Turi Žuža

Meitene no Francijas

Žuža Turi

Meitene no Francijas

Pirmā daļa

Žа-пе-te! .. .

Atskanēja no otrā stāva loga. Kaut kur galvenās ielas vidū vēja brāzma, traukdamās no jūras, uztvēra šo saucienu un, sagriezusi virpulī, sviešus aizsvieda tālāk. Vēl pirmā zilbe spalgi šķēla gaisu, bet pārējais jau dzisa kā nopūta:

— Ža-ne-te!

Atbildes nebija, un logs otrajā stāvā aizcirtās ciet. Iela šķilta kā izmirusi — likās, ka ciemats būtu labprātīgi pakjāvies pavasara vēja nevaldāmajai trakošanai. 1952. gadia martā Treparvilas iedzīvotāji, īgni purpinādami, ieslēdzās savos dzīvokļos; šoreiz pavasara viesuļvētrā, kas ik gadus uzbruka ciematam, jautās biedinoši draudi. «Nez ko nesīs šis jaunais pavasaris? Jiaunu trūkumu, jaunas rūpes ... Atkal nebūs maizes ...» sprieda treparviliešii un, šo domu mākti, novērsās no pasaules ... Bet vējš trakoja arvien nevaldāmāk, rāva no jumtiem nost dakstiņus, plēsa no sienām apmetumu, kā neprātīgs, klaudzinādams aizvirtņus, lauzās logos. Vējam līdzi virmoja putekļi, virpuļoja papīra driskās, un bez kādas jēgas, neciešami čīkstot, griezās virzienu zaudējušie vēja rādītāji.

Kaut arī Treparvilu dēvēja par pilsētu, tā patiesība ne ar ko neatšķīrās no neskaitāmiem citiem Padekalē provinces ogļraču ciematiem. Tie tika celti cieši cits pie cita, un gandrīz nekur tos nešķīra ne apsēti lauki, ne puķēm izraibinātas pļavas. Tāpat arī mežu varēja redzēt gandrīz vai vienīgi ap iežogotajām šahtu teritorijām. Zemie pakalni šosejas malā vīdēja kaili, zeme bija izkaltusi un saplaisājusi. Ja kāds zinātkārs ceļotājs pamestu skatienu pa logu no vilciena, kas traucās cauri Padekalē provincei, tad viņš ieraudzītu tumšas, neizskatīgas divstāvu mājiņas, kas, it kā meklēdamas atbalstu, cieši saspiedušās cita pie citas, ieraudzītu tuksnesīgas, vienmuļi vienveidīgas ielas. Šur tur pazibētu kāda baznīca vai arī augsts konuss, kas radies, dienām un naktīm no šahtām izvedot neskaitāmas vagonetes nederīgo iežu. Visapkārt dažādos virzienos zarojas dzelzceļa sliedes, krustām šķērsām sašvīkodamas ainavu. Strupceļos stāv preču vagoni ar raktuvju sabiedrību zīmēm un uzrakstiem angļu valodā. Noliktavas klajumos lūžņu kaudzes, ķieģeļu grēdas, gāzu cisternas, plaši izpletušās pārvalžu un kantoru ēkas... Iežogotā iecirkņa vidū paceļas pašas šahtas virsotne, un atkal — ogļraču ciemats ar drūmām šauru divstāvu mājeļu rindām, ar baznīcas torni un dzelzceļa sliedēm, kas tiecas prom uz visām malām ... Veļas dumu mutuļi. Lauzdamās no milzīgajiem dūmeņiem, melnas grīstes neveikli plešas, sadalās, izzūd ... un, liekas, izgaist bez pēdām. īstenībā dūmi nemanot nosēžas uz māju sienām, uz logu rāmjiem, sajaucas, ar ielas putekļiem un sagandē tīro gaisu, kas plūst no jūras.

Treparvilas galvenā iela ir šaura, bez kādām skaistuma pazīmēm, tā ir jebkura apkārtējā ciemata — tiklab

Senžana, Senžuljena vai Senpola galvenās ielas precīza kopija. Zinātkārais ceļotājs, ja tam gadītos izkāpt Trepar-vilas stacijā un pastaigāties pa galveno ielu, nevarētu saprast, kāpēc šis ciemats tik lepni tiek dēvētis par pilsētu. Tāpat kā Senžanas ciematā, arī šeit kādreiz zaļi vai gaiši zili krāsotajās māju sienās dziļi iekodušies sodrēji, tikpat neuzticīgi raugās pusaklie lodziņi. Gluži kā Senžuljenā, te gandrīz nemaz nav bruģa, ielas grimst putekļos un. līdzīgi tam kā Senpolā vai citur, tikai viena_ vienīga māja var lepoties ar trijiem stāviem — proti, mērija [1], un, tāpat kā visā apkārtnē, Treparvilā dzīvo nabadzīgas ogļraču ģimenes.

Kad ir darbs, visi Treparvilas vīrieši atrodas raktuvēs. Ja darba nav, viņi augām dienām zviln gultās un pētī sarežģītos plaisu vijumus nokvēpušajos griestos. Vakara puse daži velkas uz krodziņu, bet citi — un tādu nav mazums — sapulcējas Komunistiskās partijas lasītavā. 1952. gada pavasarī Padekalē provinces ogļu šahtās lielākoties strādāja tikai trīs dienas nedēļā; kopš tā laika, • kad amerikāņi biļa sākuši arī Francijas ziemeļu krastos celt atombumbu atbalsta bāzes, kapitālisti cits pēc cita piedāvāja savus uzņēmumus valdībai. Satiksme starp dažām provincēm bija ar stingru pavēli vienkārši aizliegta; radās tādi rajoni, kur franču pilsonis nedrīkstēja spert kāju. Tagad ogļračiem brīva laika bija vairāk, nekā vajadzīgs, un alus bodēs pie galdiņiem neapklusa runas par bezdarbu un badu. Bet tie, kas raudzījās uz notikumiem nopietnāk, devās uz Komunistiskās partijas lasītavu — tur apsprieda visa notiekošā galveno cēloni un paredzamās sekas; runāja arī pār to, kas būtu darāms.

Treparvilas sieviešu dzīve laikam gan bija vēl bēdīgāka. Tiesa, uzslaucīt un apkopt tukšās istabas nav nemaz tik grūti. Arī laika tas pārāk daudz neprasa. Pirmajā stāvā ir vienmēr tumšs. Virtuves nomelnējušās sienas viscaur piesūkušās ar rūgtenu eļļas un vārītu sakņu smaku; blakus istabā ir nemājīgi un netīkami. Vecas, čīkstošas koka kāpnes ved no virtuves otrajā stāvā, kur atrodas vēl divas istabas. Tā Treparvilas ogļraču ģimenēm ir trīsistabu dzīvokļi, bet izpeļņa nav tik liela, lai varētu

iegādāties dzīvokļa iekārtu. Istabās redzams tikai visnepieciešamākais: vienkāršas gultas, skapis, daži nekrāsoti koka krēsli. Uz kamīna, kas nekad netiek kurināts, stikla kupols. Pārtikušajiem zem šī kupola atrodas figūrām izrotāts pulkstenis, bet nabadzīgām, dievbijīgām vecenītēm — vienkāršs, tirgū lēti nokaulēts krucifikss. Ogļraču sievas, kamēr tās vēl jaunas, cenšas kaut drusku izdaiļot savu mītni: pieliek logiem lētus mežģiņu aizkarus, no dažādām drēbju lupatiņām'sašuj paklājiņus, ko uzsedz uz nežēlīgi čīkstošās dēļu grīdas, uz pavasara pusi izbalsina māju, nokrāso sienas gaiši zilas, dzeltenas vai zaļas. Bet gadu gaitā viņas secina, ka visas pūles ir veltīgas. Mājiņas sienās aizvien dziļāk iekožas sodrēji un ogļu putekļi, no biežās mazgāšanas mežģiņu aizkari sairst, paklāji nodilst, bet jaunu mantu iegādei trūkst naudas. Un franču ogļraču sievām zūd prieks kaut ko darīt. Viņas kļūst līdzīgas visām citām. Darba nav daudz arī mājas dārziņā, jo kādu ražu tad var gaidīt, ja viss pārklāts ogļu putekļiem! Bērns, tikko iemācījies patstāvīgi iet un rāpties pāri slieksnim, augām dienām pazūd ielā, ņemas ar draugiem putekļos vai arī lūžņu piekrautajos laukumos un terikonu nogāzēs. Šādos apstākļos Treparvilas sievietēm izveidojas paradums meklēt kādu peļņas avotu. Vairums strādā Rubē pilsētas tekstilfabrikās un līdz ar gaismiņu dodas vilcienā turp. Mājās paliek vienīgi vecīši un mazi bērni. Lielākie bērni iet skolā — daži «brīvajā skolā», kur māca garīdznieki, citi valsts skolā, kas atrodas četrus kilometrus attālu no ciemata. Gadās, ka bērniem nav patikas doties tik tālā ceļā, — kas par to, nav liela nelaime: franču skolotāļi, starp kuriem ir ļoti daudz lielisku, progresīvu, idejisku jauniešu, spiesti uz to raudzīties caur pirkstiem. Ūn kā arī lai pamania triju četru iztrūkumu zālē, kur pulcējas astoņdesmit, simt skolnieku!

Tas viss raksturo Treparvilu un tās iedzīvotājus tikai aptuveni. Cik vien šeit māju — visas līdzīgas, visām vienādi drūms, īgns izskats.

Iemesls tam visur tas pats: bezdarbs un politiskais stāvoklis, kas kļūst arvien draudīgāks. Katrā no šīm mājām dzīvo vīrieši nocietinātām sirdīm, sievietes no darba salīkušām mugurām, savā vaļā pamesti bērni... Un, protams, bez šiem galvenajiem iemesliem katrai ģimenei

nav mazums vēl pašai savu rūpju, bēdu un grūtību, kas prasīt prasa atrisinājumu. Šis smagais iekšķīgais sasprindzinājums bieži vien izlaužas uz āru: gan nesavaldīgā strīdā, lamās, gan drūmā klusēšanā vai rūgtās sieviešu asarās. Un arī tā kā patlaban: atsprāgst vaļā logs, un saniknota sievietes balss iekrīt mežonīgajos vētras auros:

— Ža-ne-te!

Nesagaidījusi atbildi, piktā vecene aizcirta logu un pazuda. Viņa nepamanīja mazmeitas smuidro augumiņu, kas zagās prom pa ielu. Meitene vaibstījās, cik jaudas; viņas sašķobītā sejiņa atgādināja saniknotās. vecmāmiņas seju.

Viņi bija četratā. Spiezdamies gar māju sienām, bērni gāja piesardzīgi cits aiz cita: pa priekšu kalsnā meitenīte, ailz tās otra, tad garš, neveikls pusaudzis un pats pēdējais — vēl gluži mazs knēvelis. Laiku pa laikam Žanete atskatījās, piepūta vaigus, cītīgi sarauca pieri dziļās rievās, saknieba lūpas un, gluži kā vecā sieviete, ar ātru kustību satvērusi pakausī matus, runāja vecīgā, drebelīgā balsī:

— 2a-ne-te!

Visi trīs bērni smējās aizgūtnēm. Mazais, aši tipinādams visiem aizmugurē, smējās locīdamies, gandrīz bez skaņas. Ak, šī Žanete! Kā izlieta vecmāmiņa! Ir seja, ir balss — un tad vēl nez kā pamanījusies izspīlēt savu vājo, iekritušo vēderu... Acu priekšā pati vecmāmiņa Mišo.

— Ai, nesmīdini! — lūdzās aiz Žanetes skrejošā meitene. — Tā vien skaties, vējš aizpūtīs.

— Turies pie tā! — sauc Žanete.

Izstiepusi uz priekšu kalsnās rociņas, gluži kā ieķērusies auļotāja vēja neredzamajās krēpēs, viņa traucas, joņojošās, mežonīgi kaucošās viesuļvētras nesta.

Žanetei aizmugurē klaudz trīs pāri nodriskātu sandaļu. Iela tukša kā izmirusi. Žanetei tagad liekas, ka viņa valda ne vien pār Mārī Zantilu un abiem brāļiem ‘Vavri-nekiem, kas padevīgi skrien viņai nopakaļ, bet arī pār visu Treparvilu. Viņas varai nav robežu. Meitene patiesi gandrīz vai lido, aizvien paātrinādama savu skrējienu. Mazajam Vavrinekam no kājas nomaucas noplīsusī san-

dale, viņš noņemas gar to, atbalstījies pret sienu, un aprautā, raudulīgā balsī lūdzas:

— Žanete, pagaidi, Žanetīt!

Meitene, ja arī gribētu, vairs nespēj apstāties. Viņa joņo, sacenzdamās ar vēju. īsi apcirptie mati krīt uz pieres. Piemiegtās acis aiz biezajām skropstām liekas kā divas šauras, zibošas spraudziņas. Kas viņai tagad gar šiem Vavrinekiem! Liekas, atpalicis arī vecākais. Nevaldāms palaidnis, bet, līdzko runa ir par jaunāko brālīti, tā atmaigst mīksts kā pūpēdis. Droši vien arī tagad aizsteidzās palīgā mazulim. Lai, viņai nav vajadzīgs neviens. Lai atpaliek arī Mārī Žantila — tā būs vēl labāk.

Bet Mārī nepadevās. Viņa pastāvīgi turējās kopā ar Žaneti: kopā gāja skolā, kopā kavēja stundas, draudzības vārdā pacieta tēva rupjās lamas, mātes nesavaldīgi cirstos pliķus, zobgalīgos aizrādījumus, skolotājas mūķenes nicīgos žestus un arī pašas Žanetes Rostas kaprīzes. Jā, Mārī un Žanete bija draudzenes, nešķiramas draudzenes, bet ne līdztiesīgas: Žanete komandēja, un Mārī pakļāvās. Žanete pulcināja ap sevi veselu baru zēnu un meiteņu, sadalīja pašas sagudrotajās rotaļās lomas, pavēlēja, sodīja un apbalvoja. Un Mārī? Mārī sirds dziļumos bija klusa, labi audzināta meitene ar gludi saglaustu galviņu, tīru priekšautiņu, ļoti līdzīga mātei. Viņa labprāt ar grāmatu rokās sēdētu blakus savai draudzenei, kopīgi mācītos uzdoto, lasītu, bet brīvajā laikā rāmi pastaigātos vai arī ravētu savu m,azo sakņu dārziņu. Vārdu sakot, Mārī mierīgi un rātni dzīvotu ar savu tēvu Marselu Žan-tilu un uz sišanu nadzīgo māti Bertu Zantilu, bet... veltīgas cerības! Žanete Rosta nicināja šos rāmos priekus, nevēlējās stundās būt uzmanīga, nevarēja ciest skolotājas mūķenes dzēlīgo balsi. Viņa neieredzēja nekādus spaidus un neatlaidīgi aizstāvēja savu brīvību. Ko gan spēja te darīt nabaga mazā Mārī Žantila? Tā arī šodien dziļā padevībā viņa sekoja draudzenei, visiem spēkiem cīnījās ar vēju un tusnīdama četrrāpus rausās kopā ar Žaneti terikona akmeņainajā piramīdā.

Žanete stāv, ļaudama seju vējam. Viņai mugurā izbalējusi flaneļa jaciņa. Svārki priekšpusē neapsedz pat ceļgalus, bet mugurpusē tie ir veselu plaukstas platumu garāki. Ap tievo vidu saplaisājusi ādas josta. Vējš planda

platos svārkus, purina īsos, savēlušos matus, bet meitene stāv nekustīgi, izstiepusies taisni kā stīga. Reiz viņa bija redzējusi kādā ilustrētā žurnālā neiedomājami slaiku sievieti: skaistule viena pati stāvēja jūras krastā, pievērsusi acis tālei, un vējš plandīja viņas svārkus un cirtainos matus... Patlaban Žanete iedomājās sevi par šo sievieti. Terikons kļūst par klinti jūras_ krastā, bet viņa pati, lūkodamās piemiegtām acīm tālē, neredz pāragri novītušo zāli, gaisā virpuļojošās papīra driskās, ne ari caurumaino skārda bļodiņu, kas nomesta terikona pakājē, bet kādu nebijušu skaistumu, no kā sirds saldi gurst.

Aizmugurē pa raktuvju atmetumiem steidzīgi rāpās augšā Mārī. Zem viņas smagajiem soļiem reizi pa reizei izslīdēja akmentiņi un ar troksni ripoja lejā pa nogāzi. Ar delnas virspusi resnīte norausa no pieres sviedrus un, sākdama runāt, pēkšņi izkliedēja visu burvestību.

— Man sandalē ieticis akmens, — viņa gaudās. — Vai dieniņ; kā noberzis papēdi!

Žanete, ne skatienu uz viņas pusi nepametusi, norūca:

— Izvelc akmeni un nečinksti!

— Tūlīt izvilkšu, tikai palīdzi man!

Meitene atbalstījās pret Žanetes plecu un, novilkusi no kājas sandali, to izpurināja.

Tobrīd piramīdas pretējā pusē uz nogāzes atskanēja lejup ripojošu akmentiņu troksnis, un drīz parādījās divu brāļu Vavrineku apaļās, gaišmatainās galvas. Vecākais,

Andrē, stūma sev pa priekšu klūpošo Stefanu, bet tas, elsodams un tverdamies pie akmeņiem, priecīgi murmināja:

— Redz, kur tu, Žanete! Un mēs tevi meklējām, meklējām ...

Pēkšņi meitene aizmirsa iedomāto dāmu, kas sapņo jūras krastā. Iepletusi rokas, viņa sāka griezties, tā ka zem kājām lidoja akmentiņi, un, mēdīdama mazo, klusi dungoja:

— «Un mēs tevi meklējām, meklējām ...» Ak jūs! Jau no tālienes mūs varēja ieraudzīt, mēs taču nespēlējām slēpšanos!

— Mēs domājām, ka jūs esat lejā noliktavā, — paskaidroja Andrē, aplūkodams plīsumu savās stipri novalkātajās un jau pārāk īsajās vadmalas biksēs. — Tu taču teici, ka mēs iesim uz noliktavu.

— Nu, kur tas laiks!

Pēkšņi Žanete pārstāja griezties. Viņa apsēdās uz akmeņiem un, atbalstījusies elkoņiem pret ceļgaliem, ierunājās negaidīti skarbā balsī:

— Apnicis! Lieciet mani mierā ar savu noliktavu, man pietiek!

Par «noliktavu» bērni bija lūžņu sagāztuvē iesaukuši mazu, pussakritušu šķūnīti, ko sedza aplupis jumta papes gabals. Četri draugi bija šeit iekārtojušies apmēram pirms diviem gadiem. Tur viņiem bija patvērums sliktā laikā, turp nesa visu, ko gadījās atrast nepārtrauktajos klejojumos. Tādā veidā sakrāj'ās auklu galiņi, naglas, tukšas konservu kārbas, krāsainas lupatiņas, korķi, bildītes ar svēto attēliem, velosipēdu zvani, vecas avīzes, slidas — trīs slidas un visas tikai vienai kājai... Nav nemaz iespējams uzskaitīt visu to, kas šai šķūnītī bija sakrājies divu gadu laikā! Reizēm bērni mēdza sakārtot savus dārgumus: rūpīgi attina un atkal satina kamoliņā auklas, iztaisnoja ar āmuru līkās naglas, izgludināja, ielikdami starp divām skārda plāksnēm, saburzītas bildītes. Dažreiz Mārī pat šķūni izmēza un ar nopietnu sejas izteiksmi izpurināja «paklāju» — vecu lupatu. Tad tika atnests jauns guvums, un atkal viss sajuka vienkopus. Visu ziemu viņi nebija «noliktavā» bijuši, bet, tiklīdz iestājās pavasaris, abi Vavrineku zēni aizvien biežāk

sāka par to runāt. Tieši šajā vējainajā marta dienā bija nodomāts doties turp, bet Žanete nez kāpēc pārdomāja citādi, un nu viņi ir šeit, terikona virsotnē; viņus purina vējš, Andrē biksēm uz ceļgala rēgojas plīsums, Mārī kaja saberzta līdz asinīm, bet Žanetei lai vai kas: sēž vienaldzīga pret visu, aptvērusi seju plaukstām. Pār Trepar-vilu pamazām sabiezēja krēsla. Baidīdamās sēsties uz asajiem akmeņiem, Mārī nometās tupus, betmazais Stefans, atbalstījies pret Žanetes plecu, murmināja dīvainus, nesaprotamus vārdus. Tēmēdams attālajā laternas staba, Andrē svieda plakanus akmentiņus, un tie dobji krita lejā. Uz sliedēm, spalgi un aprauti svilpdama, manevrēja lokomotīve.

— Es būšu kurinātājs, — sapņaini novilka mazais Stefans. — Kurināšu katlus, kad būšu liels ...

— Kurini vesels!

Žanete mazliet paraustīja plecu, un zēna galviņa noslīdēja no tā, bet tūlīt atkal iekārtojās pie Žanetes vajā kakla, kur uz āru redzami izspīlējās atslēgas kauls.

— Kurinātājam jānoliek pārbaudījums, — aizrādīja saprātīgā Mārī Žantila. — Tētis nolika kurinātājā pārbaudījumu vēl tur pie mums Beļģija.

Andrē nicīgi paraustīja plecus un butu nospļāvies sev pie kājām, bet, pašķielēji^ uz Žaneti, atturējās.

Mārī mūžīgi skandina par savu Beļģiju, it kā tur butu nez cik jauka dzīve, bet robeža jau tepat vien ir. Ogļrači nāk šurp bez vīzas. Та, pirms trim gadiem pec kada liela streika, atnāca iarī Mārī tēvs; ieradās ar noplukušu saini, ar sievu un diviem bērniem. Treparvilā runaja, ka Marsels Žantils bijis streiklauzis un tāpēc atradis par pareizāku doties prom. Arī Žanetes Rostas tēvs ir ārzemnieks — viņš atbrauca no Ungārijas sen, vel tajos laikos, kad neviena no četriem draugiem pat nebija pasaulē. Bet Žozefs Rosta ir krietns cilvēks, to ciematā zina katrs. Arī zēnu tēvs — Todors ‘Vavrineks atbraucis no tālienes ... Tagad gan pavisam nolaidies, tā ka nav ko sevišķi lepoties, bet neviens Treparvila par viņu ļaunu vārdu neteiks. īsi sakot, nav iemesla Mārī nemitīgi platīties ar savu tēti!

— Bet mēs ar Žaneti, — lēnām un mierīgi ierunājās Mārī, — tiklīdz beigsim četras klases, saksim strādāt

Rubē fabrikā. Zīda austuvē. Tur ir tīrs darbs un maksā ari pieklājīgi.

— Nu tad strādā vesela! — atsaucās Žanete. — Beidz četras klases un nesies tik prom uz Rubē!

— Kā tad tā? Un tu? Mana māmiņa jau norunājusi ar galveno meistaru. Mēs taču nolēmām, vai neatceries?

Žanete atkal attrauca:

— Nu, kur tas laiks! ...

Metās krēsla.

Žanete domīgi vērās tumstošajā debesu zilgmē. Viņa nedzirdēja savu pašas balsi, kas jau divreiz atkārtoja: «Nu, kur tas laiks!» — it kā šis pavasaris, ielauzies reizē ar viesuļvētru, nozīmētu viņas dzīvē kādu izšķirošu pavērsienu. Žanetes acis tagad raudzījās pat nedaudz izbiedēti — negribējās, ai, kā negribējās nekādu pārmaiņu! ... Marl, mazo muļķīti, grauž sirdsapziņa — abas draudzenes jau trešo dienu nav rādījušās skolā, bet vai tad tur ir kas labs? Tomēr šo nejēgu Marl arī tagad velk turp.

Pēkšņi Žanete sakrustoja rokas uz krūtīm un norunāja glaimīgā balsī:

— Redziet nu, mani mīļie, baltie jēriņi, šī «sarkanā» Žanete Rosta netur mūs par sevis cienīgu sabiedrību. Tikai visuvarenajam dievam vien zināms, kāpēc viņa tomēr izvēlējusies mūs, bet nav pagodinājusi ar savu personu valsts skolu ...

Mazais Stefans, sarāvies čokurā Žanetei blakus, skaļi smējās. Mārī Žantila nevaldāmi trīsēja aiz smiekliem. Tas, kas pazina māsu Andželu, liekas, būtu nupat dzirdējis viņu pašu. «Baltie jēriņi» — tie ir raktuves pārvaldes inženieru un ierēdņu atvases, Žaneti viņa dēvē par «sarkanu», norādīdama uz meitenes tēva Žozefa Rostas uzskatiem. Žanete no visas sirds necieta māsu Andželu un ar prieku būtu uz visiem laikiem pametusi šo skolu. Tagad viņa bieži vien atzina, cik daudz taisnības bija tēvam, kad viņš pirms trijiem gadiem tik dedzīgi protestēja pret «brīvo skolu». Bet toreiz vecmāmiņa Mišo panāca savu, arī apstākļi spieda nodot Žaneti: mūķeņu rokās.

«Vai jums prāts, Žozef!» kliedza vecmāmiņa griezīgi spalgā balsī, un «r» skaņa viņas mutē ripinājās tā, it kā viņa skalotu kaklu. «Tik vārgam, slimīgam bērnam staigāt četrus kilometrus turp un tikpat daudz atpakaļ!»

«Citi taču staigā,» bija teicis tēvs. «Un bērni... mums jau te visi bērni ir vārgi un slimīgi...»

Tad nu vecmāmiņa vairs nespēja valdīt par sevL dauzīja ar dūrēm pa galdu, svaidīja visu, kas gadījās pie rokas, un izvirda pār tēvu niknu vardu pludus:

«Lai viņi iet! Ļoti žēl, ka ir tādi bezdievīgi vecāki, kas moca paši savus bērnus. Varbūt jūs, Žozef, nezināt, ka valsts skola ir visu netikumu perēklis? Kur rodas visi šie vaijani' *, visi nelieši...»

Tad tēvs bija skarbi apklusinājis sievasmāti:

«Pietiks, māt! Labāk pievaldiet mēli... Kļūsiet!»

«Nē, neklusēšu vis!» spiedza vecmāmiņa. «Es jūsu darīšanās nemaisos. Kas man bēdas, kurp jūs velk, — atbildiet pats par visu dievam tam kungam. Nedomājiet, pienāks laiks, nožēlosiet! Bet savu mazmeitu es neļaušu dzīt kapā. Man jau pietiek ar to, ka meita, tā vien skaties, liksies no šādas suņa dzīves garšļaukus! ...»

Reizēm Žanete atcerējās, kā toreiz tēvs bija noraudzījies uz viņu. It kā gaidītu, lai viņa pati pasaka izšķirošo vārdu. Bet Žanete bija viscaur vienis prātis ar vecmāmiņu. Kas vēl nebūs! Stundām ilgi stampāt pa ceļu tapec vien, lai apsēstos skolas solā! Valsts skola — liela, kroplīga un veca baraka, bet sieviešu klostera vēsajos ^gaiteņos vēdī patīkams vīraks un puķu smarža, masa Žozef a rīta lūgšanā tik skaisti spēlē ērģeles, ka raudiens nak .

Taču, domājot par šo strīdu, Žanete apziņas: ja, tieši toreiz viņas un tēva starpā notika lūzums — Žozefs Rosta attālinājās no meitas, un viņas audzināšanu pārņēma vecmāmiņa un māte ...

Žanete stāvēja uz terikona cienīgi uz krūtīm sakrustotām rokām. Atcerējusies visu, kas notika pirms trijiem gadiem, viņa ietiepīgi paraustīja plecus. Nav liela bēda! Vismaz tētis nejaucas viņas darīšanās; jau tā viņš visiem bojā garastāvokli — pastāvīgi klusē, pastāvīgi ir saīdzis. Apsēžas pie loga un sēž, iebāzis degunu ārzemju laikrakstos. Tagad, nez kā tas bija iznācis, viņš dzīvoja ģimenē kā svešs cilvēks. Visi zināja, ka nu jau būs septiņi gadi,

* Vaijani — no franču vaillant — drošsirdīgs, franču pionieri. 2* 19

kopš tēvs ik stundu, ik brīdi domā vienīgi par atgriešanos dzimtenē, kaut arī par to vairs nerunā. »Viņš neatlaidīgi sapņo par savu mežonīgo zemi, bet tai pašā laikā viņa mājnieki, dzimuši francūži, neprot pat tās nosaukumu izrunāt — mēli var izmežģīt! Bet kādi tik viņam bija nodomi, kā viņš gatavojās šim braucienam!

Žanetes acu priekšā pēkšņi parādās tēva tēls, kāds tas bija toreiz, — dzīvs, rosīgs, jauneklīgs. Un atmiņā pavīd tēva jau gandrīz aizmirstais mīļo roku glāsts.

Bet, «par laimi», saslima māte — viņai Lansas slimnīcā operēja plaušas. Pēc dažiem mēnešiem viņa atgriezās mājās novājējusi, nespēcīga, novecojusi. Ārsts paziņoja: «Tāls ceļš un strauja klimata maiņa var viņai maksāt dzīvību.» Vecmāmiņa savukārt aizdedzināja jaunavas Marijias svētbildes priekšā sveci un, svētsvinīgi pacēlusi acis pret debesīm, noteica: «Dievs ir žēlīgs ... ‘Viņa ziņā, kas mums lemts.»

Pamazām māte sāka atgūt spēkus, no jauna ķērās pie adīšanas un adījumus pārdeva paziņām. Kad raktuvēs darba pietika vairs tikai trim dienām nedēļā un peļņa aizvien vairāk samazinājās, māte, līdzīgi citām Trepar-vilas sievietēm, arī sāka strādāt fabrikā un braukāt uz Rubē pilsētu. Tēvs klusēja. Mutes kaktiņos viņam ievilkās dziļas rievas, viņš nepārstāja domāt par savu dzimteni ar neiespējami grūto nosaukumu.

— Mažiarorsag [2], — nomurmināja Žanete un negaidot skaļi iesmējās.

— Ko tu teici? — jautāja Mārī.

— Kas tev par daļu!

Uzlēkusi no akmens, Žanete klusēdama sāka kāpt pa nogāzi lejup. Viņa dzirdēja aizmugurē Andrē neveiklo dipināšanu, Stefana tusnīšanu, piesardzīgos Mārī Žanti-las soļus, bet gaidīt draugus nevēlējās. Pārgājusi pāri sliedēm, Žanete, spārdīdama akmentiņus, zemu noliektu galvu vilkās mājās.

Pulkstenis baznīcas tornī noskandināja sešas reizes. Žanete gāja garām kokiem, kas bija izgāzti ar visām saknēm, garām kādam šķūnim, kam viesuļvētra bija izrāvusi no eņģēm durvis; galvenajā ielā zem meitenes kājām čirk-

stēja dakstiņu lauskas un apmetuma gabali. Kāds varens spēks bija satraucis arī brīnumaino mieru debesu velvē, tālajam, zilajam fonam nevērīgi pārvilcis pāri asiņaini sarkanas un dzintardzeltenas svītras; bet šīs nedabiski spilgtās, kliedzošās krāsas, lauzdamās cauri biezajam gaisa slānim, likās atmaigušas un atblāzmojās virs Tre-parvilas tikai kā bāls atspīdums. Žaneti pārsteidza ciemata skaistums. Tādu viņa to nekad agrāk nebija redzējusi. Vienveidīgās, pelēkās mājas likās gaistam, slīdam acu priekšā ... Meitene dziļi ievilka elpu, sirdi parņema prieks un smeldze. Vēlāk, kad vien Žanete iedomājās par dzimto ciematu, viņa to atcerējās tieši šādu.

Pie liela, iežogota laukuma stāvēja divi zēni, valsts skolas audzēkņi, un meitene. Vienam zēnam rokā bija spainītis ar klīsteri un prāva ota, otram — mātes iepirkumu soma ar lielu papīra vīstokli. Viņš izvilka no vīstokļa vienu lapu un noklāja zemē ar kreiso pusi uz augšu Viņa biedrs aši pārbrauca pār to ar otu, bet meitene satvēra lapu un veikli pielīmēja pie žoga.

Žanete bērnus pazina jau iztālēm. Meitene bija viņas klases, biedrene Roze Prinjē! Nez kas notiktu, ja tagad pēkšņi ierastos māsa Andžela! Žanete ļoti labi zinaja, ar ko šie trīs vaijiani nodarbojas: viņi līmē plakātus. Visur bāž savus degunus, pastāvīgi ņemas: gan_ izliek plakātus, gan izdala skrejlapas, te viņiem sanāksme, te demonstrācija. Arī skolā turas kopā, visiem vienādi kaklauti, devīzi ieviesuši, — ko neteiksi, kāda mažošanas! Vaijani ir labākie skolnieki klasē, stundas nekad nek*ave; kārtīgi pilda visus pienākumus, gluži kā par spīti māsai Andželai, kas gaidīt gaida iemeslu, lai izsviestu viņus no skolas... Uz plakāta lieliem burtiem uzrakstīts: «Mes gribam mieru!» Žanete mazliet sašķiebj lūpas un, lai samulsinātu bērnus, apstājas viņiem aiz muguras.

Roze Prinjē laipni sasveicinājās ar Žaneti:

— Labdien, Rosta!

— Labdien, — atņēma Žanete un, saviebusi seju izsmieklā, noraudzījās, cik ātri un veikli kustas bērnu rokas.

Roze Prinjē ar delnu nolīdzināja pie žoga pielīmēto plakātu un pagriezās pret Žaneti:

— Skolā tevi neredz, atkal slimoji?

— Atkal? — īgni atkārtoja Žanete. — Kur nu! Man nekas nekait!

— Tad jau labi!

Roze vēl dažas reizes pārvilka ar roku pār plakātu, zēni savāca klīsteri, pārtikas somu un apņēmīgi dzīrās doties tālāk, kā jau nevaļīgi cilvēki, kam nav laika tērzēt ar svešiem. Bet Žanete negaidot saskaitās. Viņa lepni atmeta galvu un dusmīgi uzsauca Rozei nopakaļ:

— Rūpējies pati par sevi! Saprati? Varbūt es slimoju ar garo klepu!

— Nē, protams, ne! Es labi atceros, ka garais klepus

bija man, — mierīgi atbildēja Roze un atskatījusies uzsmaidīja tumši piesarkušajai Žanetei.

— Es pateikšu par jums, gan redzēsiet!

Roze uz mirkli apstājās.

— Nav tiesa! To tu nedarīsi. Nemaz necenties sevi nomelnot, — viga noteica pārliecinoši. — Es tevi labi pazīstu. Sen jau tev laiks būt mūsu vidū!

— Liecies mierā! — pamācīja zēns, vicinādams otu. — Pierunāt nevajag.

Viņš satvēra Rozi aiz rokas un vilka sev līdz. Žanete nikni sauca bērniem nopakaļ:

— Lika pagaidīt! Tā jau es pie jums iešu! Neesmu vēl prātu zaudējusi! Nospļauties man par jums! Kā gribu, tā ari daru ... un ... un ejiet jūs visi ratā!

Atbildes nebija. Visi trīs bērni steigšus gāja uz priekšu gar žogu, bet Žanete metās, ko kājas nes, uz mājām. Sākumā dusmu pilnu sirdi, tad nomierinājās, un pēkšņi viņu pārņēma jautrība. «Jūsu vidū man laiks būt... kā tad!» viņa purpināja. «Grib, lai es viņiem spaiņus stiepju, bet tad sadomās, lai es soļoju pa ielām ar plakātiem un karogiem! Ai, kā vecmāmiņa sadotu Rozei! ...» Un pēkšņi, par spīti visam, Žanete ar lielu maigumu, ar pateicību iedomājās Rozi Prinjē. Viņa salīdzināja to ar tiklo, muļķīgo Mārī Žantilu — protams, Roze ir gluži citāda, daudz saistošāka! Labākā skolniece klasē, spēcīga rakstura, noteikta, kas par to, ka pati maziņa un kalsna. Te viņa slimo ar garo klepu, te asinis tek no deguna, pagājušajā gadā sirga ar angīnu, bet vēl senāk viņai bija uztūcis kakls, tāpēc vecāki viņu nesūtīja uz valsts skolu, — pārāk tālu iznāk staigāt. Bet Rozes Prinjē uzskati nemainījās. Viņu neietekmēja ne skurbinošā vīraka smarža sieviešu klostera krēslainajos gaiteņos, ne glaimīgi pamācošās māsas Andželas runas, ne arī rīta mesu dievbijīgais noskaņojums. Roze izturas pret visiem pieklājīgi, uzvedas Labi — bet tas arī ir viss. Ar viņu nevar apmainīties svēt-bildītēm, vārstīt lūgšanu krelles, noslēgt mazas derības — Roze turas nomaļus no nerakstītajiem klostera likumiem. «Lai viņa iet ratā!» atkārtoja pie sevis Žanete Rosta, bet šoreiz bez jebkāda naida.

Vējš bija aprimis, galvenā iela atdzīvojās Ļaudis pulcējās uz ietvēm un vārtu priekšā; bija dzirdama sieviešu gaušanās, vaimanas. Cik daudz posta sagādājusi vētra! Cik dakstiņu norauts no jumtiem, cik rūšu izdauzīts!

Aptiekā bija sapulcējusies parastā ikvakara kompānija. Pirms vakariņām tās apmeklētāji apetītes veicināšanai sūca aperitīvu, ko sagatavoja tuklais, nobarotam sivēnam līdzīgais aptiekārs. Žanete kā apburta vēroja pa logu aptiekāra Izdarības, brīnīdamās, ka resnītis tik viegli,

gluži kā gumijas bumba, lēkā šurp un turp. Šo aperitīvu dēļ aptiekārs, liekas, bija pilnīgi aizmirsis ogļraču sievas, kas viņu gaidīja ar receptēm rokās; pamazām viņas piepildīja visu aptieku.

Miesnieks Mezjē stāvēja uz sava veikala lievenīša trešā, vilrsējā pakāpiena. Nelielā, rūsganā bārdiņa iecirtīgi slējās uz priekšu, melnās ačeles šaudījās uz visam pusēm, rokas bija saņemtas zem asinīm aptašķīta priekšauta. Neatskatīdamies viņš izrīkoja pārdevēju, kas rosījās veikalā, un radās iespaids, ka miesnieks sava kaucošajā balsī izsauc pavēles visai ielai.

— Buljona kaulus saldētavā... Dēlis vienos traipos ... Nepūt pīlītes, es redzu! Kad gaļa bus sadalīta, — lai ne asins lāsīte nepaliktu uz letes, galvu cērt gareniski divkārt, pie ausīm pāršķel uz pusēm, šķērsām ... pakaļējo cisku pakar veselu uz āķa, tā ka nevienam no tas negrieztu — pievakarē atnāks pēc gaļas no direktora kunga ...

Labākie gabali, mīkstums — viss tika nodots raktuvju administrācijai; ogļraču sievām, kad tās atļāvās nopirkt pie Mezjē mazliet gaļas, atlika vienīgi pārpalikumi un atgriezumi. Dažas Treparvilas saimnieces boikotēja miesnieku Mezjē un visu nepieciešamo pirka Rubē pilsēta, bet Mezjē par to nelikās ne zinis. Tas viņam bija piliens jūrā.

Miesniekam bija pašam sava maja, skaista eka, tieši pretī baznīcai galvenās ielas stūrī, tur, kur iela iziet uz mazu laukumu. Arī Lillē viņš nopircis istabu apmeklētāju pieņemšanai: tā atradās otrā stāvā, iekārtota ar plīša mēbelēm. Savam veikalam viņš bija pasūtījis pat izkārtni, uz kuras baltiem burtiem uz melna stāvēja rakstīts: «Mezjē. Skārnis un desu tirgotava.» Virs uzvārda «Mezjē» nezin kāpēc rēgojās trīs zelta zvaigznes.

Žanete ienīda miesnieku no visas sirds: «Vai redz ko! Labākos kumosus sūta uz savrupmājām!» Bet ne mazāk viņa ienīda arī tos, kam šie labākie kumosi tika glabati. Žanete domāja, ka Mezjē vajadzētu visu gaļu pārdot jebkuram pircējam bez atšķirības, pēc kārtas. Iedama ar saviem draugiem garām skārnim, viņa katrreiz centās ar kādu jaunu palaidnību sariebt nekaunīgajam tirgonim ar kazas bārdiņu. Andrē Vavrineks sāka atbaidoši zviegt.

Zviegšanai harmoniski pievienojās vienmuļa blēšana, kas labi padevās Marl Zantilai, bet mazais Stefans raidīja pret debesīm nepārtrauktu ēzeļia brēcienu «ia-a», ko pavadīja jautra urkšķēšana — Žanetes pūliņu rezultāts. Kāpnēs kā plēsts uzskrēja Mezjē. Niknumā viņš plātījās ar asiņainajām rokām, sukai līdzīgā rūsganā bārdiņa lēkāja un raustījās. Viņa kaukšana un spiegšana nozīmēja šīs apbrīnojamās simfonijas beigu akordus... Reiz vakarā bērni ar krītu uzrakstīja uz tirgotavas durvīm: «Sakarā ar nāvi slēgts.» Kādā citā reizē Žanete piezvanīja •miesniekam no stacijas telefona automāta un, veikH atdarinādama ogļraktuvju direktora sievas balsi, pasūtīja veselu vērsi: «Mēs esam nodomājuši sarīkot mūsu Parīzes draugiem mazu pikniku ar uguņošanu. Vērsi cepsim veselu — arī tas ietilpst svētku programā.Tad nu jūs, mīļais Mezjē, parūpējieties par to, lai gaļa būtu laba, no kārtīgi barota lopa. Lai šoreiz tā nebūtu līdzīga jums, bet aptiekāra kungam ...» Kāda gaudošana tad atskanēja vada otrā galā! Mazais Stefans, kas arī bija piebāzis ausi pie klausules, nogāzās gar zemi un, sarāvies čokurā, sāka neganti smieties.

Nonākusi pie skārņa viena pati bez draugiem, Žanete atļāvās tikai nelielus izlēcienus. Tā arī tagad — viņa apstājās tirgotavas priekšā un, atdarinādama skaļo miesnieka balsi, strupi uzsauca pārdevējam:

— Suņa aknas, saprati!

No veikala dziļumiem pārsteigta balss pārjautāja:

— Suņa, kungs?

Žanete negaidīja tālāko un steigšus, bet lepni paceltu galvu devās prom no notikuma vietas. Aiz muguras bija dzirdami sieviešu smiekli, miesnieka niknā kaukšana un vairākkārt atkārtots: «Žanete Rasta, ir gan tā Žanete Rosta!» Panākumi spārnoja meiteni, un viņa ar sevišķu dedzību nokrita uz ceļiem baznīcas priekšā un bez steigas, izjusti pārmeta krustu. Sirds nevaldāmi dauzījās. Viņa juta pārdzīvojumu, apmierinājumu, gluži kā aktrise, kas izpelnījusies aplausus. Pie benzīna tanka stāvēja melna, slēgta automašīna ar Parīzes numuru. Žanete vērīgi aplūkoja tajā sēdošos — padzīvojušu vīrieti krunkām izvagotu seju un elegantu, pilnīgu dāmu. Un, rau, Tre-parvilā vienīgais sludinājumu stabs! Patlaban to apņem

lielum lielais plakāts. Jautri smaidoša, milzīga zīdaiņa galva, zem tās lieliem burtiem uzrakstīts — «Ziepes Ka-dum». Un apakšā sīkākiem burtiem — «Šokolāde Menjē». Stabam blakus ietves malā uz diviem balstiem dēlis ar reklāmu «Mišlēna riepas».

Žanete iedama dungoja: «Ziepes Kadum, šokolāde Menjē,» — tad sāka vilkt citādi: «Ziepes Menjē, šokolāde K-a-a-dum ...»

Laiku pa laikam meitene sasveicinājās ar sievietēm, kas raudzījās pa logu vai arī sēdēja uz soliņiem durvju priekšā: «Labvakar, Brino kundze, labvakar, Žaklēna kundze!» Žantilu mājas priekšā meitene paātrināja gaitu — Žantilas kundze pastāvīgi mēdz viņu izjautāt par savu meitu. No otrā stāva loga jau atskanēja viņai nopakaļ pārmetoša balss:

— Kur tu, Žanete, pameti mūsu .Mārī?

— Viņa jau nāk, nerūpējieties, lūdzu. Man bija vēl citas darīšanas, — svarīgi piebilda meitene.

— Nu tad pasteidzies! Tava māte nupat kā atnāca no stacijas.

— Ai, tad jāsteidzas gan! Uz redzēšanos, Žantilas kundze.

— Uz redzēšanos, Žanete.

Piespiedusi elkoņus pie sāniem, Žanete pasper divus trīs ašus so]us, rādīdama, ka steidzas. Tad no jauna sāk iet gausāk un, apstājusies ietves malā, noskatās uz bērniem, kas rotaļājas ielas vidū. Treparvilas bērniem nav nekādas rotaļlietu bagātības, viņi uzjautrinās, kā prot. Uz ielas asfalta — šosejas turpinājuma bērni ar krītu uzzīmējuši dzīvokli, sadalījuši kvadrātos un tur ierakstījuši: «ēdamistaba», «guļamistaba,» «virtuve», «vannas istaba». Žanete paklusu iesvilpās: šie nu gan turīgi iekārtojušies — skat, cik lielu spoguli uzzīmējuši guļamistabā ar divām gultām! Un ēdamistabā — tālrunis! Veseli desmit pakāpieni ved no mājas dārzā.

Viens no rotaļniekiem apņēmīgi paziņoja:

— Es gribu nomazgāt rokas! — un tieši no ēdamistabas iesoļoja vannas istabā.

Taču meitene uzstājās, lai viņš izietu laukā, paņēma viņu pie rokas, izvadāja pa kāpnēm, pēc tam pa gaiteni

guļamistabā un tikai no turienes vannas istabā pie izlietnes:

— Redz, tā, Gi. Pierodi, mazais, pie kārtības.

Ak, kā viņi lielās, šie valsts skolas skolnieki! Kā plātās ar savu kārtību un noteiktību! Žanete saknieba lūpas un devās tālāk, dzirdēdama aizmugurē tādu valodu sajukumu kā pie Bābeles torņa. Viņa jau spēja atšķirt citu no cita poļu, vācu, arābu vārdus, kaut arī nesaprata tos. Kāda meitenīte šņukstēdama sacīja māsai:

— Add ide [3] mutautiņu.

Žanete saprata, ka meitene runā ungāriski, un klusiņām atkārtoja pie sevis: «Add ide...» Bet tūlīt arī paraustīja plecus: kas viņai daļas gar šo šņukstošo skuķi un tās māsu? Un vispār kas viņai gar visiem šiem ārzemniekiem! «Es esmu francūziete!» viņa nodomāja un augstprātīgi pacēla galvu.

Vēl dažas ēkas šķīra Žaneti no viņas mājas, ko apgaismoja bāls atspīdums no spilgti oranžās svītras, kas slīdēja aizvien zemāk pa debess jumu. «Menjē ziepes,» nomurmināja meitene un, jau nedaudz nogurusi, tomēr apmierināta, lēnām vilkās uz savu māju.

Viņai tagad likās, ka visā Treparvilā pati populārākā persona ir Žanete Rosta, sieviešu skolas trešās klases skolniece. Viņa pameta dedzīgas mīlestības pilnu skatienu uz norietā pasakaini krāsaino ciematu un, gluži kā zvērēdama, vairākkārt klusu atkārtoja:

— Nekad nebraukšu prom no šejienes ... Nekad.

2

Vecmāmiņa Mišo cepa saulespuķu eļļā garenos gabaliņos sagrieztus kartupeļus. Šim nolūkam viņa izmantoja lielu, melnu kastroli — lēja tanī līdz pusei eļļu un pēc tam sutināja kartupeļus tik ilgi, kamēr kastroļa dibenā palika tikai biezs, brūngans nosēdums divu pirkstu biezumā. Taču vecmāmiņa to nemeta laukā, bet no jauna pielēja kastrolī eļļu, kas sajaucās ar rūgteno un piedegušņ masu. Kodīga smaka iesūcās virtuves priekšmetos, no

sēdās kā mikla kārtiņa uz glāžu malām, uz galda, uz lubu bildītēm, kas karājās pie sienām un attēloja svētos, uz vienmēr neapklāto vecmāmiņas gultu kaktā.

Kamēr kastrolī cepinājās kartupeļi, vecmāmiņa Mišo, iekārtojusies pie galda un nolikusi uz deguna galiņa brilles, lasīja avīzi. Viņa kustināja novītušās lūpas, un viņas acis lēnām slīdēja pāri rindiņām. Likās, ka viņas kuku-mainais deguns ostītu un acis raudzītos aizdomu pilnas. Vecmāmiņa Mišo bija liela auguma un turējās taisni. Šai apvidū, kur visas sievietes ir smalkiem kauliem, trauslas un pat jaunībā sakumpušas, viņa šķita neparasta. Mišo kundze bija «parīziete», ko pasvītroja vjetjī un nevietā; apzinādamās savu fizisko un garīgo pārākumu, viņa augstprātīgi nolūkojās uz apkārtējo zemāko pasauli, pie kuras piederēja arī meita un znots.

Jā, diemžēl, meita nebija atdzimusi mātē, — gluži tāpat kā viņas nelaiķa tēvs, Polina bija īsts Treparvilas bērns. Trausls augumiņš, kaut adatā ver iekšā, kalsna, caurspīdīga sejiņa, mīlīgajās acīs — upurēšanai nolemta jēra izbailes ...

Mišo kundze atlika laikrakstu un palūkojās meitā, kas, sakņupuši gultas galā, veikli ņirbināja adāmadatas.

— Tev notirps kājas šinīs zābakos. Velc nost!

— Novilkšu ...

Mišo kundze smagi nopūtās un ļava laikrakstam noslīdēt uz ceļgaliem. Ak Polina, Polina! Kādu vilšanos viņa sagādāja savai mātei! Kā Mišo kundze bija sapņojusi aizvest savu skaisto meitu uz Parīzi — lai tik sasniedz sešpadsmit gadu vecumu! Tur viņa grasījās iekārtot Polinu par kalponi kādā aristokrātiskā ģimenē — apmēram tādā, kādā savā laikā, ziedošās jaunības dienās, bija kalpojusi pati. «Parīze — tas ir pasaules centrs, visu iespējamo sapņu kalngals,» domāja Mišo kundze, «arī Polina būtu varējusi tur rast savu laimi, noķert vīru — kādu tirgotāju vai vismaz ierēdni.» Bet ko šī vientiesīte? Ir dzirdēt negribēja par Parīzi, nevēlējās kalpot pat visaristokrātiskākajā namā, bet labāk strādāt raktuvē par šķirotāju! Un beidzot uzlika visam kroni, apprecēdamas ar pirmo garāmgājēju, ar ārzemnieku — atšķaidītāju 2o-zefu Rostu. Šis 2ozefs Rosta ieradās Francijā no savas mežonīgās dzimtenes 1937. gadā, tas ir, gadu pirms viņu

iepazīšanās, un vēl šodien nav iemācījies pareizi runāi skaistajā franču valodā. Mišo kundze pat ne iedomāties nespēja, ka pasaulē ir cilvēki, kas neprot franču valodu Kas tad var būt vienkāršāk! ‘Viņa pati bārstin bārstīja vieglos, dziedošos teikumus, dziļi kaklā izrunādama skaņu «r» un rotādama valodu gan īsti parīziskiem žargona vārdiem, gan citātiem no bībeles.

«Ko tur lai saka, par savu ietiepību Polina saņēma, ko pelnījusi, dievs tas kungs uzlika viņai sodu,» nez kuro reizi jau pārdomāja Mišo kundze, sēdēdama pie galda un klausīdamās verdošās eļļas šņākšanā ... Izcēlās karš. Zozefs Rosta nokļuva koncentrācijas nometnē pie vāciešiem, un trīs gadus par viņu nekas nebija zināms. Tad nu viņa, Mišo kundze, no jauna sāka pārliecināt Polinu, runāja no sirds, lūdza pamest raktuves un pameklēt Parīzē vieglāku darbu. Par bērnu lai meita nebēdājot,_ — viņa apgalvoja, — meitenītei arī pie vecmāmiņas būšot labi. Bet tiepša Polina neklausīja saprātīgos padomus. Viņa bija nolēmusi gaidīt vīru tur, kur viņus izšķīra ...

«Un ja nu viņš neatgriežas?» jautāja Mišo kundze.

«Atgriezīsies,» apgalvoja Polina. «Atgriezīsies, tas ir pilnīgi skaidrs. Nav tāds cilvēks.»

«Nav tāds cilvēks!» Kāds tad? Tā jau nu vācieši laikam vaicās, ko atšķaidītājs Zozefs Rosta vēlas: atgriezties pie ģimenes vai aiziet bojā spaidu darbos!

Tiesa gan, šoreiz meitai izrādījās taisnība. Zozefs Rosta pārradās 1944. gada rudenī, apaudzis ar bārdu, novārdzis, kauli un āda vien. Aplamniece Polina no prieka vai prātu zaudēja. Un tas milzis svešzemnieks arī nav labāks — piespiedis sievu un meiteni sev klāt, raudāja kā bērns. Lai tur saka, ko grib, francūži ir pavisam citādi, ne tādi kā drūmais un nopietnais znots. Bet ko lai dara — jācieš vien ir, katram savs krusts nesams.

Mišo kundze no jauna nopūtās, piecēlās no krēsla un, iztaisnojusi muguru, piegāja pie uguns. Ar lielu troksni izlikusi dziļā šķīvī brūni apcepinātus kartupeļus, no jauna piepildīja kastroli un šķīvi pasniedza Polinai, kas visu laiku sēdēja, noliekusies pār savu apnicīgo adījumu.

— Atdzisīs! — aizrādīja Mišo kundze.

— Es pagaidīšu, — atteica jaunā sieviete. — Ēdiet vien, māt!

— Nav ko gaidīt! Kāpēc viņš nenāk laikā?

— Vēl jau agrs.

— Agrs! Kas nu par agrumu!

— Žanetes arī vēl nav.

— Liec nabadzīti mierā! Lai rotaļājas, cik tīk!

Vecmāmiņa no jauna apsēdās pie galda. Virtuvē bija

kluss, un Mišo kundze, bāzdama citu pēc citas mutē karstās kartupeļu šķēlītes, no jauna pievērsās jautājumiem, kas viņu tik ļoti nodarbināja.

... Kādā jaukā dienā znots pēkšņi sāka runāt par atgriešanos Ungārijā kopā -ar ģimeni.

«Protams, arī māte, ja gribēs, brauks kopā ar mums,» viņš piebilda.

Tomēr Mišo kundze toreiz noteikti paziņoja, ka pat nedomā pamest Franciju, — lai znots reizi par visām reizēm izmetot šīs domas no galvas. Nu ko lai dara, — bija atteicis Žozefs Rosta, — lai māte rīkojas tā, kā atrod par labāku, bet savu ģimeni viņš aizvedīs. Ungārijā tagad valdot brīvība, un viņa vieta esot dzimtenē. Viņu gaidot biedri, ar kuriem viņš 1937. gadā piedalījās slavenajā ogļraču streikā. Pēc divu mēnešu ieslodzījuma cietuma viņš bija iekļuvis melnajā sarakstā un nekur nevarēja iekārtoties darbā. Tad arī atbrauca uz Franciju. Ungāru ogļrači aizņēma veselu vilciena sastāvu. Pēc tam visi sadalījās pa Beļģijas un Ziemeļfrancijas ogļraktuvju rajoniem. Peš ... Peča [4] — tamlīdzīgi saucas ungāru pilsēta, ko viņš nemitīgi daudzina, stāstīdams, kādas plašas ogļraktuves ir viņa dzimtenē. Kas tur liels? Padekalē un ziemeļu apvidos dažādu šahtu, cik tik vajag. Vai nu vērts tādēļ doties tik tālā ceļā? Tikai Polina, tāda vientiesīte, piekrita visam, māja ar galvu un pat sāka gatavoties ceļam. Māti jau neklausīja. Un znotam — tam pavisam ciets pakausis. Nebija ko redzēt, kā viņš nomierināja sievasmāti.

«Jūs, māt, nejaucieties,» viņš sacīja. «Es zinu savu pienākumu ...»

Nē, ar Žozefu nevar tikt galā. Viņš bieži braukā uz Parīzi, uz Ungārijas vēstniecību un savu Komunistisko

partiju — nez ko spriež, kārto .. . Atgriezies nolien kaut kur ar sievu un čukstas, kaļ plānus. Ari Polinai šis ārzemnieks māca savu mežonīgo valodu, un viņa padevīgi atkārto: «Kedvešem [5] ...» Viņš arī savu vārdu liek citādi izrunāt: Jožefs Rošta ... Nevar jau neko teikt, tolaik znota seja tā vien staroja, bija gluži simpātisks jauns cilvēks. Arī tagad nekas nekaitētu, nebijis tik drūms ...

Kad visi dokumenti beidzot bija kārtībā, saslima Polina. Viņu aizveda uz Lansas slimnīcu, kur viņai operēja plaušas. Divas reizes pēc kārtas nabadzīti lika uz operācijas galda ... Visuaugstais dievs vien zina, cik daudz šai vārgajai sievietei bija jāpārcieš! Viņas vīrs dienas un naktis pavadīja Lansā. Viņš klimta gar slimnīcas durvīm un — šis lepnības gars! — lūdzās, diedelēja dakte^ rim atļauju kaut uz mirklīti ieiet pie sievas ... Tiai pašā laikā vecmāmiņa Mišo un mazā Žanete palika divatā •mājās. Patīkamās atmiņas apskaidro Mišo kundzes novītušos vaibstus. Žanete, gara lauguma un tik smuidra, stalta — tieši kā vecmāmiņa jaunībā. īsta maza parīziete! Žanete nekad nav bijusi pasaules galvaspilsētā, bet visa viņas būtība ir pilna parīzietes gaišās burvības un dzīvot-prieka. Jā, par šo meiteni nav ko baidīties! Polinas ilgās slimības laikā Mišo kundze saņēma meiteni savās rokās un prata ne vien to sev piesaistīt, bet arī audzināt pēc sava prāta. Un dievs viņu atalgojis piar pūlēm: Žanetei ir svešas tēva idejas, viņa draudzējas ar Mārī Žantilu, dievticīgu vecāku bērnu. Žanete ir dziļi dievbijīga meitene, īsts Francijas bērns, ne tā kā viņas māte. Tik naidīgi, ka pati jutās pārsteigta, Mišo kundze pēkšņi uzkliedza meitai:

— Velc taču nost tos zābakus!

Polina čukstus skaitīja valdziņus un neatbildēja. Mišo kundze, nočamstinājusi savā bezzobu mutē kaut ko nievājošu, ar troksni piemeta ugunī dažas pagales malkas. Kas zina, varbūt Polina aizvāks uz Ungāriju arī bērnu līdz, pametīs savu māti aplaupītu un vientuļu. Kas tā par dzīvi bez Žanetes? Labāk par to nemaz nedomāt. Ja toreiz ārsts nebūtu tik noteikti pateicis, ka klimata, maiņa var Polinu nogalināt, tad viņa jau pirms septiņiem gadiem

būtu devusies ceļā ar vīru un Žaneti, pamezdama māU savam liktenim. Kopš tā laika znots vairs pat neieminējās, ka varētu paņemt līdz arī sievasmāti. Ietiepīgs cilvēks, neparko neņemsies pierunāt. Droši vien priecājas tikt vaļā no vecenes ...

— Tad nu beidzot! Ne sagaidīt jūs nevar uz pusdienām ... — Bet tūlīt arī Mišo kundzes seja atmaigst; viņa pievēršas Žanetei, kas ienākusi tūlīt aiz tēva. — Atnāci, mana maziņā?

Jožefs Rošta, neievērodams sievasmāti, steidzās tieši pie Polinas. Nometis uz gultas savu blašķi un somu, viņš apsēdās līdzās sievai.

— Kas jauns, Polina? — Viņš maigi noglāstīja sievai matus.

Viņa tūlīt pat atlika adīkli, atdzīvojusies un runātīga kā jauna meiča.

— Strādājām, kā jau parasti, — Polina stāstīja, — kaut gan, vai zini, tauta ir stipri satraukta -— runā, ka fabriku slēgšot. Amerikāņi demontē smagās rūpniecības uzņēmumus citu pēc cita, bezdarbnieku rodas arvien vairāk; tekstilpreces un vispār vieglās rūpniecības preces nepērk — cilvēkiem nav naudas! Šodien visi jutās sašutuši arī tāpēc, ka pa aušanas cehu vadāja divus amerikāņus. Staigā, skatās, apstājas gan pie tās, gan pie citas mašīnas, gremo savu gumijas gremokli, skaļi triec sava starpā smiedamies un ņirgādamies, jau pēc runas veida varēja saprast, ka noķengā franču strādnieku meistarību. Dažas sievietes raudāja, bēdājās: kas notiks, ja fabriku slēgs un viņas paliks bez darba ... Kā tu domā, Zozef? Vai partijas organizācijā par to runā? — Polina nogaidoši pavērās vīrā.

Jožefs sēdēja, atbalstījis elkoņus pret ceļgaliem un iebraucis ar pirkstiem biezajos, melnajos matos.

— Pagaidām nelauzi par to galvu, Polina. Gan jau redzēs.

Žanete ielūkojās čūkstošajā kastrolī un sarauca degunu, tai pašā laikā klausīdamās vecāku sarunā.

— Manis pēc, lai tie kungi smej, cik grib, man viņi bijuši nebijuši! — naidīgi noteica Polina. — Tikai peļņas dēļ es ...

33

3 - Zuža Turi

— Iztiksim ari bez tās, — Jožefa Roštas balss izskanēja nedroši, nogrimis domās, viņš bužināja matus. Tad pēkšņi, nometies ceļos, sāka vilkt sievai nost zabakus ar augstajiem papēžiem. — Tu jau pelni arī ar rokdarbiem, — viņš uzmundrinoši noteica. — Beidzies vai nost no šīs bezgalīgās adīšanas.

— Kas par niekiem! Es tikpat kā par velti atdodu darbus.

Polina ilgi un līksmi smējās, plucinādama vīru aiz matiem. Mišo kundze uzlika galdā kartupeļus.

— Nāciet ēdiet, Zozef, — viņa naidīgi aicināja.^

— Viņš taču nav vēl nomazgājies, māt, kāpēc jus ta

steidzināt? Nolieciet siltumā! Žozets paēdis, kad nomazgāsies.

— Tā jau nu es gaidīšu, kamēr viņam labpatiks sēsties pie galda! — nikni purpināja vecā sieviete. — Lai stāv kartupeļi uz plīts. Pats paņems, kad gribēs, tā gan!

Žanete klusiņām iesmējās. Vecmāmiņas dzehbas viņai sagādāja prieku. Abas lieliski sapratās, tai pašā laika Žanete aizvien vairāk nO vecākiem atsvešinājās. Četru cilvēku ģimene bija sadalījusies divās nometnes: virtuve

un blakus istaba — mazs, tumšs skabūzltis pirmajā stāvā — vecmāmiņas un Žanetes valstība; augšstāvā vienā istabā gulēja tēvs ar māti, otra tā arī bija palikusi neiekārtota. īstenībā visi satikās vienīgi vakaros smacīgajā, izgarojumiem piesātinātajā virtuvē.

Polina centās meitai tuvoties, izjautāja par skolu, mācībām, bet strupās, vīzdegunīgās atbildes māti atbaidīja, un viņa ierāvās sevī. Augšā, savā istabā, vienatnē ar vīru, Polina atkal un atkal atgriezās pie šī jautājuma.

— Es pati esmu vainīga, jā, jā, vienīgi es, — viņa apgalvoja. — Nevajadzēja bērnu pamest mātes uzraudzībā.

J'ožefs Rošta atbildēja nedroši, drīzāk tiekdamies pārliecināt pats sevi:

— Nekas, gan pieņemsies prātā. Protams, ja mēs būtu viņu sūtījuši valsts skolā ...

— Nevarēja jau! Žanete ir tik vārga! Es viņu pazīstu, tikai tērgā bez gala ... Katru dienu astoņus kilometrus kājām lietū un sniegā — kas to lai iztur!

«Daudzi iztur,» domāja Jožefs Rošta. «Visi bērni, kuru vecākiem ir tādi paši uzskati kā mums, mācās valsts skolā; tur viņi ir savā vidē un attīstās pareizāk.» Taču skaļi viņš to neteica: kam velti sāpināt sievu? Kopš Polina sirgst ar plaušām, viņa pastāvīgi dreb par meitu. Daudz ko nākas no viņas rūpīgi slēpt. Tā kaut šodien — Jožefs bija gandrīz vai atteicies no savas meitas. Un kā viņš priecājās pirms divpadsmit gadiem, kad viņa ieradās pasaulē! Taču līdz šim mazā klaidone Žanete, tāds pats āksts kā viņas vecmāmiņa, vēl nebija attaisnojusi uz viņu liktās cerības. Dažreiz Jožefam pat likās, ka viņu meita ir egoiste, gluži cietsirdīgs radījums. Vai ir vēl iespējams kaut ko saglābt? Ja būtu vairāk laika, ja nenomāktu šīs ikdienas rūpes ...

Lai nedzirdētu meitas skarbo balsi, Jožefs ķērās pie laikraksta: Žanetes bezgalīgās pārrunas ar vecmāmiņu viņu pēdējā, laikā satrauca. ‘Vajadzēja stipri savaldīties, lai ar kādu aizrādījumu neizraisītu sievasmātes apvainojumu plūdus un sīkmanīgu piekasīšanos. Bet viņš bija tik ļoti noguris, sāpēja un sūrstēja visas maliņas. Jožefs lasīja ziņas un jutās bezgala nomākts. Tur, viņa dzimtenē,

kūsā celtniecības darbs, laikraksts «Sabad nep» [6] katrā numurā ziņo par plānu izpildi. Rau, ziņojums par to, kā strādā šahtās pie Pečas, Akmens kalna dziļumos. Laikraksts Jožefa rokā negaidot ietrīsējās, sirds sāka straujāk pukstēt, un aiz satraukuma izkalta mute. Vai redz ko! «Šteigers Lajošs Balogs ...» Kā tad, tas ir viņš ... Trīsdesmit septītajā gadā strādāja par aizvedēju, Jožefam toreiz līdz plecam nesniedzās. Veikls puisis bij^6a, svilpa kā tāds kanārijputniņš. Bet nu, paskat tik, — šteigers Lajošs Balogs!

Jožefs Rošta klusiņām ieklepojās, nolika laikrakstu uz ceļgaliem un, iatspiedies ar elkoņiem uz palodzes, nogrima domās.

— Māt, uzlieciet Zozefam ūdeni silt, — gluži kā no tālienes viņš izdzirda Polinas balsi.

Odens burzguļošana ... Sievasmātes soļu vienmērīgā klaboņa ... Tad liegs rokas pieskāriens Jožefa noliektajai galvai. Polina vēlas apmīļot, uzmundrināt vīru, aizdzīt viņa drūmās domas un, nespēdama uzreiz neko iedomāties, piedāvā:

— Gribi, — izmazgāšu tev matus! Mans nabaga Žozef, tev mati viscaur piekvēpuši.

— Lai’paliek, nevajag ... citreiz.

«Cik viņa laba ... mīļa, sirsnīga,» domā Jožefs. Rug-turns sirdī pamazām izzūd, un viņš atgriežas īstenībā. Padauzījis pret grīdu notirpušās kājas, viņš atmet galvu un plati nožāvājas. Pie sienas — jaunava Marija gaišzilā apmetnī. Svētā Jāzepa bārda tā siasprogota, it kā to nupat būtu apstrādājušas Parīzes friziera prasmīgās rokas. Virs vecāsmātes pastāvīgi neapkoptās gultas svētbilde, kurā attēlots Kristus ar plaši ieplestām acīm, tas priekšā mirgo svēpeklītis. Pie. Žanetes kabūzīša durvīm bļodiņa [6]ar svētīto ūdeni. Gulēt iedama, meitene iemērc tur pirkstus un bildīšu priekšā murmina lūgšanu. To pārdomājot, Jožefa sirdī no jauna iegulst īgnums. Kam gan viņš der, ja visu to pieļauj savā mājā!

Mute saviebjas rūgtā smaidā. «Savā mājā!» Šeit viss pieder sievasmātei: brūnā koka gulta augšējā stāvā,

kumode, divi krēsli, nodriskāta ādas kušete ar atzveltni, tāpat arī visi virtuves piederumi, trauki un svēto bildītes pie sienām — viss, viss Mišo kundzes īpašums! «Savā mājā ...»

Un, no jauna pagriezies pret logu, Jožefs iegrimst domās ... Savā laikā viņš bija ieradies Francijā ar mazu karavīra lādīti — viena kārta veļas, skūšanās piederumi, viegls apmetnis. Bija arī dažas grāmatas, bet tās uz robežas konfiscēja. Vēlāk viņi ar Polinu šo to nopirka. Polina dienās, kad Francija vārga gestapo varā un Jožefs atradās koncentrācijas nometnē, nez kā pamanījās ietaupīt no visa un pa grasim atlikt.

Cik labi viņam atmiņā tas laiks! 1941. gadā Pade-kalē ogļrači uzsāka pirmo lielo streiku pret vācu fašistiem. Tika nodibinātas organizācijas «Cīnītāji par brīvību» un pretošanās kustības partizāņu grupas. Jožefs labi pazina Šarlu Deberisu — visi viņu pazina un milēja. Koncentrācijas nometnē Jožefs dabūja zināt, ka šis patriots — viens no Padekalē cienījamākiem dēliem — sodīts ar nāvi.

Atceroties 1941. gadu, Jožefs arī vēl tagad jūt to pašu degsmi un pacilātību, kas viņu spārnoja toreiz. Cits citam sekoja sabotāžas akti, diversijas, sprādzieni, gaisā uzlidoja vilcieni ar vācu fašistiem. Ar nodzēstiem prožektoriem dziļā tumsā viņi naktīs traucās uz Lilli, Rubrē, Arasu un nākošās dienas ausmā vācu patruļas lielā neizpratnē lasīja uz māju sienām dumpīgos uzrakstus: «Lai dzīvo Sarkanā Armija! Lai dzīvo Padomju Savienība!» Fašisti apšāva bez izņēmuma visus ķīlniekus. Tomēr Francijas Komunistiskās partijas vadītā partizāņu grupu cīņa nenorima ne uz mirkli. Tajā piedalījās arī Treparvi-las ogļrači. Kādā 1941. gada decembra naktī vācieši sagrāba Jožefu kopā ar vēl divdesmit sešiem biedriem un iemeta Kompjenas koncentrācijas nometnē. Katru dienu pusplikus un basām kājām viņus veda uz dzeloņstieplēm iežogotu laukumu, kur vajadzēja skatīties, kā nošauj labākos biedrus. Pēc tam viņus dzina atpakaļ uz nometni.

Trīs gadus viņi strādāja, atjaunodami tos pašus sliežu ceļus, ko viņu biedri bija uzspridzinājuši. Fašisti tagad jau paši apzinājās, ka zaudējuši karu, un kļuva aizvien zvērīgāki. Koncentrācijas nometnes ieslodzītie — novājē-

jušie, pagalam nomocītie, pārgurušie cilvēki simtiem mira pie dzelzceļa uzbēruma. Tikai nezin kāds brīnums paglāba Jožefu un dažus viņa draugus, tiem laimējās iznākt no šis elles dzīviem laukā.

... Mājās viņš atrada Polinu un meitu. Žanete bija paaugusies, bet nīkulīga un vāja. Izbrīnījusies un atsvešinājusies viņa uzlūkoja novārgušo cilvēku, kas viņu apkampa. Žanete nemaz šo svešinieku neatcerējās, bet viņai lika to uzrunāt par tēti... Tai pašā reizē noskaidrojās, ka Polinai ir iekrāta nauda.

«Es domāju, ka nauda būs vajadzīga, kad tu pārnāksi,» paskaidroja Polina. «Kas lai zina, kad jūs vēl sāksiet strādāt. Raktuves ir applūdinātas ...»

... Nabaga mazā Polina! Kamēr vēl varēja, viņa bija strādājusi raktuvē, pēc tam kopā ar māti sākusi mazgāt veļu raktuves ierēdņiem — to mājās ļoti cienīja izveicīgo un dievticīgo Mišo kundzf, kas vienmēr izturējās tik bijīgi. Gaismai austot, Polina gāja uz tirgu Rubē pilsētā, pārdeva saknes no sava mazā dārza, adīja pēc pasūtījuma siltas zeķes un puloverus. Ietaupītos grašus Polina glabāja skārda kārbiņā, ko slēpa Mišo kundzes_ salmu gultas maisā. Kā viņi smējās un jokojās, atcerēdamies un pārrunādami to vakaros savā istabiņā!

«Tu taču zini, — māte nekad neuzkopj gultu. No rīta pieceļas, vakarā apguļas, bet dienā gulta viņai noder krēsla vietā: tur viņa apsēžas un mizo kartupeļus,» stāstīja Polina. «Tāpēc es nolēmu, ka tā ir visdrošākā vieta ...»

Polina un vecmāmiņa Mišo bija nesušas majas no ierēdņu virtuvēm ēdienu paliekas un ar to uzturējušas sevi un meiteni. Polina varonīgi pacieta trūkumu un slēpa naudu pat no mātes — nabadzīte pielietoja dažādas viltības, izgudroja, ko prata ... Viņai tik ļoti gribējās palīdzēt vīram, apģērbt viņu, ja viņš kādreiz atgriezīsies!

Ar šo Polinas ietaupīto naudu viņi arī bija nolēmuši doties uz Ungāriju. Bet slimība paņēma naudu un cerības. Trīs no ungāru ogļračiem, ar kuriem reizē Jožefs 1937. gada ziemā bija atkūlies uz Treparvilu, jau bija ab griezušies dzimtenē. No turienes nāca vēstules. Sakuma ar dedzīgiem aicinājumiem atgriezties, pēc iespējas ātrāk atgriezties mājās; tad rakstītāji kļuva nepacietīgāki, un

beidzot vēstules vairs nenāca nemaz: atšķaidītāju Jožefu Roštu mājās vairs negaidīja ...

Treparvilā viņa stāvoklis bija zināms. Tas tika vairākkārt apspriests partijas organizācijā, bet rezultāts katrreiz bija vienāds: Jožefs nevar pamest nelaimē sievu, mazo, dūšīgo Polinu, tik drosmīgu un viņam uzticīgu. Arī naudas vairs nebija. Kā viņi būtu devušies tālajā ceļā?

Vēl gluži nesen partijas organizācijas sekretārs Lorans Prinjē bija teicis:

«Mums patlaban labi biedri vajadzīgi vēl vairāk nekā tur pie jums Ungārijā. Mums vajag vēl prasmīgāk organizēt, audzināt un apvienot strādniekus. Nemoci sevi, 2o-zef, tu arī šeit izpildi savu pienākumu!»

Un tai pašā reizē vecais, pārbaudītais draugs Prinjē bija sacījis:

«Es neredzu starp vaijaniem tavu meitu. Pacenties panākt savu, Žozef, citādi vēl kādā dienā izrādīsies, ka šie klerikāļi dabūjuši tavu meitu pilnīgi savā pusē. Mēs jau arī bijām spiesti sūtīt mūsu mazo Rozi uz klostera skolu, — viņa tikai nesen kā izslimoja garo klepu, — bet meitenes garīgo audzināšanu mēs ar māti turam stingri savās rokās. Saki, Žozef,» piebilda Lorans Prinjē, «vai tu nevari aiztriekt pie velna to svētulīgo veceni, savu sievasmāti?»

«To jau, kā redzams, velns man ir uzsūtījis, lai sagandētu manas meitas dvēseli,» ar rūgtumu noteica Jožefs, iebraukdams ar roku biezo matu cekulā. «Grozies, kā gribi, nekādā galā nevar tikt! Sievasmāte mani pilnīgi apkalpo, mēs taču dzīvojam pie viņas. Bet sieva, nabadzīte, slima ... un meita kā spalviņa — tā vien skaties, vējš aizpūtīs ...»

Mazajā virtuvē valda drūms klusums. Jožefu smacē neizteiktās domas. Polina berž ar pelniem skārda bļodu un laiku pa laikam pamēģina ar pirkstu, vai ūdens uz plīts ir jau pietiekami karsts. Vecāmāte dārdina spaiņus, — vai tad šim melanholiskajam lamzakam beidzot neienāks prātā atnest kaut vai ūdeni no akas? Ak tu mūžs, kas par nejēdzību! Parīzē pieejams gan aukstais, gan karstais ūdens, tek vienā tecēšanā tieši no krāna, bet te vēl joprojām pēc ūdens iet uz aku!

— Dodiet, māt, šurp! — Jožefs Rošta paņem sievasmātei no rokām spaiņus.

Žanete ar maizes kumosiņiem savāca no šķīvja eļļas paliekas un, virtuvē valdošā klusuma nomākta, sāka pilnu muti skaļā balsī atstāstīt vecmāmiņai pārdzīvotas dienas notikumus. Aiz smiekliem trīsēdama, Mišo kundze atkārtoja:

— Vai tu tā arī teici — «suņa aknas»? Tas tev pamatīgi izdevies, tā tam nelietim Mezjē vajag ...

Jožefs Rošta atgriezās ar spaiņiem un apstajas durvju priekšā atvilkt elpu. Viņš izdzirda Žanetes balsi:

— Un tur aiz ciemata, nu, zini, pie sliedēm, es sastapu Rozi Prinjē. Viņa ložņāja ar diviem puikām, tādiem pašiem, vaijaniem kā pati.

— Ko tad tie tur? Ka likts kas nelabs bija padoma.

Jožefs Rošta nikni sažņaudza saujās spaiņu rokturus, viņa seja tumši piesarka. Jā, tā jau viņš bija domājis, ka tieši šādi notiek sarunas aiz viņa muguras. Katrs šīs vecās sievas vārds ir inde, ar ko viņa pilienu pa pilienam sagandē meitenes atsaucīgo dvēseli. Nē, to vairs nedrīkst ne mirkli ilgāk paciest! Bez kavēšanās ieiet iekšā un tūlīt pat abas izšķirt... — Te atskanēja Žanetes balss:

— Nē, viņi gan nekā ļauna nedarīja, vienkārši pastaigājās.

To pašu brīdi vētra sirdī norimst. Visapkārt viss kļūst gaišāks. Tikai pāris bērnu vārdu, īsa, nevērīga atbilde — bet kā tā spēj nomierināt!

Jožefs Rošta klusiņām ienāca, nolika spaiņus uz sola pie durvīm, pasmēla ar skārda kausiņu ūdeni un lēnam, gariem malkiem izdzēra. Gribētos Žaneti noglāstīt, ar vienu vienīgu kustību vai vārdu ļaut meitenei^ noprast, kādas karstas pateicības jūtas pilda viņa_ dvēseli! Bet Jožefs Rošta nebilda šo vārdu, neatrada tādu glāstu ... Viņš nometa jaku, tumši zilu bieza audekla kreklu un nomazgājās līdz pusei. Tad nocēla no ķeblīša bļodu un nolika zemē. Izlējusi melno, no ogļu putekļiem biezo šķidrumu, kam virsū peldēja tumšas ziepju putas, Polina ielēja bļodā tīru ūdeni, un Jožefs iegremdēja tanī nogurušās kājas. Vecāmāte, uzsvērti iztaisnojusies, trokšņaini un skaļi mazgāja pie plīts traukus. Mišo kundze, kādreizējā istabene bagātā namā, uzskatīja trauku mazgāšanu par sevis necienīgu darbu un tāpēc, gatavodama pusdienas un klādama galdu, centās lietot pēc iespējas mazāk trauku. Ceptos kartupeļus visi četri ēda no viena šķīvja.

Polinas koka tupeles klaudzēja uz grīdas akmens plāksnēm. Žanete, aptupusies uz soliņa pie uguns, dungoja kaut ko nesakarīgu: «Ziepes, Menjē ziepes ... Šo-ko-o-lāde...»

— Žanete, vai esi sagatavojusi rītdienas stundas? — ar grūtībām pārvarējis neērtības sajūtu, beidzot ierunājās Jožefs Rošta un cieši uzlūkoja meiteni.

Žanete pacēla acis — tikpat pelēkas kā tēvam, skatieni sastapās.

— O-la-lā! Kas tur ko gatavot! — novilka meitene, cenzdamās runāt pārliecinoši, lai tādējādi novērstu uzmanību no atbildes nenoteiktās jēgas.

Šis «o-la-lā» Jožefam Roštam derdzās. Arī šeit viņš juta Mišo kundzes «parīzisko» ietekmi. Ja viņš būtu varējis pateikt meitai: «Parādi nu savas burtnīcas, paskatīsimies kopā, kas tev ir uzdots!» Bet viņš jau desmit gadu vecumā bija sācis strādāt raktuvēs, un Žanete savās zināšanās bija viņam aizsteigusies garām. Un to, ko Jožefs vēlāk bija uzzinājis no grāmatām, meitene vēl nesapratīs un arī negrib saprast. Bet tomēr... nupat taču Žanete saglabāja Rozes Prinjē noslēpumu! Ja vien varētu atrast īsto pieeju noslēgtās meitenes sirdij! Viņai ir pašai savs, īpašs ceļš ... Žanete ir viņa meita, bet īstenībā cik maz viņš par to zina. Pēkšņi Jožefs Rošta iejautajās:

— iVai tu šodien skolā biji?

— Nē-ē, — novilka Žanete.

— Un vakar?

— ‘Vakar arī ne ...

Polina sašuta:

— Neprāts! Un tu tik mierīgi par to runa!

Meitene paraustīja plecus:

— Kā tad Lai es runāju? Tātad nav labi, ka es runāju taisnību?

Polina tai pašā brīdī ierāvās seyī un no jauna apsēdās savā vietā gultas galā, bet vecmāmiņa, skaļi šķindinādama ar karotēm un dakšiņām, murmināja pie sevis:

— Ai, nomocīs, pagalam nomocīs bērnu...

Tēvs, ne vārda neteikdams, stingi raudzījās vienā punktā. Kas zina, ci*k reižu Žanete kavējusi skolu, bet vecāki to pat nenojauš. Pulksten piecos no rīta tēvs jau steidzas ar velosipēdu uz šahtu, bet, ja nav darba, apbraukā piartijas uzdevumā apkārtnes ciematus. PoHna pulksten pussešos jau brauc ar vilcienu uz Rubē. Kāpēc gan Žanete nemīl skolu? Atceroties bērnību, arī vjņam jaatzīs-tas, ka savā laikā centies aizmukt no stundām, bet toreiz bija gluži citāds stāvoklis, — pilnīgi izslēgts, ka Žanete bēgtu prom to pašu iemeslu dēļ. Vajadzētu sapratīgi, maigi atrisināt šo jautājumu. Jožefs domīgi un mazliet samulsis uzsāka:

— Atceros, es arī... Gadās pavasarī — nekādi nevaru nosēdēt skolas solā! Mūsu pusē lieli kalni, mežs, mēs tur pazudām augām dienām. Ķērām putnus, medījām vāveres, tikai neviena mums netrāpījās...

Žaneti pārsteidza šī negaidīti rāmā, sapņainā balss. Viņ-a paraudzījās uz tēvu, bet nekā neteica.

— Es neesmu pārāk daudz skolā mācījies, — turpināja Jožefs Rošta, gausi kustinādams kājas dziestošajā ūdenī. — Kad tik vien varēja, centos turēties no tās pēc iespējas tālāk ... Gadījās mums arī žagarus izbaudīt. Vai arī, ja reizesrēķins lāgā nevedās, skolotājs notupinajauz ceļiem uz kukurūzas graudiem ... Mums nācās tīrīt kūti, kur stāvēja viņa govs, pavasarī uzrakt viņa sakņu dārzu, iestrādāt mēslus, apliet stādus, skaldīt malku, bet par atalgojumu saņēmām pērienu.

— Mežonīga zeme! — nopūtās Mišo kundze.

— Tā tas bija senāk, — stingri noteica Jožefs, vērsdamies atkal tikai pie Žanetes. — Tagad pie mums viss ir citādi. Citu pēc citas ceļ skolas, atpūtas namus, arodskolas, institūtus. — Neatrazdams franču valodā apzīmējumu vārdam «kalnrūpniecības tehnikums», viņš atkārtoja vēlreiz: — Dažādus institūtus visiem. Dažreiz ungāru Laikrakstos ievieto uzņēmumus. Es tev paradīšu ... ja gribi ...

Meitene neatbildēja. Viņa ņēmās ap savu veco ādas jostu — taisīja sprādzi gan vaļā, gan ciet. Tas atvēsināja Jožefu Roštu, bet viņš tomēr vēlreiz pamēģināja uzvedināt meitu uz vaļsirdīgu sarunu:

— Ar jums, protams, labi apietas. Mūķenes, jādomā, žagarus nelieto, un nepiestāv jau arī līdz ar lūgšanu krellēm ņemt rokā žagarus.

— Vēl kas nebūs! — Mišo kundze devās uz izeju ar trauku mazgājamo bļodu un pie durvīm nošņācās: — Šeit ir Francija, jūsu zināšanai! Nestāstiet tādas blēņas bērnam, citādi...

— Nu ko jūs, māt! — Polina steigšus pārtrauca mates runas plūdus. — Zozefs taču nerunā ar jums. Pastāvīgi jums jājaucas vidū.

Žanetes skatiens ātri pārslīdēja pār pieaugušo sejām Lai arī ko vecmāmiņa teiktu, tētis tikpat kā nedzird. Bet vecomāti tas kaitina, ka viņš raugās uz to kā uz tukšu vietu. Tādās reizēs vecmāmiņai ieplešas nāsis, viņa sāk vēcināt rokas, bet Žanetes mazais deguntiņš un eļļā no trieptās rokas gluži kā pašas no sevis atdarina vecmāmiņas kustības. Vecmāmiņa tikai ceļ traci, bet nesaprot, par ko. Tētis — gluži citādi. Žanete saprot, ko viņš gribējis teikt. Protams, māsa Andžela viņus neper, toties nežēlīgi dzeļ ar vārdiem: «Sarkanā Rosta.» Reiz viņa pat pateica: «Austrumeiropā ir vēl ciltis, kas nupat tikai paguvušas nomest zvēra ādu, piemēram, ungāri.» It kā māsa Andžela nezinātu, ka Žanetes tēvs arī ir ungārs To tēvs bija domājis, runādams par žaga_riem: Tomēr viņš nedzirdēs ne mazāko žēlošanos par mūķenēm: tēvs tūlīt pat celtu ierunas pie aizgādņa! Viņš ir spējīgs sacelt traci un izlamāt māsu Andželu, kā nākas, vai arī sāks par to spriest savā partijā. Nu nē! Žanete jau tā cenšas nekad nepalikt parādā, sariebt skolotājai, kur vien var. Nu, un vispār viņai nav vajadzīgi nekādi aizstāvji!

Un Žanete khausījās, ietiepīgi sakniebusi lūpas, taisīdama ciet un vaļā jostas sprādzi. Lai tētis nejaucas viņu darīšanās — šajā «viņu» meitene ieskaitīja vecmāmiņu un pat māsu Andželu. Lai tikai liek viņu, Žaneti, mierā, lai katrs iet savu ceļu, gan viņa pati zina, kas darāms. Taču tētis šodien ir apbrīnojami neatlaidīgs. Pārvarējis sevi, viņš no jauna sāka runāt par «nepatīkamām lietām»

— Roze Prinjē gan ir jauka meitene. Kāpēc tu negribi ar viņu draudzēties? Varētu kopā arī mācīties. Mēs abi ar māmiņu strādājam. Mums būtu patīkami zināt, ka pa to laiku, kamēr mēs pelnām maizi, tu atrodies labā

sabiedrībā, bet neklaiņo visur ar ielas bērniem. Tevi pastāvīgi redz kopā iar Zantilu meitu.

Mišo kundze vairs neizturēja, — trokšņaini pabīdījusi zem galda trauku mazgājamo bļodu, viņa nikni izslējās. iViņas seja bija dusmu izķēmota.

— Nu arī Mārī Žantila nav vairs pietiekami laba? Viņas tēvs ir šteiigers, svarīgs cilvēks, nav vis kaut kāds atšķaidītājs, kas vēl šobaltdien sēž turpat, kur divdesmit gadus atpakaļ! Zantils arī atbrauca no ārzemēm, bet, redz, kur ticis! Kamēr jūs minstināties un nez kur lūkojaties, viņš, nebūs ko redzēt, iekārtosies pārvaldē! Es Žaneti jau no pašas mazotnes audzināju, mocījos, kamēr 'jūs dievs zina kur klimtāt un tik vien spējāt kā sausu garozu sev nopelnīt. Un nebāzieties man ar to Prinjē meitu, tāpēc ka ... Ak svētā dievmāte, piedod man, grēcīgai, gandrīz vai grēkā kritu nupat!

— Būtu labāk klusējusi, māt. — Polina metas starpā.

— No mazās Mārī Zantilas pat mūsu Žanetei ir kc pamācīties. Mārī ir saprātīga, centīga meitene. Vēl šodien es teicu viņas mātei, — ja Mārī aizsūtītu uz Parīzi pie kādas cēlas, aristokrātiskas dāmas, meitene dabūtu slīpējumu, iemācītos labas manieres, tad, liec kur likdams, viņa vienmēr atradīs sev vietu. Un sakiet, ko gribat, mušu Žanete, ja man dievs liks dzīvot...

— Cerēsim, māt, ka ilgi liks dzīvot, — pārtrauca Jo-žefs Rošta tik nosvērtā un mierīgā balsī, ka vecāmāte apklusa. — Kāpēc tik diaudz runāt. Ja esmu reiz ko teicis, pie tā arī palikšu, tāpēc ņemiet vērā: mana meita nekad un nevienu neapkalpos, sapratāt? Nevienam viņa ne-klanīsies par dzeramnaudu, bet godīgi pelnīs sev iztiku kā viņas māte un tēvs, kurš labāk līdz mūža galam paHks par atšķaidītāju nekā labināsies klāt franču un amerikāņu kungiem. Bet jums es šodien pirmo un pēdējo reizi saku: pievaldiet mēli, lai nebūtu jānožēlo.

— Nedraudiet man, vai dzirdat? — Mišo kundze nikni vēcināja rokas. — Citādi aizbraukšu prom un visu paņemšu līdz!

— Nekas, mēs arī uz grīdas saldi gulēsim, — rāmi noteica Jožefs un paraudzījās uz sievu, bet pēc tam uz meitu.

Mišo kundze pēkšņi sabijās, ka neviens viņu necenšas

aizkavēt. Pievērsusi acis krucifiksam, viņa raudulīgā balsi gaudās:

— Dievs jūs sodīs, ka tā runājāt ar mani, vecu cilvēku! Kas būtu bez manis iar jusu bērnu noticis! Un tagad...

— Та ir taisnība, — piekrita Jožefs Rošta. — Bet jūs taču labi zināt, ka neviens pat nedomā jums pāri darīt, tāpēc neķildojieties ar mums.

Viņš izvilka kājas no ūdens, nesteigdamies noslaucīja vecā palagā, uzāva čības un, piegājis pie plīts, apēda pāris gabaliņu kartupeļu. Būtu bijis patīkami siltajā virtuvē uzvilkt kādu pīpes dūmu. Augšas istaba nav kurināta, un Jožefs tur arī nekad nepīpē, visas nakts laikā Polinas dēļ neatļaujas sev nevienu dūmu. Tracis bija viņu satraucis. Cik viltīgs vecs sievišķis! Gaužas, raud, bet rīt staigās no mājas uz māju un daudzinās: redz, kāds znots, kā jau svešinieks pienācējs, apietas ar viņu kā ar suni — vakar vakarā gandrīz piekāva.

Pilna pašcieņas, augsti paceltu galvu Mišo kundze devās Žanetes istabiņā, šļūkdama ar novalkātajām čībām. Varēja dzirdēt, ka viņa uzbužina spilvenus, neparasti skaļi purina pa logu segu, klāj palagu — acīm redzot grib parādīt, ka, nebijis viņas, meitenei nāktos gulēt neapkoptā gultā. Tad nočīkstēja logs — Mišo kundze, atbalstījusies pret palodzi, elpoja svaigu gaisu, lai apvaldītu sakrājušos niknumu. Kāds apstājās zem loga, un tūlīt arī atskanēja vecāsmātes spiedzīgā balss:

— Nu, kas tad man par dzīvi, Rošē kundze! Gaidu tikai, kad tas kungs sauks, bet tikmēr nesīšu savu krustu. Jūs taču zināt — katram savas bēdas.

