, kā rādās, veicies labāk nekā man. Esmu jau aizmirsis, kas ir zagšana. Bet tu?

Man nebija drosmes atbildēt uz viņa jautājumu, un es viņam tikai piekrītot pamāju ar galvu.

—  Tev droši vien nebija viegli, — viņš sacīja, — tu taču nebiji radis zagt. Atceros, kā mums ar Mouldiju nāca smiekli, skatoties, kad tu devies peļņā. Tu nekad neesi bijis rūdīts zaglis, arī drosmes tev trūka. Man liekas — ja nebijis mūs ar Mouldiju, tu nemūžam nebūtu zadzis.

—  Varbūt, — es noteicu.

—  Tev laikam tagad ir patīkami atcerēties, ka neesi bijis tāds nelietis kā mēs ar Mouldiju.

—  Jā, skaidrs, ka patīkami. Skaties, Rip, cik jauki viņi dejo.

—   Jā, lieliski!… Bet es visu laiku domāju, cik labi, ka mēs esam satikušies un abi kļuvuši citādi. Mums nepavisam nebūtu tik jautri, ja mainījies būtu tikai viens no mums! Kas tur iznāktu, ja es dzīvotu vēl pa vecam, bet tu jau būtu kļuvis godīgs? Tu droši vien negribētu ar mani pat runāt! Bet, ja arī runātu, ko es tev varētu atbildēt? Man rādās, es noslēptu no tevis, ka aizvien vēl zogu. Vai arī pateiktu taisnību un ņirgtu par tevi, ka tu esi tāds švītīgs un cēls.

Es pirmo reizi redzēju, ka Ripstons ir tik runīgs. Katrs viņa vārds bija man kā ass dunča cirtiens. Pēdējā laikā mana sirdsapziņa bija pieklususi, bet Ripstons to no jauna uzjundīja. Mana pazīšanās ar viņu un Mouldiju bija īpaša, un tā gluži viegli varēja izvērsties draudzībā. Ziņa par Mouldija nāvi satrauca mani jau pati par sevi. Taču galvenais — mans vecais draugs Ripstons, ko mīlēju vairāk par citiem, bija kļuvis godīgs. Pats to neapzinādamies, viņš bija uzplēsis manas rētas, un es vai zemē varēju ielīst. Bet man bija bail, ka Ripstons pamanīs manu apjukumu, un tas vērta mokas vēl lielākas.

Es nebiju veltīgi baiļojies. Mans vecais draugs kļuva jautrs, iztēlojies, kāda būtu bijusi mūsu tikšanās, ja viņš joprojām būtu zaglēns, bet es nostājies uz godīga ceļa. Bikstīdams ar elkoni man sānos un priecīgi smaidīdams, viņš jautāja: vai patiesi rnan nenākot smiekli? Man nepavisam nenāca smiekli. Es nevarēju piespiest sevi ne tikai iesmieties, bet arī pasmaidīt ne. Uzacis savilcis un zobus sakodis, blenzu taisni uz priekšu.

Riipstons pēkšņi rima smieties.

—  Kas tev kaiš, Smit? — manu roku saņēmis, viņš jautāja. — Vai tev lāgā neiet? Tu taču strādā tirgotavā, vai ne?

Tobrīd pacēlās priekškars, un sākās izrāde, tādējādi es varēju atstāt Ripa jautājumu neievērotu. Lai slēptu apmulsumu, es ņēmos plaukšķināt un līdz ar skatītājiem kliegt «bravo!».

Luga bija interesanta. Tajā tika attēlota kāda nelaimīga cilvēka dzīve. Pirmajā cēlienā viņš vēl ir mazs bērns un māte nēsā viņu uz rokām; tēvs, pēdējais dzērājs, prasa no sievas naudu, un, kad tā atbild, ka tai nav ne graša pie dvēseles, viņš to nežēlīgi piekauj.

—  Tāpat arī pie jums, Smit, bija mājās, pēc pirmā cēliena Riipstons sacīja. — Vai atceries, tu stāstīji, ka tavs tēvs dauza māti?

Es skaidri atcerējos savu nabaga māti.

—   Smit, cik labi, ja ir māte! — Ripstons turpināja. — Tu laikam tagad, kopš kļuvis citāds, skumsti, ka tev nav īstās mātes? Man bija tik labi, kad es atgriezos pie savējās. Viņa mani apskāva, turklāt tik cieši, ka visi kauli nobrīkšķēja. Un pati bezmaz vai no prieka nomira. Ai, Smit, ko es izjutu!

Man acīs sariesās asaras un gribējās pateikt Ripstonam visu patiesību. Bet kauna sajūta mani atturēja. Tobrīd es no visas sirds ienīdu misteru Hapkinsu un man nebija ne vismazākās vēlēšanās pie viņa atgriezties.

•Otrajā cēlienā Frenks — tā sauca bērnu — jau izaudzis liels. Māte mirst, viņam nav par ko māti apbedīt, un viņš spiests nozagt maku, lai nopirktu mātei zārku. Par to viņu apcietina un ved uz cietumu.

Trešajā cēlienā viņš jau ticis brīvībā un pļēguro kopā ar zagļiem un laupītājiem. Viņiem nav ar ko samaksāt par izdzerto alu, un viņš atkal zog naudu. Viņu vēlreiz iesloga cietuma, un kājas iekaļ dzelzs važās.

Ceturtajā cēlienā viņš strādā katorgā kopā ar citiem trimdiniekiem.

Piektajā cēlienā viņa trimdas laiks beidzies un viņš meklē darbu, lai dzīvotu godīgi. Taču nekādu nodarbošanos neatrod. Viņš satiek pazīstamu katordznieku, kas kūda viņu uz kādu nekrietnu darbu.

Sestajā cēlienā viņš kopā ar katordznieku ielaužas kantorī, nosit sargu un nolaupa visu naudu. Policija notver viņus nozieguma vietā, 'katordznieks aizbēg, bet Frenks no jauna tiek iesēdināts cietumā.

Septītajā cēlienā Frenks sēž cietumā, ķēdēs iekalts. Viņš nožēlo savus ļaunos darbus, un viņu moka sirdsapziņa. Piepeši viņš sapnī redz māti; viņa mierina un uzmundrina viņu; viņš raud, tomēr nav izmisis un mierīgs iet uz nāves soda vietu. Tobrīd tiek atritināta gara papīra sloksne, uz kuras lieliem burtiem uzrakstīts: «Mātes mīlestība ir bezgalīga.»

XXIII mana APŅEMŠANĀS MAINĪTIES ĀTRI PAGAIST

Luga izraisīja skaļus aplausus. Mani tā tik ļoti aizkustināja, ka es neuzdrošinājos pamest skatienu uz Ripstonu, lai viņš neredzētu manas asaras.

—  Lieliska luga! Vai nav tiesa, Smit! — viņš sacīja, kamēr mēs spraucāmies cauri pūlim pie teātra izejas. — Tajā tik labi parādīts, ka cilvēks par noziedznieku nekļūst uzreiz, kādā jaukā dienā; nē, dzīve padara viņu par nelieti pamazām, dienu no dienas, palēnām… «Mātes mīlestība ir bezga1 ī g a.» Man liekas — tas nozīmē, ka māte vienmēr piedod. Vajag tikai atcerēties viņu, un uzreiz kļūs vieglāk…

—  Jā, jā, tā tas ir. Taisnība.

—   Par pamātēm tur nekas nebija teikts, Smit. Man liekas — tu būtu vai stīvs no bailēm, ja sapnī redzētu pamāti.

Par atbildi uz viņa vārdiem es.pulējos iesmieties, taču smiekli man nenāca.

—   Kas tev noticis? Kāpēc tu pinkšķi? — Rips vaicāja.

Tobrīd mēs izgājām uz ielas.

—   Pietiks, rimsties! Ja tu esi tāds čīkstulis, neej uz bēdīgām lugām. Vai tev kabatlakata nav? Se, ņem manējo!

Un viņš izvilka no kabatas netīru lupatu.

—  Ai, Rip!

—  Nu apklusti! Slims esi, vai? Skaties, ir jau desmit, laiks doties uz mājām! Man jāiet tālu. Bet kur tu dzīvo? Cikos tev jābūt mājās? Kur atrodas tava saimnieka bode?

Pēdējo jautājumu viņš izteica satrauktā balsī, it kā viņā atkal būtu modušās aizdomas.

—   Es 'nedzīvoju bodē, — apmulsis pieliecos viņam tuvāk pie auss un pateicu: — Man nav saimnieka.

—  Nav saimnieka? No kā tad tu dzīvo? Kur tu strādā?

—  Nekur. Nevar taču mūsu agrāko nodarbošanos saukt par darbu.

—  Mūsu agrāko nodarbošanos? — izbrīnījies Rips iesaucās. — Vai patiesi, Smit, tu neesi mainījies? Nē, tas nevar būt!

—  Jā, es esmu mainījies, — es teicu caur asarām. — Tikai esmu kļuvis vēl sliktāks … tā kā lugā.

Riipstons bija kā apstulbis. Viņš ilgi stāvēja, domās iegrimis, un apjucis vērās manī.

—  Vai tāpēc tu raudi, Smit? — viņš jautāja.

Klusēdams es pamāju ar galvu.

—  Tātad tu gribi kļūt citāds?

—   Un kā vēl, ļoti gribu! Kaut vai tūlīt, tikai nezinu, kā. Tu varētu man palīdzēt!

—  Kā es varu tev palīdzēt?

—  Nezinu. Ja es iestātos darbā turpat, kur tu …

—   Es jau par to domāju! — Ripstons dedzīgi sacīja. — Mēģināšu pamnāt ar meistaru. Iesim žiglāk, aizvērs fabrikas vārtus.

Es biju cieši nolēmis paklausīt Ripstona padomam, un mēs aši devāmies prom. Taču, līdzko bijām pasipēruši dažus soļus, mūsu priekšā parādījās Džordžs Hapkinss. Viņš stāvēja, pret laternu atbalstījies. Kad es gāju viņam garām, viņš uzlika roku man uz pleca, acīmredzot aiz tīras labsirdības. Tomēr es jutu, ka viņa tvēriens ir stingrs.

—  Āre, kur tu esi! — viņš sacīja ar vieglu pārmetumu balsī. — Esi gan tu nelāgs un nepaklausīgs zēns. Kā tev nav kauna doties uz tādām nepiedienīgām vietām, zinot, ka tava lādzīgā krustmāmiņa nevar tās ne acu galā ieredzēt! Vai tiešām tu nekad nepametīsi šos nekrietnos drauģeļus? Bet, ja tu, zeņķi, — viņš vērsās pie Ripstona, — kaut reizi vēl pavedināsi viņu uz neceļiem, es aizstiepšu tevi uz policiju. Vācies prom!

Es biju tik satriekts, negaidot ieraudzījis misteru Hapkinsu, ka nespēju ne vārda bilst. Ripstons, droši vien pārsteigts par viņa švītīgo izskatu un pavēlniecisko 1)3151, skatījās te uz mani, te uz viņu, acis izbrīnā iepletis.

—   Kā tad paliek, Smit, vai nāksi man līdzi? — viņš pēdīgi jautāja. — Ja ne — paliec sveiks!

—   Paliec sveiks, Rip! Varbūt drīz mēs tiksimies.

Viņš gāja tālāk, un es redzēju, ka viņš vairākas reizes pagriežas un vēl arvien pārsteigts noraugās manī.

—  Kas tas bija par nekrietneli? — Džordžs vaicāja, nelaizdams manu plecu vaļā un vilkdams mani Ketstrītas virzienā.

—  Tas ir godīgs zēns, nevis kaut kāds nekrietnelis, — es atteicu.

—   Bet, ja viņš ir godīgs zēns, kāpēc pinas ar tādu zaglēnu kā tu? — misters Hapkinss zobgalīgi piezīmēja. — Un kāda tev vajadzība saieties ar godīgiem zēniem? Tev jādomā par savu darbu, un tu nedrīksti aizmirst, ka strādā manā labā.

Es biju tik ļoti a.pjucis, ka neko neatbildēju. Viņš palaida manu plecu vaļā, es varēju diebt prom un panākt Ripstonu. Tāda doma man iešāvās prātā. Bet man nebija spēka to izdarīt. Džordžs Hapkinss viesa manī neizprotamas bailes. Es neuzdrošinājos ne par soli atpalikt no viņa.

—  Par ko tu runāji ar to godīgo zēnu? — viņš taujāja.

—  Par agrāko dzīvi, — es atbildēju.

—  Par agrāko dzīvi? Tas ir, kad tu biji godīgs?

—  Nē, kad viņš bija zaglēm.

—  Ahā, Džim, tātad vienmēr viņš nav bijis godīgs? Ko tad viņš darīja?

Es jutu, ka rīkojos nepareizi, nododams veco draugu, taču nespēju pretoties saimnieka gribai.

—   Mēs ar viņu, — es sacīju, — žagām Koventgārdenas tirgū dažādus sīkumus un dzīvojām kopā zem Arkām.

—  Ak tā! Bet kur viņš tagad dzīvo? Ko dara?

—  Strādā!

—   Strādā? Raujas ar nez kādu smagu, netīru darbu, nabaga puikiņš! Vai daudz viņš nopelna?

—  Astoņpadsmit pensu nedēja.

—   Un par to viņam jānopūlas augām dienām un jābradā pa dubļiem no paša rīta pirmdienā līdz vēlam vakaram sestdienā. Vai zini, cik viņš saņems gadā? Trīs mārciņas astoņpadsmit šiliņu!

—  Nu, tas nav maz.

—   Nav maz par darbu vienā gadā? Bet vai tu zini, cik daudz naudas bija kabatas portfelī, ko tu šodien nospēri? Divdesmit septiņas mārciņas! Tik, cik viņš nopelnīs septiņos gados! Ko viņš teiktu, ja dabūtu zināt, ka vienā minūtē, rokas nenotriepjot, tu vari saraust tik daudz naudas, cik viņš nopelna septiņos gados! Diez vai viņam tad patiktu viņa godīgā dzīve!

—  Viņš varbūt teiktu, ka labāk saņemt mazāk nekā ,.. baidīties cietuma, — es bikli iebildu.

-—.Nu skaidrs, vīnogas, kaut labas šķiet, bet gluži zajas vēl! Džim, vai esi dzirdējis šo fabulu? Tā teica lapsa, nevarēdama aizsniegt sulīgu vīnogu ķekaru. Es negribu, ka tu pārlieku iedomīgs kļūsti, Džim, tomēr tev jāsaiprot, ka bez izmaņas un talanta nevar izsist tādu numuru, kādu tu izsiti šodien. Bet tam nabaga puikiņam veiklības droši vien pietrūkst, tāpēc viņš pamāca citus. Viņš taču pamācīja tevi, vai nav tiesa?

—  Nezinu… kā lai saka. Viņš stāstīja par to, kas viņu pamudinājis mainīties, un vēl par šo to.

—   Kā tad, un cik viņam tagad labi klājas un cik baigi kļūst, atceroties agrāko dzīvi… Zināma lieta. Bet ko tu viņam teici?

—  Par ko?

—  Par mani. ,

—  Neko!

—  Ko?!

Tikmēr mēs bijām sasnieguši klusu, nomāju pilsētas da|u. Izkliedzis šo pēdējo vārdu, misters Hapkinss negaidot pagriezās pret mani un uzmeta man tādu skatienu, it kā brīnītos, ka esmu uzdrošinājies noliegt to, kas viņam ir labi zināms.

Ja esi patiesi būtu stāstījis par viņu, es nebūtu varējis izturēt viņa skatienu. Taču tagad es droši pavēros viņam acīs un atkārtoju:

—  Ne vārda par jums neesmu teicis.

Pēkšņi viņš iesmējās.

—   Nu tā tik vēl trūka! — viņš iesaucās. — Tā tik vēl trūka, ka tu iedomātos stāstīt par mani zeņķim, kas tev pirmais gadījies teātrī! Tas tik būtu vareni!

Un viņš atkal smējās, it kā būtu pastāstījis kādu jautru notikumu.