Polina sēdēja sakņupuši neapkoptās gultas galā. Adāmadatas viņas rokās paklusu šķindēja. Jožefs Rošta varēja bez apnikuma raudzīties uz adatu nepārtraukto ņirboņu, uz to, kā sievas rokās veidojās un auga pulovers. Ieklausījusies čukstēšanā, kas atskanēja no kambarīša, Polina klusi iesmējās:

— To viņa noskatījusies no grāfienes Laforgas. Tā arī bijusi ļoti dievbijīga un staigājusi tikpat cēli uzpūtīga. Māte bieži stāstīja, cik lepna bijusi šī grāfiene! Pat sunim, lai saņemtu glāstu, vajadzējis uzlēkt uz krēsla — grāfiene taču nekādā gadījumā nedrīkstēja pieliekties.

Žanetei paspruka smiekli, arī Jožefs Rošta atviegloti pasmaidīja. Viņš tomēr pirms gulēt iešanas nolēma uzpīpēt. Izņēmis no darba jakas kabatas pīpi ar īsu kātu, iebāza tabaku un ar oglīti aizsmēķēja. Viņš stāvēja, domīgi raudzīdamies logā, tad neatskatīdamies sacīja sievai:

— Tev sāks mugura sāpēt, ja pastāvīgi sēdēsi ta salīkusi. Kāpēc tu nesēdi krēslā?

— Nē, nē, — attrauca Polina. — Man šeit ir ertak.

Virs melnajiem plīts riņķiem kā vilcinādamies pletās

biezs dūmu mākonis, izplūzdams no Jožefa pīpes; viņš sēdēja sakumpis, noliektu galvu un laida gaisā jaunus un atkal jaunus dūmu mākonīšus, kas gluži kā izbijušies tūlīt pat izklīda pa visām malām. Jožefs Rošta pats nezināja, kāpēc viņam domās pēkšņi pavīdēja māsa, ar kuru viņš jau sen nebija ticies. Iespējams, ka vecā sievasmāte lika atcerēties Vilmu, lika atcerēties tieši ar savu atšķirību no Vilmas, lielo starpību. Cik māsai pašreiz gadu? Četrdesmit astoņi četrdesmit deviņi... Kas zina, vai dzīva vēl — kopš kara sākuma viņš taču nav nekā dzirdējis par viņu. Viņa ir desmit gadus vecāka par brāli. Jožefs bija jaunākais bērns ģimenē. Vilma viņu izauklēja, dažu labu reizi novilka viņam bikšeles un sadeva, ka na-kas, bet, ja viņam pajautātu, kam lai meita, liela izaugusi, būtu līdzīga, — viņš nosauktu viņu, māsu Vilmu, nevienu citu.

— Tēt... — negaidot dziļajā klusumā ieskanējās Žanetes balss, — tēt, sakiet, — kas ir ar jūsu māsu? Atcerieties, jūs par viņu stāstījāt.

Jožefs Rošta tik spēji atskatījās, ka Žanete satrūkās, nevarēdama saprast, kāpēc tēvs tik dīvaini uz viņu raugās.

— Patiesi, — piemetināja Polina, — kas ir ar Vilma?

Cik dīvaini dzirdēt Vilmas vārdu Polinas izrunā!

Māsa droši vien savā mūžā nav dzirdējusi) nevienu franču vārdu.

— Nezinu, — viņš atteica. — Bet es pašreiz par viņu domāju.

— Jūs atceraties viņu, tēt? Kāda viņa ir?

— Viņa? Viņa ir laba. Laba sieviete.

Vairāk viņš nevarēja neko pateikt, lai arī kā būtu gribējis radīt sievai un meitai priekšstatu par māsu Vilmu.

Atgriezās Mišo kundze. Viņas dzijās nopūtas augstu uzplandīja svēpeklīša liesmiņu. Jožefs Rošta izkratīja at- ļ vērtajā plīts caurumā pīpi. 3

— Vai iesim augšā? — viņš jautāja sievai. — Pulkstenis ir deviņi.

— Jā, ir laiks.

Klaudzinādams ar koka tupelēm, Jožefs piegāja pie Žanetes un bikli noglāstīja viņas pinkaino galviņu.

— Varbūt pienāks laiks, kad es jūs visus iepazīstināšu ar krustmāti Vilmu.

Žanete tikko manāmi sarauca degunu.

Viesuļvētra bija tikko norimusi, bet pavasaris jau uzmeta pelēkajām Treparvilas mājām saules zeltaino plīvuri, un tās šajā spožumā likās jaunākas. Vecas sievietes > , un bērni iznāca uz ielas, vecmāmiņas iekārtojās uz so-*liem durvju priekšā. Te viņas mizoja kartupeļus un skaļi pāri ielai trieca ar kaimiņu sievām, cita citai stāstīdamas kā gatavojami svešzemju ēdieni. Babiloniskajā poļu, vācu, arābu un franču vārdu sajukumā izveidojās tā kopīgā valoda, ar kuras palīdzību no visām pasaules malām ieradušās ogļraču ģimenes lieliski sapratās savā starpa. Šai rītā sievietes, šūpodamas galvas, smiedamās apsprieda kārtējo vaijanu varoņdarbu: par spīti pastāvīgajai nakts patruļai, rītausmā visu, bez izņēmuma visu Treparvilas māju sienas greznoja uzraksti: «Amy go home!» — «Amerikāņi, vācieties mājās!» Nupat lielu traci sacēla divas lielas automašīnas ar uzrakstiem «USA» — no ogļ-raktuves teritorijas bija ieradušies četri amerikāņu virsnieki. Viņi lēnām izbrauca cauri visam ciematam no viena gala līdz otram, vērīgi aplūkodami māju sienas. Vecās sievas, it kā nenojauzdamas, kāpēc šeit ieradušies ārzemnieki, raudzījās uz mašīnām, laipni māja, un Brino kundze, piecēlusies un saliekusi muguru padevīgā sveicienā, pavicināja ar roku. Vajadzēja redzēt, cik apmulsušiem, greiziem skatieniem viņu uzlūkoja virsnieki!

— Ak, tā Brino kundze! — sprieda sievietes. — Tad nu gan pamatīgi šos piezoboja.

Bērni svieda mašīnām pakaļ akmeņus un zemes pikas, bet, kad virsnieki niknumā atskatījās, redzēja vienīgi mazus skraidaiņus sēžam ar mugurām pret viņiem un aizrautīgi rotaļājamies. Mašīnas atgriezās .raktuvēs ne vairs cauri ciematam, bet pa aplinku ceļu.

Drīz pēc tam ieradās cilvēki ar spaiņiem, ar krāsotāju otām un iznīcināja uzrakstus, — uz pelēkajam sienam uzradās lieli, balti plankumi. Vecā Brino kundze, pamuļ-ķīgi sizdama plaukstās, līksmi skandināja:

— Ai, cik skaisti, cik krāšņi! Varbūt jus, balodīši, man visu sienu pie reizes nokrāsosiet, lai uz meteņa laiku būtu labi smuki!

Cilvēki ar spaiņiem skaļi smējās, un viens no viņiem notriepa baltiem plankumiem visu Brino kundzes māju.

— Kā nu ir, vecomāt, vai patīk? — viņš jautāja, iedams tālāk ar saviem biedriem.

Viņiem aiz muguras atskanēja satraukta sačukstēšanās, vārgas, vecīgas balsis.

— Labi, dēliņ, ļoti labi! — iesaucās Brino kundze. — Cerams, ka tik ilgi noturēsies, kamēr jūsu kungi pie mums vēl vazāsies.

M-aiņas beigās ziņa par ciematā notikušo aizsniedza arī raktuves, mirklī uzmundrinādama nogurušos_ cilvēkus. Ar lampām un atskaldāmajiem veseriem_rokās ogļrači sanāca no štrekiem iekāpšanas platforma. Šeit viņi gaidīja, kamēr no augšas nolaidīs liftu, un, apmierināti smiedamies, apsprieda jauno ziņu. Tas nu gan vaijaniem lieliski izdevies, tādi bērni ir ko vērts!

— Tava meitiņa jau nu, protams, piedalījās, — sacīja Loranam Prinjē vecais spridzinātājs Rozē, izliedams no blašķes atlikušo auksto, melno kafiju. — Drosmīgs meitēns ... Būtu man tāda!

— Es domāju gan! — piemetināja sešpadsmitgadīgais balstu nostiprinātājs Zoržs Brino.

— Ko, tev arī tādu? Pagaidi, kamēr bārda izaugs.

Lifts dārdoši apstājās un tai pašā brīdī pieplūda pilns

ar cilvēkiem. Lorans Prinjē uzsauca brigadieriem:

— Neaizmirstiet, satikšanās mežmalā! Gaidiet, kamēr visi sanākam!

Strādnieki pamāja:

— Pagaidīsim!

— Protams, pagaidīsim!...

No šaurajiem štrekiem joprojām паса klāt jauni ogļraču pulciņi, gados vecākajiem galvās bija vecmodīgas cepures, visiem šūpojās rokās vai arī karājās piekabinātas pie jakas pogcauruma ogļraču lampas, sanos pie jostas — neiztrūkstošā blašķe. Salasījušies bariņos, viņi gaidīja savu kārtu, lai paceltos augšā. Ikviens gribēja zināt, kāpēc biedriem ir tik neparasti labs garastāvoklis, bira asprātības, skanēja smiekli, tad trokšņaini noslīdēja lifts un uzņēma jaunu strādnieku partiju.

— Tā jau tiem puišeļiem deg tā precēšanās, — pievienojās sarunai krāvējs Todors Vavrineks ar sirmu bārdu, nevīžīgs, nolaidīga izskata pusmūža cilvēks. Viņa seja bija izvagota tūkstošiem krunku, bet mazās actiņas spīguļoja dzīvi un zobgalīgi. Un, kaut arī viņš pastāvīgi strādāja pavirši, slinkuma pēc iegāza biedrus, pret visu izturējās vienaldzīgi, ogļrači mīlēja nemierīgo klaidoni, kas bija pārstaigājis ne mazumu zemju. — Pagaidi tik, — piebilda Vavrineks, — gan jau mēs vēl piedzīvosim Žantila dēlēna derības.

— Kuru tad tu esi nodomājis tam ieprecināt? — jautāja Jožefs Rošta.

Viņš jokojās kopā ar visiem, bet sirdi kaut kas kremta. Jā, viņa meita netika pat pieminēta, par viņu, kā parasti, klusēja. Un mazā Roze Prinjē jiau paguvusi iemantot daudzu pieredzējušu cilvēku mīlestību un cieņu.

— Esmu dzirdējis, ka Zantila dēlēnā ieskatījusies inženiera Kurca meita, — paskaidroja Vavrineks.

Par atbildi atskanēja dārdoši smiekli. Matiiass, Mar-sela Žantila dēls, bija pamuļķīgs septiņpadsmitgadīgs pusaudzis, liekulīgs un nenovīdīgs; viņš pastāvīgi noderēja par ieganstu jokiem. Matiass strādāja par ogļu aizvedēju ogļraktuvēs, bet strādāja slikti, un katra brigāde, kurā viņš iekļuva, centās no viņa atbrīvoties. Turklāt pastāvīgi nācās uzmanīties, lai viņš nenoklausītos kādu svarīgu sarunu un neatstāstītu tēvam, kurš visu ziņoja pārvaldē.

Pienāca vēl viena brigāde. Jau no tālienes bija dzirdama kāda skaļa, nikna balss:

— Tavai brigādei vajadzēja izstrādāt piecpadsmit centnerus no metra, bet tev arī šodien tāpat četrpadsmit vien! Es pierakstu.

— Raksti ar! — norūca kāda cita balss. — Būtu labāk parūpējies par to, lai šteigeri un spridzinātāji laikā sagatavo ogļu slāni.

— Mūžīgi man jūsu dēļ jācieš, jāatbiild par jusu grēkiem! — joprojām skaitās pirmais.

— Nav liela nelaime, kaut «arī augumā sīks, klanīties tu proti labi!

Tuvojās Marsels Žantils, vairums pagrieza muguru šim mazajam, gaišmatainajam vīrelim ar spiedzīgu, nepatīkamu balsi. Viņš pienāca pie gaidītājiem. Lorans Prinjē uzsauca:

— Paklau, Žantil, mēs esam nolēmuši sapulcēties mežmalā! Gaidām arī tevi.

— Kas tad noticis? — norūca Marsels Žiantils.

— Nekas. Gribam šo to pārrunāt. Atnāksi?

— Atnākšu, atnākšu, — attrauca Žantils un turpināja bērt: — Vissliktākā izstrāde «Etjenā». Ogļu slānis gandrīz vai virspusē, bet viņi rušinās kā ...

Pēkšņi Žantils ievēroja, ka tas, ko viņš strostēja,_ ir pazudis, iejucis ogļraču pūlī. Liftā sabira jauna strādnieku partija. No ejām nemitīgi skanēja tukšo vai arī piekrauto vagonešu dobjā dārdoņa. Žantils nikni atmeta ar roku un devās tālāk.

— Bet par ventilācijas šahtas nostiprināšanu viņam maza bēda, — nomurmināja vecais Rožē. — Katru dienu skandinām, ka tā brūk kopā ...

— Lai gādā arī perforatorus! — Kas tad viņam, tik vien darba kā bļaustīties. Bet labi zina, cik ļoti visa kā trūkst.

Pēkšņi starp ogļračiem uzradās Matiass Žantils. Viņš vēcināja garās rokas, kājas viņam pinās, it kā iestiprinātas izļodzītās eņģēs. Mati un uzacis bija gandrīz balti, pastāvīgi pavērtās lūpas brūnganas, bet slimīgā seja zemes krāsā. Viņš mēdza piezagties ogļračiem tik nedzirdami, ka dažreiz netika pamanīts. Tiklīdz viņu ieraudzīja, tūlīt kāds steidzās brīdināt: «Uzmanību!» Un tai pašā acumirklī brīdinājums tika nodots tālāk: «Uzmanību! Ts-ss ... Uzmanību!» Matiass stāvēja ogļraču vidū,

— Viņa tēvs ir visu norunājis ar inženieri Kurcu. Meiča jau nu gan tāda pavecāka, toties pūra lādes līdz malām un arī naudas papilnam. Ja jaunkundze brūtgānu uzposīs, būs īsts skaistulis. Inženieris Kūres apsolījis Žantilam siavu znotu iekārtot par uzraugu.

muļķīgi smīnēdams un šūpodams garas rokas. Todors Vavrineks, it kā Matiasu nebūtu pamanījis, turpināja: (

Joku uztvēra arī vecais Rožē, kas tāpat izlikās nemanām puisi, kurš slepus klausījās:

— Nez vai puika būs ar mieru? Kam viņam Kurca jaunkundze? Viņš varētu dabūt labāku. Puišelis veikls un arī izskatā patīkams.

— Kā tad nebūs ar mieru, ja tēvs liks! Svētdien 2an-tils grasās iet līgavu lūkoties.

Zoržs Brino spalgi iesvilpās, it kā nupat tikai būtu pamanījis Matiasu Zantilu:

— Uzmanību!

Cits citam uzsaukdami: «Uzmanību! Uzmanību!» — visi pēkšņi pārsteigti palūkojās uz Matiasu.

— Te tev nu bija! Bet man pat prātā neienāca, ka tu esi šeit, — sacīja Todors Vavrineks. — Kā tad, kur nu tev tagad sveicināties ar nabaga strādnieku!

— Es? ... Man? ... — murmināja Matiass un pēkšņi metās skriet, tik sparīgi svaidīdams rokas un kājas, ka tās steigā gandrīz vai sapinās.

Viņu pavadīja skaļi smiekli. Visi skatījās, kā puisis, meklēdams tēvu, lenterē no vienas puses uz otru. Drīz viņš atrada Žantilu. Varēja redzēt, ka dēls satraukti kaut ko čukst tēvam ausī. Tas, pietvīcis sarkans kā vēzis, atgrūda dēlu nost, nikni paskatījās uz skaļi smejošajiem ogļračiem un, atmetis ar roku, aizsteidzās tālāk.

Celtuvē iespraucās jautrs pulciņš, un lifts ar apdullinošu dārdoņu rāvās uz augšu. Paskriedams garām trim četriem horizontiem, uzlidodams vēl pāris simtu metru, celtnis apstājās. Strādnieki sabira ģērbtuvē, pārmainījuši drēbes, ātri nāca laukā un pa diviem, pa trim steidzās pie saviem velosipēdiem. Arī Jožefs Rošta izstūma laukā savu velosipēdu un kopā ar Loranu Prinjē devās uz mežmalu, kur jau daži bija sanākuši, — cits gulēja zālē, cits smēķēja, atbalstīdamies pret koka stumbru. Visi klusēja. Steidzīgiem soļiem, sēkdams pienāca arī Mar-

sels Zantils. Ar svarīgu izskatu viņš ejot kaut ko skaidroja ogļračiem, kas gāja viņam līdzās, un vēl iztālēm uzsauca Loranam Prinjē savā netīkamajā, spalgajā balsī:

— Paklausīsimies, par ko tad runās! _

Lorans Prinjē sēdēja, sakrustojis paīsās, spēcīgās kājas. Viņš mierīgi nogaidīja, kamēr novietojās visi jaunpienākušie, un tad skaļi sacīja:

— Lūdzu uzmanību! Pret Anri Mart ēnu [7] gatavojas ierosināt jaunu izmeklēšanu. Mums, Padekalē apgabala ogļračiem, visiem kopā jāprotestē pret šo kārtējo nelietību. Esmu apspriedies ar apgabala partijas organizācijas vadību, tā ir mūsu pusē...

Negaidot runātāju pārtrauca Marsela Zantila spiedzīgā balss:

— Ar apgabala vadību vien nepietiek. Jāgriežas pie pašas augstākās vadības ar lūgumu atļaut protestēt. Bet es vispār esmu pret jebkādiem protestiem! Ja gribi zināt, es uzskatu, ka tiem nav nekādas nozīmes.

Jožefu Roštu smacēja niknums:

— Ar mums ir strādnieki sociālisti un to deputāti no mūsu provinces, bet. tev tas nav pa prātam, Marsel Zan-til? Tev gribas apvienoties ar tiem, kas iztop amerikāņiem, lien uz vēdera kungu priekšā!

— Liec viņu mierā, Zozef, — pārtrauca Lorans Prinjē, — netaisi traci!

Bet Marsels Zantils jau brēca pilnā balsī:

— Nē, lai viņš pasaka, lai viņš tikai pasaka!

Vecais Rožē, tiekdamies Jožefu nomierināt, paņēma

viņu zem rokas un iečukstēja ausī:

— Ja negribi iekļūt nelaimē, Zozef, pievaldi meli!

Lorans Prinjē bargi ielūkojās acīs baltmatainajam

vīrelim, kas nemitīgi žestikulēja, tad, piecelies no zemes, mierīgi notrausa pie biksēm pieķērušās zālītes.

— Kad mēs pēdējo reizi vācām naudu Anrī Martena sievai, nabaga Simonai, tu arī prati izlocīties, bet mēs iztikām bez tevis un paveicām visu, kā nākas. Iesim nu, biedri, mājās. Vakarā satiksimies partijas telpas.

Ceļā līdz šosejai Marsels Zantils piesarcis kaut ko skaidroja vairākiem ogļračiem, kas viņam sekoja.

Ogļrači uzkāpa velosipēdos. Garastāvoklis visiem bija nošļucis — viņi atgriezās Treparvilā neapmierināti un noguruši. Jožefs sacījia Loranam Prinjē:

— Jāizloka mazliet kājas, citādi pavisam notirpušas. Vai nepaiesimies pa mežu kājām?

— Iesim.

Stumdami ar kreiso roku velosipēdus, viņi nogriezās pa meža taciņu. Šai mežā, kas apņēma ogļraktuves, auga simtgadīgi milzu koki. Tas bija vienīgais svaigais dabas stūrītis Treparvilas rajonā. Zaraino koku biezās galotnes, sēņu, sūnas un paparžu smarža, klusums un krēsla — viss atgādināja nepieejamu meža biezokni, bet īstenībā, vienalga, kādā virzienā arī ietu, pēc desmit, piecpadsmit minūtēm atdūrās pret žogu.

Vēl pirms diviem gadiem ogļračiem nebijia tiesības lietot meža ceļu — iedzīvotājiem tas bija slēgts, strādniekiem atļāva iet uz ciematu vienīgi pa šoseju. Ogļrači tomēr sacēlās un pieprasīja tiesības brīvi lietot meža ceļu. Pēc gariem strīdiem ogļraktuvju īpašnieku sabiedrībai nācās piekāpties. Un tagad pirms un pēc maiņas ogļračiem uz pusstundu atvēra žoga vārtus, bet viņu ģimenēm mežs, tāpat kā iepriekš, palika aizliegta zona. Kā tad citādi! Tā tik vēl trūka, lai neskaitāmi skrandaiņi — strādnieku bērni traucētu meža klusumu un šeit dzīvojošo ierēdņu virtuvēs pa logiem glūnētu ziņkārīgās ogļraču sievas! Tā tik vēl trūka, lai šie te pa svētdienām vārtītos zaļajā zālītē! Viņi, vai redzat, tiecoties atpūsties no savām bezgalīgajām rūpēm un nepatikšanām, gribot svētdienā atbrīvoties no noguruma, kas sakrājies pa nedēļu. Kas tur ko runāt, — ja jau tik ļoti vēlas svaigu gaisu, var pastaigāties arī gar dzelzceļa uzbērumu! Tā sprieda raktuvju īpašnieku kungi.

Divi cilvēki, iegrimuši dziļās pārdomās, nesteigdamies gāja pa šauro meža taciņu. Pa priekšu Jožefs Rošta un taiz viņa, klusi čaukstinot zāli, Lorans Prinjē. Jožefs neatskatīdamies ierunājās:

— Jaunībā pavasara laikā nezināju, kur likties! Nekad neesmu bijis apreibis no vīna, bet no kalnu gaisa, mūsu kalnu... Tiklīdz pavasara saulīte sāk sildīt, tā

gluži kā tāds trakums pārņem un krūtis smacē... no liela prieka, no igaidām. Vai tad es toreiz zināju, mazs lauku puika, par ko sapņoju?

— Un tad uzzināji?

— Jā. Tagad es to zinu, bet nav prieka. Drīzāk sāpīgi, rau, šādās pavasara dienās,

Ceļa biedrs, mazliet paklusējis, ierunājās stingra balsī:

— Tā nav labi, Zozef. Es zinu, tu nemitīgi skumsti pēc dzimtenes. Protams, jums tagad tur ir cita dzīve, bet tu taču necīnījies par to, lai sociālisms uzvarētu vienīgi pie jums. ‘Vai tad tiešām tu vienas pašas Ungārijas, vienīgi ungāru strādnieku dēļ sēdēji cietumā, turpat vai badā nobeidzies, kiad paliki bez darba, un pēc tam gandrīz aizgāji bojā vācu koncentrācijas nometnē? Un tagad tā skumsti, it kā būtu laupīts pelnītais apbalvojums. Vai nav tā?

— Tā ir. Bet ir vēl kas cits... — nokāris galvu un stumdams ar vienu roku velosipēdu, Jožefs aprauti ierunājās. — Ko tad es būtu tādu īpašu pārdzīvojis? Salīdzinot ar citiem, gluži neko. Esmu dzīvs, vesels, man ir ģimene, māja ... Vienīgi nav dzīvē mērķa. Tu taču redzi, Loran, — Jožefs strauji iebrauca ar roku biezajos, spīdīgajos matos, — kungi šeit no jauna gatavojas karam. Viņi tiecas pamazām iesaistīt tanī visu Āziju. Tad pienāks arī mūsu kārta, viņu nolūki_ skaidri pat bērnam! — Jožefs iezvēla pa velosipēda stūri, tikko dzirdami iešķindējās zvans. — Vai tad tiešām gaidīt, lai mani no jauna aizdzen karā, atkal liek viņu labā strādāt? Vienreiz — vācu fašistiem, citreiz — amerikāņu imperiālistiem? Ja vajadzēs, pats iešu karot, bet tikai par mušu pašu taisnību, par mūsu! Bet kad es šeit...

— Nu labi, labi, neuztraucies!

Viņi jau tuvojās žogam. Šeit celiņš kļuvaplataks. Pastūmis velosipēdu uz priekšu, Lorans Prinjē saka iet līdzās Jožefam Roštam.

• — Karš jau nav vienīgi no viņiem atkarīgs. Arī ame

rikāņu tauta zina, ka uzbrukums djaud ne tikai mums, bet arī tai. To tagad siaprot arī citās valstīs, visā kapitālistiskajā pasaulē. Kustība par mieru pastiprinās, tas nav joks!

— Zinu, zinu. Bet ir vēl kas cits ...

Pie vārtiem smēķēdami pastaigājās divi amerikāņu kareivji. Liekas, viņi nepievērsa nekādu uzmanību ogļračiem, kas iznācu no iežogotā meža iecirkņa un, nesasveicinājušies ar viņiem, nogriezās uz šoseju. Te bija dzīva kustība: traucās automobiļi, spalgi zvanot un ātri apbraucot smagās kravas mašīnas, joņoja velosipēdisti, dažbrīd izveidojās aizsprosts, cilvēki sasaucās, skanēja smiekli... Rietošās saules staros virs ceļa virmoja putekļi. Tuvojās vakars.

— Jā, ir vēl kas cits, — domīgi atkārtoja Jožefs Rošta, neizrādīdams ne mazāko vēlēšanos sēsties velosipēdam virsū.

Tad Lorans Prinjē novirzīja abus braucamos uz šosejas malu.

— Kas tad tās ir par bēdām?

— Tā ... esmu ieslīcis tādā kā slinkumā. To, ko man uzdod, es izdaru, savu pienākumu izpildu, bet senākā prieka, vai zini, vairs nav. Neko arī pats no sevis neuzsāku, ne pie kā neķeros pats pēc savas vēlēšanās. Acīm redzot kļūstu vecs, — viņš nobeidza, rūgti iesmiedamies.

— Nerunā muļķības, Zozef. Neviena sirma mata tev neredz.

— Tas mums tā ģimenē. Māte nomira gluži melniem matiem.

— Cik viņai bija gadu?

— Tā ap trīsdesmit astoņi, četrdesmit... Es biju vel bērns, pēdējais ģimenē.

Lorans Prinjē, īsi apcirptiem matiem, plecīgs, stiegrains spēka vīrs ar biezām ūsām un uzrautu degunu, palūkojās uz draugu ar pētošu skatienu. Loranam Prinjē patika noteiktība, kārtība, viņš tikai ar grūtībām iedziļinājās citu cilvēku sarežģītajos dvēseles pārdzīvojumos, īstenībā ierindodams šos pārdzīvojumus nekārtības nozarē. Viņš uzskatīja, ka tādos gadījumos, kad ir runa par paša likteni, jāsamierinās ar radušos stāvokli, apzinoties, ka vienam nav iespējams atrisināt lielas problēmas un tāpēc nav nozīmes veltīgi šķiest spēkus savas personīgas labklājības dēļ. Šim cilvēkam, kas tagad, nogrimis^ pārdomās, iet nokārtu galvu, nav vairāk par trīsdesmit sešiem gadiem — un ko jūs neteiksiet — jau spēki izsī-

kusi! Dīvaini dažreiz atgadās ar biedriem, kas atbraukuši no Austrumiem: dažil, kā Zozefs, nokar degunu, citi!, ka Vavrineks, kļūst pret visu vienaldzīgi, remdeni; ir tarī tādi, kas pilnīgi nolaižas. Protams, tie ir izņēmums. Trīs ungāru ogļrači, kas pirms pieciem gadiem atgriezās dzimtenē, ne. tuvu nav tādi. Strādā savā Ungārijā ar sajūsmu. Bet Zozefs Rosta pēdējos gados ir patiesi pārvērties. Ne jau ārēji, nē — viņš drīzāk izskatās jaunāks par saviem gadiem: gari mati, šaurā seja kā ar kaltu izcirsta, — domā Lorans Prinjē, ar pieaugošu interesi pētīdams labi pazīstamos drauga vaibstus.Šo vārgumu, neapmierinātību izraisa kaut kas iekšienē. Bet, lai tur vai kas, nepadodies, esi vīrs! Un Prinjē saka cieši un noteikti:

— Turies, Zozef, nečinksti kā vecene! Mušu vidu tu vari tikpat labi strādāt kā dzimtenē. Galvenais jau ir, lai mūs nepārsteigtu nesagatavotus, ja tie nelieši izraisīs karu. Paļauj tikai vaļu, un viņi ievilks tevi savos tīklos. Bet tad nevaino vairs nevienu citu kā vienīgi pats sevi.

— Labi jau, labi, lamā mani, cik tik uziet, esmu pelnījis, — attrauca Jožefs Rošta. Viņš paskatījās biedram tieši sejā, pasmaidīja un pēkšņi uzlēca virsū velosipēdam. — Kas ir, laidīsim, kurš ātrāk!

— Labs ir, laidīsim!

Abi lielā ātrumā aiztraucās uz ciemata pusi, bet pakaļ skanēja uzmundrinoši saucieni: «Turies, Loran!», «Zozef, nepadodies!». Brīžiem Jožefs Rošta dzirdēja aiz sevis spēcīgo, vienmērīgo drauga elpu, brīžiem pats atradās «aiz Lorana. Druknais, stiegrainais vīrs, liekas, bija saaudzis ar velosipēdu, viņa seja bija mierīga, kā parasti. «Apbrīnojams cilvēks!» nodomāja Rošta un, gluži bērnišķīgi sajūsmināts, apņēmās nākotnē vienmēr un visur līdzināties Loranam Prinjē, piedzīvojušam vecākajam draugam. Kaut vai tagad pat, — cik labi veicās, kad Jožefs sāka ta-pat mīt pedāļus kā Prinjē — apdomīgi, vienmērīgi. Viņš attapās no domām tad, kad izdzirda Lorana balsi, kas, aizsteidzies viņam apmēram divi simti metru priekšā, sauca no pārbrauktuves, kur dzelzceļš šķērsoja šoseju:

— Mācies braukt ar velosipēdu, vecais! Ar labu nakti!...

Lorans Prinjē nogriezies aizbrauca gar dzelzceļa

uzbērumu, bet Jožefs Rošta nu jau lēnāk turpināja savu ceļu pa galveno ielu. Tagad Lorans Prinjē droši vien aiz prieka gavilē: vakarā partijas organizācijā visi zinās, ka sacīkstēs ar velosipēdiem viņš uzvarējis Jožefu. Bet Jožefs taču ir jaunāks. Lorans Prinjē ļoti lepojas ar prasmi braukt ar velosipēdu un tad vēl ar savu tenoru. Katrā_ izdevīgā brīdī dzied solo un, ja viņam aplaudē, priecājas kā zēns. Jā, lai saka, ko grib, visā ogļraktuvju apkaime labāku par viņu neatrast. Tik drosmīgs, uzticams_ un draudzības cienīgs cilvēks! Un Jožefu no jauna pārņēma vēlēšanās būt līdzīgam Treparvilas partijas organizācijas sekretāram.

Lēnām, šķiet, nedroši ripoja velosipēda riteņi pa galveno ielu. Ielas sākumā izklaidus izkaisītām mājām sekoja neapbūvēti zemes gabali.

Jožefs atskatījās, cerēdams ieraudzīt sievu, — vilciens, ar kuru viņa brauca, ap šo laiku pienāca no Rubē. Uz ielas tomēr nebija redzamas sievietes steidzamies no stacijas ar pītām somām rokās. Jau vēls... daudz laika aizgājis meža pastaigā.

Tikai viena vienīga sakumpusi sieviete lēnām velkas gar mājām. Sieviete tikko kustas, turas pie režģota žoga, ik pa brīdim apstājas un, gandrīz vai paklupusi, atkal krampjaini ieķeras žogā.

Jožefs Rošta sāka mīt ašāk — šķiet, vecenītei vajadzīga palīdzība.

Bet, kad viņš tika tuvāk, likās, ka būtu saņēmis belzienu pa krūtīm: cik pazīstams šis nodilušais, rūtainais mētelītis, pakausī saspraustā smagā matu pīne, zābaki ar augstajiem papēžiem ... Katru dienu viņš palīdz sievai tos novilkt.

— Polina! — Jožefam likās, ka būtu kliedzis, ļoti skaļi kliedzis, bet no rīkles izrāvās tikai vājš vaids: — Polima ...

Nolēcis no velosipēda, Rošta vienā mirklī atradās līdzās sievai.

— Polina, mīļā, kas noticis?

Sievietes seja iemirdzējās priekā, pēkšņi atlaidusi atbalstu, viņa sagrīļojās, bet Jožefs viņu satvēra, pacēla un uzsēdināja uz velosipēda.

— Vai noturēsies tā līdz mājām?

— Protams, Jožef, man ir ļoti ērti. — Un Polina, viegla kā spalviņa, ar visu augumu atspiedās pret vīra plecu.

Jožefs Rošta sāka stumt velosipēdu, saudzīgi atbalstīdams sievu. Viņa bezspēcīgi šūpojās uz sēdekļa. Krasā lēkme pārgāja, bet nebeidzamās mocošās sāpes turpinājās. Jožefs vairs nespēja savaldīt uztraukumu, kassma-cēja viņam rīkli un atņēma balsi. Viņš nemitīgi atkārtoja pie sevis: «Polina ... manu bērniņ ... Polina ...» — bet neko nejautāja

Ātri, saraustīti elpodama, viņa ierunājās pirmā:

— Es nesaprotu ... nu jau nezin cik dienas šie krampji... Un nupat tā sagrāba ... tikko vilkos ...

— Vai arī tagad sāp, Polina?

— Nē, tagad man labāk, diaudz labāk... Majas sasildīšos ... Nebaidies, pāries ...

4

Lansas slimnīca atradās veclaicīgā ēkā: biezi mūri, šauri logi, līdzīgi cietokšņa šaujamlūkām, palatas un tumšie gaiteņi piesūkušies ar puvešu, sviedru .un karbola smaku. Arī gaiteņos gultas, pie sienām pieslietas nestuves. Šaurība, pastāvīgi sasmacis gaiss, grūti elpot un kustēties šajā mūžam drūmajā, nepievilcīgajā telpa. Mazajās nišās zem krucifiksa un svētās dievmātes Marijas attēla dienām un naktīm mirgoja svēpeklīši; svēto sejās ✓ sastingusi laipni vienaldzīga izteiksme — redzams, viņus neietekmē šeit guļošo cietēju bēdas un mokas. Jaunas mūķenes, nometušās ceļos svētbilžu priekšā, čukstēja lūgšanas. Un, ja pusdienas vai vakara dievkalpojuma laikā viņām gadījās būt gaitenī, viņas noslīga uz lūgšanu soliņiem, nolieca galvas uz kopā saņemtām rokām un ekstāzē laida slīdēt caur pirkstiem lugšanu krellēm, nedzirdēdamas vārgos vaidus, kas atskanēja no pavērtajām palātu durvīm un no gaitenī novietotajam gultām:

— Māsa, mīļā!...

— Māsiņ, lūdzu! ...

Bet dievbijīgās māsas sprieda: «Cilvēka dzīvei ir

nosprausta robeža, tā ir nieks, salīdzinot ar mūžību. Par šīs zemes ciešanām debesīs tiks atmaksāts ar uzviju.» Tāpēc žēlsirdīgajām māsām nelikās, ka būtu tik nepieciešams steigties uz saucienu un ātrāk remdināt miesīgās mokas. Viņas izpildīja savu pienākumu klusēdamas un vienaldzīgi, tikai aptuveni ievērodamas ārstu norādījumus. Par tiem, kas izveseļojās, nerūpējās, tie aizies laicīgajā dzīvē tukšām rokām un tukšām kabatām. Lai iztiek, kā var! Mūķeņu nodurtajos skatienos interese ieziagās tikai pret tiem, kas gatavojās pāriet citā dzīvē.

Lansas slimnīcā pastāvīgi bija liels daudzums kandidātu, jau pilnīgi «gatavu» doties nezināmos debesu klajumos. Un nav jau nekāds brīnums: slimie nāca no apkārtnes ogļraktuvēm un rūpnīcām. Māsas uzskatīja par savu pienākumu darīt visu un gādāt, lai mirējiem rastos iespēja savas dzīves gala piestātnē pazemīgi izteikt pateicību tam kungam par savu skumjo esību.

Mūķeņu satraukums un rūpīgā gatavošanās nozīmēja, ka slimniekiem tiek pašķirts ceļš uz labāku pasauli. Ja sirgstošajiem, kas vairs nebija spējīgi atvērt acis, dažreiz uzradās aplama cerība iziet no slimnīcas pašiem savām kājām vai mazākais tikt iznestiem uz vīra, tēva, dēla rokām, — māsu neatlaidīgās pūles izdzēsa viņu sirdīs šo blāvo cerības stariņu.

Tā tas atgadījās arī slimniecei, kas gulēja ceturtajā palātā, astoņpadsmitajā gultā. Bija iestājies brīnišķīgs mirklis, kad slimniece nomierinošu zāļu iespaidā juta, ka sāpes norimušas un no krūtīm tikpat kā novēlies liels smagums. Viņa raudzījās pasaulē kā caur rožainu plīvuru un, cerību spārnota, domāja par vīru, par meitu, par turpmāko dzīvi. Vārgs, bikls smaids rotājās lūpu kaktiņos. Kas notiktu, ja viņa būtu mirusi, neizstāstījusi vīram savu lielo noslēpumu? Baismīgi pat iedomāties! Labi, ka briesmas garām. Atgriezusies mājās, viņa to Zozefiam atklās un nekad vairs tik bērnišķīgi nedarīs.

Tāds kā vilnis viņu satvēra un šūpoja starp miegu un nomodu, griezdams virpulī ap kādu neatlaidīgu domu. Blakus gultā uz maliņas sēdēja padzīvojusi sieviete rupjā slimnīcas kreklā un tupelēm basiajās kājās. Aši un veikli pīdama sirmo, plāno bizi, viņa pieliecās pie nekustīgi guļošās Polinas:

— Rostas kundze, vai negribat dzert?

— Nē, paldies.

— Vai jūtaties labāk, draudziņ?

PīdaniaPbizi, padzīvojusī sieviete domāja: «Nekā, ar tevi nabadzīt, ir pavisam nelāgi. Nav jau nekāds nieks — plaušu vēzis!» Palātā tika iededzināta blava lampiņa.

Sākās klusa rosība, šļūcoši soļi, kā parastii pirms vakariņām, tika bīdītas naktsskapīšu atvilktnes, šķindēja kaula karotes un dakšiņas.

Ieradās nodaļas vecākā māsa sarkanu seju, apaļiem vaigiem un, paslēpusi rokas virsvalka platajās piedurknēs, gāzelēdamās kā nobarota pīle, pienāca pie astoņpadsmitās gultas.

— Rostas kundze, — viņa sacīja, — pēc vakariņām jūs apciemos garīdznieks. Sagatavojieties, mans bērns!

Polina sakustējās, viņas acis bailēs iepletās.

— Kāpēc? — viņa jautāja, un roka virs segas nodrebēja.

— Tā kunga ceļi nav izdibināmi! — Māsas novītušās lūpas aši kustējās, it kā baudītu kaut ko gardu. — Mūsu pienākums — pakļauties viņa gribai.

Iestājās klusums. Tad slimā, cenzdamās gultā mazliet paslieties augšā, ieminējās:

— Mīļā māsa ... es vispirms gribētu parunāt ar vīru. Lūdzu, paziņojiet viņam ...

— Jā, jā, esiet pacietīga, mans bērns.

— Es jūs lūdzu, māsa ... — čukstēja Polina un lūdzoši salika rokas. — Lūdzu ... man tik ļoti vajag ... nepieciešami ar viņu parunāt.

— Ak mīļā, — izmeta māsa, jau manāmi sakaitināta, — es taču jums sacīju, ka pēc vakariņām atnāks garīdznieks. Kur es nakti sameklēšu jūsu vīru?

— Vispirms man jāparunā ar vīru, — ietiepīgi atkārtoja slimniece. — Ja jūs, māsa, domājat, ka vēl ir laiks, tad garīdznieks ... var pagaidīt.

Acīm redzot šis strīds bija pagalam nomocījis slimo, viņa nespēkā atkrita uz spilvena, bet pirksti kustējās bez mitas.

Māsas jau tā sarkanā seja īgnumā pietvīka vēl tumšāka. Kāda bezgode! Lai garīdznieks gaida! Nāve taču stāv jau galvgalī. Dažu stundu jautājums. Vai tad patiesi šī stulbā sieviete to nesaprot?

— Nekrītiet, mans bērns, tik nopietnā brīdī grēkā! Ar vīru varēsiet arī rīt satikties, ja, atbrīvojusies no šīs zemes saitēm, iegūsiet dieva žēlastību ...

— Nē! — Polinas caurspīdīgie pirksti trīsēja virs segas, viss novājējušais augums drebēja šausmās un sašu-tumē. — Man nav vajadzīgs mācītājs... Paldies, māsa ... Lai viņš pie manis nenāk!

— Jūs pati neapjēdzat, ko runājat! — mūķenes sarkanā seja ķēmīgi saviebās. — Attopieties, mans bērns, un nesacelieties pret tā kunga baušļiem un baznīcu! Izsūdziet savus grēkus!

— Man nav grēku, — nočukstēja Polina un pasmaidījusi pašūpoja uz spilvena galvu. — Man nav ko sūdzēt. Vienīgi ar vīru ... vienīgi ar viņu man jārunā.

— Nedzeniet mani grēkā, jūs... — Tuklā mūķene pilnīgi aizmirsa savu cieņas pilno, nosvērto stāju — tagad pie gultas stāvēja parasta veca zemniece dievlūdzēja.

Viņa strauji žestikulēja, un balss kļuva spiedzoša. «Nekrietnais radījums!» viņai gribējās uzsaukt, bet savaldījās игн pārmetusi krustu, turpināja: — Svētais tēvs jus vedīs pie saprāta. Varu teikt tikai vienu — kristīgam cilvēkam tā nepienākas uzvesties, grēks. Es aizlūgšu par jums svētajai dievmātei'.

— Nav vērts ... Atsūtiet ārstu ... Viņš piezvanīs vīram uz Treparvilu ... uz partijas organizāciju ... vīram paziņos.

— Būtu pateikusi dienā, vizītes laikā! — salti, jau pavisam naidīgi noskaldīja mūķene. — Vai tad ārstam tik vien ko darīt kā pa telefonu zvanīt. Netrokšņot! — tumši piesarkusi, viņa apsviedās pret slimajiem, kas bija sapulcējušies apkārt gultai un sačukstējās, aizvien drosmīgāk izrādīdami savu sašutumu.

'Jauniņā, pastāvīgi jautrā un pastāvīgi izspūrusī •audēja, kas mēdza iznēsāt pa palātām visus jaunumus un baumas, sacīja:

— Kāda cūcība! Ļaujiet cilvēkam kaut mierīgi nomirt!

Kāds viņu klusināja:

— Nepļāpā lieku, vai dzirdi! Ko tu jaucies!

Māsa mūķene gāzelēdamās izšļūca laukā, un to pašu brīdi ienāca sanitāre, nesdama lielu paplāti, cieši piekrautu ar krūzītēm. Slimnieki devās katrs uz savu vietu, bet pavecā sieviete ar sirmo bizi apsēdās uz astoņpadsmitās gultas maliņas. I

— Neuztraucieties, neticiet māsai! Šīs svētules butu priecīgas mūs visus apglabāt. ViņaiS domā, ka par katru

dieva mierā aizgājušo saņems debesīs īpašu atlīdzību Tāpēc nepiegrieziet, mīļā, nekādu vērību. Es jau redzu, ka jums ir labāk. Jūs arī pati to jūtat, vai ne?

Sieviete apklusa un līdzcietīgi noraudzījās uz trīsošo augumiņu zem segas.

— Ak tu vecā žagata, panāci tomēr savu! — viņa čukstēja. — Cik nu nabadzītei atlicis dzīvot, bet tev arī tas likās par daudz ... jau tā tikko velk elpu ...

Polina pēkšņi sakustējās un satvēra sievietes roku.

— Kas ir? Ko vēlies, mīļā? — viņa aizsmakušā balsī čukstēja.

Bija dzirdama karošu šķindoņa, skaļa strēbšana. Slimie šķendējās par šķidro zupu. Jauniņā audēja paziņoja, ka šādu suslu pat suns neostītu. Meiča izvairījās paskatīties uz astoņpadsmito gultu, — tāpat kā visus citus, viņu satrauca līdz nāvei nomocītās sievietes drausmīgais izskats, visi jutās nelāgi tikko notikušās sadursmes dēļ. Tiesa gan, pati nāve viņus nebiedēja — nāve ceturtajā palātā bija pierasts viesis, tāpat kā visos citos šīs slimnīcas korpusos. Labi, ja kādam izdodas no tās izvairīties un tikt no slimnīcas prom puslīdz veselam. Nu, bet, ja tā paņem savā varā, — ko lai dara, tāds, jādomā, ir liktenis. Neviens neklausījās abu sieviešu čukstēšanā.

— Mīļā, jūs taču drīz no šejienes tiksiet ārā, vai ne? — jautāja Polina.

— Tā jau liekas, ka nedēļas beigās izrakstīs. Bet to jau noteikti nevar zināt. Iespējams, ka jūs vēl ātrāk par mani būsiet uz kājām.

— Nē, lūdzu, tā ne. — Polina pacēla galvu. (Otra pasteidzās sakārtot viņai cieto spilvenu.) — Jūs esat no Senpola ciemata, vai ne?

— Jā...

— Tas nav pārak tālu no Treparvilas ... Svētdien jus varētu turp aizstaigāt... ja vien jums nebūtu nekas pretī...

— Kas tad, balodīt, — kas ir? Sakiet man ...

Polina sāka čukstus stāstīt par savu vienkāršo dzīvi.

Viņas balss ik brīdi pārtrūka, viņia steidzās, lai pagutu visu pateikt, un tāpēc runāja savārstīti — brīžam par vienu, tad atkal par citu: sāk atcerēties bērnību un pēk-sni pārlec uz to, kā pirms dažām dienām vīrs uzcēlis viņu uz velosipēda, bet viņu tik ļoti, tik neciešami mocījusi sāpju lēkme! Stāstīja ari par māti, kas senāk bija kalpojusi Parīzē par istabeni. Tad uzsāka atkal par citu:

— Ziniet, mans vīrs ir ungārs, viņa dzimtene ir tālu tālu austrumos ... un tur tagad ir tāpat kā Padomju Savienībā. Jūs jiau laikam pati būsiet dzirdējusi... Viņš grib atgriezties ... skumst pēc dzimtenes, nu jau septiņi gadi... Mēs jau dzīrāmies ... Bet negaidot slimība ... nauda visa izgāja ... Ārsts teica, ka man jāpaliekot tepat, — juku jukām un ar grūtībām runāja Polina. — Māte arī... Mājās viss ir viņas — mēbeles ... viss ... Mušu izpeļņas pietika tikai dzīvei... Arī man pašai negribējās ne pirkt, ne kārtoties — domāju, tikpat Treparvila mužu nenodzīvosim, kam tad liekie krāmi ... Naudu, ko es nopelnīju ar adīšanu, atliku... Sēdēju vienkārši naudai virsū, — viņa sacīja, laimīgi pasmaidīdama. — Es to slēpu skārda kastītē mātes gultas maisa salmos, pati pa vakariem sēdēju tai virsū un adīju ... Reiz jau biju mazliet sakrājusi, kad* gaidīju viņu atgriežamies no gūsta ... Tikai viss aizgāja manai slimībai.

— Un tad no jauna sakrājāt? — jautāja sirmā sieviete, savilkdama uz krūtīm ciešāk naktskreklu, jo, uz gultas sēžot, sāka salt. — Un jūsu vīrs atkal neko par to nezina?

— Es teicu, ka par adīšanu saņemu maz, nieka grašus. Kā tad Lai viņš zinātu! Ja ko pasaku, viņš nekad to neapšauba. Bet es domāju: kaut arī mums nav viegli, gan jau kaut kā iztiksim ... Toties, ja manis pēkšņi vairs nebūs ... vīrs tomēr varēs aizbraukt ar meitu uz Ungāriju. Palika taču manis dēļ! Viņš ir tik Labs ... Neviens nezina, cik viņš ir labs cilvēks ... Tāpēc es krāju ... pa grasim ... Nedomāju gan, ka tik ātri ... tāpēc arī viņam nepateicu. Es visu laiku mēģināju iedomāties, kāda viņam būs seja, kad atvērs krātuvīti. Tur jau ir pietiekami ... Rubē pilsētā manu darbu cienīja ... es adīju ierēdņu sievām ... par labu samaksu... Izstāstiet viņam visu, kā bijis... Un ka es gribēju ar viņu parunāt, bet — mācītāju ... mācītāju atsūtīja... Nevajag man mācītāja... tā arī pasakiet... Lai man būtu komunistiskas bēres, ja var ... Pasakiet to viņam ...

65

5 — 2uža Turi

Polina apklusa un aizvēra acis. Sieviete steigšus jautāja:

— Jūs gribat, lai aizeju pie viņa un pasaku, kur esat noslēpusi naudu?

Atbildes nebija. Sirmā sieviete pieskārās Polinas plecam.

— Pateikt, ka sakrājāt viņam ceļam?

Polinas plakstiņi notrīsēja, un sirmā sieviete sajuta, ka viņas roku liegi paspieda tievie, dziestošie pirkstiņi. Viņa noliecās pie novājējušās, kā nāve bālās sejas:

— Esiet mierīga, bērniņ, manu sirsniņ! Nerūpējieties! Tūlīt pirmajā svētdienā, kad no šejienes tikšu laukā, sameklēšu jūsu vīru un visu izstāstīšu.

Vecīgā sieviete piecēlās. Viņa kādu brīdi pastāvēja noliekusies, tad saudzīgi aizspieda Polinai acis.

Polinas zārku, vienkāršu koka šķirstu, pavadīja Pa-dekalē un Nora apgabala ogļraču pārstāvji, pavadīja no Parīzes — no partijas centra atbraukušie biedri, var teikt, pavadīja visa Treparvila. Vējā plandījās sarkanu karogu mežs, skanēja proletāriešu dziesmas. Tās citu pēc citas Polinas Roštas bērēs dziedāja raupjas vīriešu, siltas sieviešu un dzidras bērnu bglsi's Procesija tuvojās kapsētai nevis pa tuvāko ceļu, bet nostaigāja no viena gala līdz otram galam visu galveno ielu un tikai pēc tam nogriezās uz lauku ceļa. Simtiem cilvēku stāvēja ap kapu, viļņojās sarkanie karogi, un arvien skaļāk skanēja dziesma. Lo-rana Pri'njē dzidrais tenors izdalījās no kora. Kad uz mazā, pelēkā zārka nokrita pirmā zemes pika, šī balss it kā uz brīdi aprāvās, bet tad vēl drošāk pacēlās augstumos ...

— Viņa bija drosmīga sieviete, — kāds noteica.

— Jā, labs cilvēks.

Plīvoja sarkanie karogi, to bija tik daudz, ka likās — apvārsni apņem liesmas ...

5

Kopš bēru dienas bija pagājušas dažas nedēļas. Likās, ka šis laiks nebūtu pārveidojis Jožefa Roštas ģimenes dzīvi. Pa dienu katrs nodevās savam darbam, vaka

ros, tāpat kā senāk, satikās smacīgajā, ar piedegušas saulespuķu eļļas izgarojumiem piesātinātajā virtuvē. Vecāmāte rosījās pie plīts. Žanete viņai stāstīja dienas notikumus. Nerunīgais tēvs lasīja pie loga laikrakstu. Trūka vienīgi trauslā augumiņa gultas kājgalī.

Un vēl trūka skārda kārbiņas Mišo kundzes gultas maisā. Nedēļu pēc bērēm sieviete no Senpolas ciemata sameklēja ogļraktuvēs Jožefu Roštu. Sēdēdama uz akmens pie izejas, viņa ilgi gaidīja maiņas beigas. Klausījās amerikāņu kareivju nesaprotamo murmināšanu un katram, kas nāca laukā, jautāja:

— Vai jūs neredzējāt Žozefu Rostu?

Daži apgalvoja, ka Žozefs Rosta jau aizgājis šosejas virzienā, citi sacījās redzējuši viņu vēl ģērbtuvē. Sieviete ar sirmiem, pakausī saspraustiem matiem pacietīgi gaidīja. Viņai bija dzeltenīgi bāla seja. Daži, iekams gaja prom, ziņkārīgi jautāja:

— Ko jūs, māmiņ, labu atnesāt Žozefam?

— To es, draudziņ, pateikšu viņam pašam, — atbildēja sieviete, nekustēdamās no vietas.

Beidzot iznāca arī Jožefs Rošta. Viņš gāja viens, stumdams velosipēdu.

— Biedri Rosta, jūs gaida! — uzsauca jaunais Brino, uzlēkdams uz sava velosipēda.

Jožefs vienaldzīgi pacēla acis:

— Kas gaida?

— Šī tantiņa, — norādīja puisis un aizlaida prom.

Sieviete jau nāca Jožefam klāt:

— Jūs esat Žozefs Rosta? Es esmu no Lansas, no slimnīcas, ar kādu ziņu.

Jožefs satrūkās, kā saņēmis sitienu. īsu, ļaimīgu mirkli viņam likās, ka sieva ir dzīva — vienkārši uz kādu laiku aizbraukusi, ārstējas Lansas slimnīcā. Viņš devas kopā. ar sievieti cauri mežam, viņa izstāstīja par Polļnas pēdējiem mirkļiem un visu, ko zināja par paslēpto skārdā kārbiņu.

— Pirms nāves viņa izteica vēlēšanos, lai viņai sarīkotu komunistiskas bēres. Es nevarēju laikā atnākt —-mani tikai vakar izrakstīja no slimnīcas — un tapec ari nevarēju ...

— Saprotu... nekas, — pamaja Jožefs. — Viņa tika apglabāta tā, kā vēlējās.

— Vai bija skaisti?

— Skaisti! skaisti, — nomurmināja Jožefs.

— Daudz bija ļaužu?

— Daudz.

Jožefs pavadīja sievieti uz staciju un gaidīja tur līdz vakaram, kamēr viņa iesēdās tuvsatiksmes vilcienā, kas gāja uz Senpolu. Tad, atgriezies mājās, nepaēdis vakariņas, pat nenomazgājies, uzkāpa augšā savā istabiņā. Otrās dienas vakarā, vecaimātei redzot, Jožefs izņēma no gultas maisa krātuvīti. Vecā sieviete aiz ziņkārības nezināja, kur likties, bet neuzdrīkstējās izjautāt. Pēc bērēm viņai sāka no znota mesties bail — tik drūms viņš tagad bija, sevī noslēdzies, pastāvīgi raudzījās kaut kur tālumā. Viņia norādīja kaimiņu sievām:

«Ticīgs cilvēks samierinās ar dieva gribu. Katram no mums nākas apglabāt tuvus cilvēkus — lai dus dieva mierā!» Un vecmāmiņa Mišo dievbijīgi meta krustus. «Esam viņus apraudājuši, pavadījuši pēdējā gaitā. Bet mans znots tik staigā un staigā, it kā viņu velns dīdītu ... vai arī netīra sirdsapziņa! Neko sliktu par viņu neteikšu, arī viņam nav viegli, bet neticīgajam dievs nepiešķir žēlastību, nesniedz mierinājumu.»

Vecā Mišo šoreiz runāja taisnību: Jožefs Rošta nesaņēma žēlsirdīgo mierinājumu. Viņš strādāja raktuvē, apbraukāja ar velosipēdu apkārtnes ciematus, aicināja uz sapulcēm ogļračus, katru vakaru sēdēja lasītavā pie grāmatām, piedalījās apspriedēs, taču mierinājums neradās. Jožefs noslēdzās sevī, un vienīgi Loranam Prinjē izdevās ar viņu vaļsirdīgi parunāt.

Apmēram piecas nedēļas pēc Polinas bērēm, kad viss, kā varētu likties, atkal bija iegājis savās sliedēs, Lorans Prinjē jautāja:

— Kādi tev nodomi, Zozef?

— Man? Nekādi. Kādi man varētu būt nodomi? — atteica Jožefs Rošta.

Druknais Treparvilas partijas organizācijas sekretārs uzsāka sarunu ar viņam raksturīgo noteiktību:

— Ja esi nodomājis atgriezties ar meitiņu Ungārijā, tad mēs tev visiem spēkiem palīdzēsim. Dabūsim arī ceļa naudu, par to nebēdā!

— Nauda man ir, — klusi noteica Jožefs Rošta.

— No kurienes?

Jožefs izstāstīja, kā pie viņa bija atnākusi sieviete no Senpolas un atnesusi pēdējās ziņas no sievas.

— Polina zināja, ka es palieku viņas dēj. Sievai likās, ka es gribu tikt no viņas vaļā. Un tā ar šo domu viņa nomira, — nobeidza Jožefs Rošta. Viņa seja aiz dveseles sāpēm kļuva cieta kā akmens. — Un, ja tagad es dotos ceļā, tad to tikai apstiprinātu ...

— Pietiek, Žozef! — Lorans Prinjē spēcīgi iezvēla ar dūri pa galdu. — Tavs runas veids nav komunista cienīgs! Dari tā, kā pavēl saprāts, un nemoci sevi ar nez kādiem sagudrojumiem, nemulsini savu sirdi! Tu taču esi vīrietis un ne^is vecene, tātad nečinkstiļ Sapako mantas un brauc uz dzimteni, tur tev būs vieglāk. Tas ir viss! Mani tu jau esi kaitinājis vairāk, nekā vajadzīgs.

Šis niknuma uzvirdums — Prinjē dusmas teiktie vārdi Jožefu veldzēja vairāk par glāstu. Tas palīdzēja viņam atgūt sevi. Viss kļuva skaidrs, pats par sevi saprotams. Jā, patiesi, sevis šaustīšanai nav ne jēgas, ne nozīmes, tā tikai padara cilvēku gļēvu. Lai arī kā Jožefs vandījās atmiņās, četrpadsmit gadu ilgajā dzīvē kopā ar Polinu — tā taču taisnība — viņš nekad nebija sievai kaut kādi nodarījis pāri, bet vienmēr viņu mīlējis un cienījis.

Jožefs iekšēji saslējās. Viņš pacēla nokārto galvu un sāka apsvērt, ar ko uzsākt gatavošanos ceļam. Katram gadījumam jāaizraksta tiem biedriem, kas jau atgriezušies dzimtenē, jāaizraksta arī māsai Vilmai — jāizstasta vēstulēs savi nodomi. Jožefs nelauzīja galvu, ar ko nodarbosies mājās, Ungārijā. Pečas baseina raktuves taču strādā! Un tur jau droši vien būs vajadzīgs piedzīvojis ogļracis. Peča! ... No jauna ieraudzīt Mečeku, Akmens kalnu ...

Šai vakarā Jožefs vēl cītīgāk nekā parasti lasīja laikrakstu «Sabad nep», kas pienāca no Budapeštas ar pāris dienu novēlošanos. Ar īpašu interesi viņš pētīja atskaites par ogļu ieguvi, cenzdamies iedomāties, kā norit dzīve dzimtenē. Uz plīts sīca ūdens trauku mazgāšanai. Žanete šūpojās uz maza soliņa pie vecmāmiņas kājām —

likās, meitene nupat, nupat nokritīs garšļaukus. Vecmāmiņa tikko kā bija sasmērējusi viņai kāju ar kādu dzeltenu ziedi un tagad pārsēja pie potītes ar tīru, baltu lupatiņu. Viņa nemitīgi atkārtoja:

— Sēdi taču mierīgi! Vai par maz šodien vēl dabūji?

Meitene sāka smieties:

— Kas tur liels, nieka skramba! Vajadzēja jums redzēt, kā Luizei tika! Viņai tāds zilums zem acs ... nu, kā mana dūre!

— Laikam gauži raudāja?

— Un kā vēl! Māsia Andžela spiedza_ un mēģināja mūs izšķirt, bet es kā-ā iezvēlu viņai pa kāju, itin kā nejauši, — tā šī no bailēm metās sānis un saķēra kāju!

Vecmāmiņai Mišo aiz smiekliem drebēja viss augums. Jožefs Rošta ļāva laikrakstam noslīdēt uz ceļiem. Tātad meitēns atkal sakāvies. Gluži kā tāds palaidņa puika, bet vecāmāte tikai smej, vienalga, par kādiem nedarbiem Žanete stāstītu. īstenībā viņa pamudina meiteni uz «varoņdarbiem», par kuriem tai nāktos saņemt sodu. Kaut arī — kas tiesa, tas tiesa — grūti novaldīt smieklus, iedomājoties, kā māsa Andžela satver kāju. Jožefs Rošta pievērsās meitai:

— Kura uzsāka kautiņu — tu vai Luize?

Žanete nocēla kāju no vecmāmiņas ceļgala un kareivīgi attrauca:

— Kautiņu uzsāku es, bet viņa mani apvainoja!

— Ar ko tad, meitiņ?

— Ņirgājās, saukāja par ungārieti.

Žanete pēkšņi aprāvās. Jožefs Rošta, nekā neatbildējis, gausi pacēla no ceļgaliem laikrakstu. Tātad meitene, vārdā Luize, nosaukusi Žaneti par ungārieti, un viņa meita to uztvērusi kā apvainojumu. Pēkšņi Jožefs sajutās dziļi nomākts. Un ar šo bērnu viņš dosies uz Ungāriju? Ko tad, ja Žanete nekad nevarēs iejusties jaunajos dzīves apstākļos un būs neapmierināta?

— Kas nu par nelaimi, jta tevi arī nosauca par ungārieti, — viņš beidzot piesardzīgi, meklēdams vārdus, iebilda. — Tavs tēvs ir ungārs, tātad arī tu ...

— Žanete ir francūziete! — iesaucās Mišo kundze, spēcīgi aizgrūzdama ķebli.

— Viņa ir Ungārijas pilsone.

— Bet viņas dzimtā valoda ir franču! iViņia nezina nevienu ungāru vārdu un nemaz nespēj tos izrunāt!

— Kedvesem... edesem... — čukstēja Žanete sen dzirdētus vārdus.

Pēkšņi viņa atcerējās ari daudzus citus un atkartoja tos klusiņām, pamezdama acis gan uz tēva satraukto seju, gan uz vecmāmiņu un no jauna uz tēvu. Atkal viņas dēļ iededzies strīds. Meitene» to ievēroja ar gandarījumu. Redz, cik svarīga persona ir Žanete Rosta — pastāvīgi atrodas dažādu cīņu un kautiņu centrā, kā mājās, tā arī skolā! īstenībā būtu vajadzējis Luizei iesviest tieši sejā: «Jā, es esmu Ungārijas pilsone!» Meitenes būtu pārsteigtas, un viņām tas liktos pat ļoti interesanti — Žanete taču savā klasē ir vienīgā Ungārijas pilsone! Neienāca prātā, žēl gan, ļoti žēl! Tagad arī tētis nelāgā omā, viņu šis tracis apvainojis. Bet nu jau vienalga: kas pateikts, pateikts, nekā vairs nevar grozīt, un Žanete mazliet paraustīja plecus.

Tomēr Jožefs Rošta mierīgi salocīja laikrakstu un lailpnf atvadījās no meitas:

— Ar labu nakti, Žanete!

— Ar labu nakti, tēt!

Zem koka tupelēm iečīkstējās kāpnes, durvis augšā aizcirtās. Mišo kundze ielējia bļodā karstu ūdeni, trokšņaini šķindinādama, ielaida tanī šķīvjus, dakšiņas, karotes un nemitīgi purpināja:

— Lai vaino pats sevi, ja tas kungs no viņa novērsīsies! Līdz mūža galam neaizmirsīšu to tapkaunojumu, ka manu meitu iegrūda bedrē bez apstāvēšanas, gluži kā tādu suni. Lai tas kungs piedod tavam tēvam, es viņam nepiedošu, nekad nepiedošu!

— Skaisti viņi dziedāja, — domīgi novilka Žanete.

— Ko tu, meitēn, runā! Tā ka Lai es to vairs nekad nedzirdētu! — Vecāmāte aši pārmeta krustu, pār roku notecēja taukainas samazgas. — Un vēl tādu riņķi apmeta cauri visam ciematam, lai visa pasaule redz, kā šie glabā bez mācītājia un krusta. Un ko tu gan saproti no dziedāšanas! Kad grāfieni Laforgu glabāja, tad viņai dziedāja operas koris. Un cik pajūgu tur brauca, cik kariešu! Mēs, kalpotāji, arī pavadījām ...

— Karietēs?

— Nē-ē, — apmulsusi novilka vecāmāte. — Mēs gājām kājām. Bija rudens. Brīnum jauks laiks.

Meitene, saraukusi seju, nekautrēdamās smējās vecmāmiņai tieši acīs:

— Nesaprotu, ko jūs, vecmāmiņ, tā lepojaties, ka pastāvīgi ap kungiem esat malusies, paliekas no viņu galda uzlasījusi, netīro veļu mazgājusi.

— Ko tu klabi! ‘Viņiem taču bija speciāla veļas mazgātāja.

— Nu, kas par to? Jūs tomēr viņus apkalpojāt!

Un, pacēlusies pirkstgalos, Žanete sāka griezties riņķī;

sacēlās gaisā nodriskātie, nevienādā garuma svārciņi — priekšā īsi un mugurpusē gandrīz līdz potītēm. Ar slepenu, ļaunu prieku Žanete ielūkojās vecmāmiņas drūmajā sejā: tā nu gan ir — mūžīgi viņa mācas virsū ar savām grāfienēm! Lai arī ko tētis teiktu, nekas viņai nav pa prātam. Bet tētis ir lepns, neviena priekšā muguru nelieks.

— Deguns jau tāpēc nav jānokar, — laipni uzsauca Žanete un šmiukstinādama noskūpstīja vecmāmiņu uz kumpainā deguna. — Iešu gulēt.

Meitene aizmiga tik cieši kā cilvēks ar vistīrāko sirdsapziņu, bet virtuvē un augšas istabiņā miegs nebija ne prātā — tēvs un vecmāmiņa, klusiņām nopūzdamies, katrs nodevās savām domām. Tagad vecmāmiņai Mišo znots nelikās tikai svešs vien, neiedvesa tikaii bailes vien, bet viņa ienīda šo neizprotamo, sevī noslēgto cilvēku. Kas zina, kas viņam prātā, ko viņš sagudrojis? Pagaidām ne ar ko neizrāda, ka gatavojas braucienam uz Ungāriju, jādomā, rīkojas paslepus. Mišo kundzei šķita, ka viņa aizies bojā, ja viņai atņems mazmeitu. Dažbrīd viņu tirdīja tādi kā sirdsapziņas pārmetumi: nebūtu izturējusies pret znotu tik naidīgi, būtu mēģinājusi šim svešumā atklīdušajam jaunajam cilvēkam aizvietot māti, tad varbūt nevajadzētu mūža galu pavadīt vienatnē. Kas zina, arī Ungārijā var dzīvot... Visur var dzīvot, ja vien līdzās ir Žanete! Bet Mišo kundze tūdaļ dzina ļaunās domas prom. Lūdza dievu pasargāt viņu no šī «nelieša».

Reizēm Mišo kundzes dzīvē pavīdēja arī gaiši brīži. Tie gadījās tad, kad znots, sēzdamies uz velosipēda, paziņoja, ka brauks uz Senžanu vai uz Senmartenu un lai viņu negaida vakarā mājās, — viņš paliks tur pa nakti un no rīta dosies tieši uz šahtu. Tādās reizēs Mišo kundze neierobežoti valdīja mājās un Žianetes sirdī. Smiedamās un jokodamās viņas divatā pavadīja virtuvē^ jautrus brīžus. Protams, uz skolu meitene negāja. Labā omā Žanete sarīkoja veselas teātra izrādes vecmāmiņai un bērniem, kas sanāoa virtuvē un kā pelēkas ēnas rosījās ap Žaneti, kas bija pār viņiem noteicēja. Un Žanete te atdarināja māsu Andželu, te aizgādņa kunga liekulīgi glaimīgās runas vai arī, piepūtusi, cik speķa, vaigus, pēkšņi izskatījās apbrīnojami līdzīga pašam aizgādņa kungam. Gļēvi kustinādama rokas un kājas, viņa demonstrēja vingrinājumus, kjļdus māsa Andžela lika viņiem no rīta izdarīt klasē. Attēloja arī māsu Žozefu, parādīdama, kā tā diriģē baznīcas kori — strauji atmezdama galvu, šķindinādama lūgšanu krelles un mežonīgi vecinadama rokas. Vecmāmiņai Mišo aiz smiekliem pa vaigiem ritēja asaras, mazais Stefans, piespiedis abas rokas pie iekritušā vēdera, drebēja neskanīgos smieklos, bet Mārī Žantila cītīgi palīdzēja draudzenei, ja ta, būdama labā omā, piešķīra viņai māsas Andželas lomu.

— īsta aktrise! — atkārtoja Mišo kundze, slaucīdama acis. — Nu gluži kā Mistingete [8]!

Un tāpēc dabiski, ka turpmākajos notikumos Mišo kundze saskatīja dieva pirkstu, tā kunga svēto gribu.

Reiz, gaismai austot, dodamies uz Senmartenu, Jo-žefs Rošfca kā parasti noteica:

— Negaidiet mani vakarā, māt! Es palikšu pa nakti Senmartenā un no rīta došos tieši uz raktuvēm.

Mišo kundze apsēdās uz soliņa pie durvīm. Šai agrajā rīta stundā bērni jau rotaļājās uz ielas. Žanete ar kritu zīmējia uz asfalta teātri — tā, kā to sev iztēlojas, — viņa vēl nebija redzējusi nevienu izrādi.

— Rau, šeit spēlē aktieri, — paskaidroja Žanete un ar krītu novilka lielu apli. — Bet te krēslos sēž publika.

— Un līdzās pirmajam aplim uzzīmēja otru lielu apli.

— Te stāv cilvēki... varbūt kāds tūkstotis. — Žanete apņēmīgi novilka svītru ap skatuvi un skatītāju zāli.

Mišo kundze tobrīd lasīja Parīzes laikrakstu, ko viņai bija aizdevusi kaimiņos dzīvojošā vecmāmiņa Brino. Uzlikusi uz kumpainā deguna brilles, Mišo kundze gausi kustināja lūpas, apdomīgi lasīdama lieliem burtiem drukātos virsrakstus. Vējš nesa no ziemeļiem tīru, sāļganu jūras gaisu. Pie apvāršņa gaisīgā, vieglā dūmakā lēca saule. Bija rāms pavasara rīts. Jiau salokot laikrakstu, vecāmāte pēkšņi ievēroja trekniem burtiem iespiestu sludinājumu. Izlasīja to vienreiz, pēc tam otrreiz:

«Amerikāņu kinosabiedrība meklē filmēšanai bērnu lomu izpildītājus. Vajadzīgi kalsni, bāli proletāriešu bērni, kas demonstrētu badu un nabadzību. Pieņem KLa-ridžas hotelī, sabiedrības sekretariātā, 21. aprīlī no pulksten 12 līdz 2 dienā.»

Kaut arī Mišo kundze nebija pārāk jūtīga un neko daudz nesaprata vārdu mākslas smalkumos, tomēr viņu mazliet satrauca šī sludinājuma nepārprotami rupjā pieskaņa: «... demonstrētu badu un nabadzību.» Vai tad patiesi viņi domā, ka visi franču strādnieku bērni cieš badu!

Mišo kundze noņēma brilles un palūkojās uz mazmeitu, kas rosījās uz «skatuves», tad pēc kārtas pavērās visu šo vājo bērnu novārgušajās, bālajās sejiņās, kuri no savām stāvvietām vēroja Žanetes solo numuru. Jā, šeit tādu vārgulīšu pietiek, amerikāņu aktieriem nebūtu grūti no tiem izvēlēties sev piemērotus ... Arī viņas mazmeitiņa — sejiņa gluži vai caurspīdīga, jaukās, pelekas acis iekritušas. Un viduklītis tik tievs, ka ar diviem pirkstiem var apņemt. Viss augumiņš tāds, ka liekas, nupat vai izgaisīs ...

Pēkšņi vecmāmiņa Mišo satraucās, viņas grumbainajā sejā iesitās sārtums. Kā būtu, ja pamēģinātu? Amerikāņi labi samaksātu. Varbūt Žanetei uzsmaida Laime — viņa jau tā, var teikt, ir īsta aktrise. Un znots? ... Nav viņam nekas jāsaka! Kāds šodien datums? Divdesmit pirmais aprīlis. Pieņemšana no divpadsmitiem līdz diviem Klari-džas hotelī. Mišo kundzes acis pēkšņi iekvēlojās, it kā redzētu savā priekšā milzīgo, krāšņo viesnīcu, kas viņu tik bieži bija sajūsminājusi, kad viņa senāk svētdienās gāja tai garām. Parīzes vilciens atiet pulksten septiņos un divdesmit minūtēs. Pusdienas laikā viņas jau būs tur,

mājās atgriezīsies naktī. Lai meitēns kaut drusku paraugās pasaulē. Ceļa nauda? Nauda — tur augšā skārda kārbiņā.

Tikai sekundes bija vajadzīgas, lai visu apdomātu un sāktu darboties. Mišo kundze pasauca Žaneti. Izdzirdusi vecmāmiņas aprauto, elsojošo balsi, Žanete saprata, ka

noticis kaut kas svarīgs un, nekavējoties pametusi «skatuvi», iesteidzās viņai līdz mājā.

— Mēs brauksim uz Piarīzi, — apņēmīgi paziņoja vecāmāte.

Žanete apstulba:

— Tāpat, uzreiz? Kā brauksim? Ar vilcienu? Kāpēc uz Parīzi? Tētis zina?

Mišo kundze viņu pārtrauca, satraukti pavēlēdama:

— Nejautā tik daudz, Žanete, pienāks laiks, visu dabūsi zināt! Uzvelc adītos svārciņus un zaļo jaciņu, ko māmiņa tev noadīja, uzaun kājās kurpes! Ātrāk, ātrāk, laiks doties ceļā!

Viņa uzkāpa augšā. Pēc kāda brīža kāpnes no jauna iečīkstējās zem nedrošajiem soļiem. Mišo kundze uzvilka savu nodilušo mēteli un ķiršu ziediem izgreznoto melno salmu cepuri, kas apmēram pirms trīsdesmit gadiem bija darījusi tik neizsakāmi cēlu grāfieni Laforgu.

— Nesaki nevienam! Mēs dodamies ekskursijā, tas ir viss!

Vecmāmiņas satraukums pielipa arī Žanetei. Apklususi, domīga un nopietna viņa gaidīja, kad būs jādodas ceļā. Pulkstenis bija septiņi, tikko kā nozvanīja uz rīta mēsi. Abas ceļotājas iemērca pirkstus svētītajā ūdenī un, izgājušas no mājām, devās uz staciju.

6

Klaridžas hoteļa vestibilā pusdienas laikā valdīja liela rosība. Virpuļdurvis kustējās bez mitas; izejot pa tām, cilvēki nokļuva trokšņainajos, saules pārplūdinātajos Eli-zejas laukos, kas priecēja acis ar savu vasarīgi krāšņo zaļumu. Turpretim tie, kas pa šīm durvīm iegāja Klaridžas hoteļa vestibilā, nokļuva uz viesnīcas mīkstā paklāja. Šai nepārtrauktajai riņķošanai nebija gala. Vecā sieviete cepurē ar izbalējušiem ziediem un meitene gaidīja uz ielas, pieķērušās viena otrai, — viņas neuzdrīkstējās ieiet pa nepārtraukti virpuļojošām stikla durvīm.

Iekšpusē, vestibilā, stāvēja zēns pelēkā formas tērpā un baltiem cimdiem rokās. Viņš vienā laidā vieglītēm grūstīja virpuļdurvis un, nemitīgi klanīdamies, brama-rūgi pastūma uz vienas auss mazo cepurīti. Pasmīnējis zēns noteica aizmugurē stāvošajam šveicaram:

— Skat, skat, vēl «aktieri» ieradušies. Tūlīt var redzēt, ka no provinces!

Kad kustība uz mirkli aprima, puika veikli apstādināja durvis un laipni pamāja iar roku, kā aicinādams ieiet. Vecmāmiņa Mišo un Žanete ar izmisīgu apņēmību iemetās vienā no virpuļdurvju nodaļām. Puika to vien bija gaidījis — viņš nekavējoties spēcīgi pagrūda durvis. Vecāmāte nobažījusies vaidēja un, tipinādama uz vietas, skrāpējia ar pirkstiem pa stiklu. Viņas un Žanetes acu priekšā uz mirkli pavīdēja vestibils, tad iela un no jauna vestibils ar neganti smejošu puiku. Žanete, tumši piesarkusi, izlēca uz mīkstā paklāja un atbrīvoja arī vecmāmiņu no nepatīkamā stāvokļa.

— Esiet tik laipna, aktrise! — sacīja zēns. — Otrajā stāvā, sešpadsmit.

— Pagaidi tik, ,gan tu vēl dabūsi! — nočukstēja Žanete aiz niknuma asaru pilnām acīm.

Vestibilā pie maziem galdiņiem sēdēja cilvēki,_ lapodami laikrakstus un žurnālus. Vairāki sarunājās pie kantora galda, kur sēdēja šveicars un bez pārtraukuma zvanīja tālrunis. Starp galdiņiem balansēja viesmīļi ar augstu paceltām paplātēm. Laiku pa laikam nobūkšķēja stikla durvis, kas veda blakus telpās, no kurienes klusaja sarunu zanoņā ielauzās aprautas mūzikas skaņas un skaļi smiekli.

Žanetes skatienus kā magnēts pievilka divi ar sarkanu samtu iztapsēti lifti, kas lielā ātrumā joņojia gan augšup, gan lejup. Samtainās spoguļdurvis atvērās, cilvēki droši gāja iekšā, zēns formas tērpā piespieda pogu un ... Tas viss likās kā brīnums, burvība! Žanete sajūsmā aizvilka vecmāmiņu pie lifta:

— Mēs arī ar to brauksim, vai ne, vecmamiņ? Mēs arī!

Bet zēns pelēkā formas tērpā un baltos cimdos, ļoti līdzīgs tam, kas stāvēja vestibilā, aizcirta lifta durvis abām deguna priekšā ciet, viņas palika stāvot un samulsušas raudzījās uz blakus liftu. Tad kāds melni ģērbies vīrietis klusi iešņācās pie Mišo kundzes auss:

— Negrozieties šeit, dzirdat? Tur kāpnes, nu?

Veicīgi, veicīgi! — Un, ar galvas mājienu norādīdams uz platajām, ar paklāju segtajām kāpnēm, elastīgiem soļiem aizgāja tālāk.

Cieši piespiedušās viena pie otras, Mišo kundze un Žanete devās uz kāpnēm. Paklājs apslāpēja soļu troksni. Vecāmāte nomurmināja: «Kaut viņus jupis parāvis!» Otrajā stāvā orientēties izrādījās ļoti viegli: kādu spoži baltu lakotu divviru durvju priekšā .gaidīja sievietes ar visdažādākā vecuma bērniem. Žaneti un vecmāmiņu viņas nomērīja no galvas līdz kājām ar naidīgiem skatieniem, tad atsāka klusas sarunas. Šeit pat nostāk no gaidītājiem stāvēja vairākas elegantas jaunas un padzīvojušas sievietes un vīrieši; plašajā gaitenī vēdīja apdullinošas smaržas.

Pagāja labs laika sprīdis. Reizēm parādījās viesmīlis. Balansēdams ar augstu paceltu paplāti, viņš pazuda aiz divviru durvīm. Tur bija dzirdama neskaidra balsu dunoņa, krēslu bīdīšana, kāds bungāja pa klavierēm. Laiku pa laikam balti lakotās durvis atvērās. Skaļi klaigājot, no turienes kā lode izšāvās laukā kalsns vīrietis ar nervozām kustībām. Viņu tūlīt pat ielenca čalojošāsdāmas un sasmaržojušies kungi, bet tikmēr no istabas nāca ārā vairākas mātes. Turēdamas pie rokām savus bērniņus, viņas devās lejā uz izeju. Vienu, kas steidzināja sev pa priekšu četrus novārgušus, bālus mazuļus, pieņēmēji pavadīja ar skaļiem smiekliem. Elegantās sievietes lūdzās, Lai viņas ielaiž, bet nervozais amerikānis kategoriski atteicās. Apklusušās sievietes ar bērniem viņš uzrunāja franciski:

— Ejiet iekšā pa pieciem reizē, aši! Un lai bērni uzvestos pieklājīgi! Bet, cienījamā, — viņš no jauna aizmetās pie sašutumā dūcošā apmeklētāju pūlīša, — saprotiet taču, mākslinieks strādā!

Piecas mātes, kas bija saņēmušas atļauju, steigā klupdamas, pazuda kopā ar saviem bērniem aiz iespaidīgajām durvīm.

Katru reizi, kad atvērās durvis un mazā noraidīto kandidātu grupa pienācīgā klusumā devās uz kāpnēm, Mišo kundze satraukti čukstēja:

— Šie arī nav paņemti! Vieta vēl brīva, — viņa piebilda zīmīgā balsī, un viņas cerības auga augumā. Kājas no ilgās stāvēšanas smeldzoši sūrstēja.

Beidzot pienāca Žanetes kārta, un nervozais amerikānis viņas grūšus iegrūda istabā.

Nē, nevis istabā, tā bija īsta zāle, gaismas piestarota, neredzēti skaista, zaigojoša zāle! Un kas cilvēku! Daži sēdēja, sacēluši kājas uz krēslu atzveltnēm. Visiem satrauktas, uzbudinātas sejas. Vairāki cilvēki stāvēja logu nišās. Viņi skaļi sarunājās, kliedza, cits citu pārtraukdami. Kāds spēlēja klavieres, bet jauns nēģeris rūtainos svārkos un gajšās, rūpīgi izgludinātās biksēs mūzikas pavadībā brīnumaini locīja un svaidīja kājas; viņam bija vienaldzīgi izklaidīgs izskats un rokas sabāztas kabatas. Uz galdiem liels daudzums dažāda veida pudeļu. Izlieta vīna peļķītēs peldēja pelni, uz galdautiem un uz grīdas izsvaidīti papirosu gali. Vairākiem vīriešiem uz ceļgaliem bloknoti. Kad ieradās jauna partija bērnu, pa bloknotu lapiņām reizē iečirkstējās pildspalvas. Piecas sievietes apstājās pie durvīm. Bērni plaši atvērtām acīm raudzījās visapkārt, kāds sešgadīgs puisītis sāka raudāt. Šai brīdī no bariņa, kas strīdējās loga nišā, atdalījās liela auguma spēcīgs vīrietis un, pašūpojis galvu, gaudeni parmeta savam sekretāram:

— Nu, kas tad ir ar tevi! Atkal šie kaucošie kucēni!

— Velns viņus zina! — iesaucās sekretārs.

— Vācies, puika, vācies! — novaidējās kinoaktieris un nicinoši norādīja uz durvīm.

Sekretārs izgrūda māti kopā ar raudošo puisīti. Aktieris gurdi iezvēlās krēslā.

— Vai tu mani vēl ilgi mocīsi? — vārgā balsī viņš jautāja sekretāram. — Ceru, ka tie ir pēdējie! Pēc šiem — vannu, karstu vannu!

Aktieris pacēla glāzi un, piemiedzis acis, nogrima domās. Pianista pirksti mežonīgi dauzīja taustiņus. Nēģeris vienaldzīgi svaidīja rokas un kājas. Zvanīja telefons. Klaigādams, satvēris galvu, sekretārs skraidīja šurp un turp, bet sievietes, tagad palikušas tikai četras, stāvēja un gaidīja. Pēkšņi kinoaktieris, kas sēdēja ar aizvērtām acīm, pastiepa pirkstu.

— Nāciet šurp! — sauoa sekretārs.

Viena no sievietēm, stumdama sev pa priekšu dēlēnu, bikli iznāca uz priekšu.

Pavēris miegainās un skurbās acis, aktieris paraudzījās uz bērnu un saviebās.

— Nē, nēl Es to neizturēšu. Kāds nejēdzīgs bērns! Vai zini, viņa neglītums man sagādā tīri fiziskas sāpes, — viņš paskaidroja sekretāram.

Sekretārs strupi uzsauca sievietei:

— Uz izeju! — un vilka uz durvīm.

Mišo kundze saspieda Žanetes roku:

— Vai redzi, bērniņ, viss iet gludi!

Žanete, mazliet sašķiebusi muti, paraudzījās uz vecmāmiņu. Cik savādi... Tātad vecmāmiņa nesaprot to, ko viņa jūt? Vai bad vecmāmiņa neredz, kā tai sievietei raustās lūpas, ar kādu līdzjūtību un maigumu viņa spiež sev klāt puisīti? «Nemaz ar nav nejēdzīgs,» Žanete nodomā. «Bāls un novārdzis bērns. Bikšeles sniedzas pāri ceļgaliem. Kājās milzīgi vīriešu zābaki — tajos varētu ieaut divējas tādas kājeles kā viņam. Pirmajā acu uzmetienā redziams, ka bērniņš audzis badā un nabadzībā. Ko tad šie te vēl grib? Tādus jau viņi pieprasa.» Un Žanete, ko pirmajā brīdī bija apmulsinājusi greznā, zaigojošā zāle, satraucis lielais cilvēku daudzums un skaļās balsis, pēkšņi attapās. Viņa pavērās telpā ar bargu, nosodošu skatienu, kā vēlēdamās uz mūžu paturēt atmiņā šīs sejas, visu šo skatu. Vannu pasūtīja! Ko neteiksi, it kā būtu nosmērējies, strādādams kādu netīru fizisku darbu.

Žanetei aiz rūgtuma kamols sakāpa kaklā. Zibošās acis biezo skropstu ēnā savilkās šaurās spraudziņās, un viņa skaļi, tā ka noskanēja visa zāle, paziņoja vecai-mātei:

— Man pietiek! Ejam, vecmāmiņ!

Mišo kundze izbijusies viņu mierināja:

— Vai tu esi prātu zaudējusi? Kāpēc tad mēs šeit veselas divas stundas gaidījām? Pienākusi taču mūsu kārta. Esi prātīga, Žanete! — Un viņa pastūma meiteni uz priekšu.

Kinoaktieris mazliet paliecās un iepūta Žanetei acīs veselu dūmu strūklu. Kad meitene ar strauju rokas kustību mēģināja izkliedēt šo smacējošo plīvuru, aktieris pēkšņi atdzīvojās. Viņš kaut ko pateica angļu valodā sekretāram, kas jau gluži aizelsies turpināja rosīties. Sekretārs uzsauca Žanetei:

— Pagriezies!

Žanete pagrieza muguru pret aktieri un mazliet paliecās uz priekšu. Kāds iesmējās. Mežonīgi dārdēja klavieres.

— Ko tu proti? — jautāja sekretārs.

— Visu, cienījamie kungi! — čaloja Mišo kundze. — Viņa prot visu, īsta Mistingeta, ļoti veikla un ...

— Cik tev gadu?

Žanete klusēja. Aiz tumšajām skropstām zaļganas acis iedzalkstījās. Vecāmāte no jauna pasteidzās meitenes vietā.

— Drīz būs divpadsmit, cienījamie kungi. _

Sākās samērā garas pārrunas. Daži žurnālisti piecēlās no krēsliem un ieinteresēti aplūkoja kalsno meitenīti. Arī tie, kas skaļā balsī strīdējās loga nišā, pavērsās pret kinoaktieri, bet tas, piecēlies no krēsla, paspēra soli uz meitenes pusi un atkal kaut ko pateica sekretāram.

— Vai tu kaut drusku proti angliski? — viņš jautāja.

Žanetes acis no jauna iezibējās. Kinoaktiera sejā uzradās laipns smaids, viņš pats atkārtoja jautājumu:

— Vai tu proti angliski... nu kaut vai vienu divus vārdus?

Žanete sāka enerģiski māt ar galvu: jā, jā!

— Nu tad pasaki!

Žanete paspēra soli uz priekšu. Izstiepusi tievo kaklu, viņa gandrīz pieskārās ar galvu kinoaktiera krūtīm un skaņā, spēcīgā balsī uzs-auca:

— Amy, go home!

Vīrietis sāka kāpties atpakaļ, pacēla protestam roku, bet Žanete palecās uz priekšu un, pastiepusies pirkstgalos, iekliedza viņam sejā:

— Amy, go home!

Sekretārs, bez skaņas vārstīdams muti, stūma uz durvju pusi Mišo kundzi un viņas mazmeitu. Durvīs Žanete apsviedās apkārt un parādīja aktierim nejauki saviebtu seju. Viņa izdzirda apslāpētus smieklus, dārdošas klavieru skaņas un ... atradās ar vecomāti gaitenī._

Pie virpuļdurvīm Žanete tik spēcīgi iezvēla zēnam pelēkajā formas tērpā, ka tas pārsteigumā un apmulsumā zaudēja līdzsvaru un aizlidoja pret sienu. Žanete tikmēr, ielaidusi vecomāti vienā no virpuļdurvju nodaļam, pati iemetās nākošajā un lepni paceltu galvu Izgāja no Kla-ridžas hoteja.

Pusstundu vēlāk viņas sēdēja uz soliņa Tiler! dārzā, sildīdamās rietošās saules staros. Mišo kundze gaudās vienā laidā. Viss bija tik gludi veicies, vienkārši lieliski! Šiem kungiem nekas nelikās labs diezgan, vienīgi Žanete viņus ieinteresēja, vienīgi viņa!

— Ai meitēn, ko tu izdarīji! Pašas rokām atstūmi savu laimi! Viņš varbūt tevi pat uz Ameriku būtu aizvedis. Skaidri redzams, ka slavens aktieris. Un kāds skaistulis! Aktrisi no tevis iztaisītu, visos ilustrētajos žurnā-

los būtu tikusi iekšā, un kur tad dolāri, vesela guba do-lāru! Ak svētā jaunava Marija, nepamet mus nelaime. К lai es tagad saku tavam tēvam! Veltīgi, veltīgi izmesta nauda.

Žanete, vērodama bērnus, kas rotaļājās, spārdīja ar kurpes purngalu akmentiņus. Vecāsmātes gaudulīgā balss patīkami sanēja ausīs, vārdu saturā Žanete neiedziļinājās, un tāpēc pacilātais garastāvoklis neizzuda. Viņa redzēja sevi kopā ar Vavrineku zēniem: viņa attēlo tiem kinoaktiera vienaldzīgās kustības, atdarina šī lamzaka žēlīgo ņaudēšanu, bet kājas pašas no sevis cilājas, atceroties nēģera buramo danci. Ai, cik pretīgi cilvēki! Par naudu, ko viņi tur nodzēra un izkūpināja, nabaga skumjā sieviete būtu varējusi savam neizskatīgajam dēliņam nopirkt desmit uzvalciņus un tikpat daudz pārus zābaciņu.

— ... Ko gan lai es tagad saku tavam tēvam! — beidzot viņu aizsniedza vecāsmātes vaimanas. — Ko lai es saku, kad viņš redzēs, ka trūkst naudas?

Žanete paraustīja plecus. Viņa nejuta vēlēšanos mierināt šņukstošo vecmāmiņu. Lai jau pati kā nebūt nokārto ar tēti naudas jautājumu. Vajadzēja agrāk par to gudrot! Bet tas gan jāatzīst, ka Parīzē ir ļoti jauki. Cik plaša pilsēta! Un ja iedomājas, ka šajā dārzā kādreiz pacēlās milzīga pils, kur dzīvoja karaļi un karalienes ...

Vecāmāte raudāja, klusiņām šņukstēdama un skumji žņaudzīdama rokas. Tā arī, nokārusi galvu uz krūtīm, viņa uz soliņa iesnaudās. Uz viņas melnās salmu cepures trīsējia baltās puķes. Žanete piegāja pie baseina, kur grezni apģērbti^1, sprogaini bērnii spoguļgludajā ūdenī laida skaistus koka kuģīšus. Viņa apskatīja jaunās mātes, kas sēdēja uz dārza soliņiem un ērtos krēslos ar adījumiem rokās, aplūkoja tuklās, padzīvojušās iaukles baltās mežģiņu aubītēs. Simtiem mašīnu traucās no Elizejas laukiem uz Konkordijas laukumu, no turienes uz tiltu vai uz Lielajiem bulvāriem. Sēnas ūdens sidrabaini vizuļoja, Parīzes dievmātes katedrāle kā tumšs vientuļa milža siluets slējās augšup uz zilā debesu fona. Žanete, kalsnā meitenīte zaļajā adītajā jaciņā, plaši ieplestām acīm vērās visapkārt un strauji pukstošu sirdi alkatīgi tvēra visu šo pasakaino skatu. Tad, sajutusi vienlaicīgi ir nogurumu, ir izsalkumu, bez žēlastības uzmodināja vecomāti:

— Iesim, vecmāmiņ, man ļoti gribas ēst.

Vecāmāte vaidēdama cēlās augšā no soliņa. Žanete

vilka viņu uz laukumu, kur asfalts laistījās kā spogulis un sardzē stāvēja tūkstošiem slaidu laternu stabu. Ve-caimātei bija tikai viena vēlēšanās — aizkļūt līdz metro stadijai. Uztraukums un nogurums bija viņu tik ļoti nomocījis, ka viņa tikko vilka kājas. Bet meitene neatlaidās:

— Es gribu paskatīties skatlogus un teātrus, visu, visu!

Saķērušās rokās, viņas klimta uz priekšu, ar grūtībām lauzdamās cauri pūlim, kas plūda laukā no veikaliem. Žanete ar elkoņiem un pleciem lauza sevceļu uz mirgojošiem skatlogiem, kuru priekšā drūzmējās cilvēki. Iedegās elektriskās spuldzes. Daudzkrāsaino reklāmu liesmojošie burti kā dzīvi plivinājās gaisā. Mišo kundze apņēmīgi raudzījās apkārt un, bakstīdama ar pirkstu gan pa labi, gan pa kreisi, stāstīja:

— Opera. Tur tikai mūzika un dziedāšana. Kafejnīca «De la Paix», slavena kafejnīca. Šeit uz terases pastāvīgi sēž liels ļaužu bars, dievs vien zina kā viņi var novietoties pie šiem niecīgajiem galdiņiem ... Un tai pusē, tālu, — Monmartrs, tur brauc uzjautrināties ārzemnieki ...

Meitene pamazām apklusa, viņas galva gurdi liecās pret vecāsmātes plecu. Žanete klusiņām atkārtoja: «Est gribas...» Viņas nogriezās kādā šķērsielā, tad no jauna atradās plašā bulvārī. Bet te vairs neredzēja ne mirgojošos skatlogus, ne milzīgās viesnīcas — vienīgi bezgalīgas augstu, pelēku, vienveidīgu māju rindas un steidzīgu gājēju pūli. Tuvojoties katrai mazai kafejnīcai, ceļotājas palēnināja soļus. Nākdami no darba, cilvēki te iegriezās, dzēra pie letes kafiju, citi sarunādamies sēdēja pie galdiņiem. Mišo kundze svārstījās šaubās, beidzot tomēr neuzdrīkstējās nevienā ieiet, tagad viņa baidīja? pieskarties naudai un skubināja mazmeitu vienmer talak un tālāk uz priekšu. Tad kādā veikalā viņa nopirka asins desu un maizi. Ne dzīvas, ne mirušas ahas_atkūlās līdz Ziemeļu stacijai un, sēdēdamas uzgaidāmajās telpas, lēnām un bez apetītes apēda maizi un desu.

Vilciens vēl nebija atgājis no perona, kad abas jau bija cieši aizmigušas.

Kas vecaimātei lēcies? Neko nerunā, bet izturas tā, it kā viņas sirdi kas nospiestu: nopūšas, murmina lūgšanas un slepus nemitīgi met krustus. Arī tas neko tabu nenozīmē, ka šodien pasniegusi znotam kartupeļu paprikašu [9]. Ne viņa pati, ne Žanete neparko nepieskarsies «mežonīgajam ēdienam», kas gluži kā uguns svilina rīkli. Šo ēdienu gatavot Polinu bija iemācījis vīrs, bet nu viņam яг paprikašu izdabā sievasmāte. Ai, ai, ai, redzams, viņai nav tīra sirdsapziņa. Kas tad noticis?

Jožefs Rošta sēdēja savā parastajā vietā pie loga. Viņš jau bija nomazgājies un paēdis vakariņas. Vēl bija gaišs, no ielas plūda bērnu balsu čala. Jožefs salocīja laikrakstu, nolēmis pirms gulēt iešanas iegriezties partijas komitejā un atskaitīties par braucienu uz Senmartenu. Pamanījusi, ka znots paņem no naglas cepuri, vecāmāte nobijās ne pa jokam.

— Jūs ejat prom? — viņa vaicāja.

Jožefs pamāja.

— Ap deviņiem būšu mājās. — Vēl pie durvīm apjautājās: — Kur Žanete?

Vecāmāte bez kādas vajadzības rosījās istabā. Smalkā, spalgā balsī, dziļi rīklē ripinādama skaņu «r», viņa izbijusies jautāja:

— Žanete? ... Jūs par viņu? ... Viņa rotaļājas uz ielas. Tūlīt iešu pasaukt. Nabadzīte, tā jau nomocījusies.

— Nomocījusies? No kā tad?

Jožefs Rošta cepuri galvā stāvēja uz sliekšņa; tagad viņš skaidri manīja, ka sievasmāte grasās viņam ko teikt. »Vai tikai ar Žaneti nav kas noticis? Un viņam pēkšņi pārskrēja karsts baiļu un mīlestības vilnis. Jožefs negaidot uzkliedza vecaimātei, kas, satraukti žestikulēdama, nemitīgi cēla acis pret debesīm:

— Netēlojiet komēdiju! Man nav laika to skatīties! Kas nolicis? Sakiet veicīgāk!

Mišo kundze iešņukstējās un sāka raudāt. Protams, ir jau viegli nodarīt pāri nabaga vientuļai atraitnei. Jau tā knapi dzīva, bet kopš viņas mīļā Polina ...

— Ko jūs īsti domājat! — pēkšņi viņa _ iesaucās skarbā balsī un lepni saslējās. — Polina nebutu pieļāvusi, ka aplaupa viņas miesīgu māti! Testaments nav atstāts, kas to zina, kam viņa krājusi šo naudu! Ja Polina būtu dzīva, viņa vis nemestu savai mātei acīs nožēlojamus grašus, bet...

Jožefu Roštu pārņēma niknums. Viņš norāva no galvas cepuri un sviešus uzsvieda uz galda; rietošās saule? staros, kas sp»ie*dās pa mazajiem lodziņiem, pacēlās vesels putekļu mākonis.

— Nemetiet niekus! Nekaitiniet mani ar savu aplinkus runāšanu. Ja jums kas sakāms, — sakiet, vai arī es iešu prom!

Vecāsmātes balss no jauna kļuva padevīga_ un bikla. Lai iegūtu laiku, viņa sāka ar priekšauta stūri slaucīt asaras. Jožefs Rošta no jauna uzlika cepuri galvā un, cenzdamies apspiest īgnumu, mierīgi jautāja:

— Par kādu naudu jūs runājat?

— Bet skārda kārba! Tā, kas bija manā gultas maisa.

— Nu, ar to mēs varam izbeigt reizi par visām reizēm, — noteica Jožefs Rošta. — Polina atsūtīja no Lan-sas slimnīcas kādu sievieti, kas man pateica viņas vēlēšanos. Pateica, ka man jāpaņem no jūsu gultas maisa-kārbiņa. Polina naudu bija sakrājusi man, to jus arī pati labi zināt. Kam tad šīs liekās runas? —_ Pēkšņi viņš paspēra soli uz sievasmātes pusi: — Vai jūs esat paņēmusi no tās kaut ko?

Gluži kā no tālienes atskanēja tikko dzirdams: «Jā,» — un vecāmāte sāka steigšus māt ar galvu.

— Kāpēc jūs to darījāt?

— Vajadzība bija ļoti steidzama, es nepaguvu pateikt ...

— Bet kāpēc? Kāpēc?

— Braucienam uz . . . uz Parīzi.

Jožefs Rošta izbrīnījies blenza sievasmātē.

— Kas brauca uz Parīzi? Kad?

— Vakar. Mēs ar Žaneti. Atgriezāmies ar nakts vilcienu.

— Kas Žanetei bija meklējams Parīzē? — jautāja Jožefs.

Vecāmāte sāka purpināt kaut ko nesakarīgu, un Jo-žefs, no jauna zaudējis pacietību, iezvēla tik spēcīgi pa galdu, ka dēlis gandrīz pāršķēlās pušu.

— Bet nu gan izstāstīsiet, velns lai parauj! Vai arī es jūs tā sapurināšu, ka vairs nezināsiet, cik esat veca!

Nu sāka plūst juceklīgs stāsts par laikraksta sludinājumu, par dzelzceļa biļetēm, kurām tika iztērēti daži papīrīši no skārda kārbiņas, un par visu, kas notika Kla-ridžas hotelī. Pamazām vecāmāte atguvās. Viņa apsēdās pie galda un, veicīgi čāpstinādama bezzobu muti, sāka gausties un vaimanāt:

— Posts ar to meitēnu! Pati taču .atgrūda savu laimi! Kungi visi kā viens bija par viņu. Un pēkšņi nostājas šitā slavenā aktiera priekšā un iebrēc šim tieši sejā: «Vācieties mājās!» Es vai cauri zemei būtu izkritusi. Velku Žaneti aiz brunčiem, bet viņa no jauna izstiepj kaklu kā čūskulēns, paceļas vēl pirkstgalos un šņāc: «Vācieties mājās!» Un viss, viss pagalam — gan nauda, gan cerības, gan ...

Pēkšņi Mišo kundze sarāvās no negaidītās Jožefa Roštas kustības un kā aizsargādamās pacēla rokas. Znots trokšņaini piebīdīja ķebli^1, apsēdās viņai pretī un atbalstījās pret galdu:

— Nu, tagad izstāstiet visu, kā nākas, pēc kārtas! Vai viņu butu izvēlējušies? Tieši viņu? Vai taisnība?

Varēja redzēt, ka Jožefs ir ieinteresēts. Izdzirdusi možo, skanīgo balsi, Mišo kundze pacēla galvu un aiz pārsteiguma sāka mirkšķināt acis. Ak tu mūžs, cik savāds, neizprotams cilvēks! Nu sakiet, lūdzams, ko viņa acis tā spīd, kas viņam par priekiem? Arī vecāmāte atbalstījās pret galdu. Divas galvas tuvojās viena otrai — tēvs un vecāmāte čukstējās kā sazvērnieki.

— Kā tad, kā tad! — apstiprināja Mišo kundze. — Visi pienaca klāt, skatījās, un tad aktieris ierunājās ... Līdz šim nevienam ne vārda nebija bildis, bet ar mūsu Žanetīti sāka runāt!

— Un ko tad Žanete?

— Kā uzkliedza viņam ...

— Viņš pat kāpās atpakaļ, jā?

— Taisni lēkšus atlēca! Bet mūsu Žanete šim pakaļ! Dievs mans liecinieks, man asinis dzīslās sastinga. Tā vien likās, — nupat viņa tam iespļiaus acīs.

Jožefs atmetās atpakaļ un sāka tik dārdoši un jautri smieties, ka Mišo kundzei palika mute_ vaļā. Tad Jožefs piecēlās. Viņš bija lieliskā omā. Izslaucījis acis, viņš bramanīgi uzmauca cepuri uz vienas auss un labsirdīgi paplikšķināja sievasmātei uz pleca:

—• Par n#udu, māt, nebēdājieties. Naudas vel palicis pietiekami dāndz, par to vairs nedomājiet!

Durvis, Jožefam aizejot, jau bija aizcirtušās, bet vecāmāte vēl joprojām blenza uz vietu, kur viņš bija sēdējis. Kas tas pat cilvēku! Gudrs nevar tikt no ša ungārā! Beidzot, ik pa brīdim nopūzdamās, viņa stājas pie trauku mazgāšanas.

Jožefs Rošta pārlaida acis par ielu. Tur, kur bija visvairāk sapulcējies bērnu — zēnu un meiteņu, mazuļu ar vaļā pavērtām mutītēm un jau lielāku pusaudžu, — plīvoja viegli svārciņi, priekšā īsāki un mugurpuse garaki. Bija dzirdama skanīgā, pavēlošā balstiņa. Un gluži ka rēns vasaras lietus šī balss iesildīja Jožefa Roštas sirdi. Jauks cilvēks iznāks no viņa meitēna, ja vien nokļūs labās rokās! Jādabū ātrāk prom no vecmāmiņas. Vecai-mātei ir nelāga, verdziska dvēsele, trūkst morālā pamata. Viņa ir spējīga meitēnu novest postā! Un kas zina, varbūt ir jau Žanetes raksturu pagalam sakropļojusi! Iedomājoties vien, ka viņa meitu aizrāva uz Parīzi un nolika publiskai apskatei kā trūkumcietēju proletāriešu bērnu, Jožefam Roštiam rokas sažņaudzās dūrēs un sārtums sakāpa sejā un kaklā. Viņš steidzās pie Žanetes_ ta, it kā viņa būtu tūlīt jāglābj no draudošām briesmām, jābēg bez apstājas, līdz viss ļaunais paliks tālu aiz muguras. Vecā Brino kundze, ieraudzījusi viņa sakarsušo seju, iesaucās nopakaļ:

— Labvakar, Rostas kungs! Kas jums lecies? Kada bite jums iedzēlusi?

Kamēr Jožefs nokļuva pie bērnu bariņa, kas rotaļājās, viņš paguva apsvērt, kā izturēties,_un_ uzsauca meitenei parastajā mierīgajā balsī tā, it ka_ butu viņu gluži nejauši saticis. Viņš pat kādu brīdi pastavejia, sabazis rokas kabatās, un tikai tad apjautājās:

— Kā iet, Žanete?

— Labi.

— Pavadi mani kādu gabaliņu, — Jožefs Rošta vienkārši uzaicināja, piebāzdams pīpi.

Meitene piemiegtām acīm raudzījās tēvam tieši seja, kā vēlēdamās nolasīt viņa domas. Varbūt vecmāmiņa izstāstījusi par braucienu uz Parīzi? O, tad tētis butu aiz-svilies! Viņš pārmācītu viņas abas ... Bet, ja nekāne-zina, kāpēc tad aicina staigāt? Cik gadu jau pagājis, kopš viņi pastaigājās divatā!... Žanete bez liekām runām izstumdīja bērnus, kas viņos blenza, stingrāk savilka ādas jostu un, sakārtojusi svārkus, piegāja pie tēva:

— Labs ir, man nav iebildumu. Pastaigāsimies..

Abi lēnām gāja pa galveno ielu. Bija tveicīgi karsts,

termometrs rādīja trīsdesmit piecus grādus ēnā_. Arī vakarā nekļuva vēsāks. No jūras puses nebija jūtama ne mazākā vēja pūsmiņa. Sievietes raudzījās pa logiem uz ielu. Dažas sēdēja uz soliņiem māju priekšā. Žanete nemitīgi sveicināja gan pa labi, gan pa kreisi: «Labvakar. Brino kundze ... Labvakar, Zantilas kundze.» Arī Jožefs Rošta, paklusu svilpodams, cēla cepuri. Tad mājas kļuva retākas, iela pārgāja šosejā. Virzienā uz Rubē joņoja mo-tocikleti, vieglās un smagās automašīnas. Tēvs un meita gāja pa taciņu viens otram līdzās. Tālumā pret debesīm virmoja rūpnīcu skursteņu melnie dūmi. Tuvojās vakars, smacīgajā gaisā bija jūtama zemes smarža. Arēji mierīgs un vienaldzīgs, Jožefs Rošta saspringti domāja par gaidāmo sarunu ar meitu. Kā lai uzsāk apdomīgāk un taktiskāk?

Pēkšņi atmetis domas par jebkuru viltību, viņš paziņoja tieši:

— Esmu nolēmis atgriezties Ungārijā.

Žanete raudzījās tēvā plaši ieplestām acīm.

Jožefs steigšus turpināja:

— Tu jau zini, par visu to mēs bijām ar māmiņu norunājuši. Viņa mani vienmēr saprata, dalījās ar mani kā īsts draugs gan bēdās, gan priekos. Tāda sieviete bija māmiņa. Tā tam arī jābūt. Kad izaugsi — pati sapratīsi.

Meitene izdzirda aprautus smieklus — tāda .cilvēka smieklus, kuru šāds pieņēmums stipri uzjautrinājis. Viņa saknieba lūpas un ierāva galvu plecos.

— Tagad, kad māmiņa ir mirusi, — tēvs no jauna nopietni ierunājās, — man savi nodomi jāapspriež ar tevi. — (Meitene atlieca plecus, iztaisnojas.) Jožefs Rošta, siltu jūtu pārņemts, turpināja: — Tagad tu esi liela, Žanete, izlem pati savu likteni'. Nedomā, ka es gribu tevi piespiest vienalga uz ko. Tu sāc savu dzīvi, un tev pašai jāzina, kas tev der. Tad nu parunāsim par to.^

Žanete pamāja ar galvu. Viņi apsēdās zāle, kas šaurā strēmelē spraucās gar taciņu. Jožefs Rošta ar īkšķi iespieda pīpē tabaku un ievilka spēcīgu dūmu. Pīpe kaut kas iebulkšķējās, un abi — tēvs un meita saka smieties.

— Jūs neesat, tēt, iztīrījis pīpi, — Žanete aizrādīja.

— Man tas'nebija prātā. Iztiksim arī tā. īsi sakot, nedomā, ka es tevi ar varu spiežu vai kā citādi. Man tas būtu joti sāpīgi. Mums tagad jāturas kopā, mēs ar tevi taču esam gluži vieni pasaulē. — «Ak tu mūžs, cik aplam es runāju! Velti Jauju jūtām vaļu, viņa taču mani izsmies!» Jožefs nodomāja un no jauna sāka steigties: — Es tev pateikšu savas domas, un pēc tam tu pastāstīsi savas. Tā būs pareizi, vai ne? Man_ negribētos no tevis šķirties, mana mazā Žanete. 'Vecāmāte vairs nav jauna, un :.. jia nomirs, tu paliksi šeit viena — ne radu, ne mājas. Man jāsaka arī, ka uz dzīvi un vispār uz visu viņa neraugās tā, kā vajag, viņai nav pareizi uzskati. Vārdu sakot, man būs grūti samierināties ar to, ka viņa mācīs tevi, kā dzīvot, un ka... reiz no tevis iznāks tāda pati veca dievlūdzēja, mācītāju un kungu aptecētāja kā ... Tā, nu tagad tu visu zini. Lem pati, kā darīt, ar varu jaukties tavā liktenī es negribu.

Meitene norāva kādu zālīti un saņēma zobos kailo, sauso stiebriņu; pēc sejas nevarēja saprast, ko viņa šai mirklī juta. Jožefs uztraucās. Var but, ka viņš nav tā ka vajag tuvojies šai spītīgajai un sevī noslēgtajai sirdij? Viņš turpināja klusi, kā sarunādamies pats ar sevi:

— Tu nepazīsti zemi, kur esmu dzimis. Es saprotu, tā ir mana vaina. Pastāvīgi nav laika, nav laika. Un tad pēdējos gados... pēdējos gados mums nav gadījies šādi divatā sarunāties. Bet tur pie mums ir jauki!... Un tie, kas tur dzīvo, ir tādi paši strādnieki kā šeit Treparvilā.

Es tur neesmu bijis piecpadsmit gadu. Kopš tā laika daudz kas pārveidojies, un es pat nevaru lāgā iedomāties, kāda tur ir dzīve. To gan es zinu: tā ir labāka, skaistāka, skaidrāka un vienkāršāka par to, ko tu redzi šeit. Jaunatne mācās, aug. Tiek celtas jaunas skolas. Nesen es tev rādīju laikrakstā ...

— Es neciešu skolu! — paziņoja Žanete. — Lai mani nespiež tur iet!

— Neviens jau nespiež, — nomierinoši iebilda Jo-žefs. — Es vienkārši stāstu ...

Pēc īsa pārtraukuma meitene negaidot izmisīgi ierunājās:

— Es gribu būt brīva! Francija ir brīvības dzimtene, un gluži veltīgi jūs man to visu stāstāt!

Tālumā atskanēja lokomotīves svilpiens. Virs viņu galvām cita pēc citas iedegās mirgojošās zvaigžņu uguntiņas. Kāds velosipēdists pamāja ar roku un kaut ko viņiem uzsauca. Jožefs Rošta piecēlās no zemes un klusā, vārgā balsī skumji sacīja:

— Nu tad tā arī nolemsim... es_braukšu viens. Visu naudu, kas ir, atstāšu jums un tad sūtīšu, cik spēšu. Vecmāmiņa droši vien aizies kalpot kādā savrupmājā, inženieru sievas ar prieku ķertin ķers šādu kalponi. Tu nezināsi trūkumu. Un dažreiz varbūt arī man atrakstīsi.

Žanete sāka skaļi, gluži bērnišķīgi raudāt. Viņa stāvēja ar lejup nolaistām rokām. Viņas mazais, vārgais augumiņš gandrīz pavisam izgaisa ātri biezējošā^ tumsā.

— Es taču neteicu ... — viņa šņukstēja, rūgto asaru nomākta, — es neteicu, ka gribu palikt pie vecmāmiņas ... Es braukšu ar jums, tēt... un tikpat nomiršu ...

Jožefs Rošta, neveikli apņēmis meitas trīsošos plecus, klusiņām tos glāstīja ar savu plato, tulznaino delnu:

— Nu, ko tu, ko tu, meitiņ mīļā! Kāpēc tad tev jāmirst? Mēs būsim kopā. Ko tu, tā nerunā!

Satumsa pilnīgi. Meitene apklusa, un varēja vienīgi nojaust, ka viņai pa vaigiem rit asaras. Un atkal abi gāja pa šauro taciņu viens aiz otra. Jožefam Roštam ap sirdi bija labi, mierīgi. Viņam uzbruka tūkstošām domu un tik ļoti gribējās dalīties ar meitu savos nodomos, atmiņās, pagātnes un nākotnes apcerēs, bet viņš juta, ka atstums Žaneti, ja tagad viņai to visu uzkraus. Jāuzticas laikam, nākotnei. Tā sola tik daudz laba!

Kad vāji apgaismotajā galvenajā ielā parādījās pazīstamās pelēkās mājas aprises, Jožefs Rošta ieminējās:

— Pastāsti vecmāmiņai par mūsu sarunu.

•Viņam gribējās piebilst: «Un neļauj sevi iebiedēt ar

vaimanām!» — bet nepateica. Žanete ir ietiepīgs cilvēciņš, savu lēmumu negrozīs.

Jožefs Rošta devās tālāk uz partijas komiteju, bet Žanete pagriezās uz mājas pusi. Pēc kāda brīža no turienes atskanēja Mišo kundzes nevaldāmas vaimanas, lādēšanās, spiedzošas raudas, izmisīga gaušanās, nežēlīgi draudi, brīžiem kaimiņi dzirdēja Žanetes apņēmīgo balsi — meit.ene kaut ko vecmāmiņai strupi atbildēja.

— Es ieiešu, — sacīja vecā Brino kundze pārējām sievietēm, kas bija sapulcējušās zem vecmāmiņas Mišo virtuves loga. — Viņa nositīs meiteni!

-f Jāpiezvana ātrajai palīdzībai, — ieteica Žaklena kundze. — Šķiet, ka Mišo kundze ir prātu zaudējusi!

Kamēr, viņas apspriedās, cītīgi ieklausīdamās atsevišķos vārdos, kas bija sadzirdami, un minēja, kas varētu būt atgadījies Zozefa Rostas mājā, virtuvē tika aizcirstas durvis, un viss apklusa. Tiesa gan, līdz pašai rītausmai mājā skanēja nerimtīga gaušanās, vaidi un paklusu klakšķēja lūgšanu krelles. Bet uz ielas tas nebija dzirdams.

Jūlija sākumā Mišo kundze pārvācās uz inženiera Kurca savrupmāju, uzņemdamās tur virtuvenes pienākumus. Aizbrauca gluži negaidot, tikai pēdējā brīdī paziņodama savu lēmumu znotam un mazmeitai, kad jau bija sakravājusi grozu un uzmaukusi galvā melno salmu cepuri ar baltajiem ķiršu ziediem.

— Es aizeju, — viņa sacīja.

— Kurp, vecmāmiņ? — apjautājās Žanete.

— Uz inženiera Kurca savrupmāju. Šeit es vairs neesmu vajadzīga. Vai tad lai es gaidu, kad man norādīs uz durvīm!

Vēlamais iespaids neizpalika: Žanete kā sastingusi blenza uz vecmāmiņu. Mute sašķobījās, lūpu kaktiņi noslīga. Jožefs Rošta, kas patlaban āva kājas, tā arī palika ar augšup paceltu kāju.

— Kas jums ienācis prātā, māt? — Jožefs aiz sašutuma pat sastomījās. — Man ne sapņos nav rādījies jūs dzīt no mājām. Vai tad nevarējāt pagaidīt pāris nedēļu? Mēs taču aizbrauksim visvēlākais oktobrī.

— Kas man par daļu! Brauciet, kad gribat, — skarbi attrauca Mišo kundze. — Es ari eju, kad man labpatīk. — Viņa pārlaida acis virtuvei. — Variet lietot mēbeles, kamēr esat šeit. Par mani neviens neteiks, ka es savai mazmeitai no pagalvja rauju spilvenus laukā. Var būt, ka citi tā arī dara, bet mēs, franči, zinām, kas ir gods.

Viņa apklusa, bet bezzobu mute joprojām kustējās, un virs drebošās galvas čaukstēja nodzeltējušās drēbes puķes.

Iztaisnojusies viņa tīšuprāt gausi krustā sistā tēla priekšā pārkrustījās un rūgti iešņukstējās.

— Žanete, — viņa murmināja, — mana mazā, mana mīļotā Žanete... neaizmirsti savu vecmāmiņu! Ja tev klāsies slikti, brauc šurp, es tevi vienmēr pieņemšu. Ak svētā jumpr-ava Marija, ko tu esi ar mums izdarījusi!

Viņa paķēra savas paunas un atstūma Žaneti, kas piesteidzās, lai viņu apkamptu:

— Ej prom no manis! Lūdz dievu, lai viņš piedod, ko tu esi pret mani nogrēkojusi!

To pateikusi, Mišo kundze aizgāja. Virtuvē iestājās dziļš klusums. Bija jūtams tāds kā tukšums. Žanete tikko dzirdami raudāja, bet Jožefs Rošta glāstīja viņas noliekto galvu un apmulsis atkārtoja:

— Nu neņem tā pie sirds, meitiņ ... apmierinies, bērniņ ...

Pēkšņi Žanetes šņuksti apklusa, un gluži negaidot viņa sāka skaļi smieties Pametusi uz tēvu acis, meitene bez skaņas kustināja lūpas — un Jožefs tikpat kā vēlreiz ieraudzīja raudošo sievasmāti un trīsošos ziedus uz cepures. Viņš novērsās, bet pleci drebēja aizturētos smieklos.

— Nav labi tā, mīļā, — viņš beidzot pamācīja nopietnā balsī. — Tā taču ir tava pašas vecmāmiņa!

Žanete vēl paraudāja un tad visu dienu bija klusa un domīga. Pret vakaru jau visa Treparvila zinājia, ka Jožefs Rošta, tikko apbedījis sievu, izmetis uz ielas sievasmāti un ja viņu nebūtu uzņēmuši pie sevis žēlsirdīgie Kurcu kungi, Mišo kundzei nāktos ar ubaga tarbu klimst apkārt. Šādas ziņas izplatīja pati Mišo kundze. Viņa staigāja no mājas uz māju — vienā vietā izdzer tasīti kafijas, citā pagaršo ābolu vīnu, un stāsts ar katru reizi pieņēmās plašumā, cits pēc cita nāca klāt jauni sīkumi.

— O, es varētu daudz ko pastāstīt, mīļā Brino kundze! — viņa apgalvoja, noslēpumaini šūpodama galvu. — Bet es klusēju ... klusēju!

Vecāmāte ielūkojās arī pie mācītāja mājās un nogrima ar viņu garākā sarunā. Bet otrā dienā viņa teica kaimiņienei:

— Es varētu jums daudz ko pastāstīt, bet, ticiet man, mīļā, — kamēr Šīs cilvēks ir te, mana dzīvība ir briesmas. Ne vienreiz vien tikai ar svētās dievmātes palīdzību esmu paglābusies. Ko tad arī citu var sagaidīt no šiem pazušanai nolemtajiem! Visi komunisti ir tādi! Gan jūs pieminēsiet manus vārdus! Protams, jūsu dēls un mazdēls ir izņēmumi, es to zinu ...

Tāpat viņa runāja arī citur:

— Visi viņi ir tādi, tie komunisti, ticiet man... protams, tikai ne jūsu vīrs un dēls — es jau viņus Labi pazīstu. Viņnjau nu nebūtu izdzinuši savu māti, bet paņēmuši līdz kaut vai uz pasaules malu.

— Bet jūs, Mišo kundze, teicāt, ka znots jūs kādreiz aicinājis līdz.

— Kad tas bija! Un kā tad viņš aicināja! Tikai skata pēc. Būtu es piekritusi, viņš tikpat mani piemuļķotu. Tāpēc es arī atteicos, mīļā Žaklēna kundze.

Bet, kad ciematā viss apklusa un uz ielas gan šur, gan tur iedegās retie lukturi, Mišo kundze apstājās pie pelēkās mājas zem pirmā stāva mazā kambarīša loga.

— Žanete! — viņa čukstēja. — Žanete, mans bērns ...

Logs čīkstot vērās vaļā, un pa to liecās laukā trausls

augumiņš, ieģērbts naktskreklā. Saruna norisa čukstot. Vecāmāte glāstīja pastiepto rociņu, un viņas balss skanēja gan padevīgi un lūdzoši, gan neiecietīgi un skarbi:

— Vai viņš ar tevi apietas labi, nesit? — Un, neklausīdamās pārsteigtās Žanetes protestos, vēcināja ar roku: — Nekas, nekas, pagaidi tikai, gan tu vēl viņu iepazīsi! Es varētu tev daudz ko pastāstīt, bet ko nu apbēdināšu savu nabaga bārenīti! Neaizmirsti tikai, ka vecmāmiņa

tevi allažiņ gaida un saņems atplestām rokām. ‘Vienīgi tevis dēļ es pieņēmu šo darbu pie tiem nolādētajiem Kur-ciem. Ai, kas tie par cilvēkiem, mana maziņā, kas par cilvēkiem! Saimniece pat cukuru izsniedz ar skaitu, pa gabaliņam. Tfu!

Tumsā varēja vienīgi noskārst, ka Mišo kundze izstiepj uz priekšu krunkainās lūpas, kā tiekdamās iespļaut sejā inženiera Kurca sievai, izgāzt uz viņu visu savu neizteikto niknumu. Žanete pat neredzēdama zināja, ka vecmāmiņa nemitīgi met krustus.

Tā vakaros Mišo kundze svaidījās starp savrupmājām un ciematu. Viņas garais, kalsmais augums te vidēja uz šosejas, te steigšus zagās gar Treparvilas māju sienām. Vecā Mišo kundze gāja, kaut ko murminādama, reizēm viņa plātījās ar rokām, it kā cīnītos ar neredzamu ienaidnieku. Cilvēki smējās par vecāsmātes dīvainībām, bet Brino kundze, pamanījusi viņu iztālēm, sacīja kaimiņu sievietēm:

— Atkal nāk tā dieva nepieņemtā dvēsele!

Sievietes brīnījās:

— Un kam viņai vajadzēja strīdēties? Būtu dzīvojusi ar znotu mierā un saticībā, tagad brauktu reizē ar viņu uz Ungāriju.

— Kā tad! — pievienojās Brino kundze. — Ļoti lādzīgs cilvēks.

Tādā veidā, par spīti visām viltībām, Mišo kundze cieta neveiksmi — mazmeita vienmēr vairāk un vairāk atraisījās no viņas iespaida. Sākumā Žaneti šīs naksnīgās tikšanās izklaidēja. Izdzirdusi pie loga klusu klauvēšanu, viņa lēca no gultas augšā un stiepa vecmāmiņai pretim rokas. Bet vēlāk vēsajos rudens vakaros Žanete, pamodusies no dziļa miega, jiau negribīgi vēra vaļā logu un neapmierināta vaicāja:

— Kāpēc jūs nenākat iekšā, vecmāmiņ?

— Lai dievs pasargi — šņāca Mišo kundze. — Es savu kāju pār viņa slieksni nesperšu!

— Kāpēc? Tētis taču nekad nav jums pāri darījis, vecmāmiņ.

— Tur nu es tev varētu daudz ko pastāstīt.

— N,av tiesa, nav tiesa, vecmāmiņ! — noteikti pretojās Žanete.

Par atbildi skanēja Mišo kundzes klusa šņukstēšana un gaušanās.

— Tagad ari tu esi pret mani. Ar ko es esmu dieva priekšā nogrēkojusies, ka viņš mani tā soda! Gan tu kādreiz sapratīsi, kas es tev biju, atcerēsies mani svešumā starp tiem mežoņiem!

— Ko tad jūs par viņiem zināt, vecmāmiņ! — dusmīgi, bet nedroši iebilda Žanete.

Šādos vakaros Žanete, šaubu un bēdu nomākta, ilgi nevarēja aizmigt. Ar skumjām viņa atcerējās agrāko dzīvi, kad virtuvē bija tik silti, mājīgi, vecmāmiņa cepa kartupeļus, tētis pie loga lasīja laikrakstu, bet māmiņa, ieritinājusies gultas galā, adīja. Kāds miers tad bija Žanetes sirdī! Liekas, līdz pat pasaules galam nekas nemainīsies ... Un 4e nu viss ... viss izmainījās — gan viņa pašā, gan visapkārt. Vecmāmiņa apkopa savu gultu, apklāja ar noplīsušu, zaļu ripsa segu — ziemā tā sarotīta gulējta uz virtuves lodziņa, lai aizturētu aukstumu. Māmiņas adāmadatas mētājās virtuves galdiņa atvilktnē, bet sarkano jaciņu, ko māmiņa tikko kā bija sākusi adīt, Brino kundzes vedekla aizveda uz Rubē, lai atdotu atpakaļ pasūtītājai. Tagad Žanete pastāvīgi bija viena. Tētis bieži brauca uz Parīzi uz ungāru sūtniecību un tad pat naktīs neatgriezās mājās. Bet, arī palikdams ciematā, viņš pavadīja vakarus partijas komitejā vai arī pie šā pretīgā Lorana Prinjē, mazās Rozes tēva, — viņiem nekad netrūka par ko runāt.

Žanete pavadīja laiku uz ielas, no rīta līdz vēlam vakaram klaiņodama ar saviem draugiem. Te viena, te atkal cita kaimiņu sieviete pacienāja pamesto bērnu ar pusdienām vai vakariņām. Šai laikā Žanete kļuva vēl gražīgāka, viņas ņirdzīgās piezīmes bieži noveda Mārī Žantilu līdz asarām. Katru dienu Mārī apņēmās vairs netikties ar savu mocītāju, bet nākošajā rītā no jauna uzticīgi sekoja viņai pa pēdām, gluži tāpat kā brāļi Vavrineki.

Sākoties mācību gadam, māsa Andžela vai katru dienu sodīja Žaneti. Viņas dzēlīgās piezīmes Žanete izjuta sāpīgāk nekā sitienus.

«Nākošajā gadā, mani baltie jēriņi, kad gaiss būs tīrs no šīs Rostas ...» nemitējās atkārtot māsa Andžela.

Tagad Žanete vienīgi lietainā laikā parādījās skolā. Stundās viņa bija neuzmanīga, vienā laidā pļāpāja. Un, kad Roze Prinjē reiz paņēma viņu zem elkoņa un mēģināja no sirds parunāt, Žanete tik sparīgi atgrūda no sevis meiteni, ka tā atsitās ar galvu pret durvju kliņķi. Roze nevienam nesacīja, kas vainīgs, ka viņai uz pieres liels zilums. Bet tas vēl vairāk kaitināja Žaneti.

Gausi vilkās mocoši vienmuļās dienas. Iestājās oktobris, un no nemainīgi pelēkajām, skumjajām debesīm bez mitas sijājās apnicīgs lietus. Treparvilas galvenā iela bija kā bez dzīvības. Bērni un vecāsmātes čurnēja tumšajos, mitrajos dzīvokļos, spiedās tuvāk pavardam. It īpaši smeldzoši bija krēslas stundās, kad no jūras pūta skarbs vējš. Lietainajos vakaros Žanete sēdēja savā kambarītī viena pati, saritinājusies gultā, viņa nekustīgi raudzījās uz niecīgo griestu četrstūri. Pamazām krēsla sabiezēja, Žaneti sagrāba īgnums un vēsas, naidīgas jūtas pret tēvu. Būtu gan labi, ja kādu vakaru tēvs atvērtu durvis, bet meita gulētu mirusi gultā! Žanete aizvēra acis, sakrustoja rokas uz krūtīm un uz mirkli aizturēja elpu. Vai ari pēkšņi, kad tētis īsti jautrs sēž pie šā pretīgā_ Lorana Prinjē, kāds piezvana un pastāsta, ka Roštas mājā izcelies ugunsgrēks. Kā tētis tad steigtos, kā skrietu! Bet — par vēlu! Viss beigts: Žanete gājusi ugunī bojā.

Un Žanete raudāja aiz žēluma pret sevi: nabaga meitene, tik jaunai, visu pamestai, viņai! jāmirst!

— Cik Žanete bija skaista! Cik spējīga!_... Nabaga tēva vienīgais mierinājums, — viņa čukstēja, pārplūzdama asarās.

Tad Žanete lēca no gultas augša. Savilkusi krusteniski pār krūtīm vecāsmātes veco, nodriskāto, melno villaini, viņa sevišķi pacilātā dvēseles noskaņojumā gaja laukā uz ielas. Nolika pie durvīm krēslu un liegā, bet noteiktā balsī, kas atbilda viņas garastāvoklim, atvairījās no draugiem.

— Es gribu pabūt viena, — viņa svinīgi paziņoja. — Man ir šis tas jāpārdomā!

Bet kādu atvieglojumu viņa sajuta, kad slikti apgaismotajā ielā parādījās liela auguma vīrietis! Jožefs Rošta gāja ātri, gandrīz vai skrēja: tagad viņš pastāvīgi ļoti steidzās mājās, it kā arī viņu vajātu baismīgais degošas

mājas rēgs. Vēl iztālēm viņš māja meitai ar roku, bet tuvodamies palēnināja soļus un ar delnas virspusi norausa no pieres sviedrus. Žanete neskrēja viņam pretī. Izlikdamās auksta un vienaldzīga, viņa tīšuprāt gausi sekoja tēvam mājā. Tēvs viņu apbēra ar jautājumiem. Ko tu visu dienu darīji? Vai kārtīgi paēdi? Vai nebija bailes? Un uz visu saņēma strupas atbildes: «Edu ... Kas man ko baidīties?»-

Pamazām sasprindzinājums, kas pa dienu bija sakrājies, atslāba. Žanete gluži kā atkusdama ar interesi klausījās, ko tēvs -stāstīja, un pamazām viņu pārņēma apziņa par pašas nozīmīgumu. Tētis tāpat apspriež ar viņu savus nodojmis, kā savā laikā ar māmiņu, aprunājās par saviem braucieniem uz Parīzi, par sarunām partijas organizācijā чт par to, ka jautājuma izlemšana par atgriešanos dzimtenē kaut arī lēnām, bet tuvojas atrisinājumam. Ungāru vēstniecībā Parīzē izturējušies pret Jožefa Roštas lūgumu labvēlīgi. Lorans Prinjē visus sacēlis kājās un arī pats bijis pie provinces partijas vadības runāt par Roštu.

Reiz atgriezies mājās, Jožefs Rošta pastāstīja, ka uzzinājis, cik maksā biļetes un bagāžas nosūtīšana; viņš atnesa no augšas skārda kārbiņu un kopā ar Žaneti pārskaitīja tās saturu. Ar cienīgu izskatu izgludinādama papīra naudu, meitene norūpējusies sacīja:

— Arī ceļš līdz Parīzei maksā naudu, tēt. Vai tu esi to apsvēris?

— Labi, ka atgādināji, meitiņ! Nāc saskaitīsim, parēķināsim.

Un viņi no jauna ķērās pie aprēķiniem.

Tagad Jožefs Rošta katru reizi atnesa līdz somā kaut ko vakariņām: ceptu zivi, garneli, salātus burciņā. Un, kamēr meitene kāri tiesāja šos gardumus, viņš mazliet nomierinājās. Visu dienu darbā un sarunās par aizbraukšanu viņu vajāja domas, ka meitene ir mājās viena. Varbūt izsalkusi, varbūt saslimusi ... Un viņam likās, ka no jauna dzird ārsta teiktos vārdus: «Tālais ceļš un strauja klimata maiņa viņu nogalinās ...» — tas bija pirms septiņiem gadiem, kad viņš gluži tāpat sēdēja kopā ar Polinu, risinādams nākotnes plānus un pārskaitīdams melielos ietaupījumus. Un cik reižu gadījās, ka viņš kaut ko pasaka un pēkšņi atceras, — tie paši vārdi kādreiz šeit, šajās četrās sienās, jau teikti. Gluži tāpat viņš reiz jau bija sacījis, kā tagad paziņoja Žanetei šai novembra vakarā:

— Trešdien es dabušu pasi.

Un dažas dienas vēlāk:

— Domāju, meitiņ, ka nākošajā piektdienā mes dosimies ceļā. Svētdienā māsa Vilma ir brīva un atnāks mums pretī uz staciju.

Žanete klusēdama pamājia, bet viņas seja atspoguļojās dziļas sāpes, kas, liekas, pārņēma viņu visu. Jožefs Rošta apsēdās pie virtuves galda un, ilgi gatavojies, sāka rakstīt. Viņš rakstīja māsai un tiem trim ogļračiem, kas pirms septiņiem gadiem bija atgriezušies dzimtenē.

— Es iešu mazliet pastaigāties tepat tuvumā, — Žanete, nenogaidījusi atbildi, izgāja laukā un pretēji paradumam klusi aizvēra aiz sevis durvis. Meitene bez_steigas soļoja pa galveno ielu, cienīgi sasveicinādamas ar paziņām:

— Labvakar, Brino kundze! ... Labvakar, Rože kundze! ...

Kaimiņu sievietes, ievērojušas viņas sejā traģisko izteiksmi, minēja:

— Nez kas noticis mazajai Žanetei? Tikko velkas, iet kā pa sapņiem.

Arī Roze Prinjē, izdzirdusi laipno balsi, izbrīnījusies paraudzījās uz savu klases biedreni.

— Labvakar, Roze! Kā jūties?

— Labi, — apmulsusi atbildēja meitene un atkārtoja: — Labi!

Miesnieks un desinieks Mezjē, neveiktais vīrelis ar kazas bārdiņu, ģērbies kažokjakā virs asinīm notašķītā priekšauta, ieņēma kaujas poziciju sava veikala durvju priekšā, tramīgi lūkodamies uz nedarbnieci, kas nāca tuvāk. Žanete gandrīz vai pateica: «Labvakar, Mezjē kungs,» — bet atturējās un klusēdama pagāja garām. Mezjē, Žantilas tēvocis un visi, kas dzīvoja savrupmājās mežā, piederēja pie ienaidnieku nometnes. Viņiem nav piedošanas!

Tā klusi un domīgi viņa nonāca līdz pamestajam taukumam, p-agrūda vecos dēļa vārtiņus, piesardzīgi sperdama soļus starp visur izmētātiem ķieģeļu gabaliem, gružu kaudzēm, mežonīgi saaugušiem dzelkšņu krūmiem, aizkļuva pie pazemā šķūnīša laukuma stūrī. No turienes atskanēja balsis: Mārī ŽantiLas vienmuļā murmināšana un Anrī Vavrineka skarbie saucieni. 2anete iegāja šķūnītī un palika stāvot uz sliekšņa nolaistām rokām. Meitenes pēkšņā ierašanās, skarbā cietējas izteiksme sejā, nekustība un pati poza — tas viss atstāja lielisku, teatrālu iespaidu, ko vēl pastiprināja drūmā noskaņa, kādā Žanete paziņoja:

— Nākošajā piektdienā mēs dodamies ceļā.

Mārī Žantila sāka raudāt, mazais Stefans Vavrineks noslīga zemē un klusi saknupa. Andrē iVavrineks aizsmakušā balsī nomurmināja:

— Zinām ... Vecais stāstīja ...

Par «бдесо» viņi dēvēja savu tēvu Todoru Vavrineku, jau stipri paplukušo slovaku ogļraci. Raudošā Mārī Žan-tila tomēr sacīja apdomīgi un cienīgi:

— Mēs -patlaban atlasām mantas, kas tev varētu noderēt Ungārijā. Lūdzu, Žanete, apskati un atliec, ko tu gribētu paņemt līdz. Es atsakos no visa tev par labu.

Pabeigusi savu runu, mazā resnīte palūkojās visapkārt, gaidīdama atzinību. Viņas apaļajā sejiņā bija redzama vislielākā apmierinātība par pašas augstsirdību. Andrē Vavrineks nomurmināja:

— Viss, kas šeit ir, pieder tev, Žanete.

Mazais Stefans ar negaidītu dedzību apkampa Žaneti un, piespiedies pie viņas ar savu gaišo galviņu, sāka nedzirdami raudāt. Žanete neatstūma no sevis bērnu, kas ar savām neslēptajām bēdām vēl pastiprināja -atvadu skata dramatismu. Stāvēdama uz sliekšņa, viņa čukstēja:

— Pateicos... bet man nav nekas vajadzīgs... Es ... tikpat nomiršu!

Redžot satriektos bērnus, meitenes lūpām pārslīdēja apmierināts smaids. Un pēkšņi Žanete krasi pagriezās, viņas balss ieskanējās:

— Ja nu ko par piemiņu ... man nav iebildumu!

Viņa izkaisīja zemē kārtīgi saliktās relikvijas. Aizlauzti notrinkšķēja velosipēda zvans, kā čūskas atvijās auklu kamoliņi, visapkārt izbira līkās un iztaisnotās naglas, pajuka raibas lupatiņas un krāsainas atklātnes ar svēto attēliem. Žanete katru priekšmetu ņēma roka, šo to atlika, bet tūlīt atkal nomainīja ar ko citu. Viņai bija grūti no visa tā šķirties, turklāt nebija ari zināms, kur Ungārijas rūpniecība visvairāk atpalika no Francijas —-vai aukliņu, kāšveida naglu vai <arī svētbi'ldīšu ražošana. Mārī Žantila rūpīgi vāca un lika atkal vietā atmestos dārgumus. Viņas sirds sažņaudzās, redzot šo postāžu, un beidzot pati pirmā sāka visus steidzināt:

— Iesim, jau metas tumšs.

...Ceļa malā draudīgi slējās milzīga terikonu blīva. Līdz terikonu virsotnēm sniedzās cieši savilktas tērauda troses, kas novadīja vajadzīgā vietā vagonetes ar nederīgajiem iežiem. Pie dzelzceļa pārmijas elsa maza, tāda

kā rotaļu lokomotīve. Kurinātājs smēķēja, atbalstījies uz rokturiem un pievērsis bērniem nokvēpušo smaidīgo seju. Augšup cēlās rfipnīcu dūmeņi; pat nelielais meža pudu-rītis, kas zaļoja blakus raktuvēm, — mazs, zaļš laukumiņš, aizgājušās vasaras paliekas, — nevērta bargo ainavu liegāku. Gandrīz jau kailie koki slējās pret debesīm, un cauri zaru pinumiem tagad bija skaidri saskatāmas ierēdņu mazās savrupmājas. Dobjas skaņas, plūzdamas no baznīcas torņa, vēstījia par vakara dievkal-

pojuma sākumu. Žanete pārkrustījās. Viņas acis alkatīgi raudzījās vakarīgās Treparvilas ainavā, it kā tiektos dziļi iespiest atmiņā dzimtā ciemata, kā viņai likās, nesalīdzināmo skaitumu. Parīze, protams, ir brīnum jauka pilsēta, bet Treparvila! Tas ir kaut kas pilnīgi cits: Jreparvila — tā ir viņas pašas, tā izputēs un iznīks, ja Žanete no šejienes aizbrauks prom. Nav nemaz iespējams iedomāties, ka viss arī tālāk pastāvēs bez viņas — kokii, akmeņi, cilvēki... Un, mierinādama sevi, Žanete murmināja: «Vienalga, es tikpat nomiršu ...»

«Nākošā piektdiena ... Līdz tai vēl tik daudz dienu un nakšu!» domāja Žanete. Tomēr šo dienu un nakšu atlika arvien mazāk. Žanete atvadījās no katra akmens, koka, no visiem paziņām. Tad kļuva garlaicīgi, un viņa sāka jau nepacietīgi gaidīt piektdienu. Ja jau nav iespējams no nelaimes izbēgt, lai tad tā uzbrūk ātrāk.

Brīnummeistars, kas izgudrojis perpetuum mobile — mūžīgo dzinēju, nepielūdzami un vienmērīgi grieza laika ratu, un liktenīgā novembra piektdiena pienāca gluži tuvu, jo ne cilvēka griba, ne ilgas nespēj apturēt laika plūdumu kaut vai uz vienu vienīgu mirklīti...

Ceturtdien pēc pusdienas Jožefs Rošta uzaicināja meitu:

— Nonesīsim no augšas mantas. Spilvenus un segas vajadzētu kaut kur iešūt, bet kur?

— Varbūt zaļajā segā? — Žanete jautāja.

— Zaļā sega, liekas, ir vecmāmiņas, — Jožefs Rošta aizrādīja. — Man negribētos, ka viņa pēc tam to meklētu.

— Tā jau pavisam nosknandusi! Un turklāt tā ir māmiņas. Māmiņa atveda segai no Rubē trīs kilogramus diedziņu. Jūs, tēt, toreiz bijāt pie vāciešiem, tāpēc nezināt

Divatā viņi iešuva gultas piederumus zaļajā segā, pēc tam savāca visu pārējo. Izvilka veco karavīna lādi un lielo grozu. Žanete sasvieda gultā visu, kas, pēc viņas apgalvojuma, piederēja viņiem, virsū uzlika dažas tēva grāmatas. Sāka visu iekravāt.

— Nu, bet tavas mantas? — Jožefs Rošta jautāja, nemākulīgi salikdams grāmatas, dažādus sīkumus, valkātu veļu, trīs salāpītus palagus, darba tērpu.

— Es uzvilkšu mugurā, — Žanete vienkārši paskaidroja, — rūtainos svārciņus un māmiņas adīto zaļo jaciņu.

— Un ... un kur pārējais?

— Vairāk nekā nav, — Žanete paziņoja, jocīgi saraukusi sejiņu. — Tas, kas man mugurā, mājai bija labs diezgan.

— Bet kur ziemas mētelis?

— Tas man" par rh<i£u. Parasti staigāju vecmāmiņas villainē.

Jožefs Rošta cieši palūkojās meitā, un viņa seja satumsa. Viņš novērsās un dažas minūtes raudzījās laukā pa logu. Tad no jauna ķērās pie kravāšanas. Viņa balss bija gluži mierīga.

— Rīt no rīta, kad iebrauksim Parīzē, nopirksim tev šo to. Kurpes, zeķes ... Sākumam ar vienu kleitiņu, domāju, pietiks. Pārējais, arī ziemas mētelis, būs jāiegādājas Budapeštā, kad dabūšu darbu. Man tagad bija tik daudz kas jānokārto ...

— Ko jūs, tēt! — Žanete atmeta ar roku. — Man arī tā ir labi.

Karavīra lādītē iekļuva naglas, nezin kādi dzelzīši un atklātnes ar svēto attēliem. Ar auklas galu pārsēja grozu. Tēvs un meita pasēdēja kādu brīdi virtuvē pilnīgā klusumā, tad Jožefs Rošta sacīja:

— Man jāpieiet pie Lorana Prinjē, bet tev, es domāju, vajadzētu aiziet pie vecmāmiņas. Atpakaļceļā pienāc pie manis. — Un klusi piebilda: — Nākot uz mājām, ieiesim kapsētā... un pulksten desmitos dosimies uz staciju. Labi?

«Nē!» kaut kas kliegšus kliedza Žanetē. «Nē, es palikšu šeit!» Bet viņa pateica:

— Labs ir! — un viegli paraustīja plecus.

Parīzes pasažieru vilciens Treparvilas stacijā stāv četras minūtes. Pasažieri ziņkārīgi nolūkojās uz tēvu un meitu, kas acīm redzot devās tālā ceļā: loga priekšā pie trešās klases vagona, kur viņi bija iekāpuši, bija sapulcējies vesels pavadītāju bariņš. Bāls cilvēks ar noteiktiem, it kā izdrāztiem vaibstiem klusēdams spieda rokas pavadītājiem ogļraču drēbēs. Viņi apmainījās tikai dažiem vārdiem.

— Parīzē jums būs vesela brīva diena, — ieminējās drukns vīrietis ar nedaudz uzrautu degunu.

— Jā, mūsu vilciens atiet no turienes vakarā.

— Pietiks laika izstaigāt pilsētu, — piemetināja kalsns, novārdzis, padzīvojis cilvēks.

— Pietiks, pietiks ...

— Atraksti, kā jūs sagaidīja, — vēl kāds piebilda.

Aizbraucējs, stāvēdams pie loga, pamāja:

— Katrā ziņā atrakstīšu, kā tad citādi...

Pieaugušajiem aizmugurē uz perona stāvēja daži

bērni — meitene apaļiem vaigiem, saraudātām acīm, liels, neveikls pusaudzis, kas ar noplīsušas kurpes purngalu spārdīja akmentiņus un gluži maziņš puisītis, kas, dīvaini sarāvies, pavērtu muti neatlaidīgi raudzījās vagona logā. Turēdamās druknajam vīrietim pie rokas, klusēdama stāvēja vāja meitenīte. Klusēja arī meitene vagonā, kā sastingusi loga rāmī.

īstenībā pie pavadītājiem vajadzētu pieskaitīt arī veco sievieti, kas līdz šim bija stāvējusi aiz telefona būdas, bet, izdzirdusi vilcienu sakustamies, pašāvās laukā. Klupdama un plātīdama rokas, viņa pieskrēja pie vagona Uz viņas melnās salmu cepures, mazliet neparastas ziemas laikā, šūpojās balti ziedi. Viņa kaut ko sauca, bet vārdus nomāca skaļā, vienmuļā riteņu klaudzoņa.

.

Otrā daļa

Аustrumu stacijā pa skaļruni tika paziņots, ka vilciens no Vīnes pienāks ar desmit minūšu nokavēšanos. Bija auksts un miglains decembra rīts. Pretī atnākušie no jauna sagāja atpakaļ uzgaidāmā telpā. Tikai kāda sieviete biezā drapa mētelī turpināja karavīra gaitā soļot šurp un turp pa peronu; pienākot pie elektriskā pulksteņa, viņa katru reizi nosodoši palūkojās uz rādītājiem, kas tikko kustējās. Beidzot peronā radās dzīvība. Nemitīgi sāka virināties dispečera istabas durvis. Sanākuši bariņā, runājās nesēji, dārdot un žvadzinot_ uz perona izbrauca divas bagāžu drezīnas. No uzgaidāmas telpas atkal iznāca visi, kas, izdzirduši par vilciena kavēšanos,

bija pasteigušies tur paglābties no aukstuma. Šai brīdi skaļrunī pavēstīja: «Pienāk vietējais vilciens.» Uz otrajām sliedēm uzripoja garš vilciena sastāvs, tumšs pasažieru pūlis traucās uz izeju, un gaidītāji, vērodami, dk gausi tas saplok, īgni domāja: «Pēc vienas divām minūtēm pienāks ātrvilciens no Vīnes, un tas, ko es gaidu, kas zina, var šai pūlī vēl pazust...»

Šķiet, ka līdzīgas domas rosījās galvā arī sievietei drapa mētelī; kad skaļrunī pateica, ka Vīnes vilciens kavējas vēl par divdesmit minūtēm, viņa atviegloti nopūtās. Nojumes perons negaidīti ātri atkal kļuva tukšs. Pa to pastaigājās tie paši jau redzētie cilvēki, arī sieviete sāka atkal soļot šurp un turp, nepacietīgi ar skatieniem mudinādama vienaldzīgos pulksteņa rādītājus, kas kustējās rāvieniem.

Starp vilciena gaidītājiem visi jau bija paguvuši ievērot lielā villainē ievīstījušos vecenīti ar mazdēlu. Zēns nemitīgi skrēja prom no vecmāmiņas, visur atrazdams ko ievērības cienīgu. Vecenīte šausmās tipināja aiz viņa, murminādama: «Šani, pagaidi tik, pakļūsi vēl zem vilciena!» Bija jau ievērots vīrietis apaļu seju un bērnišķīgi zilām acīm, kurš patlaban smēķējia uzgaidāmās telpas durvīs, un padzīvojis precēts pāris, kas lēnām pastaigājās pa peronu. Vīrs atbalstījās uz spieķa, kas pie katra soļa dobji atsitās pret asfaltu. Vārdu sakot, uz perona bija izveidojusies neliela sabiedrība, cilvēki jau pārmainīja skatienus, un, kad vecenīte lielajā villainē izbijusies metās pie mazdēla, kas noliecies pētīja sliedes, sieviete drapa mētelī, it kā vecmāmiņa būtu gaidījusi viņas atbalstu, brīdināja: «Uzmanies, Šani, pakļūsi zem vilciena^

— Ātrvilciens Vīne-Hedješhaloma-Madjarovara pienāk uz pirmajām sliedēm! — paziņoja pa skaļruni sievietes balss.

No jiauna žvadzot uz perona izbrauca divas bagāžu autodrezīnas, nesēji un dzelzceļnieki formas tērpos iejuka sagaidītāju pūlītī. Tālumā parādījās lokomotīves melnais korpuss. Tas auga augumā. Nu jau bija dzirdama tās skaļā, vecīgā elšana, nu jau tā sēca gluži līdzās — un tad apklusa.

Nesēji stiepa no vagoniem laukā čemodānus. Pasalto /Jēri bez steigas devās uz durvīm — atšķirībā no pūļa, kas izbira no vietējā vilciena, viņi netraucās uz izeju. Padzīvojušais precētais pāris nevarēja vien beigt skūpstīt divas jaunas sievietes un spieda rokas jaunietim sporta uzvalkā. Vecenīte lielajā villainē tipināja līdzas ūsainam vīrietim, kam sniedzās tikai līdz pleciem, zēns skrējia pa priekšu ar savam augumam nepiemēroti lielu čemodānu, ik uz soļa piesizdams ar to pie asfalta. Arī vīrietis ar apaļo seju un bērnišķīgi zilajām acīm satika tos, ko bija gaidījis, — gara auguma bālu vīrieti un reize ar viņu atbraukušu gadus divpadsmit vecu meiteni. Vīrieši paspieda viens otram rokas, tad zilacainais ātri un cieši apkampa atbraucēju un tikpat negaidot palaida vaļa. Atbraucējs, kura vaibstus daba, šķita, izcirtusi ar kādu smalku un asu instrumentu, aizkustināts pasmaidīja, noņēma cepuri un iebrauoa ar visiem pieciem pirkstiem bieziajos, melnajos matos. Viņš stāvēja ar mazu karavīra lādīti! rokā un mulsi raudzījās apkārt.

— Es gaidu māsu, vai tu neesi viņu redzējis? — Viņš no jauna pasmaidīja un atmeta ar roku. — Ko tad es prasu, tu taču nepazīsti Vilmu. Nu tad ...

Viņi sāka iet gar vagoniem.

— Dod man to lādīti, ko tu turi to tik cieši, — sacīja zilacainais vīrietis un pasniedzās pēc nesamā, bet atbraucējs viņu atvairīja.

— Es pats, — viņš noteica un stingrāk satvēra rokturi.

Vīrieši sāka iet līdzās. Kalsnā meitenīte, iecirtīgi lūkodamās zemē, gan pagāja viņiem kādu soli priekšā, gan no jauna atpalika. Draugi plati smaidīja, piegrūzdami viens otram ar plecu. Zilacainais jautāja:

— Kas jauns Treparvilā?

— Viss pa vecam, — atbildēja otrs. — Kā jums te klājas?

— Nekas. — Un abi no jauna apklusa, kā nezinādami!, par ko runāt, ko sacīt viens otram šeit, Austrumu stacijas slēgtajā peronā.

Apņēmīgiem, vienmērīgiem soļiem, klaudzinādama papēžiem, pie viņiem piegāja sieviete drapa mētelī.

— Joži? — viņa jautājoši novilka, apturēdama atbraucēju.

ill

Aiz prieka tumši piesarcis, Jožefs Rošta nolika lādīti zemē.

— Es ... tas esmu es, — viņš nomurmināja.

Viņi saskūpstījās uz abiem vaigiem. Tad Vilma Rošta sāka runāt, un klusuma brīžu vairs nebija. Ar pašu pirmo teikumu viņa apņēmīgi pārlēca pāri visiem sešpadsmit atšķirtības gadiem.

— Tad nu gan tava Vilma iekritusi! — Viņa pievērsās plati smaidošajam, zilacainajam vīrietim: — Četrdesmit trešajā gadā viņš man atrakstīja, ka meitenei ir trīs gadi. Atnāku pretī uz vilcienu, meklēju savu Joži un meitenīti — maziņu lellīti francūzieti. Domāju savā

prātā: «Viņš jau nu, protams, tur bērnu uz rokām, maziņā droši vien nogurusi!» Pētu katru divdesmitgadīgu puisi, un te nu, lūdzu, *— tas ir Joži! Izrādās — pilnīgi pieaudzis vīrietis.

Atmetusi galvu, garā auguma sieviete sāka tik aizraujoši smieties, ka, šķirstīdams kontroles grāmatu, pasmaidīja pat vagona pavadonis un arī abi draugi skaji smējās. Vienīgi tikai meitene, lēnām šūpodamās uz papēžiem, vienaldzīgi raudzījās sānis.

I— Tu gan neesi, Vilma, neko daudz pārvērtusies, — sacīja Jožefs "Rošta.

— Kā tacfres jau toreiz biju vecene! — Viņa no jauna pagriezās pret jautri smaidošo svešinieku. — Butu es zinājusi, ka ari jūs esat atnākuši šiem pretī! Sabiedrībā laiks paiet ātrāk! Vilma Rošta, — viņa nosauca savu vārdu, pastiepdama roku.

— Es esmu Djula Derži.

— Mēs kopā aizbraucām trīsdesmit septītajā, — paskaidroja Jožefs Rošta. Paskatījies uz 2aneti, viņš saņēma tās roku un pievilka meiteni sev klāt. — Djula četrdesmit piektajā atgriezās dzimtenē: Un šī te ...

Sašķiebtām lūpām meitene raudzījās uz vilciena riteņiem un izturējās tā, it kā tikai gadījuma pēc atrastos līdzās runātājiem.

— Tā ir tava meita 2anete, zinu ... Apsveicu Ungārijā! — vērsās Vilma pie meitenes.

Meitenes gļēvā rociņa tikai uz mirkli aizkavējās Vilmas Roštas rokā un tūlīt atkal izslīdēja laukā. 2anete paraudzījās uz tēvu un, ripinādama rīklē skaņu «r», sacīja smalkā balstiņā:

— Diemžēl, es neprotu ungāru valodu.

Vilma Roštia pārlaida meitenei pētošu skatienu un aicināja:

— Nu tad iesim, vai!

Paņēmusi brāli zem rokas, viņa noliecās, lai paceltu lādīti, bet Jožefs Rošta to atņēma.

— Es pats, — viņš noteica.

Visi devās uz muitnīcu. Atvadoties Djula Derži jautāja, kur atbraucēji apmetīsies: viņš gribētu tos pievakarē apciemot.

13

8 — 2uža Turi

— Pie manis apmetīsies, — atbildēja Vilma. — Te-keli ielā, deviņdesmit septītajā numurā, pirmajā stava.

— Kāpēc tad mums tevi apgrūtināt, Vilma, — protestēja Jožefs. — Mēs iekārtosimies kādā lētā viesnīcā, kamēr atradīsim kaut ko piemērotu.

— Nerunā tik gari! Jia traucēsiet — pati izmetīšu jūs laukā, nebaidies.

Kad visi ar grozu, saiņiem un karavīra lādīti iznaca Baroša laukumā, jau bija dienas vidus. Migla izklīdusi, namu sienas nemīlīgajā ziemas saulē kļuvušas gaišākas, no jumtiem krita reti pilieni. Vilma Rošta vienojas ar kādu rokas ratiņu īpašnieku, un visi devās Tekeli ielas virzienā. Vilma paķēra brāli zem rokas, un viņš pie otras rokas veda Žaneti, kurai gandrīz vail nācās skriet, lai tiktu līdz tēvam un krustmātei. Laiku pa laikam tēvs uzrunāja meitu, pievērsdams viņas uzmanību visam, ko redzēja šai platajā ielā. Bet viņas strupās atbildes Jožefu siatrauca, un viņš klausījās māsā izklaidīgi.

— Apmēram pirms pieciem gadiem te visapkārt bija vienīgi drupu kaudzes, — stāstīja Vilma. — Jumti norauti, mūros caurumi, daži nami sagrauti līdz pamatiem. Tagad Budapeštā nekas no tā vairs nav manāms, varbūt vienīgi Varā — tā ir cietusi visvairāk. Pilsēta ceļas no jauna, kļūst skaistāka un pat lielāka ... Vai tu, Joži, tur Francijā esi dzirdējis kaut ko par Lielo Budapeštu? O, te ir ko pabrīnīties! Nav mazums jaunumu, pats varēsi par to pārliecināties ik uz soļa.

Vilma runāja tā, it kā pati būtu visus šos brīnumus radījusi un vienīgi tikai tādēļ, lai pārsteigtu jaunako brāli. Viņa nepievērsa uzmanību Žanetei, kas vienaldzīgi soļoja līdzās, tāpat viņu nemulsināja Jožefa klusēšana, ko pia retam pārtrauca domīgs «hm... hm ...». Vilma neuzsāka sarunas par personīgo dzīvi, arī Jožefs apspieda jautājumus, kas rosījās mēles galā, — par savam paša rūpēm, iekārtošanos darbā, Vilmas dzīvi. Iedams blakus māsai kareivja solī, Jožefs klausījās viņas apņēmīgajā, noteiktajā balsī, un viņam likās, ka pagājušie sešpadsmit gadi bijuši! vienīgi sapnis, arvien tuvākā un mīļākā kļuva māsa, arvien jaukāki likās Budapeštas un Tekeli ielas ziemas skati. Izdzirdis skaļi izteiktu ungāru vardu, Jožefs sākumā vienmēr atskatījās, bet, kad viņi bija no-

— Nāciet, nāciet, lūdzu!

nākuši pie deviņdesmit septītā numura, jau aprada ar to nu mierīgi noklausījās, kā jauna sieviete, stāvēdama durvis, sasveicinājās ar Vilmu, kad tā gāja cauri dārziņam mājas priekšā:

— Atbrauca gan jūsu radinieki, biedrene Rošta?

— Jā, nupat šos atvilku, — Vilma attrauca.

Un pēkšņi Jožefs juta, ka patiesi viņu satvēris kāds brīnumains spēks un, droši noturēdams līdzsvarā, nes uz priekšu, tuv^k mierīgam un klusam patvērumam.

Pa labi no ieejas bija divējas durvis. Uz vienām uzraksts «Sētnieks», uz otrām — plāksnīte ar uzvārdu. Pa kreisi arī izrādījās durvis, tāpat ar uzvārdu. Pameklējusi somiņā, Vilma sadabūja atslēgu un atslēdza šīs_ durvis. Jožefs Rošta kopā ar nesēju nolika bagāžu mazajā priekšnamā. Vilma, pagājusi uz priekšu, līksmi aicinaja:

Paķēris lādi, Jožefs devās paka] Vilmai, meitene sekoja. Vmi ienāca lielā, skaistā istabā ar diviem logiem uz dārzu, Pie sienas stāvēja gulta, apklāta ar baltu mež-ģiņu segu. Tā bija liela un ērta, daudzo pēļu, vatēto segu un dūnu spilvenu dēļ ļoti augsta. Istabas pārējāsmebe-les savos apmēros manāmi atšķīrās no šīs milzīgās gultas. Tai pretī atradās neliela kušete raibā pārvalkā, pie tās zems, apaļš galdiņš, divi atzveltņu krēsli, tālāk neliels grāmatu plaukts, stāvlampa, solīds trīsdurvju skapis, kam virsū sakrautas grāmatu kaudzītes,_ bet augšējā daļā aiz stikla novietoti šķīvji, glāzes, vāzītes; tad vel lāde ar kapara apkalumiem stūros, divi mazāki galdiņi, krēsli. Pie sienām spilgti, raibi paklāji. Jožefs Rošta pat mazliet apmulsa, ieraudzījis šīs daudzās mantas, bet, kaut arī istaba ar tām bija pilna, tā tomēr izskatījās mājīga un ērta. Viņš paskatījās jautājoši uz māsu. Viņa skaļi uzsauca:

— Noliec taču beidzot savu lādīti! Tur tev Francijas bankas zelta krājums, vai? Ko tu nelaid to no rokām ārā? Mazgājiet rokas, un — viens divi — aši izpakosim mantas.

Taču Jožefs Rošta nepaklausīja. Viņš apsēdās krēslā, pievilka sev klāt Žaneti un ziņkāri jautājia māsai:

— Tad šis dzīvoklis pieder tev?

— Kam tad citam?

— Mēbeles ari tavas?

— Kā tad! Sen pagājuši tie laiki, kad Vilma dzīvoja mēbelētās istabās.

Ai, cik pazīstams šis runas veids! «Vilma» — tā viņa vienmēr mēdza teikt par sevi, it kā Vilma būtu kāda sveša sieviete. Vēl mājās mazajā ciematā pie Pečas, kad abi basām kājām mīcījās pa ielas dubļiem, un Vilma reizēm iebukņīja brālīti, viņa bārās:

«Kas tad nu, domā būt gudrāks par Vilmu?» Vai ari: «Vari mierīgi ēst šo zupu, mazuli, Vilma pati vārīja!»

— Jā, redzams, darbā tev iet labi — palūk, kādu iekārtu iegādājusies!

— Nu, viss ar pūlēm nopelnīts, — Vilma paskaidroja.

Runādama viņa nemitīgi kārtoja uz galda noliktos

priekšmetus, nogludināja iar roku mežģiņu galdautu. Tad nolika brālim pelnu trauku:

— Kūpini, jau nu kūpini, pīpmani, tikai nebārsti pelnus! Nedomā, tas vists jau nav pēkšņi vienā dienā gadījies: mēbeles, aizkaril, paklāji, — vārdu sakot, visas grabažas. — Viņa ar labpatiku pavērās visapkārt, kā novērtēdama šīs «grabažas». — Es redzu, tu tīksminies ap gultu. Nu, tajā es pati gulēšu — esmu pieradusi. Meitene var uz kušetes gulēt, bet tu — tur kambarītī.

— Tev kambarītis arī ir? — iesaucās Jožefs Rošta, pēkšņi ielīksmots. Piebāzdams pīpi, viņš nobēra kripatiņu tabakas uz galdauta un, ierāvis galvu plecos, pašķielēja uz māsu.

— Ir, ir un tieši tāds, ka tev būs kur apgriezties. Ir arī vannas istaba un virtuvīte. Lai pie visa tā tiktu, nepieciešams laiks, vajadzīgs pastrādāt. Ik nagliņa ar grūtībām sasniedzama.

Atlaidies krēslā pusguļus, Jožefs lēnām glāstīja Žanetes galviņu. Viņam uzmācās tūkstošiem domu — dīvaini savijās piagātne ar tagadni; īstenība, reālā īstenība likās sapnis, bet bērnības atmiņas, kas vēdīja no pagātnes, kā miglas bildes pēkšņi aizsedza pašu realitāti. Tā viņi sēž šai skaistajā istabā, Vilma un Joži, Roštas bērni, — vai tas ir iespējtams? Senāk Villma savas biezās, gaišās matu pīnes sprauda kā vainagu apkārt galvai — tagad iesirmos un plānākus kļuvušos matus viņa sukā gludi atpakaļ. Jaunībā viņai bija tievs vidus, šauri pleci, kalsnas rokas un kājas — un nu viņam pretī sēž solīda sieviete pilnīgu, platu seju ar sīku krunciņu tīklu zem acīm. Un tomēr tā ir tā pati senākā Vilma! Viņa vasarā mazgāja četrgadīgo Jožu upītē, ziepēja viņam galvu un pēc tam lēja no tējkannas virsū aukstu ūdeni; viņš stāvēja nekustīgi un nežēlīgi brēca, bet domas par pretošanos, par bēgšanu pat prātā nenāca. Divus gadus viņš gāja skolā māsas kurpēs ar lentītēm. Puikas smējās, bet viņš kāvās, belza, skrāpējās — zēnu izsmieklā saklausījis kaut ko Vilmai aizvainojošu.

— Kurļtad tu strādā? — Jožefs jautājia, ar grūtībām izraudamies no atmiņām.

— Veļas fabrikā. Tā nav tālu no šejienes, aiz Bošņaka laukuma.

— Uz gabaldarbiem?

— Nē, tagad esmu uz algas. Drīz bus piecpadsmit gadu, kā tur strādāju. Sāku vēl kapitālisma laikā pie tas lapsas Mihalika kunga. Es jau tev rakstīju toreiz par to

— Jā, jā ...

— Ja vien tas būtu viņa varā, tad es vēl šobaltdien strādātu par grašiem, mirtu badā, dzīvotu pasaulē kā tāda aita, neko nezinādama. Mācīties sāku pēc atbrīvošanas. Pabeidzu divgadīgus vakara kursus, tūkstoš deviņi simti četrdesmit devītajā gadā sešus mēnešus mācījos partijas skolā. Tā nu mani izvirzīja.

Jožefs ar interesi klausījās šo skopo stāstu, nojauzdams, cik daudz notikumu, pārdzīvojumu, neizteikta slēpjtas aiz tā.

— Tātad tavs darbs ir novērtēts, — viņš turpināja. — Tagad tu strādā kantorī?

— Arī kantorī, visur. Es vadu fabriku.

Vilma Rošta to pateica vienkārši, kā kaut ko ikdienišķu, un šie pāris vārdi vairāk nekā viss līdz šim laikrakstos izlasītais noskaidroja Jožefam, ka viņš atgriezies jaunajā Ungārijā, kur viss izmainījies pašos pamatos. Viņu pārņēma bezgalīgs miers, it kā viņš nomestu no pleciem smagu nastu, kas nu jau trīsdesmit sešus gadus viņam liekusi muguru, izzuda bailes, šaubas, skumjas un izmisums. Viņš pagriezās pret meitu un ar jauneklīgu dedzību, plaši žestikulēdams, sāka franču valodā pārstāstīt to, ko nupat bija dzirdējis no māsas. Lejup

nodurtu skatienu meitene nekustīgi, rātni sēdēja uz kušetes, slepus ieklausīdamās sarunā. Dažbrīd viņas mute un rokas mazliet sakustējās, kā atdarinādamas Vilmas vārdus un kustības. Bet Jožefs Rošta dzīvi izjautāja māsu:

— Vai jums ir liela fabrika? Tu kādreiz par to rakstīji, bet es, protams, esmu visu aizmirsis.

Vilma sāka smieties un piecēlās no krēsla. Varēja redzēt, ka viņai jau zuda pacietība.

— Tās vēstules nav ko pieminēt. Toreiz mēs bijām deviņdesmit strādnieces, bet tagad esam deviņsimt, strādājam trijās maiņās. Meita gan tev padevusies klusa, — tai pašā elpas vilcienā viņa turpināja. — Cerēsim, ka iejutīsies un sāks runāt. Bet nu pakosimies laukā. Kārtojieties, bet es parūpēšos par pusdienu. Tas gan bija gudri darīts, ka atbrauci svētdienā.

Žanete — klusa! Kā lail te izturas? Smieties vai uztraukties? īstenībā vajadzētu Vilmai izstāstīt par Žaneti — māsa bez kādas šaubīšanās uzņem viņus savā vientuļajā dzīvē. Jožefs minstinājās, bet viņia ar negaidītu straujumu ķērās pie darba. Salocījusi galdautu, uzmeta to uz krēsla atzveltnes, atbīdīja krēslus, atvēra vienu no skapja daļām un, nolikusi karavīra lādi uz galda, sāka ņemt no turienes laukā mantas. Bez pāris grāmatām lādē atklājās dažāda lieluma taisnas un greizas naglas, dzelzs gabali, velosipēda zvans, saritinātas atklātnes ar svēto attēliem.

— Vai tu prātu, vai, esi zaudējis, Joži? Kāpēc tu visu to stiepi līdz no Francijas? — Un, paķērusi dažus «suvenīrus», Vilma tos apņēmīgi izmeta uz grīdas.

— Tā ir meitas saimniecība, — mulsi nomurmināja Jožefs.

Bet tai pašā mirklī Žanete gluži kā meža kaķe pielēca pie galda un aizcirta lādes vāku.

— Sakiet viņiai, lai nekam te nepieskaras! Kas viņai par daļu ... nav daļas gar mūsu mantām, tā arī pasakiet!

Jožefs Rošta pat sajuta tādu kā atvieglojumu: nav vajadzības iepazīstināt ar Žaneti — viņa pati bez citu palīdzības tiek galā. Tagad Vilma desmitkārt pārdomās, vai ir vērts dot viņiem pajumti.

— Palūk tikai, cik viņa labi iemācījusies franču valodu! — noteica vienīgi pārsteigtā Vilma un bez jebkāda naida pievērsās Žanetei: — Ko tu uztraucies, meitēn, es jau tavas naglas neapēdīšu.

Žanete no jauna kaut ko sauca. Vilma mēģināja viņu pārtraukt. Par atbildi viņa saņēma veselu franču vārdu birumu. Viņas r.unāja reizē, tiekdamās viena otru pārkliegt: viena ungāriski, otra franciski, bet Jožefs, slaucīdams no pieres sviedrus un braukdams matos ar visiem pieciem, centās nomierināt abas.

— Paklausies, Vilma, ko es tev teikšu! — tagad ari viņš kliedza. — Viņa taču nesaprot ne vārda, ko tu saki!

Vilma Rošta izbrīnījusies paskatījās uz brāli:

— Tava» meita nezina ungāru valodu?

— Kā tad lai viņa zina? Viņa taču mācījās franču skolā.

Uz mirkli iestājās klusums. Vilma citu pēc citas cēla naglas, kas bija izbirušas pa grīdu, Žanete izlīdzināja saburzītās svētbildītes.

— N-jā-a, — domīgi novilka Vilma. — Viņa jau mācījās franču skolā. Pie mūķenēm?

— Jā. Es tev vēlāk visu izstāstīšu pēc kārtas.

— Kā tad, laika vēl diezgan! — Un, tāpat kā agrāk rāmi un laipni aicināja: — Nu, tad lieciet savas mantas skapī, iekārtojieties ērtāk.

Un devās uz durvīm. Jožefs metās māsai pakaļ:

— Vai tu tiešām domā, ka mēs varam te palikt? Saproti, meita ... meitene ir mazliet savdabīga. Tur mājās viņu lutināja gan sieva, gan sievasmāte, nu un redzi

— Es taču teicu, ka priecājos par jums, ko tev vēl vajag? Vai varbūt domā, ka es no tavas meitas nobijos? Nav ko teikt, labi gan tu pazīsti Vilmu! — Un viņa apņēmīgi atstūma brāli.

Jožefs tomēr devās viņai pakaļ uz mazo virtuvīti, juzdams, ka vēl palikuši nenoskaidroti jautājumi. Viņš pat nepaskatījās apkārt, sekodams pa pēdām māsai, kas jau rosījās virtuvē.

— Kad karš beidzās un es atgriezos no vāciešiem, es tev nosūtīju vēstuli. Vai tu saņēmi?

— Saņēmu apmēram pēc četriem mēnešiem.

— Un neatbildēji.

Vilma noliecās pār gāzes pavardu un citu pēc cita ieslēdza trīs degļus.

— Jā, neatbildēju.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tu neatgriezies mājās kā citi, — viņa atteica, veikli strādādama pie plīts. — Es domāju, ka tu esi pavisiam aizmirsis savu dzimteni. Ko tad lai es tevi būtu veltīgi traucējusi?

Jožefs dažos vārdos pastāstīja, kāpēc nācās toreiz palikt Francijā. Vilma, uzmanīgi noklausījusies, nosprieda^

— Ārsti būs sarunājušies, tas ir skaidrs. Nabaga sieviete! Jādomā, bija jauks cilvēks. Kāpēc tad tu nekā par visu to nerakstīji?

— Tu neatbildēji uz manu pirmo vēstuli, tad es nodomāju, ka Budapeštas aplenkuma laikā tev būs gadījusies kāda nelaime. Tāpat arī šodien, es taču nepamanīju tevi tūlīt uz perona.

— Nudien patiess vārds: ja dievs grib kādu sodīt, tad vispirms atņem tam prātu! Tā jau bija gan — tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtajā gadā nilašisti [10] iesēdināja mani cietumā un izsūtīja pa etapu no Budapeštas. Paņēma tieši no fabrikas par kūdīšanu! — Vilma sāka tik skaļi smieties, ka uz plīts ietrinkšķējās kastroļi. — Bet es tomēr no turienes izkūlos laukā, tas arī iir viss. Nez ko meitēns dara? — viņa jautāja tai pašā elpas vilcienā. — Ej aprunājies ar viņu.

Žanete sēdēja uz kušetes ar spītīgi un izaicinoši saviebtu seju un, tiklīdz istabā ienāca tēvs, sāka ātri kaut ko bērt Vilmas Roštas Balsī. Viņa runāja nesaprotamus vārdus, kas lika domāt, it kā tā būtu ungāru valoda. Meitene atdarināja ļoti jocīgi, bet Jožefs Rošta šoreiz pat nepasmaidīja. Sažņaugtām dūrēm viņš nostājās Žanetes priekšā.

— Kāpēc tu tā izturies? — viņš jautaja. — Māsa ir lielisks cilvēks, tāds, tāds, ka ... Bet tu ... tu esi nejauka meitene, kaunies!

Žanete tūlīt apklusa. Viņas izbijusies sejiņa sastinga kā pārakmeņojusies, skatiens aizplīvurojās. Meitene, cik vien spēka, centās neraudāt, un tikai acu kaktiņos ieriebis divas asariņas. Vilma, šķindinādama šķīvjus, karo-les un dakšiņas, šaudījās no istabas virtuvē un atpakaļ un, liekas, nepiegrieza nekādu vērību ne brāļa bargajai sejai, ne klusu sēdošajai meitenei. Pēc tiam viesmīlīgi cienāja abus ar pusdienām un, kad Jožefs nogaršoja zupu, priecīgi apvaldīdamās, centās izlasīt brāļa sejā spriedumu par savu ēdienu gatavošanas māku. Bet Jožefs klusēja, un Vilma neizturējusi jautāja:

— Kā ir, Joži, vai garšo?

— Gajšo. Kā jau pie mums, gluži kā mājas.

— Piemetu sēnes un garšvielas ... Buljons izdevies spēcīgs, savārīju daudz kaulu.

Žanete nolika karoti un sāka piespiesti klepot un tusnīt, lai parādītu, ka neko nespēj norīt.

—г Ed! — dusmīgi uzsauca tēvs.

— Paldies, es negribu, — Žanete smalkā balstiņā pasvītroti vienaldzīgi atbildēja. — Man rīkli dedzina.

— Iespied, — iebilda Vilma, mierīgi turpinādama strēbt zupu. Un vispār, Joži, neuzmācies, neliec raudzīties uz visu savām acīm. Viņai šeit viss ir svešs. Nekas, ar laiku apradīs. Vai zini, tu viņu tikai atstumsi no manis, ja sāksi uzbāzties ar sarunām par mani. Nemaz nebaidies par mums, mēs ātri sapratīsimies! Svētdienas rītos es pastāvīgi ņemos pa virtuvi, — Vilma turpināja bez atelpas. — Cepu, vāru, ciemiņus gaidu, pamieloju savas darba biedrenes. Viņas labprāt nāk pie manis, kaut gan, liekas, strostēju pietiekami. — Vilma sāka smieties un, neprasīdama atļauju, ielēja vēl zupu brāļa šķīvī. — Nu, nu, nerunā gari, ēd uz veselību, Vilma pati vārījusi ._.. Lai arī mūsu Žanetei negaršo, bet viņām pēc maltītēm ēdnīcā mājās gatavotais iet pie sirds. Fabrikā ēdnīca vēl nav tāda, kā vajag. Tā, un vakaros es parasti lasu, mācos...

Vilma aiznesa mirdzoši spodro alumīnija kastroli ar zupu un atgriezās ar lielu bļodu, pilnu ar garšīgi saceptiem siteņiem un kartupeļu biezeni. Uzlikusi sev uz šķīvja vienu siteni,. viņa pastūma bļodu tālāk.

— Lai katrs ņem, kas patīk. Jūs esat mājās, tāpēc es jūs nemudināšu.

Starp tēvu un meitu izraisījās klusa saruna frenču valodā. Tad Jožefs Rošta uzlika sev gaļu uz šķīvja un lēnām, kā negribīgi sāka ēst.

— Tu laikam tagad domā, ka mums te ir tīrā paradīze, ka tevi bez kavēšanās pieņems kādā augstā postenī. Es to nesaku tikai runāšanas pēc, bet vadošs darbs ir atbildības pilns, un vispirms jāpierāda, kia var but tā cienīgs. Mums ir pietiekami daudz arī grūtību, ar tām, protams, tāpat jāiepazīstas kā ar panākumiem. Bet gan jau tu, Joži, visu redzēsi pats savām acīm.

— Kas man ko domāt? Esmu ogļracis. Droši vien atradīsies arī man kāds darbs.

Virs galda pēkšņi pazibēja rokas: Žanete pārmeta uz sava šķīvja siteni un gausi, klīrīgi, kā negribēdama sāka ēst. Vilma Rošta, it kā nebūtu nekā manījusi, turpināja:

— Vakarā jūs abi ar draugu to visu pārrunāsiet. Viņa vārds ir Djulia Deržii, vai ne? Rīt arī sāksi kārtot savas darīšanas, viņš pateiks, kas jādara. Meitēns gan ir vājiņš, kaut gan ēstgriba, redzu, viņam ir. Gan jau es viņu uzbarošu, kad tu aizbrauksi uz ogļraktuvi. Vai ieturējāties? Veseli ēduši! Ej nomazgā rokas, — viņa pievērsās Žaneteii, un, kad meitene neizpratnē iepleta acis, Vilma saberzēja rokas un atkārtoja, kā runādama ar kurlu: — Ej, Žanete, no-maz-gā ro-kas!

Meitene klusēdama devās uz vannas iistabu, tēvs gāja līdz, lai parādītu ceļu. Vilma tikmēr novāca visu no galda un atkal apklāja to ar mežģiņu galdautu.

— Nu, stāsti nu, — viņa uzaicināja brāli, kad viņš atgriezās istabā un ērti apsēdās krēslā.

Aiz loga bija redzams rietošās saules sarkanais disks. Kamīnā sprakšķēja malka. Varēja dzirdēt, ka ārpusē šķind tramvaju zvani un taurē autobusi. Uz ielas klaigāja skaņas bērnu balstiņas, un Jožefs Rošta, izdzirdis ungāru valodu, atmeta galvu. Tad pasmaidīja un sāka lēnām piebāzt pīpi.

2

Divpadsmitajā janvārī ap pulksten desmitiem no rīta Jožefs Rošta devās ar meitu uz skolu. Zemu noslīdējušās, pelēkās debesis kā milzīgs kupols uzgūlās Tekeli

H;ii, šķiet, atdalīdamas to no visas pārējās pilsētas. No Austrumu stacijas puses steidzīgiem soļiem nāca vīrieši itr portfeļiem, sievietes ar groziem vai saimniecības somām rokās un eglītēm padusēs. Daži nogriezās šķērsielās, no turienes uzradās cilti un ātri izklīda dažādos virzienos. Taurējta mašīnas, trinkšķēja tramvaji, tiekdamies uz kādu ti'kai viņiem vien zināmu mērķi. Cik tas viss neizprotams un svešatnīgs!

Tā vismaz domāja Žanete, soļodama līdzās tēvam pa ļaužu pilno ielu. Viņa jutās ārkārtīgi nomākta, neizsakāmi nelaimīga, kaut arī nevarēja pat lāgā saprast, kas tā kremta sirdi. Visi šeit sarunājas vienā valodā, visi: /.ina, kurp ved tā vai cita iela, tikai viņa, vienīgi viņa ir Šeit svešiniece!

— Treparvila ... mīļā, jaukā vecmāmiņa ... Mārī, — ar skumjām un smeldzi čukstēja Žanete.

Viss, kas vēl gluži nesen viņas mazajā dzīvē bija tik parasts, ikdienišķs, tagad, raugoties no bezgalīga_ attāluma, mirgoja pasakainā skaistumā. Bet apkārtējais bija pretīgs. Žanete klusēdama sekoja tēvam, brīžam juzdamās kā mocekle, brīžam kā dumpiniece. «Tikpat es nomiršu!» viņa sev atkārtoja un tūlīt cīņas kāri piebilda: «Jūs visi vēl dabūsiet nožēlot, ka esat mani šurp atveduši!»

Iepriekšējā dienā krustmāte Vilma bija teikusi:

— Rīt meitene jāpiesiaka skolā.

Jožefs Rošta pretojās: lai iemācās vispirms ungāru valodu. Ļaunākā gadījumā lai vienu gadu izlaiž un nākošajā rudenī uzsāk skolas gaitas. Bet māsa viņu pārtrauca:

— Nerunā gari, Joži! Nebūs ko redzēt, kā viņa skolā iemācīsies valodu un tiks galā ar visu citu. Piasaki man, kā tu samaksāsi sodu? Tev taču uzliks naudas sodu, ja nelaidīsi meitu skolā!

Tā ir gan — kā samaksāt sodu? Jau tā viņi dzīvo uz Vilmas rēķina. Nevar taču viņai vēl uzkraut liekas rūpes. Izskatās jau nu gan, ka drīz varēs iekārtoties darbā. Djula Derži grib panākt, lai viņš tiktu uz Komlo, — stāsta, tur esot liels ogļraču un vispār uzticamu cilvēku trūkums. Viss tika apspriests kopīgi ar Vilmu, māsa arī šoreiz, kā paradusi, apņēmīgi izlēma:

— Meitene paliks te pie manis. Vismaz līdz mācību gada beigām. Tev taču vēl jāiekārtojias — nevar zināt, kā būs, — vai dabūsi uzreiz sākumā dzīvokli. Kur tu bērnu tūlīt vedīsi? Kur viņu liksi? Lai meitene augu dienu klimst pa ielām, turklāt vel nezinādama valodu! Rudenī, tad nolemsiet, kur viņai mācīties tālāk — šeit vai Komlo.

Jožefs Rošta saprata, ka māsai ir taisnība, bija pateicīgs par viņas sirsnību un tomēr runāja pretī. Kā lai pasaka Žanetei, ka viņiem drīz nāksies šķirties? Nē, ne, tad jau labāk viņš brauks atpakaļ vai arī ķersies pie jebkura darba -šeit pat Budapeštā, bet neuzdrīkstēsies pateikt meitai... Vilma saskaitās ne pa jokam:

— Netaisi muļķības, Jozi! Tu taču zini: ar Vilmu ir bīstami strīdēties! Tava meita jau ir pavisam liela, arī prātīga diezgan. Ej ar viņu mazliet pastaigājies un labi aprunājies par visu. Ja jau esi viņu šurp atvedis, tad es nepieļaušu, ka izlaižas bez sievieša gādības. Nu ejiet, ejiet, meitene vēl tikpat kā nav redzējusi pilsētu.

Tā nu abi aizgāja. Vakars bija jauks, un viņi pavadīja kopā bezrūpīgas, laimīgas stundas. «Labi aprunājies!» Kā tad Vilma to īsti iedomājās? Vienkārši tā uzreiz pārsteigt ar šādu paziņojumu jautri tērgājošo bērnu! Tas jau Žaneti nogalinās! Viņi autobusā pabraucās pa Rakoči ielu, pēc tam kājām pastaigājās pa Sandora Petefi iēftr un nopirka Žanetei mazītiņu, sarkanu cepurīti. Meitene, bramanīgi un amizanti atbīdījusi cepurīti pakausī, spoguļojās pie katra skatloga, garāmgājēji ar smaidu uz viņiem atskatījās. Varēja redzēt, ka Žanete ir apmierināta ar pirkumu, tomēr viņa piezīmēja:

— Bet cik burvīgas vitrīnas mēs ar vecmāmiņu redzējām Parīzē! Zīds un dārgakmeņi vien. Nav iespējams pat izstāstīt, kā tur tik nav!