—   Klausies, ko es tev par to puiku teikšu, — pēc brīža misters Hapkinss ierunājās. — Viņš ir gatavais stulbenis, nekas vairāk. Protams, par to viņu vainot nevar, bet viņš ir stulbenis, tur šaubu nav. Viņš mēģināja dzīvot brīvi un jautri: lai naudas būtu daudz un darba maz. Taču spēju viņam nebija, un viņš sāka strādāt kā zirgs par trīs pensiem dienā. Bet padomā, ja viņš nebūtu stulbenis, ja viņš būtu spējīgs, apdāvināts zēns, tāds kā tu, vai tiešām viņš gribētu tā dzīvot? Ne par kādu naudu arī ne! Interesanti, kuru no fabrikas ļaudīm viņš domā pārsteigt ar savu godīgo un smago darbu? Kurš viņu uzslavēs? Itin neviens. Gluži otrādi, katrs varēs viņam pateikt: «Klausies un ielāgo, puisīt* tev jābūt laimīgam, ka mēs nedzenam tevi prom. Bet, ja tev kaut kas saies greizi, mēs izmetīsim tevi ārā kā nekur nederīgu kucēnu …» Re, mēs jau mājās.

Mēs iegājām istabā, kur mūs gaidīja lieliskas vakariņas. Uz galda stāvēja trauks ar karstu gaļas pudiņu, vēl viens trauks ar miltainiem kartupeļiem, divas glāzes un alus krūze.

Misters Hapkinss aicināja mani pie galda un ņēmās lielā sirsnībā likt man uz šķīvja gardos ēdienus. Šīs lieliskās vakariņas, kas tūdaļ sekoja viņa spriedelējumiem par Ripstona nelaimīgo dzīvi, dziļi iedragāja manu apņemšanos mainīties. Protams, nabaga Rips, zēns bez talanta (es nesapratu, ko nozīmē šis vārds, bet tas man ļoti patika), var nodzīvot savu mūžu, uz muguras stiepjot ogļu maisus. Bet es esmu pavisam kas cits! Viņš taču neko nezina par manām spējām! Viņš nezina, ka es veselus divus mēnešus aizvadīju, viens pats aptīrīdams kabatas. Viņš nezina, cik viegls ir tāds darbs un cik daudz naudas man tas ienesis! Jā, taisnību sakot, kāpēc jākļūst par tādu nožēlojamu ubagu, kāds ir Rips, ja neviens par to neteiks paldies?

—   Nu, Džim, — misters Hapkinss uzņēma valodu, — kā tev šķietj ko tagad ēd tavs «godīgais» paziņa? Viņš, nabadziņš, nopērk gabalu maizes ar sapelējušu sieru un ir laimīgs, vai nav tiesa?

—  Šķiet, ka jā, — es piebalsoju.

—    Paēd un liekas gulēt uz lāvas šaurībā un netīrībā, vai ne tā?

—   Skaidrs kā diena. — Es iesmējos reizē ar misteru Hapkinsu.

—   Bet tev ir ļoti jauka guļamistaba, — mirkli klusējis, viņš atkal ierunājās. — Kumodē tev tur būs krekli un visa veļa. Arī labs uzvalks tur karājas, nezinu tikai, vai tev būs pašā laikā. Bet vai pulkstenis tev ir?

—   Man — pulkstenis? Tāda greznība man pat sapnī nekad nav rādījusies!

—   Es atnesīšu. Maniem zēniem vienmēr bijis pulkstenis.

Viņš izgāja no istabas un pēc mirkļa atgriezās, turēdams

rokā brīnumjauku sudraba pulksteni ar garu sudraba ķēdi. Viņš pats man uzlika to un neparasti laipnā balsī mācīja, kā to uzvilkt. Ieraugot mirdzošo ķēdi, kas karājās man uz svārkiem, es uzreiz nopratu, kāds bezdibenis šķir mani no nelaimīgā Ripa, un ar nožēlu domāju par viņa sūro likteni.

Pēc vakariņām misters Hapkinss izdzēra glāzi groka, izsmēķēja cigāru, lēnā garā atlaidās uz dīvāna un lūdza man pastāstīt, ko es redzēju teātrī.

Es ņēmos sīki jo sīki atstāstīt lugas saturu, kas mani tik spēcīgi bija saviļņojis.

Viņu turpretī luga ietekmēja pavisam citādi nekā mani un Ripu. Viņš nemitīgi pārtrauca manu stāstījumu zobgalīgām piezīmēm, centās pierādīt man, ka visi lugas personāži ir idioti un ka dzīvē tādas blēņas neatgadās.

Galu galā es nokaunējos, 'ka mani aizkustinājušas tādas aplamības. Lai misters Hapkinss nenojaustu, ko es pārdzīvoju teātri, es piekritu visām viņa piezīmēm un smējos skaļāk par viņu pašu.

Mēs sadraudzējāmies.

Pēdīgi viņš palūkojās pulkstenī.

—   Oho! Esam gan mēs aizsēdējušies! — viņš iesaucās. — Jau divpadsmit! Laiks doties pie miera, Džim! Ņem sveci, tas nekas, ka es palikšu tumsā. Tava istaba ir augšā pa labi. Kad noģērbsies, pasauc mani, es atnākšu svecei pakaļ.

Es no visas sirds novēlēju viņam «labu nakti».

«Nē, viņš nepavisam nav ļauns cilvēks!» es nospriedu un, paņēmis no galda sveci, gāju uz savu istabu.

Misters Hapkinss jau bija teicis, ka man būs jauka guļamistaba, taču par kaut ko tik lielisku es pat sapņot neiedrīkstējos. Virs gultas, ko klāja spodra veļa, karājās glīti kokvilnas aizkariņi. Pie logiem bija baltas štoras, uz kumodes spogulis un uz grīdas mīksts, raibs paklājs. Pie mazgājamā galdiņa karājās sniegbalts dvielis.

Es droši paspēru soli istabā, bet, ieraudzījis visu šo greznību, aši pakāpos atpakaļ, lai pārliecinātos, vai esmu nokļuvis īstajā vietā. Vai nav vēl kāda istaba pa labi? Nē, citas vairs nebija, šī patiešām bija mana guļamistaba. Es noāvu kurpes, lai nenosmērētu brīnišķīgo paklāju, un nedroši piegāju pie gultas. Man dikti gribējās kārtīgi aplūkot šās brīnumjaukās istabas iekārtu, taču es atcerējos, ka misters Hapkinss sēž tumsā, tāpēc žigli ielikos gultā.

—  Viss kārtībā! — es nokliedzu. — Sveci varat ņemt!

Neviens neatbildēja.

«Viņš droši vien nedzird, jo durvis ir ciet,» es nodomāju un, izlīdis no gultas, atvēru durvis un grasījos jau pakliegt skaļāk, kad pēkšņi saklausīju balsis. Tur, liekas, strīdējās misters Hapkinss un tā sieviete, kas bija ielaidusi mūs iekšā.

—  Vai tiešām man būtu jāprasa tev atļauja, kad es drīkstu iet prom un kad man jānāk mājās? Saku tev, ka eju darīšanās.

—  Tu gāji nez kādās darīšanās gan vakar, gan aizvakar. Bet tas viss ir tīrie meli. Zinu, kādas ir tavas darīšanas!

—  Ja es meloju, ko tad tu prašņā: es aizeju — un cauri!

Balsis pierima.

—  Paņemiet, lūdzu, sveci! — es atkal nokliedzu.

Pēc mirkļa Džordžs ienāca pie manis, paņēma sveci un klusēdams aizgāja. Tūlīt pēc tam es izdzirdu, ka aizcērtas ārdurvis.

Mistera Hapkinsa un viņa sievas ķildas mani itin nemaz neuztrauca. Viņš uz kaut kurieni gāja, sieva viņu nelaida — kāda man tur daļa? Es mierīgā garā nolikos savā jaukajā gultā un jau laidos miegā, kad pēkšņi pie durvīm izdzirdu klauvēšanu.

—  Kas tur ir?

—   Apģērbies un nonāc lejā, puisīt, mums jāaprunājas!

Es pazinu misis Hapkinsas balsi. Viņa pavēra durvis, nolika sveci uz grīdas un, ne vārda nebilzdama, aizgāja.

XXIV SARUNA NAKTI

Es neuzdrošinājos nepaklausīt misis Hapkinsas rīkojumam. Viņa taču bija mana saimniece.

Es steidzīgi izlēcu no gultas un sāku ģērbties.

—  Nevelc kurpes! — viņa uzsauca. — Atstāj tās augšā!