— Protams, — atsaucās Jožefs Rošta, — tikai tas nav mums domāts. Šeit nav tādu dārgakmeņu. Bet tas, kas ir, pieejams visiem. To, kas redzams skatlogos, katrs var par paša nopelnīto algu nopirkt, — redz, par ko der padomāt, mana mazā!

Žanete, neko neatbildējusi, paraustīja plecus. Donavas krastmalā viņa klusu ciezdama priecājās par upi, bet uz paceļamā tilta jau bez pārtraukuma grozīja galvu, raudzīdamās gan uz vienu, gan otru pusi. Tad, atbalstījusies pret margām, kā apburta lūkojās uz upi, kas gausi vēla stīvus tumšos viļņus, lūkojās uz Budajas kalniem un no jauna uz brīnum skaisto tilta loku. Meitenes sirds jūsmoja, bet skaļi viņa vēsi izmeta:

— Pār Sēņu ir daudz vairāk tiltu.

Jožefs Rošta sāka aizrautīgi skaidrot: pirms septiņiem gadiem pār Donavu nav bijis vairs neviena tilta — fašisti tos visus pēdējā brīdī uzspridzināja. Donavas abos krastos nebijis neviena vesela nama, logos nevienas ruts. Rūpnīcas uzspridzinātas, tramvaju un dzelzceļa sliedes izpostītas, pa šoseju neesot varēts ne paiet, ne pabraukt. Un tagad! Vēl nekad valsts neesot piedzīvojusi tik plašu vērienu celtniecībā, visur kūsājot radošs darbs, arī Komlo, kur viņš pats grasoties braukt... Jožefs nepabeidza.

Nekādā gadījumā to nevarēja arī pateikt mazajā ēdnīcā Kristīnes laukumā, kur viņi izdzēra pa glāzei alus ar sāļajiem radziņiem, un vēl jo mazāk, kad, saķērušies rokās un tās šūpodami, lēnā gaitā kāpa pa kādu ielu augšup stāvā kalnā, kopīgi dungodami bērnu franču dziesmiņu:

Tur uz Avinjonas tilta Bērni rotajājās ...

Jožefam jau nogura kājas, un viņš elsa vien, bet Žanete, lai tur vai kas, tiecās apskatīt cietoksni un lielo, balto pieminekli kalna virsotnē, tā abi tik kāpa un kāpa arvien augstāk. Starp krūmiem vīdēja balta, plāna sniega sedziņa. Sals knaibīja seju, Žanetei piesarka deguns un ausis, ko nesedza jaukā cepurīte. Pār pilsētu pletās drūmās, pelēkās debesis, cits pēc cita iedegās lukturi. Kāpjot no kalna lejā, Jožefs Rošta gandrīz vai nešūs nesa nogurušo, bet laimīgo Žaneti. Nē, viņš nevarēja tādos apstākļos viņai to pateikt, protams, nevarēja! Vilmai tas jāsaprot!

Un nu pelēcīgajā ziemas rītā viņi gāja uz skolu, un abiem bija tik smaga sirds, it kā ietu uz kāda tuva cilvēka bērēm. Gaismai austot, pulksten pussešos ‘Vilma aizgāja uz fabriku, pirms tam paguvusi uzklāt gultu, nomazgāt traukus un iekurināt kamīnu. Žanete ar bālu, sastingušu cietējas seju bez īpaša aicinājuma izslaucīja grīdas, apklāja savu un tēva gultu, iztīrīja un uzvilka Parīzē pirkto tumši zilo kleitu un mēteli ar zelta pogām.

— Iesim, — viņa aicināja vārgā balsī.

Jožefs, tiekdamies atbrīvoties no šī nomācošā, sērīgā noskaņojuma, gāja pa Tekeli ielu kā parastā pastaigā, it kā nebūtu nekādas steigas. Viņš apstājās katra skatloga priekšā un tērzējot centās izklaidēt Žaneti. Meitene atbildēja vienīgi iar aprautiem «aha», aplūkodama skatlogos sava pašas skumjā tēla atspoguļojumu. Viņiem līdzās apstājās arī citi garāmgājēji, kas apskatīja logā izliktās preces ar cenu zīmītēm, un savādi — Žanete saprata atsevišķus vārdus, /aprautus teikumus. Viņai likās, ka dažus dzirdējusi sensenā bērnībā un tagad tie uzpeld kaut kur no atmiņu dzīlēm, bet tēvam viņa par savu atklājumu nekā neteica. Kad Žanetei līdzās kāda bērna balstiņa sajūsmā iesaucās: «Māmiņ, paskaties, kurpītes ar bumbu-līšiem! Cik smukas!» — viņa domās pārtulkoja pilnīgi visu teikumu. Bet, it kā vēlēdamās arī pati sev to noslēpt, klīrīgi jautāja tēvam:

— Ko meitenīte sacīja?

Pie ielu krustojuma viņi sāka iet lēnāk. Jožefs Rošta paraudzījās uz plāksnīti, kas bija piestiprināta pie stūra nama.

— Nosaukumi ir mainījušies, — viņš aizradīja Žanetei un nedroši nogriezās šķērsielā.

Drīz viņi iznāca kādā platā ielā.

Pelēkie daudzstāvu nami palika aizmugurē. Ziemīgi kailo dārzu dziļumos bija redzamas dzeltenas un zaļas savrupmājas. Ietvēm abās malās auga koku rindas, bet uz bruģa, kur mašīnas parādījās visai reti, bērni rotaļājās ar bumbu un vecenītes veda pastaigāties savus sunīšus. Ielas galā slējās augšup baznīcas tornis.

— Klāt nu esam, — noteica Jožefs Rošta un noslaucīja ar mutautiņu no pieres sviedrus. — Es tevi lūdzu, mīļā Žanete ...

Meitene, nenogaidījusi lūguma beigas, augsti paceltu galvu iemetās pa durvīm — tā traucas pilnās burās jahta cauri bīstamiem ūdeņiem.

Viņi iegāja plašā zālē. Tās vidū stāvēja garš galds, krēsli,’gar sienām bija novietoti skapji un plaukti, pilni ar grāmatām un burtnīcām. Pie sienām karājās gleznas tin zīmējumi. Šeit Jožefam un Žanetei norādīja uz mazāku istabu. Tur viens otram pretī stāvēja divi galdi, un pie tiem sēdēja divas sievietes. Viena, neliela auguma, apaļu seju, lēnām pacēla galvu ar smagu, sarkanīgi zeltainu matu vainagu.

— Labdien! — Jožefs Rošta sveicināja.

— Labdien! — abas atbildēja.

Otra pat nepaskatījās uz viņiem, toties pamazā nogaidoši raudzījās uz Žaneti, kas stāvēja, atliekusies atpakaļ, un nevērīgi šūpojās uz papēžiem.

— Uz priekšu! [11] — sveicināja jaunā sieviete ar zeltīto matu vainagu, laipni pamādama meitenei.

— ļ^abdien, kundze! — skāņi atņēma, gandrīz uz-kliedzaŽanete franču valodā.

Gados vecākā sieviete, kas sēdēja pie otra galda, ari neliela auguma, bet izskatā vāja un trausla, pacēla no papīriem savu šauro seju.

— Vai meitene ir francūziete? — viņa jautāja.

— Jā. Īstenībā, redzat...

— Lūdzu, sēstieties.

— Es gribētu parunāt ar direktoru.

— Es tā esmu, — paskaidroja padzīvojusī sieviete ar šauro seju un pasniedza Jožefam Roštam roku. — Mani sauc Avarē, un šī ir mūsu skolotāja Marta Zojoma, — viņa iepazīstināja ar zeltmataino sievieti.

Pārrunas turpinājās diezgan ilgi. Jožefs Rošta sameklēja svārku iekškabatā rūpīgi salocītos dokumentus, un abas sievietes tos vērīgi izskatīja. Laiku pa laikam vērās durvis, nāca iekšā citi skolotāji, kaut ko stāstīja, ar interesi ieklausījās sarunā, jautāja paši un, pasituši padusē papes vākus, gāja prom. Pa visu ēku noskanēja spalgs zvans. Tika cirstas ciet durvis, dipēja aši soļi, dunēja bērnu balsis. Direktore piecēlās, piecēlās ari Jožefs Rošta.

— Jums jāiesniedz meitenes dokumentu notariāli apstiprināts tulkojums ungāru valodā, — nobeidza sarunu direktore. — Meitenei, protams, jau pirms tam jāsāk apmeklēt skola.

— Varbūt pēc brīvdienām, janvāri ...

— Par to neviar būt ne runas, — direktore noteikti iebilda. — Mācības sākas pulksten astoņos no rīta.

— Labi...

Jožefs Rošta devās uz durvju pusi. Viņš saspieda Žanetes roku un sacīja direktorei:

— Mana meita ir mazliet savdabīga un ...

— Tas nekas, — pārtrauca direktore. — Viņa izskatās saprātīga. Uz redzēšanos.

Viņi devās laukā kopā ar Martu Zojomu. Skolotājas lielās, valgi mirdzošās, brūnās acis smaidīja. Viņa apņēma Žaneti ap pleciem, bet meitene nepacietīgi atvairījās. Martas Zojormas vieglā, patīkami smaržojošā roka uz

bridi palika nenoteikti pacelta, pēc tam, kā apvainojusies par strupo noraidījumu, paslēpās tumši zilo svārku kabatā. Kad viņi iznāca no skolotāju istabas, troksnis platajā gaitenī oijia nedaudz aprimis. Nez pa kādiem neredzamiem vadiem visus jau bija sasniegusi_ jaunā ziņa: skolā pieteikusies meitene no Francijas, mācīsies septītajā «B» klasē. Pie skolotāju istabas durvīm bija sapulcējies vesels bars ziņkārīgo: iznākušos sagaidīja bērnu balsu čala. Bariņš tik tikko pašķīra viņiem ceļu un pēc tam atkal saplūda kopā. Tā centrā spiedās septītās «B» klases skolnieki. Juzdamies kā dienas varoņi, viņi drosmīgāk par citiem klāstīja savu spriedumu par meiteni no Francijas, kas lepni paceltu galvu devās uz kāpņu pusi.

_— Tad nu gan izkāmējusi kā cērme, — nosprieda mūsaina resnīte, piebāzdama pilnu muti ar baltmaizi.

— Nu nē, bet cik šnitīga! — viņu pārtrauca cita balss. To bija sacījusi ļoti gara auguma melnīgsnēja meitene; viss viņā likās pārāk garš — sarkanās rokas, kājas, ņz pleciem krītošie melnie mati ar taukainu spīdumu, plānais deguns un lielā mute. Viņa runāja, skaļā čukstā stiepdama vārdus.

— Mūsu Novakai jau nu šnitīga, tāpēc ka francūziete! — iespiedzās kāda spalga, gluži bērnišķīga balss.

Pēc bam atsevišķi vārdi saplūda attālā zanoņā.

«Izkāmējusi kā sērm ... sērme. Ko gan varētu nozīmēt vārds — sērme?» Žanete domāja, kamēr tēvs atvadījās no skolotājas.

— Es būšu tava klases audzinātāja, — Marta Zojoma paskaidroja un pagriezās pret Jožefu Roštu. — Pasakiet, lūdzu, savai meitai, ka viņa mācīsies manā klasē. Es mācu vēsturi un ungāru valodu. Uz redzēšanos.

... Un nu viņi no jauna ir laukā, kur ielas vidū bērni sit bumbu, kur kailo dārzu dziļumos dzeltenās un zaļās mājiņas iar balkoniem izskatās kā ziedi. Jožefs Rošta cieši saspieda meitenes roku. Sirdī smeldza pašam nesaprotams žēlums. Viņš atskatījās uz skolas milzīgo mūra ēku iar platajiem, spīguļojošajiem logiem, pameta acis uz lielo dārzu, nomierinoši tīru un klusu, un domās salīdzināja visu redzēto ar drūmo Treparvilas klosteri. Uzmundrinādams pats sevi, viņš atcerējās direktores enerģisko, smalko seju, Martas Zojomas glāsaino, patīkamo balsi. Jā, Žanete atradīsies labās rokās, neapšaubāmi labās! ... Un tomēr nezin kāpēc viņam bija bezgala žēl, ārkārtīgi žēl savas bālās, klusiņām līdzās ejošās meitenes. «Nabaga bērns! Viņai ir ietiepīgs raksturs, nepakļāvīga, bet visapkārt sveši vien! Mana mīļā, slikti audzinātā, nepaklausīgā meitiņa ... Kā viņa atradīs siavu vietu šinī jaunajā dzīvē...»

— Tēt, — Žanete negaidot iejautājās, — kas tas ir — sērm?

— Sērm?

— Jā, sērm... sērme, — centās izrunāt Žanete, nepacietīgi raudzīdamās tēvā.

— Varbūt cērme?

— Jā, jā ...

— Nu, tārps, — paskaidroja Jožefs Rošta, priecādamies, ka meitene sākusi runāt.

— Tā-ā-rps?!

Žanetes balsī ieskanējās sašutums, acu priekšā uzpeldēja tuklās meitenes mūsainā seja. Tārps! Izkāmējusi kā cērme!...

Spītīgi sakniebusi lūpas, viņa līdz pašām mājām nebilda ne vārda.

Notikumi zibenīgā ātrumā sekoja cits citam. Žanete nepaguva vēl attapties no viena, kad viņai jau uzbruka kas cits. Viņa bija gluži apstulbusi no sitieniem, kas bira pār viņu. Vispirms Djula Derži, šis atšķaidītājs no Komlo, smaidīgais cilvēks iar pakluso balsi, tētim tuvs draugs, izrādījās viņas lielo bēdu vaininieks! Siaņēmis Jožefa Roš-tas vēstuli, viņš bija palūdzis nedēju atvaļinājuma, lai palīdzētu draugam pirmajā laikā. Katru mīļu dienu agri no rīta viņi gāja prom kārtot savas nesaprotamās darīšanas, sarunājās augām dienām un vakariem un nevarēja vien beigt. Ap pulksten četriem nāca mājās krustmāte Vilma un arī piedalījās viņu sarunās. Pat rosīdamās pie plīts, viņa baidījās izlaist kaut vārdu un, pamezdama durvis uz virtuvi vaļā, sauca no turienes savas piezīmes un skaļā balsī deva saprātīgus, lietišķus padomus. Tiklab pret brāli, kā pret brāļameitu viņa izturējās vienādij bāra par nevīžību, prasīja, lai viņi, atnākot mājās, pārģērbtos, drēbes kārtu skapī, apklātu gultas; visā šai rūkšanā bija tik daudz patiesas sirsnības un labsirdības, ka Žanete pat nemēģināja pretoties.

Tai dienā, kad Žaneti pieteica skolā, Vilma Rošta atnāca no fabrikas parastajā laikā. Viņa izskatījās klusa, tāda kā drosmi zaudējusi. Pārģērbdamās siltajā flaneļa mājas ģērbā, neuzsauca brālim ik brīdi, kā paradusi, ne-izjautāja un arī pati neko nestāstīja. Atgriezusies istabā, pārvietoja uz galda no vienas vietas uz otru dažādos nieciņus, sakārtoja plauktā grāmatas un gurdi atlaidas krēslā.

— Kā ir? Vai pieteici meitu?

Jožefs Rošta izstāstīja, ka viņi bijuši pie skolas direktores un ka Žanetei jau parīt jāierodas uz mācībām.

— Pareizi darīts! — Vilma paslavēja un pēc īsām pārdomām piemetināja: — Rīt mēs nopirksim meiteņei visu, kas vajadzīgs, — tumši zilus svārciņus ar ielocē^, divas blūzītes, arī visu pārējo. Lai viņa nebūtu apģērbusies sliktāk par citiem, citādi vēl kas zina sāks par viņu smieties.

Iespējams, ka viņi abi atcerējās kurpītes ar lentītēm un nošķiebtiem papēžiem, kuras bija sagādājušas tik daudz ciešanu mazajam Joži Roštam... Domīgi, ar manāmu rūgtumu Vilma i’zmeta: #

— Arī tagad vēl patrāpās starp jauniešiem nejauki, nekrietni ļaudis. — Un smagi nopūtās.

— Vai tev fabrikā kas atgadījies?

Vilma negaidot iezvēla pa galdu tā, ka uz tā novietotie nieciņi notrinkšķēja.

— Tā ir! Bet tici man, es tikšu ar to galā! Esmu pacietīga, turklāt uzmanos, lai jauniešus nemērītu ar veca cilvēka mēriem ... Es neprasu no tiem to... to, kas rodas tikai ar gadiem. Par līksmību, jautru garastāvokli es tikai priecājos. Pie mums, piemēram, cauru dienu skan radio, lai cilvēkiem būtu vieglāk strādāt. Tas taču nav joks — astoņas stundas nosēdēt pie šujammašīnas!

— Kas tad ir noticis?

— Kāds sašvīkājis sienas. Kas tikai tur nav sarakstīts! Gan lamu vārdi, gan visādas nejēdzības ... un dažādi naidīgi izteicieni. Nemaz nevaru saprast, kur tas viss izrauts! Vai radiopārraidēs no rietumiem, vai! — Vilma, enerģiskā, spēcīgā sieviete, tikko valdīja asaras. — Man bija tā, it kā es būtu ar mietu dabūjusi pa galvu. Vai tāpēc mēs viļņus mācījām? Bibliotēkas iekārtotas — lūdzu, lasiet!... Piedalieties semināros, apmeklējiet teātrus. Darbs arī atvieglots — elektrība griež mašīnas. Spējīgākie izvirzās. Var kļūt, par ko vien grib! Mūsu strādniece var tālu tikt, lai tik būtu kārtīga un centīga. Nav vairs tā kā manā laikā: kā apsēžas meitene pie mašīnas, tā arī kūko pie tās līdz vecumam. Nebija ne izejas, ne cerību. Tu jau vēl atceries, Joži, bet viens otrs negrib saprast. Lai arī cik viņu labā dara, nevēlas saprast, un tas ir viss! — Vilmas balss ieskanējās cīņas kāri. — Bet pagaidiet! Gan jau es dabūšu zināt, kas iir šīs divas nelietes! Jādomā, no nakts maiņas — vakarā vēl nekā nebija.

— Divas rakstījušas?

— Liekas, ka divas, rokraksti ir dažādi. Pēc pāris dienām noskaidrosies, kas tās tādas, un tad ... Nudien, Joži, es nemaz nezinu, ko tad ar viņām diarīt. Atlaist? Ar to jau nebūs viņām līdzēts! Paliks bez maizes kumosa, bez vadības, bet atstāt fabrikā — vēl sagandēs citas.

— Tu pārāk drūmi raugies, Vilma! Iespraukušies divi nelieši, bet kas tad tas ir veselai armijai, — tu pati saki, ka tev deviņi simti cilvēku. Neņem tik ļoti pie sirds.

Tieši tobrīd ieskrēja Djula Derži; viņš iedrāzās ar neparastu steigu un troksni, it kā būtu atnesis kādu svarīgu ziņu. Vilma grasījās iet virtuvē uzvārīt kafiju, bet Djula Derži viņai aizstājās ceļā.

— Kafijai laika diezgan! Ko jūs teiksiet, Vilma, ja mēs rītu dosimies uz Komlo!

Viņš smaidīdams pārlaida visiem uzvaras pilnu skatienu.

— Un Joži? — Vilma jautāja.

— Arī viņš reizē ar mani. Ir ministrijas raksts. Es tikmēr viņus steidzināju, kamēr visu izdarīja. Ja jau tā, es nodomāju, rīt beidzias mans atvaļinājums, tad labak mums braukt abiem. Un Žanete paliks uzticamās rokās.

Jožefs Rošta visu laiku mocījās ar domām, kā pateikt meitai par aizbraukšanu. Beidzot pametis acis uz dīvāna sēdošo, apklusušo Žaneti, aiz pārsteiguma sastinga: nav šaubu, meitene sapratusi, par ko runāts, zina, ko teicis Djula Derži... viņa raud!

Diviem milzu soļiem viņš metās pāri istabai, pa ceļam uzgrūdās virsū krēslam, aizķērās ar pogu aiz tamborētā galdauta un gandrīz norāva to ar visiem pelnu traukiem. Noliecies pār meiteni, viņš saņēma plaukstās mazo, nomocīto sejiņu, glāstīja viņai matus, plecus un čukstēja pie auss:

— Mana mīļā, mazā meitiņ, neņem to tik ļoti pie sirds! Mēs taču nešķiramies uz visiem laikiem! Uz rudens pusi es dabūšu dzīvokli un paņemšu tevi pie sevis. Bet tikmēr tu mācīsies, būsi prātīga. Apsoli man to, mana mazā, neapbēdini savu tēti.

Viņi bija istabā vieni. No virtuves apslāpēti skanēja balsis, trauku šķindoņa. Žanetes seja bija nekustīga, tikai no acīm aši, cita pēc citas ritēja asaras.

— Un tu iemīlēsi krustmāti Vilmu ... Ko tu darītu tur Komlo? Es jau ... ko tad es varu? Un man taču jāstrādā, jāpelna, jāpalīdz mūsu zemei. Tādēļ vien esmtl līdz šim dzīvojis. Bet ko es runāju? Gan tu to kādreiz sapratīsi un drīz vien sapratīsi. Nebaidies, Žanete, nebaidies no nākotnes! Viss būs labi. Mēs būsim laimīgi, gan redzēsi, — un viņš pačukstēja ungāru valodā: — Meglātod, kedvesem! [12]

«Kedvesem...» Žanete klusiņām raudāja, bet ausīs skanēja dīvainais vārds, iespējams, pirmais Treparvilā dzirdētais ungāru vārds. Atausa atmiņā, kā māmiņa ada, ieritinājusies vecmāmiņas gultā, bet līdzās sēž tētis un māca: «Jožefs Rošta ... kedvesem.» Māmiņas tēls kļūst bālāks, izgaist atmiņā, vienmēr tālāks liekas viss, kas ar to saistīts, — pelēkā māja, ciemats, mazie draugi — bet skumjas nezūd un urbjas aizvien dziļāk. Žanete ar šausmām apzinājās savu nevarību, nespēju kaut kā grozīt notikumus: rīt viņa ies uz skolu, bet tētis aizbrauks. Vēl nesen iap sirdi bija tik viegli un viegls bija viss augums, tagad liekas, it kā viņu viscaur saistītu virves un kāda nezināma vara raustītu, kā vien grib un nezin kur.

— Es jau varēju palikt arī mājās pie vecmāmiņas, — viņa murmināja, rīdama asaras. — Jūs teicāt, tēt, ka mēs būsim kopā. Tīšuprāt tā teicāt, es jau zināju, ka piekrāpsiet! — Mežonīgā, izmisīgā kustībā viņa atmeta galvu, sažņaudza dūrēs kalsnās rociņas, uz kakla pietūka dzīslas. — Es gribu mājās! — viņa spalgi iesaucās. — Sūtiet mani mājās! iKāpēc jūs mani piekrāpāt!

Istabā ienāca Vilma ar kafijas kannu rokās, pagrieza slēdzi un pat nepameta acis uz Žaneti, kas negaidīti spilgtajā gaismā samiedza acis. Aiz Vilmas parādījās Djulas Derži! izbijusies seja ar bērnišķīgi ieplestām, zilajām acīm.

— Joži, novāc no galda visu lieko! — Vilma aicināja.

Izdzirduši Vilmas lietišķo balsi, tēvs un meita apklusa. Jožefs Rošta noņēma no galda pelnu traukus un sīkos nieciņus, Vilma ielēja visiem kafiju. Žanete, nebildusi ne vārda, izgāja laukā, spēji aizcirtās mazās istabiņas durvis. Jožefs dziras doties meitai pakaļ, bet Vilma

aizkavēja:

— Esi nu tu gan, Jozi! Liec viņu mierā, lai izraudas. Tādos brīžos labāk palikt vienatnē. — Un pievērsās Dju-lam Derži: — Tātad kad jūs dosieties ceļā? Man vēl jāsagatavo viss Jožefam, nevar jtau viņu tā laist prom.

Tai pašā laikā Žanete, rīdama asaras, gulēja gultā. Tad pēkšņi apņēmīgi pielēca kājās, sameklēja tēva svārkos, kas karājās uz krēsla, plānu, gandrīz jau pilnu pierakstītu burtnīciņu un izrāva divas lapiņas. Meitene saka drudžainā steigā rakstīt, un asaras, kas uz brīdi bija apsīkušas, ar pirmo uzrakstīto vardu saka pilēt no jauna.

«Mīļā vecmāmiņ, es to vien te diaru kā nemitīgi raudu, bet mājās, jūs jau zināt, es tā nemēdzu darīt. Nebija arī iemasla raudāt. Kopš tā laika, kā es aizbraucu, man ļoti sāp sirds — laikam miršu. Rīt eju uz skolu, skolotājās šeit visas ir nejaukas un arī meitenes. Viena mani nosauca par tārpu, nu, bet gan viņa par to vēl dabūs! Tētis rīt brauc prom, kaut arī mājās solījās, ka no manis nešķirsies. Šeit visi ir sveši un es nevienu nemīlu. Vienīgi jiis, vecmāmiņ, mīlu un vēl Mārī. Ja redzēsiet_ Rozi Prinje, nododiet arī viņai sirsnīgu sveicienu. Mīļa vecmāmiņ lūdzu, paņemiet mani no šejienes prom mājas, jo es tik daudz raudu, ka droši vien nomiršu, kā nomira māmiņā. Vēl šeit ir tāda krustmāte Vilma, es tagad pie viņas dzīvoju, bet viņa man nemaz ar nepatīk. Ludzu, rakstiet man, vecmāmiņ, tāpēc ka te neviens nezina franču valodu un nu arī tētis brauc prom.

Skūpstu jūs, vecmāmiņ,

jūsu Žanete.»

Uz Lapiņas malas jau gluži nesalasāmiem ķeburiem bija pierakstīts:

«Parīze ir daudz daudz skaistāka par Budapeštu, Parīzē ir strūklaka un daudz puķu, šeit tikai sniegs un kaili koki. Rakstiet nabaga Žanetei!»

Žanete iar labpatiku pārlasīja savu vēstījumu. Cik savādi tas arī būtu, bet šķiršanās patiesi vērta pievilcīgāku nopietnās Rozes Prinjē tēlu; pārceldamās domās uz Tre-parvilu, Žanete ar skumju maigumu atcerējās sava niknākā ienaidnieka miesnieka Mezjē izslējušos kazas

bārdiņu. Meitene nu vairs neraudāja. Salocījusi vēstuli, iebāza to kabatā un apsēdās gultā. Lai tur tie trīs spriež, lai perina pret viņu sazvērestību. Ko tu neteiksi, liela muiža — trim pieaugušiem piemuļķot nabaga vientuļu meitenīti! Lai tagad nāk nāves stunda, viņa ir gatava šķirties no dzīves, un, salikusi rokas, Žanete čukstēja lūgšanu: «Mūsu tēvs debesīs ... Pagaidiet, gan jūs drīz vien redzēsiet, ko esat man nodarījuši... bet tad būs par vēlu ...»

Kas tad tas? Noklikšķēja slēdzis, un Žanete, vēl joprojām dzīva, mulsi mirkšķināja no asarām miklās acis. Krustmāte Vilma vandījās baltajā skapītī, vākdama tēva mantas, un, gluži kā neredzot brāļameitu, kas bijia saritinājusies kamoliņā gultā, sauca atvērtajās durvīs:

— Netīro veļu sūti mājās ik pēc trim nedēļām, dzirdi, Joži? Tūlīt no pirmās saņemtās naudas nopērc sev kreklu, citādi tev visi četri nekam neder.

Viņa nocēla no skapja augšas savu čemodānu, virtuvē to rūpīgi nosliaucīja. Pa vaļā pamestajām durvīm bija dzi'rdami soļi, rosīšanās, skaļa kņada. Nobūkšķēja āra durvis. Žanete ziņkārīgi ieklausījās: «Nez kur krustmāte Vilma aizgāja?» Varbūt bija pagājusi stunda, varbūt arī vairāk, meitene sēdējia gultā, visu aizmirsta. Ko tas nozīmē? Tātad par viņu neviens pat nedomā? Kļuva garlaicīgi; asaras izsīka un, lai arī kā Žanete pūlējās, nevarēja izspiest no acīm nevienu asariņu. Būtu jel ātrāk atnācis tētis, nomierinājis, uzmundrinājis — rīt taču viņi izšķirsies. «Piekrāpa mani, aizbrauc...» viņa klusiņām atkārtoja, bet raudas nenāca neparko.

Krustmāte Vilma atgriezās; sāka rosīties virtuvē — stūma atvilktnes, grabinājās ap traukiem. Žanete izdzirda, kā čīkst dēlis uz galda. Krustmāte Vilma taisa cepumus! Jūtot brīnišķīgās smaržas, mutē saskrēja siekalas, un pēkšņi mocoši sagribējās ēst. Protams, viņi tur dzīro, un neviens pat nedomā par nabaga Žaneti. Bet — vajag tikai iziet no kambarīša, un, lūdzu, dzer kafiju, ēd garšīgos radziņus. Galu galā jau tā ir pietiekami ilgi sēdēts vientulībā.

Uzlēkusi no gultas, viņa izgāja un apstājās durvīs. Krustmātei Vilmai rokas bija līdz elkoņiem miltos. Apsē-

jusi ap gialvu lakatiņu, viņa, noliekusies pār dēli, rullēja mīklu un, pamānījusi Žaneti, gluži kā parasts, aicināja:

— Dzer labi ātri kafiju, Žanete, un tad palīdzēsi man. Tētim jāsakravā viss ceļam. Tu taču zini, kā viņam patīk un kā viss jādiara.

Jau kopš pirmiem iepazīšanās brīžiem ar Žaneti Vilma Rošta nemaz neņēma vērā to, ka viņas brāļameita ir francūziete. Viņa lāgiem ilgi, «vienpusīgi» ar meiteni sarunājās un, negaidīdama atbildi, tik noteiktā balsī deva rīkojumus, ka pārsteigtā meitene klusēdama paklausīja. Tā arī tagad likās, ka Vilma Rošta nebūtu pamanījusi viņas saraudātās acis, drūmo seju, un līdz ar to arī Žanetei pašai bēdas tā kā aprima. Stāvēdama viņa izdzēra tasīti kafijas un tad palekdamās atgriezās virtuvē.

Krustmāte Vilma jiauca sviestu ar miltiem. Patīkami smaržoja vaniļa, no plīts vēdīja siltums. Žanete satraukti paošņāja gaisu.

— Ko jūs gribat cept? — viņa jautāja. — Vai varu palīdzēt?

Sarunādamās ar krustmāti, Žanete pastāvīgi kliedza, izdarīdama paskaidrojošas kustības.

— Sasmalcini riekstus. Miezeris tur skapī. Ja nevari aizsniegt, uzkāp uz krēsla. Pagaidi tikai, par pirmo naudu, kas atliksies, es nopirkšu riekstu dzirnaviņas.

— Riek-stu dzir-na-vi-ņas, dzir-na-vi-ņas, — Žanete tikmēr atkārtoja pa zilbēm dīvainos, svešos vārdus, kamēr izprata to nozīmi.

Patiesi gan, šīs «riekstu dzirnaviņas» mājās ir gluži nepieciešamas (viņa vēlreiz klusiņām iesmējās, atkārtodama «riekstu dzirnaviņas») — no miezera rokas vienas tulznās! Mājās Treparvilā nebija ne vien «riekstu dzirnaviņu», bet pat miezera. Nē, nav ko krustmāti Vilmu vainot par to, ka viņai nav šo dzirnaviņu! Cītīgi smalcinot riekstus, meitenes īsi apcirptie, sprogainie mati nevaldāmi lēkāja virs pieres.

— Nedauzi ar piestu pia miezeri, dzirdi, Žanete! Berz riekstus miezeri, berz pamatīgi. Dabū nu bļodu un nomazgā labi kārtīgi divos ūdeņos gaļu.

Žanete nostājās krustmātes Vilmas priekša un saka purināt galvu, vicināt rokas, pat piecirst kajas:

u

— Gaļa nav jāmazgā! Mēs tā nedarām, gaļa nebūs garšīga!

— Nu, nekas Žanete! Iespējams, ka tev taisnība, nākošreiz darīsim tā, kā tu saki, bet tagad nomazgā gaļu — man nez kāpēc lāgā nepatika miesnieks, kas to svēra.

— Mums arī, mums ari ir tāds! — nopriecājās Žanete — Mezjē! — Un viņa attēloja krustmātei Vilmai miesnieka Mezjē smailo bārdiņu, visu viņa uzpūtīgo izskatu un pat parādīja, kā viņam, kad viņš spiedzīgi kliedz, lēkā augšup lejup ādamābols.

Krustmāte Vilma smējās līdz asarām, aiz smiekliem tikko turēdamās kājās; acīs sariesušās asaras gandrīz vai pilēja mīklā, olu čaumalas turpat vai lidoja virs galda, čīkstēja dēlis. Uz sliekšņa parādījās divi vīrieši — bālā, līksmi smaidošā Jožefa seja, skaidrās, zilās Djulas Derži acis. Žanete, nelikdamās par tēvu ne zinis, turpināja jokot; viņas spēle bija domāta vienīgi krustmātei Vilmai, bet nevis šiem diviem blēžiem, kas sarunājušies viņu piekrāpa, piemuļķoja!

Tagad gan viņas jūtas bija vienīgi neseno rūgto pārdzīvojumu bāls atspulgs. Apbruņojusies ar skārda spiežamo formiņu, Žanete cītīgi veidoja no mīklas mazas_ sirsniņas; krustmāte Vilma tās kārtoja uz plāts, apsmērēja ar olas dzeltenumu un nobārstīja ar sasmalcinātiem riekstiem. Virtuvē izplatījās garšīgas smaržas, bija silts un gaišs, bet lielās sievietes veiklās un ņiprās kustības viesa visapkārt īpašu mieru.

Nākošajā rītā Jožefs Rošta pavadīja meitu uz skolu. Uz katra krustceļa viņš ilgi skaidroja ceļu:

— Vēro uzmanīgi, Žanete. Neapmaldies atpakaļceļā!

Pie lielā mūra nama viņi atvadījās. Rošta nedroši,

nemitīgi atskatīdamies, devās mājās, bet Žanete augstprātīgi atmestu galvu iegāja pa skolas durvīm.

3

Vai vēl ir agrs vai arī viņa būtu nokavējusies?

Pa platajām kāpnēm, jautri tērgādamas, skrēja augšup dažas meitenes; viena, elsdama un lēkdama pāri diviem pakāpieniem reizē, bungāja otrai ar portfeli pa muguru. Vairums bijia tādos pašos zaļos drapa mēteļos kā krustmātei Vilmai. «Jādomā, tā ir ungāru mode,» nosprieda Žanete. Viņa ievēroja «arī, ka meitenēm kājās labi, stipri apavi un nevis novalkāti un cauri kā Vavrineku zēniem vai ari kā tās vecās sandeles, ko viņa bija valkājusi patii.Tur starp ogļraču bērniem tam nebijia lielas nozīmes, bet droši vien te uz šādiem apaviem visi skatītos. Tētis, jādomā, pieteicis viņu kādā īpašā skolā: visi bērni šeit turīgi un, protams, tāpat cels degunus gailsā kā lepnās ierēdņu meitas Treparvilā. Jau tā viņu nolamāja par tārpu! *... Nonākusi pie šāda slēdziena, Žanete pieņēma kareivīgu stāju. Viņai bija pilnīgi izgājis no prāta, ka pašai kājās spodras, brūnas kurpītes ar lentītēm, bet mētelis šūts pēc Parīzes jaunākās modes bērniem. Meitenes lēmums bija stimgrs: ne vārda šiem skuķiem, tie visi ir viņas ienaidnieki, ļauni un sveši.

Žanete izstaigāja no viena gala līdz otram pirmā stāva plato gaiteni, lasīdama uzrakstus uz durvīm: «Sestā «A»», «Sestā «B»», «Astotā «D»», — nu un kur tagad? Viņu dzīrās apturēt divas meitenes ar apsējiem ap rokām, kaut ko jautāja, bet Žanete, augstprātīgi atmetusi galvu, devās tālāk, it kā nebutu nekā ne redzējusi, ne dzirdējusi. Iegriezās kādā citā, mazākā gaītenī. Aiz durvīm klusā balsu dunoņa pastiprinājās, tiklīdz kāds vēra durvis un gāja klasēs iekšā. Kāda milzīga eka, cik daudz durvju, kādi plati gaiteņi! Augstajos logos, kas sniedzās gandrīz vai no grīdas līdz griestiem, ieplūda ziemas rīta gaisma. Jāatzīstas, ka Treparvilas klosteris, salīdzinot ar šo skolu, iir īsts cietums. Tur valda pustumsa, visi staigā zaglīgiem soļiem, krīt ceļos svētbilžu priekšā, rāmi ļaujot caur pirkstiem slīdēt lugšanu krellēm, tur bez trokšņa slapstās parādības melnos ģērbos ar baltiem apmetņiem; bērni saspiesti šaurās_ un tumšās klasēs. Un, par spīti visam, Žanete ar skumjām atcerējās bijušās ziemas riba stundas.

Sevišķi liels troksnis bija dzirdams gaiteņa galā. «Septītā «B»» — Žanete izlasīja uz pēdējam durvīm, un viņas sirds sāka strauji pukstēt. Izdzirdusi aizmugurē soļus — jādomā, nāca viena no dežurantēm ar apsēju ap piedurkni, — viņa aši nospieda durvju rokturi un iegāja klasē.

Žaneti neviens nepamanīja, un viņa tā arī palika stāvot savā Parīzes mētelītī ar zeltītajām pogām un sarkanajā, pakausī atbīdītajā cepurītē, no kuras spraucas lauka melnās matu sprodziņas, bet acu priekšā kā biezā miglā neskaidri ņirbēja kaut kas raibs un veidojās neredzēts gājiens.

Viena meitene kustējās pa priekšu, viņai mugurā atdūrās kāda sagumuša auguma galva, bet šim pašam augumam uz noliektās muguras, lepni izslējusies, sēdēja trešā meitene.

— Karavāna, šurp! — kāds iespiedzās, un gājiens virzījās uz katedru, uzkāpa uz tās un, apgājis apkārt sko-

lotāja galdiņam, nonāca lejā otrā pusē. — Karavāna, šurp! — atskanēja tā pati piavēlošā balss, un dīvainā kompānija tagad soļoja starp dilvām solu rindām.

— Ja nepārtrauksiet blēņošanos, es pateikšu krustmātei ** Krustmāte — šādi Ungārijā mēdz uzrunāt skolotāju. Irmai! — sauca kāda enerģiska balstiņa. — Sēdieties vietās un parādiet savas burtnīcas!

«Karavānas» dalībnieki, joprojām smiedamies un elsdami, apsēdās solos. Enerģiskās balss īpašniece, slaika gara meitene ar tik spožiem un gludi sasukātiem matiem, ka tie likās pie galvas pielīmēti, piegāja pie katras no viņām un pārliapoja burtnīcas.

Svepstoša, stiepta balss, kas Žanetei šķita pazīstama, gaudās:

— Tu jau, Šoimoši, esi varen ņipra uz cilvēku aprunāšanu! Bet vai tev ir zināms, kā man vakar sāpēja galva? Gan es to visu piecās minūtēs uzrakstīšu.

Meitene ar gludi sasukātajiem matiem aizrādīja:

— Karavānu spēlējot, tev galva nesāp! Alūžīgi mums sabojā atzīmes, un tad nenoklausīties činkstēšanā!...

Dažas meitenes, paklusu sarunādamās, stāvēja pie krāsns; .citas, noliekušās pār soliem, steigšus kaut ko rakstīja vai arī, klusām murminādamas, lasīja. Svepstošā meitene, paraustījusi plecus, izvilka no portfeļa pudeli ar pienu un sāka dzert. Šai meitenē viss likās nesamērīgi igarš — kājas, rokas, plānās lūpas; tā bija viņa, kas iepriekšējā reizē bija nosaukusi Žaneti par «šnitīgu». Noskanēja zvans, un kāds ieminējās:

— Paskatieties, francūziete jau atnākusi!

Žanetei pēkšņi saskrēja apkārt meitenes, un tai pašā brīdī viņa iekļuva ziņkārīgu skatienu krustugunīs.

Visas sāka runāt reizē, visas vērsās pie Žanetes, bet, ievērojušas, ka viņa stāv nekustīgi, bez smaida, kāda atmeta ar roku:

— Viņa taču galīgi nekā nesaprot!

— Vai tik viņai nav padomā līdz vakaram šeit nostāvēt mētelī?

— Novilksim mēteli!

Žanete pakāpās atpakaļ, atbalstījās pret sienu un pāri galvām, kas bija saradušās visapkārt, sāka raudzīties logā, kur pelēkajā miglā neskaidri veidojās skolas dārza kailo koku aprises. Lai tikai pamēģina viņai pieskarties! Visapkārt trokšņoja satrauktās meitenes.

— Nu gan vieninieki birs kā spaļi! Viņa taču pat godīgu cilvēka valodu nezina!

— Ko jūs piesienaties? Iemācīsies! Arī korejiešu un grieķu bērni mācās ungāru skolās!

Un tā joprojām, un tā joprojām. Ap Žaneti juku jukām zanēja gan labvēlīgi, gan naidīgi teicieni. Meitenes pētīja viņas mēteli un maziņo, uz pakauša atbīdīto cepurīti. Pēkšņi dziedoša, vēl gluži bērnišķīga balss iejautājās:

— Ko tu esi tā nobijusies? Mēs jau tikai trokšņojam, degunu tev nenokodīsim! — Meitene negaidot satvēra Žanetes gļēvi' nokārušos roku un to spēcīgi sakratīja. — Es esmu Māri Mikeša. Kā tevi sauc?

Žanete klusēdama paskatījās uz viņu un neizpratnē paraustīja plecus.

— Novaka! — sauca meitene. — Nāc šurp, tev taču vecmāmiņa ir francūziete!

Pievienojās arī citas: «Novaka! Novaka!» Beidzot no savas vietas negribīgi piecēlās garkājainā un garrokainā Biri Novaka, «karavānas» galvenā persona. Kāds pastūma, un viņa tuvojās giiemeža gaitā, apmulsumā tikko vilkdama kājas. Viņas kumpainais deguns aiz satraukuma bija piesarcis.

— Paprasi, kā viņu siauc! — izrīkoja Māri Mikeša, slaika, trausla meitenīte piemīlīgu sejiņu, kuru kā gaišs mākonītis apņēma kupli mati.

Biri Novaka stomīdamās mēģināja atteikties: lai liekot viņu mierā, viņa esot jau atradusi, bijusi gluži maza, kad vecmāmiņa nomirusi. Bet Māri Mikeša nepiekāpās:

— Tu taču lielījies, kā mājās ar māti runā franciski.

— Nu dažreiz runājam ...

— Tad runā arī tagad! — uzstājās meitene ar melniem matiem, apiaļu seju un biezām uzacīm.

— Paprasi, kā viņu sauc! — nošņācās eņģelim līdzīgā Māri Mikeša, nikni piecirzdama kāju.

Kāda meitene, kas līdz šim bija klusējusi, pagrūda Novaku tuvāk Žanetei, un tad Biri^1 Novaka beidzot stostīdamās uzsāka:

— Ton nom ... Tavs vārds ...

Žanetes lūpām pārslīdēja zobgalīgs smaids, bet uz tik tiešu jautājumu vajadzēja atbildēt. Skaidrā un skanīgā balsī, mīksti ripinādama skaņu «r», viņa atteica:

— Žanete Rosta.

Kāds klusiņām iesmējās.

— Žanete Rosta ... Cik dīvains franču vārds! — kāda meitene ar elkoni piebakstīja blakus stāvošajai.

Ieskanējās jautri, skāņi smiekli un izsaucieni: «Žanete Rosta ...» Meitene sažņaudza dūres, viņas acis iezibējās.

— Ko jūs smejaties? — viņa uzkliedza. — Pielūkojiet, beidziet ņirgt, citādi...

Šai brīdī klasē ienāca skolotāja, un visi metās pie saviem soliem.

— Uz priekšu!

Skolotāja sveicināja, un klase diezgan trokšņaini apsēdās; skolotāja pāršķirstīja kltases žurnālu. Dežurante, meitene ar melnajiem matiem, apaļo seju un biezajām uzacīm, kas bija saaugušas virs deguna kopā, noskaldīja:

— Biedre skolotāja! Šodien klasē trūkst Katalina Bcde un Estere Vainoša.*

Cēlās kājās vēl citas un kaut ko ziņoja skolotājai; piecēlās arī slaikā Erži Šoimoši ar gludi saglausto galviņu.

— Biedre skolotāja! Novaka nav sagatavojusi majas uzdevumu.

Kāda cita stacija:

— Biedre skolotāja! Ilonka Šmite aizmirsusi mājās sarkano kaklautu.

Cik tas viss bija dīvaini, nesaprotami un svešatnīgi! Žanete stāvēja pie durvīm. Skolotājas skatiens apstājās pie viņas. Kaut ko atzīmēdama klases žurnālā, viņa izklaidīgi noteica:

— Ej savā vietā!

Žanete nekustējās, tikai, pievērsusi zibošās acis logam, nemanāmi šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Māri Mi-keša pielēca kājās:

— Krustmāt Irma, viņai nav vietas!

— Viņai kājas zemē mietas! — dzēlīgi iesaucās kāda balss.

Atskanēja apslāpēti smiekli. Skolotāja ar savām nelielajām, kā putnam spožajām acīm stingri pavērās solu rindās un nokāpa no katedras.

У^4- — Kāpēc viņai nav vietas?

— Jiauna skolniece, krustmāt Irma, šodien pirmo reizi atnākusi. Viņa nupat kā no Francijas, — skaidroja Erži Šoimoši.

Krustmāte Irma pamāja ar galvu: pareizi, viņa jau bija par to dzirdējusi. Vērīgi palūkojusies jaunajiai skolniecei sejā, viņa jautāja mazliet piesmakušā balsī:

— Kā tevi sauc?

Vairākas meitenes iesaucās vienā balsī:

— Žanete Rosta!

Un no jauna atskanēja apslāpēti smiekli un kņada.

— Klusāk!

Paņēmusi Žaneti pie rokas, skolotāja viņu pieveda pie brīvas vietas. Skolotāja bija gara auguma un loti vāja, viņa valkāja brilles, tikai tuvumā bij,a saskatams, cik viņai jauna, gandrīz bērnišķīga seja.

— Tā ir iKatalinas Bede vieta! — pielēca kājās ņiprā resnlte, kas tikko ar savu piezīmi bija uzjautrinājusi visu klasi. — Katalinai bija masalas, bet nu jau ir vesela, pēc dažām dienām būs skolā un ...

— Nestrīdies, Peceli, — skolotāja noteikti aizrādīja. — Jūsu klases audzinātāja visu nokārtos, bet tikmēr jaunā skolniece pasēdēs tepat.

Pamazām visi nomierinājās, skolotāja atgriežas katedrā un atvēra savu burtnīcu. Iestājās satraukts klusuma bridis, beidzot tika nosaukts Jolanas Šurani vārds.

Jolana Šurani, meitene ar plato seju un melnajām uzacīm, cēlās un sāka atbildēt ģeogrāfijā uzdoto. Viņa runāja loti ātrit, aizrautīgi, kā skaldīt noskaldīdama katru vārdu, bet negaidot apstājās teikuma vidū un nekādi nevarēja to nobeigt. Tūlīt pacēlās desmitiem roku, dažas, vēlēdamās piesaistīt sev skolotājas uzmanību, ņirbināja visus piecus pirkstus, bet skolotāja turpināja nogaidoši raudzīties uz apjukušo meiteni.

— Ko mēs saucam par magmatisku spēku? — viņa jautāja un, nesaņēmusi atbildi, no jauna nokāpa no katedras, un apstājās solu priekšā. — Pārdomā, tu taču nupat |oti pareizi stāstīji, kas ir magma.

Jolana Šurani skaļi nopūtās un no jauna saka bērt.

— Sēdies, — sacīja krustmāte Irma. — Tu esi labi sagatavojusies un pelni piecnieku. Bet saņem sevi rokas, citādi nebūs lāgā — kur tikai tavas domas neklaiņo! ... Turpini, Peceli. Kā mēs uzzinām virzienu atkarība no zemes dzīļu sastāva?

Tuklā meitene, kas sēdēja līdzās Žanetei, uztraukuma ieknieba viņai rokā un pielēca kājās. Plūda savādi, Žanetei nepazīstami vārdi, kuru jēga un nozīme bija šeit skaidra visiem, tikai ne viņai, kas nekā nesaprata, bijа 'Visiem sveša, un tas bija tik aizskaroši, tik pazemojoši...

Pamazām Žanete nomierinājās. Migla_, kas aizsedza acis, izklīda, un viņa ar interesi sāka ielūkoties jaunaja apkārtnē. Plašajā klasē sēdēja kādas trīsdesmit meitenes ... Kas tā būtu par izšķērdību Treparvilas muķeņu acīs! Tur klases bija divtik mazākas, bet tajās tika

iespiestas četrdesmit piecdesmit skolnieces. «Ģeografiķe» runā piesmakušā balsī un nemaz ari ne skaļi, bet kāds klusums valda ... Balss nav izsmēji,gia kā māsai Andže-lai — Žanete secina. Skolotājas rokas ir vājas un kaulainas, bet, kad viņa, saņēmusi Žanetes roku, veda pie sola, to pieskāriens bija patīkams. Tagad viņa izsauca nopietno, gludi sasukāto Erži Šoimoši. Meitene atbildēja aizrautīgi un pat nedaudz žestikulēja. Žanetei likās neparasti, ka skolotāja neslēpj, bet, visai klasei dzirdot, atzīstas, ka viņai patikusi Erži atbilde.

— Tu zināji, labi, lieku tev pieci — šai pusgadā pirmo. Pielūko, nesabojā atzīmi!

Mazā Māri, pagriezusies atpakaļ, starojošu seju čukstēja:

— Šodien jau divi piecnieki ģeogrāfijā!

Viss bija nesaprotams un svešatnīgs. Meitenes par saņemtajām atzīmēm runāja tā, it kā visa klase būtu iesaistījusies kādā sacensībā. Bija jābrīnās, kāpēc Māri Mikeša priecājās par Jolanas Šurani un Erži Šoimoši labajām atbildēm. Pat sota kaimiņiene, kā dzīvsudrabs kustīgā Peceli, rimusi grozīties un, kaut arī skolotāja viņai ielikusi trijnieku, no sirds priecājas par Soimoši panākumiem. Skolotāja jautā, un tūdaļ pašaujas gaisā vairākas rokas. Visiem vērīgas, nopietnas sejas. Vienīgi sev aiz muguras Žanete dzirdēja nepārtrauktu, klusu sēkšanu. Atskatījusies viņa ieraudzīja, ka garā Novaka viena pati spēlē zem sola kārtis.

Spalgi ieskanējās zvans. Meitenes pa pāriem izgāja ^ gaitenī. Skolotāja atskatījusies jautāja:

— Kura ir klases dežurante? ... Atver logus, izvēdini! ... Šoimoši, uzmani, lai starpbrīdī neviens neietu klasē!

Cita pēc citas vērās durvis, gaiteņos metās pašauri; meitenes pastaigājās turp un atpakaļ, pļāpāja, smējās; gaiss zanēja daudzbalsīgā šalkoņā. Žanete viena, apstājusies loga nišā, raudzījās kailajā ziemas dārzā, un viņas sirdi no jauna sažņaudza dziļas skumjas. Taču «francūzietes» poza un izskats dvesa tik vēsu atturību, ka neviens neuzdrīkstējās viņai tuvoties. Meitene tikai dzirdēja aizmugurē sačukstēšanos, soļu dipoņu visapkārt un smalkas, apslāpētas balsis: «Francūziete... fracūzie-

te ...» 2anete stāvēja lepni atmestu galvu, dzīslas uz kakla saspringa; kad noskanēja zvans, viņa pirmā iesteidzās klasē.

Bija dzirdama klusa balsu zanoņa, reizēm nez kādi jautājumi un atbildes. Vairums sēdēja, noliekušies pār atvērtām grāmatām. Aranka Peceli, kas sēdēja Žanetei blakus, sārta meitenīte ar tuklām rociņām un bedrītēm tajās, palūdza Māri Mikešai burtnīcu un sāka steidzīgi kaut ko rakstīt. Garā Novaka vislielākā dvēseles mierā sūca no pudeles pienu un ēda sviestmaizi, tik skaļi šmak-šķinādama, ka pārsteigtā Žanete pat atskatījās.

— Degeuner... brokastot, — paskaidroja Novaka.

— Dzirdu, — dzēlīgi attrauca Žanete.

Biri Novaka, muļķīgi iesmiedamās, pavērās apkārt sēdošajām sejās: vai redzat, šī meitene no Francijas ar mani vien tik runā, bet pārējām, var teikt, neveltī ne skatiena! Viņa devīgi sniedza pudeli Žanetei un, kaut arī ta ar roku atvairījās, uzstājīgi turpināja:

— Dzer, garšīgs!

Māri Mikeša dusmīgi atskatījās:

— Liec viņu mierā! Vai tad tu neredzi, ka viņai derdzas?

Un Peceli piebilda:

— Viņa pēc tava ģīmja nopratusi, ka tev plaušas kā diedziņā pakārtas un liesa drebuļojas, bet šīs abas slimības veicina kretīnismu.

Šis konstatējums izraisīja skaļus smieklus, bet Novaka, šņaukādama degunu, svepstēja:

— Lieciet mani mierā! Mūžīgi jūs piesienaties!

Jolana Šurani, meitene ar apaļo seju, kaut ko aizrautīgi stāstīja draudzenēm, kas bija ciešā lokā sapulcējušās ap viņas solu.

— ... un tad vīrs dabūja zināt, ka Anna mīl citu ... Un Vronskis, ņemiet vērā, bijia samērā maza auguma, bet ļoti skaists... Un tad nu vīrs izdzina Annu no mājām, un šie aizbrauca uz Itāliju. Te nu, ņemiet vērā, nāk diezgan garlaicīgs gabals, dabas apraksti un tamlīdzīgi, tad viņi atgriežas, un Anna reiz klusiņām apciemo dēlu. Šeit, ņemiet vērā, asaras tek, gribi vai negribi...

Jolana Šurani čukstus turpināja Annas Kareņinas stāstu; klasē bija kluss, tikai «zubrītāji» kaut ko

klusiņām murmināja ... «Jādomā, ka tagad būs stunda pie kādas stingras un nepatīkamas skolotājas,» Žanete nosprieda. Viņu ļoti mierināja doma, ka pagaidām uz viņu neattiecas nekādi skolas likumi: skolotājas paskaidrojumus viņa saprata tiktai ļoti miglainil, stundas sagatavot pašreiz nebija iespējams — un cik ilgs laiks vēl paies, kamēr viņa iemācīsies runāt ungāriski! Tad nu gan ir valoda! Mēli! var izmežģīt. Katrs vārds skan kā vesera sitiens... Vienīgi! pārāk nepierasti bija apzināties, ka visā šai izrādē viņa nav galvenā persona, bet tikai klusējošs novērotājs, kas uz visu noskatās un salīdzina.

Žaneti mazliet mulsināja tas, ka, vērodama klases biedreņu ārieni un uzvedību, viņa nespēja noteikt, kas tās īsti ir un no kādām aprindām nāk, nespēja pat noskaidrot meiteņu savstarpējās attiecības. Treparvilas klostera skolā katram saskaņā ar vecāku stāvokli bija sava noteikta vieta. Tur klase dalījās trīs grupās, dažreiz šīs grupas robežas arī pārkāpa, bet mūķeņu attieksmē pret skolēniem tās tika ļoti stingri ievērotas. Arī paši dažādo sabiedrības,slāņu bērni vairījās cits no cita. Skaitliskā pārsvarā bija ogļraču bērni — parupji, slikti apģērbti palaidņi, kuru vadonis bija Žanete. Skolā viņiem nācās sēdēt pēdējos solos; mūķenes viņus stundās izsauca tikai pēc uzvārdiem, nevis pēc vārdiem, sodīja bez žēlastības, bargi; uz dziedošā balsī novilkto sveicinājumu «lai ir slavēts Jēzus Kristus» atbildēja ar pavilršu murmināšanu. Gluži citāda bija viņu izturēšanās pret stulbām, bet uzcītīgām un tiklām amatnieku un uzraugu meitām; šīs mazās, dievbijīgās dvēseles turējās pastāvīgi cieši vienkopus, pastāvīgi savā starpā sačukstējās, deva svinīgus, godbijīgus solījumus, katros svētkos izpušķoja ar ziediem kapelu; no tām galu galā izauga svētules un liekules, gadījās pat, ka dažas kļuva par mūķenēm. Bez šīm divām grupām bija vēl viena priviliģēta kasta — ogļraktuves ierēdņu un vadošo darbinieku bērni. Tie ieņēma vietas pirmajos solos un tikai visnepieciešamākos gadījumos ar vēsu un pieklājīgu sejas izteiksmi uzrunāja savas klases biedrenes.

Apcerēdama neseno pagātni, Žanete ar gandarījumu secināja, ka ne reizes nav palaidusi garām izdevību iegriezt uzpūtīgajai aristokrātu kompānijai. Un viņas sirdī nobrieda lēmums: ari šeit viņa neļaus sev pāri darīt, iecirtīgi aizstāvēsies un, ja vajadzēs, dosies uzbrukumā! Stāvoklis šeit, protams, ir grūtāks — nāksies karot nevis pret noteiktām grupām, bet, kā redzams, pret atsevišķiem naidniekiem; vērodama solu rindas, viņa neredzēja meiteņu apģērbos lielas atšķirības: visām īsi svārciņi, rūtainas flaneļa blūzītes vai ari adītas jaciņas, ap kaklu sarkani kakliauti. Redzot šos kaklautus, Žanetes skumstošo acu priekšā parādījās Treparvilas vaijani un mazās, laipnās Rozes Prinjē augumiņš, kas tik veikli locījās, līmējot pie žoga plakātus ...

— Uz priekšu!

Žanete satrūkās un piecēlās reizē ar visiem. Klasē ienāca Marta Zojoma ar burtnīcu kaudzi rokā; steidzīga gaitā, mazliet pieliekusi galvu ar rudi zeltaino matu vainagu, viņa devās uz katedru, un meitenes noskatījās viņā siltiem skatieniem. Atkal piecēlās dežuranti!, klases audzinātāja pierakstīja iztrūkstošās; pajautājusi, pie kāda posma katra no tām pieder, viņa uzdeva posma vadītajam apmeklēt slimās un kopīgi sagatavot stundas.

— Krustmāt Marta! — iesaucās Žanetei līdzās sēdošā Peceli .ar (apaļo un kā ābols sārto sejiņu — viņa ne mirkli nespēja nosēdēt mierā. — Katalinai Bede ir masalas, tā ir lipīga slimība!

— Tad pie viņas nevienu nelaidīs. — Pamanījusi Arankai Peceli blakus Žaneti, skolotāja pasmaidīja un aizcirta ciet klases žurnālu. — Esat jau iepazinušās ar savu jauno klases biedreni? — viņa jautāja.

Piegājusi pie Žanetes, viņa grasījās paglāstīt sprogaino, melnmataino galviņu, bet, atcerējusies iepriekšējo reizi, atturējās un iebāza, roku plato svārku kabatā.

— Ceru, ka jūs palīdzēsiet viņai tikt galā ar pirmajām grūtībām.

Neviens neatbildēja. Skolotājia lēnām_ pagājās starp solu rindām; uz brīdi apstādamās, viņa vērsās te pie vienas, te pie otras meitenes un tai pašā laikā sirsnīgi aprunājās it kā ar visu klasi.

— Iedomājieties, kā jūs pašas justos pirmaja diena svešas zemes svešā skolā. Pacentieties, cik vien iespējams, ātrāk iemācīt viņai mūsu valodu, tas jums nenāksies grūti, jo jūsu jaunās draudzenes tēvs ir ungārs. Viņš

bija emigrējis uz Franciju Hortija [13] laika vajašanu un bezdarba dēļ. Jums ir zināms, kas tas bija par laiku, mēs esam daudz par to runājušas, iarl lasījušas jūs neesat mazums. Nu, kura varētu minēt kādu stāstu, kur ir runa par Hortija režīmu...

Gaisā pašāvās vesels roku mežs, meitenes stiepās, gandrīz vai pieceldamās no soliem — tik ļoti viņām gribējās pievērst sev skolotājas uzmanību.

— Nu, ko mums pateiks Novaka, — Marta Zojoma uzaicināja. — Protams, ja tu būsi ar mieru uz pāris mirkļiem pārtraukt savas brokastis.

Apslāpēti smiekli, nepacietīga kāju švīkoņa ... Beidzot atskanēja Biri Novakas svepstošā balss. Skolotājas skatiens apstājās pie Māri Mikešas, un meitene priecīgi uzsāka smalkā bērna balstiņā:

— Žigmonds Morics [14] savā stāstā «Priekšnieks» parāda, kā cilvēki dzīvoja vecā režīma laikā ... cik toreiz viss bija nejēdzīgs. Kapitālisma laikā strādnieki ar savu darbu palīdzēja fabriku īpašniekiem saraust bagātību. Strādniekiem naudas tikko pietika maizei, un to pašu viņi neēda tik, cik gribas. Vai nu cilvēks nodarbojās ar fizisku, vai garīgu darbu, viņam tikpat nācās kalpot kapitālam, kas visus viņa spēkus un zināšanas ... kā to lai pasaka ... vārdu sakot, uzskatīja par savu īpašumu ...

— Būtu laiks tev atradināties no visām šāda veidia piebildēm: «kā to lai pasaka» vai «vārdu sakot»! Sēsties, Mikeša, tu labi atbildēji. Tātad pacentieties savai jaunajai draudzenītei iemācīt mūsu valodu un paražas, un ar laiku arī viņa, protams, pastāstīs daudz interesanta. Apciemojiet viņu mājās un ... un izturieties pret viņu labi laipni, — viņa piebilda siltā, liegā balsī. Marta Zojoma no jauna apstājās Žanetes priekšā un, palūkojusies viņas nekustīgajā sejā un cieši sakrampētajās rokās, pēkšņi iejautājās: — Vai kāds ir mēģinājis ar viņu sarunāties?

No visām malām atskanēja vārds «Novaka». Garā meitene neveikli piecēlās un apmulsumā skaļi ierāva degunā gaisu. Skolotāja pabrīnījās, bet tūdaļ sacīja:

— Pēc stundām pavadi savu jauno klases biedri un palīdzi viņai nopirkt visus nepieciešamos skolas piederumus. Bet, Novaka, tā kā lai lieki neklaiņotu pa ielām, nedarītu blēņas, saprati!

Atskanēja apslāpēti emiekli. Garkājainā un garro-kainā Biri Novaka, kaut ko murminādama, apsēdās, bet tai pašā brīdī, izdzirdusi citu krustmātes Martas jautājumu, no jauna pielēca kājās, atgādinādama ar savām neapvaldītajām kustībām aiz diedziņa raustāmo lelli.

— Vai esi jau runājusi ar jauno skolnieci?

— Vienu divus vārdus ...

— Nekas prātīgs neiznāca! — aši izmeta Aranka Peceli. Viņa nemitīgi griezās kā vilciņš un, liekas, gaidīt gaidīja izdevību pateikt kādu trāpīgu piezīmi.

— Sēdi mierīgi, Peceli! — Skolotāja no jauna pagriezās pret Biri Novaku. — Varbūt tu viņu kaut kā apvainoji?

— Es? Nu ko jūs, krustmāt Marta!

— Un pārējie?

Krustmāte Marta, gaidot atbildi, vērīgi aplūkoja klasi.

Piecēlās Māri Mikeša; kā putas pūkainie, mīkstie mati līdzīgi oreolam apņēma viņas jauko sejiņu.

— Mēs vaicājām, kā viņu sauc, un viņa tā jocīgi pateica, ka nemaz nevarējām atturēties no smiekliem... vārdu sakot, viņa sadusmojās... Bet mēs nemaz negribējām viņu apvainot...

— Vai tik smieklīgs vārds? Kā tad viņu sauc?

— Žanete Rošta, — atbildēja Māri Mikeša. Viņas pleci ietrīsējās aiz apvaldītiem smiekliem, mirdzošās, zilās acis vientiesīgi raudzījās skolotājā.

— Žanete Rošta, — domīgi atkārtoja skolotāja. — Rošta ... Neko dīvainu šai uzvārdā es nesaklausu. Un vārdu pārtulkosim ungāriski. Es domāju — Janka ...

Solos atkal sākās grūstīšanās, čuksti. No mutes mutē traucās: «Janka.»

— Klusāk! — skolotāja apsauca un atgriezās katedrā.

Kāda meitene, nostājusies pie tāfeles, nodeklamēja

dzejoli, cita iztirzāja tā saturu, atbildēja uz jautājumiem. Tad krustmāte Marta pateica savas domas par to, kā skolniece sagatavojusi stundu un kādu atzīmi pelnījusi. Žanetei atkal ienāca prātā Treparvilas audzinātāja. Māsa

!

Andžela atzīmes lika slepus savā piezīmju grāmatiņā, kurā nekad neviens neielūkojās, — atzīmes nācās vienīgi minēt. Daudzo iespaidu nomākta, Žanete sēdēja kā sastingusi. Kad negaidot ieskanējās zvans, viņa spēji sarāvās. Meitenes, no jauna sastājušās pāros, izgāja gaitenī, bet Žanete atkal ieņēma savu novērotājas posteni pie loga. Kāds viņu skaņā bērna balsī aicināja:

— Iesim, Janka, pastaigāsimies kopā.

Janka! Meitene tik spēji apsviedās, ka Marii Mikeša atkāpās un kā atvairīdamās izstiepa roku. Pavērusi mazo mutīti, viņa izbrīnījusies ieklausījās pēkšņajā nesaprotamo vārdu plūsmā:

— Mani sauc Žanete un nevis Janka ... Un lieciet mani mierā ... Esmu — Žanete, saproti, Žanete!'

Māri Mikeša uztvēra vienīgi šos divus daudzinātos vārdus — Žanete — Janka . .. Pēc balss viņa saprata, ka jaunā skolniece protestē, redzēja melnajās, zibošajās acīs dusmu asaras.

— Labi, jau labi, tikai nekliedz! — mierināja meitene tm atkāpās no Žanetes, pamezdama viņu loga nišā.

Pagājusi nostāk, Mārī par kaut ko satraukti sarunājās meiteņu bariņā. Žanete stāvēja klusēdama. ‘Viņa jau atšķīra atsevišķas balsis: činkstošo Biri Novakas, zobgalīgo pieskaņu nerimšas Peceli valodā, īsos, satrauktos Jolanas Surani izsaucienus un rāmo, nosvērto Erži Šoi-moši runu, kura bez kavēšanās prata atvēsināt satrauktos prātus.

— Žanete, — viņa sacīja domīgi, — Žanete... Var būt, ka ungāriski tas ir Janka, bet, ja viņai nepatīk ... lai ir Anete ... Anniņa, vai ne?

Un viņa jau stāv līdzās Žanetei un drosmīgi pagriež pret sevi meiteni, kas iecirtīgi vairās.

— Anniņa! — viņa mīļi saka. — Vai tev patīk šis . vārds? — Un, cenzdamās pārliecināt, atkārto pa zilbēm:

— An-ni-ņa ...

Erži vairs nelaida vaļā Žanetes roku un klusēdama sūkā staigāt līdzās pa gaiteni, kamēr atskanēja zvans.

Stundas sekoja cita citai. Skolnieces nokāpa^ fizikas kabinetā, tad no jauna uzkāpa savā klasē otrajā stāvā. Žanete iepazinās ar citām skolotājām un jau mazliet aprada ar neparasto mācīšanās metodi — ar to, ka atbildes

apsprieda visa klase, ar to, ka meitenes klausās uzmanīgi un viņām ir saspringti nopietnas sejias. Viņa nepiegrieza vairs vērību Biri Novakas nodriskāto kāršu klusajai čaukstoņai aiz muguras un meitenes nemitīgajai murmināšanai: «Mājai — liela nauda ... labas vēstis no ārzemēm ... tavai mātei sagaidāmas lielas pārmaiņas ...»

Mājās Žanete gāja viena. Cītīgi pētīdama uzrakstus uz stūra namiem, viņa šķobīja lūpas: «Tad nu gan ir nosaukumi! Tukšā dūšā ne izrunāt nevar!» Pēkšņi viņa attapās, ka nebija redzējusi klasē to mūsaino resnīti, kas viņu vakar nosauca par cērmi. Un, līdzīgi kaujas zirgam, kas saodis pulvera dūmus, Žanete cīņas kari atmeta galvu. Pagaidi tikai, raibule, gan vēl dabūsi! Taču par spīti visam, Žanetes šārīta stingums nez kādā brīnišķa veida bija izzudis, un, iegriežoties Tekeli ielā, iestājās dīvains satraukums; lielām pārslām krita sniegs, un meiteni pēkšņi sagrāba nevialdāms prieks, neparasta pārdzīvojumā gaidas — snieg!

4

Biri Novaka, apbruņojusies ar franču-ungāru un un-gāru-franču vārdnīcām, ieradās ap pulksten trijiem. Gaidot krustmāti Vilmu, viņa ziņkārīgi apskatīja dzīvokli, visur iebāzdama savu garo, šņaukājošo degunu. Skaistā istaba un ērti iekārtotā virtuve acīm redzot atstāja uz viešņu dziļu iespaidu. Paslapinādama pirkstu, viņa šķirstīja vārdnīcas un apbēra Žaneti ar jautājumiem:

— Kur krustmāte strādā?

— Cik viņai gadu?

— Cik gadu tavam tēvam?

— Kur viņš aizbraucis?

— Vai viņš ir skaists?

— Kad nomira tava māmiņa?

Beidzot atgriezās no darba Vilma, un Biri, nejēdzīgi vēcinādama rokas, viņu ļoti cienīgi sveicināja. Vilma Rošta vērīgi palūkojās uz meiteni un, kad Biri samulsumā skaļi iešņaukājās, noteikti uzstāja:

— Vai dzirdi, meitēn, vajag lietot kabatas lakatiņu.

Vilma iedeva Žanetei naudu burtnīcām un grāmatām, un abas meitenes devās ceļā. Žanete jau pazina Austrumu stacijas rajonu un Rakoči ielu. Laiku pa laikam viņa jautāja savai pavadonei:

— Kas tas ir — Barrosā laukums?

— Barrosā? Varbūt — Baroša! — Biri Novaka steigšus meklēja vārdnīcā. — Laukums — tas ir «plās», tātad Baroša plās.

Uz nākošo jautājumu, kas bija Barošs, viņa paraustīja plecus.

— Rottanbijē, — no jauna izlasīja Žanete. — Kas tas tāds par Rottanbijē?

Biri sākumā nesaprata, par kādu ielu tiek runāts, bet attapusies sāka nevaldāmi smieties.

— Rottanbijē! Ai, es plīsīšu aiz smiekliem! — viņa sēca. — No Rottenbillera ielas iznāca Rottanbijē! — Bet, nobijusies no Žanetes brīdinošā skatiena, pakalpīgi piebilda: — Nezinu, kas viņš bija, — laikam kāds ministrs.

— Dzīvo Budapeštā, bet nekā nezini! — Žanete sašuta un nomurmināja kaut ko neskaidru.

Šo piezīmi Biri tā arī nesaprata, kaut gan cītīgi lapoja vārdnīcu. Kādā nelielā veikalā Rakoči ielā viņas nopirka visu vajadzīgo, un Žanete tūlīt atvadījās no savas pavadones. Tomēr Biri neatkāpās.

— Tava krustmāte uzticēja tevi man, — viņa svarīgi , noteica un skaļi iešņurkstējās, tad, pastāvīgi atpalikda-

\ ma, sekoja Žanetei, kas steidzās uz mājām.

Kad meitenes šķērsoja dzīvo Baroša laukumu, Biri ieķērās Žanetei rokā un tusnīdama iztapīgi čukstēja:

— Es pajiautāšu mājās tētim, kas šis Barošs tāds bija un arī Rotenbillers, jā? Tētim vārdnīcā vilšu var atrast.

— Kas tavs tētis ir?

— Laijošs Novaks, Ungārijas dzelzceļa transporta pārvaldē noliktavas pārzinis, — paskaidroja Biri un, Žanetes ziņkārības iedrosmināta, paslapinājusi pirkstu, saka cītīgi meklēt vajadzīgo lapas pusi.

Iznākot klusajā Tekeli ielā, Žanete vairs pārāk nesteidzās mājās. Viņu nomāca domas, ka tēvs ir prom. Ka viņš varēja viņu pamest vienu šai cietumā, starp šiem augstajiem namiem, gluži vienu skumjās par bijušo brīvo un laimīgo dzīvi... Cik viss būtu citāds, ja viņa tagad

ietu zem rokas ar Māri Žantilu un aizmugurē nāktu Vav-rineku zēni! Viņi uzrāptos terikona virsotnē, no kurienes tāltālu sniedzas skats pāri pazīstamajiem, skaistajiem apvidiem, tad ielūkotos noliktavā un atceļā krietni pakaitinātu miesnieku Mezjē... Ziemsvētku laikā no juras puses uz Treparvilu pūš ledains vējš, vecmāmiņa virtuvē kurina krietni silti... Nē, tik daudz bēdu nav iespējams paciest!... Bet garā meitene līdzās kaut ko murmina.

— Vai tava krustmāte prasīs, kur izgāja nauda? — viņa jautāja un, kad Žanete paraustīja plecus, turpināja: — Citādi mēs varētu ieiet konditorejā, ja gribi...

— Man ēšana negribas, — vēsi attrauca Žanete. Biri klusiņām iesmējās. Tas sakaitināja Žaneti. Vai tad viņa pateica kaut ko smieklīgu? Tas skuķis, šķiet, iedomājas, ka viņa sāks konditorejā tērēt krustmātes Vilmas naudu! Un vispār, ko viņai vajag? Kāpēc neliek viņu mierā? Sīc pie auss kā uzbāzīga muša, traucē viņas sāpīgi skaisto vientulību ... Vai tad tiešām Biri nesaprot, cik ļoti viņa apgrūtina Žaneti? Velkas blakus, šķirsta savu vārdnīcu! Daudz vieglāk saprast ungāru valodu nekā šos franču vārdu kropļojumus! Žanete tūkstoškārt Labāk saprot Erži Šoimoši, kas viņu šodien nosauca par Anniņu un klusēdama pastaigājās ar viņu pa gaiteni... arī Māri Mi-kešu... Ai nē, Žanetei neviens nav vajadzīgs, viņa nemeklē nekādu draudzību. Tās visas ir tikai teicamnieces un tādas lielībnieces, nez ko iedomājas, it ka piecnieks būtu kāds brīnums! Kā viņas visas ieplestu acis, ja dabūtu zināt, ka Žanete Rošta bija Treparvilas klostera skolas trešajā klasē visslinkākā skolniece, bet ar visu to skaitījās dzimtajā pilsētiņā diezgan pazīstama persona un — jā gan! — tikai pašas vainas dēļ nekļuva aktrise.

Bija liels kārdinājums izstāstīt Biri Novakai par braucienu uz Parīzi un uzticēt to, ka vecmāmiņa bija nosaukusi savu mazmeitu par «īstu Mistingeti». Bet Žanete neteica nekā. Visi šie teicamnieki ar sarkanajiem kaklautiem pat nesaprastu, ka viņa bija Francijā «proletāriešu bērns, kuras seja atspoguļo badu un nabadzību»! Nekad viņi to nedabūs zināt, nekad ... Turklāt viņiem nav ne jausmas, kas tā tāda Mistingete.

Pie Žanetes mājas Biri Novaka pateica:

— Es tevi nodošu tieši krustmātei.

— Nav vajadzīgs, — noraidīja Žanete un, gļēvi paspiedusi garajai meitenei roku, atvadījās.

Krustmāti ‘Vilmu brāļameita sastapa rosīgi darbojoties: viņa pārveidoja mazo istabiņu Žanetei. Salikusi Jožefa Roštas dzelzs gultu, novietojia to pieliekamajā kambarī. No lielās istabas pārvilka šurp kušeti, galdiņu, divus krēslus un plauktiņu. Kad Žanete ienāca istabā, krustmāte Vilma patlaban piestiprināja pie sienas gleznu, kurā bija attēlota milzum liela, dzeltena saulespuķe. Vilma Rošta pagrieza pret Žaneti savu pilnīgo, labsirdīgo seju un jautājoši viņā palūkojās.

— Te tev būs jauks kaktiņš, Žanete! — viņa sacīja. — Es ceļos ar gaismu, kāpēc tevi traucēt! Tu varēsi šeit mācīties, lasīt, tērzēt ar draudzenēm — īsii sakot, dzīvot, kā tev patīk... Bet... paklausies, Žanete, man nemaz nepatika tā meitene. Vai tad nevarēji sev izvēlēties citu draudzeni?

Žanete sašķobīja lūpas un īgni atmeta ar roku. «Visas viņas tādas» — runāja šī kustība, bet krustmāte Vilma apņēmīgi iebilda pret tik nepamatotu spriedumu:

— Nestāsti man, Žanete, es pazīstu tagadējo jaunatni! Vai tad visām meitenēm acis tā raugās kā šai? Ja gribi viņām līdzināties, tev nāksies papūlēties. Bet Biri starp viņām gluži kā dzeguzes ola svešā ligzdā. Neved man viņu šurp vairs, dzirdi!

Žanete paraustīja plecus.

— Krust-māt Mar-ta! — viņa skaļi sauca pa zilbēm, kā runādama ar kurlu.

Viņai pēkšņi tik ļoti sagribējās izstāstīt krustmātei Vilmai par visiem pārdzīvojumiem sirdēstiem, par visiem šās pirmās dienas notikumiem un saviem juceklīgajiem iespaidiem, pavaicāt, kā izturēties turpmāk . .. Un_ Žanete sāka runāt, virknēdama ungāriski vārdu pie vārda, un kā vēl! Viņa līdz šim pat nenojauta, ka zina ungāru vārdu nozīmi un saturu. Izbrīnījusies krustmāte Vilma klusēdama klausījās šo lauzīto vārdu plūdos, brīžiem ar grūtībām izlobīdama dažu izteicienu saturu.

— Karavons, — Žanete sacīja.

Krustmāte Vilma tikai vēlāk attapās un, priecīgi ieplādama sev pa pieri, jautāja:

— Spēlējāt «karavānu»?

— Jā, jā, — Žanete pamāja, saspringti meklēdama vārdus. — Skolotāja brillēs... un šis resns meitene Aranka Peceli negribēja sēdēt man līdzās ... Un Erži Šoimoši nosauca mani par Anniņu, bet to viņa tik tāpat, lai pielabinātos skolotājai un ...

— Pagaidi, pagaidi, — krustmāte «Vilma apturēja vārdu plūdus. — Viņa tevi nosauca par Anniņu?

Žanete vēl joprojām stāvēja uz istabas sliekšņa mētelī, sarkano cepurīti galvā, strauji vēcinādama ar saviem iepirkumiem. Vilmai Roštai ļoti gribējās patlaban izdzert tasīti ierastās stiprās kafijas, apsēsties ērtā krēslā, bet vai bad iespējams tagad apturēt meiteni, kad tā, nabadzīte, atklāj viņai visu savu dvēseli! Vēl nav pagajis ne mēnesis, bet viņa jau runā ungāriski, kaut tik katram tā veiktos! Meitene bija nepārtraukti tvērusi un iegaumējusi ungāru vārdus, ne ar ko sevi nenododama, kamēr šeit bija tēvs. Jāļauj viņai vaļa, ja jau vārdi tā laužas uz āru. Un krustmāte Vilma stāvēja mazajā istabiņā iepretī brāļameitai, uzmanīgi klausīdamās, lai arī kā viņu vilināja ērtais mājas ģērbs, siltās kurpes un tasīte kafijas ...

— Pagaidi mirklīti! Kāpēc tad tu domā, ka vienīgi krustmātes Martas dēļ...

— Tāpēc, ka viņa sacīja ... sacīja, lai meitenes ir laipnākas pret mani.

— Vai tad viņas darīja tev pāri?

— Smējās par manu vārdu! Bet es Treparvilā piekāvu Luizi par to, ka viņa smējās par... par kaut ko ...

Viņa pēkšņi apklusa, pati nevarēdama tagad saprast, kāpēc bija jutusies tik apvainota, kad Luiza nosauca viņu par ungārieti.

— Ko tad viņas sacīja?

— Tā ... smējās.

— Kas tad par to? Vai tad tu nesmejies, kad redzi vai dzirdi kaut ko neparastu? Vairāk nekā nebija?

Žanete atbildēja noraidoši, un Vilma Rošta jautāja:

— Nu, un tu biji pret viņām laipna, pieklājīga?

— Nebiju un nekad nebūšu! Man mājās ir draudzene, mani tur mīl, visi mīl, un ... es neiešu vairs skola, ņemiet mani no turienes laukā!

Bet likās, it kā sašutuma vētra brāztos pret klinti: Vilmas Roštas nesatricināmais miers laupījia meitenei spēku, un beidzot klaigāšana izvērtās žēlā raudāšanā ... Tomēr Žanete steigšus norija asaras. Ar vecmāmiņu bija citādi — viņa pastāvīgi atbalstīja mazmeitu, atzina katru viņas soli, bet, raugoties šajā lielajā, spēcīgajā sievietē, vārdi iesprūst rīklē... un krustmātes skatiens ir tāds, it kā redzētu Žanetei cauri.

— Sakārto nu savas mantas, — krustmāte Vilma mudināja. — Grāmatas te uz plaukta, burtnīcas un rakstāmlietas galda atvilktnē — un tikai labi glīti, vai dzirdi, Žanete! Pasteidzies, un Vilma tikmēr uzvārīs kafiju. Man patīk tā meitene Šoimoši, kā tu viņu aprakstīji, — krustmāte turpināja ar to pašu elpias vilcienu. — No tādas tu varēsi daudz laba iemācīties.

— Nemaz ne, — nomurmināja Žanete, bet dīvaini — viņa no jauna juta, ka sliktais garastāvoklis izzūd no krustmātes Vilmas tuvuma vien.

Žanete strauji pagriezās uz papēžiem un sāka vērīgi aplūkot savu istabu. Nevar jau salīdzināt ar būceni Tre-parvilā! Kāda gaiša, mājīga istabiņa, pašas istaba, kā pieaugušai! Ja negribēsies iet skolā, arī šeit var patīkami pavadīt laiku. Bet vakaros viņa rakstīs vēstules Mārī Žantilai, un var gadīties, ka uzraksta ari Rozei Prinjē.

Stāvēdama pie loga, Žanete lūkojās uz lielo, četrstūraino pagalmu. Kādi dīvaini nami Peštā! Viss kā izmiris — cilvēki mājo kaut kur savu dzīvokļu dziļumos, uz ielām neredz rotaļājamies bērnus, ārdurvju priekšā vecenītes nesēž uz soliņiem ... Nez vai patlaban vecmāmiņai istabā ir egles zars? Šeit sievietes nes veselas egles. Senāk Ziemsvētku vakarā viņi vakariņās ēda zivi, un pēc tam Žanete ar vecmāmiņu devās uz pusnakts dievkalpojumu. Un, tiklīdz Žanete to iedomājās, tā atskanēja dobjas baznīcas zvanu skaņas, bet pēc tam spalgi ietrinkšķē-jās tramvaja signāls. Trešajā ielas stūrī no viņu mājas atradās liela, sarkana katedrāle, tur, jādomā, arī zvanīja, un Žanete, noliekusi galvu, pārmeta krustu. Svētdien jāaiziet uz baznīcu. Aizies viena, tāpēc ka krustmāte Vilma, liekas, nav pārāk dievbijīga. Žanete ir devusi vecmāmiņai solījumu, ka svētdienās ies uz pusdienas dievkalpojumu.

Beigu beigās norādījumus viņai var dot vienīgi vecmāmiņa, nevis šī svešā sieviete un lai...

— Anniņ!

Nu tā, tagad ari krustmāte Vilma jau sak! «Mans vārds ir Žanete, jūsu zināšanai, esmu ari krustīta par Žaneti un nevis par «Anniņu»!» — Anniņ, — viņa noteica klusā, cienīgā Erži Šoimoši krūšu balsī un no jauna atkārtoja jau krustmātes Vilmas balsī: «Anniņ ...»

— Anniņ, kafija gatava!

Paraustījusi plecus, meitene ieskrēja krustmātes Vilmas istabā un, noliekusies durvīs dzijā reveransā, sacījia:

— Te ir tā jūsu Anniņa!

Kad kafija bija padzerta, krustmāte Vilma novaca no galda visus pelnu traukus un salika uz tā burtnīcas un grāmatas.

— Ko jus darāt, krustmat Vilma? — Žanete jautaja.

— Mācos, — sekoja pārsteidzoša atbilde. — Es vadu fabrikā politpulciņu iesācējiem, tāpēc gatavojos nodarbībām. — Un, kā nedzirdējusi meitenes kluso iesmiešanos, Vilma turpināja: — Mēs tagad visi mācāmies, gan veci, gan jauni — visi vienādi.

— Pat arī tie, kas negrib?

— Pat tie.

— Vajadzējta manai vecmāmiņai te but! — Žanete skaļi iesmējās, tad cīņas kāri piebilda: — Francijā nevar piespiest cilvēkus mācīties! Tur ir brīvība un ... un katrs dara, ko grib!

Iesūkdama pildspalvā tinti, Vilma Rošta mierīgi paskaidroja:

— Mums te ir gluži citadia dzīve nekā tur, es domāju, tu to jau būsii ievērojusi. Tas, kurš mācās, saprot, kāpēc un kā pasaulē notiek pārmaiņas... bet, kas nemācās, nesaprot ne tik daudz, cik es tavā franču vārdu birumā.

, — Mana vecmāmiņa ir ļoti gudra., to jums arī tētis pateiks. Kad viņa bijia jauna, viņa dzīvoja Parīze un ...

Žanete apklusa. Viņa pēkšņi saprata, ka paņēmusi līdz no mājām neskaitāmas atmiņas, ar kurām šeit labak neplātīties, — nemitīgi nākas aprauties, Lai nepaspruktu kas lieks — bet tas ir tik nepatīkami un pazemojoši. Kas

tur īstenībā ko kaunēties, ka vecmāmiņa bija kalpojusi pie grāfienes Laforgas un tagad ir inženiera Kurca vir-tuvene! Tomēr nez kāpēc viņa nespēj pastāstīt par vecmāmiņu šai Vilmai Roštai. Krustmāte Vilma ir gluži citāda. Tagad pat — sēž pie grāmatām, nav nemaz iespējams iedomāties, ka viņa varētu sev kādreilz uzmaukt galvā grāfienes Laforgas salmu cepuri.. . Viņa, Žanete, gandrīz vai izstāstīja šai Biri Novakai par grezno Klaridžas hoteli un par dejotāju nēģeri, taču savaldījās un noklusēja, it kā par kaut ko nokaunējusies. Un tad vēl... mā-jās viņu ne mazākā mērā netraucēja tas, ka viņa bija pēdējā skolniece klasē, un nerūpēja, ko klases biedri par viņu domā — vaijani un ierēdņu bērni. Turpretim šeit viņai ar savādu nemieru jādomā par rītdienu, par meiteņu nesaprotamajām sacensībām, kurās viņa nepiedalīsies, tāpēc ka nekā nezina un neprot ungāru valodu. Žaneti no jauna sagrāba nevaldāmas skumjas pēc vecās pelēkās mājas, kur viņu, neatkarīgu un laimīgu, neierobežoja nekādi šķēršļi. Salti un naidīgi viņa izmeta:

— Jums, krustmat Vilma, viegli runāt par manu vecmāmiņu, kur jums ir kārtīgs darbs un skaists dzīvoklis. BetMņa ir vienkārša nabaga sieviete.

Vilma Rošta pavērās meitenē un klusi atbildēja:

— Es cienu, ļoti cienu tavu vecmāmiņu par to, ka viņa, tik vecs cilvēks, smagā darbā pelna savu maizi. Tādiem kā mēs arī šeit senāk negāja labāk... Strādājām, lai sagādātu ērtības un bagātību citiem. Ne jau tava vecmāmiņa vainojama, bet sabiedrība, kādā viņa dzīvo. Nu, ko es tev skaidroju! Gan tu, Anniņ, drīz to visu sapratīsi.

— Nē! — ietiepīgi iesaucās meitene. — Man senāk bija labi, labāk nekā tagad! — Viņa piecēlās un, lai paturētu sev pēdējo vārdu, zobgalīgi piebilda: — Es iešu savā istabā. Lūdzu, mācieties!

Krustmāte Vilma laipni pamāja:

— Paņem, Anniņ, līdz radio. Paklausies mazliet muziķu no Parīzes ... es zinu, cik patīkami dzirdēt balsis no dzimtenes.

Ko lai te atbild? Žanete paņēma radioaparātu un iegāja savā istabā. Baltā šautriņa, kas norādīja stacijas, skraidīja šurp turp pa visu pasauli, kamēr beidzot meitenes auss vispārējā kņadā uztvēra kādu labi pazīstamu

motīvu: tāla, smalka sievietes balss dziedāja franču dziesmiņu. Dziesma drīz beidzās, un diktors sāka gleznainā valodā slavināt kādas firmas sejas krēmu, pūderi un lūpu krāsu, tad ieskanējās cita balss: «Runā Montekarlo.»

Meitene pieplaka ar ausi pie radioaparāta, no acīm lēnām sāka pilēt asaras. Montekarlo ir kaut kur dienvidos, Vidusjūras krastā, no Treparvilas ciemata Padekalē provincē to atdala bezgalīgas platības. Varbūt kādreiz, kad viņa izaugs, arī viņai izdosies redzēt jūru ... tur mājās. Ungārijā taču pat jūras nav! Dažus_ kilometrus no Treparvilas atrodas Lamanša šaurums; mājās dažreiz sākās runas par to, ka vajadzētu reiz svētdien visiem aizbraukt uz jūrmalu. Tomēr tas nekad neizdevās: tēva peļņas nepietika, lai ģimene varētu doties izbraukumā uz visu dienu.

Žanete saritinājās uz kušetes. Kaut kur no etera atplūda franču vārdi — kāda īsa dziesmiņa, tad aizrautīga runa par skūšanās ziepju nepārspējamām īpašībām, un no blakus viļņa ielauzās pūtēju orķestra skaņas. Šai troksnī un sprakšķos izdevās uztvert tālus, aprautus teikumus. Žanete iebāza galvu spilvenā. Viņu mazliet kratīja drebuļi, un vaigus vēsināja nemitīgi plūstošās asaras, taču Žanete tās neslaucīja: lai redz visa pasaule, ka viņa raud, ir nelaimīga! Kāpēc viņai nepateica agrak, cik mokošas i'r ilgas pēc dzimtenes? Kā lai viņa butu zinājusi, ka tas ir tik sāpīgi, tik neciešami sāpīgi. Sirdi nospiež smagums, acis sūrst... aiz sāpēm veras ciet

... Smalkā sievietes balss tagad tuvojas. No jūras Žanetei traucas pretī balts stāvs, smaida, kaut arī seja nav redzama. Laimīgā Žanete dzied kopā ar viņu, taču parādība pēkšņi pazūd. Žanete lēkā uz vienas kājtas pāri baltām, ar krītu novilktām svītrām — te ēdamistaba, šeit telefons un radio ... radio dzied, dzied pilnā balsī. Debesis virs Baroša laukuma purpura sarkanumā, izmargotas oranžām svītrām, kas iezīmējušas aiztraucošās vētras ceļu. No guļamistabas durvis uz vannas istabu, un tur mazais Stefans Vavrineks cītīgi mazgā netīrās roķeles. Bet Žanete bez mitas lēkā uz vienas kājas un tik viegli, ka gandrīz vai paceļas gaisā, un dzied aizvien skaļāk un skaļāk, bet tomēr dzird, kā Mārī Žantila dzēlīgā māsas Andželas balsī jautā Erži Šoimoši: «Vai jūs nebūtu tik

laipna paskaidrot, kur atrodas Lamanša šaurums?» Un Žanete, joprojām nejuzdama savu svaru, lidinās virs svītrām, novilktām ar kritu, un joprojām dzied to pašu dziesmiņu, kaut iarī pukstošu sirdi gaida, ko atbildēs Erži. «Lamanša šaurums atrodas starp Angliju un kontinentālo Eiropu. Visšaurākajā vietā tas ir trīsdesmit trīsarpus kilometrus plats, tas savieno Ziemeļjūru ar Atlantijas okeānu.» Cik viegli kļūst! Māsas Andželas sejā ir niknums. Viņai jāatzlst, ka ir kļūdījusies: Ungārijā nemaz ar nedzīvo mežoņi — vai redzat, Erži Šoimoši lieliski zina, kur atrodas Lamanša šaurums! Stefans vannas istabā aiz smiekliem sarāvies čokurā ... bet augšā gaisā tik silts un labi...