Sis jaunais rīkojums mani daļēji nomierināja. Es atcerējos,

cik nelaipni viņa mani uzņēma, un baidījos, ka tagad, kad Džordža nav mājās, viņa izdzīs mani uz ielas, taču tādā gadījumā viņa nebūtu liegusi manapaut kājas.

Nokāpis lejā, es ieraudzīju, ka viņa sēž viesistabā viena un acis yiņai no asarām sasarkušas un uztūkušas.

—  Nāc taču iekšā! — viņa nepacietīgi uzsauca, redzēdama, ka es uz sliekšņa vilcinos. — Un aizver durvis.

Es iegāju iekšā, aizvien vēl baiļu pārņemts.

—   Panāc šurp … noliec sveci ūz galda un ļauj man tevi kārtīgi aplūkot: es taču neesmu tevi vēl, kā nākas, redzējusi.

Nezinu, ko viņa par mani nodomāja, bet, kamēr viņa cieši un nopietni vērās manī sasarkušām, saraudātām acīm, man likās — viņa ir piedzērusies,

—   Sēdies, — viņa sacīja, acīmredzot ar savu apskati apmierināta, — un pastāsti, kas tu par zēnu īsti esi!

—  Kā tā — kas es par zēnu? — es izbrīnījies jautāju.

—  Vai tu esi galīgi samaitāts puika, samaitāts kā visi tie mazie nekrietneji, kas dzīvojuši pie mums pirms tevis?

Viņa ar acīm urbās manī, un es jutu, ka pietvīkstu. Ko lai viņai atbildu? Skaidrs, ja es būtu labs zēns, misters Hapkinss nebūtu mani pieņēmis.

—  Es nesaprotu, ko nozīmē — galīgi samaitāts puika, — es sacīju. — Man šķiet, ka neesmu galīgi samaitāts. Labāk pajautājiet misteram Hapkinsam.

—  Vai sen esi kļuvis par kabatas zaglēnu?

—  Pirms dažām nedēļām.

—  Tikai pirms nedēļām! Bet vai tu bieži esi sēdējis aiz restēm?

—  Ne reizi.

—  Ne reizi! Vai māte tev ir?

—  Bija, bet nomira, man mazam esot.

—  Un tēvs?

—  Nezinu; varbūt arī viņš ir miris, man tas ir vienalga.

—  Viņš laikam arī ir zaglis? Allaž cietumā sēž, ko?

—  Tēvs — cietumā! Kādas muļķības! Viņš nu gan būtu pietesis to, kas iedrošinātos pateikt viņam tādus vārdus! Mans tēvs ir visgodīgākais cilvēks!

Es tik ļoti pārskaitos, ka, pārvarējis savu biklumu, droši paskatījos viņai acīs.

Viņa pasmaidīja.

—   Kāpēc tad tu, viņa dēls, esi aizgājis neceļos? Kā tu iepazinies ar Džordžu? Vai viņš tev patīk?

—  Jā, ļoti, — es steidzos atbildēt. — Viņš ir ļoti labs cilvēks.

—  Labs cilvēks? — Viņa ļauni iesmējās. — Vai labi pasaku, kas viņš ir? Viņš ir zirneklis, kas nemanāmi ievilks tevi savos tiklos un izsūks tavas asinis!

—  Izsūks manas asinis?

Degsme, ar kādu misis Hapkinsa runāja, nobiedēja mani.

—   Viņš sūc asinis no visiem, kas iekļūst viņa tiklos! Viņš ir īsts vampīrs! Kā tev šķiet, kāpēc viņš tevi pieņēmis?

«Ja viņa nezina — kāpēc, tad es dabūšu kāvienu no Džordža Hapkinsa, izstāstīdams viņai patiesību. Turpretī, ja viņa zina, kāpēc lai es viņai atbildu? Skaidrs, ka, saķildojusies ar misteru Hapkinsu, viņa grib noskaņot mani pret savu vīru. Jātur acis vaļā,» es nospriedu. «Ja vien pateikšu ko sliktu par saimnieku, viņa rīhpat, tikko salabusi ar to, visu tam izstāstīs, un man būs beigas.»

Vērīgāk viņā ielūkojies, es pamanīju, ka viņa nepavisam nav piedzērusies, un man sametās vēl baigāk. «Jāturas no viņas pa gabalu,» man ienāca prātā. «Pirmajā izdevīgajā brīdī izšmaukšu pa durvīm ārā, uzskriešu augšā un ieslēgšos savā istabā.»

—   Mēs abi saprotamies, — es sacīju iztapīgā balsī. — Es ar visu esmu mierā; un/ja kaut kas jums liekas savādāk, varam parunāt rīt no rīta.

"Pāris mirkļu viņa raudzījās manī ar nožēlu. Viņas nožēla mulsināja mani vēl vairāk nekā dusmas.

—   Ja tu saki to aiz pieredzes trūkuma, tad vēl nekas, — viņa teica. — Tu ar visu esi mierā! Mierā ar to, ka cietumā tev vajadzēs sēdēt mēnešiem, varbūt pat gadiem ilgi! Mierā ar to, ka visu mūžu tevi sauks par kabatzagli, garnadzi, blēdi un tu kļūsi par kauna traipu visiem saviem tuviniekiem! Pieņemsim, ka tev nav ne tēva, ne mātes; bet vai tiešām tev nav neviena, kurš bijis labs pret tevi, kura priekšā tev vajadzēs sarkt, kad tevi ieliks cietumā?

Jā, protams, man bija tāds'cilvēks. Es atcerējos misis Vinkšipu. Es atcerējos to nakti, kad viņas abas ar Ma.rtu uzņēma mani pie sevis, deva ēst, apģērba un apmīļoja mani. Es atcerējos, ka viņa gribēja, lai no manis iznāktu godīgs zēns, un jutu, ka man būs ļoti, ļoti smagi, ja viņa dabūs zināt, ka es sēžu cietumā par zagšanu. Bet kālab man būtu no tā jābaidās? Džordžs Hapkinss taču bija solījis izpestīt mani no jebkuras likstas.

—   Cietumā es netikšu, — es teicu. — Es jau vairāk nekā divus mēnešus nodarbojos ar to un ne reizi neesmu uzrāvies. Visu laiku es darbojos uz savu roku un vēl neviens man nav palīdzējis.

—   Atradis palīgu! — viņa iesaucās. — Tieši viņš taču tevi iesēdinās cietumā! Uz to viņam ir ķēriens! Tūkstošiem reižu viņš man ir teicis: «Es nekad nelaižu darbā jaunos zeņķus, kamēr neesmu ticis vajā no vecajiem.» Katrs puika kalpo pie viņa tik ilgi, līdz to sākusi ievērot policija … Un tiklīdz to sāk izsekot.. . vai saproti?

To nebija grūti saprast.

— Bet misters Hapkinss teica man gluži ko citu, — es iebildu. — Viņš solīja nežēlot naudu, lai izglābtu mani no nelaimes.

—   Solīja! Vai tāda meļa solījumiem var ticēt? Paklau, puikiņ! Rīt pat tu vari mani nodot, un viņš mani līdz nāvei piekaus. Tā nebūs pirmā reize. Bet galu galā man ir vienalga: apnikusi šī dzīve!

Viņa nolaida galvu uz galda un ieraudājās tik rūgti, ka man pašam acīs sariesās asaras.

—   Lūdzu, nebaidieties, — es sacīju, iedams viņai klāt. — Es neko viņam neteikšu. Kāpēc lai es daru ļaunu cilvēkam, kas vēl man labu.

—   Jā, es vēlu tev labu, — viņa teica, paceldama saraudāto seju. — Viss, ko es tev sacīju, ir patiesība, tīra patiesība.

—  Es jums ticu … taču sakiet — ko lai es daru?

—  Ej liecies gultā un visu kārtīgi pārdomā! Ej izdomā, kur tu dēsies, kad būsi aizmucis.

—  Bet ko tad, ja viņš man dzenas pakaļ?

—   Izdomā tādu vietu, kur viņš neuzdrīkstētos tev pakaļ dzīties. Ej gulēt un domā! Ardievu!