Žanete ilgi nevēra vaļā acis, saritinājusies zem segas kamoliņā, viņa centās nepakustēties, lai neaizbaidītu sapni. Taču negaidot krāsas sāka bālēt, nupat vēl šķietami savā starpā tik cieši saistītās ainas zaudējia jēgu, un to vietā stājās tiešamība. Laikam krustmāte Vilma bija ienākusi istabā, izslēgusi radio un apsegusi Žaneti. Blā-vajā elektriskās laternas gaismā, kas ieplūda no pagalma, istaba likās sevišķi mājīga, un zem segas tik labi un silti. Žanete, vēl juzdamās sapņa varā, ar ļaunu prieku iedomājās māsas Andželas apmulsušo seju.

Tā mainījās svešumā aizrautās meitenes garastāvoklis. Vārgajā augumiņā neziņā trīsēja satrauktā sirds, gan aprazdama ar jauno, gan tvīkdama ilgās pēc dzimtenes. Žanete svaidījās starp prieku un izmisumu un jutās kā viegla laiviņa nepazīstamā jūrā. Jaunā dzīve bija pilna pārsteigumu, un sākumā Žanetei likās, ka ik uz soļa jā-sargās no lamatām. Viņa kļuva piesardzīga, neuzticīga, krampjaini tverdamās atmiņās savā bijušajā, mazajā pasaulītē, uzskatīdama to par visstingrāko, nesatricināmāko balstu. Pamanījusi sirdī mostamies siltas jūtas pret krustmāti Vilmu, meitene ar mīlestību un skumjām vērsās pie vecmāmiņas, domās ņemdama viņu savā aizsardzībā, it kā mierīgā, saprātīgā un labsirdīgā krustmāte Vilma, jaukā, kārtīgā sieviete, jau ar savu esību vien norādītu uz vecmāmiņas rakstura trūkumiem. Sēdēdama savā mazajā, piemīlīgajā istabiņā, Žanete ar skumjām atcerējās tumšo un salto Trepaivilas būceni un ietiepīgi daudzināja: «Mums bija labi, mēs nedižojāmies ar daža-

diem paklājiem un gleznām! ...» Dažreiz vakaros,_ kad viņu pārņēma patīkams satraukums, domājot, ka rīt ies uz skolu un vēl tiks par soli tuvāk noslēpumiem, jo tie pamazām atklājās un kļuva ikdienišķi, viņa steigšus dzina prom no sevis prieku un, dzēlīgi sašķiebusi_ lupas, apņēmās nākošajā dienā uz skolu neiet, palikt majas un uzrakstīt vēstuli Treparvilas draugiem. Gandrīz vai no stundas uz stundu mainījās arī meitenes izturēšanās pret skolotājiem un klases biedrenēm. Viņa vēl joprojām piesardzīgi un nogaidoši vēroja. Žanete sēdēja blakus Anan-kai Peceli slimās Katalinas Bede vietā, un pēc viņas vienaldzīgā izskata varēja secināt, ka viņu nemaz neinterese visi šie skolotāju stāsti ungāru valodā, labās vai sliktas atbildes, nepierastie skolas noteikumi un kartība un meiteņu izturēšanās pret viņu. Žanete neatzinās arī pati sev, ka tas viss gan sapnī, gan nomodā nemitīgi nodarbina viņas satraukto prātu.

Jau pēc dažām dienām Žanete saprata, ka klase ir nedalāma vienība: visiem vienādas tiesības un tie paši pienākumi. Viņa ievēroja, ka pirmajos solos nesēž vis kādi «ierēdņu bērni», bet tuvredzīgas vai arī maza auguma meitenes. Viņa izprata arī klases dežurantu pienākumus. Ar izbrīnu vēroja, kā meitenes cita citu «velk», mudina slinkās mācīties, palīdz tiem, kam_mācības grūti padodas, uzmana klases kārtību, tīrību. Tāpēc Žanetei dažreiz likās, ka ap viņu rosās desmit divdesmit Rozes Prinjē ar sarkanajiem kaklautiem. No sarunām klasē viņa saprata, ka Ungārijā vaijanus sauc par pionieriem, ka pionieru organizācijas izplatītas visā valstī un ka skolotāji ne tikai neceļ šķēršļus pionieru darbam, bet pat to veicina. Skola pionieri savu daudzveidīgo darbību apsprieda kaut kur otrajā stāvā, pionieru istabā, sapulcēs, gluži_ kā pieaugušie. Tāpat Žanete dabūja zināt, ka piemīlīga, simpātiskā Erži Soimoši ir «pionieru pulciņa padomes priekšsēdētāja». Žanete klusībā tikmēr atkārtoja šos vārdus, kamēr juta, ka mēle pie tiem pierod.

Viņa iepazinās ar skolotājām. Tās ne tuvu nebija līdzīgas māsai Andželai. Meitenes garlaikotā, vienaldzīgā sejas izteiksme nemaz neliecināja par to, ar kādu nepacietību viņa gaidīja Martas Zojomas stundas, kura mācīja ungāru valodu un literatūru, tāpat arī vēsturi; neviens

īi*

i 63

nevarēja iedomāties, kādas siltas jūtas saistīja meiteni pie krustmātes Irmas, kalsnās ģeogrāfijas skolotājas. Kaut arī brillēs, bet tik jauna, gandrīz vai bērna seja! Neviens nenojauta arī, ka viņa ar vienmēr lielāku cienību klausījās to, ko skaidroja skolas direktore, stingrā un zināšanām bagātā Ilona Avarē, kas mācīja fiziku. Kad direktore fizikas kabinetā izdarīja mēģinājumus, Žanete raudzījās viņā kā burvju māksliniekā. Cieņas pilnā apbrīnā viņa vēroja arī Ilonku Šmiti, kas, izpildīdama asistentes pienākumus, rosījās ap direktori, pasniegdama gan šo, gan to, palīdzēdama izdarīt mēģinājumus un jau no pusvārda noprazdama visdažādākos norādījumus. Ilonka Smite fizikas kabinetā jutās kā savās mājās, vēra vaļā skapjus un atvilktnes — vārdu sakot, Žanetes uztverē viņa bija apskaužama.

Žanetei vēl joprojām bija aizdomas, ka tēvs viņu pieteicis kādā priviliģētā skolā, un jau pati) pirmā fizkultūras stunda šīs aizdomas pastiprināja. Tur mājās viņi no rītiem tieši klasē izpildīja dažas gļēvas vingrošanas kustības; šeit fizkultūrai bija iekārtota speciāla, milzīga zāle. iKā tik tur nebija! Gandrīz vai elpa aizrāvās, redzot visus šos apļus, «zviedru kāpnes», bumbas un vēl daudz daudz cita.

Katra diena sagādāja jaunus, apbrīnojamus pārdzīvojumus, apbrīnojamus notikumus. Meitenes smadzenes bija pārpilnām pieblīvētas ar materiālu, kas gaidīja apstrādāšanu. Jauno iespaidu plūsma viņu gluži apstulbināja. Aiz bailēm, ka par viņas nepareizo ungāru valodu smiesies, viņai negribējās nevienu izjautāt, tāpēc nesaprotamās parādības centās pati noskaidrot. iViņa taustoties meklēja ceļu un pamazām virzījās uz priekšu, izlikdamās, ka lieliski visu saprot un palīdzība viņai nav nemaz ar vajadzīga. Arī mājās Treparvilā viņa iztika bez citu palīdzības, necieta, ka iejaucās viņas darīšanās, pat ja to mēģināja Roze Prinjē! Citi gan mēdza patverties pie viņas ... Brāļi Vavrineki bija viņas padevīgi vergi, bet Mārī Žantila ne vienreiz vien draudzības dēļ ar Žaneti tika iepļaukāta, uz ko viņas māte bija varen nadzīga. Un lai Erži Šaimoši un Māri Mikeša nemaz neiedomājas, ka viņām izdosies Žaneti savaldzināt ar savu laipnību un padevību. «Anniņ, Anniņ! ...» Nē, viņu nevarēs uzpirkt ar pastaigām zem rokas pa skolas gaiteni un cītīgu skaidrošanu un pamācībām! Nē, Žanete Rošta ļoti labi redz, ar kādu pazemojošu labvēlību šīs skaisti apģērbtās jaunkundzes izturas pret viņu. Pamazām, lai arī cik netīkama sirds dziļumos viņai bija svepstošā, nevīžīga un slinkā Biri Novaka, Žanete sāka dot priekšroku viņas verdziskajai un uzbāzīgajai draudzībai un nevis divu klases labāko skolnieču sabiedrībai.

Arī šeit bija kaut kas pārsteidzošs un nesaprotams — šī savādās valsts savādā skola ne ar ko nelīdzinājās Tre* parvilas klosterim.

Bija 23. decembris — pēdējā mācību diena pirms ziemas brīvlaika. Ziņa, ka līdz 3. janvārim nav jāiet skola, Žaneti pārsteidza pilnīgi negaidot, bet vēl negaidītāka bija pēkšņā nomāktība, kas viņu pārņēma. Šai rītā klasē visus bija sagrābis pirmssvētku satraukums. Tuklā krustmāte Marija, dziedāšanas skolotāja, ielika visai ktasei vieninieku par uzvedību, krustmāte Ilona izdzina no fizikas kabineta Biri Novaku un tās blakussēdētāju, Jo-lanu Šurani, meiteni ar melnajām uzacīm, kad abas apmainījās zīmītēm.

— Gaitenī jums būs ērtāk apspriest, ka pavadīt brīvlaiku! — noteica stingrā krustmāte Ilona, kaut viņā ari jau varēja mazliet just svētku noskaņojumu.

Visiem par pārsteigumu, nenotika vēstures stunda. Klase trokšņaini apsprieda šo gadījumu. Daži apgalvoja, ka bija redzējuši krustmāti Martu Zojomu skolas namā, citi teicās zinām, ka viņas meita saslimusi ar angīnu. Drīz te, drīz tur atskanēja jautājums:

— Un kā tad apspriede ar klases audzinātāju? Šī taču ir pēdējā pirms Jaungada! ...

Pēkšņi sarunas pārtrūka — klasē ienāca skolotājā, kas aizvietoja Martu Zojomu. Visi sveicinot piecēlās.

— Uz priekšu!

Tā bija gados vecāka sieviete apaļu seju un sirmiem matiem. Septītajā «B» viņai stundu nebija, un meitenes čukstēja cita citai: «Tā ir Gabora... Katalina Ga-bora ...» Šūpodama galvu, skolotāja apskatīja klases žurnālā dienas atzīmes, tad izsauca Biri Novaku un zobgalīgi pavērās garajā meitenē, kas gausi cēlās augšā.

— Fizikas stundā tev, jādomā, bijia pietiekami daudz

laika atkārtot visus dzejoļus, kurus tu zināji, — sacīja skolotāja. — Nodeklamē mums kādu Petefi [15] dzeju ... izvēlies pati, ko gribi.

Grūti bija savaldīt smieklus, redzot Biri Novakas izmisīgo seju. Meitenes cita citai piegrūda, klusiņām smējās, salīgojās paceltās rokas, bet pirmajā rindā maziņā Irenka Tota, kas nevienu brīdi neprata pabūt mierā un grozījās tā, ka viņas resnās bizes gluži kā divas kuģa tauvas bez mitas sitās pa muguru, pastiepās cik spēdama uz priekšu un čukstēja:

— «Nacionālā dziesma»!

Skolotājas patīkamajā, laipnajā sejā radās tāda izteiksme, it kā Biri, kas neskaidri kaut ko murmināja un šņaukājās, ar savu izskatu viņai sagādātu fiziskas ciešanas. Viņa pagriezās pret logu un sāka skatīties dārzā, kas bija ietinies plānā, šur tur ieplīsušā sniega segā. Sāka čukstēt arī citas meitenes. Biri Novaka grozīja galvu uz visām pusēm. Melno, taukaino matu spīdīgās šķipsnas lidoja no viena pleca uz otru. Smiekli klasē kļuva skaļāki, zem soliem švīkstēja kājas, un pēkšņi šai apslāpētajā troksnī ielauzās sadusmotās Arankas Peceli skaņā balss:

— Ak tu vista tāda!

Klasē iedārdējās smiekli — likās, ka būtu izšāvis neliela kalibra lielgabals. Skolotāja nodūra galvu, paraustīja plecus, bet tūdaļ sparīgi paklauvēja pie galda:

— Klusu!

Viņa nogaidoši paraudzījās uz Biri Novaku. Smaids viņas sejā nodzisa, un viņa sacīja ar slikti slēptu īgnumu:

— Tiešām, grūti ticēt, ka starp jums ir tādi, kas nezina kaut vai vienu Petefi dzejoli. Šandors Petefi — mūsu dižākais dzejnieks, viņa atstātais mantojums tik nozīmīgs un bagāts un tik dzīvs tautas atmiņā ... Ej nu savā vietā, meitenīt!

Krustmātes Katalinas pilnīgā seja kļuva nopietna, un klase apklusa, gluži kā pārņēmusi skolotājas garastāvokli; skolotāja nepārprotami bija visiem iepatikusies. Katalina Gabora lēnām pagājās starp soliem un skumji jautāja:

— Vai kāds zina kaut ko par «Varoni Janošu»?

Klase tūdaļ iešalkojās, un skolotāja, no jauna atdzīvojusies, turpināja:

— Kas' varonis Janošs bija sākumā?

Viņa noradīja uz mazo Irenku Totu, kas nepacietīgi stiepa augšup roku. Irenka palēcās kā bumbiņa un lepni izmeta:

— Viņš bija bajāru gans!

Skolotāja ar rokas kustību nomierināja smējējas:

— Tu gribēji teikt — aitu? ... Nu, kas tad ir bajāri un kas aitu gani? — Palūkojoties visapkārt, viņas acis apstājās pie Žanetes garlaikotās sejas. — Nu tu ... vari mums to pateikt?

Klase iedūcās, sāka trokšņot, visi runāja_reizē:

— Kā lai viņa zinātu? iViņa jau ir francūziete! Un tikai desmit dienas, kopš nāk skolā.

Skolotāja apstājās blakus Žanetei un nolieca savu labsirdīgo, sirmo matu apņemto seju.

— Bet tevi arī interesē mūsu dižais Petefi, meitenīt, vai ne? Viņa dzejas ir melodiskas, tāpēc patīkamas arī svešzemnieka ausij. Un, kad tu apgūsi ungāru valodu, tad, protams, ar labpatiku izlasīsi viņa darbus.

Žanete, uzreiz iekļuvusi ziņkārīgu skatienu krustugunīs, apmulsa un, ietiepīgi sakniebusi lupas, divreiz noraidoši papurināja galvu.

— Tev nepatīk dzejas? — skolotājā brīnījās. — Arī franču dzejnieki nepatīk?

Žanete paraustīja plecus un, tumši piesarkusi, klusi nomurmināja:

— Franču patīk ...

— Nodeklamē mums kādu skaistu franču dzejoli.

Klasē iestājās dziļš klusums. Visu acis bija pievērstas

Žanetei. Vēl nekad savā īsajā mūžā meitene nebija jutusies tik samulsusi. Skolotāja stāvēja līdzās un gaidīja, viņas sejā, sīku grumbiņu apņemtajās acīs staroja silts mātes smaids, dzīva interese, izpratne. Žanete piecēlās un gluži kā pa sapņiem uzkāpa katedrā, tik augstu atmetusi galvu, ka uz kalsnā kakla saspringa un izspiedās dzīslas. Gluži kā miglā acu priekšā aizlīgoja pazīstamas sejas. Svešatnīgā balsī meitene pateica:

— Lafontēna fabula «Vista, kas dēj zelta olas*.

Sākumā Žanetes balss mazliet piesmakuši, viņa tīšuprāt, izlikdamās vienaldzīga, šūpojas uz papēžiem, bet pamazām seja atdzīvojas, vārdus pavada izteiksmīgas roku kustības, un jau smaidošajā meitenē, kas skanīgā balsī deklamē fabulu, tikko var pazīt drūmo, uz klases biedrenēm allaž pikto Žaneti Roštu.

Kad Žanete atgriezās savā vietā, vairākas meitenes sāka aplaudēt. Erži Šoimoši, sirsnīgi mādama, raudzījās viņā spožām acīm. Skolotāja divreiz atkārtoja:

— Ļoti labi, ļoti jauki! Pēc dažām nedēļām tu pārtulkosi mums šo lielisko Lafontēna fabulu ungāru valodā. — Skolotāja no jauna paklaudzināja pa galdu. — Jā, kur tiad mēs palikām? Kas ir bajāri un kas aitu gani?

Māri Mikeša steigšus atbildēja:

— Senāk, kapitālistiskās iekārtas laikā, par bajāriem sauca bagātus rumāņu muižniekus, bet par aitu ganiem — cilvēkus, kas apsargāja aitu ganāmpulkus.

Starpbrīdī visa klase ielenca Žaneti. Viņa stāvēja, pamezdama acis te uz vienu, te uz otru meiteni, un klausījās.

— Tu labi deklamē, — paziņoja mazā, kustīgā res-nīte, Žanetes blakussēdētāja Aranka Peceli.

— Tu neproti «r» izteikt! — iesaucās gaišmate Ilonka Smite, fizikas skolotājas palīdze.

— Uzraksti mums šo fabulu, Anniņ, es to ievietošu sienas avīzē! — troksni pārspēja smalkā, bet pavēlošā Māri Mikešas balstiņa.

Un Biri Novaka satraukti svepstējia Žanetei tieši'ausī:

— Tu vēlreiz to noskaitīsi, man vienai pašai. Vai ne?

Gaitenī noskanēja zvans, un meitenes, skriedamas

klasē, skaļi apspriedās, vai notiks pārrunas ar klases audzinātāju. Strīdējās, vai krustmāte Marta ir bijusi skolā un ko darīs stundas laikā, kas atlikusi līdz karoga nolaišanai: vai būs «robs» vai arī krustmātes Martas vietā atnāks kāda cita skolotāja ... Bet Žanetei nācās risināt jaunu mīklu: kāpēc meitenes tik nepacietīgi gaida «šo sarunu ar klases audzinātāju», un ko tas varētu nozīmēt — «karoga nolaišana»?

Šis noslēpums, tāpat kā visi citi, beigās noskaidrojās, pametot Žaneti dziļās pārdomās. Pašā minējumu kar-

stumā klasē ienāca krustmāte Marta. Skolotāju saņēma tik pērkonīgs «uz priekšu!», ka viņa abām rokām ai'z-spieda ausis. Un jau, kā parasti, viņa sīkiem, viegliem soļiem staigā starp solu rindām, uzdod jautājumus, stāsta pati. Vienai meitenei sakārto sānis noslīdējušo kaklautu, citai nogludina sarotījušos apkaklīti. Visu acis neatturami pievērstas viņai.

— Ļoti žēl, ka nevarēju šodien būt pie jums literatūras stundā, bet man bija svarīgas darīšanas arodbiedrībā. Kā jus uzvedāties? Vai krustmātei Katalinai nebūs par jums jāsūdzas?

Visi dedzīgi protestēja. Tad pielēca kājās Irenka Tota:

— Krustmāt Marta, Anniņa Rošta deklamēja franču dzejoli! Viņa ļoti labi deklamē.

Skolotāja smaidīdama apstājās pie Žanetes; viņas roka neviļus tiecās noglāstīt melnsprogaino galviņu, bet tūlīt pat apdomīgi paslēpās dziļāk kabatā.

— Es ļoti priecājos, Anniņ! Ceturtajā aprīli, svētkos, kad mēs uzņemsim tevi pionieros, tu deklamēsi mums arī ungāru dzejas, vai ne?

Žanetes acis nikni iezibējās. Ko vēl nesagudros, viņa pionieros nestāsies! Vecmāmiņa vienmēr bija pret... Cik viņa, nabadzīte, justos apbēdināta, ja Žanete gluži vienkārši, neprasījusi atļauju, atrastos starp vaiļjaniem! «Vai-jani netic dievam, tāpat kā viņu vecāki. Dumpinieki, visu tiecas sagraut,» bija skaidrojusi vecmāmiņa. Un ungāru pionieri, protams, nav labāki... Kaut gan patiesībai par godu jāsaka, Roze Prinjē bija vislabākā meitene klasē, un tētis gribēja, lai viņas draudzētos, tikai vecmāmiņa bija tam pretī.

Žanete stāvēja, nodūrusi galvu, neuzdrīkstēdamās paskatīties uz skolotāju, un Marta Zojoma, mirkli pagaidījusi, devās tālāk. Trīsdesmit acu pāru neatlaidīgi sekoja katrai krustmātes Martas kustībai. Viņa apsēdās slimās Esteres Vamošas vietā un ar slaidu kustību sakārtoja uz galvas smago matu pīni. Kaut arī Marta Zojoma augumā nebija lielāka par Biri Novaku un viņas balsī nejuta ne mazāko stingrību — gluži pretēji krustmātei Ilonai! — skolnieces viņu mīlēja un cienīja. Klasē valdīja saspringts klusums, visi tvēra katru krustmātes Martas vārdu. Sākumā viņa runāja par visas klases sekmēm un uzvedību kopā, bet tad izraisījās gluži īpatnēja saruna.

— Jolana Surani lasa vairāk par jums visām. Es zinu, ka viņa katru dienu maina bibliotēkā grāmatas un labāk par visām pazīst ungāru un padomju bērnu un jaunatnes literatūru. Par to viņa ir pelnījusi uzslavu. Bet tu jau nelasi to vien, vai ne, Šurani? (Meitene nodūra galvu, viņas apaļā seja piesarka.) Stundu laikā tu pārstāsti bla-kussēdētājām dažādā veidā siadabūtu grāmatu saturu, atrauj draudzenes no darba, aplam ievadi viņu intereses, arī pati sev kaitē — tāpēc ka neproti atbilstoši vecumam izvēlēties grāmatas. Par spīti savām spējām, tev, Jolana, trūkst nopietnas pieejias mācībām, tu maz strādā. Bieži vien gadās, ka īsi pirms stundas turpat klasē steigā kaut kā izpildi to, kas bija uzdots mājās. Vajadzētu Ūkai mazliet pacensties, un tu varētu mācīties diaudz labak, celtos ari visas klases sekmes un autoritāte. Tu tiaču vēlies iestāties universitātē, gribi kļūt par skolotāju, vai ne?

— Jā, — klusu piekrita meitene.

— Padomā par to, ka tu mācīsi un audzināsi nākošo paaudzi... Tev vajadzēs būt viņiem par paraugu. Gan tu redzēsi, kādā jaukā dienā tev kļūs skaidrs, ka tu pildi savus pienākumus nevis piespiedu kārtā, bet pec labakas sirdsapziņas, tāpēc ka pati tā gribi. Es zinu, tas notiks drīz, tu, Jolanka, esi saprātīga meitene!

Skolotāja no jauna bez steigas pagājās starp^soliem; viņas skatiens atdūrās pret Žaneti, bet meitene ietiepīgi nenovērsa acis no gleznām pie sienas, ar visu izskatu norādot, ka viņa tikai gadījuma pēc piedalās šai sirsnīgajā sarunā.

* — Es priecājos, Peceli, ka tu vienmer esi labā gara

stāvoklī, — Žanete izdzirda gluži tuvu krustmātes Martas balsi. — Es ari pati Labprāt smejos, kad ir piemērots laiks un vieta, bet mani ļoti apbēdina tas, ka tu dažreiz ar aaviem izsaucieniem izkliedē klases uzmanību.

Skolotāja paskatījās uz gaišmataino Ilonku Šmiti un pašūpoja tar smago, zeltīto bizi apņemto galvu:

— Smite atkal aizmirsusi mājās sarkano kaklautu? Tā ir jau trešā reize pusgada laikā. Tev šķiet, ka sarkano kaklautu nēsāt nav svarīgi, ka tam maz nozīmes, — tu domā, ka labākā skolniece fizikā var sev atļauties šo to brīvāk. Kāpēc tu negribi saprast, ka, valkājot pionieru sarkano kaklautu, parādām, ka esam saliedēti un ... ar ko saliedēti!

Tad skolotāja apstājās Biri Novakas priekšā, un viņas lūpas neviļus savilkās ciešāk.

— Vajag man tikai pagriezties pa labi, un es tūlīt pat dzirdu Novakas balsi vai arī kāršu čaukstēšanu; pagriežos pa kreisi — viņa jau sūta kādam uz pēdējiem soliem zīmīti...

Garā meitene piespieda rokas pie krūtīm, sašķieba muti, bet skolotāja pameta ar roku:

— Pagaidi, tagad es runāju, pēc tam varēsi runāt tu. Es nopietni lūdzu: saņemies, tev ir vēl vesels pusgads laika. Jia tu nelabosies, nākošajā gadā nevarēsi vairs tālāk mācīties. — Krustmāte Marta pārlaida acis pār visu klasi. — Kāpēc jūs nepalīdzējāt Biri Novakai? Kāpēc neesat pamodinājušas viņā interesi pret nodarbībām, vēlēšanos mācīties? Posmveži, jums vairāk jārūpējas par saviem posmiem. Uz ko tad lai es balstos, ja ne uz jums!... Tas mani apbēdina, — viņa noteica klusi un no jauna apsēdās tukšiajā Esteres >Vamošas vietā. — Es neredzu savam darbam tādus panākumus, kādiem vajadzētu būt. Šogad taču es izvadu jūs no septītās klases. Mans pienākums uzvest jūs uz pareizā ceļa. Es atbildu par jums. Vai tad Petefi nejautāja dzejniekam Anaņam *: «Kas bij tavs skolotājs, kur esi mācījies? ...»

Klasē valdīja klusums. Marta Zojoma redzēja visapkārt nekustīgos meiteņu augumiņus, domīgās sejas. Viņa rāmi jautāja Erži Šaimoši:

— Tu gribi mācīties par ārsti, vai ne?

— Jā, par terapeiti.

Skolotāja pamāja.

— Tu katrā ziņā būsi laba ārste, tev ir izturība, griba. Pielūko, tikai mācies tikpat sekmīgi kā līdz šim. Esmu ievērojusi, ka tu vienmēr gatavo tikai jauno vielu, bet neatkārto izņemto. Tāpēc tev nerodas skaidrs pārskats par visu kopumā, par atsevišķo parādību sakarību. Bet tev, kā nākošai ārstei!, nepieciešams zināt, ka pat visniecīgākā detaļa ir svarīga visa veselā sastāvdaļa ...

Žanetes skatiens uz lielās kartes pie sienas mekleja sarkano aplīti, kas apzīmē Parīzi... Uz pakaramiem atradās mēteļi un cepures, pie tāfeles nolikti krīta gabaliņi un mitra lupata — viss tāpat kā Treparvilā un tomēr tik atšķirīgi! Cik aizskarošas bija māsas Andželas it kā neviļus izmestās piezīmes! Cik dzēlīgi viņa mēdza runāt par skolnieču mājas dzīvi, par viņu pagātni un nākotni! Bet šeit viss ir citāds... Krustmāte Marta apspriežas ar katru meiteni atsevišķi, cenšas savām audzēknēm nolīdzināt, atvieglot grambaino ceļu, uz kura viņas nodomājušas nostāties pēc tam, kad uz visiem laikiem būs pametušas savu skolu. Bet ja nu, viņai, Žanetei, pajautātu, par ko viņa grib kļūt? Nē, nē, to nekad nevarēs krustmātei

* Janošs Araņs (1817—1882) — ievērojams ungāru

dzejnieks, Petefi draugs.

Martai pastāstīt! Neteiks neko arī Erži Šoimoši... Erži grib būt ārste un, protams, Žanetes nākotnes sapni uzskatīs par blēņām. Viņa droši vien novērstos ar nicinājumu no Žanetes, ja uzzinātu, kas noticis Klaridžas hotelī. Tāds gadījums jau nu vairs nekad dzīvē nebūs! Tagad beigas, visam beigas ... Varbūt viņa strādās krustmātes Vilmas šūšanas fabrikā. Māmiņa jau arī kala plānus, kā kopā ar meitu brauks uz Rubē pilsētas tekstilfabriku. Visiem nav palaimējusies tik nodrošināta dzīve kā Erži Šai-moši vai Jolianai Šurani. Viņas dzīvos svilpodamas, pabeigs universitāti, viena kļūs par ārsti, otra — skolotāju ...

Gluži kā no tālienes viņa izdzirda pazīstamas balsis:

— (Krustmāt Marta, es, protams, slikti darīju, nepiedalīdamās svētdienu ekskursijās, bet tas vienīgi tāpēc, ka . tāpēc, ka svētdienas rītos mēs, visa ģimene, klausāmies radio! Kas mums smieklu! Bet tagad jau ...

Kāda cita runāja:

— Es domāju, krustmāt Marta, ka vajag tā darīt, lai skolotāji grūtos uzdevumus uzticētu ne tikai labākām skolniecēm vien. Tad vājās un vidējās skolnieces vairāk ticētu sev ... tas pamudinātu, rosinātu, viņas labāk mācītos ...

Tad bija dzirdama skanīga, pavēloša balstiņa, Žanetei tīkamākā no visām:

— Mājās īpašā lapā es ierakstu vistas mēneša laikā saņemtās atzīmes. Pēc šī saraksta skaidri redzams, vai es atpalieku vai arī esmu uzlabojusi atzīmes — un tētiņam ... vārdu sakot, vecākiem viss ir skaidri redzams. Vārdu sakot, tāda lapa varētu būt katrai no mums.

Atskanēja zvans, bet neviens nepakustējās, kamēr no sola nepiecēlās Marta Zojoma.

— Es domāju, meitenes, mūsu šīsdienas saruna bija noderīga. Mēs noskaidrojām daudz svarīgu jautājumu. Kā jums liekas?

— Jā!... Jā!...

— Ceru, jus nedomājāt, ka krustmātei Martai nekas cits nav prātā kā tikai piesieties un trūkumus vien katrā meklēt, ka viņa jūs nesaprot. Nudien būtu bēdīgi, ja jūs tā domātu, tāpēc ka, ja tā pamatīgi pārliek, tad savu daļu taisnības šādā spriedumā varētu saskatīt, es jau pienācīgi nepasvītroju jusu panākumus, neizstāstīju visu to, kas mani jūsu klasē iepriecina. Vairums no jums ir apzinīgi, saprātīgi bērni, mīlat savu darbu un skolu, — vairums, es siaku, bet ne visi! — Marta Zojoma uzlika roku Irenkai Totai uz galvas. Irenka, pacēlusi seju, pieglaudās ar apaļo vaigu pie skolotājas glāstošās delnas. — Jums laikam tas jau apnicis, bet es vēlreiz saku, — par visu, kas notiek kliasē, atbild ikviena no jums ... Bet nu aši ierindā — tā tik vēl trūka, lai mēs nokavētu karoga nolaišanu!

Pa gaiteni un kāpnēm klases, sastājušās pāros, devās uz fizkultūras zāli. Dunoņa bija līdzīga satraukta spieta zanēšanai.

— Moki, vai rīt iesi uz slidotavu? — kāds neganti iespiedzās kaut kur augšā uz kāpnēm.

Gaiteņa pagriezienā atskanēja:

— Desmitos satiksimies pie trolejbusa!

Kāda meitenīte satraukti stāstīja:

— Divdesmit piektajā visa mūsu cienījamā ģimene dosies uz tejāteri, uz Niacionālo!

— Bērni, netrokšņojiet! — šai kņadā ielauzās apņēmīga sievietes balss. — Un nesaki — tejāters. Kad tu iemācīsies pareizi runāt?

Žanete gāja vienā pārī ar nevaldāmo Aranku Peceli, nelikdamās ne zinis, ka tā priecīgā satraukumā diezgan jūtami kniebj viņai rokā. Cik diaudz notikumu, kāda neparasta diena! «Es, tu, viņš, mēs, jūs, viņi,» Žanete murmināja un no jauna: «Es, tu, viņš, mēs, jūs, viņi...» Atmiņā uzausa kāds sens motīvs, un viņa sāka klusiņām dungot: «Mēs, jūs, viņi...» Arānka Peceli apkampa Žaneti, bet tad pēkšņi palaida tik negaidīti vaļā, ka meitene gandrīz pakrita.

— Izrādās, tu māki arī dziedāt! ‘Vai dzirdi, Māri, An-niņa dzied! Jāpasaka krustmātei Martai!

— Vari man pateikt, es esmu atbildīgā par sabiedrisko darbu! — iesaucās Irenka Tota. — Viņa uzstāsies pie mums bērnu rītā janvārī.

Iedūcās neapmierinātā, piktā Ilonkas Smites balss:

— Ko gan tik visu tā Anniņa neprot! Tā vien skaties, ka nesāk kūleņus mest! Par traku jau nu ar viņu noņematies ...

Žanetei ļoti gribējās apsviesties un atcirst Ilonkai: «Redz, ka protu, plīsti vai pušu aiz skaudības! Jā, protu kū-le-ņus mest!» Nez ko tas varētu nozīmēt — «kūleņus mest»? Un kā lai to visu labi ātri pārtulko ungāru valodā? Un i.. un kas tas ir «bērnu rīts», «karoga nolaišana»?

Klases sastājās, priekšā — direktore un skolotāji. Dziedāšanas skolotāja, ļoti liela, pilnīga sieviete, kuru sauca par krustmāti Mariju, uzaicināja:

— Bērni! Nodziedāsim pionieru maršu ...

Kāds vienprātīgs smalku balstiņu koris! Cik aizrautīgi dzied! Bungām dārdot, divas meitenes ienesa karogu. Vienības padomes priekšsēdētāja, melnīgsnēja astotas klases skolniece, ziņoja:

— Vienība karoga nolaišanai gatava!

Tad uz priekšu iznāca katra pionieru pulciņa padomes priekšsēdētāja un, pacēlusi roku salūtam pret pieri, kaut ko ziņoja melnīgsnējai astotās klases skolniecei. Žianete saspringti klausījās, un no atsevišķām zilbēm sāka virknēties vārdi, no vārdiem — sakarīga, skaidra, skaņa Erži Šoimoši runa:

— Biedre vienības padomes priekšsēdētājaļ Septītās «B» klases pionieru pulciņa padomes priekšsēdētaja Erž-bete Soimoši ziņo, ka pulciņš trīsdesmit cilvēku sastava karoga nolaišanai gatavs!

— Pateicos! Mierā!

— Tieši tā! — atbild Erži Šoimoši un atgriežas savā vietā.

Pēc tam vienības priekšsēdētāja uzskaita panākumus un trūkumus, kādi bijuši nedēļas laikā katras klases darbā. Dažām pulciņu priekšsēdētājām viņa izsaka rājienu, citām pateicību un nostāda zem karoga._

Pēkšņi Žanete notver sevi, ka vairs nedomā ik brīdi par māsu Andželu un ir patīkami, tik apbrīnojami patīkami dzirdēt, ka pēdējā nedēļā vismazāk sliktu atzīmju saņēmusi septītā «B» klase. «Varbūt kādreiz iarī_es — ja, kādreiz arī es ieguldīšu savu daļu tik labos panākumos,» domā Žanete un lepni paceļ sprogaino galviņu. Kada jaukā dienā viņa parādīs, ka arī Žanete Rosta ir spējīga mācīties uz piecniekiem un palīdzēt kliasei iekarot pirmo vietu! Un kādreiz visi redzēs, ka viņa nemaz ar nav

slinka, nekur nederīga kavētāja, о nē! ...» Žanete paraustīja plecus un ietiepīgi atkārtoja: «Nu, gan jau kādreiz — ja būs vēlēšanās!»

Un klusiņām sāka dziedāt līdz.

Vēlāk draudzenes ilgi cita no citas atvadījās pie skolas durvīm un beidzot pa divām, pa trijām devās mājās. Žanete gāja viena, satraukta, uzbudināta līdz sirds dziļumiem; patlaban vientulība viņu nomāca. Bet nupiat aizmugurē kāds klupdams steidzās, un atskanēja Biri No-vakas svepstošā balss:

— Neskrien, Anniņ, iesim reizē! Es tevi pavadīšu līdz mājām ... Pavej, snieg!

Patiesi, no pelēka kā pēlis, apaļīga mākoņia, kas aizsedza visas debesis, bieži jo bieži sāka birt mirgojošas sniega pārsliņas. Žanete ar nepierastu rāmumu un pacietību atļāva uzticīgajai Biri pieķerties pie rokas, un tā sāka iet vienā solī, pieskaņodamās.viņas sīkajiem solīšiem. Kalsnā meitene ar taukanajiem, melnajiem matiem nez kāpēc atgādināja Žanetei gaišmataino resnīti Mārī \^ Žantilu. Katrā ziņā Biri ar lielu gatavību uzņēmās biju

šās TreparviLas draudzenes lomu. Protams, ja jāsaka patiesība, tad Žanetes sirdij vienmēr bija tuvāka Roze Prinjē nekā Mārī. Arī šeit Ungārijā Māri Mikeša un Erži Šoimoši viņai patīk labāk. Bet nē, Žanete nelūgsies šo «vīzdeguņu» draudzību, ja jau tās neuzskata viņu par sev cienīgu! Negaidot viļņa pavērsās pret Biri Novaku:

— Kas būs Erži Šoimoši? Ārste?

— Kā tad! — Iepletusi! savu lielo muti, Biri Novaka tvarstīja ar mēli sniega pārsliņas.

Ļaužu plūsmas vilkta, Žanete gāja, dziļi nogrimusi domās. Visi nesa paciņas, sainīšus, eglītes ... Laukumā Austrumu stacijas priekšā drūzmējās pūlis, sniegs nepārstāja krist lielām pārslām, dobji trinkšķēja tramvaju zvani, un automašīnu taurēšana skanēja kā svētku nojausmā. Žanete un Biri gājia nesteigdamās, nemitīgi apstādamās pie skatlogiem. Biri bija nopirkusi ceptu kukurūzu un cienāja draudzeni; abas cītīgi bāza mutē mārpuķīšu ziediem līdzīgos graudus. Aiz bailēm pūlī pazust meitenes cieši turējās rokās.

— Kas ir Erži Šoimoši tēvs? — Žanete jautāja, it kā visu laiku būtu par to lauzījusi galvu.

— Viņai nav tēva.

— Miris?

— Aha ... Vācieši kara laikā nošāva ... kā dezertieri.

— Nu tad ... tad jau viņš gan daudz naudas sievai atstājis! — noteica Žanete nedaudz naidīgā balsī.

Biri izbrīnā iepleta acis un skaļi iesmējās, bet pēkšņi, aizrijusies ar kukurūzas graudu, sāka klepot. Žanete sadusmojusies iezvēla viņai pa muguru, Biri centās kā varēdama apspiest smieklus un klepu.

— Daudz niaudas? — viņa pārjautāja, atvilkusi elpu. — Eržikas tēvs taču strādāja par atslēdznieku kada darbnīcā!

— At-slēdz-nie-ku?

Biri nebija paķērusi līdz vārdnīcu, viņai nācās šo vārdu paskaidrot ļoti sīki, palīdzot ar pastiprinātam roku kustībām.

— Viņi dzīvoja Andjalfeldā, mazā skabūzītī... pat tad, kad viņas tētis bija dzīvs. Dabūja ir badu ciest, ir salt. f. Nu, un tad mums taču tagad nav nekādu tur mantojumu. Naudu un visu tamlīdzīgu katrs pats sev nopelna.

Žanete ilgi klusēja, viņas satrauktais prāts tikai ar grūtībām uztvēra dzirdēto. «At-slēdz-nieks .:. tabad strādnieks. Un meita grib kļūt par ārsti?» Un pēkšņi Žanetei likās, ka nupat tomēr piespiedusi Biri pie sienas:

— No kā tad Erži māmiņa dzīvo?

— Strādā, — noteica Biri kā kaut ko pašu par sevi saprotamu un, atmetusi galvu, pacēla garo roku, lai iemestu mutē kukurūzias graudus. — Viņa ir apkopēja ... nez kādā tur ministrijā.

— Nemelo!

Biri piespieda rokas pie krūtīm un uzmeta draudzenei sašutuma pilnu skatienu. Viņa melo?! Kāpēc lai viņa melotu? Un kas tur sevišķs, ka Erži mācīsies universitāte? Nekā sevišķa! Katrs students, ja viņam vajag, saņem no valsts stipendiju. Arī viņa, Biri, saņems ... protams, ja vien nolems turpmāk nodoties mācībām ... tikai — kam viņai tas!

— Kas tad tu būsi?

— Redzēsim, — noslēpumaini novilka Biri, bet bija skaidrs, ka šis jautājums viņu ļoti maz nodarbina, — viņu apreibinājis sniegs un līksmā pirmssvētku kņada.

Pienāks laiks, un kārtis rādīs, kiam lai Biri nododas. !Ko tad lauzīt galvu? Jāsaka arī, ka svīst pie grāmatāmir kaitīgi — var zaudēt skaistumu, sprieda bezrūpīgā tēr-gātāja.

Viņai gribējās parunāt par kaut ko interesantāku nekā Erži Šoimoši nākotne, bet Žanete ietiepīgi turpināja prašņāt:

— Un kas ir Jolanas Šurani tēvs?

— Frēzētājs.

— Kas tad tas atkal? Žanete sadusmojās un skarbi uzsauca Biri:

— Citreiz ņem līdz vārdnīcu, es neko nesaprotu no tavas plātīšanās... Un beidz vienreiz gremot to ku-kurūsu!

— «Kukurūsu»! — iesmējās Biri, bet skaļi to neuzdrīkstējās. — Frēzētājs — tas ir frēzētājs! — viņa piebilda ar svarīgu izskatu.

— Tātad strādnieks?

— Kā tad, ka strādnieks.

— Un Jolana arī saņems stipendiju?

— Protams.

— Un Māri Mikeša?

— Kas ir viņas tēvs? Kā lai es zinu! Tiesa, viņa viendien stāstīja, ka tēvu apbalvojuši ar Darba ordeni ... Viņš strādā kaut kur ārpusē, Ozdā, vai... Vai tu slido ar, Anniņ?

— Jā-ā, pie slidotavas uz sasalušām lāmām ... dažreiz mājās slidinājāmies ...

— Kāpēc tad negāji uz slidotavu?

Žanete paraustīja plecus. Treparvilā uz slidotavu gāja tikai kungu bērni, tie, kas dzīvoja meža savrupmājās. Spoguļgludo ledu apgaismoja elektrība, skaļi skanēja radio. Kad sargi novērsās, Žanete, brāļi Vavrineki un Mārī zagās klāt pie paša iežogojuma. Viņi skatījās uz viegli slīdošajiem pāriem, klausījās muziķu un slidinājās pa ledu gar žogu, Žanete mēdīdama rādīja, kā klūp un krīt viņas klases biedrenes baltos svīteros un īsos svārciņos. Reiz pie slidotavas viņu ieraudzīja tēvs — viņš nāca no darba mājās caur mežu. Paņēmis meitu pie rokas, aizveda sev līdz un visu ceļu klusēja, it kā viņam būtu ļoti sā-

pīgi. Tikai mājās pateica, lai viņa savu kāju vairs nesper savrupmāju tuvumā. Ak, ja varētu slidot kā visi — baltā svīteri, platos, plīvojošos zvanveida svārkos! ...

— Es neslidoju! — attrauca Žanete un novērsās.

— Žēl! Citādi es būtu tev rīt no rīta aizgājusi pakaļ... No šejienes līdz slidotavai ar mākslīgo ledu viens lēciens. Tavs tētis atbrauks?

— Kāpēc tad viņam braukt?

— Nu, uz eglīti... uz svētkiem.

— Viņš tikko kā aizbrauca. Un tad ... krustmāte Vilma nesvin ziemsvētkus. Vienīgi vecmāmiņa majas .. . Nu tad uz redzi!

— Vai gribi, es tevi aizvedīšu tieši pie krustmātes?

— Kāpēc? Viņas jau arī nav nemaz mājas.

— Nu jā ... tad uz redzēšanos.

Krustmāte Vilma atgriezās pulksten četros, bet neiegāja pie Žanetes un ilgi rosījās savā istaba: virināja skapja durvis, čīkstināja kumodes atvilktnes, čaukstinaja papīrus. Žanete piecēlās no kušetes, izstaipījās un devās pie viņas.

— Tūlīt, Anniņ! Tikai pārģērbšos! — uzsauca krustmāte Vilma aiz durvīm.

«Ja tā, tad tā,» nodomāja Žanete un no jauna sariti-nājās uz dīvāna. Mājās šai laikā vecmāmiņa karinājia eglītes zarā dažādus svēto attēlus un cepa garšīgus cepumus. Visa ģimene ēda kopīgi vakariņas; vakariņas_ vienmēr bija zivs, pēc tam viņas abas ar vecmāmiņu gaja uz vakara dievkalpojumu. Māsa Žozefa spēlēja erģeles, bet koris likās dziedam eņģeļu balsīs. Tagad nu tas tikpat pagājis. Kaut vecmāmiņa atrakstītu... Ai, cik labi^butu!

— Ko tu tumsā sēdi? Krēslas stundu vadi? — Žanete pēkšņi izdzirda krustmāti Vilmu, kas uzreiz piepildīja mazo istabiņu ar raženo augumu un skaņo balsi. — Kas šodien bija skolā?

— Nekas sevišķs, — meitene gari novilka. — Karoga no-lai-šana ... un bungas rībināja, — viņa piebilda nicīgi sarauktām lūpām.

— Skaisti droši vien. Es iedomājos, — vai mums neiet pastaigāties? Uz ielas ir jauki, snieg.

— Iesim, tikai jūs teicāt, ka pārģērbjaties.

— Vēlāk pārģērbšos.

12*

J79

Viņas aizbrauca ar autobusu un izkāpa pie bezgalīgi gara bulvāra.

— Paskaties, tur mūsu Nacionālais teātris! — lepni norādīja krustmāte iyilma, bet, ievērojusi Žanetes nekustīgo seju, saprata, ka viņas vārdiem nav bijis nekāda iespaida.

— Diez cik liels jau nu nav, — Žanete piezīmēja. — Būtu jūs, krustmāt, redzējusi Parīzes operu!

— Mums ari ir opera. Tā jau gan ir mazāka par Parīzes, bet ļoti skaista. Vari Vilmai ticēt. Jaunajā gadā iegādāsimies abonementu, un tu redzēsi operu ari no iekšpuses, ne tā kā Parīzē.

Vai krustmāte Vilma būtu apvainojusies? Kāpēc tik dzēlīga? Žanete paslepus palūkojās viņā — nē, nekā tamlīdzīga. Skatiens skaidrs un sejā līksmība kā tām meitenēm, kas šodien barā traucās laukā no skolas. Bet krustmāte Vilma pat šīs divas svētku dienas ies uz fabriku...

Lēnām virzīdamās gājēju pūlī uz priekšu, viņas nemitīgi apstājās spilgti apgaismoto skatlogu priekšā, un krustmāte Vilma sprieda par izstādītajām precēm.

— Jaukas krāsas šim flanelim — rītakleitai labs ... Bet, rau, šis svīteris man patīk — silts, jādomā, kā tev liekas?

— Skaists, — noteioa Žanete un, piebāzusi degunu pie skatloga, aizrautīgi aplūkoja balto svīteri ar garām piedurknēm.

Daudz ļaužu pulcējās rotaļlietu veikalu priekšā, tālāk lietpratīgi tika- apspriestas visādas radio markas un dažādu galda lampu priekšrocības.

— Cik daudz cilvēku! — meitene brīnījās. — Vai tiešām visi kaut ko pērk?

— Nu'redzi, Anniņ, tu ari pati tagad ievēroji. Jā, visi pērk. Arī tie, kas nav atbraukuši automašīnās un kam sulaiņi nenes pakas kā tavā Parīzē — arī tie pērk.

Pūlis viņas burtiski iestūma lielā divstāvu veikalā.

— Tas ir «Pionieru universālveikals», — krustmāte Vilma paziņoja.

Žanetei jau bija mēles galā: «Būtu jūs redzējusi, krustmāt Vilma, kādi milzīgi universālveikali ir Parīzē!» — bet noklusēja. Katrā ziņā tas ir apbrīnojami, ka šeit pat pionieriem ir savs universālveikals. Interesanti,

ko par to teiktu Roze Prinjē? Un kā tikai te nav! Tur, rau — gatavu apģērbu nodaļa, te sporta nodaļia, šeit rotaļlietas un, lūk, te — grāmatas. Žanete vilka sev līdz krustmāti Vilmu, nevaldāmi lauzdamās cauri pircēju drūzmai un par visu jūsmodama.

— Ai, paskatieties — kas rotaļlietu! — viņa sauca, aiz uztraukuma sasarkusi. — Cik aists āķītis!

Cilvēki visapkārt smaidīja, kāda meitenīte skaļi iesmējās; citi atkārtoja: ««Aists āķītis»] Dzirdēji? «Āķītis .. .»» Žanetes acis iezalgojās niknumā, krampjaini satvērusi krustmātes Vilmas roku, viņa sāka to vilkt atpakaļ. Vilma Rošta nomierināja meiteni:

— Neviens jau negrib tevi apvainot, vienkārši smejas! Vai tad ari to nedrīkst?

— Par mani smejas.

— Viņiem iepatikās, kā tu pateici, un kļuva jautri. Vai tad tu domā, ka visai milzīgajai Budiapeštai tik vien rūpju kā tev pāri darīt? Kādā pasaulē tu esi dzīvojusi, ja redzi cilvēkos vienīgi ļauno?

— Kā lai es zinu, kādi viņi ir! — Žanete nomurmināja.

Viņiem līdzās stāvēja padzīvojusi, sirma sieviete ar puisīti un meitenīti, kas bija cieši ieķērušies viņai svārkos; visi trīs bijia apkrāvušies ar neskaitāmam pakām. Sieviete jautāja:

— Jūsu meitene vēl tikai mācās ungāru valodu, vai ne, pilsone? Cik mīļi viņai tas iznāk, tieši patīkami klausīties!

Krustmāte Vilma paskaidroja, ka Žanete pavisam nesen atbraukusi no Francijtas. Sirmā sieviete brīnījās: ^

— Kādas lieliskas valodnieciskas spējas! Vai dzirdi, Jožik, šīs tantes meita iemācīsies ātrāk par tev] skaidri runāt ungāriski. Kāds jauks bērns! Jūs varat but lepna, pilsone.

Pie universālveikala izejas viņas izšķīrās. Krustmāte Vilma nedaudzināja «vai redzi, Anniņ, cilvēki nemaz tev nevēl ļaunu», viņa tikai noteica:

— Tevi noturēja par manu meitu, ko tu neteiksi, Anniņ!

‘Viņas balss skanēja tik laipni un liegi, bija tik radniecīgi silta, ka Žanetes vājais augumiņš notrīsēja. Mājās

abas gāja kājām. Ap lukturiem virpuļoja spīguļojošas sniega pārsliņas; lakatos ievīstījušās sievietes un vīrieši siltos mēteļos brida pa trotuāra miklo, kūstošo sniegu. Rokuša baznīciņas priekšā Žanete cītīgi pārkrustījās, un abas, turēdamās rokās, devās tālāk — lielā sieviete ar platajiem pleciem un lokanā, kalsnā meitene.

Kāda skumjia pamošanās! Gluži nekā tāda, kas norādītu par gatavošanos svētkiem. Krustmāte Vilma, it kā šī trešdiena būtu parasta darbdiena, aizgājusi uz fabriku, un Žanete pilnīgā vientulībā klimta pa dzīvokli. Viņa ieslēdza un tūlīt arī izslēdza nadio, tad ilgi stāvēja pie loga, vērodama rīta pusē rosīgo Tekeli ielu. Bet mājās — ne svētku pīrāga uz galda, ne egles zara puķu vāzē... Vecmāmiņa, nežēlodama savas vecās kājas, bija spējīga doties uz ierēdņu savrupmājām un izlūgties inženiera sievai, kurai viņa mazgāja veļu, egles zariņu. Nabaga mīļā vecmāmiņa! Viņa apkopa visu uz svētkiem, uzposa virtuvi, meitas istabu un Žanetes kambarīti. Cik patīkami tad visā mājā smaržoja pēc olu ziepēm! ... Bet krustmāte Vilma! ... Kaut gan, protams, viņai nav laika tādām nodarbībām. Viņa jau vada veselu fiabriku, un tā nav nekāda nieka lieta. Nepaliks taču mājās uzpošanas dēļ!

Svārstīdamās šaubās, Žanete locījās kā niedre vējā, nezinādama, kas gūs pārsvaru jaunajā dzīvē: labais vai ļaunais, gaišās vai tumšās puses. Pēkšņi viņa krasi pagriezās uz papēžiem un steidzās izpildīt kādu nodomu, kas viņai bija iešāvies prātā. Meitene uzlika uz gāzes plīts lielu katlu iar ūdeni un uzvilka savu veco Treparvi-las apģērbu. Tad ta brīnums! Svārciņi priekšā kļuvuši vēl īsāki un mugurpusē nesniedz pat līdz lieliem. Viņa izmazgāja un uzspodrināja krustmātes Vilmas istabā grīdu. Citam vairs arī nepietika spēka: savēlušies mati krita uz pieres, pia seju pilienu pa pilienam tecēja sviedri, trūka elpas, un Žanete ar zināmām bažām ieklausījās sirds nevaldāmajā pukstēšanā. Bet troksnis galvā un krūtīs drīz norima, un Žanetei sagribējās ēst. Sildīdama pusdienas, viņa laiku pa laikam ielūkojās krustmātes ‘Vilmas istabā. Grīda žuva ātri, dzīvokli piepildīja pazīstamas, pierastas smaržas. Meitene kārtīgi nomazgājās un apģērba Parīzē nopirkto tumši zilo kleitiņu, ko bija izvēlējusies kopā »ar tēti. Kleitai bija balta apkaklīte, aproces un lielas atkaru

kabatas. Kad Žanete tīra, saglaustiem matiņiem, spodri baltās aprocītēs un apkaklītē apstājās spoguļa priekšā, radās svētku noskaņa. Viņa stāvēja, cieši ielūkodamās savā atspulgā, un, godbijīgi saņēmusi rokas, čukstēja: «Mī|ais mīļais dieviņ, palīdzi man, es gribu atgriezties mājās ... Tik labi būtu atgriezties ...»

Viņa atkārtojia šos vārdus vairākkārt gan prasīgā, gan lūdzošā balsī un nemitīgi gaidīja svētīgos asaru plūdus un pārmērīgās sirdssāpes, jo reizē ar šīm domām viņu parasti pārņēma mocoša un saldena smeldze ...

Raudas nenāca. Dievbijīgo noskaņojumu nemitīgi traucējia ikdienišķas domas. Žanete apsvēra, ko teiks krustmāte Vilma, kad ieraudzīs, kā laistās viņas istabā grīda, ko izmazgājusi un uzspodrinājusi viņas brāļameita. Tad locīdamās sāka aplūkot savu kleitu gan no labās, gan kreisās puses. Meitenes piere saraucās: kad pirms dažām nedēļām viņi ar tēvu kleitu pirka, tā, liekas, bija garāka. Var būt, ka viņa kopš tā laika ir paaugusies? ... «Es gribu mājās,» viņa atkal čukstēja, bet 'asaras neradās. Stāvēdama pie spoguļa, Žanete paraustīja plecus. Kā teica tā sirmā tante? «Kāds jauks bērns ... Jūs varat būt lepna ...» Tātad viņia ir «jauka»? Žanete jocīgi pavaibstījās savam attēlam spogulī, bet viņas bālā seja aiz prieka piesarka. Žanete Rosta — jauks bērns, An-niņu uzskatia Ungārijā par jauku! Cik savādi cilvēki. Kas zina — varbūt krustmātei Vilmai arī taisnība — tie nemaz tik ļauni nav ... varbūt arī patiesi negribēja viņu apvainot. Tāpat arī skolā. Erži Šaimoši taču ir gluži citāda kā «jaunkundzes no savrupmājām», arī krustmāte Marta nav nemaz līdzīga māsai Andželai.

Durvīs noskrapstēja slēdzene. Žanete gaidīja pukstošu sirdi: nupat krustmāte ieies savā istabā un, redzot kā spogulis spožo grīdu, aiz brīnuma sasitīs plaukstas. Bet krustmāte Vilma ilgi ņēmās pa virtuvi un tikai pec laba brīža ienāca savā istabā.

— Ka-as tad tas? — Žanetei par prieku, krustmāte Vilma avz pārsteiguma pat sasita plaukstas. — Tad tādus pārsteigumus tu man gatavo! Vai es tāpēc tevi baroju gluži kā zosi, lai tu vienā dienā to visu pajaistu vējā? Neko teikt, Anniņ, tev ir veiklas rokas, tas ir jaatzīst. Visu vari, vajag tikai gribēt!

Par Parīzes kleitu krustmāte neteica neko un palūdza 2aneti ieiet savā istabā, jo gribot pirms vakariņām kādu stundiņu atpūsties.

Nez ko krustmāte Vilma sauc par atpūtu? Žanete bija devusies uz savu kambarīti, paņēmusi līdz radioaparātu un aizvērusi cieši durvis, lai ne skaņa netraucētu krustmāti. Tomēr viņas istabā nez kāpēc bija dzirdama steidzīga staigāšana, kaut kas šķindēja, dārdēja, it kā viņa gatavotos pārvākties. Ko tur krustmāte Vilma dara? Vai tik negpida viesus? Un, ja gaida, kāpēc tad nesaka to >|anetei? Cik daudz laika jau pagājis, bet krustmātes Vilmas durvis vēl aizslēgtas. Tas viss viesa sirdī dīvainu, neparastu gaidu sajutu, apbrīnojamu mulsumu un laimīgu satraukumu.

— Anniņ, va-ka-ri-ņās! — krustmāte Vilma sauca un tūlīt arī ienāca, pamezdama durvis uz savu istabu vajā. Viņa paņēma meiteni pie rokas un veda sev līdz.

Uz galda stāvēja eglīte, izgreznota spožiem un raibiem nieciņiem, svecītēm, kuras krustmāte Vilma tūlīt ņēmās aizdedzināt. Zaros spīguļoja stikla greznumi, neskaitāmas konfektes, cepumi, un visu šo brīnumu apņēma viegli^1 vates mākonīši un trīsuļojoši zelta pavedieni... Tik skaisti, apbrīnojami skaisti!

Žanete stāvēja plaši ieplestām acīm, piespiedusi pie krūtīm kalsnās rociņas. Viņa raudzījās uz krustmāti, kas rosījās ap eglīti. Gluži kā miglas dūmakā meitene pamanīja kādus zīdpapīrā ietītus sainīšus. Aizžņaudzās rīkle, lūpas raustījās. Nokrist ceļos? Nē, krustmātes Vilmas sejā nav nekādas godbijības, brūnajās acīs tikai spulgo prieks, visas kustības mierīgas un vieglas ... Žanete turpināja stāvēt, krampjaini žņaudzīdama rokas.

— Nu tas būtu kārtībā! — paziņoja krustmāte Vilma, kad aizdegās pēdējā svecīte.

Un te smalki smalki ieskanējās Žanetes balss:

— Es nodziedāšu... jā, krustmāt Vilma?

Vilma Rošta palūkojās uz meiteni. Kas bērnam noticis? Seja kā pārakmeņojusies — nevieš ne prieku, ne sāpes. Ko slēpj šī bērna dvēselīte? iKāda nemierīga, jūtīga sirsniņa! Cik daudz būs pūļu, kamēr no viņas izveidosies nosvērts, veselīgs cilvēks... Vilma apsēdās krēslā, rūpīgi nogludināja ar roku savu ziaļo kleitu ar mežģīņu

apkaklīti un, uzmundrinoši! pamādama meitenei, skaļi noteica:

— Kā tad, Anniņ, jauki! Piadziedi Vilmai kaut ko skaistu.

Žanete sāka dziedāt franču Ziemsvētku dziesmu. Viņas smalkā bērna balstiņa skanēja celdamās tik augstu, ka likās, nupat, nupat notrūks kā cieši savilkta stīga. Krustmāte Vilma joprojām tāpat pamudinoši māja ar galvu un,

kad vienkāršais motīvs ieskanējās trešo reizi, sāka dziedāt līdz savā zemajā krūšu balsī. Dziesma beidzās, un likās, ka tā vairs nebūtu tā pati Žanete. Sastingums izzudis kā nebijis — sejā uzradies sārtums; līksmi vēcinot rokas, viņa sāka draiskodamās griezties istabā riņķī, lēkāt uz savām garajām kājām un apbērt krustmāti Vilmu jautājumiem:

— Kad jūs atnesāt eglīti? ... Kur paslēpāt? ... Un kā es to nemanīju? ... Ai, cik skaisti! Un cik daudz visa kā ... Šausmīgi skaisti, krustmāt Vilma!

Vilma, sataisījusi noslēpumainu seju, smējās. Abas runāja reizē, cenzdamās viena otru pārkliegt, un sacēla tādu troksni, ka stikla izgreznojumi pie eglītes brīdinoši ietrinkšķējās.

— Un dāvanas? Tu pat neesi paskatījusies, kas šajās paciņās!

Attinusi vienu, Vilma pasniedza Žanetei slidas un zābakus ar biezām zolēm un platiem papēžiem

— Tā ir tētes dāvana, — viņa sacīja. — Šeit iarī vēstule. Vēlāk, kad paliksi viena, izlasi.

Slidas tā laistījās, ka tajās varētu spoguļoties un saskaitīt vai visas skropstas, no kurām ēna krita uz šauro bērna sejiņu. Otrajā pakā, izrādījās, bija tumši zils slēpošanas kostīms un balts svīteris ar augstu apkakli.

— Tas ir ērtāk nekā svārki, — noteica krustmāte Vilma, iar labpatiku glāstīdama biezo, iekšpusē pūkaino, tumši zilo drēbi.

1 — Es uzmēģināšu! — meitene iesaucās.

— Protams! Jāzina taču, kā izskatās.

Apaļajā sainī atklājās bumba, kādā citā, kas izskatījās kā ķieģeļu kaudzīte, — grāmatas. Žanete lasīja nosaukumus:

— Aleksandrs Fadejevs — «Jaunā gvarde», Šandors Petefi — «Dzejas» (Petefi! — Liekas, šis vārds tika vakar skolā minēts, par viņu stāstīja krustmāte Katalina), Jo-lans Jožefs — «Pilsētas nomalē» ... A-а, Žozefs, kā tētis! — meitene iesaucās starojošām acīm un turpināja: — Žigmonds Morics — «Esi labs līdz pašai nāvei». Mo-riss! — viņa atkārtoja un skaļi iesmējās. — Sakiet, krustmāt Vilma, vai ungāru rakstniekiem tikai vārdi vien, uzvārdu nav?

Žanete nevērīgi nolika grāmatas zem eglītes un skraidīja pa istabu — te metās pie galda, te pie durvīm, te apstājās spoguļa priekšā un sajūsmināti aplūkoja sevi jaunajā slēpošanas uzvalkā, te no jauna pieskrēja pie bumbas.

Pieliekamajā, izrādījās, bija aukstā gaļa, zivs un svētku rulete ar riekstiem un magonēm. Vilma un Žanete paēda vakariņas pie mazā galdiņa. Krustmāte Vilma pastāstīja, ka gribējusi ataicināt ciemā pāris jauno darba biedreņu, bet šos svētkus viņas parasti pavadot vai nu ģimenes lokā, vai arī ejot kompānijā uz teātri jeb restorānu. Žanete sašuta:

— Ziemsvētku vakars — taču svētvakars, bet viņas staigā pa teātriem un restorāniem! Kur tas dzirdēts? Tre-parvilā šādus ķecerus cienīgtēvs izslēgtu no baznīcas.

Mierīgi griezdama gaļu, krustmāte Vilma paskaidroja:

— Jūsu cienīgtēvs piešķir eglītes svētkiem gluži citu nozīmi, nekā tiem bija senā pagātnē, kāliab mēs tos svinam. Cilvēki vienmēr ir bijuši priecīgi, ka ziema iet uz galu, dienas stiepjas garākas, nav vairs tālu līdz pavasarim, līdz siltai vasariņai. Visi priecājas, ka pec tumsas iestāsies gaisma. Tu tagad, Anniņ, nelauzi) par to galvu, drīz vien tas pats par sevi būs skaidrs. Tā, un nu tev nāksies apmierināties ar manu sabiedrību vien, kaut gan man būtu gribējies, lai ar mums kopā te sēdētu ir tētis, ir tava jaukā, labā vecmāmiņa. Tad tu saki, ka vakar karoga nolaišanas aktā tavu klasi paslavēja? — viņa runaja visu vienā laidā. — Cik tad jūs esat nopelnījušas piecnieku?

— Tā neesmu es, — steidzīgi atbildēja Žanete,

— citi... Vai jūs zināt, ka Erži Saimoši būs ārste? Viņa iestāsies universitātē un dabūs to ... kā viņu . ..

— Stipendiju, — pateica priekšā krustmāte Vilma.

— Protams, saņems, tāpat kā citi studenti. Arī tu saņemsi, kad pienāks laiks.

— Man nedos, — paraustīja plecus meitene.

— 'Kāpēc ne, muļķīte?

— Es ... es esmu slikta skolniece.

— Tu neesi vēl nekāda skolniece! — noteikti paziņoja krustmāte ‘Vilma. — Tā nerunā, citādi es sadusmošos! Otrajā pusgadā panāksi to, ko pirmajā esi nokavējusi.

Visiem Roštām ir viegla galva uz mācīšanos ... un ari tava māmiņa, esmu dzirdējusi, bija laba un gudra sieviete. Nu, un kas ar to svepstētāju Biri Novaku? Vai viņu arī uzslavēja?

Žanete sāka skaļi smieties. Biri — un uzslavēt! Viņa taču visslinkākā, visnolaidīgākā skolniece klasē! Šodien viņa bija pavadījusi Žaneti līdz pašai mājai, aicinājusi līdz uz slidotavu, bet kas tad to zināja, ka jau vakarā Žanetei būs gan slidas, gan viss cits!

— Tev arī nevajag ar šo Biri saieties. Pati taču saki, ka viņa visnolaidīgākā.

Žanete paraudzījās uz krustmāti un pēc īsām pārdomām cienīgi noteica:

— Viņa var vēl pārvērsties, ja kāds viņā pamodinās vēlēšanos mācīties un interesi pret mācībām. Ja viņai palīdzētu ... bet viņai neviens nepiegriež vērību — lai ņemas ar kārtīm. Tāpēc jau tāda palikusi.

Krustmāte Vilma izbrīnījusies paskatījās uz meiteni, bet pēc balss nevarēja neko noprast.

— Iespējams, ka tev, Anniņ, ir taisnība, protams, es arī pārsteidzos ar slēdzieniem. Turklāt ar viņu vajadzētu nodarboties tai, kurai viņa visvairāk uzticas: mīļas draudzenes izteiktus pārmetumus viņa pacietīgi noklausīsies un pamazām attapsies. Tad viņa, tu saki, katru dienu tevi pavada mājās?

— Jā.

i — Nu tad jau tu esi viņai iepatikusies, es jau re

dzu .... Un kad tu tētim aizrakstīsi vēstuli? Mans brālītis Joži ticis labā vietā. Raksta, ka drīz dabūs lielu, gaišu j istabu ar visām ērtībām.

— Tētis? — Žanete pēkšņi atņēma no mutes iekosto ābolu — it kā sīku pelītes zobu iecilrstaisiaplis tikko turējās plānajā miziņā, un krustmāte Vilma, steigšus pašāva Žanetei zem rokas šķīvi.

— Kā tad, tu ari izlasīsi.

— Bet es ribu ... Kas ar mani notiks?

— «Gribu», — izlaboja krustmāte Vilma, pasvītrodama skaņu «g», — «gribu» un nevis «ribu». Interesanti, kur tev pastāvīgi pazūd burti! Protams, ka tu brauksi pie tetes uz Komlo. — Un pēc brīža vienaldzīgā balsī piemetināja: — Nu, bet ja gribēsi palikt pie Vilmas ...

188

f

Divas kalsnas bērna rociņas ar negaidītu spēku apvijās viņai ap kaklu, un Žanete apbēra ‘Vilmas seju ar skūpstiem. Kad krustmāte Vilma sāka runāt, viņas balss likās nedaudz piesmakuši:

— Nožņaugsi vēl, muļķīte! Nu labs ir, vakariņas paēdām! To, kas ir palicis, jānovāc. Varbūt rīt kāds pie mums iegriežas, būs ar ko pacienāt.

iKamēr abas nesa virtuvē traukus un novietoja pieliekamajā atlikušos kārumus, Žanete staroja aiz prieka un sajūsmas. «Ko tava krustmāte, Anniņ, izcepa uz svētkiem?» viņa plaši ieplestu muti svepstēja Bid Nova-kas balsī un tik komiski atdarināja neveiklās meitenes kustības, ka krustmāte Vilma, skaļi smiedamās, atkrita priekšistabā uz krēsla, gandrīz vai izmezdama no rokām šķīvju kaudzi. «No mammas, vai zini, es dabūju divas kāršu spēles, bet no papus — izbāztu stārķi,» turpināja Žanete daļēji franču, daļēji ungāru valoda un saka kā vilciņš griezties uz vienas kājas. Pēkšņi vienā mirklī visas viņas kustības pilnīgi izmainījās, lai Katalinas Ga-boras balsī, gan ar noskaņu, gan visu stāju izrādot dziļu sašutumu, paziņotu:

— Grūti ticēt, ka starp jums ir tādas, kas nezina kaut vai vienu... Acumirklīti! — iesaucās Žanete, aizdrāzdamās uz savu istabu un tūlīt atgriezdamās ar nelielu Petefi dzejoļu sējumiņu rokā: — Kas nezina kaut vai vienu Sandora Petefi dzejoli! ... Tas ir viens no mūsu laika ievērojamākiem dzejniekiem, viņa atstātai* mantojums tik bagāts un... Ej nu, meitenīt, sava vietā!...

Tas bija jauks vakars, ne sliktāks par vislabākajiem, visdziļāk atmiņā palikušajiem Treparvilas vakariem. Beidzot Žanete ar dāvanām rokās devās uz savu istabu, bet joprojām nevarēja norimties. Viņa apāva jaunos zābakus, piestiprināja pie tiem slidas un klupdama atgriezās pie krustmātes Vilmas.

— Vai zābakus var arī bez slidi valkāt? — viņa jautāja.

Krustmāte Vilma patlaban vilka nost pāri galvai savu zaļo kleitu, un tāpēc viņas balss skanēja kā no tāluma:

— Protams, ka var. Lūdzu, valkā arī atsevišķi... bez slidi... — Viņa sāka smieties, bet tai pašā brīdī aiz-

sedza ar abam rokam muti: — Ai, nedusmojies nu uz Vilmu! Atvaino, ka viņa smejas.

Žanete šūpodamās un klupdama staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ.

— Bez slidi... Es jau nezinu, to tik savādi šeit saka.

— Galotne «ām» — tas taču ir instrumentālis.

— Bez slidām.

Klaudzinādama ar slidām, Žanete izgāja, bet drīz atkal (atgriezās:

— Jā, krustmāt Vilma, un ko jūs dabūjāt uz svētkiem?

Vilma jau gulēja igultā. Pagalvī viņai bija kaudzītē salikti trīs spilveni sniegbaltos pārvalkos, virs parastās vatētās segas uzmesta dūnu, abas apvalkos, un visā š«ai spodrajā baltumā gandrīz vai pazuda platā, labsirdīgā un mazliet nogurusī krustmātes Vilmas seja. Viņa klusu atbildēja:

— Daudz, Anniņ, daudz laba šodien dabūja ilma.

Tagad liecies, muļķīte, gulēt.

Tētis rakstīja:

«Mana mazā Žanete, ceru, ka mana pirmā vēstule tevi sastaps dūšīgu un veselu. No šejienes skolniekiem dabūju zināt, ka šodien sākas ziemas brīvdienas. Izmanto tās saprātīgi. Mācies, bērniņ, ungāru valodu, lai nevajadzētu palikt septītajā klasē uz otru gadu — tas būtu mums visiem kauns, vai ne? Esmu jau sācis strādāt. Te ir daudz ko redzēt. Gan, kad atbrauksiet kādreiz šurp abas ar krustmāti Vilmu, tev būs ko pabrīnīties. Šeit, piemēram, meitiņ, nav tādu atsevišķu šauru štreku, kādus tev gadījās redzēt Treparvilas šahtās. No tā saucamā šahtas stumbra paveras plaši gaiteņi, štreki, pa kuriem elektriskā lokomotīve velk vagonetes. To visu ļoti grūti iedomāties, ja nav redzēts paša acīm. Dušas telpa te ir tik ērta, ka varētu mazgāties vai visi Treparvilas iedzīvotāji! Un cik daudz dārzu, sporta laukumu, cik daudz jaunu dzīvojamo māju! Un kādas šeit apkārtnē atpūtas mājas ogļračiem! Man solīja dzīvokli, kaut gan vēl noteikti nezinu, kad dabūšu. Esi nu pacietīga, labā meitene, mana mīļā meitiņa. Domā par savu tēti. Es pastāvīgi par tevi domāju. Esmu tevis dēļ ļoti norūpējies. Kad sarīkosies man atbildēt, tad raksti, vai ir kaut nelieli panākumi ungāru valodā un vai joprojām dusmojies uz tēti par to, ka viņš atvedis tevi sev līdz.

Apkampju tevi cieši. Tavs tevi mīlošais tēvs

Jožefs Rošta.»

Piaslēpusi vēstuli zem spilvena, Žanete aizlika rokas aiz pakauša un plaši ieplestām acīm raudzījās blāvajās ugunīs logā. Cik daudz pārdzīvojumu, notikumu visā izgājušajā gadā! «Tas viss jāpārdomā, jāapsver, darba pietiks līdz rītam,» viņa svarīgi nodomāja. «Vispirms slidas, tad garās slēpošanas bikses — o, tas ir tūkstoškārt labākas un ērtākas par zvanveida svārciņiem! .v Bengāliskā uguns un tētes vēstule... Bet tā Ilonka Smite — nejauka meitene. Gan es viņai parādīšu! .. . Krustmāte Vilma ... Interesanti, ko tad viņa dabūjusi, kādu dāvanu? Tētim es aizrakstīšu jau ungāriski — varbūt viņš tomēr sapratīs, kaut arī te smejas, ka es saku «āķītis», «bez slidi» ...

Pārdomas pārtrūka. Žanete bija aizmigusi ciešā miegā.

6

Uzvilkusi mugurā Parīzes mēteli ar zelta pogām, nostiprinājusi pakausī sarkano cepurīti, Žanete apstajas uz sliekšņa un paziņoja:

— Es eju uz baznīcu!

Bija svētdienas rīts, pēdējais svētdienas rīts decembrī. Tekeli ielā zilganpelēkās miglas aizsegā aukstumā drebēja kailie koki. 'Krustmāte Vilma ērta flaneļa mājas kleitā, apsējusi ap galvu lakatiņu,_ kopa istabu. Izdzirdusi Žanetes vārdus, viņa neatskatījās, tikai kustības kļuva gausākas un rokas, slaukot no galda putekļus, it kā svārstoties sastinga.

— Labi, — viņa beidzot atbildēja. — Tad es iešu pastaigāties viena. Atslēgu atstāšu pie durvju sarga.

Žanete mazliet apmulsusi sāka paskaidrot:

— Man ir jāaiziet uz pusdienas dievkalpojumu. Mājās Treparvilā mēs ar vecmāmiņu katru svētdienu gajam uz dievkalpojumu, pat arī darbdienās, kad bija laiks.

Krustmāte Vilma apsedza galdu ar tamborēto galdautu, sakārtoja uz tā stingrā kārtībā pelnu traukus un porcelāna nieciņus.

— Es tavu vecmāmiņu apskaužu! — viņa noteica.

— Apskaužu, ka viņa varēja tik daudz laika pavadīt ar savu mazmeitiņu. Vientulībā, protams, nekā laba nav, mūžam viena pati, pat vienīgajā brīvajā nedēļas dienā. Nu ej, ej vien, Anniņ, tikai uzmanies, neapmaldies!

— Labi! — Jau durvīs Žanete piavērsās atpakaļ:

— Nāciet man līdz, krustmāt Vilma! Lūdzu!

— Labprāt ietu, — Vilma trokšņaini bīdīja krēslus un kārtoja paklāju uz grīdas. — Bet esmu sev tā nolikusi: brīvo dienu pavadīt svaigā gaisā. Sešas dienas pēc kārtas nākas elpot sasmakušu gaisu četrās sienās, tad jau brīvajā jāiekampj skābeklis. Svaigs gaiss, kustības, izklaidēšanās — tā es spriežu. Bet tu aicini uz baznīcu! Ko tad, ja es svētdienā saaukstēšos drēgnā baznīcā? Kas darīs manu darbu, ja man kājas un rokas savilks čokurā reimatisms?

— Bet. ..

Krustmāte Vilma, trokšņaini kārtodama istabu, bija aizrāvusies ar saviem spriedelējumiem un, neļaudama Žanetei neko iebilst, turpināja prātot:

— Es, redz, tā domāju, ka visa Ungārija ir kā tāds viens vienīgs uzņēmums, kur katram ir sava darba vieta. Ja nu viens pamet savu posteni, tad traucē visa uzņēmuma darbību. Arī skolniekiem, kā visiem darba cilvēkiem, jābūt savā postenī, tāpēc ka mūsu zemes milzīgajā mehānismā viņi ir mūsu papildinājums, mūsu maiņa. Vārgam, vājam skolniekam grūti, tas mācībās atpaliek — tā tas ir? Redz, arī tu, Anniņ, vēl esi diezgan vā-jiņa, kaut gan sejiņā parādījies neliels sārtums, arī svarā kopš atbraukšanas būsi pieņēmusies tikai kādus divus kilogramus. Vārdu sakot, es eju pastaigāties. Nezinu, kad atgriezīšos.

To pateikusi, krustmāte Vilma atvēra drēbju skapi, izņēma no turienes un nolika uz gultas melnus svārkus un adītu ķiršu krāsas jaciņu.

Žanete diezgan skaļi aizcirta aiz sevis durvis, nedroši paspēra gaitenī dažus soļus, tad iegriezās virtuvē un palika tur savā Parīzes mētelītī, satraukti elpojot, stāvam.

'Ko tikai tur krustmāte Vilma nesarunāja! Lauzi nu galvu par visu to, galīgi sapīsies ... Savāda sieviete ... Dažbrīd gluži atgādina māmiņu. Kaut gan nav ne tik maiga, ne laipna kā māmiņa un nemaz nerunā klusā balsī, bet, ja viņai nāktos mirt, tad droši vien vēlētos komunistiskas bēres — ar karogiem un dziesmām.

«Ai! Protams, krustmāte Vilma arī var nomirt, viņa taču jau tik veca, pāri četrdesmitiem! ...» Satriekta ptar šo atklājumu, Žanete pat notrīsēja. Visas šaubas izbeidzās. Izgājusi priekšistabā, viņa sadurās ar krustmāti.

— Es iešu jums līdz! — meitene paziņoja tik svinīgi, it kā parādītu neizsakāmu žēlastību.

Tomēr krustmāte Vilma nelikās izbrīnījusies.

— Kāpēc tu neesi uzvilkusi sporta tērpu? — viņa jautāja.

— Sporta tērpu?

— Kā tad! Aiziesim uz slidotavu. Jā, ka neaizmirstas — jānopērk slidām kārtīgas siksniņas, atgādini man rīt. Lai tava Biri parāda, kur tās pārdod._

Žanete aši novilka mēteli ar zelta pogām un uzvilka slēpošanas bikses. Bet tālāk ko vilkt? Balto svīteri vai tumši zilo jaku? Protams, ir vienu, ir otru, tikai jautājums — ko vilkt pa virsu: svīteri, izvelkot jaciņas tumši zilo apkaklīti, vai arī otrādi — vilkt pa virsu jaku ... Rūtainās vilnas zeķes... jaunie zābaki! Un rokās — paklusu šķindošās slidas, kas ar siavu spožumu valdzina acis.

Bieza migla sijādamās iesūca sevī cilvēku karsto elpu; visapkārt viss pelēks, zem kājām šķīdonis. Pieķērusies krustmātei pie rokas, Žanete piesardzīgi izvairījās pat no vismazākajām peļķēm un skumji paziņoja:

— Kūst, šodien nevar slidot!

— Es jau nezinu, kā pie jums tur Parīzē, bet pie mums arī atkusnī atvērtas slidotavas ar mākslīgo ledu.

— Ar mākslīgo ledu?

— Jā, ar mākslīgo ledu.

Tā pieauga Žanetes zināšanas, ik brīdi palielinājās vārdu krājums. Kad abas bija iznākušas platajā Voro-šilova ielā, meitene jau gluži viegli iepina vaļsirdīgajā sarunā ar krustmāti jaunu jēdzienu — slidotava ar mākslīgo ledu. Un tomēr, kad Žanete atradās pie slidotavas;

viņa nevarējia aiz pārsteiguma ne vārda bilst. Blāvi saules stari, it kā nākuši no tāla ceļa, lauzdamies cauri pelēkajai miglas segai, slīdēja pāri vecās pils slaikajam tornim, brlnum skaistajam tilta lokam un atdūrās pret spoguļgludo ledu, uz kurieni kopā ar citiem laimīgajiem devās arī Žanete. Nē, viņa neslidināsies gar žogu; atbalstīdamās uz krustmātes iVilmas rokas, klupdama uz savām jaunajām slidām, meitene dodas uz slidotavu, kur spēlē mūzika un kur viss ir tik neparasts, tik brīnumaini skaists, ka var sacensties kaut vai ar Parīzi!

Līksmiem dejas solīšiem Žanete gāja uz priekšu savā

sporta uzvalkā, mazo, sarkano cepurīti galvā. Krustmāte Vilma atbrīvoja roku, un meitene, izgriezusi slaiku pirueti, nogāzās tieši uz deguna. Nosarkusi kā vēzis, viņa uzrausās kājās un, sagaidīdama izsmieklu, drūmi paraudzījās visapkārt. Par Laimi, neviens nepiegrieza vērību Žanetei Roštai, un viņas apmulsums tūlīt izzuda. Turklāt Žanete ievēroja, ka viņa nav vienīgā, kas iepazīstas ar mākslīgo ledu visciešākā tuvumā — sēdus vai pat guļus, un tas viņu galīgi nomierināja. Tagad viņa centās kustēties piesardzīgāk, gar pašu slidotavas malu, un krustmāte Vilma gāja nopakaļ pa cieto zemi, gan pametot uzmundrinoši ar galvu, gan draudzīgi pamājot ar roku. Citi slidoja garām, saķērušies pāros, citi pa vienam, veidodami uz ledus apbrīnojamas figūras. Visā

šajā virpulī traucās uz priekšu ari izstīdzējusi meitene, šņaukādama sasarkušo degunu un neveikli vēcinādama garās rokas.

— Biri! — līksmi iesaucās Žanete.

Biri Novakias sejā vispirms uzradās pamuļķīgs smaids, bet tad viņas rokas un kājas sāka veicīgi airēties, un, izgriezusi lielisku loku, viņa to nobeidza Žanetei pie paša deguna, sparīgi noveldamās uz ledus. Nākošajā mirklī Biri jau bija kājās un apbēra draudzeni ar jautājumiem:

— Jaunas slidas vai lietotas? ... Cik maksā? ... Un kur sporta tērpu rāvi? Šiks! Lielisks sievišķis tava krustmāte.

Tepat arī, kā paradusi stiepdama vārdus, viņa pieklājīgi sasveicinājās iar krustmāti Vilmu, kas mīņājās uz celiņa, un saprātīgi ieteica viņai ieiet «apsildītavā».

— Anniņu es arī turp aizvedīšu!

Nemaz jau nav tik viltīgs šis spoguļgludais ledus pamats zem kājām! Divas šauras metālā sliecītes pie zābakiem, sākumā jāsper nedrošs solis, kājias slīd šķībi un greizi, bet tad rodas paļāvība, un slidas nes uz priekšu. Uz tumši zilo bikšu dibena balts plankums, Žanetes kājas slīd katra uz savu pusi, viņa spiedz, krampjaini pieķeras Biri, no jauna klunkuro pa ledu — un pēkšņi jūt iar visu augumu, ar abām savām garajām kājām, kā ja-turas, kā jānoliecas uz priekšu. Žanetei aiz sajūsmas aiz-cērtas elpa, kad viņa pirmo reizi apskrien apkārt visai slidotavai.

— Pavisam labi, Anniņ! — sauc krustmāte Vilma, kas laiku pa laikam iznāk no «apsildītavas».

Meitene skaļi un sajūsmināti kliedz:

— Vai nav tiesa, ka labi? Paskatieties, paskatieties, es arī viena pati... — Un pēkšņi gāžas tā, ka gaisā pazib tikai rokas un kājas.

Krustmāte Vilma skaļi smejas, bet Žanete ir jau augšā un kopā ar Biri pieslidinās klāt.

— Vai rīt arī atnāksi? — jautā Biri.

— Protams!

— Es varētu aiziet tev pakaļ, man tikpat pa ceļam, — piedāvājas pašaizliedzīgā draudzene. — Cik žēl, ka sestdien jau sākas mācības!...

Patiesi! Žanete bija pilnīgi aizmirsusi: sestdien beidzas brīvdienas. Bet tas nemaz neapbēdina — drīzāk viņu pārņem viegls satraukums, tādas kā patīkamas jaunā, nepazīstamā gaidas. Krustmāte Vilma māj:

— Šodien pietiks, citādi visas maliņas sāpēs, vai dzirdi?

Biri, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, ari skrūvē nost slidas un pavada viņas līdz pašai mājai. Pie durvīm krustmāte Vilma saka laipni, bet nedaudz piespiesti:

— Tevi arī, protams, gaida mājās uz pusdienām, tāpēc mēs nekavēsim.

— Nē, ko jūs! Tētis un māmiņa aizgāja uz Erže-betes ielu.

— Nu tad ienāc, paskatīsies, kā Anniņa dzīvo.

Biri pamatīgi visu aplūkoja. Tūlīt arī secināja, ka grāmatas krustmāte Vilma nav pirkusi antikvariātā. Zibenīgā ātrumā aprēķināja visu četru grāmatu cenu un tikai noteica:

— Jauks krājumiņš!

Un tiešām, virs galda piesistajā plauktiņā ciešā rinda stāv jaunās grāmatas — mācību, pie kurām Žanete vēl nav pieskārusies, un dāvātās. Biri ziņkārība ir neizsīkstoša.

— Kas jums šodien pusdienā? Vai vakarā pienākt tev pakaļ? Vai tu uz kino bieži ej?

Žanetei Biri tērgāšana jau apnika, un viņa strupi noteica:

— Svētdienas vakarus es pavadu ar krustmāti. — Un gluži vienkārši izvadīja siavu viešņu laukā.

Taču Biri nebija tik viegli aizvainojama.

— Tad es atnākšu tev pakaļ rīt no rīta. Pasaki krustmātei, lai sagatavo tev brokastis, ko paņemt līdz.

Viņa novilka lielās istabas virzienā stieptu «uz redzēšanos» un bezbēdīgi devās prom, nevērīgi mētādama rokas un kājas.

Vakarā pie krustmātes Vilmas atnāca ciemos divas jaunas sievietes. Viena bija neglīta, sakumpusi, sprogaina kā aitiņa; viņ>as melnās, dziļi iegrimušas acis raudzījās skumji un laipni. Otra izrādījās apbrīnojami dzīva un kustīga.

— Tā ir mana brāļameita, mazā parīziete, — krustmāte Vilma iepazīstināja ar Žaneti. Viņa neatlaidīgi sauca savu brāļameitu par parīzieti, tā arī neiegaumējusi vārdu Treparvila.

Abas meičas metās skūpstīt Žaneti, sajūsmā saukdamas:

— Ai, cik mīļa, kāds jauks bērns! Un jūs, krustmāt Vilma, nemaz neteicāt, ka tik smuks meitēns uzradies jūsu mājā!

Krustmāte Vilma apņēmīgi pārtrauca jūsmošanu:

— Nedrīkst slavēt, nesabojājiet man bērnu! Ko tu neteiksi, atraduši smuku. Sēdieties nu, pastāstiet, kā pavadījāt svētdienu.

Žanete ienesa ar sasmalcinātiem riekstiem un magonēm pildītu ruleti un, apsēdusies uz dīvāna, klausījās sarunā, nemitīgi sekodama ar acīm te piemīlīgajai Ibojai, te neglītajai Rožikai. Runājia par kādu Lonei — sprieda, ka viņa pārāk gausi strādājot, nepagūstot sagatavot materiālu Ibojai un aizkavējot visu konveijeru, bet brigadieris neesot iekustināms. Negribot Lonei neparko nomainīt, kaut arī viņas dēļ brigāde pagājušajā nedēļā pat neesot izpildījusi normu. Rožika mierināja iekarsušo Iboju un aizstāvēja Lonei, bet krustmāte Vilma, ērti iekārtojusies krēslā, klusēdama klausījās viņu strīdā; kad tas iedegās pārāk karsts, Vilma iejaucās un atvēsināja karojošās puses.

— Redz, ko tu man pasaki, — viņa vērsās pie Ibo-jas. — Vai tu pati vienmēr izpildi normu par simt četrdesmit procentiem?

— Nu bet...

— Tad tāpēc! Tu jau desmit gadus sēdi pie mašīnas, bet šī nabaga meiča pirmoreiz mūža ieraudzīja elektromotoru. Pārāk nepacietīga esi, Ibojia, kad runa ir par citiem.

Žanete klusiņām izslīdēja no istabas. Garlaicīgs vakars. Nez vai viesi ilgi paliks? Ko lai sadara, kamēr viņi te sēž? Žēl, ka nepaķēru līdz radioaparātu, ak, nu vienalga. Interesanti, kāpēc Rožikai tik sakumpusi mugura? Bet acis viņai ir skaistas, lielas un melnas ... vispār jauka ... Kā viņa teica? «Kāds smuks meitēns uzradies jūsu mājā ...»

Žanete piaklusu iesmējās un, gausi pagājusies pa istabu, apstājās pie savas «bibliotēkas». Taisnību sakot, līdz šim viņai nav bijis pārāk daudz darīšanu ar grāmatām. Mājās lasīja vienīgi tētis. Viņam pastāvīgi bija tādas plānas burtnīciņas, tad vēl vakaros viņš lasīja ungāru laikrakstus; sēž un lasa pie loga ar pīpi zobos. Māmiņa gultā ada, bet vecmāmiņa cep saulespuķu eļļā kartupe|us. Labi toreiz bija ...

Ar garlaikotu izskatu Žanete palapojia vienu no jaunajām mācību grāmatām, kas vēl smaržoja pec svaigas tipogrāfijās krāsas. «Buržuāziskās revolūcijas Eiropā,» viņa izlasīja pa zilbēm. «Košuts [16] un viņa piekritēji raudzījās uz uzdevumu pārveidot valsti no buržuāziskās muižniecības viedok|a. Viņiem muižas īpašnieki un dzimtcilvēki...» Muižas īpašnieki un dzimtcilvēki... pārveidošana ... Žanete vīlusies aizvēra grāmatu. Nē, nekas neiznāk! Ne vārda nevar saprast no izlasītā. Viņa pikti cilāja grāmatas un no jauna atlika, aizvien vairāk dusmodamās. Te, atvērusi uz labu laimi ģeogrāfijas mācību grāmatu, mazliet atdzīvojās, it kā satikusi vecu paziņu. «Mag-matisks spēk-s!» Magmai, kas atrodas zem liela spiediena, bez milzīgas temperatūras vēl piemīt ārkārtīgs sasprindzinājuma spēks ... Kā tad, tieši par^ to Jolana Šurani atbildēja pēdējā stundā. Jā, jā, viņa atceras, ka krustmāte Irma jautāja piar magmatisko spēku un ...