Es atgriezos savā istabā pagalam satraukts. Kas viņai ko neteikt: «Izdomā!» Ko es varēju izdomāt pēc visiem šīsdienas notikumiem? Viens tomēr man bija skaidrs. Misis Hapkinsa atklāja man patiesību: viņas vīrs ir neģēlis, un, ja es pie viņa palikšu, mani gaida bēdīgs liktenis. Man jābēg' — bet uz kurieni? Kaut arī gudroju gan šā, gan tā, neko nevarēju izdomāt.

«Kārtīgi izgulēšos,» es pats sev sacīju, «bet rīt ar viņu vēlreiz parunāšu. Gan jau viņa man kādu padomu dos.»

Kad es otrā rītā pamodos, brīnišķīgais pulkstenis, ko misters Hapkinss man bija uzdāvinājis iepriekšējā vakarā, rādīja astoņi. Es nedzirdēju, kad misters Hapkinss pārradās, bet, kad uz kāpnēm atskanēja viņa soļi, es sapratu, ka viņš ir atgriezies. Es gaidīju, ka viņš mani pasauks, taču viņš, ne vārda nebildis, pagāja manai istabai garām, un pēc brīža dzirdēju viņu izejam no mājas. Es gulēju gultā un domāju, ko lai piecēlies daru, kad pēkšņi uz kāpnēm saklausīju divu vīriešu soļus. Pēc dažiem mirkļiem Džordžs Hapkinss ienāca istabā.

—   Nu, Džim, — viņš teica, — tev, liekas, šodien vajadzēs būt gan par pavāru, gan sulaini, gan par visu ko citu — mana sieva sasirgusi.

—   Ser, vai viņa stipri sasirgusi? — es vaicāju, atcerējies, cik dīvaina bija viņas seja vakar vakarā.

—  Jā, es nupat biju pēc ārsta. Viņš saka — esot tīfs.

Misis Hapkinsas slimība bija nopietna un ilgstoša. Es ne

reizi viņu netiku redzējis. Misters Hapkinss bija salīdzis kādu vecenīti, kas aprūpēja slimnieci, gatavoja ēdienu, kopa istabas. Es centīgi viņai palīdzēju. Nekāda cita darba man nebija. Saimnieks neturēja vārdu un pat negrasījās iepazīstināt mani ar visiem mūsu amata sīkumiem. Viņš tik ļoti baidījās aplipt ar tīfu, ka reti kad bija mājās. Viņš pusdienoja kopā ar mani ēdamistabā, pie atvērta loga sēdēdams un bez mitas spirta trauciņus ostīdams. Pēc tam viņš devās prom un atgriezās mājās vēlu vakarā. Viņš gulēja turpat ēdamistabā uz dīvāna.

Man nemaz tik slikti neklājās. Mani labi baroja. Saimnieks man deva šiliņu ikreiz, kad es to lūdzu, un ļāva man staigāt, kur vien es vēlos no sešiem līdz desmitiem vakarā. Viņš ne tikai nemācīja man neko sliktu, bet, gluži otrādi, ik rītu, iedams prom, sacīja: «Lūdzu, uz savu roku neko nepasāc un neej uz nepiedienīgām vietām. Ja tev ir garlaicīgi — aizej uz teātri vai koncertu. Ja tev ir vajadzīga nauda, ņem no manis, bet pats negādā to.»

Tādējādi, lai arī es nebiju aizmirsis misis Hapkinsas padomu, es uzskatīju, ka tagad mukt projām būtu muļķīgi. Turklāt, kaut ari es neredzēju savu slimo saimnieci, viņa šad tad deva man sīkus rīkojumus. Es izdarīju viņai nelielus pakalpojumus, un man likās — tā būtu nepateicība no manas puses, ja es pamestu viņu, kamēr viņa slimo.

Pēc trim nedējām misis Hapkinsa izgāja no savas istabas. Viņa bija briesmīgi vāja un bāla, īsi apgrieztiem matiem, ar aubi galvā. Es tik tikko varēju viņu pazīt. Misters Hapkinss, visu šo laiku sievu neredzējis, arī bija pārsteigts par viņas izģindušo seju.

—   Tu gan izskaties pēc gatavā ķēma, — viņš sacīja. — Es tavā vietā ar tik spocīgu ģīmi nebūtu no istabas rādījies ārā.

—   Kaut es izskatītos vēl spocīgāka, tev par spīti! — viņa attrauca dzedrā balsī.

Bija skaidri jaušams, ka slimība manus saimniekus nebija salabinājusi.

Nākamajā vakarā pārradies mājā, es sev par izbrinu ieraudzīju, ka misis Hapkinsa sēž ēdamistabā ar vīru un diviem svešiem cilvēkiem. Viņi visi miermīlīgi tērzēja un smējās. Kad es iegāju iekšā, misters Hapkinss norādīja saviem draugiem uz mani. Svešinieki vērīgi nopētīja mani no galvas līdz kājām, pēc tam man lika iet pie miera.

Es nezinu, cik ilgi biju gulējis, bet pamodos no rokas pieskāriena pie mana pleca, tad es izdzirdu misis Hapkinsas balsi:

—  Džim, vai tu neguli?

—  Nē … neguju.

—   Vai tu esi domājis par mūsu sarunu … toreiz .. . naktī?

—  Jā, daudzreiz.

—  Un ko tu esi nolēmis? Mani paklausīt?

—  Jā, noteikti… vienīgi nezinu, kur lai bēgu.

—   Domā ašāk! Ja rīt pat tu neaiziesi, visu mūžu to nožēlosi. Vai šodien ēdamistabā tu redzēji mana vīra draugus — Tvineru un Džonu Armitedžu? Viņiem padomā ir ļauns darbs, un tevi viņi ņems palīgos.

—  Kads darbs?

—   Laupīšana. Cst… vairāk neko nejautā. Nākamo vai aiznākamo nakti… Fulgeitā, Preskotstrītā divpadsmit, pie vecā

mistera Dženeta. Klausies: rīt no rīta, līdzko piecelsies, ej uz turieni un visu izstāsti. Tikai par mani ne vārda. Saprati?

—   Sapratu… lūdzu, neuztraucieties! — es atbildēju.

—   Es nemaz neuztraucos, es zinu, ka tu esi lāga zēns un labu ar ļaunu neatmaksāsi. Paliec sveiks, man jāiet lejā. Viņi tūdaļ būs,atpakaļ.

Ar savu karsto roku papliķējusi man pa vaigu, viņa izgāja.

Misis Hapkinsas izturēšanās likās man pagalam dīvaina. Ja viņa gribēja, lai es bēgu prom un nepiedalos šai netīrajā darījumā, kāpēc gan viņa minēja man sava vīra līdzdalībnieku vārdus un to māju, ko viņi dziras aplaupīt? Es grozījos gulta, galvu lauzīdams, taču mans muļķa prātiņš nespēja rast atbildes uz šiem jautājumiem.

Galu gala es nospriedu, ka otrā rītā, kolīdz piecelšos, aizjozīšu uz Spitelfīldu, uzmeklēšu tur Ripstonu, izstāstīšu viņam visu un pavaicāšu viņam padomu. Sākuma es gribēju lūgt padomu misis Vinkšipai, taču no ša plāna atteicos, atskārtis, ka pie viņas mājas es varētu sastapt tēvu un viņa droši vien ir dusmīga uz mani par to, ka esmu nodevis misteru Belčeru.

XXV es nododu misteru hapkinsu. PRIEKŠKARS KRĪT

Otrā rītā pēc brokastīm Džordžs Hapkinss man sacīja:

—    Šodien apkārt daudz neblandies, citādi līdz vakaram nogursi. Tu man būsi vajadzīgs.

—  Kālab? — es vaicāju gluži nevainīgā balsī.

—   Kas tev par daļu? Kad vajadzēs, dabūsi zināt.

Pec kāda laika viņš iesauca rnani nelielajā veļas mazgātavā pagalma viņā galā. Tur bija mazs lodziņš, kas vērās uz virtuvi.

—   Vai ladai spraugai tu vari izlīst cauri? — viņš jautāja.

Ar pūlēm man izdevās ielīst pa logu un nolēkt virtuvē.

—   Vai vēl lielāku troksni tu nevari sacelt? — viņš zobgalīgi jautaja.

Es izlīdu vēlreiz, kājiu likdams pēc iespējas klusu.

-     Nu jau ir labak, viņš atzina. — Mēģini vēlreiz . . . uz pirkstgaliem.