Atkal ciemiņi! Izdzirdusi zvanu, Žanete aizvēra ģeogrāfijas grāmatu un aizskrēja atvērt durvis. Tur stāvēja Erži Šoimoši un Māri Mikeša.

Žanete gluži apjukusi sasveicinājās ar meitenēm franciski, b§t, kad viņas bija ienākušas, aizcirta durvis un ka vējš iedrāzās lielajā istabā.

— Krustmāt Vilma, — vai bez elpas aiz satraukuma viņa steidzās stāstīt, — pie manis atnākušas meitenes Šoimoši un Mikeša. Vai drīkstu viņas pacienāt ar ruleti, jā? Un lūdzu, lūdzu, uzvāriet viņām kafiju, krustmāt Vilma!

Vilma Rošta sekoja Žanetei, kas nezināja, kur likties aiz prieka.

— Uz priekšu! — reizē sveicināja gaišmatainā un melnmatainā meitene.

— Uz priekšu, mīļās! — atņēma krustmāte Vilma.

— Kas tad tas, saimniece pametusi viesus priekšistabā! Nāciet, nāciet šurp Anniņas istabā, kāpēc jums šeit jāstāv?

Abas viešņas apsēdās uz dīvāna, iestājās pilnīgs klusums, tikai no virtuves, kur atradās krustmāte Vilma, bija dzirdama trauku šķindoņa. Pēc kāda brīža visas trīs meitenes sēdēja pie galda un, krustmātes Vilmas pamudinātas, dziļā klusumā dzēra kafiju.

— Nu ko tad jūs, — krustmāte Vilma aizrādīja,

— pļāpājiet, cik patīk, nekautrējieties, — un aizgāja pie saviem viesiem.

Mazajā istabā tikmēr sasprindzinājums pamazām atslāba.

— Vai tev ir jaunas slidas? — jautāja Erži.

— Jaunas, — Žanete atbildēja.

— Slidot proti? — pēc maza pārtraukuma ierunājās Māri. Samulsumā viņa spēcīgi uzpūta kafijai, un virs pieres tūdaļ uzvirmoja gaišo matu gaisīgais mākonītis.

— Šodien pirmo reizi biju tanī... slidotavā. Tur bija arī Biri Novaka, viņa mani mācīja

— Tev patīk Biri? — interesējās Erži.

— Man?... — Žanete jau grasījās uzraut plecus un jocīgi sašķiebt seju, kad pēkšņi viņai likās negodīgi šai laimīgajā mirklī, kas pārpildīja sirdi ar nevaldāmu līksmi, nodot savu uzticamo cienītāju. — Biri Novaka ir mana draudzene! — viņa skarbi attrauca.

No jauna iestājās klusums. Žanete, kas tad ir? Ja-runā, citādi meitenēm sametīsies garlaicīgi un vēl aizies. Jāpasaka, cik tas labi, ka viņas ienākušas to apciemot. Jārunā, jārunā, vienalga, par ko... Bet Žanete ir gluži kā valodu zaudējusi.

Māri Mikeša paraudzījās visapkārt:

— Tev ir jauka istaba! Tātad tu šeit arī parasti mācies?

— Neko es nemācos, — Žanete paraustīja plecus. Paņēmusi vēstures un ģeogrāfijas mācību grāmatas, kuras pirms meiteņu ienākšanas bija nosviedusi uz palodzes, viņa ar rūgtumu piebilda: — It neko es te nesia-

protu! Kā lai zinu, kas tas ir «dzimtcilvēks» un «pār-au-dzi-nā-ša-na»? Gluži neko nesaprotu!

Erži sāka smieties:

— Nudien, Anniņ, tu esi pamatīga muļķīte! Tas jau būtu brīnums, ja tu saprastu! — Un, apņēmusi Žaneti ap kaklu, mīļi noskūpstīja viņu uz vaiga. — Mēs ar Mariku jau tā brīnāmies, ka tu tik labi runā ungāriski! Bet tev vēl nepietiek, gribi visu uzreiz zināt.

— Kā tad, — piebiedrojās Māri. Viņa aši piecēlās no dīvāna, un visas trīs noliecās pār grāmatām. — Tu jiau esi no vidus sākusi! Vai tad nezini, ka mācību viela jāizņem no sākuma? Parādi, kas tur ir!

— Padod, es pati! — Erži pieprasīja.

— Pagaidi, Erži, vispirms novāksim galdu.

Meitenes sāka skriet, rosīties, nest virtuvē krūzītes

un šķīvīšus. Māri Mikeša pa ceļam iebāza vēl mutē gabaliņu ruletes un, to košļādama, iesaucās:

— Ai, cik brīnum jauka bumba! Jauna, jā?

— Kā tad. Krustmāte Vilma uzdāvināja.

— Vai zini, tev gan ir lieliska krustmāte! Vai tu viņu mīli?

Žanete, ne mirkli nevilcinādamās, atbildēja:

— Mīlu.

Meitenes apsēdās un, atbalstījušās pret galdu, sāka sarunāties; trīs galvas tuvojās cita citai.

— Vai tev Parīzē bija draudzenes?

— Es nedzīvoju Parīzē, bet Treparvilā.

— Kur tas ir?

— Tur... ziemeļos, Padekalē apvidū, tur dzīvo vienīgi ogļrači. Man bija draudzenes, pat divas.

— Jūs sarakstāties? — Māri jautāja.

— Jā ... apsēdīšos un uzrakstīšu ... Mārī un Rozei... Tikai visu liaiku neiznāk.

— Mārī... Mani ari sauc Māri, — noteica gaišmatainā meitene. — Vai gribi, draudzēsimies?

— Labi.

Žanete pavērās Marikā, tad viņas draudzenē, un melnmatainā Erži, atbildējusi ar nopietnu, nedaudz svarīgu izskatu, pamāja ar galvu. Atvērusi ģeogrāfijas mācību grāmatu, Erži apņēmīgi noteica:

— Izlasīsim kopīgi pirmo uzdevumu. Ja kaut ko nesapratīsi, jautā.

— Ne jau nu tūlīt! — pretojās Žanete. — Labāk parunāsimies.

— Nē, tieši tūlīt.

Cita pēc citas mācību grāmatas pārvietojās no plaukta uz galda — jauno skolotāju sirdis nepazina žēlastības. Žanete garlaikoti lasīja, cītīgi izrunādama vārdus, bet abas meitenes vērīgi klausījās un bez kavēšanās izlaboja katru kļūdu.

— Pietiks! Esmu nogurusi! — Žanete sāka lūgties.

— Vēl kas nebūs! — Marika tikai cītīgi paraustīja draudzeni aiz īsajām, melnajām sprogām. — Neguli, vai dzirdi?

Kad satumsa, Žanete iededza gaismu, nolika grāmatas plauktā un visas trīs uzrausās uz dīvāna. Ar lielu nopietnību viņias apsprieda skolas notikumus, izteica savas domas par klases biedrenēm un skolotājām.

— Es dievinu krustmāti Martu! — jūsmoja Māri. — Viņa ir jauka!

— Nieki! Viņa ir gudra un laba, tas ir galvenais, — pamācoši noteica Erži, acīm redzot uzskatīdama savu spriedumu par neapstrīdamu. — Krustmāte Marta zina ungāru literatūru kā ... kā neviens!

— Tas ir pareizi, — piebilda Māri. (Žaneti, kas nepārtraukti sekoja ar acīm te vienai, te otrai draudzenei, pārņēma apziņa par sarunas ārkārtīgo svarīgumu un nozīmību.) — Pēdējā pulciņa sanāksmē, kad mēs spriedām par tematiem, mans posms izvēlējās no ungāru klasiķiem Verešmarti *. Krustmāte Marta iepriekš ar mums visu apsprieda . .. vārdu sakot, redzes viedokli un tā tālāk.. . mūsu posms izcīnīja ceļojošo karogu!

— Būtu tu, Anniņ, redzējusi, kā mēs pēdējo reizi atpūtas vakarā spēlējām «Varoni Janošu»! ...

— Varoni Janošu?

— Ak jā, tu jau, protams, vēl nezini! Tas ir Petefi dzejolis. Tāds garš un saucas «Varonis Janošs».

— Episka poēma, — izlaboja nepielūdzamā Erži.

♦Verešmarti Mihajs (1800—1855) — izcils ungāru dzejnieks romantiķis.

— Nu jā. Vārdu sakot, tai ir arī mūzika uzrakstīta, bet pie mums to iestudēja krustmāte Marta ... Atnāca viesi — no dažādiem uzņēmumiem, nu tad vecāki un, zini, visi tā aplaudēja, ka vienkārši plaukstas sūrstēja! Bet tā astotās klases «audzēkne, kas tēloja Janči Kuko-ricu [17] ...

No stāstītā Žanete saprata tikai nedaudz. Skolā iestudē lugas? Uz izrādēm ierodas sveši? Meitenes skaidroja, cenzdamās viena otru pārkliegt. Šai gadā viņiem bijuši divi šāda veida vakari. Vienā inscenējuši fragmentu no Cokonaja [18] «Dorotejas», otrajā uzveduši «Varoni Janošu». Uz vakaru, lai «apmainītos ar pieredzi, atnākuši ungāru dejas pulciņa dalībnieki no skolas, kas atrodas Baiza ielā . .. Anniņa nezina, kas tas ir — deju pulciņš? Un, kas ir vienības padome, posma sanāksme, — arī nezina? Nu tad tūlīt paskaidrosim. Vienības padomē sanāk pulciņu padomes priekšsēdētāji, bet pulciņ«a padomē pulciņa padomes priekšsēdētājs apspriež dažadus jautājumus ar posmvežiem; posma sanāksmes notiek reiz pa divi nedēļām un tajās... Nesaprati? Kā tad, ka nesaprot! Pēc brīvdienām pati piedalīsies pionieru darbā, tad arī sapratīsi, bet tikmēr — stāsti vai nestāsti — tikpat nav skaidrs ...

— Ai nē! — Žanete atmeta ar roku. — Es nestāšos pionieros.

Abas meitenes mirkli sēdēja kā mēmas, bet tad tūlīt sāka birt jautājumi:

— Nestāsies? ... Kāpēc?

Žanete ļoti skaļi noteica:

— Tāpēc, lai... lai neviens mani nekomandē.

— Kas, ko tu saki? Vai tad neesi dzirdējusi par pašpārvaldi?

— Vēl jo ļaunāk! Lai nez kāds tur muļķa skuķis ņemtos mani ptamācīt! Skolotāji — tie ir pieauguši... Bet te — vienības padome, pulciņa priekšsēdētājs un vel, un vēl... Un neviens lai nedomā mani spiest mācīties!

Francijā ir brīvība, tur nevienam neliek ar varu tā kaut ko darīt...

Tā bija dīvaina runa.

— Bet šeit taču arī nevienam neliek, — skaidroja Erži. — Gluži otrādi, būt pionierim ir gods! Tas, kas nepiedalās pionieru darbā, stāv noma|us kā svešs. Bet pie mums, pionieriem, ir ļoti jauki, jautri. Gan mācības, gan izpriecas.

— Zinu, — Žanete atmeta ar roku.

— No kurienes tad tu zini? Gluži nekā nesaprati, ne drusciņas arī ne, un nu — esiet tik laipni — viņa visu zina!

Žanete sāka stāstīt par Treparvilas vaijaniem, par Rozi Prinjē, labāko skolnieci klasē, kas kopā ar biedriem līmēja plakātus, gāja uz sapulcēm un demonstrācijām. Stāstīja arī, kā vaijani viņu aicināja pie sevis, bet viņa ...

Balss aprāvās. Labāk nebūtu pieminējusi Rozi un citus vaijanus! Cilk savādi viņā klausās Erži... Bet Marika pat mazliet pavirzījās nost. Jā, patiesību sakot, viņai, Žanetei, nebija nekādu iebildumu pret vaijaniem — vecmāmiņa viņus nevarēja ciest. Bet Māri un Erži nepazīst vecmāmiņu! Un tagad nosodīs Žaneti.

— Nesaprotu, — atsaucās Erži Šaimoši, viņas seja izskatījās kā sastingusi, balss skanēja skarbi. — Nupat tu apgalvoji, ka Francijā ir brīvība, bet tagad saki, ka pionieri tur darbojušies slepeni, sapulcējas, kad satumst.

— Toties tie, kas grib, — ietiepīgi palika pie sava Žanete, — neviens viņus nespiež.

— Kā tad citādi, pat otrādi! Es būtu lepojusies un bijusi laimīga, ja varējusi strādāt kopā ar viņiem ... ar tiem ...

— Vaijaniem, — smalkā balstiņā pateica priekšā Žanete.

— Jā, ar vaijaniem. Viņu darbs ir bīstams, nemitīgi riskē. Kas mums nekait: valdība atbalsta, visur palīdz — iekārto vasaras nometnes, pionieru dzelzceļu, visu mums gādā ... Bet viņi, vaiijani!... Redz, kur bija tava vieta —^ pie viņiem! Tu piederi pie tās pašas šķiras kā viņi — pie strādnieku šķiras, tā gan! Varbūt tu baidījies?

Žanetes acis iezibsnījās. Baidījās? Viņa?! Visa Tre-parvila pazina Žaneti Rostu!... Bet patlaban viņa ietiepīgi klusēja. Labais garastāvoklis kā nebijis, aiz sāpēm un rūgta aizvainojuma Žanete vēlējās nomirt. Māri Mi-keša novērsās, tad piecēlās, paspēra pa istabu dažus soļus un apstājās grāmatu plaukta priekšā. Istabā valdīja nomācošs klusums. Tad Māri sacīja:

— Tu teici, ka Roze bija tava draudzene?

— Jā, — Žanete attrauca. — Es nekad nemeloju.

— Es jau to nesaku. Viņa bijia labākā skolniece klasē?

— Jā. — Pašas bailīgā un it kā aizlauztā balss pēkšņi aizskāra Žanetes patmīlību. Cik vien spēdama viņa centās sevi atgūt un beiļgās jau gandrīz vai kliedza:

— Un es biju vissliktākā! Visslinkākā un visnevērīgākā, jia gribi zināt! Es neciešu skolu, negribu mācīties ... un lieciet mani' mierā!

Žanete iebāza galvu dīvāna spilvenā, viss viņas kalsnais augumiņš raustījās. Lai iet projām, viņai nevajag neviena, nevajag... viņa grib mirt! Cik labi bija mājas! Neviens neprasīja norēķinus par to, kas ir darīts, un dzīve bija tik līksma, tik bezrūpīga. Šeit viņu nemitīgi apvainp un pazemo! 'Kāpēc viņas ir atnākušas, šīs rātnās meitenītes?!

— .Paklausies, Anniņ, — ieskanējās Erži balss,

— kāpēc tu tā? Nespēlē kumēdiņus. Nu kam tas vajadzīgs?

Stingru roku Erži pagrieza Žanetes galvu uz savu pusi. Žanete, no visa spēka cenzdamās apspiest raudas, mirkšķināja acis; cauri biezajam miglas plīvuram viņa redzēja Māri Mikešas jauko sejiņu un Erži stingrās gribas vaibstus.

— Mums ir tāds paradums: esi kļūdījies, .— nebaidies atzīties. Dzirdēji taču apspriedē ar klases audzinātāju. Tā arī mēs esam kļūdījušās — nepadomājam, ka esi atbraukusi pie mums gluži no citas pasaules. Neko jau par tavu iepriekšējo dzīvi nezinām. Kādreiz, kad tu mums vairāk uzticēsies, pastāstīsi par sevi... Mēs jau, protams, nevaram prasīt, lai tev viss uzreiz būtu skaidrs... Tu taču esi dzīvojusi citā pasaulē un nezini mūsu paražas.

— Arī man tas neienāca prātā, — noteica Māri.

— Es jau redzu, Anniņ, tu daudz ko saki tikai aiz spītības, bet ne tāpēc, ka tā domātu.

— Tu neesi arī vienmēr atklāta, nez карее slēp no mums, mēs taču noslēdzām draudzību, pionieru draudzību ...

— Liecies mierā, Erži! — skāņi iesaucās Māri un iekārtojās uz dīvāna līdzās Žanetei. — Vai tu vēl ilgi domā piepūsties?

Un, noliekusies pār raudošo meiteni, ar savam spēcīgajām, mazajām rociņām pamatīgii sapurināja viņu aiz pleciem.

— Nevajag, — dziestošā balsī čukstēja Žanete.

— Esmu ļoti slikta, es pati zinu.

Kā lai te nesmejas? Mjazs, vārgs augumiņš^ sarāvies čokurā uz dīvāna, šaurajā sejā ik brīdi mainās izteiksme — te to apstaro prieks, te aizplīvuro skumjas, te ta iekvēlojas sajūsmā un atkal dziest dziļā nomāktībā ... Kas par savādu radījumu šī mazā francūziete!

— Nebaidies, mēs dabūsim no tevis laukā visu slikto! — cieši solīja EržiL

Māri atmeta ar roku:

— Bērni vienmēr ir slikti. Māmiņa saka, es esot velnēns eņģeļa izskatā.

Arī Erži piemetās uz kušetes un atslējās pret sienu.

— Mana māmiņa apgalvo, ka es esot kašķīga, vienmēr un visur runājot viņai pretī un plešot muti kā iebraucamos vārtus. Kad es jautāju, kas tie par iebrauca-

£ miem vārtiem, — viņa atkal savu: nestrīdies, nerunā pretī! — Erži paklusēja, tad jautāja Žanetei: — Kad tava māmiņa nomira?

— Vasarā, — Žanete atbildēja. — Viņai bij:a plaušu vēzis, — meitene klusu piebilda.

— Vai viņa bija stingra?

— Ai nē, nekad! — Žanete beidzot piecēlās, un nu visas trīs no jauna sēdēja līdzās, sirsnīgi un draudzīgi runājoties. — Viņa bija tik mīļa ... Tēti, liekas, mīlēja vairāk par mani.

— Kādus niekus tu, Anriiņ, mels!

— Nē, tā ir taisnība, ja es saku! Visvairāk es biju kopā ar vecmāmiņu. Arī viņa ir ļoti laba! — Un vēlreiz, it kā pārliecinādama kādu, atkārtoja: — Patiesi laba.

Kad māmiņa nomira, viņai sarīkoja īstas komunistiskas bēres.

— Kādas tās ir?

— Kādas? Nu, aiz zārka iet milzums tautas un dzied ... un visi ar sarkaniem karogiem. Uz māmiņas bērēm atbrauca pat no Parīzes, un piedalījās visa Tre-parvila ...

Vārds pa vārdam, un Žanete gandrīz vai izstāstīja, ka vienīgi tikai vecmāmiņa neaizgāja uz sēru mītiņu, — nevarēja paciest, ka viņas meitu bez mācītāja, bez baznīcas dziesmām, gluži vienkārši «iemeta bedrē». Šajās krustmātes Vilmas sabiedrībā pavadītajās nedēļās, jaunaja, notikumiem bagātajā dzīvē Žanete arvien biežāk atcerējās savu vecmāmiņu. Meitenes redzes loks negaidot paplašinājās, un viņa neviļus pastāvīgi salīdzināja, sprieda. Tālais vecmāmiņas tēls tā kā samazinājās, sarāvās, vienmēr vairāk zaudēdams savu bijušo nozīmīgumu. Bet, jo spēcīgāk Žanete to izjuta, jo lielāka viņas uzticīgajā sirdī auga smeldzoša mīlestība un līdzjūtība pret nezinošo, veco vecmāmiņu . .. Nē, viņa nevienam nenodos savu vecmāmiņu, atmiņas par viņu saglabās sev vien, un vispār nodevība nav viņas dabā! Lai Erži un Māri doma par viņu, ko grib. Savā laikā viņa taču nenodeva_ arī vaija-nus ... ņu un tad ... ir lietas, par kurām cilvēki nemedz runāt pat tad, kad var izteikt savas domas tikpat labi kā Erži. Žanete ar sajūsmas pilnu apbrīnu palūkojas uz slaiko, smuidro meiteni. Gluži kā pieaugusi un visu, visu zina! ...

Vēlāk, kad Žanete atkal sēdēja, saritinājusies kamoliņā, mīkstajā krēslā divatā ar krustmāti un sirsnīgi runājās, viņa sacīja:

— Ai krustmāte Vilma, jus pat nevarat iedomāties, cik Erži ir gudra! Briesmīgi gudra!

— Paskat tikai!

— Pie mums Treparvilā arī ir viens cilvēks, Lorans Prinjē, tas tāpat varēja visu, visu paskaidrot! Manas draudzenes tēvs!

Viņa to paziņoja noteikti un lepni. Laiks un attālums izšķīra nesen vēl neskaidro jautājumu: kas viņai Roze ir — draugs vai ienaidnieks? Roze vienmēr bija labi izturējusies pret Žaneti, un arī pati Žanete sirds dziļumos

viņu mīlēja, cienīja un... un varbūt apskauda drosmīgo meiteni. Jā, kā tad, viņas bija draudzenes, un reiz, kad būs attiecīgs garastāvoklis, Žanete uzrakstīs viņai vēstuli!.

— Un kur šis jūsu gudrais cilvēks strādāja?

— Šahtā, kopā ar tēti.

— ‘Vecs, jauns?

— O, ļoti vecs!

— Cik tad viņam gadu?

— Daudz, — Žanete pārlika. — Droši vien kādi četrdesmit pieci.

Krustmāte Vilma sašutusi sasita plaukstas:

— Tikpat, cik man! Tātad arī es esmu ļoti veca! Ak tu muļķīt_e!_ Kāpēc apbēdini krustmāti Vilmu?

— Nē-ē, nemaz ar ne! — Žanete mazliet samulsa un pēkšņi negaidot iejautājās: — Vai jums, krustmāt Vilma, nekad nav gadījies apprecēties?

Vilma Rošta sāka smieties, bet ne kā parasti, dārdošiem smiekliem, no kuriem drebēja viss viņas raženais augums, arī atbildēja dīvaini klusā balsī:

— Nē, nav gadījies ... Bet ne jau tas galvenais. Redzi, nebija laika . .. Kad biju jauna, precību gados, nācās kopt un audzināt bērnu.

Žanete iepleta acis:

— Kādu bērnu?

— Tavu tēti, — paskaidroja krustmāte Vilma. — Mēs agri zaudējām vecākus, nu un brālītis palika manā apgādībā. Tā arī jiaunība aizritēja, Vilmas laiks pagāja.

Iestājās klusums. Veikli ņirbinot pirkstus, krustmāte Vilma pina galdauta bārkstis. Žanete norausās no krēsla, piegāja pie krustmātes un, nolaidusi rokas,. noteica dīvaini smalkā balstiņā:

— Un tagad jums atkal kopjams bērns, krustmāt Vilma?

Te pa visu istabu noskanēja labi pazīstamie dārdošie smiekli.

— To tu, Anniņ, labi pateici! — krustmāte Vilma atzina un tai pašā elpas vilcienā turpināja: — Bet slidas tā arī mētājas tavā istabā. Vajag kārtīgi noslaucīt, citādi sarūsēs.

Nākošajā dienā Žanetei atnāca pakaļ Biri. Viņas ilgi klaiņoja pa ielām, apskatīdamas skatlogus, līdz beidzot nopirka slidu siksniņas. Ceļā uz slidotavu un vēlāk līdz pašām mājām Biri nemitīgi runāja par to, ka sīkumu tirgū viņas būtu varējušas lētāk nopirkt siksniņas un atlikušo naudu izlietot saldumiem._

Tā nu Žanete kļuva par pastāvīgu slidotavas apmeklētāju. Krustmāte Vilma, pakliausot Biri praktiskajam padomam, deva līdz lielu daudzumu sviestmaižu — brāļameita atgriezās mājās vienā laikā ar krustmāti ap pulksten četriem. Meitene ieradās sasarkusi, satraukta un bez gala varējia stāstīt par visu, kas pa dienu bija noticis. Iedomājieties — viņa sacentusies ar Biri skriešanā un uzvarējusi! Pēc tam dzērušas bufetē aveņu sīrupu — ai, cik garšīgu! Un tad vēl viņa pazaudējusi dūrainīšus, un skaļrunī kāda balss paziņojusi, ka tas,, kas pazaudējis dūrainīšus, varot tos saņemt «apsildītavā»:

— Es saku, ka esmu pazaudējusi dūrainīšus. Šie prasa: «Kādā krāsā?» — «Tumši zili, adīti.» — «Gludi viai izrakstīti?» Biri mudīgi skatās vārdnīca. Taču vārds «izrakstīti» nez kur pazudis un nav dabūjams! Bet te izlīdzēja kāda sieviete. «Nē, es saku, nav izrakstīti.» Bet kas cilvēku salasījās! Ne gala, ne malas! Krustmāt Vilma, jūs nevarat pat iedomāties... Es sadusmojos. Atdodiet, saucu, manus dūrainīšus!

— Nu, vai tad atdeva?

— Protams.

Reiz Žanete atstāstīja ar triumfējošu izskatu:

— Iedomājieties, krustmāt Vilma, es nesos pa ledu, un te viena slida atskrūvējās uiļ palika guļot, bet kāds zēns to pacēla un man atnesa.

— Kāds zēns, rātns puika?

Žanete paraustīja plecus un zīmīgi pasmaidīja:

— Nu zēns kā jau zēns! Viņš teica: «Atbalstieties pret savas draudzenes plecu, un es jums pieskrūvēšu slidu.» Bet es viņam lepni atcirtu: «Nebāzies svešās darīšanās!»

— Pareizi! — priecīgi pamāja krustmāte Vilma. — Vai liels zēns?

— Diezgan liels, — bez ciešas pārliecības atteica Žanete, un varēja manīt, ka viņai gribējās, lai viņas bruņi-

209

14 — 2uža Turi

nieks būtu bijis pāris gadu vecāks. — Apmēram gadus trīspadsmit, bet diezgan maza auguma. — Un, bridi pārdomājusi, piebilda: — ‘Var ari būt, ka viņam tikai divpadsmit. Biri pat sadusmojās: «Neproti, saka, ar puikām apieties!»

— Viai tad viņa prot? — krustmāti Vilmu acīm redzot šis stāsts ļoti ieinteresēja. — Var būt, ka Biri ari ar tevi dalījās savās zināšanās?

— Nē, Biri neplātās! Un nemaz nav skaudīga. Katru reizi piegrūž iar elkoni, ja kāds uz mani paskatās.

— Vai tad uz tevi skatās?

— Protams. Ari šodien kāda gluži pieaugusi meiča teica, ka man esot smuks purniņš. Vai tas tiesa, krust-māt Vilma?

— Par to vēl jāpadomā.

Krustmāte Vilma ari patiesi lauzīja par to galvu. Vakaros, kad, nogurusi pa visu garo dienu, viņa atpūtās zem milzīgās dūnu segas, visas domas grozījās ap vieniem un tiem pašiem jautājumiem, kas viņu pastāvīgi nodarbināja: viņa domāja par fabriku un savu brāļameitu. Meitene ir godkāra, pastāvīgi grozās pie spoguļa, dzird katru aizrādījumu par savu izskatu, bet kritiku lāgā necieš ... «Ietiepīga, untumaina,» Vilma Rošta norūpējusies prātoja. Un tūlīt sāka uzskaitīt pretējās īpašības: «Jā, meitene ir godkāra, tas tiesa, bet nav lielīga. Protams, viņa klausās, ko par viņu runā, bet dzirdēto atstāsta godprātīgi, bez izpušķojumiem. Meitenei ir labas dotības un uzticīga sirds, pieķeras cilvēkiem. Pat šo nolaidīgo Biri, arī to ņem savā aizsardzībā. Ietiepīga, bet viņā ir taisnīguma izpratne, tāda nenovērsīsies no pareizā ceļa. Kas no viņas iznāks? Kāda izveidosies? Vai atradīs savu īsto vietu, kā iegrozīsies meitenes dzīve?»

Tā prātoja krustmāte Vilma, kurai nu atkal bija kopjams bērns. Viņa parakstīja savā kabinetā dokumentus, šķirstīja tehniskas grāmatas, atsaucās uz nemitīgiem telefona zvaniem, sekoja darba norisei cehos, sarunājās ar brigadieriem, ar šuvējām, «ar mehāniķiem un iesaiņotājām — bet visur viņai kā ēna sekoja rūpes par mazo, melnmataino meiteni. Vai Anniņa ir, kā nākas, paēdusi? Vai viņu neietekmē nelabvēlīgi Biri Novaka? Kad tik nav salauzusi slidotavā kāju vai roku? Un, jo vairāk krust-

māti Vilmu nomāca šādas raizes, jo pašaizliedzīgāk un neatlaidīgāk viņa iedziļinājās darbā, kā tiekdamās atgūt to, ko patērējusi, nododamās blakus domām. Gadījas, ka Vilma atnāca mājās pirmā, un tūlīt nemiers viņai uzmācās no jiauna. Beidzot, kad viņa jau bija paguvusi pārģērbties mājas kleitā, meitene ieradās, ošņādama no virtuves plūstošās brīnišķās smaržas, un vērsās pie krustmātes pastāvīgi ar vienu un to pašu jautājumu:

—r Pie manis neviens nav nācis?

— Nē, pagaidām neviens.

Krustmāte Vilma zināja, ka brāļameita nemitīgi gaida Erži Šoimoši un Māri Mikešu. Arī viņa pati juta tādu kā vilšanos: tuvojas sestdiena, brīvlaiks beidzas, bet meiteņu kā nav, tā nav. Labā krustmāte Vilma ir skuma, ir priecājās kopā яг Žanetii, kuru tagad saprata arī bez vārdiem. Dažreiz Vilmai likās, ka viņa vēlreiz pārdzīvo savu jaunību, gatavojas lielajam dzīves ceļam, tikai tagad viņu vairs neapdraudēja senākās briesmas un viltīgās lamatas. Protams, dzīves ceļš augšup ir pastāvīgi nelīdzens, tanī netrūkst ne bedru, ne grambu. Cik cilvēks nedabū 'svīst, iekams sasniedz virsotni. Toties tad paveras dzīve ar visām brīnum jaukajām iespējām. Bet toreiz, kad beidzās Vilmas Roštas bērnība, viņai nebija kur iet, un, lai arī kā centās tikt uz priekšu, visi ceļi bija slēgti.

Vilma juta kā slogu noveļamies, kad pēc brīvlaika Žanete no jauna atradās drošībā — skolas sienās. Visos dokumentos un burtnīcās tagad rakstīja: tūkstoš deviņi simti piecdesmit trešais gads. Dienas kļuva arvien garākas. Zemi sedza bieza sniega kārta, pagaidām vel pavasaris bez steigas gatavojās savu tiesību svinīgajai pārņemšanai.

7

Tagad Žanete vairs neapstājās uz katra ielas stūra, lai izlasītu ielas nosaukumu. Paķērusi padusē portfeli ar jaunajām mācību grāmatām, viņa ātriem un noteiktiem soļiem sasniedza sarkano mūra ēku, šķērsoja piesnigušo dārzu un tikpat braši kā pārējie skolnieki

sveicināja ar pionieru devīzi preti'rn nākošos skolotājus. Otrajā stāvā viņa apstājās gaiteņa galā savas klases durvju priekšā. Aiz durvīm dzirdamā kņada vairs neizraisīja viņā smeldzošu pamestības izjūtu. Atviegloti nopūtusies, viņa apņēmīgi nospieda durvju rokturi un apstājās uz sliekšņa savā švītīgajā Parīzes mētelītī ar zeltītajām podziņām, — parādījusies gluži kā priecīgas ziņas vēstnese: ieradusies Anniņa Rošta.

Tomēr šis notikums nemaz neizraisīja tik satriecošu iespaidu, par kādu viņa bija pēdējās satraukumā un nepacietīgās gaidās pavadītajās dienās sapņojusi. Daži viņu apsveica draudzīgi, bet tūlīt pat novērsās, turpinādami dalīties iespaidos par brīvdienām. Citi uz mirkli pacēla acis no mācību grāmatām, paskatījās uz viņu un no jauna sāka murmināt, atsvaidzinādami pirms stundām atmiņā zināšanas, kas brīvlaikā bija paguvušas apsūbēt. Maziņā Irenka Tota laipni pamāja Žanetei, Biri Novaka trokšņaini pielēca no savas vietas. Beidzot arī meiteņu grupa, kas pie krāsns par kaut ko sačukstējās, ņēma vērā Žanetes ierašanos, tikai nepamanīja, ka viņa ir noskumusi.

— Labrīt, Anniņ! — uzsauca Erži Šoimoši. — Kas tev, tu izskaties tāda kā pārvērtusies! Uzbarojusies esi, vai?

— Lieliski izskaties! — kā parasti, sajūsmiinati atzina Māri Mikeša, spiezdama muguru pie siltās krāsns. — Kā iet?

— Var iztikt, — norūca Žanete un devās uz savu vietu.

Taču solā līdzās kustīgajai Peceli jau sēdēja kada nepazīstama meitene un, galvu nepacēlusi, kaut ko ātri rakstīja burtnīcā. Žanete ieraudzīja tikai viņas iesarkanās sprogas. Izrādās, — Katalina Bede jau izveseļojusies no masalām un atnākusi uz skolu. Žanete neviļus paskatījās uz otro solu, kur viņa bija sēdējusi iepriekš, uz tukšo Esteres Vamošas vietu, bet arī tā bija aizņemta, tur atradās drukna, mūsaina meitene. Žanetes niknākais ienaidnieks jau ieradies! Tā taču bijia viņa, kas pirmaja dienā nosauca Žaneti par cērmi!

Žanete stāvēja ejā starp soliem, un viņas sejā bija lasāma nesamierināma naida izteiksme. Lēmums bija gatavs: atriebt neciešamajam un nejaukajam skuķim, kas viņu bez kādia iemesla bija apvainojis. Pagaidi tik, gan vēl iepazīsi Žaneti Roštu! Tā tev parādā vis nepaliks. Jā, bet kur lai tomēr tagad apsēžas? Žanete jau bija pieradusi; ka Aranka Peceli pastāvīgi kniebj un grozās kā vilciņš. Kas tagad viņai sēdēs līdzās? Vislabāk butu pagriezties un doties mājās. Diezgan tā labuma! Daudz interesantāk aiziet uz slidotavu. Te Biri Novaka satvēra viņas roku un sāka čukstēt ausī:

— Gribi, palūgsim krustmāti Martu, lai viņa apsēdina tevi pie manis! Būs labāk, ja tu palūgsi. Pasaki viņai, ka Novaka, rau, ir mana labākā draudzene, ka zina franču valodu ... Sak, esiet tik laipna ...

Kas? Biri zina franču valodu? Blēņas! Starp citu, drīz nebūs vajadzīgas nekādas vārdnīcas, ne paskaidrojumi ar roku palīdzību. Kaut arī ar kļūdām, bet Anniņa Rošta jau diezgan tekoši runā ungāriski.

— Anniņ! — atskanēja Erži Šoimoši krušu balss. — Nāc sildīties.

Zemu nokārtu galvu Žanete negribīgi devās uz krāsns pusi. Viņai nelika mieru kādas domas, tik ļoti gribējās pajautāt: «Erži, kāpēc tu neatnāci? Es tevi tā gaidīju!» Bet nevar taču uzsākt sarunu ar pārmetumiem! Citādi vēl Erži nodomās, ka Žanete grib atgādināt viņu zvērestu. Nē, viņa nekad un nevienam nav uzplijusies ar savu draudzību. Gluži otrādi! Mājās Treparvilā ...

Žanete palika nedroši pie krāsns stāvot. Gaišmatainā Ilonka Smite, nepievērsdama viņai nekādu vērību, dedzīgi izjautāja Jolianu Šurani:

— Un kā tālāk? Kurā no māsām viņš iemīlējās?

— Viņš iemīlēja jaunāko, Aglaju, — steigšus turpināja Jolana, meitene ar melnajām uzacīm. — Viņš jau nu viņai neteica, bet viņa nojauta. Aglaja jau arī mīlējia kņazu, bet viņu kaitināja, ka viņš ir tāds lempis, savdabīgs un vispār runā daudz ko nesaprotamu. Un beigās viņš palika traks.

— Un kas tālāk? — steidzina Ilonka.

— Tālāk nekas, beigas, — paziņoja Jolana. — Palika traks, viņu aiizveda uz ārzemēm uz sanatoriju. Aglaja viņu reiz (apciemoja, bet viņš nepazina.

— Blēņas! — pārtrauca viņas stāstījumu spalga, smalkā Māri Mikešas balss. — Nu kas tur interesants?

Jolana Šurani ņēma romānu savā aizsardzībā: interesanta tajā ir daudz, tikai izstāstīt, protams, grūti. Erži Šoimoši aizrādīja, ka lietderīgāk būtu lasīt septītās.klases obligāto literatūru, arī krustmāte Marta teikusi to Šurani, bet Jolana atmeta ar roku: sen jau izlasījusi visu, kas paredzēts septītajai klasei, un vispār ir jau paguvusi aprīt visas skolas bibliotēkas grāmatas.

— Man arī ir grāmatas, — piedalījās beidzot sarunā Žanete. — Ja gribi, es iedošu tev palasīt.

Erži Šoimoši izbrīnījās:

— Tu izlasīji jau visas četras?

Žanete paraustīja plecus:

— Neesmu pat sākusi. Neko tajās nesaprotu! Un vispār nemīlu lasīt.

Ilonka Šmite pagriezās pret Māri un noteica diezgan skaļi:

— Kad viņa grib, tad lieliski saprot ungāru valodu, bet, kad jālasa vai jāmācās, tad pēkšņi neko nesaprot!

— Kas tev par daļu! — Žanete zibošām acīm metās virsū Ilonkai, it kā gatavotos lēcienam. — Mūžīgi lielies! Es tevi pazīstu. Mums arī bija tādas vīzdegunes! Es ar viņām nesagājos, man gar viņām nebija nekādas daļas, bet šeit... Ungārijā tev nav tiesību lielīties! Es arī... es arī varu ...

Klasē ienāca krustmāte Marta, meitenes aizspurdza katra savā vietā, un vienīgi Žanete stāvēja pie krāsns, sarkana kā vēzis, viena, gluži kā pirmajā dienā. Dežurantes cita pēc citas ziņoja.

— Krustmāt Marta, — ieminējās Erži šoimoši, — Ka-talina Bede ir vesela, un tāpēc Anniņai Roštai nav kur sēdēt. Atļaujiet viņai apsēsties pie manis, mēs esiam sarunājušas kopā mācīties.

Erži blakussēdētāja, garā, klusā un flegmatiskā Te-reze Baloga, pārvietojās uz pēdējo solu, bet Žanete apsēdās viņas vietā līdzās Erži. Žanetei likās, ka, ieņemot solā vietu, viņa beidzot ieguvusi arī pastāvīgu stāvokli klasē. Līdz šim viņa jutās šeit kā viešņa, bet tagad pilnīgi iesaistījusies kolektīvā. Kad iemīļotā skolotāja, iedama starp solu rindām, apstājās pie viņas, Žanete

pukstošu sirdi gaidīja, ka nupat, nupat krustmātes Martas roka pacelsies un paglāstis viņas vaigu, bet skolotāja pat nemēģināja to darīt.

— To tu esi labi izdomājusi, Šoimoši, — nodarboties ar Roštu, — viņa paslavēja. — Man patīk jūsu noruna. Ari tev pašai nebūs par ļ:aunu atkārtot visu izņemto.

— Jā, kruslmāt Marta, tieši tāpēc es nolēmu.

— Nu jau laiks tev ķerties pie darba, — krustmāte Marta vērsās pie Žanetes. — Kurā posmā tu esi?

Žanete ietiepīgi nolieca galvu. Viņas vieta atbildēja Erži:

— Pagaidām neviena.

Tad piecēlās Māri Mikeša.

— Manā posmā ir tikai piecas meitenes, bet Šurani un Šmitei — katrai pa sešām.

«Es nestāšos pie jums ... nestāšos ...» atkārtoja^ pie sevis Žanete, bet tomēr klusēja. Viņai jau bija zināms, ka visa klase sadalās posmos, ka tās ir Ungārijas tautas vēstures varones, kuru vārdā šie posmi nosaukti, ka ir vēl posmi «Sarkanā zvaiigzne» un «Esi gatavs». Meitenes pašmīlība bija aizvainota. Redz, kā viņu apspēlējuši! Gluži vienkārši — nav nemaz ņēmuši vērā viņas pretošanos, notrausuši to kā vieglu pūciņu. Bet reizē ar to viņa sajuta atvieglojumu ... Viņa bija darījusi, ko varējusi, un tagad domās taisnojās vecmāmiņai: «Nudien, vec-māmuļ, es to negribēju!» Bet sirdī tobrīd uzvirmoja prieks: «Es būšu pioniere! Man būs sarkanais kaklauts!»

Kaktā krāsnī sprēgāja degošas malkas pagales, bija silts, klasē juta smaržojam krītu un sūkli. Pie sienas piekārto portretu sejas Žanetei jau bija pazīstamas. Laiku pa laikam bija dzirdama kāju švīkoņa, papīru oaukstina-šana un solu čīkstināšana. Biri Novaka slepus iekampa no pudeles malku piena, krustmāte Marta draudzīgi pamāja Anniņai. Mazliet pieliektu galvu, it kā to_nospiestu pakausī mezglā saspraustā zeltaini kastaņbrūna matu pīne, viņa lēni pastaigājās starp soliem. Skolotājia_stāstīja, ka ar lielu interesi gaidot no meitenēm sacerējumu par pagājušajām brīvdienām:

— Žēl, ka šīsdienas stundu mēs nevaram veltīt pārrunām par šo tematu, bet laiks negaida,_ jāizliek atzīmes par pusgadu. Tāpēc par brīvdienām jus pastāstīsiet

sacerējumā. Uzdodu jums uz nākošo reizi: «Kā es pavadīju ziemas brīvdienas». Un tagad sāksim stundu. — iKrustmāte Marta uzkāpa katedrā. — Šodien iepazīsimies ar Jožefa 1 dzīvi. Kura no jums pateiks, kā radusies dzejnieka autobiogrāfija, kas publicēta viņa grāmatās?

Pacēlās vesels roku mežs — gandrīz visi gribēja atbildēt.

Krustmāte Marta pārlaida skatienu pār satrauktajām bērnu sejām un izsauca Terezu Balogu. Atšķirībā no citiem Tereze vienaldzīgi raudzījās kaut kur sānis. Izdzir-dusi savu uzvārdu, meitene gluži kā pamodās no snaudas, gausi piecēlās, samirkšķināja acis un pat viņas lūpas sašķiebās aiz aizturētām žāvām.

— Nu, mēs gaidām, Bialoga. Atkārto jautājumu!

— Jautājumu ... jautājumu ...

Krustmāte Marta smaidīdama noteica:

— Nu labi, Baloga. Kad būsi pamodusies, pacel roku. Tikmēr mēs paklausīsimies, ko saka Peceli.

Aranka mudīgi pielēoa kājās, bet paguva vēl tā iekniebt rokā savai sarkanmatainajai draudzenei, ka tā gandrīz vai iespiedzās.

— Atila Jožefs bija pievienojis šo autobiogrāfiju savam lūgumam pieņemt viņu darbā.

— Dzejnieka bērnība bija ļoti smaga, — Aranka sāka bērt. — Viņš ir dzimis tūkstoš deviņi simti piektajā gadā. Kad viņš bija trīs gadus vecs, viņa tēvs Arons Jožefs emigrēja, bet viņu pašu Bērnu aizsardzības liga nodeva audzināšanā Ečedā. Tur viņš līdz pat septiņu gadu vecumam strādāja fermā par gana palīgu. Pēc tam viņa māte Berbala Pece paņēma viņu uz Peštu un pieteica skolā otrajā klasē. Viņa māte bija veļas mazgātāja un apkopēja, viņai bija trīs bērni, un Atila Jožefs bērnībā augām dienām klaiņoja pa ielām un skvēriem ...

2anete čukstus pajautāja Erži:

— Pazīstams dzejnieks, ja?

Erži divreiz pamāja ar galvu.

— Vai viņš miris? — turpināja izjautāt Žanete. [19]

— Metās zem vilciena, — tāpat čukstus atbildēja Erži. — Bet tagad ciet klusu.

Metās zem vilciena! Žanete pārbijās, aiz satraukuma viņai aizžņaudzās rīkle. Klaiņoja viens pats pa ielām un skvēriem un pēc tam metās zem vilciena! Žanete atbalstījās ar elkoņiem pret galdu un atkārtoja klusiņām šos vārdus, nu vairs neko neizlaizdama no klases biedreņu atbildēm ... Sākās karš. Atila Jožefs cauras naktis nostāvēja rindās pēc maizes. Pārdeva kinoteātros gāzēto ūdeni, zaga ogles uz dzelzceļa, taisīja no krāsainiem papīriem «dzirnaviņas» un pārdeva bagāto ļaužu bērniem. Nesa no tirgus pircēju grozus un maisus. Tirgojās ielās ar laikrakstiem. Nomira māte... Devās uz Vīni, uz Parīzi un visur, vienmēr cieta badu.

— Kāpēc? — Žanete čukstēja, bailēs ieplestām acīm raudzīdamās uz Erži. — Kāpēc viņš izdarīja pašnāvību, kad jau bija pazīstams dzejnieks?

— Tāpēc, ka cieta trūkumu. Vai tad tu nedzirdi?

— Arī kad bija slavens?

— Arī tad cieta trūkumu. Tāda jau toreiz bija dzīve.

Pēc tam pie tāfeles iznāca Ilonka Smite. Pārliecinošā,

pacilātā balsī viņa norunāja:

у «Vienkārši». Atilas Jožefa dzejolis.

Lepni piaceltu galvu meitene noskandēja četras rindiņas un tad sāka stomīties. Palūkojās uz skolotāju, tad uz pirmajā solā sēdošo Irenku Totu. Plati pavērtu muti Irenka cītīgi teica priekšā. Tomēr nekā nesapratusi, Ilonka Smite piecirta kāju un mēģināja uzsākt no jauna:

Ungāriem it visas

Kabatas ir driskās.

Tādēļ ari...

Pazaudēja ... pazaudēja ... [19]

Te Ilonka atkal apklusa un aiz dusmām sāka raudāt. Klase iečalojās, kāds klusiņām iesmējās. Krustmāte Marta paklaudzināja ar zīmuli pa galdu.

— Nu, ko tad pazaudēja? — viņa jautāja, uzmundrinādama meiteni >ar smaidu. [20]

Попка paraustīja plecus un drūmi klusēja. Krustmāte* Marta arī vairs nesmaidīja:

— Apmierinies, dažreiz tā gadās. Apmulst cilvēks un pēkšņi visu aizmirst. Tikai raudāt gan nevajag. Ej, Ilonka, vietā.

— Krustmāt Marta, es taču zinu visu dzejoli no galvas! Tikai mani samulsināja! — Ilonka vēl joprojām stāvēja pie tāfeles.

— 'Kas tevi samulsināja?

— Nu tā ... vispār... Visi sačukstas un smejas. Kā lai te deklamē! — Ilonkai seja aiz dusmām saraucās, skropstās trīsēja lielas asaras, kuru katru brīdi gatavas noripot. Nenovaldījusies viņa sāka raudāt, ar dūrēm iztriepdama pa vaigiem dusmu asaras.

Krustmāte Marta iejautājās neierasti skarbā balsī:

— Kas sačukstējās?

— Rošta ... un Tota.

Skolotāja piecēlās:

— Šoimoši, par ko jūs sačukstējāties ar Roštu?

Erži Soimoši pielēca kājās un atbildēja skaidrā krūšu

balsī:

— Viņa jautāja, kāpēc Atila Jožefs izdarīja pašnāvību.

— Tā.

Klusums. Krustmāte Marta palūkojās uz Irenku Totu:

— Un tu gribēja palīdzēt Šmitei, vai ne?

— Jā, es teicu priekšā, bet viņa nesaprata. _

Marta Zojoma pagriezās pret Šmiti, kas vēl joprojām šņukstēja.

— Tu esi neapvaldīta un pārāk pašpārliecināta. Ja ierunājas Ilonka Smite, tad pat mušu nedrīkst dzirdēt lidojam ... visiem jāsastingst... Tos, kas smejas un pļāpā, atstāj manā ziņā, bet pati dari, kas tev pienākas. Pārdomā savus vārdus, — krustmāte Marta piebilda jau pieļāvīgākā balsī. — Es ceru, ka tev pietiks drosmes objektīvi novērtēt savu šīsdienas uzvedību. Tota, turpini dzejoli!

Irenka Tota vienā mirklī atradās pie tāfeles. Meitenes īsiņās bizītes slējās katra uz savu pusi. Viņa skaļi nobeidza pantiņu:

Pazaudēja tūkstoš gadu.

— Vamoša, tālāk, — krustmāte Marta _ pārtrauca Irenku un, kad resnā, mūsainā meitenīte ar grūtībām piecēlās no sola, aši piebilda: — Paliec turpat, atbildi no vietas.

Elsdama un pūzdama Vamoša bez jebkādas izteiksmes tikko dzirdamā balsī noskaitīja dzejoli līdz galam. Krustmāte Marta viņu tomēr paslavēja, silti pasmaidīja un tikai tad pajautāja:

— Kam ir kas sakāms par šīs dzejas deklamēšanu?

Cita pēc citas pacēlās vairākas rokas. Irenka Tota

labi zina dzejoli, bet skaita diezgan neizteiksmīgi . .. Ilonka Smite pārāk kliedz ... Tad no jauna par Irenku Totu: pārāk vienmuļi deklamē... Un vienīgi par resno, neveiklo meiteni ar vasaras raibumiem noklāto seju neviens nebilda ne vārda.

Žanete sašutusi pačukstēja Erži:

— Kāpēc krustmāte Marta_ aizstāv šo pretīgo_ Vainošu? Un arī visi pārējie! Es tūlīt pateikšu, ka nekā nesapratu no viņas murmināšanas un . ..

— Nevajag, — Erži viņu aizturēja. — Estere ir kliba, tāpēc visi viņu žēlo. Turklāt viņai vēl ir astma, un vispār viņa bieži slimo, kavē stundas un tomēr mācībās neatpaliek.

Atskanēja zvans. Meitenes steigšus aizcirta grāmatas, zem soliem nepacietīgi švīkājās kājas. Interesantajā stundā valdošais klusums atkāpās, lai ļautu vaļu dobjai dunoņai.

—'Klusu! — krustmāte Marta bargi uzsauca, pārspēdama nevaldāmo kņadu. — Katrreiz tā! Pēc brīvdienām paies kādas trīs dienas, kamēr pieradināšu no jauna pie kārtības!

Skolnieces sāka plūst gaitenī, un, jo vairāk krustmāte Marta attālinājās no klases un tuvojās kāpnēm, jo troksnis palielinājās. Sapulcējušās pie logiem, cenzdamās cita citu pārkliegt, meitenes apsprieda notikumiem bagāto pirmo stundu jaunajā gadā. Žanete kādu brīdi stāvēja pie durvīm viena. Viņa gaidīja Erži, kas todien bija dežurante un tāpēc tai vajadzēja izvēdināt klasi. Neskaidrajā kopīgajā trokšņu haosā pēkšņi kā pērkons noskanēja uzvārds: Rošta!

Žanete izbrīnījusies pagriezās uz to pusi, no kurienes bija dzirdama šī niknuma pārņemtā, piesmakuši balss.

— Mēs ne vārda nesapratām no dzejoļa, ko Rošta noskaitīja franču valodā, un tomēr klausījāmies, vērīgi klausījāmies! Kas lai zina, ko viņa tur sarunāja, tas mani neinteresē, par to nav runa. Bet pasakiet, kāpēc viņa nevēlējās klausīties, kā es lasu dzeju? Protams, kad citi deklamē, Rošta var pļāpāt un ņirgt... Visi kā prātu viņas dēļ zaudējuši. Viņa pat nesajēdz, kas tā fizika tāda ir, bet to vien dzird: Anniņa tā, Anniņa šitā!

Kāds ieminējās:

— Viņa jau nemaz nesmējās.

Ilonka Smite piecirta kāju:

— Es pati savām acīm redzēju!

Žanete izdzirda citu balsi:

— Nē. Viņa stundā vienmēr ļoti uzmanīgi klausās.

Un atkal pirmā meitene:

— Tev vienkārši skauž, ka Rošta labi dekLame.

Vai bez elpas aiz dusmām Ilonka izdvesa:

— Nav tiesa! ... Es neesmu skaudīga. Mani tikai kaitina, ka jūs visi...

Žanetes sašutums tūlīt norima. Redz, kāpēc, izrādās, Ilonka Smite uz viņu dusmojas! Niknais strīds turpinājās diezgan ilgi, un Žanetei pēkšņi kļuva skaidrs, ka viņu nemaz šeit neuzskata par «nekārtīgu un slinku nevīžu», ka viņa ir maza, bet nozīmīga persona un dažas viņas īpašības jau radušas atzinību. Nē, viņa tagad nav Tre-parvilas ielās plaši pazīstamā nebēdne, bet kolektīva loceklis, no kura gaida dažādus panākumus.

No klases iznāca Erži, paņēma Žaneti zem rokas, un abas sāka lēnām pastaigāties pa trokšņaino gaiteni. Melnmatainā, melnīgsnējā meitene no astotās klases, vienības padomes priekšsēdētāja, uzsauca Erži:

— Šoimoši! Neaizmirsti, svētdien vienības sanāksme!

— Labi, es pateikšu pulciņa padomei.

— Ceru, ka pagūsi sagatavot ziņojumu?

— Kā tad citādi.

Erži ir ievērojama persona skolas dzīvē: septītās «B» klases pionieru pulciņa padomes priekšsēdētāja un viena no labākajām skolniecēm. Draudzēšanās ar viņu Žanetei liekas gandrīz vai pagodinājums. Tikpat laimīga viņa

būtu, ja pastaigātos pa skolas gaiteni zem rokas ar Rozi Prinjē un varētu viņu uzskatīt par tuvu draugu. Žanetes bālā sejiņa atmirdzēja lepnā priekā. Viņa vēlējās nekavējoties, šai pašā brīdī pierādīt, ka ir tādas meitenes kā Erži draudzības cienīga, juta, ka ir spējīga paveikt kaut ko lielu, varonīgu, tādu, kas atbruņos viņas ienaidniekus un ,ar rāvienu sagādās viņai slavu ... Taču tad viņai atkal uzmācās tas pats vēl nenoskaidrotais jautājums:

— Cik tad viņam bija gadu, kad viņš metās zem vilciena? — Žanete palūkojās uz Erži.

— Trīsdesmit divi, — viņa atbildēja. — Nevarēja paciest vistas mocības.

— Nu tomēr... kā tad tā? ... Viņš taču bija slavens dzejnieks, viņa dzejas māca pat skolās!

Erži māja ar galvu:

— 'Kā tad! Viņa vārdā nosaukta iela, vairākas skolas, bibliotēkas ciematos, ir pat Atilas Jožefa ražošanas kooperatīvi! Bet tas viss tikai pēc Ungārijas atbrīvošanas, toreiz, kad viņš bija dzīvs, viņu vajāja.

— Kas?

— Kas... ai mu|ķīte! Tie paši, kuru deļ tavam tēvam nācās bēgt uz Franciju. Jā, es atcerējos! Tev taču ir grāmata par Atilu Jožefu.

— Man? Kā tu zini?

— Pati redzēju. Saucas «Pilsētas nomale», to sarakstījusi dzejnieka māsa Jolanka Jožefa ... — Te Erži negaidot palaida vaļā Žanetes roku un aizskrēja uz klasi. — Jāaizver logi, citādi izvēsināsim klasi.

Nākošā stunda bija zooloģija. Pilnīga, padzīvojusi skolotāja, krustmāte Berta, noklausījās dežurantu ziņojumos, vecīgi mīļi mādama ar galvu. Viņai trūka priekšējo zobu, kas stipri pārveidoja balsi, un, ja dažs labs vārds pēkšņi pašāvās no mutes ar negaidītu svilpienu, pati pirmā sāka labsirdīgi smieties.

— Tātad dārza un istabas muša, — viņa teica un apsēdās krēslā ērtāk. — Laika sagatavoties jums, meitenes, bija pietiekami. Nu, kas grib pastāstīt mums par mušām?

Tūlīt gaisā pacēlās rokas, bet krustmāte Berta izsauca miegaino, vienaldzīgo Terezu Balogu. Garā meitene uzkāpa katedrā un sāka runāt par mušām tik gurdā, miegainā balsī, ka viņas pašas runia atgādināja mušas

sīkšanu. Laiku pa laikam viņa apklusa un ilgi domāja, pēc tam pilnīgā dvēseles mierā turpināja atbildēt stundu:

— Jā, tā ... Un tad vēl viena raksturīga dārza mušas īpašība ... — Un Tereze atsāka savu vienaldzīgo, saraustīto stāstījumu, nemitīgi pārlēkdama no vienas mušu sugas uz citu.

— Labākā gadījumā tu atbildēji uz trīs, — sacīja krustmāte Berta, slēpdama žāvas aiz savas mazās, tuklās rokas. — Es redzu, Baloga, tu esi gatavojusies, bet sakarīgi saistīt materiālu vēl neproti. Un, ja to neiemācīsies, tad nekad nevarēsi labi atbildēt. Nu, tev vēl ir laiks laboties ... iKam ir jautājumi?

iKājās pielēca Jolana Šurani.

— Man gribētos zināt... es tieši nupat par to iedomājos ... — viņa steidzīgi ierunājās, ar grūtībām meklēdama vārdus. — Ja vilcienā gadās muša un visu laiku lido un lido bez apstājas pa vagonu, kā tad iznāk — vai vilciens to aizved, teiksim, līdz Miškolcai vai arī muša pati būs šo ceļu veikusi ar savām ...

— Saviem spārniem, — iesprauda Aranka Peceli.

Visi sāka smieties. Pacietīgi nogaidījusi, kad iestāsies klusums, krustmāte Berta pamāja Arankai:

— Nu, kas tad ir? Šurani gaida atbildi.

Resnīte Peceli nemierīgi sarosījās, tad izmetās no sola laukā un atkal pakāpās atpakaļ, viņas piemīlīgajā, apaļajā sejiņā kustējās katrs muskulis.

— Tas taču ir skaidrs, krustmāt Berta! Ja jau muša visu laiku ne reizes nav apsēdusies, bad tā pati ir_ paveikusi visu ceļu līdz Miškolcai! — beidzot viņa grušus izgrūda.

— Kā citi domā?

Šurani un Peceli palika stāvot, pārējās, pagriezušas cita pret citu, sačukstējās; visa klase saspringti lauzīja galvas par šo jautājumu.

— Vai nu muša lido, vai nelido, — pačukstēja Žanete Erži pie auss, — lokomotīve tikpat velk vagonus līdz ar visu mušu.

— Pacel taču roku! — Erži mudināja.

Taču Žanete tikai paraustīja plecus, un Erži dusmīgi čukstēja:

— Neesi nu, Anniņ, tāds mīkstpēdiņš!

Sai brīdī pastiepa roku Ilonka Smite.

— Stāvoklis ir tāds... — viņa uzsāka ārkārtīgi noteiktā balsī, kas nepieļauj nekādas pretrunas, — stāvoklis ir tāds, ka tikmēr, kamēr muša nolidos dažus metrus, vilciens noskries kilometru. Galu galā pašas mušas kustēšanās ir bez nozīmes: tā nonāks Miškolcā ne ātrāk par pārējiem pasažieriem, kas mierīgi sēdējuši savās_ vietās.

Krustmāte Berta sāka aši māt ar galvu, sirmās matu šķipsnas šūpojās taktī līdz.

-j- Gluži pareizi, Smite. Tu esi cilvēks ar pratu, tas man patīk. Nu, — turpināja krustmāte Berta, — pievērsīsimies jaunajai vielai.

Ērti apsēdusies un salikusi uz ceļiem tuklās rokas, krustmāte Berta sāka skaidrot stundu, īpaši svarīgas vietās iespaidīgi mādama ar sirmo galvu.

Ilonka Smite sēdēja nekustīgi, sakrustojusi uz krūtīm rokas, viņas sejā bija sastingusi triumfa un reizē tāda kā mocošu sāpju sajūta. Vērīgais prāts neizlaida skolotājas paskaidrojumos neviena vārda, bet ausīs, katrā nervā nepārtraukti vienmuļā meldijā nemitīgi zanēja divas balsis, kas pēc kārtas atkārtoja vienus un tos pašus vārdus. «Tu esi cilvēks ar prātu,» viņa dzirdēja krustmātes Bertas balsi, bet turpat līdzās otra, bērna balss, čukstēja ausī: «Apskaud!...» Kas tad tas ir! Ierodas no Francijas nez kāds tur nejēga skuķis un aizvilina savā pusē labākās Ilonkas draudzenes! Nekad krustmāte Marta nav viņai tik mīļi uzsmaidījusi kā Anniņai Roštai. Lai arī ko šis skuķis murkšķ ungāriski, visi tik korī novaidas: «Ai, cik mīļi! Ai, cik jauki!» Un iznāk, ka Ilonka ir skaudīga! Tik tāpēc vien, ka visu to skaidri saskata.

Visu starpbrīdi Ilonka Smite nostāvēja loga nišā viena: meitene izskatījās tik nepieejama, ka neviens viņai netuvojās. Viņa pagrieza muguru pret skolniecēm, kas rosījās gaitenī, un raudzījās uz nekustīgajiem, apsarmojušiem kailo koku zariem. Sarma skumji pilienu pa pilienam krita zemē. Reizēm no kopējā trokšņa izdalījās atsevišķas balsis un kā asi dzeloņi urbās Ilonkas izmocītajā sirdī. Pulciņa padomes locekles dzīvi sprieda par gatavošanos svētdienas sanāksmei. Ilonka, izdzir-dusi Māri Mikešas skaņo balsi, nodrebēja, to pašu balsi, kas viņai senāk likās tik piemīlīga:

— Sienas avīzi es nodevu Roštai. 'Ko tu par to saki, Erži? Man ir pietiekami rūpju ar posmu, un esmu atbildīga ari par kultūras darbu. Turpretī Anniņa labprātāk iesaistīsies pionieru darbā, ja viņai būs kāds pienākums.

— Jāparunā ar krustmāti Martu.

— Krustmātei Martai nebūs iebildumu, — noteica pārliecinoši posmvede un tūdaļ sāka rīkoties: — Panāc šurp, Anniņ!

«Ko viņi visi dižojas, tik jautri smejas!... Galu galā nelems jau vienīgi Šoimoši un Mikeša — visam pulciņam jāpasaka savs viedoklis šajā jautājumā!» pikti domāja Ilonka, stāvēdama pie loga. Atskanēja zvans, un meitenes steidzās klasē. Ilonka gāja pēdējā, saspringti raudzīdamās kaut kur pāri galvām. Anniņa Rošta, apstājusies pie avīzes, pūlējās iedziļināties rakstos, un Ilonka, it kā viņu neredzēdama, spēcīgi pagrūda ar elkoni.

Žanete pārsteigta noskatījās viņai nopakaļ un, paraustījusi plecus, no jauna pievērsās sienas avīzei. Vidū atradās Sandora Petefi portrets, dzejniekam mugurā bija ungāru svārki. Sandora Petefi vārdu Žanete jau prata izrunāt tikpat dabiski un vienkārši kā dižā franču rakstnieka Lafontēna vārdu — ari viņas «bibliotēkā» atrodas ļoti pievilcīgs Petefi dzeju krājums. «Da-žā-di,» izlasīja pa zilbēm Žanete. «Meklēju pastāvīgu suflieri. Piedāvājumus adresēt sienas avīzes redakcijai.» Paraksts — «Izmisusī septītās klases skolniece». Te Maršaks — «Divpadsmit mēneši», no krievu valodas pārtulkojusi Jolana Šurani. «Brīnišķā Višegrada» — Irenes Totas novele: «Saules stari līksmi laistījās upes zaļganajā spogulī. Dzestra rīta vēsmiņa rosījās piekrastes koku lapotnē, un cīrulītis, lidinādamies augstu gaisā, skāņi trallināja ...» — «Cik nejauki,» Žanete domāja, «ka es tik slikti protu ungāru valodu un varu vienīgi minēt, ka tas, kas «lidinās augstu gaisā» un «skāņi trallina», jādomā, ir kāds putns. Kā gan es varēšu lasīt «Pilsētas nomalē»? ... Višegrada — tas ir kaut kur provincē, pie upes ... Nez vai braucot uz Komlo pie tētes šī Višegrada nebūs pa ceļam? ... «Pilsētas nomalē» ... No-ma-le ... Te nu bija, aizķēros jau pie virsraksta!»

Šī doma nodarbināja Žaneti visu rītu. Viņa ar nepacietību gaidīja bridi, kad, atnākusi mājās, paņems grāmatu par Atilu Jožefu.

— Uz redzēšanos, nav laika! — meitene draudzīgi pameta ar roku Biri Novakai.

Biri steidzās viņai pa pēdām, tad sāka atpalikt un arvien skaļāk sauca nopakaļ:

— Vai pieiet pie tevis pēcpusdienā? Varbūt aiziesim uz slidotavu?

— Nav laika, būšu aizņemta! — Žanete atsaucas un nogriezās aiz stūra.

Uz gāzes plīts stāvēja divi katliņi. Žanete aizdedzināja zem tiem degļus un, pacēlusi vāciņus, kari paoš-ņājia. Tumīga, salda zupa ar tomātiem un tarhoņa^1. Krustmāte Vilma gatavo dīvainus, bet ļoti garšīgus ēdienus. Treparvilā par tādu zupu ar tomātiem nav ne dzirdēts un arī tarhoņu nepazīst. Tāpat sutinātu cukgaļu neēd ar klimpām — vecmāmiņa ne mutē neņem «mežonīgos» ungāru ēdienus! Bet šī pikantā tomātu zupa ir diezgan garšīga, ne vien garšīga — vienkārši lieliska! Un kādus cepumus krustmāte Vilma cep ar magonēm un riekstiem! ... Žanete nepacietīgi pamaisīja gaļas ēdienu.

Dzelzs krāsniņa meitenes istabā iedegās ar vienu sērkociņu — tur jau viss bija sagatavots: krustmāte Vilrrn 'katru rītu salika malku abās krāsnīs, un Žanetes pienākums bija tās aizkurināt. Virs katliņa pacēlās viegli tvaiki, un zupa šur tur negribīgi uzburbuļoja. Ar nepacietību gaidīdama, kad tā uzvārīsies, Žanete svilpoja pionieru maršu un, vēcinādama dziļo šķīvi, taktī klaudzināja pa to ar smeļamo kausiņu «Vai tu, nešpetnā, reiz vārīsies!» viņa murmināja un atkal uzsāka:

Traucies tālu, dziesma, brīvi,

Teic par mūsu gaišo dzīvi...

Bet tālāk neveicās. Skaņas uzpeldēja atmiņā, bet turpat atkal izklīda pa malu malām, tad no jauna saplūda vienkopus, un, kad Žanetei likās, ka nupat uztvērusi motīvu, tās no jauna pagaisa, gluži kā izsmiedamas meiteni. Beidzot zupa sāka burbuļot, un Žanetei uz pieres uzsprāga maza, sarkana lāsīte. Viņa ielēja šķīvī divus [21]

kausus zupas, iekārtojās pie galda un, steigšus norijusi malku, iesaucās: «Tad nu gan ir zupa! Kā uguns!» Protams, krustmātes Vilmas krāsni aizmirsusi aizkurināt, un tagad istaba būs auksta. Žanete metās no virtuves laukā ar sērkociņu kastīti rokās un aizcirta durvis, jo krustmāte Vilma necieta istabās virtuves smakas. Taču, kad meitene atgriezās virtuvē, zupa tāpat vēl dedzināja lūpas. Izslēgusi gāzi zem otra katliņa, viņa turpināja strēbt zupu, bet atcerējās, ka aizmirsusi sev nogriezt maizi. Pārāk daudz pūļu un nedienu ar visām tām pusdienām!

Žanete piebēra koksu dzelzs krāsniņas atplestajā rīklē un — beidzot! — paņēma no savas pieticīgās «bibliotēkas» vienīgā plaukta kāroto grāmatu. Svinīgi vilcinādamās, meitene pašķīra pirmo lapas pusi. «O, šeit ir arī bildītes!» viņa priecīgi atklāja. Un tūlīt pirmajā — viens, divi, trīs ... septiņi vīrieši, visiem bargs izskats. Nezin kurš ir pats dzejnieks?

«Likās, it kā pār tirgus laukumu kāds būtu pārmetis milzu, baltu villaini. Visapkārt tikai sniegs, sniegs ... Nomaļākās ielās tādas kupenas, ka ne paiet, ne pabraukt. Ietves tīra nepārtraukti, bet sniegs tikpat pāri ceļiem.

Gata ielā divdesmit ceturtā nama sētnieks pikti šķūrē sniegu uz ielas vidu:

— Tādu negaisu pat mans vecaistēvs nav piedzīvojis. Februāra beigas un šitāds putenis, kas tad vēl mūs nepiemeklēs, — lai dievs pasarg!»

Putenis! Ak tu negals ... Tik labi sākās. Ja arī ne katrs vārds bija saprotams, tad galveno tomēr varēja izlobīt: Gata ielā bija sakritis neredzēti daudz sniega. Bet «putenis»! Nekad nav tāds vārds dzirdēts. Atkritusi uz dīvāna, Žanete vēlreiz pārlasīja teikumu: «Februāra beigas un šitāds putenis ...» Vārdu sakot, bija nelāgs laiks, Ц nav ko pie tā kavēties.

Pārlapodama lapas puses, viņa murmināja atsevišķus vārdus, bet arī pati lasīšana veicās ar grūtībām. «Šūpoles, sūpoles,» viņa neizpratnē vairākas reizes atkārtoja. Beidzot no visa teikuma kļuva skaidrs, ka ir runa par šūpolēm. Kas ir šūpoles, viņa jau zināja, grūtības bija rakstībā. Tātad franču «s» ungāru valodā jālasa kā «š». Neparasts atklājums! Varbūt to vajadzētu pierakstīt

burtnīcā, lai neaizmirstas, bet Žanetei negribējās kustēties. Viņa alkatīgi lasīja tālāk.

«Uz kroga izkārtnes bija uzzīmēta metru gara degvīna glāze, līdz pusei nokrāsota brūnā kafijas krāsā . ..» Nu, te nu gluži nekas nav saprotams — nepazīstami vārdi, juceklīgs savirknējums, viena migla! Dziji apbēdināta, meitene turēja grāmatu rokā, aiz rūgtuma par šo nevarību kaklu žņaudza asaras. Žanete nebija īsti skaidrībā par to, uz ko viņa patlaban dusmojas — vai pati uz sevi, uz romāna autoru, kas tik neskaidri izsakās, vai arī uz mūsu viltus pilno pasauli, kas acīm redzot ar sevišķu labpatiku uzdod Zianetei neatrisināmus uzdevumus. Viņa aizcirta grāmatu un samiedza acis, acu priekšā vēl joprojām rēgojās neizprotamo ungāru vārdu rindas. Lai mazliet sevi uzmundrinātu, meitene sāka aši aši deklamēt franču dzejoli. Cik skaisti un pierasti skan šīs vārsmas! Kam viņai mocīties ar ungāru valodu, ja tik veikli un pareizi runā savā dzimtajā valodā.

Grāmata izkrita no rokām un dobji nobunkšķēja uz sedziņas pie dīvāna, Žanete, mirkšķinādama gurdos plakstiņus, pasniedzās pacelt. Krustmātei Vilmai nepatīk, ja brāļameita dienā guļ vai gaišā dienas laikā gulšņā uz dīvāna. Meitene negribīgi piecēlās un, iekārtojusies pie galdiņa, sāka garlaikoti pārlapot grāmatu, meklēdama Atilas Jožefa fotogrāfiju. Varbūt šis zēns ar īsi apgrieztiem matiem ir viņš? Vai arī tas lakatā ievīstītais mazulis, kas tup, ierāvies ratu stūrītī?

Iespējams, ka tālākais noskaidros, kas ir krogs, izkārtne, glāzīte. Atbalstījusies pret galdu, Žanete sāka lasīt pavisam lēni. Nē, neiznāk, veltīgas pūles!

Meitene nokāra galvu uz rokām un pat nepagriežas pret ienākušo krustmāti Vilmu.

— Kas tad nu, meitēn, mosties! — atskanēja skaļš sveiciens. — Ak tu mazā miegamice!

Žanete nikni iezvēla ar dūri pa galdu un, iztriepdama pa seju asaras, sauca:

— Miegamice! Kas tad tas vēl — «miegamice»? Nesakiet man, lūdzu, vienā laidā tādus nesaprotamus vārdus, es esmu francūziete un ...

Krustmāte Vilma jau bija pieradusi pie brāļameitas pastāvīgās garastāvokļa maiņas. Viņa saprata, ka

iemesls meklējams nevis acumirklīgos untumos, bet kādā dvēseles lūzumā. Viņa stāvēja uz sliekšņa nesatricināmi mierīga.

— Vai tad nu es nezinu, ka tu esi «francūziete». Bet kā lai es ar tevi, meitēn, runāju, ja man tikai ungāru valodu vien ir iemācījuši? Par miegamicēm sauc tos, kas daudz guļ. Vai esi Vilmai ar atstājusi ko pusdienām?

Žanete murmināja kaut ko nesaprotamu, bet krustmāte Vilma jau devās uz virtuvi. Tad meitene satvēra gramatu un sāka to nikni vicināt krustmātei pie paša deguna:

— Kāpēc jūs man nopirkāt grāmatas? Kam man tās? Mana vecmāmiņa mazgā un kopj bez sava gala tam inženierim Kurcam un tomēr nevar nopirkt pat tādus niekus. Tā jūs, krustmāt Vilma, domājat, tā, vai ne?! Kurca kundze, kaut viņu jupis, nabaga vecmāmiņai pēdējo sulu spiež laukā!

Kas tas par mežonēnu! Nu atkal kaut kas viņu apvainojis, aizskāris un pamudinājis uz šo nepamatoto dusmu izvirdumu, kaut gan nepaies ne pāris mirkļu, un viņai būs kauns par visu, ko šeit sarunājusi, un vairāk par visu vēlēsies, kaut tā nebūtu bijis. Nez kas tā par grāmatu, ar ko viņa vicina kā ārprātīga? Krustmāte Vilma iegāja istabā un apņēmīgi apturēja Žanetes roku, kas šķēla gaisu.

— Ko tu lasi? — viņa ziņkārīgi iejautājās.

— Neko.

— Nu, ja neko, tad neko.

Drīz vien no virtuves atskanēja trauku šķindoņa un miermīlīga dziesmiņa, kas atgādināja kamenes dūkšanu. Žanete kādu brīdi pastāvēja nevarīgi nolaistām rokām, tad aizvilkās krustmātei nopakaļ. Uz sliekšņa viņa svārstīdamās apstājās.

— Cepetis nemaz nav aizskarts! Vai esi, meitēn, paēdusi?

— Esmu paēdusi.

— Garšoja?

— Dedzina, — drūmi noteica Žanete. — Mājās mēs tā neēdam.

Vilma Rošta, apsēdusies pie galda, ar redzamu labpatiku ēda zupu.

— Pastāsti, ko jūs gatavojāt tur Parīzē. Kas zin — varbūt arī es iemācīšos.

— Daudz ko. Ļoti garšīgi. Salātus ... tad vecmāmiņā cepa kartupejus saulespuķu eļļā.

Žanetes acu priekšā pēkšņi uzradās senā Treparvilas virtuve: pie sienas bildītes ar svēto attēliem, mirgo nedziestošais svēpeklītis, līdzās bļodiņa ar svētīto ūdeni; pastāvīgie virtuves garaiņi tā sabiezējuši, tā nogulsnējuši, ka liekas gandrīz vai taustāmi — it kā tiem varētu pieskarties ar roku; pa niecīgo lodziņu iespīd pavasara saules stari vai arī ziemas rīta bālais atspīdums.

— Kā, kā tu teici? Saulespuķu eļļā? Nu tad redzēsim vakarā, vai es pratīšu tā sacept kartupeļus kā tava vecmāmiņa. Tikai, skaties, pēc tam nebar Vilmu, ka uzbāžas, sadomājusi sacensties ar vecmāmiņu. Vecmāmiņā jau ir tāds meistars ēdienu gatavošanā, ka dažu labu iebāzīs maisā. Kas tas ir «iebāzīs maisā»? Tā mēdz teikt, kad . .. pagaidi, man pašai jāpadomā, vārdu sakot, ja kāds isavu darbu prot un tiek ar to galā labāk par visiem.

Žanete reizē ar krustmāti piegāja pie plīts, tad pie galda, degunā iesitās patīkamas smaržas.

— ^Pamērcēt maizi mērcē? — krustmāte Vilma kārdināja*.

. Negaidīdama atbildi, viņa pamatīgi iemērca gabalu maizes dzeltenajā mērcē un piebīdīja Žanetei mazu šķīvīti.

— Nededzina? — viņa jautāja, skatīdamās, kā Žanete kāri bāž mutē maizi un plānās ripiņās sagriezto skābo gurķi. — Ēd, bez gurķa kuņģim to grūti sagremot.

— Vai esat dzirdējusi, krustmāt Vilma, ka Atila Jo-žefs meties zem vilciena? — Atbalstījusies pret galdu, Žanete raudzījās krustmātei tieši sejā. — Šo grāmatu sarakstījusi viņa māsa, bet es nevaru ne vārda saprast. Lasu, lasu ... Sākas ar negaisu, bet tad — kā tikai tur nav! Bet kāpēc, kādēļ — nav saprotams.

Beidzot atklājās! Redz, kas sakaitinājis meitēnu. Sākusi lasīt ungāru grāmatu, bet neko nesaprot. Vilmai Roštai gribējās smieties, mīļi noskūpstīt šo drūmo sejiņu, bet viņa tikai noteica:

— Atnes man brilles! Mēģināsim kopīgi izburtot šo noslēpumaino grāmatu.

Žanete lasīja, un krustmāte Vilma atstāstīja izlasīto, cenzdamās lietot vienīgi t&Uis vārdus, kas Žanetei butu saprotiami. Darbs bija neierasts un smags. Vilmai pat karsts sametās, lauzot galvu un meklējot piemērotus izteicienus.

— Vai zini, tavai Biri nemaz nebija slikta iedoma lietot vārdnīcu, — viņa atzina un, priecādamās par atrasto izeju, spēcīgi uzsita pa galdu. — Rītu pat nopērc vārdnīcu. Palūdz tādu, kur ungāru vārdus paskaidro franču vārdi.

— Labāk tūlīt.. . Krustmāt Vilma, atjaujiet, es tūlīt aizskriešu! — lūdzās Žanete.

— Ir jau tumšs, — protestēja krustmāte Vilma. — Apmaldīsies.

— Ai, lūdzu, nebaidieties, es ceļu zinu.

— Nu tad aizskrien arī, j:a jau tevi tā māc zināšanu slāpes! — Un, skaitīdama meitenei rokā naudu, krustmāte Vilma pamācīja: — Zināšanu slāpes... Palauzi nu galvu, ko tas nozīmē! Slāpes ... tā mēdz teikt, ja cilvēkam ļoti gribas ūdeni vai. .. zināšanas. Saprati? Tā, nepazaudē naudu un nāc ātrāk, Anniņ, mājās!

Kamēr Žanete gāja uz veikalu pēc vārdnīcas, krustmāte Vilma pārģērbās siltajā rītakleitā, apāva ērtas tupelītes un, iekārtojusies krēslā, baudīja siltumu un mājīgumu. Gadi pagāja, bet Vilmai Roštai nezuda prieks par gaišo, tīro dzīvoklīti. Viņa pastāvīgi kopa un gādāja par savu māju. No atliktās naudas viņa mēdza nopirkt vai nu kādu plauktiņu, vai drēbju pakaramo ar šauru spoguli priekšnamam. Tagad Vilma jau vairākus mēnešus krāja naudu jaunam grāmatu skapim. Sestdienas vakaros viņa dažreiz iegriezās komisijas veikalā Ļeņina bulvārī kaut ko «nolūkot», kā viņa teica, un, kad sakrāsies pietiekami naudas, nopirks to, kas būs iepaticies. Tagad nauda pamazām kusa. Bet kas par to! Galvenais, lai meitenei būtu viss nepieciešamais. Kaut tikai viņa aprastu ar jaunajiem dzīves apstākļiem, neuzbāztos ik brīdi ar savu Parīzi un pieņemtos svarā vēl kaut dažus kilogramus. Kad Vilma manīja, kā Žanetes bālā sejiņa iegūst sārtumu un rokas kļūst apaļākas, viņa izjuta ne ar ko nesalīdzināmu mātes lepnumu. Grāmatu skapis

var pagaidīt lidz pavasarim, kad Joži būs mazliet apģērbies. Jā, Joži! Lai ari cik patīkami tīksmināties mīkstajā krēslā, bet jāuzraksta brālim vēstule. Lai viņš tur Komlo neuztraucas par saviem tuviniekiem.

Nopūzdamās un tusnīdama krustmāte Vilma piecēlās. Mājās nav pat vēstuļu papīra, sen nav nevienam rakstījusi. Nekas, viņa izlēma, iztiks arī ar burtnīcas Lapu, un sāka rakstīt lieliem, apaļiem burtiem. Divas lapas puses aizņēma jautājumi. Kā veicas darbs? Vai Jožefs mācās? Vai tāpat vēl dzīvo kopā ar Djulu Derži? Vai ir kādi jauni paziņas? Vai ir iesniedzis pieteikumu partijā, un kas viņam devis rekomendāciju? Vai saprotami uzrakstījis autobiogrāfijā, kāpēc aizkavējies Francijā, vai nav kaut ko aizmirsis, rakstot par laiku, ko pavadījis vācu koncentrācijas nometnē, vai uzrakstījis, kā tur strādājis? Noskaitījusi visus jautājumus, kas drīzāk atgādināja bargas, aprautas pavēles, Vilma uzrakstīja: «Tev nav ko uztraukties, Joži. Anniņia iet skolā un, šķiet, tur visiem iepatikusies, jo ieguvusi jau draudzenes. Ceru, ka drīz varēšu tev uzrakstīt arī par viņas panākumiem: nākošajā vecāku sapulcē skolotāji kaut ko par viņu teiks. iKlases audzinātājas vārds ir Marta Zojoma, meitene mājās viņu bieži piemin. Iepriekšējā vēstulē es rakstīju, kā Anniņa priecājās par slidām. Arī slidotavā viņai ir panākumi — pati stāstīja, tātad tā ir, jo jāatzīst, Joži, — tava meita nekad nemēģina kaut ko sagrozīt un runā patiesību .. .»

/ Te Vilma Rošta pārtrauca rakstīt un norāja pati sevi — nedrīkst pārāk slavēt meiteni, labāk pateikt mazāk nekā par daudz. Vilma turpināja:

«Patlaban viņa devās uz grāmatu veikalu pēc vārdnīcas — uznākusi vēlēšanās lasīt ungāru grāmatu. Bet, ja meitēns kaut ko ieņem galvā, tad neatkāpjas. Kas tiesa, tas tiesa: gribasspēks viņai ir — iespējams, ka tieši krustmātē Vilmā atsitusies! Nu, ko lai tev vēl pastāsta? Tava meita aug, pieņēmusies nedaudz svarā, sejas krāsa uzlabojusies, tāpēc par viņas veselību nebēdā. Skolā viņu sauc par Anniņu, vārdu «Janka» viņa nevēlējās. Nebrīnies, ja drīzumā saņemsi no meitas vēstuli ungāru valodā, — viņai ir ass prāts, visu uztver ātri, neko labāku nevar vēlēties. Vārdu sakot, Budapeštā viņa nepazudīs. Tātad rūpējies tikai par sevi — par savu veselību un darbu.

Nopērc no algas sev virskreklu un veļu, mēs šeit nedzīvojam slikti. Tevi mīlošā māsa Vilma.»

Istabā iedrāzās Žanete ar vārdnīcu rokā un nolika uz galda naudas atlikumu. Janvāra salā meitenes seja bija sasarkusi, acis mirdzēja, viņa paziņoja:

— Krustmāt Vilma, jūs nevarat ne iedomāties, kas laukā par puteni!

5

Janvāris tuvojās beigām. Bija patīkami skaitīt: vēl atlikušas piecdesmit četras dienas ... tagad piecdesmit divas ... Anniņa Rošta no visas sirds paļāvās, ka pavasaris iestājas tieši divdesmit pirmajā martā. Un pats par sevi saprotams, ka viņas sirds šajā nemierīgajā laikā bija satrauktu gaidu pilna.

Gandrīz vai katru dīenu uzradās jaunas tuvā pavasara pazīmes: te liegi vaigus noglāsta maiga, laipna vēja pūsmiņa, te krustmāte Vilma, ēzdama virtuvē pusdienas, aizrāda: «Nodzēs, Anniņ, gaismu, ārā vēl pavisam gaišs,» — bet pulkstenis jau sen nositis četri! Reiz nākdama no skolas, Žanete atpogāja mēteli — tik silts bija. Un Austrumu stacijias priekšā vecīga, čukstoša balss arī ailcināja kā pavasara vēstnesis: «Lūdzu, sniegpulkstenīši, kam sniegpulkstenīšus!»

Tātad ziema sāk pamazām atkāpties — pienācis laiks atdot vietu jaunajam pavasarim; taču fcas atkāpjas negribīgi, par to liecina niknās vētras un nevaldāmie puteņi, drūmās, smagās mākoņu blīvas. Reiz svētdienas rītā, kad Žanete devās uz skolu, pilsētu bija apņēmis miglas plīvurs. Pie baznīcas viņa steigšus pārmeta krustu, pavērās uz baznīcu un noteica pie sevis: «Nepagūšu! Skolā jābūt pulksten deviņos, un tūlīt iesim uz kino.» Nākošajā svētdienā radās cits iemesls: «Man taču jāsteidzas — šodien ir Gāzes kombināta strādnieku mākslinieciskās pašdarbības koncerts.» Citā reizē, kad Žanete steidzīgi gāja garām baznīcai, no kurienes bija dzirdamas ērģeļu skaņas, viņai radās šāds paskaidrojums neredzamam vērotājam: «Šodien mēs ejam uz Pav-lovam veltītu izstādi. Nevar taču nokavēt.»

Gudrā un labsirdīgā krustmāte Vilma pamācīja:

— No tevis prasa tikai vienu: lai tu mācītos un veidotos, godīgi izpildīdama savu pienākumu. — Un piebilda: — Uzcītīgs darbs ir labāks par uzcītīgām lūgšanām.

Taču šai ziņā Žanete nebija vienis prātis ar krustmāti Vilmu. Vakaros, gulēdama gultā, viņa bez mitas raidīja uz debesīm dievbijīgas lūgsnas un dedzīgus lu-gumus, aizrunādama pie debesu valdnieka par visiem sirdij tuvajiem, uzskaitīdama tos pēc kārtas. «Mīļais, labais dieviņ,» viņa lūdzoši čukstēja, «izdari tā, lai mani visi mīlētu! Palīdzi, mīļais dieviņ, tētim, krustmātei Vilmai un lai vecmāmiņa man uzraksta vēstuli... Un vēl es gribu būt tāda kā Erži un mazā Roze .. .» Līdz noslēguma «amenam» viņa retu reizi tika, tāpēc ka domas ap to laiku jiau klaiņoja pa visu lielo plašumu starp Tre-parvilas galveno ielu un Tekeli ielu. Tad atmiņā ielaužas rītdienai uzdotie aritmētikas likumi, un viņa murmināja klusiņām: «Lai aprēķinātu procentus, vajag...» Tad atkal atsāka lūgšanu: «... Un lai es būtu tikpat skaista ka Māri Mikeša un tikpat slavena kā Atila Jožefs.»

Miglainie sapņi nomainīja cits citu, un pēkšņi kādā nenotveramā mirklī izzuda īstenība un iestājās dziļš miegs.

Pirmajās dienās Žanetei, labākajā gadījumā un ari tikai ar smagu piepūli, izdevās izlasīt vienu divas lapas puses no izvēlētās grāmatas. Viņa nespēja izlaist nepazīstamus vārdus, kaut arī bez tiem teikuma saturs bija saprotams. Dažreiz meitene ar labpatiku šķirstīja vārdnīcu. Viņa apstājās pie katra vārda, izbaudīja to it kā nogaršodama, pētīja katru vārda sastāvdaļu.

Dažreiz gan viņa skrēja pie krustmātes Vilmas un satraukti sūdzējās:

— Grāmatā rakstīts — «baku aplipinātās barakas», bet vārdnīcā nekā tamlīdzīga nav. Kā tas var būt, sakiet, lūdzu!

Meiteni kaitināja tas, ka nemitīgi jārokas vārdnīcā, jāmeklē nez kādu dīvainu izteicienu jēga, kā, piemēram: «Velns lai parauj, vecais kraķi!» Viņa pikti lapoja

vārdnīcu, murminādama nesaprotamo vārdti, bet, veltīgi zaudējusi desmit minūtes, netika pie skaidrības, ko nozīmē «vecais kraķis».

Tomēr, jo tālāk, jo retāk nācās ielūkoties vārdnīcā vai skriet pēc paskaidrojumiem pie krustmātes Vilmas. Žanete ik dienas izlasīja desmit vai pat divdesmit romāna lapas puses. Jaunā Atilas Jožefia tēls kļuva par centru, ap kuru riņķoja visas viņas domas. Viņa brāzmaini jūsmoja, lasot par to, kā Gatas ielas bērni, pieteikuši karu pārmērīgi augstajai īres maksai un sarīkodami kaķu koncertu, nesuši pa visu ielu zārku ar namsaimniekam līdzīgu izbāztu putnu biedēkli. Viņa raudāja pat pa miegam, izlasījusi par mazā Atilas slimību, kad viņš gulējis nekurinātā istabā vientuļš, izsalcis, bez kumosa maizes. Žanete sīki dalījās iespaidos par savu pirmo lielo grāmatu ar Erži Šoimoši. Erži pacietīgi noklausījās viņas jūsmošanā un tad saprātīgi piebilda:

— Jā, liekas, tā ir ļoti laba grāmata, es arī to izlasīšu. Bet tagad parādi, kā tu esi atrisinājusi uzdevumu.

Nekas nelīdzēja — ne lūgumi, ne lūgšanās, ne protesti: starpbrīžos pirms stundām Erži neatlaidīgi atkārtoja kopā iar Žaneti uzdoto, pārbaudīja, kā viņa izpildījusi mājas uzdevumus, bet divas reizes nedēļā mazajā istabiņā Tekeli ielā paskaidroja to, kas bija izņemts pagājušos mēnešos. Žanete, kurai romāns par Jožefu bija izraisījis patiku uz iespiesto vārdu, ar interesi šķirstīja vēstures, ģeogrāfijas un ungāru literatūras mācību grāmatas. Sākumā viņa jautāja vienā laidā, nedroši, kā taustīdamās, lauzdamās svešajā, neierastajā pasaulē. Kad dzīvojis karalis Matjašs? Kur «atrodas Portugāle? Vai visi portugālieši pārvietojušies uz Dienvidameriku pēc tās atklāšanas, vai arī daļa šīs tautas vēl tagad dzīvo Eiropā? Vai tiesa, ka Šandors Petefi dzīvojia tai pašā laikā, kad Kārlis Markss? Kurš dzejnieks ir lielāks — Petefi vai Jožefs? Un kādā jaukā dienā Žanete pārsteidza krustmāti Vilmu ar saucieniem:

— Atbildēju! Atbildēju!

— Tu šodien atbildēji? Kā tad tev veicās, Anniņ?

— Piecnieks! — Meitene saslējās un sāka ātri bērt:

— Mihajs Tančičs [22], kas cēlies no dzimtļaudīm, pirmais paziņoja, ka ungāru zemniekiem ir pilnīgas tiesības uz zemi, tāpēc ka .. . tāpēc ka zemnieki to paši apstrada, nopūlas pie tās gadu simteņiem ilgi, liedami sviedrus un . .. sviedrus un ... pagaidiet, lūdzu ... sviedrus un asinis! Nu, kā ir, krustmāt Vilma, labi?

— Lieliski! Tā tu «arī atbildēji?