Es lidu vel un vēlreiz, pavisam kādas divdesmit reizes.

—  Tā, tagad ir labi! — Džordžs sacīja. — Džim, kādas tev ir kurpes?

-   Izturīgas, ar biezu zoli, ser.

—  Tas neder. Tev jānopērk pāris mīkstu zābaku, ko tu varētu viegli noaut un uzaut. Ej tūdaļ un nopērc. Apavu bode ir Bišopstrītā.

Viņš iedeva man desmit šiliņu, un es gāju. Man bija jāiet garām ēdamistabai. Misis Hapkinsa, mani ieraudzījusi, pamāja ar galvu un tikko dzirdami pačukstēja:

—  Ir jau laiks! Ir laiks! Skrien! Citādi būs par vēlu!

Es pamāju ar galvu par atbildi.

Misters Hapkinss nepaskaidroja man, kālab es būšu viņam vajadzīgs, taču es nopratu, ka man būs jālien pa logu un līdz ar to jāpiedalās laupīšanā. Bet par laupīšanu, es biju dzirdējis, sūtot katorgā. Tātad, ja es. visā drīzumā neaizmukšu, mana dzīve būs pagalam.

Daudz neprātodams, es devos uz Spitelfīldu.

Lāgā nezināju, kurā fabrikā Ripstons strādā. Droši vien, ja es jautāšu, kur atrodas Beikera tēraudlietuve, man parādīs. Tagad ir ap divpadsmitiem. Tas nozīmē, ka strādniekus drīz laidīs pusdienās. Es pastāvēšu pie vārtiem un pagaidīšu Ripu.

Tik tiešām, man uzreiz parādīja fabriku. Pie vārtiem drūzmējās daudz sieviešu ar sainīšiem un traukiem. Viņas laikam bija atnesušas ēst tiem strādniekiem, kas pusdieno fabrikā.

«Bet ja nu Ripstonu nelaiž uz ielas?» es iedomāju. «Ko tad lai es daru?»

Taja bridi nodimdēja zvans, un pagalmā tūdaļ izbira simtiem strādnieku. Visi virzījās uz vārtiem. Vieni ņēma saiņus no sievām, bet citus sargs laida uz ielas.

Piepeši mazie vārtiņi atdarījās, un pa tiem ārā izjoņoja bars zeņķu. Es uzreiz starp zēniem ieraudzīju Ripstonu. Pirmajā brīdī viņš mani nepamanīja, bet, līdzko es uzsaucu viņam, viņš tūdaļ priecīgs iesaucās:

—   Ā, draugs Smits! Labi gan, ka atnāci! Cārlij, par šito zēnu es tev stāstīju, — viņš sacīja biedram. — Nu, Smit, nāc mums līdzi uz traktieri, tur parunāsimies. Mums ir pusotras stundas laika.

Man negribējās runāt svešā zēna klātbūtnē, bet neko nevarēja darīt. Es gan lūkoju pamest Ripām ar aci, bet viņš nekonesaprata.

Tad es nolēmu riskēt.

«Kas būs — būs, viņš droši vien no biedra neko neslēpj. Mistera Hapkinsa vārdū es neminēšu.»

Mēs iegājām traktierī un aizņēmām atsevišķu galdiņu stūrī. Ripstons ar biedru piegāja pie letes, izvilka no kabatas nez kādus talonus un pretī saņēma šķīvi viras un gabalu maizes. Es sacīju, ka esmu paēdis.

Kamēr viņi ēda, es klusiņām pastāstīju, ko bija teikusi saimnieka sieva un kas šonakt iecerēts.

—  Tas nu gan ir neģēlis! — Ripstons iesaucās, kad es biju beidzis. — Tādu derēja pakārt! Pats taisa visādas nelietības, bet citus iegāž! Ko tur daudz gudrot! Ej uz policiju un visu izstāsti!

—   Nē, Rip, tas neder! — viņu pārtrauca Čārlijs, kas līdz šim klusēdams bija manī klausījies. — Policiju nav ko jaukt iekšā. Skaidri redzams, ka par strādnieku tu esi kļuvis nesen, īsts strādnieks nekad nepīsies ar policiju.

—   Tu domā, ka jāļauj viņam laupīt un slepkavot?

—   Nē! Bet vai ta nevar iztikt bez policijas? Tu taču zini, kur dzīvo tas cilvēks, ko viņš grib aplaupīt? — Cārlijs man jautāja.

—  Zinu, — es apstiprināju.

—  Jauki! Tūliņās ej pie viņa un visu izstāsti. Viņš tev pateiks paldies. Bet, ja viņam ievajadzēsies palīgi, es atvedīšu tādus spēka mitriķus, kas tiks galā ar jebkuriem laupītājiem.

Es palūkojos uz Ripstonu.

—  Tiesa gan, Smit, — viņš sacīja mazliet apjucis. — Nudie, varbūt tā būs labāk. Nebaidies! Ja tu pats aiziesi, viņš taču nenoturēs tevi par līdzdalībnieku.

—   Pielūko, nevelc to visu garumā! — Cārlijs vēl piekodināja. — Tā ir nopietna būšana. Lai cilvēks iespēj sagatavoties.

Es pielēeu kājās. Es sapratu, ka man jāiet, taču mani māca briesmīgas bailes.

—   Kas ir, Smit? — Ripstons iesmējās. — Notrūcies esi, vai? Cārlij! — Viņš pievērsās biedram. — Aizej viņam līdzi. Mums ir vēl stunda laika. Viņam vienam taču bail.

—   Lai notiek! — Carlijs bija ar mieru. Viņam laikam patika, ka pie viņa griežas pēc palīdzības gluži kā pie pieauguša cilvēka.

Es atvadījos no Ripstona, un mēs n%ski aizsoļojām uz Fulgeitu. Necik tālu tas nebija. Tai pašā apkaimē, kur fabrika.

Drošības labad mēs apjautājāmies tuvējā bodītē, un mums pateica, ka misters Dženets tiešām dzīvo divpadsmitajā numurā gluži viens. Viņš esot vecs jūrnieks un apmeties šeit jau sen.

Savrupmāja, kurā jūrnieks dzīvoja, atradās dārziņa galā.

Vārti bija vaļā. Kad rnēs piezvanījām, durvis mums atvēra jauns liela auguma cilvēks.

—   Vai misters Dženets ir mājā? — čārlijs droši noprasīja.

—   Jā, tēvs ir mājā, — jaunais cilvēks atbildēja. — Ko jūs vēlaties? Viņš taču vairs nebrauc jūrā.

Viņš droši vien nodomāja, ka mēs .esam atnākuši, lai salīgtu pie viņa uz kuģa.

—    Mums jāsatiek misters Dženets kādā svarīgā lietā, — Čārlijs droši teica.

„ Jaunais cilvēks izbrīnījies pārlaida mums skatienu, tomēr neko nesacīja un iegāja iekšā.

—   Mums teica, ka viņš dzīvojot viens, bet skaties, kas viņam ir par dēlu! — Čārlijs bilda.

Man nepavisam negribējās mēļot. Es biju pagalam satraukts. Diez vai tas ir labi, ka es nododu misteru Hapkinsu? Viņš taču manis dēļ var nokļūt katorgā, ja misters Dženets paziņos policijai. Bet varbūt viņš man nenoticēs un mani pašu nogādās policijā? Taču prātot nebija vairs laika. Durvis atvērās, un tas pats jaunais cilvēks aicināja mūs iekšā.

Misters Dženets bija vecs vīrs platiem pleciem, tumšu, iedegušu seju un kupliem, sirmiem matiem. Viņš uzņēma mūs laipni, apsēdināja sev iepretī un jautāja, kādās svarīgās darīšanās mēs esam ieradušies.

Tagad acīmredzot arī Cārlijs mazliet apmulsa. Uzmetis man skatienu, viņš sacīja:

—   Ser, šis zēns jums kaut ko pastāstīs. Ticiet viņam! Tā ir taisnība. Es par to galvoju.

Misters Dženets drusku pasmīnēja, bet tad nopietni pavērās manī, sacīdams:

—  Nu, stāsti, kas tev ir uz sirds! Es klausos.

Stomīdamies, juceklīgi es sāku stāstīt. Viņš mani nepārtrauca. Mazpamazām es sadūšojos un jau diezgan sakarīgi izstāstīju viņam, kas šonakt iecerēts.