— Jā! — Žanete, starodama aiz lepnuma, spēji pagriezās uz papēžiem. — Tas vēl nav viss, klausieties tālāk! Tančičs bija nabadzīgu dzimtļaužu dēls. Viņš labi pazina ne vien zemnieku, bet arī strādnieku dzīvi. Viņš bijia audējs... Tančičs audējs, audējs Tančičs! — viņa klaigāja skalā priekā. — Vai jūs zinājāt, krustmāt Vilma, ka Tančičs bijis audējs? Šodien krustmāte Marta man pirmo reizi ielika atzīmi un es saņēmu piecnieku! Uzrakstiet, lūdzu, tētim.

— Labāk jau uzraksti tu pati, Anniņ!

— Gan jau kādreiz uzrakstīšu. Man vel ļoti daudz kļūdu gadās. Pie mums Francijā pavisam citādi raksta... Vai esmu jums stāstījusi, krustmāt Vilma, par Esteri Vamošu? Viņa šitā runā ...

Un Žanete ņēmās stāstīt kādu gadījumu no Tančiča dzīves tuklās Esteres Vamošas neskaidrajā izrunā, dažus vārdus norīdama, citus negaidot kā skaldīt noskaldīdama, ar piepūli izkliegdama. Krustmātes Vilmas skaļie smiekli Žaneti! spārnoja. Nemitīgi grozīdamās un mainīdama balsi, viņa reizes desmit un katru reizi citādi atstāstīja Tančiča biogrāfiju, tā ka beidzot pat krustmāte Vilma to zināja no galvas.

Bet šāda iedvesma sagrāba Žaneti tikai tad, ja kaut kas sabangoja viņas iztēli: vēstures grāmatā, piemēram, aizrāva kāds varonīgs revolucionāra tēls, ģeogrāfijas grāmatā viņa varēja bez gala lasīt nodaļu par lielo atklājumu laikmetu. Tādās reizēs meitene augu dienu skaidroja notikumus, kas viņu bija ieinteresējuši, meklēja to savstarpējo sakarību, iedziļinājās vēsturisko personību raksturos; Žanete varēja stundām ilgi, noliekusies pār karti, izsekot Amerigo Vespuči ceļam gar

Brazīlijas krastiem vai Pizaro ceļojumam pāri Panamas līcim uz Peru un Cīli.

Tā viņu reiz janvāra beigās arī pārsteidza Erži: uz^23 raususies ar ceļgaliem uz krēsla, Žanete vilka iar pirkstu pa karti, meklēdama vietas, kur bija iegriezies viens no pasaules apceļotāja ekspedīcijas kuģiem.

— Paskaties, Erži... jia Kolumbs būtu devies pa šo ceļu uz Orinoko ...

— Labdien, — mierīgi pārtrauca Erži, uzmanīgi noņemdama cepuri, lai neizjauktu gludi saglaustos, spoži melnos matus.

Žanete viņu strauji apkampa:

— Tu tagad, protams, domā: cik gan viņi ir neaudzināti, tie francūži!... Es tevi tā gaidīju.

— Ja es ko domāju, tad to arī saku. — Erži piegāja pie stundu saraksta, kas bija ar spraudītēm piestiprināts pie sienas virs galda. — Rīt mums nav ģeogrāfijā. Rīt ir fizika, ungāru valoda, zooloģija, fizkultūra, ģeometrija. Iemācījies?

— Kā tad citādi! — Un Žanete skali uzsāka:

Lūk, saules brīnumainā starojumā Peld pļavas, liesmojot ar magonēm.

Sviež Tisa bangas, mutuļojot auļo Starp klinšu krastiem, tveicē nokaitētiem.

Un debess zilgmē mākoņi kā zīds.

Uz sliekšņa stāvēja krustmāte Vilma ar paplāti rokās, atzinīgi mādama ar galvu taktī skanīgajām Djulas Juhasa [23] vārsmām.

_ — Labdien! — Erži, pastiepusies pirkstgalos, noskūpstīja Vilmu Roštu uz sārtā, apaļā vaiga.

— Labdien, meitenīt! Kur nolikt paplāti?

— Šeit, lūdzu!— Erži salocīja karti' un uzmeta uz plaukta. — Vai jūs pati nedzersiet kafiju?

— Es nupat kā paēdu pusdienas. Iešu mazgāt trau kus. Ja kas vajadzīgs, tad es būšu vannas istabā.

— Tātad tu mācījies ungāru valodu? — lauzdama kliņģeri, jautāja Erži.

— Tu taču dzirdēji. Tad nu gan grūts dzejolis! ...

Krustmāte Vilma man noadīja vilnas jaciņu, tādu bez piedurknēm — aizmugurē, zini, tā aizver ciet... aizvelk ...

— Ā-a, ar naukli... Nu, un ko tu vēl iemācījies?

Žanete paraustīja plecus. Kafija izšļakstījās uz šķīvīša, un viņa to uzmanīgi! salēja atpakaļ tasītē.

— Neko vairāk neesmu iemācījusies.

Erži kraukšķami nokoda gabalu kliņģera un pilnu muti, bet ļoti enerģiski paziņoja:

— Es taču nāku tāpēc, lai paklausītos, kā tu esi iemācījusies uzdoto, un paskaidrotu, ko neesi sapratusi. Cik reižu neesmu tev, dumiķīt, teikusi: stundas tev jāsagatavo pašai, patstāvīgi.

Žanete satvēra paplāti un, skriedama uz virtuvi,

sauca:

— Kam man fizika un ģeometrija? Nav vajadzīgas!

— Kā tu zini, kas tev ir un kas nav vajadzīgs?

— Redz, ka zinu! — atgriezusies Žanete atbildēja noslēpumaini un, satvērusi Erži aiz rokas, aizvilka sev līdz uz dīvāna. — Parunāsimies mazliet. Vakar es gāju ar Biri uz slidotavu ...

Viņas sēdēja līdzās, piespiedušās ar mugurām pie sienas. Dzelzs krāsniņa bagātīgi izstaroja siltumu, no vannas istabas skanēja ūdens burzguļošana un krustmātes Vilmas paklusā dziedāšana.

— Vienalga, kas tu arī nebūtu, visur būs jāzina fizika un ģeometrija. (Lai arī kā Žanete pūlējās, viņai neizdevās novirzīt Erži no uzsāktās sarunas.) Tu arī pati nemaz nevari zināt, kad un kādā sakarībā tas_ tev bus vajadzīgs. Piemēram, iedomāsimies, ka esmu ārste. Kā tev liekas, Vai es varu teikt: nospļauties man par aritmētiku, tā man nav vajadzīga.

— Es jau arī nesaku, ka nospļauties...

— Nesaki? Pietiek, ka tu tā domā. Tu nupat izlasīji grāmatu par Atilu Jožefu. Atceries, cik viņš daudzma-cījās. Visu sev liedza, dzīvoja pusbadā, bet pirka grāmatas un mācījās universitātē. Nezin kāpēc tu lasi, ja izlasītais tev neko nemāca?

Erži izsiaka savas domas tieši un skaidri ka pieaudzis cilvēks, un, kaut Žanete dzīvotu arī tūkstoš gadu, nekad viņai neizdotos panākt Erži. Lai atbildētu Erži, ir

jāpadomā. Citādi atkal daudzina: «Ak tu dumiķīt. . .» Beidzot Žanete sacīja:

— Atila Jožefs bija dzejnieks. Bet dzejniekiem daudz jāmācās — viņi taču par visu raksta.

— Ari tu vari k|ūt dzejniece vai ari inženiere, vai skolot ājta.

Žanete sparīgi protestēja un tik spēji atmetās atpakaļ, ka atsitās ar galvu pret sienu. Pataustījusi ar roku pakausi, viņa paziņoja:

— Par skolotāju? Inženieri? Neparko!

— Kas tad tu būsi?

Žanete pēkšņi samulsa, nolika rokas uz ceļgaliem un šūpodamās atteica:

— Tas nav svarīgi... Es vēl nezinu ... Bez tam nemaz nav daudz jāmācās.

— Nu, nesaki vis, tagad nav tādas profesijas, kur izglītība nebūtu vajadzīga, — aizrādīja Erži un dusmīgi ieplāja Žanetei pa ceļgalu. — Kas ir, vai tu nevari nosēdēt mierīgi? Nemitīgi grozies ... Tātad tu tomēr zini, kas būsi, tikai slēp? Nav ko teikt, laba draudzene!

Žanete nosarka un klusu nomurmināja:

— Ne jau tāpēc ... nedomā, Erži... bet es tiešām nevaru teikt, citādi visi dabūs zināt un man bus kauns ...

Erži izbrīnījusies blenza viņā:

— Kas par blēņām? Tev būs kauns? Vai tik tu negrasies mācīties par dīriķi?

— Dīriķi?

— Laikam taču par dīriķi! Runa, Anniņ, vai arī es tūlīt pat aiziešu. Neuzticas savam tuvākajam draugam! Un tad vēl saucas pioniere!

Žanete satraucās. Vēl nesen viņa būtu nevērīgi attraukusi: «Nu ej vien ... Ko tu neteiksi, briesmīgi vajag .. .» Bet Žanete labi zināja — ja Erži aizies, viņu atpakaļ nedabūs. Turklāt Erži ir taisnība: ja draugi, tad jāuzticas. Un pionieru draudzība, par kuru Erži bieži runā, — ir tas pats, kas tēva lielā, ilggadīgā draudzība ar Loranu Prinjē. Jā, beigu beigās taču reiz jāatklāj savas domas! Erži ir tik gudra un tik daudz zina ... Un tad ... jau labāk pateikt viņai, nevis krustmātei Vilmai. Krustmāte droši vien šausminātos par viņas nodomiem un bez kavēšanās aizrakstītu tētim.

Žanete aizvēra acis, atmetās atpakaļ un klusā, drebošā balsī jautāja:

— Bet tu nevienam neteiksi?

Tomēr Erži šādu solījumu nedeva; izbrīnā paskatījusies uz draudzenes traģisko seju, viņa atbildēja savā parastajā, noteiktajā balsī:

— Redzēsim, kas tas būs.

— Nē, zvēri!

Erži sāka smieties, un viņas skaļie smiekli bija krasā pretstatā ar Žanetes noslēpumaino čukstēšanu:

— Kāpēc zvērēt? Ja man tavi nodomi iepatiksies, neteikšu nevienam, bet, ja tu grasies izdarīt kādu muļķību, tad mans pienākums ... Nu, runā taču, Anniņ, nav ko tēlot traģēdiju!

Žanete pēkšņi pielēca kājās un iztaisnojās kā drosmīgs peldētājs, kas sagatavojies mesties uz galvas ledus aukstā ūdenī. Noteiktā, svešādā balsī viņa siacīja:

— Un kāpēc netēlot? Tas jau ir... Es būšu aktrise!

— Aktrise?

— Jā!

Uz /mirkli iestājās dziļš klusums, un pēkšņi atskanēja tik nevaldāmi smiekli, ka nodžinkstēja dzelzs krāsniņas durtiņas; no Erži straujām kustībām ietrinkšķējās kušetes atsperes. Žanete vēl nekad nebija redzējusi, ka viņas draudzene smietos tik aizrautīgiem, bērnišķīgi līksmiem smiekliem. Viņa jautājoši paraudzījās uz Erži un mazliet aizvainoti apjautājās:

— Kas ir?

Erži pielēca kājās, aizskrēja priekšistaba pie pakaramā ar šauro spoguli un izņēma no sava mēteļa kabatas mutautiņu. No vannas istabas atskanēja krustmātes Vilmas balss:

— Kas tur raud?

— Neviens, krustmāt Vilma, mēs smejam!

— Tad labi!

Erži atgriezās istabā, kur Žanete vēl joprojām sēdēja kā sastingusi, līdzīga statujai, kas iemieso nevarību un vilšanos. Erži pasteidzās viņai apsēsties līdzās. Izšņau-kusies viņa pūlējās izskatīties nopietna, bet ik vaibsts sejā drebēja aiz aizturētiem smiekliem. Erži nemaz nebija gribējusi aizvainot Žaneti, taču nespēja sevi savaldīt, un, lai arī kā spieda pie mutes kabatas lakatiņu, no krūtīm lauzās elsām līdzīgi smiekli.

— Nedusmojies, — Erži lūdza, — es taču ... domāju, ka tu grasies kļūt par dīriķi... nu un nevaru savaldīties, bet tu ... tu neparko negribēji teikt... es arī patiesi sagaidīju nezin ko ...

Žanete nepakustējās un neko neatbildēja. Beidzot Erži apmierinājās, saņēma draudzenes vājo rociņu un tik mīļi paglāstīja ar savu šauro delnu, ka Žanetei tūlīt pat zuda apvainojums.

Priecādamās, ka grūtā atzīšanās jau garām, viņa pievirzījās tuvāk draudzenei un jautājoši paraudzījās sejā

— Cik es esmu dumja! Vajadzēja taču pašai saprast! — sūkstījās nākošā ārste. — Bet vai tad es varēju iedomāties, ka tas ir tik briesmīgs noslēpums un to ne drīkst nevienam teikt!

Žanete brīdinādama padraudēja ar pirkstu:

— Tu taču apsolīji!

— Neko es neesmu solījusi. Nē, patiesi, nudien nebiju domājusi! Tātad tu nevis priecājies par savām spējām, bet... — Erži cieši paskatījās uz Žaneti un pārmetoši piebilda: — Un es arī... kur man bija acis? Protams, ka tu esi dzimusi aktrise! Tas ir skaidrs ...

Viņas sēdēja, cieši piespiedušās viena pie otras. Žanete bija aiz satraukuma piesarkusi, un viņai likās, ka sirds dauzītos kaut kur kaklā. Stomīdamās viņa jautāja:

— Vai tu patiesi domā? ... Zvēri... Bet kāpēc tev ir tāda pārliecība?

— Tu labi deklamē. Tev ir krāšņa balss ... un proti visādi vaibstīties. Seja tev arī tāda ... Es, piemēram, pēc tavas sejas vienmēr zinu, par ko tu, Anniņ, domā. Pagaidi, tas taču ir ļoti nopietns jautājums. Un tu vēl teici, ka esi izvēlējusies tādu profesiju, kur nevajagot daudz mācīties!

— Protams, nevajag! Es taču zinu, kā tur ir.

— Kā tad?

Nu jau vairs nav ko slēpties. Erži — viņas labāka draudzene, visgudrākā meitene pasaulē. Visu saprot, sapratusi pat Žanetes tieksmi kļūt par aktrisi un, kaut arī nezvēr kā Mārī Zantila, neapšaubāmi saglabās viņas noslēpumu. Bet aktrises top šādi: laikrakstā parādās sludinājums. Pazīstams amerikāņu aktieris un dziedonis pagājušā vasarā atbrauca uz Parīzi, visos laikrakstos bija redzami viņa attēli. Viņš bijia nodrukājis sludinājumu, un laikraksts ar šo sludinājumu nejauši nok|uva rokās vecmāmiņai. Aktieris meklēja mazu meiteni bērnu lomai jaunajā filmā ...

Žanete nokremšļojās un apklusa, bailīgi vairīdamas paskatīties Erži acīs. Spriežot pēc Erži seja§ izteiksmes, viss jau ir saprotams ... tomēr, ja ir sākts stāstīt, nav godīgi kaut ko vēl noslēpt. Vārdu sakot, sludinājumā bija teikts, ka nepieciešama meitene no proletāriešu ģimenes ar tādu seju, kas atspoguļotu badu un nabadzību ...

— Tad nu gan!

Erži satrauktā izsauciena paskubināta, Žanete stāstīja tālāk par notikumiem tai neaizmirstamajā vasaras dienā. Pateica arī par māmiņas krājkasīti, par vecmāmiņas salmu maisu un par sievieti, kas bija gulējusi: māmiņai līdzās sv. Pāvila slimnīcā. Pēc šīs atkāpes Žanete turpināja iesākto: viņas abas ar vecmāmiņu soļo Treparvilā uz staciju, vecmāmiņa šim gadījumam par godu uzlikusi galvā melnu cepuri ar baltiem ķiršu ziediem, kas senāk bija greznojusi grāfienes Laforgas •galvu; nu viņas ir Parīzē; un te jau Klaridžas hotelis, nekaunīgais puišelis formas ģērbā pie virpuļdurvīm, klaigājošais sekretārs un dejotājs nēģeris, bālais, neglītais zēns un viņa māte; Žaneti ielenkuši korespondenti, un beidzot viņas uzstāšanās ...

— Viņš man sacīja: «Pagriezies!» — Žanete uzlēca no dīvāna kājās, aši pagrieza muguru ņn, daudz negudrodama, palocījās pret Erži, kas klausījās, aizturēdama elpu. — Es pati nezinu, kādēļ, bet ienīdu viņus! — Žanete zibošām acīm sparīgi vēcināja rokas. — Viņi jautāja, vai es protot angļu valodu. — Atdarinādama aktieri, viņa norunāja augstprātīgi. — «Vai tu zini angliski kaut pāris vārdu?» — «Protams,» es atbildēju, «zinu!» Tad es saslējos. — Amy, go home! — mazajā istabiņā nogranda apdullinoši skaļš izsauciens. — Amy, go home! — iesaucās Žanete vēlreiz un, nolaidusi rokas gar sāniem, apklusa, cieši raudzīdamās Eržī acīs. — Viss pārējais norisinājās pāris sekundēs, — viņa turpināja klusinātā balsī. — Sekretārs mūs izstūma gaitenī. Un prom ejot es tam nejaukajam zeņķim formas ģērba ar zelta pogām arī atmaksāju.

Tad viņas ar vecmāmiņu bija sēdējušas parkā. Parīze ir skaista, brīnum jauka pilsēta, parkā strūklaka šļāca ūdeni ... Bet karstums bija neciešams ... Tā tas bija. Ja viņa nebūtu toreiz ar aktieri» salamājusies, tagad jau uzstātos kā ievērojiama aktrise Parīzē vai pat Ņujorkā un māsa Andžela aiz dusmām pārsprāgtu.

Žanete beidza un apsēdās uz dīvāna. Bet te pēkšņi pielēca kājās Erži un vēlreiz atkārtoja:

— Tad nu gan! — Viņa sāka jautri smieties un plaukšķināt. — Tik dīvainus stāstus man vēl nebija gadījies dzirdēt! — Aši pieliekusies, viņa vieglītēm noskūpstīja Žaneti uz vaiga. — Bet tava vecmāmiņa gan ir nelāga,

Žanete protestēdama pacēla roku un izšāva vienā elpas vilcienā:

— Nē, nē! Tu nemaz nezini, cik viņa ir laba ... Viņa jau to nesaprot... Vecenīte taču ... Kā lai saprastu?

Istabā bija tumšs, vienīgi aiz mazās krāsniņas rež-ģotām durtiņām vēl spīguļojia kvēlojošu ogļu viegla blāzma. Žanete piemeta nedaudz koksa, bet gaismu neieslēdza. Meitenes no jauna apsēdās līdzās un apklusa* Beidzot ierunājās Erži:

— Vai tad tu, dumiķīti, domā, ka tūlīt, kā nospēlētu savu pirmo lomu, tā arī kļūtu ievērojama aktrise?

— iKā tiad citādi?

— Nekā, arī aktrisēm ir jāmācās. Ja tu nebūtu mani samulsinājusi, nebūtu skandinājusi, ka tavai profesijai nevajag daudz mācīties, es tūlīt būtu tavu noslēpumu uzminējusi. Pie mums aktieri ļoti daudz mācās. Bez mācīšanās nekas neiznāks. Augstākajā teātra skolā bez gatavības apliecības nepieņem.

— »Kā tu zini?

Erži paraustīja plecus:

— Tas jau visiem ir zināms. Mūsu mājā dzīvo viena studente no šīs skolas, mācās ceturtajā kursā.

— Tad jau es būšu veca ... Septiņpadsmit gadu!

— Pēc vidusskolas beigšanas — septiņpadsmit, bet tad vēl četri gadi teātra skolā. Mācīsies literatūru, svešās valodas, vēsturi. Būsi tāda pati studente kā es.

Žanete steigšus saskaitīja: pieci gadi un vēl četri gadi. Traki daudz! Nevarīgā balsī viņa jautāja:

— Kāpēc tik diaudz mācīties?

— Aktierim taču jābūt izglītotam, kulturālam, tādam, kas strādā cilvēku labā. Vajag, lai viņš ar savu darbu palīdzētu celt sociālismu, tāpat ka ārsts, skolotājs vai tavs tēvs šahtā.

Ko tik tā Erži nezina! Iedomājieties, cik daudz Ungārijā prasa no aktiera! Un Žanete ieraudzīja acu priekšā dejotāju nēģeri, hoteļa istabu, pudeles uz galda un grīdas, tad iztēlojās savu portretu: nopietna studente ar grāmatām un burtnīcām padusē steidzas uz kādu milzīgu auditoriju, kur vecs profesors ar sirmu bardu lasa lekciju ...

— B^t man pazīstamā studente jau uzstājās Nacionālajā teātrī, — sacīja Erži. — Ir uzņemta arī filmā. Izrādēs piedalās arī pirmā kursa studenti, tikai par statistiem — lai pierastu pie skatuves. Šī studente ir ļoti mīļa meiča, mēs bieži runājamies. Mēs dzīvojam kaimiņos, un vakaros, kad viņa ved savu suni pastaigāties, es viņu katrreiz pavadu. Viņas tēvs ir šoferis, bieži izbrauc no pilsētas, bet māte slima. No rītiem meita iet uz tirgu, bet vakaros vadā pa āru suni. Tātad var uzstāties vēl pirms skolas beigām, un arī pēc beigšanas tu vēl nemaz nebūsi veca. Krustmāte Vilma droši vien priecājas, ka tu gribi būt aktrise!

— Vai nu prāts! Viņa nemaz nezina.

— Kāpēc?

Žanete klusēdama raudzījās vienā virziena. Patlaban arī viņai pašai nebijia skaidrs, kāpēc īsti slēpusi savu nodomu no krustmātes Vilmas. Viss bija licies_ tik tumšs kā purvāja blāvā virsma, ko sedz zaļganie ūdens lēcu plankumi, bet tagad tā pēkšņi noskaidrojās un kļuva spoguļskaidra kā dzidrs ezers. Patiesi, no ka tad jakau-mas? Cilvēks nodomājis iestāties augstākā mācību iestādē kā Erži vai Jolana Šurani... gatavojas par derīgu locekli tai pašai... viņu sabiedrībai ...

Noklakšķēja slēdzis. Durvīs, slaucīdama priekšautā «

slapjās rokas, stāvēja krustmāte Vilma. Viņas apaļā, labsirdīgā seja nosvīdusi spīdēja.

— Ko jūs sēžat tumsā?

Žanete spilgtajā gaismā samiedza acis, bet Erži, palūkojusies no saviem garīgā pārākuma augstumiem uz mazo, sabozušos augumiņu, skaņā balsī paziņoja krustmātei Vilmai:

— Rau, Anniņa nupat man pateica ... Viņa gribot mācīties par aktrisi. Ko jūs, krustmāt Vilma, par to sakāt? ... — Nebaksti mani, lūdzu, Anniņ, ar savu aso elkoni, — aizrādīja Erži visparastākajā veidā, acīm redzot nevēlēdamās neko zināt ne par solījumiem, ne zvērestu un vispār ne par kādām bērnišķīgām un romantiskām «dumiķītes» Anniņas fantāzijām.

Vilma Rošta apsēdās pie galdiņa, noslaucīja ar priekšautu pieri un atvieglotii nopūtās:

— Tad nu gan ir karsts! Es vienmēr sev saku: nevajag gaidīt, kamēr sakrājas vesela kaudze netīras veļas, bet pastāvīgi nav laika, pastāvīgi atlieku mazgāšanu. Es jau arī pati gribēju Anniņai ieteikt uzsākt skatuves gai-tas, bet tu jau zini, Erži: nav labi jaukties iekšā, kad cilvēks izvēlas savu dzīves ceļu. Būtu nelāgi, ja viņa manis dēļ piedzīvotu vilšanos. Nu, un kā tu, Erži, domā: vai viņai ir spējas?

— Es domāju, ka ir. Balss ir laba un kustības izteiksmīgas.

— Traki vāja gan.

— Uzbarosies, kad izaugs, krustmāt Vilma.

— Tev taisnība, Erži. Atceros, es arī biju tik vāja, ka vai adatas acī ver iekšā ... Ko tu smejies, nekaunīgais skuķi? Netici... Nu, paskatīsimies, vēl ir laiks. Lai vispirms dabū gatavības apliecību un tad pasaka, kur grib iet... Un tava māmiņa, Erži, vai mazgā lielo veļu mazgātavā?

— Nē, virtuvē, — Erži paskaidroja. — Māmiņa saka, mums neesot tik daudz veļas par abām, lai tādu sīkumu dēļ staipītos uz pagrabu un kurinātu lielo katlu.

Krustmāte Vilma māja iar galvu: viņa arī to pašu sakot, labāk biežāk mazgāt.

— Tagad tava māmiņa laikam jau mājās? — viņa jautāja Erži.

— Kur nu!_ — Erži īgni atmeta ar roku. — Viņai darbs sakas pec pulksten divpadsmitiem dtenā. Mana māmiņā ir apkopēja, bet drīz viņu darbā paaugstinās! — meitene lepni piebilda. — Visi zina, ka viņa ir apzinīga, uzticama strādniece. Arī agrāk viņai piedāvāja citu darbu, bet māmiņa necieš nekustīgu dzīvi. Viņai patīk rosīties, staigāt, ne mirkli nevar nosēdēt mierīgi, ja nu vienīgi' kino vai teātrī. Kino māmiņa arī tagad ļoti ciena. Viņa mēdz teikt, ka pagūs vēl Izsēdēties, kad būs veca.у

— Cik viņai gadu? — painteresējās krustmāte Vilma.

— Martā paliks trīsdesmit divi, — atbildēja Erži.

— Pavisam vēl jauna, — Vilma dziļi nopūtās. — Labi, kad cilvēkam tikai trīsdesmit divi gadi .

Kas tad nu, it kā Žanetes nemaz nebutu! Sēž aizmirsta, bet viņas tērzē bez Žanetes, it kā nerunātu par meitenes nākotni, bet Erži mātes likteni. Vai tad viņām tas neko nenozīmē, ka Žanete grib mācīties par aktrisi? Tikpat kā viņa būtu sapņojusi kļūt par ārsti vai skolotāju! Tas Žaneti aizskāra, bet nevājināja svinīgas jutās, ar kurām viņas sirds bija pārpilna. Meitenes dzīvē bija iestājies lūzuma brīdis.

Kaut art mētelis ar zeltītajām pogām, sporta_ tērps ar balto apkaklīti, slidas un pilnīgi pārveidojies ārējais izskats, — tikai tagad no mazā nebēdņa, Treparvilas ielas varones, ko bija aizrāvušas pašas neskaidrās fantāzijas, sāka augt apzinīgs cilvēks.

Žanete klausījās divu «pieaugušo» cilvēku sarunu, bet nepieņēma nekādus lēmumus. Viņa tikai sacīja sev: ja jau bez tā nevar, tad jāmācās un jāstrādā. Ja Ungārijai vajadzīgi izglītoti un zināšanām bagāti aktieri, lai... kā Erži sacīja ... lail celtu sociālismu, tad viņa, protams, mācīsies. Un tomēr tas ir briesmīgi. Vēl deviņus gadus pie grāmatām! Ja atgrieztos Treparvilā! Viņas acu priekšā pacēlās terikoni, bezmērķīgie klaiņojumi ar Vavrinekiem, putekļainā iela, kur viņa bija visu atzīta slavenība un jokdare... «īsta Mistingeta» arī bez deviņu gadu nogurdinošas mācīšanās! .. . Taču šīs atmiņas jau bija zaudējušas savu pievilcību. Meitēns nodriskātos svārciņos lēkā pāri līnijām, kas uzvilktas ar krītu uz ietves,’ — tā bija Žanete Rosta. Tagad viņa ir Anniņa Rošta. Kas tā tāda, kas žiglā gaitā iet pa ielu ar grāmatām un burtnīcām pieblīvētu portfeli, kas steidzas uz lekciju? Tā ir studente Anna Rošta!

Aiz loga jau satumsis. Tuvējā baznīcas tornī pulkstenis nosita septiņi. Krustmāte Vilma smagnēji piecēlās no krēsla.

— Nu, es iešu. Tev, Erži, droši vien laiks doties mājās.

Meitene atbildēja svārstīdamās:

— Man vēl vajadzētu pamācīties ar Anniņu. Es tiešām nezinu... šodien tik «ātri pagāja laiks.

— Vari mierīgi iet mājās, — izlēma Žanete. — Es arī viena pati izmācīšos. — Un palūkojās stundu sarakstā: — Rīt mums ir fizika, ungāru valoda, zooloģija, fizkultūra, ģeometrija. Fizika, — viņa atkārtoja un ātri pārlapoja grāmatu. — Ko mums uzdeva? «Siltā gaisa strāva»?

— Jā. Un ģeometriju atkārtosim rīt pirms stundas. Neaizmirsti — mēs pašreiz izņemam paralelograma konstruēšanu.

— Pa-ra-le-lo-grams, — atkārtoja Žanete pa zilbēm. — Labs ir, neaizmirsīšu.

Durvis aiz Erži aizkrita.

Jau vairākas nedēļas pilsētu bija apņēmusi migla, bet nu tā beidzot izklīda. Pavasara saule sāka spīdēt ar negaidītu uzcītību, bagātīgi^1 liedama savus starus fizikas kabinetā.

Septīto «B» klasi šāda līksma februāra diena bija apreibinājusi, un, kaut arī parasti, gaidot krustmāti Ilonu, stingro direktori, visa klase sēdēja rātni un mierīgi, šoreiz nenorima ne smiekli, ne paklusā, bet dzīvā tērzēšana. Runāja par lielo notikumu — rīt izsniegs liecības par otro ceturksni, strīdējās, kādu vietu ieņems klašu sacensībās septītā «B», apsprieda gūtos panākumus un arī to, ka dažas skolnieces-mācījās sliktāk nekā pagājušajā gadā. Tika nosaukti vārdi, kritizēts, izteikti pārmetumi. Pēkšņi atskanēja skaņā, satrauktā Māri Mikešas balss: šī trauslā meitene ar eņģeļa sejiņu izcēlās iar neparastu enerģiju un bija spējīga visnevaldāmākā haosā panākt kārtību. Visi apklusa un sāka viņā klausīties.

— Es centos iesaistīt Balogu mušu posma kolektīvā,

bet nekas neiznāk. Jā,_]Ķ_ Baloga, ņem vērā, ka tu esi tāda ... vārdu sakot, ka tūļa. Tav.a vienaldzība pat citus ļauni ietekmē. Tava kaimiņiene Surani arī sākusi sliktāk mācīties. _ %

— Neizkustināma kā klints bluķis! — iesaucas Aranka Peceli.

— Nemels! — Māri Mikeša piesarkusi pat piecirta ar kāju. — Surani ļoti labii zina, ka man ir taisnība, tāpēc viņa tik nevaldāmi spurojās pretī posma sanāksmē.

Surani lielos vaigu kaulus klāja sārti plankumi. Melnās uzacis bija nikni sarauktas, acis zibsnīja.

— Ko tu no manis gribi? Es taču neesmu pazeminājusi atzīmju līmeni!

— Ja būtu kaut drusku pacentusies, tad varēji to uzlabot! Tā arī Ilonka Smite . .. Cik reižu neesmu viņu lūgusi nodarboties ar Novaku.

Garā Biri Novaka ar lielu aizrautību žonglēja ar diviem āboliem, pievērsusi visu uzmanību tam, lai šī svarīgā nodarbība noritētu vienmērīgi un āboli tiktu uzmesti ātri, raiti, nepieskaroties viens otram. Izdzirdusi savu uzvārdu, viņa atmeta galvu un, pavērusi muti, paļāvīgi paraudzījās uz Māri Mikešu, kas tik dedzīgi uzstājās.

— Kas ir? — viņa jautāja, pamuļķīgi smaidīdama.

Tūlīt pacēlās vairākas balsis, meitenes apbēra ar

pārmetumiem slinko un izklaidīgo Biri Novaku, kas mulsi skatījās te uz vienu, te otru, nevarēdama saprast, ko būtu atkal noziegusies.

— Vieninieki un divnieki vien viņai ir! Katru nedēļu sabojā mums atzīmes!

— Kāpēc Smite nemācās ar viņu?

— Neesot laika!

Ilonka Smite paraustīja plecus un ironiski piezīmēja:

— Vjņas draudzene ir Rošta. Lai viņa audzina Novaku. Es nešķiežu velti laiku, neskraidu uz slidotavu ka viņas.

Ar visu izskatu parādīdama, ka viņai gar strīdu vairs nav nekādas daļas, Ilonka atbalstījās ar elkoņiem uz galda un sāka klusiņām murmināt, atkārtot fizikā uzdoto. Katalina Bede, meitene ar kuplajiem matiem, viņai sacīja:

— Tu dzirdēji, Rošta grasās kļūt par aktrisi!

— Lai!

Попка aizbāza ar pirkstiem ausis, lai nedzirdētu troksni, kas negribēja rimties. Kāda no skolniecēm uzsāka sarunu par lietišķās mākslas izstādi, kuru meitenes bija,apmeklējušas svētdien, un Ilonka Smite gluži kā no tāluma izdzirdia Anniņas Roštas balsi:

— Meitenes, piegrieziet vērību spēcīgajiem gaismas efektiem un kompozīcijai, plašajai... hm . .. hm ... un plašajai kompozīcijai.

Ilonkai vai pirksti notirpa — tik stipri viņa spieda ciet ausis un tomēr dzirdēja smieklu brāzmu.

— Bindere kas Bindere! — kāds sacīja.

— Slims var palikt aiz smiekliem! — Biri Novaka kliedza. — Starpbrīdī tu vēlreiz to atkārto man vienai!

Ilonka Smite nepiebiedrojās visu jautrībai, viņā kūsāja dusmas. Rošta izsmej Juliānu Binderi, astotās «A» klases liabāko zīmētāju. Rošta apbrīnojami apgūst dažādas mujķības, tikai ne mācības! Ja to uzzinās Bindere, tad rājiens kā likts. Ak jā, kas viņai gar Roštu ... Un meitene no jauna noliecās pār grāmatu. Abas bizes kā divas milzu kviešu vārpas pilnīgi nosedza viņas seju.

Ienāca krustmāte Ilona, skolias direktore, un visi pielēca kājās:

— Labdien!

— Labdien! — Krustmāte Ilona apstājās pie galda un. pazibsnījusi ar brillēm, uzlūkoja klasi. — Kāpēc klase tik trokšņaina?

Visi klusēja.

— Es nostāvēju pie durvīm minūtes piecas, gribēju nogaidīt, lai aprimst jūsu tērgāšana. Tagad jūs pastāviet mierā piecas minūtes. Kuras šodien trūkst?

Kamēr nodeva ziņojumus, visa klase stāvēja saspringti kā pēc komandas «mierā». Krustmāte Ilona aizvēra klases žurnālu un, valdot dzijām klusumam, paraudzījās pulkstenī, pagaidīja vēl vienu minūti, tad pamāja:

— Sēdieties.

Viņa pasvārstīja rokā brilles un, samiegusi acis, palūkojās uz saules staru strēli, kas plašā līčloču līnijā kā sastindzis zibens šķērsoja visu klasi. -

— Cik brīnum jauks laiks! — viņa smaidīdama noteica. — Vai ne, Novaka?

Biri neveikli iztaisnojās un izmeta ābolu, tas paripoja zem sola.

— Jā-jā! — viņa atteica, mulsumā uzsvērdama skaņu «j».

— Es dzirdēju aiz durvīm, ka tu šodien esi ļoti runātīga, tas ir patīkami. Mēs tad ari paklausīsimies tevi. Jādomā, ka tu atbildēsi labi. Vai ne, Novaka? Nāc pie tāfeles! Smite, atnes no pieliekamā sveci!

Ilonka Smite aizskrēja uz blakus istabu pēc sveces, bet Biri Novaka sāka virzīties starp solu rindām uz tāfeles pusi. Viņas plānās lūpas raustījās.

Ilonka nolika uz galda sveci un līdzās sērkociņu kastīti.

— Aizdedzini sveci! — krustmāte Ilona pavēlēja.

Uzrāvusi sērkociņu, Biri tuvināja to svecei, bet, kad

pieskārās pie degļa, sērkociņš nodzisa. Meitene atkal uzrāva sērkociņu, un viss atkārtojās vēlreiz. Atskanēja apslāpēti smiekli un jautra kņada. Garā meitene dusmīgi uzrāva trešo sērkociņu, tad ceturto un triumfējoši paraudzījās uz skolotāju: svece dega! Atviegloti nopūtusies, viņa nodzēsta sērkociņu, bet tai pašā brīdī nodzisa arī svece. Skolotāja sāka smieties kopā ar skolniecēm, pašūpoja galvu un, piegājusi pie Biri, paņēma viņai no rokām sērkociņus. Svece aizdegās ar mazu, dzeltenīgu liesmu.

— Tagad paklausīsimies, Novaka, kādu operāciju mēs esam kopīgiem spēkiem veikuši.

Meitene mulsi rīstīja .gaisu.

— Mēs kopīgiem spēkiem, pareizāk, jus, krustmāl Ilona ... nupat aizdedzinājāt sveci! — viņa izšāva.

— Ļoti labi. Un kas tā ir par darbību?

Biri klusēja, mezdama uz skolotāju lūdzošus skatienus.

Direktore nemitīgi uzdeva jaunus un atkal jaunus uzvedinošus jautājumus, likās, viņas pacietībai nav gala un viņas miers nav satricināms. Viņa nekad nerunāja paaugstinātā balsī, nekas viņu nespēja izkustināt no līdzsvara. Viņa bija taisnīga, izcēlās ar savu nosvērto raksturu, un, par spītii stingrībai, skolnieces viņu mīlēja un lepojās ar savu visu zinošo krustmāti Ilonu.

— Varbūt tu gribi, lai tev kāda palīdz? — jautāja skolotāja. — Un tad turpināsi pati.

— Jā, lūdzu, krustmāt Ilona.

To pašu brīdi daudzas mazas rokas uzspurdza gaisā.

Skolotāja pārlaida acis pār klasi. Pēkšņi viņa ieraudzīja Žanetes bailīgi pacelto roku ar smalkajiem, drebošajiem pirkstiņiem. A! ... Tā jau ir meitene no FrancijaiS, kas līdz šim pastāvīgi klusēja, skolotājas nav pat dzirdējušas viņas balsi.

— Rošta, iznāc pie tāfeles.

Žanete piegāja pie galda un sāka runāt, sākumā juceklīgi, bet tad arvien sakarīgāk. Gandrīz vai ik pēc teikuma meitene apstājās un jautājoši uzlūkoja skolotāju. Skolotāja uzmundrinoši māja ar galvu, un meitene turpināja. Viņas seja kvēloja.

— Daudz siltuma enerģijas rašanās piemēri var parādīt ar fizikas mēģinājumiem.

— Daudz siltuma enerģijas rašanās piemēru var parādīt ar fizikas mēģinājumiem, — izlaboja skolotāja.

— J'ā-jā, — pamādama viņai piebiedrojās Žanete.

Krustmāte Ilona saņēma Žanetes roku un šūpoja šo

kalsno roku taktī saviem vārdiem.

— Daudz tās pielietošanas piemēru. Lietvārdi, ar kuriem ir saistīti nenoteikta daudzuma apstākļa vārdi, lietojami ģenitīvā. Pagaidi, tev laikam vēl nav skaidri ungāru gramatiskie apzīmējumi Nenoteikta daudzuma apstākļa vārdi — tie ir tādi vārdi kā: daudz, nedaudz, maz, vairāk, mazāk, cik, necik, cik necik, tik. Tad nu lietvārdi, ar kuriem šie vārdi ir saistīti, lietojami ģenitīvā. Piemēram, mēs sakām: «daudz puķu», nevis «daudz puķes». Dārzā zied daudz puķu. Ja mēs sakām «daudz», tad jājautā «kā», un tas ir ģenitīva jautājums. Kā jāsaka pareizi: fizikas stundā mēs izdarījām daudz mēģinājumi vai daudz mēģinājumu?

— Fizikas stundā mēs izdarījām daudz mēģinājumu, — Žanete atbildēja negudrodama.

— Pareizi. Visumā tu jau runā gluži labi ungāriski. Un atbildēji šodien teicami. Tu esi pelnījusi piecnieku, un mēs to ieskaitīsim otrajā pusgadā. Nu, turpini tagad tu, Novaka.

Atgriežoties savā vietā, Žanete negāja, bet lidot lidoja, kā viegla, pūkaina mākoņa apņemta. Erži viņai cieši paspieda roku:

— Esi apmierināta, Anniņ?

— Un kā vēl!

Pūkainais mākonis neizzuda izplatījuma, bet lidinājās ap Žaneti, apņemdams visu viņas mazo augumiņu. Meitenes acu priekšā vērpās maigu, baltu mākonīšu plī-vas. Pēkšņi šai gaišajā dūmakā uzvirmoja Ilonas Smites niknā seja. Žanete izslējās, viņas cīņas kāre vienā mirklī izkliedēja rožaino mākonīti, kas traucēja pareizi saskatīt tiešamību. Ilonka Smite — ienaidnieks. Ir vēl viens ienaidnieks — Estere Vamoša. Tūlīt pirmajā dienā viņa nosauca Žaneti par cērmi.

Kad stunda beidzās un skolnieces, sastājušās pāros devās no fizikas kabineta klasē, viņa sacīja Erži:

— Redzēji, kā Ilonka aiz dusmām vai plīsa?

— Kāpēc?

— Mana piecnieka dēj. Viņa taču iedomājās, ka neviens klasē nezina fiziku labāk par viņu.

— Nē, Anniņ. Es labi pazīstu Ilonku. Viņa ir ļoti saprātīga meitene un piecnieka dēļ nevienu neapskaudīs.

— Nē, es zinu! — Žanete ietiepās. — Man ir mūsu klasē divu ienaidnieku.

— Divi ienaidnieki? Krustmāte Ilona tev nupat kā paskaidroja likumu.

— Jā, man ir divi ienaidnieki.

— Kurš tad ir otrs?

— Vamoša.

— Kas par niekiem! Tīrās blēņas! Tu jau nemaz nepazīsti Vamošu, vārdu neesi viņai bildusi.

— Nē, zinu. Es viņām vēl parādīšu!

Laiks gājia. Žanetes dzīves centrā tagad bija šī sarkanā mūra ēka, skola, klase, kur smaržoja pēc krita un mikla sūkļa, draudzenes, kuru skaits nemitīgi pieauga, un divi «ienaidnieki». Uzslava bija Žaneti stipri uzmundrinājusi. Meitene tagad cītīgi gatavoja uzdoto, un, kad tika izsaukta pie tāfeles, viņai likās, ka atrodas uz skatuves un, ja izgāzīsies savā lomā, tad publika sāks svilpt un dauzīt ar kājām. Tiesa gan, mājas uzdevumus viņa izpildīja ļoti negribīgi^1, pavirši, tikai pēc tam, kad Erži enerģiski uzstājās. Godkārajai meitenei bija nepieciešama publika. Vakaros vi^ņa atbildējia krustmātei Vilmai sagatavoto mācību vielu vēsturē, zooloģijā vai ģeogrāfijā, un krustmāmiņas biežā atzinīgā māšana un apmierinātā seja viņu satrauca, tāpat kā taurētāja signāls satrauc kaujas zirgu.

Un šāda rotaļa, pirmie mēģinājumi, sīkās veiksmes — tas viss pamazām izraisīja Žanetē tieksmi pēc zināšanām. Viņa pati nemanīja, kā viņā pamodās dedzīga vēlēšanās panākt nokavēto, noskaidrot parādību sakarību, izdarīt secinājumus no pagātnes, iepazīt tagadni — pa sauli, kurā tagad dzīvoja un kur jau sāka justies kā mājās.

Sākumā negribīgi, bet tad ar nemitīgi pieaugošu degsmi Žanete sāka piedalīties pionieru pasākumos un. atgriezusies mājās, svarīgi ziņoja krustmātei Vilmai:

— Es liku Šurani uzrakstīt manā sienas avīzē atsauksmi par grāmatu «Timurs un viņa komanda» ...

Citu reizi stāstīja:

— Peceli mums dažreiz tādus jokus sarunā, ka nekur glābiņa no smiekliem. Es viņai ieteicu piedalīties manā avīzē un vadīt satīras un humora nodaļu. Jūs taču zināt, kas ir satīra? Vārdu sakot, kaut kas ir tā jāapraksta, lai būtu smieklīgi, piemēram, pagājušo dziedāšanas stundu. Tā ir satīra. Mikeša solīja uzrakstīt atsauksmi par pēdējo «Pioniera» numuru.

Un tad beidzot uz Komlo tika nosūtīta pirmā vēstule ungāru valodā — trīs cieši norakstītas lapas puses:

«.. . Pagaidām man vēl tikai četri piecnieki: ungāru valodā, fizikā, vēsturē un dziedāšanā. Liecību par otro ceturksni es nedabūju, bet tikai tāpēc, ka agrāk vienmēr stundās klusēju un nepratu atbildēt. Es tagad esmu sienas avīzes redaktore. Jūs, tēt, nemaz nevarat iedomāties, cik tas ir svarīgi, lai mūsu pulciņam būtu laba sienas avīze! Es mācos daudz un labi atpūšos. Svētdienās notiek ekskursijas. Skolā ar meitenēm mēs daudz smejamies. Un es eju vēl uz slidotavu. Esmu jau pavisam liela, izaugusi par trijiem sentimetriem! Jūs pat brīnīsieties, cik liela es esmu kļuvusi. Un tad — lai Jūs neaizmirstu: ceturtajā aprīlī es došu pioniera svinīgo solījumu. Un Jūs katrā ziņā atbrauciet abi ar tēvoci Djulu

Derži. Lai viņš ari dabū redzēt, jo tas ir ļoti svarīgs notikums. Un es jutīšos ļoti apbēdināta, ja Jūs neatbrauksiet. Visi nodomās, ka man nav tētes. Māmiņa taču ir mirusi, un krustmāte Vilma saka, — Jums, tēt, katrā ziņā vajiagot atbraukt. Mani ļoti apbēdinās, ja Jūs nebūsiet tik svarīgā dienā. Lūdzu stāstiet labi daudz par Komlo. Vai Jūs, tēt, vēl neesat dabūjis dzīvokli? Manis dēļ nevajag steidzināt, būtu taču ļoti slikti, ja nākošajā gadā man būtu jāmācās citā skolā. Šeit es esmu jau pieradusi, man šeit ir daudz labi draudzenes, bet ir arī divi ienaidnieki.

Skūpstu, jūs mīlošā

meita Anniņa Rošta.»

Tā vēstule bija uzrakstīta sākumā. Uzmanīgi pārlasījusi, autore izdarīja dažus labojumus. Burts «s» vārdā «sentimetrs» tika pārveidots par biezu un skaidru «c», vārdi «daudz labi draudzenes» tika pārtaisīti par «daudz labu draudzeņu».

Tagad Žanete jau mācījās ungāru valodu sistemātiski. Dziļā klusēšana izbeidzās tai dienā, kad viņa, šūpodamās taktī līdzi saviem vārdiem, tik jūsmīgi skaņā balsī bija atbildējusi fizikas stundā. Marta Zojoma ar neatlaidīgu uzcītību mācīja meitenei pareizi izrunāt skaņas «h» un «c» un citas.

Gandrīz vai puse no klases labprātīgi sekoja viņas piemēram, un pat Biri Novaka čukstēja Žanetei pie auss:

— Jāsaka ir «horizonts» un nevis «orizonts». — Biri, plati atplezdama muti, atkārtoja, cik spēka, dvesdama: — «Hhhorizonts» un nevis «orizonts».

— Es jau saku «orizonts», — piebalsoja Žanete, arī spēcīgi vilkdama gaisu.

Dažreiz gultā, jau aizmigdama, viņa joprojām klusiņām skaitīja: «Hhhorizonts . .. ccirks ...»

Krustmāte Marta aizrādīja:

— Ja gribi būt aktrise, tad tev pirmām kārtām jāiemācās skaidri, saprotami, bez mazākās vainas runāt ungāriski — labāk par mums, kaut ari mēs esam dzimuši Ungārijā.

Marta sākumā Erži Šoimoši sasauca pulcilņa padomi^1,

kur apsprieda gatavošanos ceturtā aprīļa svētkiem un svinīgajai jauno pionieru uzņemšanai.

— Vienības padome ieteica, lai Anniņa Roštia uz svētkiem nodeklamē kādu ungāru dzejoli, — ieminējās Erži.

Pionieru pulciņa padomes locekļi šo priekšlikumu atbalstīja, un drīz vien to dabūja zināt ari pati Žanete. Vakarā, kad priekšnamā noskrapstēja slēdzene, viņa sasveicinājusies pat satvēra krustmāti Vilmu aiz rokas.

— iKrustmāt Vilma, ļoti lieli jaunumi! ...

Pienāca sestdiena. Atkal sengaidītā apspriede ar klases audzinātāju. Krustmāte Marta nokāpa no katedras un, apstājusies līdzās Irenkai Totai, klusu sacīja:

— Tagad, meitenes, parunāsim par mūsu šodienas dzīvi. Mēs, mūsu laikmeta bērni, esam dzimuši divreiz.

Neviens nepakustējās, tikai vērīgas ,acis sekoja katrai Martas Zojomas kustībai, kura lēni pastaigājās starp solu rindām, dažreiz apstādamās, lai paglāstītu kādu gaišu vai melnmatainu galviņu.

— Te nu jūs esat — trīsdesmit meitenes. Daudzas jau septiņus gadus dzīvo draudzīgā skolas kolektīvā, labi pazīst cita citu, dalās ar biedrenēm priekos un bēdās. Vai jūs, meitenes, esat kaut mirkli domājušas par to, kā pārvērtusies jūsu dzīve un kāda tā bija vēl nesenā pagātnē? Kaut arī sāpīgi, nepatīkamo aizmirst nedrīkst. Tad šodienas skaistums neliksies parasts, un mūsu dzīve garlaicīga un ikdienišķa. Māri, vai tu atceries? — Un Marta Zojoma gausām kustībām noglāstīja Māri Mikešas galviņu. — Tu taču atceries pirmo kopā pavadīto gadu.

Pacēlusi acis uz skolotāju, meitene nenoteikti pameta ar skaisto galviņu, un nevarēja saprast, ko viņas mājiens nozīmē: jā vai nē.

— Kādā septembra rītā tu, Māri. atnāci uz skolu. Maza meitenīte lieliem zābakiem kājās, gludi noskūtu galviņu. Tevi atveda pie rokas māmiņa, bet pati raudāja. Viņa stāstīja, ka vīrs, tavs tēvs, pirms kara bijis palīgstrādnieks Šlika fabrikā, bet tagad esot bez darba un jūs dzīvojot kā nabagi pussagrautā istabelē, ka pagājušā naktī esot pamodušies tāpēc, ka auksts rudens lietus lijis jums tieši uz galvām. Tev gribējās ēst, atceries? (Man Mikešas acis bija plaši ieplestas. Viņa vilcinādamās pa-

māja.) Un tad fabrikas tika nacionalizētas, sāka strādāt mūsu rūpniecība, un tavs tēvs dabūja darbu

— Un dzīvokli! — paspruka Māri Mikešai. — Ļoti labu.

— Jā, vienistabas dzīvokli ar virtuvi, vannu un citām ērtībām. Tavs tēvs sāka mācīties, apguva zināšanas. Viņu aizsūtīja uz metalurģijas kombinātu Ozdā, un tagad viņš ir jau ...

— Ceha priekšnieks! Mans tētis ir pirmrindnieks! — iesaucās Māri ar satraukumā kvēlojošu seju. — Un māmiņa strādā Ungāru sieviešu demokrātiskajā apvienībā. Arī mati man izauguši, — viņa piebilda un palūkojās lejup uz spoži nospodrinātām dzeltenām kurpītēm un tad no jauna uz skolotāju. Abas, pilnīgi viena otru saprazdamas, pasmaidīja.

Tad Marta Zojoma apstājās pie Ilonas Smites. Dažus mirkļus viņas raudzījās viena otrai acīs.

— Pastāsti mums, Ilonka, par savu bērnību.

Divas biezas matu pīnes kā piebriedušas kviešu vārpās apslēpa Ilonas noliekto seju. Meitenei nodrebēja pleci, bet viņa nebilda ne vārda. Krustmāte Marta apņēmīgi iztaisnoja Ilonas sagumušo muguru.

— Kad tev jautā, vajag atbildēt. Nav ko kautrēties. Tātad ko tu darīji līdz septiņu gadu vecumam?

Gluži kā no tālienes atskanēja klusa atbilde:

— Ganīju ... zosis ...

— Sēdies! — krustmāte Marta atļāva. — 'Ka zosis? Kungū zosis no muižkunga putnu fermas, vai ne?

— Tā gan.

— Bet tavs tēvs strādāja par kalpu muižkunga Ju-lena saimniecībā?

— Jā.

— Kas tad par cilvēku bija šis Julena kungs?

Meitene pazibsnīja ar acīm:

— Ļauns cilvēks! Tēvs viņu necieta, ai, kā necieta! Tētis sacīja, ka mūsu muižkungs ir-vergturis. Tas mēdza apsēsties uz terases ar lielu pīteņa pudeli galdā un tik vien zināja kā uzkliegt strādniekiem. Bet, tiklīdz piedzērās, gluži kā prātu zaudēja. Paķēra pātagu un ...

— Tavu tēti arī sita?

Ilonka piesmakušā balsī sacīja:

— Viņš tētim uzrīdīja virsū suni. Suni sauca par Siriusu — milzu suns, tik liels kā teļš. Dienā to turēja pie ķēdes. Pat ēdienu pasniedza ar garu kārti. Tas varēja saplosīt gan cilvēku, gan zvēru. Naktīs viņa žēlastība palaida suni va]ā, un tad neviena dzīva dvēsele nedrīkstēja parādīties pagalmā, bet tur bija ... vārdu sakot, gadījās, ka tur vajadzēja iet. — Ilonka uz mirkli apklusa, un tad vārdi no jauna sāka plūst kā neapturama straume: — Reiz mans tētis ar dakšām piedraudēja muižniekam. Tad viņš arī uzrīdīja uz tēti šo suni... Un suns gandrīz sakoda tēti līdz nāvei, krūtis un kājas, zeme bija viscaur piesūkusies ar asinīm. Tad mēs aizbraucām uz Peštu, un kopš tā laika es vairs neesmu bijusi Julē. Tēvu ievietoja slimnīcā, bet mēs četratā ar vecmāmiņu apmetāmies pie kāda sētnieka. Māmiņa raudāja augām dienām, raudāja tik un raudāja. Pēc kara šim pašam muižniekam, kā pretošanās kustības dalībniekam, sākumā atstāja četrdesmit holdus * zemes, bet uz īsu laiku. Seši holdi no viņa zemes tika arī mums, — Ilonka piebilda smaidīdama.

— Un šeit Peštā tu dzīvo pie vecmāmiņas, jā?

— Jā. Tētis igrib, lai es mācītos skolā. Man ir divi brāļi, viņi ir tur Julē. Abi kooperatīva biedri, tur visi strādā kopīgi. No laukiem mums ar vecmāmiņu sūta dažādus produktus: atsūtīja kartupeļus visai ziemai, miltus, speķi. Nesen tētis atbrauca un nopirka mums radioaparātu.

Par ko gan tikai nerunā klusums — par pagātni, par tagadni. Un pat neskaidri iezīmējas nākotnes ainavas. Te sēž, nogrimušas dziļās pārdomās, trīsdesmit meitenes pusaudzes. iKatra no viņām gatava atklāt savu sirdi un apsver gandrīz jau aizmirstās ciešanas, kas pārdzīvotas nebūtībā aizgājušajā pagātnē, šodienas priekus; meiteņu acīs spulgo jaunu atziņu dzirksts.

— Atcerēsimies tavu tēvu, Erži. — Skolotāja pievērsās Erži Šoimoši. (Meitene strauji piecēlās, izslējās, un viņas lūpas notrīcēja.) — Tavu tēvu fašisti kara laikā nošāva, tāpēc ka viņš atteicās to labā karot. Cilvēkam tolaik nebija nekādas vērtības — uzpūta un nodzēsa

* Holds — 0,54 hektāri. 256

ft

dzīvības uguni kā sveci. Bet uz tavu dzīvību jau raugās kā uz lielu dārgumu, un to sargā varens spēks.Tias tur tevi pie rokas un ved brīvības un miera pasaulē. Nekad neaizmirsti, Erži, par ko tavs tēvs tik jauns gāja bojā!

. Krustmāte Marta steidzīgiem soļiem piegāja pie katedras un, uzkāpdama uz tās, turpinājia:

— Es gribu jums mazliet pastāstīt par sevi. Varbūt jūs zināt, ka es dzīvoju divatā ar māti. Māte strādāja par pārdevēju cimdu veikalā, un es, pabeigusi pamatskolas četras klases, iestājos par mācekli lielā šūšanas darbnīca. No agra rīta līdz vēlam vakaram skraidīju pa visu pilsētu, iznēsāju pasūtītājām pašūtās kleitas un reiz apmaldījos Hjuvešveldā, un nokļuvu mājās, tikai gaismai austot. Nekad neaizmirsīšu šo ziemas nakti! Kādas bailes man bija! Es gāju un raudāju, nemitīgi klupdama uz lieliem, melniem celmiem ... Te, nezinu, kā, pēkšņi atrados pie tramvaja galia pieturas. Tur tad arī nogaidīju līdz rītam, kamēr pienāca pirmais tramvajs. Rokas un kajas man bija aukstumā sastingušas, uz vaigiem sasalušas asaras . .. Bet es īstenībā jums gribēju ko citu stāstīt... — Marta Zojoma uz mirkli apklusa. No visām pusēm bija dzirdamas smagas nopūtas, pat šņuksti. — Dažreiz man deva dzeramnaudu — divdesmit fillerus *. Atceros — es vienmēr par šo naudu pirku kotleti, un vakarā mēs ar māmiņu sarīkojām lepnas vakariņas. Tai pašā namā, kur es, dzīvoja mana bijusī skolas biedrene. Viņa mani mācīja un maksāja par mani eksaminācijas naudu. — Krustmāte Marta pasmaidīja un, kā redzams, nevarēdama paciest bezdarbību un nekustību, saka no jauna lēnām šurp un turp staigāt pa katedru. — Un vēl man gribas jums pateikt, ka pēc atbrīvošanas es saku saņemt stipendiju un pilnu pansiju studentu kopmītnē. Та es pabeidzu pedagoģisko institūtu. Redziet, meitenes, kāda bija mana dzīve .. .

Pēkšņi gaisā pašāvās roka, un tūlīt arī pielēca kajas Anniņa Rošta.

— Mums arī! — viņa skaļi izmeta, gandrīz vai kliegdama aiz satraukuma. — Mana krustmāte ... krustmāte Vilma, viņu sauc Vilma Rošta ... viņa šuva fabrikā veļu

* Fillers — sīka naudas vienība, viena simtā daļa no forinta.

257

17 - Zuža Turi

un sāka mācīties tikai pēc atbrīvošanas, bet tagad ir šīs pašas fabrikas direktore! Viņa ir ļoti laba, arī tagad mācās, lasa. Ja nebūtu bijusi atbrīvošana, krustmātei Vilmai nebūtu nekā, un es ... un man ...

Žanetes balss pārtrūka. Strauji žestikulēdama, viņa mēģināja vēl kaut ko piebilst, bet negaidot apklusa un steigšus apsēdās. Kā tas varēja būt, ka vēl gluži nesen viņa bija jutusies klasē sveša? «Ak tu dumiķīte,» viņa noteica sev Erži Šoimoši balsī, «dumiķīte Anniņa ...»

Aizmugurē bija dzirdama satrauktās Biri Novakas vienmērīgā sēkšana; logos ieplūda nedroša, bāla agrā pavasara rīta gaisma.

Noskanēja zvans, klase sastājās pie durvīm, un visi devās uz fizkultūras zāli.

10

Pirmais marts Budapeštā! Pat Treparvilā debesis nespēja būt zilākas un krāšņākas; pat tur liegā vēsmiņa neatnesa brīnišķīgu zemes smaržu. Augstu augstu, te tuvodamās, te it kā .atgrūzdamās cita no ciitas, slīdēja pūkaino mākoņu baltās sprogas. Žanete gāja uz skolu, priecādamās par rīta saules stariem, kas vēl nekarsēja, saules, no kuras sirdī iekvēlojās neriimstošs prieks.

'Klasē jau valda parastais troksnis un nemiers. Pie nekurinātās krāsns sarunājas bariņš meiteņu; virs soliem saules slīpajos staros aizrautīgā dejā virmo miljoniem puteklīšu. Žanete tīšuprāt skaļi ver vaļā durvis, enerģiski klaudzina ar papēdīšiem pa grīdu un, paspērusi divus soļus, apstājas augstu paceltu galvu, ar visu starojošo seju pauzdama līksmo vēsti: redz, kur es, Anniņa Rošta! Noliekusies pie mazās Irenkas Totas, viņa to prieka un mīlestības uzplūdumā iar skaļu šmaukšķi noskūpsta uz deguna, tad nosviež uz sola portfeli un, pametusi ar roku Biri Novakai, noliecas dziļā reveransā Arankas Peceli priekšā, bet turpat atlec nost un sašutusi māj ar rokām: «Neknaibies!» Padevīgi noliekusi galvu, Žanete apsveic Terezi Balogu, kas sēž, salikusi rokas klēpī, ar tādu sejas izteiksmi, it kā uz viņu nekas neattiektos, tad vienā mirklī jau atrodas pie krāsns un, trok-

šņaini pārtraukusi pusvārdā Jolanas Šurani stāstu, turpina pati:

— Un tad nu kņazs Leo, atspirdzis Šveices sanatorijā, uzlēca virsū zirgam un jāšus atauļoja uz Krieviju, taču Aglajia jau bija sieva citam — briesmīgi smukam gvardes miesassargam, kas mūžīgi tikai dziedāja un dejoja ar čigāniem. Tad kņazs lūdza Aglajas māsas roku, un Aglajia gandrīz vai nomira aiz skaudības, tāpēc ka vienmēr bija mīlējusi trako kņazu.

Klausītāju smieklu šalts sagādāja Žanetei lielisku omu. Viņa lēkāja, vēcinādama rokas, trokšņoļa, spiedza un klaigāja bez mitas gluži kā neprātīgs velnēns, tik jocīga savā modernajā mētelītī ar zeltītajām podziņām un pakausī atbīdītajā mazajā, smieklīgi niecīgajā, sarkanajā cepurītē. Biri Novaka, Žanetes garā ēna, sekoja viņai pa pēdām, neveikli atdarinādama draudzenes kustības un trokšņainiem un vētrainiem kliedzieniem apsveikdama katru viņas muļķošanos. Žanete alkatīgi tvēra Erži Šoi<-moši skanīgos, sulīgos smieklus, smalkos, aizrautīgos Māri Mikešas trillerus un Jolanas Šurani skaļo smiešanos. Aizgājusi no krāsns un apstājusies platajā ejā starp soliem, viņa te nodeklamēja pāris rindiņu no kāda dzejoļa, te uzdziedāja kādu jiautru franču dziesmiņu^ viņas šmaugais augumiņš locījās, sakarsusī sejiņa vienā laidā mainīja izteiksmi, šķobīdamās un viebdamās simt veidos.

— Traks var palikt aiz smiekliem! — klaigāja Biri Novaka. — Paskatieties uz viņu, paskatieties! ...

Žanete aši pameta acis uz skatītājiem: vai visi redz viņas panākumus, triumfu? Bet tie, kuru šeit nav... Un viņa krasi pārvēršas, pēkšņi gluži cita balss, seja. Mefitene uzmauc cepurīti uz pieres, piepūš vaigus, sejas panti izskatās kā sastinguši, drebelīgi, izplūduši. Pievilkdama kāju, viņa dodas uz katedru. Kāds iespiegdamies smejias:

— Tā taču ir Estere Vamoša! Lai tad es izputu, ja neredzu viņas viasarasraibumus!

Žanete ierunājās, un visi izdzirda Esteres Vamošas stiepto balsi. Te viņa gluži kā ar spēku izgrūž vienu vārdu, otru, norij pusteikumus, kaut ko neskaidru murmina, smagnēji mīņājas no vienas kājas uz otru, un, paskat, cik dīvaini jau sašķiebušās viņai kurpes, vienā

pusē it kā nomīdītas, otrā uzrāvušās ar kūkumu. Meitene klibodama pieiet pie tāfeles un, neveikli iepletusi rokas, murmina:

— Indiāņu pēcnācēji arī tagad vēl dzīvo Gvajānā, Venecuēlā, Brazīlijā ... khm-khm-khm. Nēģeri un indiāņi, metisi, kreoli, visi ir saradojušies un Dienvidamerikā ... ē . .. khē ... mē ...

Šo izrādi pavadīja neapklusināmi smiekli, un neviens nepamanīja, ka atvēris klases durvis un ienāca meitene . .. Trīsdesmit acu pāri kā piekalti vēroja veiklo augumiņu ar sarkano cepurīti galvā, un visi, pat Ilonka Smite, Žanetes nelabvēle, pat pret visu vienaldzīgā Tereze Baloga, gluži kā apburtas sekoja visām «aktrises» kustībām.

Uz sliekšņa stāvēja Estere Vamoša. Viņas rokas neveikli un kā bez dzīvības nokarājās, uz kreisās kājas ar kūkumu bija izspīlēta ortopēda izgatavotā kurpe. Viņa bija nobālusi kā nāve, seja raustījās. Likās, ka apaļie vasarasraibumu plankumiņi uz tās lēkātu dīvainā dejā. Lūpu kaktiņi noslīga lejup, mute pavērās. 'Kā nespēdama atrauties, viņa raudzījās uz mazo augumiņu, kas draiskojās pie tāfeles, un pat nejuta, ka pa vaigiem rit asaras.

— Anniņ, pietiek! — Erži Šoimoši ar šausmām skatījās uz Esteri, kas stāvēja uz sliekšņa, sastingusi kā statuja, un drīzāk iespiedzās nekā uzsauca: — Anniņ, rimsties!

Tad arī visi pārējie paraudzījās uz durvīm. Iestājās dziļš klusums. Meitenes, kas bija stāvējušas pie krāsns, sarāvušās, uz pirkstgaliem devās uz savām vietām. Kāds sāka paklusu murmināt: «Fridrihs Engelss dzimis 1820. gadā vācu pilsētā Bārmenē. Viņa tēvs bija fabrikants un vēlējās, lai dēls kļūtu par komersantu.» Bija dzirdama Biri Novakas knosīšanās, meklējot savos krājumos neiztrūkstošo pudeli ar pienu. Jolana Šurani drāza zīmuli. Visas šīs skaņas pēkšņajā saspringtajā klusumā kļuva nez kā īpaši nozīmīgas. Meitenes sēdēja solos. Stāvēja tagad tikai divas: Estere Vamoša uz sliekšņa un Anniņa Rošta — vientuļa, nobijusies, bet augstu paceltu galvu.

iKad ienāca Marta Zojoma, visi piecēlās tik gausi un uzmanīgi, it kā sargātu kaut ko trauslu. Meitenes sasveicinājās ar skolotāju neparasti klusu un bailīgi. Krust-

māte Marta atņēma sveicienu un, kad meitenes bija apsēdušās un vieglais troksnis aprima, pameta acis uz diviem vientuļajiem, sastingušajiem augumiem.

— Sēdieties, — uzaicināja krustmāte Marta un, ievērojusi klasē valdošo sasprindzinājumu, cieši paskatījās uz soliem.

Žanete, klaudzinādama papēžiem, devās uz savu vietu. Estere Vamoša sagumusi atvēra durvis un paspēra soli uz gaiteņa pusi.

— Kurp? — Marta Zojoma noskrēja no katedras un ātri piegāja pie Esteres.

— Uz mājām, — klusu atteica Estere.

— Kāpēc?

— Tāpat.

— Tā nav atbilde, — sacīja krustmāte Aparta un piespieda sev klāt Esteres auksto roku. — Kas tev ir? Slikti?

Atbildes nebija. Tad krustmāte AAarta aizveda vietā viscaur drebošo meiteni un nosēdinājusi apņēma ap pleciem.

— Tūlīt pat pasakiet, kas te noticis! Smite, saki tu, — viņa pievērsās Ilonkai. — Tu esi atbildīga par kārtību klasē.

Iionka Smite piecēlās un, nostājusies taisni, klusēdama, sakniebtām lūpām skatījās uz skolotāju.

— Soimoši! — krustmāte Alarta gandrīz jau kliedza. — Tūlīt pat pasaki, kas noticis ar Esteri!

Erži norija kamolu, kas žņaudzīja kaklu, un sacīja:

— Anniņa Rošta atdarināja Esteri Vamošu. Alēs pārāk vēlu pamanījām, ka Estere stāv durvīs.

— Tad tā . ..

Krustmāte Marta nocēla roku, ar kuru bija apņēmusi meitenes sagumušos plecus, un uzskrēja uz katedras. Zibošām acīm viņa stāvēja kā tiesnesis pie sava galda.

— Atdarināja Esteri? Viņas runu atdarināja?

— Jā, krustmāt Marta.

— Un vēl?

Mirkli klusējusi, Erži izmeta:

— Arī seju ... augumu ...

— Un gaitu arī?

— Arī...

Aiz nervu sasprindzinājuma Biri Novakai paspruka smiekli līdzīgi vaidam, ko viņa pasteidzās notušēt, izlikdamās, ka klepo. Pēdējā solā kāds skaļi nopūtās.

— Kaunies! — Marta Zojoma nenovērsa acu no Žanetes. Nekad neviens nebija redzējis skolotāju tik satrauktu. — Kaunies, Rošta! — Viņa spēji pacēla roku

Žanetes virzienā. Visi sēdēja kā sastinguši. Roka krampjaini sažņaudzās dūrē, varēja redzēt, ka Marta Zojoma tikai ar lielu gribasspēku savaldās. — Tu esi ļauna ... nedzirdēti ļauns radījums! Tevi šeit pieņēma ar mīlestību, palīdzēja, neviens nesmējās par tavām kļūdām un par... par visu citu... Bet tu ņirgājies par savas draudzenes fiziskajiem trūkumiem ... apvainoji vienu no mūsu labākajām skolniecēm, kuru mēs visi augstu vērtējam, cienām, tāpēc ka viņa ir uzcītīga, godīga un ... un laba!

Māri Mikeša pielēca kājās un, skaļi raudādama, iesaucās:

— iKrustmāt Marta, mēs arī smējāmies ... mēs visi smējāmies, krustmāt Marta!

— Sēdi! Tagad es runāju! — Skolotājas deniņos pietūka zilas dzīsliņas; dūrē sažņaugtu roku viņa sparīgi iezvēla p:a galdu un palūkojās uz Žaneti no augšas. — Aktrise gribi būt? Tu domā, ka akla balsu un kustību atdarināšana ir mākslas sasniegums? Ar to pirmatnējos mežos nodarbojās pērtiķi! Aktieris atdod visu, kas vien viņam ir labākais — sirdi, dvēseli!, visas savas zināšanas, — atklādams to, ko gribējis sacīt rakstnieks. Un es biju cerējusi, ka mēs tevi sagatavojam tieši tam. Taču tu, Rošta, domā tikai par balagānu, vairāk neko!

Krustmāte Marta novērsās no Žanetes, kas bija tuvu ģībonim,, un, strauji piegājusi pie Esteres, maigi viņu apskāva.'

— Nebaidies, — viņa liegi sacīja, piespiezdama sev meiteni, — neskumsti, mans bērns. Tu izveseļosies, tikai gaidi to pacietīgi, nesteidzies. Saviem vecākiem un mums tu esi mīļa un dārga arī tagad, mēs lepojamies ar tevi un vēlamies — kaut mūsu zemē būtu vairāk šādu labu un derīgu cilvēku! Neraudi vis!

Marta Zojoma paglāstīja mūsaino sejiņu, kas bija cieši piespiedusies viņai pie svārkiem. Saspringtajā klusumā neskaidri ieskanējās Esteres trīsošā, elsojošā balss:

— Viņa jau tikai pajokoja, krustmāt Marta! Viņa negribēja mani apvainot...

'— Ceru, ka Roštai būs pietiekami goda un sirdsapziņas tev to pateikt. — Marta Zojoma no jauna uzkāpa katedrā un atvēra klases žurnālu. — Kuras šodien trūkst klasē?

Stunda vilkās mocoši gausi. Žanete sēdēja savā solā vēl joprojām mētelī un uz pieres uzmauktajā sarkanajā cepurītē, gandrīz nemanīdama, kas notiek visapkārt. Aizmugurē šņaukājās Biri Novaka. Viņa pameta Žanetei klēpī salocītu zīmīti, bet Žanete pat nepakustējās. Meitenei likās, it kā neredzams spēks būtu viņu piekalis pie vietas, ka nekad vairs nevarēs pamest šo negoda solu, kur apsēdināta kā apzīmogota pie kauna staba visu apskatam. Žanete nepakustējās arī tad, kad pa visu skolas eku noskanēja zvans. Viņa atjēdzās tikai, izdzirdusi Erži Šoimoši balsi:

— Izej, Anniņ, gaitenī, jāizvēdina.

Tad viņa izgāja gaitenī un lēnām nokāpa pa kāpnēm. Skolas sargs meitenei uzsauca, bet viņa neapstājās un devās tālāk, turpinādama ceļu starp plaukstošajiem kokiem, mehāniski ieelpodama pavasara puķu un valgās zemes smaržu. Nelūkodamās uz plāksnītēm ar ielu nosaukumiem, viņa kā pa sapņiem gāja uz deviņdesmit septītā numura māju Tekeli ielā. Kad meitene šķērsoja Baroša laukumu, kāds svešinieks saķēra viņu aiz rokas un pikti sabāra:

— Sarkanā gaisma taču deg! Vai tad tu neredzi, vai? Pa kaklu vajadzētu samizot, tad zinātu!

««Pa kaklu samijot... samizot.. .» Cik dīvains izteiciens!» rosījās Žanetei' galvā. «Vēl mēdz teikt: «sadot pa kaklu» un «sēdēt uz kakla». Kāpēc tikai «kakls» un «kakls»?»

Vārtniece iedeva Žanetei atslēgu un jautāja:

— Kas noticis, Anniņ? Vai «asinis sāka nākt pa degunu?

Žanete neatbildēja. Viņa atslēdza durvis un tāpat mētelī ar cepuri galvā nokrita uz dīvāna. Galvenais, ka krustmātes Vilmas nav mājās. Bet, kad krustmāte Vilma atnāks, Žanete jau būs mirusi... Meitene izstiepās un sakrustoja uz krūtīm rokas. To nevar pārdzīvot... Nē, nē, viņa to nepārdzīvos! Un pēkšņi Žanete sāka nevaldāmi naudāt. Kāda rupja roka, likās, žņaudza kaklu. Meitene elsoja aizgūtnēm, viņai vajadzēja gandrīz vai vemt. Cīnīdamās pēc elpas, viņa murmināja tukšā dzīvokļa klusumā: «Vecmāmiņ ... mīļā vecmāmiņ ... es gribu majas!»

Raudu nomākta, Žanete aizmiga. Krustmāte Vilma pārnākusi mulsi noliecās pār viņu, pataustīja rokas, kājas:

— Vai tu esi slima, Anniņ, mana mazā? Runā, nebiedē Vilmu!

Žanete, mirkšķinādama no asarām pietūkušās acis, tikai ar grūtībām atguvās. Un pēkšņi viss notikušais ar joni viņai uzbruka.

— Vēders, — viņa nomurmināja — Tā sāp!

— Es jau redzu — ēdiens nav ne aiztikts, mekleju uz pakaramā tavu mēteli — nav. Ai, pārbaidīji gan tu mani! ... Pagaidi, es tev uzklāšu gultiņu. Parādi, kur sāp, meitenīt, manu saulīt!

Krustmātes Vilmas zemā, glāsainā balss sildīja sirdi, mierināja. Mazākais šo balsi viņa paņems līdz kapā, bet ne to otro, kas viņu tikpat kā pātagoja ... Žanete atļāva krustmātei Vilmai sevi izģērbt, noguldīt, paklausīgi parādīja mēli un ar mocekles izskatu dzēra ar karotīti karstu tēju, piekozdama sausiņus.

Krustmāte Vilma ienesa Žanetes istabā savas grāmatas un burtnīcas. Viņa negribēja pamest meiteni vienu pat naktī, bet Žanete, laipni smaidīdama, pierunāja:

— Ejiet vien mierīgi gulēt, krustmāt Vilma, es jau jūtos pavisam labi.

— Varbūt izsaukt ārstu? — raizējās krustmāte yilma.

— Kāpēc? Vai tad ir vērts traucēt ārstu tapec, ka man sāp vēders?

Krustmāti Vilmu ļoti aizkustināja meitenes maigums, domīgais skatiens un vārgā balss. Viņa tikai negribīgi pameta Žaneti vienu. Jau pārģērbusies līdz papēžiem garā naktskreklā ar mēļu ziedu zīmējumu, viņa vēlreiz iegājia pi^ meitenes, lai apsegtu un lieku reizi pārliecinātos, vai mēle nav balta. Tad nodzēsa gaismu un aizgāja, šoreiz, liekas, pavisam.

Žanete tūdaļ bez trokšņa izlēca no gultas un aptupās pie karavīra lādes. Maigi noglāstījusi ar roku, viņa to atvēra un sāka aplūkot savus dārgumus. Pēdējā laikā tie bija šeit gulējuši pilnīgi aizmirsti. Rau, šo salauzto pakavu reiz atrada uz šosejas Andrē Vavrineks. Tas bija vasaras vakarā, saulei rietot... Viņi stāvēja, paslēpušies aiz krūmiem, kas auga abpus šosejai, un svieda ar

akmeņiem uz amerikāņu mašīnām... Lielāko tiesu naglu salasīja mazais Stefans; viņš stundām ilgi pavadīja šķūnī un sakumpis dauzīja tar akmeni līkās naglas, cenzdamies tās iztaisnot. Atklātnes ar svēto attēliem apgādāja Mārī Žantila. Skolā viņa tās pastāvīgi apmainīja, aizrautīgi lielīdama no jauna iegūtās bildītes: «Paskaties, tas taču ir linu papīrs, nevis kaut kāds .. . stipri izturīgāks, saproti!» Cik daudz visa kā bija šķūnī sakrājies! Starp citām bagātībām bija arī trīs slidas — visas trīs vienai kājai. Bet tas jiau nav svarīgi. Žanetei tagad ir gluži jaunas, lieliskas slidas, bet arī tās viņai vairs nebūs vajadzīgas ... Viņa nespēj šo kaunu pārdzīvot. Sāpīgāks par visu šķiet tas, ka Erži Šoimoši ir nodevēja. Un Ilonku Šmiti viņa nemaz nav agrāk sapratusi, tāpēc, iekams ... vārdu sakot, jādara viņai zināms, ka viņa, Žanete, nav par viņu pareizi spriedusi...

Viņa meklēja tīru papīru un neatradusi izrāva lapu no burtnīcas — tagad jau vienalga, burtnīcas viņai vairs nebūs vajadzīgas.

«Mīļā Ilonka,» Žanete rakstīja, «piedod vienai no savām aizejošajām biedrenēm viņas maldus. Es atzīstu, ka tu esi ļoti laba meitene un īsts draugs. Ar to tad no tevis atvados. Anna Rošta, septītās «B» klases skolniece.»

Un Estere Vamoša? Nē, viņai uzrakstīt nav iespējams. Un ko gan lai saka Esterei? ... Un kā Estere rau-daja! Un tad noteica: «Viņa jau tikai pajokoja... viņa negribēja mani apvainot...»

Žanete no jauna salika visu lādītē un, nodzēsusi gaismu, taustīdamās aizzagās līdz savai guļvietai. Gulēdama viņa plaši atvērtām acīm raudzījās griestos. Tagad jau viss ir sagatavots. Bet kā tad krustmāte Vilma, vecmāmiņa un nabaga tētis? ... Un Žanete pēkšņi aizmiga dziļā un ciešā miegā bez sapņiem.

Gaismai austot, krustmāte Vilma klusiņām iegāja pie meitenes un noliekusies pataustīja pieri.

— Temperatūra nav paaugstināta, bet tu, Anniņ, necelies, guli. Vārtniece tevi apmeklēs. Es šodien atgriezīšos agrāk.

— Nesteidzieties, krustmāt. Esmu jau vesela.

— Tomēr paguli šodien gultā.

— Labi, krustmāt Vilma.

Bet, tiklīdz priekšistabā aizkrita durvis, Žanete sāka steigšus ģērbties: izmisums viņu dzina ārā uz ietas.

«Nospļauties man par skolu!» viņa noteica pie sevis un, sabāzusi rokas kabatās, devās uz priekšu pa Tekeli ielu. Meitene klaiņoja lēni, nemitīgi apstādamās, aplūkodama skatlogus, garāmgājējus. Kādas blēņas! Vajadzēja ar mācīšanos ņemt tik tuvu pie sirds! Žanete ir dzimusi Francijas pilsone, un viņai Ungārijā nav jāpakļaujas šejienes likumiem. Septītajā «B» klasē visi bez izņēmuma ir nodevēji un ienaidnieki, viņa nevēlas tos vairs ne redzēt!

Aiz Bošņaka laukuma meitene nonāca kādā nomaļa klajumā. Šeit kaut kur atrodas krustmātes Vilmas fabrika. Šurp var nejauši ieklīst skaistā Ibojia vai melnīgsnējā Roži... Vēl izstāstīs krustmātei Vi'lmai, ka viņu šeit redzējušas. Lai stāsta! Nav ko citiem bāzt degunu viņas darīšanās!

Laukumā zēni spēlēja futbolu. Žanete, sabāzusi drebošās rokas kabatās, piegāja tuvāk un, nogaidījusi, kad bumba gadījās viņas tuvumā, paspēra, cik spēka, ar kāju.

— Vācies ātrāk! — uzsauca kustīgs zēns gluži kailu apcirptu galvu. — Mēs ar skuķiem nespēlējam!

— Vācies pats! — Žanete pagāja dažus' soļus uz priekšu. Viņa apstājās nelīdzenā laukuma vidū, kam no zemes spraucās ārā nīkulīga zālīte, un cieši noskatījās uz sīko puišeli. — Atradies pavēlētājs!

— Skaties, ka nedabū! — piedraudēja mazais, meitenei līdzīgais zēns.

Ar jau nodriskāto melno tupelīšu purngalu viņš raidīja bumbu tieši virsū Žanetei. Meitene veikli atvairīja sitienu, un bumba aizlidoja uz ielas bruģi.

— Nes labi veicīgi šurp! — uzsauca puikas un ciešā lokā sastājās ap Žaneti.

— Kā tad, lika pagaidīt!

Saslējusies un saspringti ieklausīdamās apdullinošajā troksnī, viņa lēnām sāka iet prom no Laukuma uz Tekeli ielas pusi. Ko tad, ja puikas uzbruks? Bet ne ... Kustīgais puišelis aizrikšoja uz ielas vidu un, spiezdams vēderam klāt bumbu, skriešus atgriezās laukumā.

— Labāk taisies, ka pazudi ar liabu, varde gatavā!

Jau stāvot uz ietves un jūtoties drošībā, Žanete atcirta:

— Bastotāji! Gan es pateikšu jūsu skolā!

— Saki! Mums šodien konference, stundas sākas tikai desmitos. Pati basto!

Žanete devās tālāk uz Bošņaka laukuma pusi, klausīdamās jauno futbolistu balsīs un dobjajos sitienos pa bumbu. Viņu bija pārņēmusi vislielākās apmierinātības sajūta — gluži kā senajās laimīgajās dienās, viņa taču patiesi ir kavētāja. Bet Lai pašā laikā viņai nevaldāmi gribējās negaidot sastapties ar krustmāti Vilmu, apzināties sevi viņas aizvējā un padevīgi atgriezties reizē mājās. Un kaut krustmāte Vilma beidzot ieviestu kārtību šajā milzīgajā haosā! Žanete klimta pa plato, putekļaino ielu, kur vienā pusē bija sablīvējušās vienstāvu mājiņas, bet otrā — iepletās pļava, ko klāja izmīdītā pērnā gada zāle. Pa pļavu skraidelēja suņi, un bērni nodevās rotaļām ar akmentiņiem. Žanete nostāvēja ilgu laiku, vērodama spēli, tad, pacēlusi akmentiņu, aizsvieda tālu prom.

Ceļš sazarojās uz trim pusēm, un Žanete uz labu laimi sāka iet pa šauru taciņu. Kādā mazā dārziņā veoa sieviete žāva uz virves izmazgāto veļu.

— Krustmāmiņ, — smalkā balstiņā vērsās pie viņas Žanete, — sakiet, lūdzu, — kā jāiet uz Sinkoti?

— Uz Sinkoti? iKā tad lai es zinu, ja pat tādu nosaukumu neesmu dzirdējusi! Varbūt tev, meitenīt, vajag uz Cinkoti?

— Jā, jā, uz Sinkoti, — Žanete atkārtoja.

— Ko tad tur?

— Tur man tēvs, — skumji noteica meitene. — Viņš tur uz būves strādā, nupat, nabadziņš, ir saslimis.

— Un tu gribi šo tālo ceļu noiet kājām?

— Kā tad.

— Naudas tev nav?

— Naudas nav, bet par to nekas, — Žanete nopūtās ar cietējas izteiksmi sejā. — Gan jau kaut kā aizkulšos.

Vecenīte pašūpoja galvu un, pienākusi pie žoga, ņēmās ilgi skaidrot, kā jāiet uz Cinkoti.

— Ej, meitenīt, atpakaļ uz Austrumu staciju, bet no

turienes ceļš uz Cinkoti iet taisni vien. Bet jia sagribē-sies ēst...

Viņa meklēja kabatā, bet Žanete nobijusies atsprāga nost.

— Paldies, es nopirkšu maizīti, man ir piecdesmit filleru.

Meitene pagriezās atpakaļ. Viņa centās sev iegalvot, ka lieliski izdevies vecenīti piekrāpt, bet prieka nejuta. Gluži otrādi, domāt par notikumu klajumā un par sarunu ar vecenīti bija netīkami — no tā visa sirdī iegūla apkaunojuma sajūta. Jā, kā redzams, viņa jau atradinājusies kavēt skolu. Ne tuvu nav tā prieka un līksmā satraukuma, kas pildīja kādreiz sirdi, jau domājot vien par bezmērķīgajiem klaiņojumiem, kad nevienam nevajadzēja dot norēķinu. Liekas, patlaban notiek matemātikas stunda, visi raksta kontroles darbu — visi, tikai ne viņa! Kādreiz viņas abas ar Erži atkārtoja uzdoto pirms katras stundas, un, ja Žanete kaut ko nesaprata, Erži viens divi visu paskaidroja. Kaut arī Erži ir nodevēja, bet tik gudra — kā dažs labs pieaugušais. Ja Erži pēc stundām atnāks, vajadzēs no jauna izlikties slimai. Un nerunāt ar viņu, neparko nerunāt!

Vai viņa nav apmaldījusies? Platā iela, no vienas puses apbūvēta iar vienstāvu mājiņām un dārziņiem, bija pazudusi.

— Sakiet, lūdzu, — kā var tikt uz Bošņaka laukumu? — viņa jautāja pastniekam.

— Tu pašreiz dodies tieši pretējā virzienā. Ej atpakaļ. Ielas galā nogriezies pa kreisi, tad šķērsielā pa labi — un iznāksi platajā ielā.

— Ļoti pateicos. Un sakiet, lūdzu, — cik tagad pulkstenis?

7 — Desmit minūtes uz divpadsmitiem.

Dziedāšanas stunda ... Krustmāte Marija jautā par Bahu un Hendeli... Nabaga Baham bija grūti ar veselu bērnu baru, bet Hendelim bija laba dzīve. Viņam pastāvīgi veicās, ne tā kā nez kādai balagānu kumēdiņu radītājai ... Te nu tā ir, šaurā šķērsiela, — nemitīgi iznāk sadurties ar jauniem, nepazīstamiem vārdiem, arī pastnieks saka: «šķērsiela». Tā ir tāda kā taciņa ... Pēkšņi Žanete sajuta griezīgas sāpes kuņģī un, atbalstījusies

pret kādu žogu, piespieda rokas pie vēdera. Taisnību sakot, kopš vakarrīta viņa nebija nekā ēdusi. Kas tur liels, tā tam arī jābūt — izsalkums pilnīgi atbilst viņas dvēseles stāvoklim. Turklāt, ja jau cilvēks ir visu pamests, visa pasaule to atstājusi, ja viņš noslēdzis visus rēķinus ar dzīvi, vai tad vairs noņemsies ar tādiem sīkumiem! ... Bet vispār jau būtu brīnum jauki apēst svaigu rožmaizīti ar kraukšķīgu garoziņu! Radziņš arī nebūtu par jaunu ... Bet kārbainā rulete ar magonēm, kas tik garšīgi knirkšķ starp zobiem! ... Protams, maize ar sviestu jau ir vēl labāk, it īpaši, ja uzdzer virsū karstu kafiju ... Krustmāte Marta par divdesmit filleriem bija pirkusi kotleti un ēdusi vakariņās kopā ar savu māti, bet par krustmāti Martu domāt nedrīkst, viņa jāaizmirst, jāaizmirst uz visiem laikiem . . .

Žanete gausi vilkās pa šauro šķērsielu. Te arī platā iela ... Meitenes kājas svila, gar acīm metās tumšs un reiba galva; laiku pa laikam kuņģi siavilka krampjos neciešamas sāpes. Nez vai krustmāte Vilma ir kaui ko gatavojusi pusdienām? Varbūt, atgriezusies no darba, viņa šodien uzceps šniceli? Jia līdz tam laikam uzēstu maizi ar sviestu, tad jau laikam varētu izturēt.

Kad Žanete bija atkūlusies mājās, tornī pulkstenis nosita vienu reizi. Viņa alkatīgi metās pie maizes ar sviestu. Un pēkšņi kumoss iestrēga rīklē. Atgriežoties no skotas, Erži Šoimoši vai Māri Mikeša noteikti pienāks, bet Biri jau nu katrā ziņā ieradīsies uzzināt, kas viņai lēcies. Žanetei, to iedomājoties, pārskrēja auksts pār kauliem, un viņa bez kādas patikas košļāja maizi. Kā sa-' gaidīt Erži? Protams, bez aplinkiem pateikt savu uzskatu. Mierīgi paziņot, ka draudzību ar viņu Žanete uzskata par satriektu, ka pārtrauc visus sakarus ar skolu un visu savu šejienes dzīvi. Uzrakstīs vēstuli vecmāmiņai un lūgs paņemt pie sevis uz Treparvilu, lai nekad vairs nešķirtos.

Ārpusē viss bija kluss. Laiku pa laikam nobunkšķēja nama ieejas durvis un noskanēja steidzīgi soļi. Žanete saspringa gaidīdama, bet soļi attālinājās... Pulkstenis divi! Tātad neatnāca — nav ar vajadzīgs. Lieliski! Viņa ne pēc viena neilgojas. Žanete, domās nogrimusi, stāvēja pie savām grāmatām, tad vienaldzīgi nocēla no plaukta

Fiadejeva «Jauno gvardi». Krustmātei Vilmai nepatīk, ka brāļameita dienā gulšņā uz dīvāna, bet šodien viņa skaitās slima, viņai ir vēdergraizes.

Pabāzusi zem galvas mazu spilventiņu, Žanete lasīja, nepaceldama acis. Kas to būtu varējis iedomāties, ka «Jaunā gvarde» aizrauj tāpat kā romāns par Atilu Jožefu! Var būt, ka Jolanai Šurani ir taisnība, ka viņa rīdama rij grāmatas, — lasot aizmirstas viss, tikai lasi, lasi...

Noskrapstēja slēdzene. Žanete nodrebēja. Steidzīgiem soļiem ienāca krustmāte Vilma, skaļi rādama Žaneti:

— Stāsta, ka tu tomēr esi gājusi uz skolu! Cik tu gan esi, Anniņ, vieglprātīga! ... Tavs tētis, ja tu saslimsi, vienkārši Vilmu nositīs!

— Es nebiju skolā, — pēc īsām pārdomām Žanete paskaidroja.

— Bet vārtniece siaka ... Kur tad tu biji?

— Pastaigājos.

Atbilde pārsteidza krustmāti Vilmu,_ viņa sadrūma.

— Tas jau nu nekam neder — kavēt stundas un tai pašā laikā iet pastaigāties. — Krustmāte Vilma pagaidīja «atbildi, tad paklusām jautāja: — Vai esi kaut ko ēdusi?