Kad biju beidzis, viņš it kā pats sev teica:

—  Cik labi, ka tieši šodien atnākuši mani zēni.

To pasacījis, viņš atvēra durvis un uzsauca:

—  Džon, panāc šurp un pasauc Tomu!

Pēc pāris mirkļiem istabā ienāca divi dūšīgi jauni cilvēki.

—  Kas ir, tēt? Vai kas noticis?

Misters Dženets viņiem sīki izstāstīja visu, ko es biju teicis. Viņi uzdeva man vēl dažus jautājumus. Misters Dženets pasauca viņus pie loga un brīdi ar viņiem apspriedās. Tad viņš pievērsās man:

—  Cikos tu aizgāji no Ketstrītas?

Es atcerējos, ka bija pusdivpadsmit, kad iegāju ēdamistabā, kur stāvēja misis Hapkinsa.

—   Tagad ir ceturksnis uz diviem, — misters Dženets sacīja. — Viņš lika tev nopirkt zābakus un iet mājās?

—  Jā, ser.

—  Skrien ātrāk pēc zābakiem!

—   Bet, ser, — es iebildu, — manas kurpes vēl ir labas.

Misters Dženets pasmaidīja un sacīja:

—  Tu, kā rādās, esi lāga zēns! Tiklīdz būsi nopircis zābakus, skrien uz Ketstrītu.

—  Atpakaļ uz Ketstrītu? Pie Džordža Hapkinsa? Kāpēc tad tā, ser?

—   Redzi, es gribu, lai viņš izdara zādzību, — misters Dženets atbildēja. — Tev nav ko baidīties, — viņš piebilda, pamanījis, ka esmu nobijies. — Ja tu rīkotos ar šiem neliešiem uz vienu roku, tev, protams, klātos gauži bēdīgi… Turpretim

tagad ir pavisam kas cits: tu palīdzi man viņus noķert, es apsolu tevi aizstāvēt. Dodu tev godavārdu — kopš šā brīža līdz visas tās jezgas beigām mēs ar dēliem tevi paturēsim acīs. — Viņš uzlika roku man uz pleca un cieši mani uzlūkoja. — Vai es varu uz tevi pajauties?

—  Varat, ser, — es teicu. — Ja jūs sakāt, ka man nekas nenotiks un jūs man pāri nedarīsiet, es rīkošos tā, kā sacījāt.

—   Jauki! Ej uz māju un nevienam nestāsti, kur esi bijis. Tev laikam vajadzēs līst iekšā pa mūsu lodzrņu, bet tu nebaidies, es stāvēšu blakām un tevi gaidīšu. Tur, protams, būs tumšs, bet gan jau tu mani pazīsi: es saņemšu tevi aiz matiem, rau, tā. Bet tagad ej!

Cārlijs ieminējās, ka labprāt misteram Dženetam palīdzētu, bet tas uzsita viņam uz pleca, sacīdams:

—   Paldies, mazais! Lai gan esmu vecs vīrs, tomēr rokas man, liekas, ir spēcīgākas par tavējām. Ne jau velti visu mūžu esmu strādājis uz kuģa! Arī par dēliem nevaru sūdzēties. Tēvam pāri darīt viņi nejaus.

Mums nekas cits neatlika kā doties mājup.

Cārlijs žigli atvadījās no manis un aizskrēja uz fabriku.

Viņš piekodināja, lai es nākamajā dienā katrā ziņā aizeju pie viņiem pusdienlaikā un izstāstu, kā viss beidzies.

Pa galvu man jaucās juceklīgas domas. Taču vienu es zināju droši: mistera Dženeta pavēli izpildīšu precīzi.

Kad es atgriezos Ketstrītā, Džordža Hapkinsa mājās nebija un durvis man atvēra viņa sieva. Es domāju, ka viņa būs pārsteigta, mani ieraugot, bet viņa manī cieši paraudzījās un jautri iesaucās:

—  A, tu esi atgriezies, Džim!

—  Jā, es palikšu šeit.

—  Jauki, esmu ļoti priecīga, ka tu paliksi!

—  Jūs taču man teicāt, lai es eju prom, — es izbrīnījies sacīju.

—   Jā gan, tu aizgāji un esi atkal atnācis, esmu Joti priecīga!

Pēc brīža viņa jautāja, vai es atminos to vietu, uz kurieni viņas vīrs šonakt grib doties.

—   Kā tad! — es teicu. — Preskotstrītā divpadsmit…

—    Lieliski, Džirnij! — viņa iesaucās, smiedama savus dīvainos smieklus. — Tu esi prātīgs zēns, tu neaizmirsti noslēpumus un proti tos glabāt! Tas ir labi, vai ne?

—   Jā, -ļoti labi, — es nomurmināju un pagalam satraukts metos augšā uz savu guļamistabu.

Es tā arī nedabūju zināt, vai viņa nopratusi visu vai ne. Pulksten četros viņa kaut kur aizgāja, atstādama mani vienu. Ap septiņiem pārnāca Džordžs Hapkinss. Sākumā viņš noskaitās, nesastapis sievu mājās, taču vēlāk kļuva gluži priecīgs. Tēju dzerot, viņš jokojās un runājās ar mani pavisam mīlīgi. Man bija grūti klausīties viņa jokos. Labāk bijis viņš nikns un saīdzis, tad man būtu ap sirdi vieglāk. Viņš jautāja:

—  Vai Fulgeitu tu zini, Džim?

Es teicu, ka nezinu.

—   Viss viens. Apaun jaunos zābakus un steidzies uz bankas ēku, bet tur sēdies Fulgeitas diližansā; ticis līdz Fulgeitai, pajautā, kur ir tilts, un nogriezies trešajā ielā aiz tilta; tur tu uzmeklēsi traktieri; ieej tajā un pajautā, vai misters Mezons ir mājās. Steidzies labi drīz!

Apāvis jaunos zāL īkus, es priecīgs izgāju no smacīgās istabas svaigā gaisā un ātriem soļiem devos bankas virzienā.

Pulksten deviņos es nokļuvu ielā, kuru bija minējis misters Hapkinss. Zēns, kas stāvēja traktierī aiz letes, sacīja, ka misters Mezons gaidot mani savā istabā, un, tur ieejot, es ieraudzīju Džordžu Hapkinsu, Tvineru un Džonu Ārmitedžu. Viņi sēdēja pie galda un spēlēja kārtis.

. — Es esmu Mezons, — saimnieks man sacīja. — Apsēdies un mazliet pagaidi, Džimij!

Viņi turpināja spēlēt kārtis un dzēra alu. Dzertuves saimnieks vairākkārt gāja viņiem klāt un runājās ar viņiem kā ar seniem paziņām. Beidzot pusdivpadsmitos, kad bija galīgi satumsis, mēs izgājām ārā. Mēs abi ar Džordžu gājām pa priekšu, bet abi pārējie mums sekoja. Tā mēs nosoļojām krietnu jūdzi. Pa ceļam misters Hapkinss paskaidroja, kas man būs jādara: man būs jāielien iekšā pa mazu lodziņu, piesardzīgi jāvirzās gar sienu uz priekšu un tad jāatvelk durvju aizbīdnis.

—   Nebaidies! — viņš piebilda. — Ja tas būtu bīstami, tādu puišeli kā tu es nebūtu ņēmis. Tu taču vari izdarīt, ko es tev sacīju, vai ne?

—  Varu, — es atbildēju, trīcēdams kā drudzī.

—  Viss būs kārtībā, — misters Hapkinss mani mierināja. — Tur nav pat suņa, bet saimnieks liekas gulēt agri.

Viņš acīmredzot nezināja, ka misters Dženets tagad nebija viens.

Mēs iegriezāmies šķērsielā un apstājāmies pie žoga. Tviners un Džons Ārmitedžs mūs panāca, un mēs klusi kā kaķi pārrāpāmies žogam pāri un piegājām pie lielās, tumsā slīgstošās mājas. Netika bilsts neviens vārds. Džons Ārmitedžs saskrūvēja nez kādus spīdīgus rīkus un uzkāpa Tvineram uz pleciem. Pēc pāris mirkļiem kaut kas nošķindēja, un viņš nolēca zemē.

—  Velc nost zābakus, Džim, — viņš man pačukstēja.

Bailēs drebēdams, es mudīgi noāvu kājas. Džordžs pacēla

mani rokās, uzrāpās Tvineram uz muguras un iebāza manas kājas kādā caurumā.

—  Pašauri gan ir, Džim, — viņš čukstēja, — bet nekas, gan izlīdīsi cauri. Piespied rokas ciešāk pie sāniem! Lec, nebaidies, tur nav augstu … tik neaizmirsti durvis un aizbīdni.

Es darīju visu, ko viņš man lika, un pie pēdējiem viņa vārdiem nolēcu zemē. Šeit, man par milzīgu mierinājumu, viena neredzama roka satvēra mani aiz matiem, otra neredzama roka aizspieda man muti, es tiku klusi iebīdīts kādā istabā un ieslēgts tur.

Neredzēju, kas notika tālāk. Es dzirdēju aizbīdņa skrapstēšanu, tad kliedzienus, skaļo Džordža Hapkinša balsi, kautiņa troksni, kāju dipoņu — un tad vairs neko.

Mistera Dženeta plāns bija izdevies. Viņi bija kārtīgi pārmācījuši Džordžu Hapkinsu un viņa drauģeļus un piedraudējuši, ka nākamajā reizē izrēķināsies vēl labāk.

Kad mani izlaida laukā, no laupītājiem nebija vairs ne ziņas, ne miņas. Misters Dženets paspieda man roku, teica, ka es esot brašs zēns un viņš mīļuprāt būtu ņēmis mani par kuģa puiku, ja vien braucis vēl uz kuģa.

Nakti es pārlaidu pie mistera Dženeta. Otrā dienā mani pacienāja ar sātīgām brokastīm, vēlreiz pateicās, un ap divpadsmitiem es aizskrēju uz fabriku.

Zvanam atskanot, Ripstons un Cārlijs iznesās ārā gandrīz vai paši pirmie. Viņi aizveda mani uz klaju lauku turpat blakus un lika sīki jo sīki izstāstīt, kā viss notika.

—   Esi gan tu brašs puika! — Ripstons iesaucās, kad es biju beidzis. Pat Cārlijs atzinīgi uzsita man uz pleca.

Taisnību sakot, es īsti nesapratu, kāpēc mani tā liela. Man taču visu laiku bija bail, lai gan es pūlējos to neizrādīt.

Manu prātu nodarbināja kas cits. Es nedroši paraudzījos uz Cārliju un jautāju:

—  Vai arī es varētu kjūt par strādnieku?

—   Kāpēc gan ne! — viņš atteica. — Varbūt pat tūlīt atradīsies kāda vieta. Tieši vakar misters Krauss — tas ir mūsu meistars — sacīja, ka ar rītdienu jauks nost kādu vecu krāsni un tās vietā mūrēs jaunU. Būs vajadzīgi zēni, kas ved gruvešus prom. Ja gribi, varu tevi ieteikt.

Es biju stāvā sajūsmā.

Pēc pusdienas pārtraukuma Cārlijs un Ripstons aizveda mani pie mistera Krausa, un viņš lika man ierasties darbā nākamajā dienā. Kopš tā brīža es no «mazā skrandaiņa» biju kjuvis par mazu strādnieku.

Jaunā dzīve sagādāja man daudz zaudējumu. Tomēr, lai arī cik grūti man palaikam klājās, mani mierināja doma, ka es vairs neesmu viens kā agrāk. Man līdzās ir mani biedri. Viņi palīdzēs grūtā brīdī, un visi kopā mēs reiz sasniegsim labāku nākotni gan lieliem, gan maziem skrandaiņiem, kuri jau kopš bērna kājas nepazīst ne maigumu, ne prieku.

Gandrīz katru svētdienu es apciemoju misteru Dženetu Preskotstrītā divpadsmit. Viņš uzņem mani ļoti laipni un ir man pieķēries no visas sirds, arī es esmu viņu iemīlējis kā savu tēvu. Reizēm es aizvedu pie viņa savu mīļo Ripstonu, un kādus tad brīnišķīgus piedzīvojumus no saviem jūras ceļojumiem stāsta mums misters Dženets!

SATURS

I Pamātg……………………………………………………………….

II Jaunas mocības. Bēgšana………………………………………….

III  Vakars Smitfīldas tirgus laukumā. Man draud nopietnas briesmas

IV   Es mēģinu «riet». Mani jaunie paziņas………………………….

V   Arkās ……………………………………………………………….

VI   Biedrība «Ripstons, Mouldijs uri Ko»………………………….

VII   Es sāku strādāt…………………………………………… . .

VIII Šunelis. Man seko. Nepatīkamā nakts……………………………

IX   Es nokļūstu darba namā………………………………………….

X   Es izdzīvoju……………………………………….

XI   Es vēlreiz dodos uz Tērnmilstritu……………………………….

XII Es iepazīstos ar diviem džentlmeņiem……………………………

XIII Es kļūstu par ielas dziedātāju. Senā paziņa…………………….

XIV  Senā paziņa mani ēdina un ģērbj…………………………………

XV Mans jaunais saimnieks……………………………………………

XVI Zirneklis un viņa suns. Noslēpumainie sodrēji . . . .

XVII Mana vēlēšanās piepildās………………………………………….

XVIII Skats, vēl briesmīgāks par tiem, kas redzēti teātri

XIX Es aizmūku no policijas……………………………………………

XX Es uzsāku jaunas gaitas……………………………………………

XXI  Es iepazīstos ar Džordžu Hapkinsu………………………………

XXII   Es satieku veco biedru…………………………………………….

XXIII  Mana apņemšanās mainīties ātri pagaist………………………..

XXIV   Saruna naktī……………………………………………………….

XXV Es nododu misteru Hapkinsu. Priekškars krīt…………………

Джеймс Гринвуд МАЛЕНЬКИЙ ОБОРВЫШ

Рига «Лиесма» 1982 На латышском языке Перевела с русского Тия Петерсоне Художник Зигурдс Кампарс

ИБ № 3595

Vidējā skolas vecuma bērniem

Džeimss Grīnvuds MAZAIS SKRANDAINIS

Redaktore Ļ. Hi|imonoka Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehnisks redaktore S. Balode Korektore A. Giptere Nodota salikšanai 10.02.82. Parakstīta iespiešanai 26.07.82. Formāts 60X84/16. Ofseta papīrs Nt 2. Literatūras garnitūra. Ofsetspiedums. 9,76 uzsk. iespiedi.; 20,10 uzsk. kr. nov., 9,45 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. № 181. Cena 35 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 153/31234/B-694. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081, Rīgā, Balasta dambī 3.

[2] strādnieku kvartals Londonā.

Content

Grīnvuds Džeimss Mazais skrandainis

I pamĀte

II JAUNAS MOCĪBAS BĒGŠANA

III VAKARS SMiTFĪLDAS TIRGUS LAUKUMĀ MAN DRAUD NOPIETNAS BRIESMAS

IV ES MĒĢINU «RIET» MANI JAUNIE PAZIŅAS

V arkas

Vi BIEDRĪBA «RIPSTONS, MOULDIJS UN K°»

VII ES SĀKU STRĀDĀT

VIII ŠUNELIS MAN SEKO NEPATĪKAMĀ NAKTS

IX es nokĻŪstu darba NAMĀ

X es izdzĪvoju

Xi es VĒLREIZ DODOS UZ TĒRNMILSTRĪTU

XII es iepazĪstos ar diviem DŽENTLMEŅIEM

XIII es KĻŪSTU PAR IELAS DZIEDĀTĀJU SENĀ PAZIŅA

XV mans jaunais saimnieks

XVI zirneklis un viŅa suns NOSLĒPUMAINIE SODRĒJI

XVII mana vĒlĒŠanĀs PIEPILDĀS

XVIII skats, vĒl briesmĪgĀks par TIEM, KAS REDZĒTI TEĀTRI

XIX es aizmŪku no POLICIJAS

XX es uzsĀku jaunas GAITAS

XXI es IEPAZĪSTOS AR DŽORDŽU HAPKINSU

XXII es satieku veco biedru

XXIII mana APŅEMŠANĀS MAINĪTIES ĀTRI PAGAIST

XXIV SARUNA NAKTI

XXV es nododu misteru hapkinsu. PRIEKŠKARS KRĪT

SATURS