— Maizi ar sviestu.

— Vēders nesāp?

— Nē... es jūtos labi.

Pēc pusdienām Žanete no jauna gaidīja, gaidīja, aizturējusi elpu. Laiks pagāja, sāka jau krēslot, bet neviens tā arī neatnāca. Mārī Žantila šādos apstākļos, protams, būtu citādi rīkojusies. Arī vecmāmiņa. Bet nu arī krust-rnāte Vilma novērsusies no savas brāļameitas, un viņas satrauktā seja vairs neparādās ik brīdi durvīs; ņemas savā istabā ap grāmatām, un redzams, ka viņu nomāc kādas šaubas. Cik klusu! Cik daudz neizteiktu domu ... Mazajā dzīvoklītī atmosfēra sabiezējusi. Bet tagad jau viss vienalga... Lai būtu kas būdams, viss jāpacieš.

Ēdot vakariņas, krustmāte Vilma apjautājās:

— Vai esi jau izmācījusies?

Žanete paraustīja plecus un drūmi atteica:

— Man nav ko mācīties.

— Kad atnāks Erži?

— Kā lai es to zinu!

Vilma Rošta piecēlās un cienīgi aizrādījia:

— Tā ar mani nerunā, meitenīt. Ja esi ar kādu sastrīdējusies, neizgāz dusmas uz mani. Ar labu nakti.

— Ar labu nakti.

Tagad visam beigas. Nu arī krustmāti Vilmu apvainojusi, visa pasaule ir pret viņu. Žanete stāvēja tumsā, izmisuma pārņemta. Viņu sagrāba nevaldāmas skumjas, tā vilka uz skolu, bet kā, ar kādām iacīm lai raugās, kā lai rīt ieiet klasē? Pazemīgi vilkties turp, kur visi viņu neieredz, nicina, kur viņu nodeva un cirta nāvējošo brūci pašā sirdī? Rīt fizikas stunda ... un fizkultūras nodarbībās spēlēs volejbolu. Bez Žanetes .. . Tātad arī tas ir iespējams? Rīt sestdiena, karoga nolaišana ... un Erži Šoimoši, pulciņa padomes priekšsēdētāja, ziņos vienības padomes priekšsēdētājai, ka septītā «B» klase piedalās divdesmit deviņu cilvēku sastāvā... iztrūkst viena. Trūks Annas Roštas, bet kam gar to kāda daļa? Ir vai nav Anna Rošta — tāpat tiks dziedāts pionieru maršs, apspriests, ar ko nodarboties svētdien, visi būs, kā parasti, līksmi un laimīgi... Nē, to nav iespējams pārdzīvot!

No rīta istabā klusiņām ienāca krustmāte Vilma. Pamanījusi, ka meitenes plaši ieplestās acis nekustīgi pievērstas griestiem, viņa piegāja pie dīvāna:

— Vai jūties labi, Anniņ?

— Jā.

— Neaizmirsti majas brokastis, es jau ietinu. Šodien ir sestdiena, tāpēc es būšu ātrāk mājās. Varbūt iesim, pameklēsim tev mēteli. Tūlīt iestāsies pavasaris, vai tad ar ziemas mēteli tev skraidīt.

Krustmāte Vilma izgāja, bet Žanete nenovērsa stingu skatienu no aizvērtajām durvīm. īstenībā, kad krustmāte Vilma viņu noskūpstīja, vajadzēja pateikt, ka viņa šodien neies uz skolu un neies vairs nekad. Bet krustmāte no rītiem pastāvīgi steidzās. IJn'nav jau arī iespējams ne ar vienu runāt par to, kas noticis.

Žanete gausi apģērbās, aplūkoja sevi vannas istabā mazajā spogulītī, cerēdama ieraudzīt sejā pārdzīvoto ciešanu pēdas, bet tūlīt ar īgnumu novērsās. Palūk, cik vaigi k|uvuši apaļi, kuru katru dienu būs tādi paši kā

Mari Žantiliai. Āda stingri savilkušies — tā tik skaties, ka nepārsprāgst, — un tikpat sārta kā miesnieka Mezje kviecošajiem sivēniem. Žanete uzsildīja sev brokastis, paēda un, lai kaut cik ātrāk paietu laiks, ķērās pie apkopšanas darbiem. Vakardienas notikumi atņēma meitenei patiku uz pastaigām, turklāt iespējams, ka viņu tomēr apciemo kāda no klases biedrenēm — piemēram, posmvede, — tas jau ir viņas pienākums. Meitene nocēla no plaukta «Jauno gvardi». Lasīšana un vārdnīcas lapo-šana paņēma daudz laika — rakstnieki vienmēr lieto daudz svešādus izteicienus. Un, tāpat kā vakar, Žanete klausījās soļos uz kāpnēm. Veltīgā gaidīšana jau kļuva mocoša. Protams, posmvedēm jāapciemo tās, kas nav atnākušas uz skolu, bet ne jau Žaneti Roštu — sveš-zemnieci! Taisnība gan, viņa tiešām ir francūziete. «fransūziete», Žanete domās dzēlīgi izlaboja, zobodamās par sevi. Laiks vilkās gliemeža gaitā, vēl joprojām pulkstenis nav divpadsmit. Sporta zālē patlaban spēlē volejbolu. Protams, posmvede Māri Mikeša pēc stundām pienāks. «Ak tu dumiķīte Anniņa! Vai tad tu domā, ka Māri viss jāp'amet un jādrāžas pie tevis nodarbību laikā? .. .» Un no jauna, pārliecinādama sevi Erži Šoimoši balsī, viņa juta neciešamas, tirdošas skumjas un sāpes.

Šīs divu dienu ciešanas tomēr bija atstājušas Žanetes sejā savas pēdas. Jādomā, ka tāpēc krustmāte Vilma neko neteica par meitenes jauno kavējumu; viņa arī pati izskatījās ļoti skumja. Žaneti pārņēma kārdinājums mesties krustmātei pakaļ, cieši apskaut un dalīties smagajās bēdās. Taču ne! Meitene nespēja izstāstīt par pazemojumu, kas viņai bija uzbrucis. Turklāt krustmātei Vilmai pašai vajadzēja pienākt — pat aklam taču redzams, kā Žanete cieš!

Atkal «Jaunā gvarde», nemierīgs_ miegs, un pēkšņi — zvans pie durvīm. Žanete klausījās, aizturējusi elpu. «Laikam tā būs Biri Novaka,» viņa vīlusies nodomāja. 'Krustmāte Vilma, atvērusi durvis, tikai kaut ko nomurmināja — viņa parasti nesaņem Biri diez cik laipni. Tomēr Žanetei aiz satraukuma sažņaudzās kakls: tagad varēs no Biri visu dabūt zināt! Kaut arī tāpat ir skaidrs: šīs divas dienas klasē par Annu Roštu vien tik runāts.

Uz mazās istabas sliekšņa parādījās Marta Zojoma, aiz viņas — Erži Soimoši un Māri Mikeša. Kādā niecīgā sekundes daļā Žanete paguva ievērot, ka Erži ir gandrīz vienā augumā ar krustmāti Martu, — tiešām jau liela meitene un cik skaista, cik tuva Žanetes sirdij! Bet tai pašā brīdī Žanete jau pielēca kājās un izslējusies apstājās pie dīvāna.

— Uz priekšu! — viņa vārgā balsī sveicināja un aiz uztraukuma nespēja paelpot.

Krustmāte Vilma sāka rosīties -ap ciemiņiem un aicināja lielajā istabā.

— Sai peļu alā jums nebūs vietas, — viņa runāja. — Es to tikai meitenei iekārtoju, lai netraucētu mācīties. Un vispār jau gadās, ka cilvēkam gribas pabūt vienam, priekos viai bēdās ... Sals tevi, Eržik, krietni vien paknai-bījis! Uz pavasari vēl nevar paļauties, kāpēc tu staigā bez cepures?

Krustmāte Vilma runāja bez mitas, kamēr apsēdināja skolotāju krēslā un pati apsēdās pretī. Abas meitenes iekārtojās uz dīvāna. Ciemiņiem sekoja Žanete un vientuļi apstājās pie dažādiem nieciņiem pilnā galda. Krustmāte Marta jūsmoja par mājīgo dzīvoklīti un sarunājās ar krustmāti Vilmu tā, it kā viņas būtu vecas paziņas. Pagāja vai vosela mūžība, kamēr skolotāja pievērsās Žanetei.

— Tu biji slima? — viņa jautāja.

Žanete nenoteikti pamāja un pievērsa krustmātei Vilmai skatienu, kas lūdzās palīdzību, bet krustmāte cieši noteica:

— Diemžēl, nekā nevaru attaisnot Anniņas izpalikšanu no skolas. Viņa man pateioa, ka jūtas slima, bet, kā vēlāk noskaidrojās, bija kaut kur visu rītu klaiņojusi.

Tā! Tātad krustmāte Vilma arī ir nodevēja! Bet Žanete tikai konstatēja šo faktu, dusmu viņai vairs nebija, viņa tikai juta dziļu žēlumu pret sevi. Vecmāmiņa viņas dēļ būtu piekrāpusi vai pašas zvaigžņotās debesis, būtu izskrāpējusi māsai Andželai acis, aizstāvēdama savu mazmeitu ... Nu un Mārī Žantila arī... viņa jau nu tā neuzvestos kā šī bezkaunīgā Erži, kas tagad ar nevainīgu izskatu sēž līdzās Māri tikpat vienkārši, mājīgi kā senajās laimīgajās dienās.

— Kāpēc tu nebiji skola? — Žanete izdzirda krustmātes Martas apņēmīgo balsi.

Tad nu gan jautājums! Žanete augstu uzrāva plecus un tā arī palika šai nedabiskajā pozā — dzīvs izbrīnās iemiesojums. Kāpēc viņa nebija skolā? Kā gan var cilvēkiem ienākt prātā, ka viņia vēl kādreiz parādīsies tur, kur pārcietusi tādu pazemojumu?

— Jūs jau sacījāt, ka es ... ka es esmu balagānu kumēdiņu rādītāja ... un ...

— Man nebija taisnība?

— Nezinu ...

— Bet šajās divās dienās tev taču bija pietiekami laika, lai to pārdomātu. Neizvairies, atbildi tieši, kad tev jautā.

Žanete satraucās. Viņa paskatījās uz savām tiesnesēm, un pēkšņi divu dienu sasprindzinājums un izmisums izplūda rūgtās vaimanās:.

— Vamoša pati sacīja, ka esmu tikai pajokojusi! Ka es varēju zināt, ka viņa visu redzējusi? Man bija tik jautri ap sirdi... Un viņa jau mani apvainoja, kad es ar tēti biju atnākusi uz skolu pieteikties. ^Es to nevaru aizmirst, bet, vienalga, es to visu nedarīju tāpēc, vienkārši man bija tik labs garastāvoklis ...

— Mēs jau to dzirdējām, — iebilda krustmate_Marta. — Vai tu domā, ka, nogāzusi ar velosipēdu cilvēku, salauzusi viņam rokas un kājas, pietiks, ja tu, sevi aizstāvot, pateiksi: «Man bija labs garastāvoklis»? Kā Estere Vamoša tevi ir apvainojusi?

Žanete stāvēja loti bāla un tik nožēlojama, ka tagad jau krustmātes Vilmas skaļās nopūtas drīzāk atgādināja elsas.

— Es dzirdēju ... Viņa mani nosauca par tārpu ... sacīja, ka esmu tik vāja kā ... kā cērme.

Māri Mikeša sāka no visas sirds smieties, kratīdama gaišmataino galviņu. Pasmaidīja arī Erži. Krustmāte Vilma atelpoja. Marta Zojoma sāka kaut ko cītīgi meklēt somiņā, dabūja mutautiņu, un, kad no jauna pacēla galvu; ^viņas seja bija piesarkusi no apvaldītiem smiekliem.

— Un šādu apvainojumu tu glabā sirdī? «Vaja kā cērme» — tas ir visparastākais izteiciens. Salīdzinā-

jums — vairāk nekas... Varbūt nav īsti izdevies. Resns kā muca, garš kā kārts, mazs kā zirnītis, vāja kā cērme, — kas tad te ir apvainojošs? Un, ja es tagad pateikšu, ka tu esi ietiepīga kā ēzelis, — tu uz mūžu paliksi mans niknākais ienaidnieks?

— Nē... nē, — nomurmināja meitene. — Bet, krust-māt Marta... jūs sacījāt... sacījāt, ka es esmu ļauna un ... un nepateicīga ...

— Es teicu taisnību. Bet es pateicu visu — un tātad izrunāts! Es cerēju, ka arī tu izpildīsi savu pienākumu un lūgsi piedošanu nabaga slimajai meitenei.

— Neparko! Man visi nodarīja pāri... Erži... Erži mani nodeva.

Žanete sāka raudāt un sasita rokas, kā meklēdama atbalstu savā vientulībā.

— Ak tu dumiķīte Anniņa! — atskanēja Erži liegā krūšu balss. — Man vajadzēja pateikt patiesību. Kāds tam sakars ar mūsu draudzību? Kādas tev dīvainas iedomas! Mēs taču tieši apkarojam visādus melus un draugu būšanas — slēpšanas, — viņa piebilda ar raksturīgo noteiktību.

Žanetei Erži bija sevišķi mīļa, kad viņa nopietni un iespaidīgi runāja par svarīgiem jautājumiem. Sirds dziļumos Žanetei raisījās siltas jūtas, un nupat, nupat jau bija gatavas izsīkt visas asaras. Viņa vēl mēģināja pierādīt savu taisnību, bet jau ar mazāku pārliecību:

— Kāpēc tad tu neatnāci vakar?... Es tā tevi gaidīju!

— Nevarēju, uz šodienu bija uzdoti divi rakstu darbi, tu jau pati zini.

— Visi... visi bija pret mani! — drebošā balsī žēlojās Žanete. — Krustmāte Vilma arī. Bet man tā sāpēja vakar vēders ... tāpēc ka es biju ļoti izsalkusi.

Krustmāte Vilma dzīrās mesties pie Žanetes, bet Marta Zojoma viņu aizturēja aiz rokas un laipni apsēdināja vietā.

— Arī krustmāte Vilma nav tev neko ļaunu darījusi, viņa tikai pateica patiesību. Vai tu domā, ka mīlestība un draudzībā ir tad, ja slēpj kļūdas? Maldies, Anniņ. Tev ir nepareiza izpratne, un tur mēs visas esam vainīgas. Es domāju, ka, dzīvodama starp mums, tu arī pati sapratīsi, kādi ir mūsu dzīves likumf. Kritika ir katra drauga un pilsoņa pienākums, bet, kritiski izturoties pašai pret sevi, tu parādi, ka esi spēcīgs cilvēks un nejuti vajadzību pēc iecietīgas izturēšanās pret sevi, ka stingri stāvi pati uz savām kājām, esii spējīga attīstīties tālāk, ka tev ir izpratne par godu, — īsii sakot, ka esi īsts cilvēks. Vai tu saproti, ko es saku, Anniņ? — Marta Zojoma pēkšņi piecēlās, steigšus sakārtoja uz kakla noslīdējušo smago matu mezglu un ašiem, sīkiem soļiem piegāja pie Žanetes. — Kāpēc tu izturies pretmums tik aizdomu pilna? Dažbrīd es jūtu, ka tu esi mūs atzinusi, ielaidusi sava sirdī. Un tad pēkšņi no jauna sabozies, raugies uz visiem ar neuzticību un pārliecini sevi, ka visi par to vien domā, kā tev nodarīt pāri. Tu piešķir pati sev ārkārtīgi svarīgu nozīmi, bet tas nav pareizi, meitēn, kā viss, kas ir pārspīlēts.

Atbilde noskanēja tikko dzirdami:

— Zinu. Esmu taču tāda ... ākstīga ... pērtiķis, vairāk nekas.

— Redz, kā tu esi manus vārdus sapratusi! Bet pārdomāt tos tev neienāca prātā? Es gribu, lai no tevis iznāk īsta aktrise, bet ne pašmīlīga primadonna, kas tik to vien gaida, lai visi viņas priekšā zemojas, lai ap viņu pulcējas cienītāji un saldina viņas dzirdi ar glaimiem. Aktrise — tā ir mākslas darbiniece, viņa māca un iedvesmo cilvēkus un visas savas spējas nodod cildena mērķa kalpībā. Es gribu, lai no tevis iznāk cilvēks, bet nevis untumaina, izlutināta lelle! Ja tu to nesaproti, tad jutīsies pie mums nelaimīga. Nedomā, ka es tiecos tevi ierobežot, apcirpt tavu individualitāti — cilvēki ir dažādi. Bet, kamēr es un krustmāte Vilma vadām tavu attīstību, mēs centīsimies tavas dzīves pašā sākumā ar visām saknēm izravēt katru nezāli, kas iezagtos tavā dvēselē, izmest visus gružus, lai arī kā tu pretotos.

Krustmāte Vilma piekrītoši māja ar galvu, bet varēja manīt, ka viņa nepacietīgi gaida, kad varēs piespiest pie krūtīm nomocīto mazo brāļameitu. Viņa dziļi nopūtās, aši aši tīņāja galdauta bārkstis, beidzot pielēca kājas, iesaukdamās:

— Ko tad jūs tā sēžat — ne ēdušas, ne dzērušas! Jums sirsniņ, ir laiks, vai ne? — viņa vērsās pie skolotājās.

— Mazliet pagaidīsiet, kamēr es izvārīšu kafiju? Anniņa man ir tik daudz stāstījusi par krustmāti Martu. Es gaidīju ar nepacietību vecāku sapulci, gribēju ar jums iepazīties! ... Kādu kafiju jūs dzerat? Ēržikas gaumi es jau zinu. — Un krustmāte Vilma aizsteidzās uz virtuvi. Pavirzījusies tuvāk Māri Mikešai, Erži atbrīvoja sev līdzās vietu:

— Nāc šurp, dumiķīt Anniņ, nogursi, tik ilgi stāvot Vai uz pirmdienu esi mācījusies?

— Nē.

* Žanete lēnām apsēdās un salika rokas uz ceļiem. Viņas seja bija bāla, bet sirdī — tāds miers kā pēc vētras. Pirmdien viņa ies uz skolu! Ceturtajā aprīlī viņu uzņems pionieros un sarīkojumā viņa lasīs dzejas. Ram te viņa sēž ar krustmāti Martu, ari Māri Mikeša atnākusi un Erži, mīļā mīļā Erži! Krustmāte Marta grib, lai no Žanetes iznāktu liela aktrise, nevis kaut kāda balagānu kumēdiņu rādītāja ... Par to visu nāksies padomāt, tikai vēlāk, pēc tam, bet tagad ... tagad kaut viņas te vēl pakavētos, pasēdētu ilgāk!

Ienāca krustmāte Vilma ar lielu paplāti. Erži pielēca kājās un veikli novāca no galda tur saliktos nieciņus. iKad krustmāte Vilma novietoja uz galda paplāti, Erži dedzīgi apkampa viņas kaklu, trauksmaini izrādīdama savu prieku:

— Redīsi! Ai krustmāt Vilma, kā jūs zinājāt, ka man tik ļoti garšo redīsi ar sviestu!

Krustmāte Marta pašūpoja galvu:

— Kāda vieglprātība pirkt redīsus martā! — un, ar labpatiku kraukšķinādama, koda redīsā.

Ieskanējās zvans. Žanete kā vējš metās atvērt durvis un tūlīt atgriezās ar Biri Novaku. Garā, neveiklā Biri mulsi blenza uz mazo sabiedrību, kas līksmi mielojās, un pēkšņi skaļi iesaucās:

— Uz priekšu!

— Uz priekšu, Biri. Labdien, meitenīt, — neparasti laipni viņu uzrunāja krustmāte Vilma. — Sēdies, ieēd kopā ar mums.

— Paldies, krustmāt Vilma. Mamma lika jums nodot sveicienu, arī Anniņai un jautā, vai es jūs netraucēju, un

lūdza, lai jūs atļaujat Anniņai atnākt svētdien uz pusdienām.

Biri ar apetīti ķērās pie ēšanas, ik bridi piegrūzdama Žanetei ar elkoni, un, juzdamās ļoti apmierināta, pamirkšķināja un noslēpumaini čukstēja pie auss:

— Kārtis ari rādija, ka manai draudzenei viss iznāks labi: sirdij — miers, mājai — negaidīti viesi...

Pazīstamā reibinošā izjūta, viena vienīga tās dzirkstele spēj izšķilt gaišu prieku vai arī iegrūst smeldzošās skumjās. Pēc’ divu dienu labprātīgas vientulības Žanete no jauna sēž kopā ar krustmāti Vilmu un dedzīgi

stāsta:

— Ziniet, Estere Vamoša — ļoti laba meitene. Viņa, nabadzite, klibo, un tad viņai ir astma, bet tomēr neatpaliek mācībās. Vārdu sakot, es sāku viņu atdarinat. Nu ko lai es daru! Mūžīgi visus atdarinu, neparko nevaru atturēties. 'Kā pērtiķis, vai ne, krustmāt Vilma? Protams, kas tad tā par mākslu! Jūs pat nevarat iedomāties, krustmāt Vilma, cik daudz jāmācās, lai kļūtu par īstu aktieri ... Mēs pat nepamanījām, kā viņa ienāca ... Rīt es viņai pateikšu, visu pateikšu ... Arī par cērmi... tāpēc ka, ja cilvēks kļūdās, tad nav ko vainot citus. Vajag but vīrišķīgai un atzīt savas kļūdas. Kā jūs,_krustmāt Vilma, domājat? Man bija ļoti skumji, kad jūs sadusmojaties uz mani... Protams, man vajadzēja atzīties, ka veders nemaz nesāp, bet sirds ... Ļoti stipri sapēja!

No augstu uzbužinātajiem spilveniem uz Žaneti raugās mīļa, labsirdīga seja. Uz mazā galdiņa pie gultas zem papīra abažūra deg elektriskā lampiņa. Krustmāte Vilma jau dzīrās laisties snaudā, bet Žanete vel joprojām nevar no viņas šķirties — viņa vēl nav visu izstāstījusi. Par pastnieku, kuram jautājusi, cik pulkstenis. Par Biri... Viņa priekšistabā Žanetei pačukstējusi, ka vakar šeit bijusi, nesastapusi mājās, bet nav to teikusi krustmātei Martai.

— Kā jūs domājat, — vai labāk butu bijis par to pastāstīt krustmātei Martai? Es paskaidrošu Biri, ka draudzību jāsaprot pareizi... Bet vispār Biri ir ļoti laba meitene. Tikai ar viņu vajag vairāk nodarboties — viņa taču nezina, cik svarīgi būt izglītotam, kulturālam ... kā to

saka ... sabiedrības loceklim. Ziniet, krustmāt Vilma, man nupat ir tik labi, esmu tik laimīga, tik laimīga!

Kas lai zina, cik reižu šai vakarā Žanete atvadījās no krustmātes Vilmas, viņu maigi apkampdama un skūpstīdama ...

Beidzot meitene aizgāja savā istabiņā un tur nedzirdēja, ka tepat gluži tuvu raud krustmāte. Pār Vilmas Roštas nogurušo seju rāmi rit asaras... Nē, patiesi, viņai nav saprotams, nemaz nav saprotams, kā varējusi līdz šim dzīvot tik lielā vientulībā, bez ģimenes.

11

Žanetes galva kaldināja simtiem plānu. Kā lai atvainojas Esterei Vamošai? Varētu tā: pieiet tieši klāt un visas klases priekšā izstāstīt par «cērmi» un to, ka Žaneti it kā viens skubināt skubina, liek atdarināt cilvēku balsis un kustības. Varētu Esterei pateikt, ka šādia atdarināšana pastāvīgi izķēmo, kropļo to, kas ir īstenībā, padara smieklīgu, kaut gan patiesībā šīs balsis un kustības nemaz nav smieklīgas, bet gluži dabiskas ... Pēc ilgām pārdomām Žanete arī nolēma apmēram tādā veidā aprunāties ar Esteri Vamošu. Tad jālūdz piedot par pāri-nodarījumu un jāpiedāvā nesatricināma draudzība ... Tomēr, ejot augšup pa skolas kāpnēm, Žanete pārdomāja. Droši vien vislabākais ir pieiet pie Esteres un pateikt tikai vienu teikumu: «Nedusmojies, es negribēju tevi apvainot!» Tā ari neizlēmusi, kurš no izlīgšanas paņēmieniem ir labāks, Žanete iegāja klasē un tūlīt ievēroja, ka Esteres sols ir tukšs. Uztraukusies un nomākta meitene apsēdās s:avā vietā un, atbalstījusies pret galdu, sāka pusbalsī atkārtot ģeogrāfijas stundu. Katru reizi, kad vērās vaļā durvis, viņa cēla galvu. Ienāca krustmāte Irma, jauniņā ģeogrāfijas skolotāja. Tikai tad, kad Erži Soimoši, uzskaitīdama iztrūkstošās, nosauca Esteres Va-mošas vārdu, Žanete atmeta cerības.

Starpbrīdī Žanete piegāja pie Biri un, cenzdamās izlikties vienaldzīga, jautāja:

— Vai tad Vamoša ir atkal slima?

— Laikam gan, — atteica Biri, lepni soļodama līdzās

draudzenei. — Pavasarī viņai parasti tādas iesnas, ka bail. — Un Biri skaļi ievilka degunu.

— Vai tev ari ir iesnas?

— Man? Nekad nav!

— Ko tad tu vienā Laidā šņaukājies?

_ Es?

— Kā tad, ka tu!

Biri steigšus izvilka mutautiņu, un likās, ka gaiteni kāds būtu sācis pūst taurē. Žaneti pēkšņi parņēma siltas jūtas pret šo neveiklo un garo — viņa bija galvas tiesu garāka par Žaneti, — bet tik uzticīgo un atsaucīgo mei-tei. Paņēmusi Biri aiz elkoņa, Žanete laipni apjautājas:

— Tu taču nedusmojies uz mani, ka es tev aizradu, vai ne? Es to daru ... kā to saka ... draudzības vārda!

— Protams! Lūdzu, vienmēr pasaki, ja es kaut ko daru aplam. Pats jau sevi nevar tik labi novērot.

Žanete sāka smieties:

— Ak manu Birīt, vienā reizē, liekas, nemaz nav iespējams visu atcerēties, ko tu nedari, kā vajag! — Un, atbildot uz draudzenes jautājošo skatienu, Žanete, nolocīdama pirkstus citu pēc cita, ņēmās uzskaitīt viņas grēkus: — Birīt, tu esi nevīža. Mati tev ir biezi, jauki un būtu skaisti, ja tu tos kaut reizi gadā mazgātu. Stundās tu neklausies, nodarbojies ar blēņām. Vienkārši nav saprotams, no kurienes tev tāda aizraušanās ar kārtīm. Vai tad tu tiešām nopietni tici savai kāršu likšanai? Bet, kas pats svarīgākais, — tu nemācies!

— Ko tad lai es mācos? — vientiesīgi apjautājās Biri.

— Visu! Un turklāt... vai tad tevi tas neaizvaino, ka visi tevi bar — gan skolotāja, gan meitenes?

Nē, nekas, esmu pieradusi. Kas tad tur aizvainojošs?

— Ar tevi neviens nedraudzēsies, tāpēc ka ... nu, par ko lai ar tevi runā, ja tu nemācies un neko nedari?

— Un tu arī, Anniņ, nedraudzēsies ar mani? — Garā, neveiklā meitene noskumusi raudzījās uz Žaneti, kas no savas apsūdzības runas bija gluži satraukta.

— Tas ir kaut kas cits. Es daudz mācos no tevis. Es pat ungāriski vēl neprotu pareizi runāt. Ja gribi, es ari tev palīdzēšu, ko varēšu.

Vienā mirkli Biri garastāvoklis mainījās, un, līksmi palēkdamās, viņa sāka vēcināt ar savam garajam rokām:

— Tas nu gan būs jauki, Anniņ! Ja tava krustmāte atļaus, es katru dienu pēc pusdienas nākšu pie tevis un mēs ...

— Un mēs mācīsimies, — apņēmīgi izlēma Žanete. — Zvēri, ka tu nenāksi bumbas dēļ!

— Zvēru! — svinīgi iesaucās Biri. — Es pateikšu mājās, ka ik dienas mācīšos kopā ar tevi. Tad nu gan mamma un papus brīnīsies!

— Šodien man pēc stundām ir kaut kas kārtojams, tāpēc sāksim rīt. Vai tu nezini, kur viņa dzīvo?

— Kas?

— Nu Estere Vamoša, protams!

— Domonkoša ielā, pirmajā numurā. Tādā lielā namā. Es aiziešu tev pakaļ un pavadīšu.

— Nav vajadzīgs, gan es atradīšu.

Labi gan, ka Biri neuzmācās iar jautājumiem, — acīm redzot viņai liekas gluži dabiski, ka Žanete dodas apmeklēt slimo Esteri Vamošu.

Demonkoša ielā namu ar pirmo numuru ilgi meklēt nenācās. «Tur uz stūra ir tāda liela, sarkana baznīca,» bija sacījusi Biri. Vārdu sakot, Žanete to atrada ātri vien. Viņa metās pa ielu gandrīz vai skriešus, bet, nonākusi pie lielā stūra nama, minstinādamās apstājās un lūkojās visapkārt. Viņa pat nebija zinājusi, ka šīs ielas galā atrodas pilsētas skvērs. Cik te daudz suņu! Uz platā ielas bruģa bērni rotaļājās ar bumbu. Jā, Estere dzīvo jaukā vietā, kaut arī nez vai viņa kādreiz varēs bērnu pulciņā rotaļāties ar bumbu.

Kāpnēs iedzīvotāju sarakstā Žanete izlasīja: «Arnads Vamošs, otrajā stāvā, septītais dzīvoklis.» Meitene gausi kāpa augšā, sirds trauksmaini dauzījās. Varbūt Estere negribēs ar viņu runāt? Nez kas pašreiz nabadzītei kaiš? Vai tad tiešām viņa būtu visu šo notikumu tik ļoti ņēmusi pie sirds, ka pat saslimusi? Un ja nu pēkšņi viņas māte Žaneti vienkārši izdzīs ārā, izgrūdīs, izlamās, sakliegs virsū? . .. Tikpat jau atkāpties nedrīkst.

Dzīvokļa durvis bija vaļā, virtuvē rosījās kāda sieviete.

Žanete apstājās uz sliekšņa un drebošā balsī uzrunāja:

— Labdien! Sakiet, lūdzu, vai šeit dzīvo Estere Va-moša?

Viņas priekšā stāvēja drukna, pamaza auguma sieviete iesarkaniem matiem, mūsainu seju, dziļi iekritušas acis bija apsarkušas. Viņa nolika gludekli uz apgazta šķīvja un piegāja pie durvīm, slaucīdama plata, gara priekšauta stūrī sasarkušo seju.

— Dzīvo, dzīvo, tikai nav mājās. Tieši patlaban grasos pie viņas iet. No rīta pārmazgāju viņai divus naktskreklus, tūlīt sagludināšu un aiznesīšu — vai nu slimnīcas veļā gulēs!

— Estere ir slimnīcā? — nočukstēja Žanete.

— Jā. Pirms divi dienām viņu ievietoja un vakar no rīta jau operēja kāju gūžas vietā. — Sieviete sāka raudāt un slaucīt ar priekšautu acis. — Ai, cik daudz moku nabadzīte ir pārcietusi! Divarpus stundas viņa nogulēja operācijas zālē, un es gaidīju aiz durvīm ... Viena es to nebūtu varējusi izturēt — labi, ka tēvs arī tur bija, atprasījās no darba... Tā mēs sēdējām divatā, viena es tur būiu nomirusi... >Kad meitiņu uz nestuvēm iznesa laukā, viņa bija tikko dzīva ... tomēr mums uzsmaidīja. — Sieviete no jauna piegāja pie galda un sāka gludināt, izžāvēdama ar gludekli uz krekla pilošas asaras. — Vai jūs arī no septītās «B»? Kā lai pasaka Estikai, kas viņu apciemojis?

Virtuvē valdīja klusums. Gludeklis ātri slīdēja pa balto audumu, sieviete, liekas, bija pilnīgi aizmirsusi Žaneti. Salikusi izgludinātos kreklus kopā ar_ visu citu uz veļai domātā ķebļa, viņa pasniedzās pēc pītās somas, kas bija pakarināta uz naglas, un viņas skatiens no jauna atdūrās pret nekustīgi stāvošo Žaneti.

— Ko tad lai es saku Estikai? — viņa atkārtoja jautājumu, sākdama kravāt somā slimniecei sagatavotās mantas.

Vajadzēja atbildēt.

— Jā, es esmu no septītās «B» ... Pasakiet viņai, lūdzu, ka bija atnākusi Anna Rošta no septītās «B» klases.

Sievietes pirksti, kas sējia vaļā priekšautu, pēkšņi sastinga.

— Vai tik tu neesi meitene no Francijas?

— Jā...

Priekšauts veicīgi atradas uz naglas, kur nupat vēl bija karājusies soma, bet sieviete, uzkabinājusi uz loga kliņķa mazu spogulīti, sāka steigšus sukāt savus rūsganos matus.

— Tad jau gan mana Estika priecāsies! Viņa mums bieži par tevi stāstījusi. Teica, ka tu būšot aktrise, ka vienā rāvienā esot iemācījusies runāt ungāru valodā — jau pareizi runājot. Kāds prieks manai nabadzītei!... Profesors jau apgalvo, ka viss būšot labi. Tēvs šorīt bija klīnikā, viņam sacīja, ka nepaiešot ne gads, ka mana Estika skraidīs... ne sliktāk par tevi... Kā tad ... es jau gan pateikšu, — kas tie būs par priekiem!

Žanete panācās tuvāk no sliekšņa un, aiz satraukuma cīnīdamās pēc elpas, jautāja:

— Vai drīkstu jūs pavadīt? Tad jums mazākais nevajadzēs somu stiept. Un varbūt es pat redzēšu Vamošu ... Estiku redzēšu.

Viņas aizbrauca ar tramvaju līdz Baroša laukumam. Žanete nodomāja: «Tā līdz pat šim laikam nav izdevies uzzināt, kas bijis šis Barošs, kura vārdā Budapeštā nosaukta iela un laukums...» Estikas runātīgā māte uzsāka valodu ar kaimiņiem. Viņa visiem stāstīja, ka brauc, uz slimnīcu apmeklēt savu meitu. Pasažieri līdzjūtīgi klausījās, interesējās par sīkumiem, daži atcerējās līdzīgus gadījumus, bet māte katram, kas iesaistījās sarunā, stāstīja visu no gala:

— Nu jau trīs dienas kā aizveda meitiņu — pati par visu vari gribēja! Atnāca no skolas un uzstājās, lai vedot pie ķirurga un tūlīt pat. Raud, lej gaužas asaras, tik rūgti raud. ka tēvs skriešus metās uz klīniku, no turienes uz slimnīcu un tad uz reģistratūru. Un otrā dienā mēs viņu jau aizvedām. Estika ar kreiso kājiņu klibo, tas viņai no pašas dzimšanas, bet citādi brīnum jauks bērns. Profesors jau zināja, kas meitenei kaiš. Mēs esam pie viņa daudzreiz bijušas, viņš visu laiku steidzināja ar operāciju, tikai mana Estika neparko negribēja, baiļojās. Bet pirms trim dienām, pat nezinu, kas viņai bija lē-

cieš, — pati pieprasīja un turpat ari nogūlās zem naža ...

Estikas māte raudāja, slaucīdama ar delnas virspusi acis, un runāja bez mitas. Pie milzīgās slimnīcas ēkas viņas izkāpa no tramvaja. Žanete ar somu rokās skrēja aiz Estikas mātes, kas, liekas, aizmirsusi par savu ceļa biedreni, steidzās uz ķirurģisko klīniku.

Platie, gaišie gaiteņi nemaz nebija līdzīgi Lansas slimnīcai. «Redzams, Vamoši nav žēlojuši naudu, lai iekārtotu meitu šādā klīnikā,» nodomāja Žanete. Uz platiem, baltiem soliem gar sienām sēdēja slimie un viņu tuvinieki. Lansas slimnīcā gaitenī nebija kur pagriezties, tas bija pieblīvēts ar papildu gultām un nestuvēm. Šeit pa gaiteni pastaigājās veselākie — cits ar pārsietu kāju, cits — roku. Dažs labs pārvietojās ar kruķiem, viens pagāja garām ar amputētu roku ... Tomēr tas viss neatstāja tik nomācošu iespaidu kā Lansas slimnīcā, kur Žanete bija braukusi apciemot māmiņu.

Viņas devās pa gaiteni uz labo pusi; uz lielajām divviru durvīm zibēja uzraksti: «Rentgens», «Fizioterapija». Tad nogriezās mazākā gaitenītī, un Estikas māmiņa iegāja pirmajā nodaļā. Pa milzīgajiem logiem ieplūda spilgta gaisma, divās rindās stāvēja desmit gultas. Va-moša aizsteidzās pie gultas, palātas kreisajā kaktā. Šeit, apklāts ar segu, nekustīgi gulēja mazs augumiņš. Žanete ar somu rokās lēni sekoja nopakaļ Esteres mātei. Viņa apstājās kādu gabaliņu no gultas.

Baismīgi skatīties! Estere guļ bāla, nekustīga, aizvērtām acīm. Vai tiešām mirusi? ... Nupat atskanēs mātes sirdi plosošas vaimanas, — un Žanete juta, ka viņai pašai laužas no krūtīm kliedziens, kaklu žņaudz asaras; pēkšņi nosvīdušās delnas krampjaini sažņaudz pītas somas rokturus. Uz mirkli Žanete, pieķērusies pie kādas gultas kājgaļa, aizvēra acis. Estere pati bija pieprasījusi operāciju! Un tikai tāpēc, ka skolā smējās par viņas klibumu un stostīšanos ... Un nu viņa mirusi. To nav iespējams pārdzīvot! Gluži kā no tālienes Žanetes dzirdi sasniedza svešas balss čuksti:

— Rīta apstaigā ārsts sacīja, ka viss kārtībā. Estikai iedeva miega zāles, un viņa visu dienu guļ. Meitene ne par ko nesūdzas. Esiet mierīga, sāpes viņa nejūt.

Māte noliecās pār Esteri, noskūpstīja viņas bālo pieri, trīsošu roku sakārtoju spilvenu. Estere atvēra acis un pasmaidīja. Apsēdusies uz gultas malas, māte kaut ko steidzīgi čukstēja. Viņa apbēra meitu ar jautājumiem: kā gulējusi, vai ir ko ēdusi, vai ļoti sāp, — un tai pašā laikā pamācīja:

— Nerunā, dārgumiņ, tev ir kaitīgi runāt... sargi sevi!... Saka, tu esot gulējusi... Tiesa taču, ka nesāp? ... Vakarā tētis ienāks, tikai uz brītiņu, lai netraucētu citas slimnieces ... Bet pie tevis bija viena draudze-nīte atnākusi... arī tagad ir šeit, atnāca kopā ar mani. Tā ir Anniņa.

Žanete piegāja tuvāk. Estere pacēla uz viņu acis, pasmaidīja, un roka uz segas ietrīsējās. Žanete noliecās pie viņas tik strauji, ka tikko nenoslīga uz ceļiem. Cieši saspiedusi Estikas mazo rociņu, viņa sāka čukstēt, bet balss «aizrāvās:

— Nedusmojies... Lūdzu... nedusmojies uz mani...

Estere neskaidri nomurmināja:

— Anniņ ... ko tu, Anniņ ...

Slimās meitenes māte izbrīnījusies lūkojās gan uz meitu, gan uz tās draudzeni. Apsēdusies gultas otrā pusē, Žanete satraukti čukstēja:

— Kad tev būs labāk, es tev visu izskaidrošu.

— Man ir labi... Esmu priecīga, ka atnāci...

— Та gribi, es vēl atnākšu.

— Jā. Atnāc, kad būs laiks. Šeit staigā daudz cilvēku, tevi neviens pat nepamanīs — tu taču esi maziņa, kam gar tevi kāda daļa ...

— Tev manis dēļ... manis dēļ tagad jācieš!

Abu meiteņu galvas uz spilvena tuvojās viena otrai, bet arī tad Žanete tikko varēja sadzirdēt kluso, aprauto balsi:

— Tā nerunā, Anniņ! Ja tas viss nebūtu noticis, es tā arī neizšķirtos par operāciju, tāpēc ka ļoti baidījos. Un, ja es būšu vesela, tad tikai... tikai pateicoties tev.

— Tu būsi vesela! Tā teica profesors! — Žanetes balss bija pilna ciešas pārliecības. — Mēs kopā staigāsim. Man ir arī bumba ...

— Man ari.

Reizēm palātas durvis atvērās, ar puķēm un maziem sainīšiem rokās nāca iekšā citi apmeklētāji. Drīz vien pie katras gultas jau kāds sēdēja, no visām pusēm bija dzirdama sačukstēšanās. Esteres māte izprašņāja slimnieci, kas gulēja blakus gultā: ko vēl bija teicis profesors, vai meitene nav raudājusi. Pēc tam ar vislielāko interesi noklausījās šīs sievietes stāstu par viņas slimību, bet acis nemitīgi vēroja meiteni. Mātes seja spīdēja no sviedriem un vēl nenožuvušām asarām.

Māsa baltajā virsvalkā ieslēdza gaismu un piegāja pie Esteres gultas.

— Kas tad tas? Vai tad mums ir divas mazas slimnieces? — viņa smaidīja. — Nu jau pietiks, Estika, tev jāatpūšas.

Atvadoties no meitas, Vamoša jautāja:

— Ko tev piektdien atnest?

— Neko, — meitene atbildēja. — Man neko nevajag. Bet, kad sākšu staigāt, būtu labi, māmiņ, rītasvārkus! Tādus garus, kādus šeit visi valkā.

— Atnesīšu, meitiņ. Es tev uzšūšu skaistus rītasvārkus ar lieliem ziediem, labi?

— Jā, ar krāšņiem, lieliem ziediem ...

Estere nogaidīja, kamēr māte devās uz izeju, tad aizvēra acis un jautāja:

— Kad atnāksi nākošreiz, Anniņ?

— Rīt. Labi?

— Jā. Tu nebaidies, neviens pat neievēros, nāc tik droši!

— Ar labu nakti.

— Ar labu nakti. Paldies.

Estikas māte jau bija izgājusi uz ielas, un Žaneti sagrāba kārdinājums pagriezties uz otru pusi: sāks tūlīt izprašņāt — un viss noskaidrosies... Turklāt Estikas māmiņa nemaz nepamanīs viņas pazušanu, viņa patlaban tik dziļi nogrimusi domās ...

Žanete viņu tomēr panāca, un abas kopā gāja uz tramvaja pieturu. Vamoša, neskatīdamās uz Žaneti, kā skaļi domādama, runāja:

— Cik daudz vēl mūsu meitiņai nāksies ciest! Tā sieviete sacīja, ka, tiklīdz Estika sāks staigāt, viņu katru dienu vedīs uz fizioterapiju, un tas būs ļoti ļoti sāpīgi. Bet ko lai dara, ja jau bija izšķīrusies par operāciju, jāpacieš. Profesors gan saka, — viss iziešot Labi, bet, kas lai zina, kā būs ...

— Lūdzu nebaidieties, Estika drīz bus vesela. Es zinu! — apņēmīgi noteica Žanete.

— Jā? Es, protams, ticu, par to nav šaubu. Šeit klīnikā viņa ir labās rokās, saņem visu, kas nepieciešams. Senāk vajadzēja tūkstošus, lai izdarītu tādu operāciju pie tik slavena profesora.

— Un tagad?

— Tagad kopšana visiem vienāda, kas saņēmuši ārstēšanās zīmi. Tāda jau tagad tā kārtība.

Estikas māte izkāpa no tramvaja uz Domonkoša ielas stūra. Žanete nobrauca vēl vienu pieturu. Mājās viņa ieradās pacilātā garastāvoklī un piegāja pie krustmātes Vilmas, gaidīdama gluži dabisku jautājumu, — kur bijusi un kāpēc atnākusi tik vēlu Bet krustmāte Vilma, tāpat kā Esteres māte, klusēdama virtuvē gludināja. Ari viņas seja nosvīdusi spīdējia. Žanete, nenovilkusi mēteli, apsēdās uz ķeblīša un ar svinīgu un nopietnu izskatu uzsāka savu stāstu. Viņa stāstīja, neko neizlaizdama, sākot ar to brīdi, kad apstājās Domonkoša ielas pirmā numura nama otrā stāva kāpņu laukumiņā pie septītā dzīvokļa durvīm. Aprakstīja Estikas mātes ārieni, viņas runātī-gumu un izklaidību un kā abas bija braukušas tramvajā. Reizēm Žanete pēkšņi sāka runāt šīs mūsainās, sarkanmatainās sievietes balsī, bet tūlīt iztrūkusies aprāvās un pārvarēja kārdinājumu.

— tāpēc, krustmāt Vilma, nebaidieties, lūdzu, par mani, ja es dažreiz pārnākšu mājās vēlāk. Mani jau ne tikai apmeklēšanas dienās vien, bet katrā laikā laidīs slimnīcā, — meitene noslēdza savu garo atskaiti.

— 'Kas tev teica?

— Kas? ... Estere.

— Aiznes viņai puķes, Anniņ.

Un patiesi, Žanetei ļāva apmeklēt slimnieci. Pēc stundām viņa tūlīt steidzās uz Baroša laukumu. Sakumā durvju sargs viņu mēģināja aizturēt, bet meitene gāja tik pašpārliecināti, it kā būtu sūtīta kaut ko sviarīgu kārtot. Šai laikā slimnieku vairums gulēja, citi sēdēja gaitenī. Ķirurģiskās nodaļas abu palātu siimnieki jau pazina meiteni pēc vārda.

— Labdien, Anniņ! — viņu laipni apsveioa.

Žanetei jau bija zināms, ar ko katrs slimo un kāda ir

slimības gaita.

— Tēvoc Rovo, vai masāžā bija sāpīgi? — Žanete jautāja kalsnam vecītim tar pārsietu roku, kas pastāvīgi gaitenī pīpēja pīpi.

— Kā tad nu nesāpēs, elles mokas! — vecītis-jautri pamirkšķināja Žanetei.

289

19 — Zuža Turi

Žanete zināja ari, ka drīz noņems apsēju no kājas skaistajiai meičai Erži Turai. Jau pēc dažām dienām meitene bija ieguvusi visu piecpadsmit ķirurģiskās nodaļas slimnieku uzticību un izpildīja dažādus sīkus pakalpojumus. Viņa iemeta vēstules pastkastītēs, pirka citronus un Erži Turai pat atnesa odekolonu.

Katru reizi, kad Žanete iegāja lielajā palātā, tur, kreisajā rindā, no gultas pie loga pret viņu vērsās gaidu un prieka pilns skatiens.

Melnmatainā, sprogainā galva gandrīz vai gūlās līdzās slimās Esteres bālajai sejiņai, un Žanete sāka stāstīt...

— Tu labāk klusē, slimiem ir kaitīgi runāt! — viņa bargi aizrādīja Esterei. — Tev ir jāizveseļojas — tu zini, kāpēc.

— Zinu, — Estere čukstēja. — Bet, ja arī nei'zvese-ļošos, vienalga, tu jau gribēji) tikai, lai labāk ...

— Tu izveseļosies!

Žanete par to runāja ar tik dedzīgu pārliecību, ka Esterei zuda visas šaubas. Protams, ka viņa izveseļosies! Nākošajā gadā fizkultūras stundās spēlēs kopā ar visiem volejbolu, bet vasarā ies ar Annu Roštu, Erži Šoimosi un citiem uz peldētavu!

— Mēs iesim uz «Časaras» baseinu, jā? — jautāja Estere.

— Es nezinu, es neesmu vēl bijusi Peštas baseinos, — Žanete atbildēja. Un, mazliet padomājusi, piebilda: — Man patlaban ienāca prātā, ka es vispār vēl nekad neesmu bijusi nevienā peldētavā, ne baseinā. Mēs kopā mācīsimies peldēt un visu, visu! Bet tu klusē, labāk es pati runāšu.

Žanete stāstīja par skolas dzīvi: kas atbildējis, kādu atzīmi saņēmis, par kādu tematu rakstījuši sacerējumu, kādus mēģinājumus izdarījuši fizikas stundā, kas jauns pionieru namā un kā pavadījuši svētdienu. Abas smējās par Arankas Peceli izteicieniem, tad Žanete pastāstīja, kādu romānu lasa Jolana Šurani, un beidzot pavēstīja, ka noticis brīnums: Biri Novaka atbildējusi vēsturē uz četri, un krustmāte Marta viņu ļoti lielījusi.

Palātā nāca māsa, izsniedza te vienai, te otrai slimniecei zāles; pirmajās dienās viņa atļāva Žanetei pie Es-

teres gultas pasēdēt ne vairāk par pusstundu un, kad šis laiks bija pagājis, bez žēlastības dzina no palātas laukā, bet tagad, redzēdama abu meiteņu čukstētāju cieši kopā sakļiautās galviņas, neteica neko arī pēc stundas. Reiz Žaneti ievēroja pat pazīstamais profesors, kas apstaigāja palātas ar veselu svītu asistentu. Gultu kreisajā kaktā profesors acīm redzot bija atstājis uz beigām. Laiku pa laikam viņš pavērās uz mulsumā sastingušo Žaneti tik bargi, it kā grasītos aprīt čokurā sarāvušos meiteni.

Un nu, atsēdies uz gultas malas, viņš aptvēra ar trim pirkstiem Esteres roku locītavu.

— Tad tu esi tā mazā francūziete? — viņš jautāja Žanetei.

— Jā, bet...

— iKlusu! — profesors apsauca un lūkojās pulkstenī.

Māsa strauji māja ar rokām, ārsti baltajos pārvalkos sačukstējās profesoram aiz muguras.

Profesors pacēla acis no pulksteņa un, vēl joprojām neatlaizdams mazo bērna rociņu, paskatījās uz Žaneti.

— Pasaki man, meitēn, kas tev atjāvis šeit katru dienu grozīties?

Estere nobijusies sāka runāt:

— Tā esmu es! Es viņu lūdzu ... Lūdzu nesakiet ta. Viņa taču neko ļaunu nedara, vai ne? — Estere palūkojās uz māsu, pēc tam, kā meklēdama atbalstu, aši pārskrēja ar acīm pār baltajām gultām.

^— Tava laime, ka pulss tev jau septiņdesmit divi, — sacīja profesors. — Citādi es būtu saplūcis tavu draudzeni aiz pinkām ... Kā tevi sauc, čigānēn?

— Anna Rošta. Senāk es biju Žanete Rosta.

— Kā tad tu, Žanete, pārvērties par Annu?

Žanete beidzot uzdrīkstējās nostāties ērtāk un drosmīgi atbildēja:

— Tāpat. Mani tā iesauca skolā. Vai jums neliekas, ka Anniņa skan skaistāk nekā Janka?

— Hm ... par to būtu jāpadomā. Nu, un ko tu teiktu par Johannu? — Un viņš atkārtoja lēnām pa zilbēm: — Jo-han-na.

— Bet kāpēc es nevaru palikt Anna? Tā taču nav nekāda krāpšana, vai ne? Es jau .. . mani uzņems pionieros, un tad ir jānosauc vārds ...

— Nedomāju, ka tas būtu sodāms noziegums, ja tu nosauksi sevi par Annu.

Profesoram aiz muguras atskanēja apslāpēti smiekli un rosīšanās. Jaunie ārsti piegāja tuvāk, ciešā lokā ielenkdami Esteres gultu.

— iKad tevi uzņems?

— Ceturtajā aprīlī. Es deklamēšu.

— iKo tu deklamēsi?

— Protams, Atilas Jožefa dzejas!

— Hm... tātad tev patīk Atila Jožefs? — Profesors piecēlās, noliecās pie Žanetes un noglāstīja viņai galvu. — Nu tad deklamē, kā nākas, Jožefa dzejas, vai dzirdi, mazā Anna!

— Cik labi būtu, ja Estere arī varētu būt klāt šinī sanāksmē! Kā jūs domājat?

— Nav, nav ko mani lūgt! Neļauju. — Profesors sāka smieties un vieglītēm paraustīja Žaneti aiz auss. — Tu jau esi īsts diplomāts! Nu, au revoir, Anna, uz redzēša-šanos!

— Au revoir! — sajūsmināti iesaucās meitene, trokšņaini ripinādama rīklē skaņu «r».

Skaļi smiedamies un runādamies, profesors ar saviem pavadoņiem izgāja no palātas. Žanete atviegloti nopūtās. Ieilgusī vizīte un profesora labais garastāvoklis bija vesels notikums. Visi par to vien tikai runāja, atkārtoja viņa sacītos vārdus un labvēlīgi raudzījās uz Žaneti, kuras galva jau atkal bija noslīgusi vai līdz pašam Esteres spilvenam.

— Vēl viena nedēļa, — viņa čukstēja. — Rīt posma sanāksmē mēs izvēlēsimies dzejoli. Kā tu domā, Ēsti, ko lai es deklamētu vakarā?

— «Māmiņa», — daudz negudrodama, atbildēja meitene.

— «Māmiņa»?

— Vai tad tu nezini šo dzejoli?

— Nē, bet, tiklīdz aiziešu mājās, izlasīšu. Man ir Jožefa dzeju krājums! — Žanete lepni paskaidroja un dedzīgi piebilda: — Ja tu uzskati, ka jāizvēlas «Māmiņā», tad es to arī mācīšos, tā sanāksmē arī pateikšu. Daudzas meitenes vēlas tevi apciemot, vai esi priecīga?

— Un kā vēl! Bet pats galvenais, Anniņ, ka tu atnāksi. Nemtaz nezinu, ko es bez tevis darītu ... Ja es piecelšos, tad staigāsim kopā pa gaiteni... cik jauki tas būs!

— Protams. Jā, es tev neesmu vēl teikusi, aprīlī mēs visa vienība vāksim lūžņus. Man traki gribas, lai mūsu vienība iegūtu pirmo vietu!

— Ja es arī varētu ar jums...

— Ak tu dumiķīte Estika! — sacīja Žanete Erži Šoi-moši balsī, bet tūdaļ pārvērtās par Annu Roštu. — Nu ko tu runā? Gan jau nākošgad. Pacieties, Ēsti, — nu, lūdzu, manis dēļ!

Glāzē stāvēja vijolītes un sniegpulkstenīši. Žanete pārmainīja tiem ūdeni, pēc tam ielēja svaigu ūdeni arī brīnišķīgajām, sarkanajām Erži Turas rozēm. Noslēpumaini čukstot, viņa jautāja meičai:

— Vai Djula vakar bija?

— Protams, ap pulksten septiņiem bija klāt.

— Tāpēc mēs nesatikāmies, — Žanete pamāja un nolika rozes uz naktsskapīša.

— Profesors sacīja, ka pēc mēneša varēšot dzert kāzas.

— Varu iedomāties, kā Djula priecājās!

— 'Kā tad ...

Žanete atvadījās no katras slimnieces atsevišķi, noklausījās pasūtījumus un cienīgi atkārtoja:

— Vārdu sakot, divus labus ābolus, krustmātei Kišai zobu pastu un Eržikai četrus radziņus. Rīt visu atnesīšu.

Prom ejot, Žanete pārmainīja dažus vārdus ar tēvoci Rovo, ko allaž varēja sastapt gaitenī smēķējam, tāpat arī ar durvju sargu viņa tagad jau sarunājās kā ar vecu paziņu. Kur vien meitene gāja, visur viņu pavadīja smaidoši skatieni un paklusas piezīmes: «Kāds jauks meitēns! ... Tā ir Estikas draudzene, viņa nāk šurp katru dienu ... Profesors viņu nosaucis par čigānēnu, ir jau arī līdzīga — rau, kādas melnas sprogas!...»

Žanete atgriezās mājās agrāk par krustmāti Vilmu. Viņa uzklāja virtuvē galdu abām, tad uzlika uz nelielas uguns vēl iepriekšējā vakarā sagatavoto pusdienu un

ч

sāka gaidīt, kad atskanēs pazīstamie, kareivīgi noteiktie soji.

Virtuvē izplatījās patīkamas smaržas. Žanete nocēla no kastroļiem vāciņus un kāri ieelpoja sutinātas ga]ias un lēcu biezeņa garaiņus. Pēkšņi viņa kaut ko atcerējās. Meitene metās istabā un atgriezās virtuvē ar Jožefa grāmatu rokās. Satura rādītājā sameklējusi burtu «M», viņa atrada dzejoli «Māmiņa». Žanete, klusiņām kustinādama lūpas, pārskrēja acīm dzejoli, vai tanī nav kādu grūti izrunājamu vārdu. Nomierinājusies šai ziņā un tagad jau iedziļinādamās dzejoļa saturā, viņa sāka lasīt rindu pēc rindas... Un pēkšņi, it kā viņai kāds būtu iezvēlis pa krūtīm, grāmata noslīga uz ceļiem, meitene, dziļi sa-tiiekva, sarāvās, sakumpa.

Bieži es ar skumjām domāju par māti,

Atceros, kā viņa gāja — ātri ātri,

Kā uz darbu steidza — arī atceros, —

Rokās vienmēr bija slapjas vejas grozs.

Žanete vēlreiz atkārtoja, mazliet skaļāk:

Kā uz darbu steidza — ari atceros, —

Rokās vienmēr bija slapjas vejas grozs.

Māmiņa!... Guļ, visu aizmirsta, Treparvilas kapsētā. Un Ungārijā tik labi! iKas to būtu domājis, ka Žanete šeilt jutīsies tik laimīga! Tā meita pamazām sāka aizmirst māmiņu, kas tur Francijā tālajā ogļraču ciematā tikpat klusi staigāja pa māju kā Atilias Jožefa māte pa Gata ielu. Arī māmiņa nekad nebāra Žanetil un tāpat bija nomocījusies un slima.

— Māmiņ! — Žanete satraukti čukstēja, pievērsdama tālei nekustīgo, sastingušo skatienu.

Tas bija dziļš satricinājums, kura iespaidā īstenībā Žanete arī sāka apzināties milzīgo pavērsienu, kāds iestājies viņas dzīvē, un pārmaiņas, kādas notikušas viņā pašā.

Veļa bija balta, mirdzoša arvien,

Šķita; man pār galvu bura spārnu slien.

Kad tētis bija koncentrācijas nometnē pie vāciešiem, māmiņa arī gāja pie svešiem mazgāt veļu — gāja kopā ar vecmāmiņu... mazgāja veļu inženieru sievām un kraja naudu tētim, atlikdama pa naudas gabaliņam skārda kārbiņā.

Nožēlot — par vēlu ... Nav vairs māmuliņas.

Nu jau zvaigžņu tālē aizgājusi viņa.

Žanetes acu priekšā tik skaidri, mocoši skaidri iezīmējās māmiņas mazais, kalsnais augumiņš, kas pastāvīgi čurnēja sarāvies gultas kājgalī. Tā tas turpinājās, līdz viņu reiz aizveda uz Lansas slimnīcu.

Ienāca krustmāte Vilma, kā parasti trokšņaina, runātīga. Šajās jaukajās marta dienās viņa jau bija nometusi drapa mēteli. Neapsegtu galvu; kā parasti skaidru seju. Viņa sasveicinājās ar brāļameitu skaļi un priecīgi; tika cirstas ciet durvis, stumtas skapju atvilktnes — krustmāte Vilma pārģērbās mājas kleitā; viņas balss skanēja gan no lielās iistabas, gan vannas istabas:

— Es skatos, tu esi kārtīgi saimniekojusi! Tūlīt nākšu, Vilma ir izsalkusi kā vilks. Nu, un kā Estika? ... Vai tevi izsauca? Un Biri zināja šodien kaut drusku? Nekas, gan mēs piedzīvosim, ka viņa vēl pāries uz astoto klasi... Gaļu jau var celt nost. Pat šeit dzirdu, kā burbuļo kastrolī!

Apsēdusies pie galda, Vilma tūlīt ievēroja, ka Žanetei uz sirds sakrājies daudz, ļoti daudz kā svarīga, vēl neizteikta. Bet viņa nesteidzās izjautāt, gaidīja, kamēr meitene pati atklās savus priekus un bēdas. Viņa novāca traukus, ielika pāri palikušo gaļu pieliekamā, tad no jauna apsēdās pie galda. Žanete tikko dzirdami ieminējās:

— Es sarunājos ar profesoru.

— Ar kādu profesoru, Anniņ?

— Ortopēdu ...

Žanete vārdu pa vārdam atstāstīja savu sarunu ar profesoru. Krustmāte Vilma skaļi smējās, bet no meitenes drūmās balss varēja nojaust, ka vēl ne tuvu nav viss izteikts. Un drīz vien Žanete aizskāra vārīgo jautājumu:

— Vai jūs zināt, krustmāte Vilma, Atilas Jožefa dzejoli «Māmiņa»?

/ — Nē, nezinu. Izlasi man.

Žanete, sakumpusi uz ķeblīša, sāka lasīt dzejoli. Viņas balss nemitīgi pārtrūka, un pēdējās rindas viņa izdvesa tikai ar grūtībām, rīdama asaras:

Redzi — debess mirdz kā rudzupuķu zieds? — Mākoņos tur mātes veļas zilums liets ...

Žanete nolika grāmatu un nogaidoši pacēla acis. Krustmāte Vilma pamāja un klusu noteica:

— Labs dzejolis ... pie pašas sirds ķeras.

— Es to deklamēšu ceturtajā aprīlī.

— Vai tu jau esi pateikusi?

— Nē. Bet es arī nevarētu... patiesi nevarētu neko citu deklamēt. Esmu tik daudz domājusi... un vēl domāju par to, ka mana dzīve būs gluži citāda nekā māmiņai ... Un man tik ļoti žēl, ka jūs viņu nepazināt, krustmāt, un ka tagad viņa arī... savām rokām ... zilina debesis ...

Nevarīgi noslīgušiem pleciem Žanete stingi raudzījās, neko neredzēdama. Krustmāte Vilma smagi nopūtās. Лк šis meitēns! Kādas tik domas nerosās viņas galviņā! Un kur tās rodas! Saņemtu un noskūpstītu tūlīt šo skumjo sejiņu ... Bet krustmātes Vilmas audzināšanas principos neietilpa žēlabains maigums un sentimentālas scēnas — viņa bija pārliecināta, ka bas tikai palielina bērna jūtīgumu. Un, lai atgūtu sev un meitenei dvēseles līdzsvaru, sāka mazgāt traukus.

12

Šķita, ka tas būtu gluži cits tētis. Platie pleci bija iztaisnojušies, melnīgsnējā seja vēja aprauta un kļuvusi brūngani sarkanīga, bija izzudusi saspringti domīgā izteiksme, kas tai bija pusgadu atpakaļ, kad viņi izbrauca no Treparvilias. Jā, tētis bija kļuvis dzīvs, runātīgs, jaunāks. Viņš atbrauca kopā ar Djulu Derži, un, kad savā jaunā uzvalkā, pār plecu pārmestu mēteli izlēca no vagona aiz sava gados vecākā, smaidošā drauga, viņus va-rēj:a noturēt par tēvu un dēlu. Žanete cieši spieda tētim roku. Otrā pusē soļoja krustmāte Vilma un viņai līdzās — Djula Derži. Viņi aizņēma gandrīz vai visu ietvi, bet viņu sejas izstaroja tādu prieku, ka garāmgājēji labprāt grieza ceļu.

— Tad nu gan ir mājīgs dzīvoklis! — Djula Derži ar labpatiku ieslīga krēslā.

— Mums ir saule līdz pašam vakaram! — Žanete paziņoja iar tādu lepnumu, it kā saule tieši uz viņas pavēli pielietu ar saviem stariem Vilmas Roštas istabu.

Tētis un viņa draugs nevarēja vien beigt brīnīties par Žanetes zināšanām ungāru valodā. Bet meitene vienaldzīgi atmeta ar roku: vai tad ir vērts par to runāt! Arī par saviem piecniekiem ieminējās kā garām ejoķ starp citu, toties bez mītas stāstīja par rītdienas svētkiem. Rīt viņu uzņems pionieros un viņa deklamēs Atilas Jo-žefa dzejoli, tomēr to noskandēt viesiem tagad viņa nebija ar mieru.

Jožefs Rošta, pārvērties, kļuvis možs un līksms, samierinājās ar to samērā viegli — viņam gribējās ātrāk uzsākt sarunu par Komlo, pastāstīt par šo vareno pilsētu, kur cilvēki graužas tūkstoš metru dziļi zemes dzīlēs — milzīgs dziļums, vai ne? — un kur tikpat strauji noris gan virszemes, gan apakšzemes celtniecība; namu sienas aug acīm redzami, ar visjaunāko tehniku tiek uzceltas lieliskas sabiedriskas ēkas — skaistākās visā valstī.

— Tu pat nevari ne iedomāties, meitiņ, kas tas par brīnum jauku apvidu! — runāja Jožefs Rošta. — Drīz jau pati redzēsi.

Meitene apklususi nomurmināja:

— Kāpēc tā? ... Kā tad? ...

Viņas izbailes izraisīja smieklu šalti.

'— Ja krustmāte Vilma paņems atvaļinājumu, jūs abas atbrauksiet uz dažām nedēļām pie mums. Djula nodos jūsu rīcībā savu istabu, bet pats pārnāks pie manis.

— Un vai tad pašu lielāko jaunumu tu nepastāstīsi? — jautāja Djula Derži, kas līdz šim bija klusēdams smēķējis.

— Nu, kas tur! — Jožefs Rošta ar mākslotu vienaldzību atmeta ar roku, gluži tāpat kā viņa meita nupat bija pavēstījusi par stāviem panākumiem. — Nekā sevišķa ... Ar pirmo esmu nozīmēts par šteigeru ... — Ar neapvaldītu kustību viņš sabužināja jau tā nepaklausīgos, biezos matus.

Žanete gavilēja. Tētis — kalnraču meistars! Ko teiks Marsels Žantils, visuspēcīgais, ļaunprātīgais cilvēks! Viņa cieši jo cieši apkampa tēvu, lēkāja ap viņu, pamatīgi uzmīdama uz izstieptajām kājām Derži, kas sēdēja, ērti iekārtojies. Derži pat iekliedzās, bet Žanete jau apskāva viņa kaklu un trokšņaini uzstājās, lai viesi apmeklētu arī viņas istabu. Viņa parādīja visus savus dārgumus: «bibliotēku», kas Jaungadā bija papildināta ar vēl divām grāmatām, jauno pavasara mēteli, jau padris-kāto, daudz pieredzējušo bumbu . .. Aizgūtnēm pārlēkdama no notikuma uz notikumu, Žanete stāstīja par slimo Esteri Vamošu, kurai, lai tur vai kas, nepieciešams atgūt veselību, jo tas tieši skar «arī viņu, Žaneti, par Biri Nova-kas panākumiem, par Erži Šoimoši, kas, to jau tētis zina, kjuvusi viņas sirdsdraudzene un ļoti atgādina Rozi Prinjē, par to, ka viņa, Žanete, tagad ir atbildīga par sienas avīzi, bet tas ir īpaši svarīgs uzdevums, ja vien pret to ilzturas apzinīgi, un tā joprojām, un tā joprojām.

Tā bija nepārtraukta vārdu plūsma, viesuļuguns, kas pilnīga apstulbināja abus draugus. Arī krustmāte Vilma, darbodamās virtuvē, aktīvi piedalījās Žanetes stāstos. Gan viņa tos papildināja, gan iar atsevišķām piezīmēm ievadīja pareizā gultnē jebkuru novirzīšanos.

Klausoties Žanetē, Rošta nespēja vien attapties. Jā, tā ir viņa, viņa agrākā Žanete, ja nu vienīgi par kādu sprīdi paaugusies. Kā atspirgusi, atplaukusi, cik dzīva un ziedoša sejiņa. Mugurā jauka kleitiņa, kājās ērti ādas apavi, un pati jūtas savos jaunajos apģērbos tikpat dabiski un Labi kā senāk Treparvilā izbalējušajās, vairākkārt lāpītajās un sen par īsām kļuvušajās drēbītēs ... Cik veikli un skanīgi plūst valoda! Brīžiem meitenes balss pieklust, brīžiem tajā dzirdams domīgums, tad atkal skarbi, pavēloši toņi; apslēpti izdialās vārdi ar «r» skaņu, taču šī jaunā Žanetes valoda ir ungāru valoda! Un nemaz nerunā par to, kas viņas prātus nodarbināja agrāk. Tā vairs nav agrākā, slikti audzinātā, drūmā un sevī ietiepīgi noslēgusies mazā klaiņotāja, bet mērķtiecīgs, apzinīgs cilvēciņš, kas tiecas uz priekšu; meitenes dvēsele ir pavērusies un alkatīgi uzsūc sevī visu to, ko saskata dzīvē labu, skaistu un taisnīgu.

Jožefs Rošta iegāja virtuvē. Viņš apstājās līdzās māsai, gribējās pateikt kaut ko svarīgu, nozīmīgu. Tomēr tikai mīņājās, sekodams izdarīgajai saimniecei, kas tekāja no plīts pie galda un atpakaļ.

— Vilma ... — viņš sastomījās.

Vilma ari tāpat zināja, kas norisinās Jožefa sirdī. Viņa tikai necieta skaļus vārdus, tāpēc, pārtraukusi brāli, trokšņaini izraidīja viņu no virtuves:

— Nemaisies man, Joži, pa kājām! Ejiet visi lielajā istabā. Pēc ceturtdaļstundas Vilmai būs pusdiena gatava ... Anniņ, uzklāj galdu! — viņa izrīkoja, un meitene tūlīt metās pie bufetes pēc šķīvjiem. — Neaizmirsti glāzes, sālnīcu ... Vai radio, Joži, jums Komlo ir?

— Klubā ir radioaparāts, tik liels kā tava plīts, — Jožefs stāstīja. — Ir arī klavieres, bibliotēka ... vārdu sakot, viss, kā nākas.

— Un kā tev ar mācībām? Vai tu neslinko? — Vilma, tāpat kā iepriekš, runā bargā, prasīgā balsī.

Jožefs pasmaidīja:

— Kur nu! Mēs arī Francijā mācījāmies, neesmu jau nu gluži tik nesagatavots šurp atbraucis. Tagad, protams, apmācības notiek sistemātiski un prasības ir augstākas ... Meitene pilnīgi pārvērtusies. Ne pazīt nevar! Var redzēt, ka dzīve šeit viņai patīk, nemoca vairs ilgas pēc dzimtenes kā sākumā.

— Jā, reizēm vēl atceras savu Parīzi, bet vienmēr retāk un retāk. Vairāk runā par vecmāmiņu. Jau divas vēstules viņai uzrakstījusi, bet atbildes kā nav, tā nav. Tu, Joži, uzzini, kas tur vecenītei noticis.

Jožefs Rošta reizē ar māsu piegāja pie virtuves galda, kur viņa grieza zupai pētersīļus, tad sekoja pa pēdām pie plīts. Ar interesi vērodams Vilmas kustības, kura grasījās mest katliņā saknes, viņš paskaidroja:

— Es jau interesējos. Lūdzu kādu savu biedru aiziet uz inženieru rajonu. Viņa paziņojusi, ka ir dzirdēt par mums nevēlas. Paši esot ievārījuši putru, paši lai strebjot. — Jožefs noliecās pie katliņa, ar labpatiku ieelpodams kārdinošās smaržas. — Vai sakņu zupa? — viņš jautāja.

— Uzminēji.

/ — Ar smadzeņu kauliņu?

— Būs arī tāds, ja jau Vilma vārījusi. Ielikts viss, kā nākas. Vai meitai pateiksi par vecmāmiņu?

— iKo tu iesaki?

— Dari, kā atrodi par labāku. Tu, Joži, vairs neesi bērns, nav man ko brunčos ķerties!

Vilma gan īgņojās, bet sirds sila priekā, apzinoties pašas nozīmīgumu. Viņa ir ģimenes galva, viņas padoms nepieciešams visur. Turklāt viņai ir lielisks darbs — visas dzīves saturs un jēga. Nojautusi, ka nupat, nupat acīs sakāps asaras, Vilma uzkliedza brālim:

— Ej nu laukā no šejienes, pakavē laiku ciemiņam, citādi viņam sametīsies garlaicīgi pie mums!

— Nav tiesa! — atskanēja no mazās istabiņas paklusā, mierīgā balss. — Gluži otrādi, es jūtos ļoti labi.

Vilma sasita plaukstas:

— Redz, kur viņi jūs pametuši! Lūdzu visus pie galda, es jau nesu zupu.

... 1953. gada ceturtais aprīlis. Astotā gadadiena kopš Ungārijas atbrīvošanas. Anniņa Rošta zina, ka 1944. gada deviņpadsmitajā martā vācu fašisti okupēja Ungāriju, ieviesdami valstī nežēlīgu teroru. Budapešta bija pārvērtusies par kaujas lauku, un iedzīvotāji nedēļām ilgi dzīvoja dziļi pagrabos, cieta badu, mocījās, gāja bojā. Kad fašistu stāvoklis jau bija bez cerībām, viņi uzspridzināja krāšņos tiltus pār Donavu. 1945. gada ceturtajā aprīlī Padomju Armija jau bija atbrīvojusi visu valsts teritoriju, iztīrījusi to no fašisma ... Žanete zināja, ka, atzīmējot šo lielo vēsturisko notikumu, šodien nami izgreznoti kā svētkos, plīvo karogi. Padomju Armijai par godu uzcelto pieminekļu pakājes slīgst puķu jūrā. Visu to Anna Rošta jau zināja. Bet, kad viņi atkal četratā skaidrā aprīļa rītā gāja uz skolu, meitenei likās, ka tiklab krāšņi izgreznotie nami, kā arī puķes ielās un svētdienīgi ģērbto cilvēku pūlis, kas lēni virzījās uz priekšu, — viss, gluži viss apsveic ari viņu, ārzemnieci, ka, sākot ar šodienu, Ungārija uz mūžīgiem laikiem uzņem viņu savā sirdī.

Žanetei mugurā bija tumši zili svārciņi un balta blūzīte, melnas kurpes un baltas zeķītes līdz ceļgaliem; meitene soļoja nedaudz saspringti, svinīgi, augstu paceltu igalvu. Viņa klusēja un tikai laiku pa laikam pameta acis te uz tēvu, te uz krustmāti Vilmu, kā gribēdama pārliecināties, ka viņi ir tepat, viņai blakus. Viņu sagrāba nevaldāms mulsums, domas nesaistījās, ausīs sanēja aprauti teikumi, atkārtodamies uzplūda cits citam: «Es, Anna Rošta, Ungārijas Tautas Republikas jaunā pioniere ...»

Vēja bija balta, mirdzoša arvien,

Šķita: man pār galvu bura spārnu slien.

«Saviem biedriem dzirdot, solos ...»

Daudz meiteņu tumši zilos svārciņos un baltās blūzītēs ar sarkaniem kaklautiem ap kaklu steidzās uz skolu. Kokos, kas no abām pusēm ietvēra plato ielu, raisījās pumpuri. Dzeltenie «zelta lietus» ziedu ķekari, kas pārkārās pāri žogam, iepriecēja garāmgājējus ar savu smaržu. Divas vecas kastaņas, kas gluži kā sardzē stāvēja lielā skolas pagalma stūros, likās kļuvušas jaunākas, — saule spīdēja cauri viņu režģotajai zaru teltij, apbārstītai ar liegu, vēl nupat kā radušos lapiņu rotu. Virs skolas nama plīvoja sarkanais karogs. Skolas dārzā tieši pretī ieejai — garš galds, apklāts ar sarkanu galdautu un izrotāts ar ziediem. Šaipus galdam krēslu rindas, kur novietojušies vecāki. Šķiroties Žanete krampjaini saspieda krustmātes Vilmas roku.

Divdesmit astoņas pazīstamas sejas, divdesmit astoņas meitenes baltās blūzītēs un sarkanos kaklautos ... Un Žanete pēkšņi nomierinājās. Vēl dažas stundas, un viņai arī būs ap kaklu sarkanais kaklauts, vēl dažas īsas nedēļas, un Estere Vamoša vairs nebūs iztrūkstošo sarakstā. Un tur uz krēsliem tētis un krustmāte Vilma ... Kura sirds gan spētu uzņemt tik daudz prieka?

— Anniņ, vai dzejoli zini? — uzsauca viņai Jolana Šurani.

— Gan jau kaut kā! —- Žanete smējās.

No jauna atguvusi mieru, Žanete sāka jautri lēkāt starp draudzenēm, tad pieskrēja pie Biri Novakas.

— Ai Biri, cik tu esi skaista! Tev vajag vienmēr tā sukāt matus. Lai es nekad vairs tevi neredzētu ar pinkām! — viņa satraukti trieca un aizvilka apmulsušo Biri,

kas velti turējās pretī, pie klases biedrenēm. — Paskatieties šurp uz Biri! Ko nu jūs teiksiet?

Meitenes spožie, melnie mati sapīti divās stingrās bizītēs, kas galos sasietas ar šauru, melnu lentīti. Pakausī bizītes savītas kopā un izgreznotas ar lielu lentas pušķi. Biri mugurā rūpīgi izgludināta balta blūzīte. īsi sakot, meitene ir pārvērtusies, un pat viņas kustības vairs neliekas tik neveiklas. Samulsumā tumši piesarkusi, Biri * stāvēja starp smejošām, jūsmojošām draudzenēm un murmināja:

— Man vakar mamma izmazgāja galvu. Viņa man arī bizes sapina, viena es neprotu tā sasukāties... protu tikai kā senāk.

Žanete prieka uzplūdumā skraidīja no draudzenes pie draudzenes.

— Šeit ir mans tētis! — viņa sauca. — Viņš atbraucis no Komlo! Es viņu vēlāk parādīšu. Sēž līdzās krustmātei: Vilmai, rau, tas jaunākais.

Sadūrusies ar Ilonku Smiti, kas klusēdama stāvēja nomaļus, Žanete uz mirkli apklusa, cieši paskatījās viņai acīs un nedroši ieminējās:

— Kā tev liekas, — vai es neizskatīšos jocīgi starp trešās klases skolniecēm ... tik liela? Visi domās: «Kāpēc viņu tik vēlu uzņem pionieros?»

Ilonka Smite sakārtoja kaklautu, pašķīra tā galus katru uz savu pusi, tad no jauna salika kopā un, nokārusi galvu, atbildēja:

— Nē, kāpēc, arī no sestās klases uzņem divas meitenes un vienu no astotās. Viņas māte nav gribējusi ... un tagad pati atnākusi lūgt krustmāti^1 Ilonu.

— Tātad arī es ...

— Esi mierīga, visi dabūs zināt, kāpēc tevi tikai tagad uzņem. Gluži vienkārši — savdabīgi apstākļi.

— Vai cik labi, ka tu man to pateici, Ilonka!

Ilonka beidzot pacēla siavu gaišo galviņu un, neveikli

smaidīdama, paraudzījās Žanetes starojošajā sejā:

— Vai tavs tētis atbraucis no Komlo?

— Jā, viņš stāsta tik daudz interesanta! — Un pēc brīža Žanete piebilda: — Ja gribi paklausīties, atnāc pie mums pēc pusdienas. Erži arī atnāks, tāpat Māri un Biri Novaka. Citādi tētis rīt jau brauc prom.

— Vai tu domā, ka var?

— Protams! Būtu ļoti labi, ja tu atnāktu!

Ieradās krustmāte Marta. Septītā «B» klase sastājas gaitenī un pievienojās pārējiem pulciņiem. Pa priekšu gāja pulciņa padomes locekļi un posmveži. No pagalma atskanēja dziesma, un septītā «B» klase, kāpdama lejup, uztvēra pazīstamo motīvu. Pulciņi sastājās pagalmā, pavasara vējiņš tāltālu aiznesa simtu meiteņu skaņās balsis. Žanete saspringti meklēja ar acīm starp skatītājiem savus tuviniekus. Viņu no jauna pārņēma nepārvarams satraukums, neskaidro, miglaini sārto plankumu vidu viņa redzējia tikai vienu platu, labsirdīgu seju, ko apskaidroja uzmundrinošs smaids. Aiz garā galda novietojās skolotāji. Centrā sēdēja bargā un tomēr iemīļotā Ilona Avarē, bet viņai līdzās kāds jauns virsnieks.

— Tas ir no mūsu šefiem, — pačukstēja Žanetei pie auss Erži Šoimoši un piebilda ar viņai raksturīgo noteiktību: — Viņš vadīs uzņemšianu pionieros.

Atskanot bungu rīboņai un taures skaņām, iesoļoja karognesēji. Skaļu «urā» saucienu pavadīti, viņi nesa karogu garām visai vienības ierindai. Melnmatainā astotās kliases skolniece, vienības padomes priekšsēdētāja, piegāja pie garā galda un sāka pieņemt pulciņu padomju priekšsēdētāju ziņojumus. Tas aizņēma diezgan daudz laika, un Žanete paguva mazliet nomierināties. Viņa bez mitas murmināja: «Es, Anna Rošta, Ungārijas Tautas Republikas jaunā pioniere . ..»

— Kāds tev skaists tētis! — čukstēja aizmugurē Biri Novaka. — Vai tas ir viņš? Tas ar tiem kuplajiem matiem, sēž līdzās krustmātei Vilmai, vai ne?

_ Žanete pamāja ar galvu un lepni saslējās.

— Un ne drusciņas nav vecs, — Biri sīca. — Vai zini, tu esi viņam līdzīga.

— Klusē, — atčukstēja Žanete un, izdzirdusi komandu «mierā», sastinga. Viņa saspringti gaidīja ._..

Beidzot ari pēdējais ziņojums bija galā. Piecēlās jaunais virsnieks. Iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt tikko jaušami iešalcamies jaunās lapiņas, soļus uz ielas un kaut kur tālu niknas suņu rejas. Tuvāko namu logos rēgojās ziņkārīgas sejas, ne mazums skatītāju bija sapulcējušies ari pie skolas žoga. Jaunais virsnieks sāka runāt, un viņa skanīgā, skaidrā balss bija dzirdama tālu visapkārt:

— Jūsu dzīvē, bērni, ir pienākusi viena no visieve-rojamākām dienām. Aplūkojot jūsu rindas, es redzu pēc jūsu acīm, nolasu no jūsu nopietnajām un satrauktajām sejām, ka jūs visi to saprotat...

Viņš tagad vērsās pie divu trešo klašu mazajām skolniecēm, un Žanetei uz mirkli apstājās pukstēt sirds: ja nu noticis pārpratums un viņu nemaz negrasās uzņemt pionieros? Virsnieks turpināja runāt, un viņa izjustā balss Žaneti nomierināja.

— Jūs, mūsu dzimtenes uzticīgās meitas, zināt, ko mums nozīmē sarkanais karogs. Jūs zināt — vai ne? — ka šā sarkanā karoga vārdā daudz mūsu dārgo brāļu izlējuši asinis, ziedojuši savas jaunās dzīvības. Mēs visi esam jauna, laimīgāka laikmeta dēli un meitas. Mēs vēlamies zem šī karoga dzīvot un strādāt, celt brīnum skaistu nākotni. Mēs nelokāmi aizstāvēsim brīvību, ko esam izkarojuši smagās cīņās. Sarkanais kaklauts, ko jūs šodien sev apliksiet, ir daļa no mūsu dzimtenes karoga. Jūs, bērni, visi ar vienādām iespējām stājāties dzīvē, un vienīgi jūsu pašu varā ir tas, cik tālu iesiet pa izraudzīto ceļu. Šo ceļu nosaka jūsu uzticība dzimtenei, uzcītība un godīgums. Iedomājieties, cik liela ir jūsu saime! Visattālākos zemes nostūros, vismazākajos ciematos dzīvo jūsu draugi, — un ne tikai Ungārijā, bet arī aiz robežas, visur, kur ir godīgi, krietni cilvēki! — Virsnieks ar iabām rokām atbalstījās pret galdu, ko sedza sarkanais galdauts. — Jūs esat mazi, bet jau domājoši cilvēki. Jūs zināt, ka vēl nesen mūsu zemē viss bija citādi. Nu jau astoņi gadi, kopš dzīve pie mums ir pilnīgi pārveidojusies. Kāda bija mana bērnība? Netālu no Peš-tias es kādā smēdē pūtu plešas, krūtis man bija iekritušas, elpa čerkstoša. Es biju izsalcis skrandainis bez jebkādām cerībām nākotnē. Mans tēvs krita karā, māti nogalināja bumbas šķemba, kad viņa kādā vezumā, kas gadījās pa ceļam, veda uz Budiapeštas tirgu augļus un olas, lai nopirktu man ziemai apavus. Kādus sešus mēnešus es kā noklīdis kucēns kaut kā sitos dzimtajā ciematā ... Edu, ja kāds par mani apžēlojās un paēdināja, gulēju, kur pagadījās silts kaktiņš, ja varējia tanī izstiept kājas.

Mūsu mājelei, kad reiz naktī bombardēja dzelzceļu, izbira visas rūtis, ari durvis bija izlidojušas no eņģēm. Māja atradās pašā ciemata galā, tieši pie dzelzceļa, kas ved uz Peštu. — Viegls smaids pārlidoja jaunā virsnieka sejai, un viņš ātrā, enerģiskā kustībā iepleta rokas. — Bet tad mani satvēra varens spēks un aizrāva uz priekšu. No maza, panīkuša, pazušanai nolemta kalēja mācekļa tas izkala cilvēku. Es jums to pastāstīju tāpēc, lai jūs varētu pārredzēt lielo starpību starp bijušo un tagadni. Jūsu tālākais ceļš jūs aizvedīs uz darba tautas jaunatnes savienību un no turienes tieši uz partiju. Par-tija līdz mūža galam būs jums ceļvedis un audzinātājs, kam jūs varat cieši ticēt un kas vedīs jūs pretī laimei un gaišai dzīvei.

Šķita, ka aplausiem un «urā» saucieniem nebūs gala.’Virsnieks pacēlia roku un, kad iestājās klusums, pabeidza:

— Es no visas sirds vēlu jums, bērni, laimes! Nekad neaizmirstiet šo spožo, saulaino ceturtā aprīļa dienu! Valkājiet sarkano kaklautu ar godu un nekad nedariet tam kaunu! Nākamie pionieri, soli uz priekšu!

Galda priekšā nostājās abu trešo klašu skolnieces un pāris vecāku meiteņu, kas dažādu iemeslu dēļ vēl nebija pionieres. Virsniekam līdzās stāvēja vairākas pionieres, turot izstieptajās rokās sarkanos kaklautus.

— Atkārtojiet aiz manis svinīgo solījumu! «Es...»

— «Es...» — ieskanējās pagalmā smalkas, satrauktas bērnu balstiņas.

— «...jaunā Ungārijas Tautas Republikas pioniere ...»

— «...jaunā Ungārijas Tautas Republikas pioniere ...»

— «... saviem biedriem dzirdot, svinīgi solu ...»

— «... saviem biedriem dzirdot, svinīgi solu ...»

Satrauktās bērnu balsis turpināja:

— «... vienmēr, jebkuros apstākļos, uzticīgi kalpot darba tautas interesēm ... Apsolu dzīvot un mācīties ta, lai kļūtu par savas dzimtenes aktīvu cēlāju, miera cīnītāju ... Cīņā par darba tautas interesēm vienmēr uz priekšu!»

305

20 — Zuža Turi

Virsnieks cilu pēc cila ņēma no pionieru izstieptajām rokām sarkanos kaklautus un apsēja meitenēm, kas šodien tika uzņemtas organizācijā. Pienāca mirklis, kad viņam pretī nostājās Žanete. Meitenes seja kvēloja. Augstu paceltu galvu viņa stāvēja ar sarkano kaklautu uz krūtīm un kā pa sapņiem dzirdēja skanīgo vīrieša balsi:

— Vēlu tev daudz daudz panākumu tavā pionieres dzīvē!

Nepazīstama meitene pasniedza vijolīšu pušķīti. Žanete neapjauta, kā <algriezās savā vietā. Viņa dzirdēja sev aiz muguras Biri Novakas satraukto sēkšanu, ko tā visiem spēkiem centās apspiest. Žaneti ielenca smaidošas sejas. Erži Šoimoši spieda roku, bet tālumā kā miglā jautās līksma, labsirdīga sievietes seja ... Žanete ar grūtībām uztvēra to, ko runāja Ilona Avarē, tad viņa sadzirdēja atsevišķus neskaidrus teikumus — uzstājās trešās klases skolniece, kas nupat bija uzņemta pionieru rindās. Žanete brīžam domās atkārtoja svinīgā solījuma vārdus: «Cīņā par darba tautas interesēm vienmēr uz priekšu!» — brīžam atsevišķas dzejoļa rindas:

Veļa bija balta, mirdzoša arvien,

Šķita: man pār galvu bura spārnu slien.

Un iatkal: «Darba tauta ...» Šausmas! Viņa izgāzīsies, protams, izgāzīsies ...

Un pēkšņi Žanete izdzirda savu vārdu.

Viņa lūdzoši pavērās uz Erži, bet tā, daudz negudrodama, pastūma draudzeni.

— Ej taču! Ko tu baidies? — viņa čukstēja, un Žanete panācās laukā no ierindas.

Meitene stāvējia vienības, skolotāju un viesu priekšā. Likās, ka mugura sviltu zem simtiem viņai! pievērsto acu skatieniem. Vairākus mirkļus Žaneteii šķita, ka mēle ir pielipusi pie aukslējām: viņa ar ilgām paraudzījās uz glāzēm un ūdens karafi, kas stāvēja uz galda. Krustmāte Ilona kaut ko pačukstēja jaunajam virsniekam, un tas ieinteresēts paraudzījās uz Žaneti. Krustmāte Marta pasmaidīja un sirsnīgi! pamāja ar roku. Tad Žanete sāka dīvainā, svešatnīgā balsī:

— «Māmiņā», Atilas Jožefa dzejolis.

Bieži es ar skumjām domāju par māti,

Atceros, kā viņa gāja — ātri ātri,

Kā uz darbu steidza — arī atceros, —

Rokās vienmēr bija slapjas veļas grozs.

Noskandējusi pirmo pantiņu, Žanete mirkli apklusa. Viņai likās, it kā dzirdētu iestājušos klusumu. Un pēkšņi skatieni, kas šķita gluži kā piekalti viņas ar sarkano kaklautu izrotātajam augumiņam, it kā uzsūca sevi viņas mocošo sasprindzinājumu. Žanete negaidot atdzīvojās. Viņa turpināja skanīgā, tālu dzirdamā balsi, pavadot vārdus ar vieglām roku kustībām:

Biju vienmēr atklāts. Naidu nenoslēpjot,

Kliedzu: — Lai šo grozu citas ņem sev klēpjos! Dipināju kājām, māti rāju es:

— Māmiņ, nomet kurvi, mani rokas nes!

Nu viņa runāja tik liegā balsī, ka visit, kas tail dienā bija sapulcējušies skolas pagalmā, šķita dzirdam, kā uz padebešos izvilktas neredzamas virves plakšķ tīri izmazgāta veļa.

Tomēr nebij laika mātei lolot dēlu,

Valgo veļas kaudzi klusi rokās cēla.

Veļa bija balta, mirdzoša arvien,

Šķita: man pār galvu bura spārnu slien.

Žanete stāvēja nolaistām rokām kā dzīvs bēdu iemiesojums:

Nožēlot — par vēlu ... Nav vairs māmuliņas.

Nu jau zvaigžņu tālē aizgājusi viņa.

Divas pēdējās rindas viņa norunāja sāpīgā, izjustā, skaņā balsī:

Redzi — debess mirdz kā rudzu puķu zieds? — Mākoņos tur mātes veļas zilums liets...

Cilvēkam šķiet, ka laime — tas ir tāds stāvoklis, kad gluži vienkārši nav iespējams iedomāties, ka varētu būt vēl kaut kas labāks. Un pēkšņii — dārdoši aplausi! Žanete izbrīnījusies paraudzījās visapkārt un tikai tad saprata, ka aplaudēja viņai, aplaudēja gan pagalmā, gan cilvēki aiz žoga, piat svešas sievietes, izkārušās pa apkār-

20*

307

tējo namu logiem, laipni māja meitenei ar rokām... Un tētis! Ko gan izjūt tagad tētis? Vai viņš nojauš, kāpēc meita izvēlējusies šo dzejoli? Vai viņš atceras pagājušās dienas un trauslo, domīgo sievieti, kas vakaros sēdēja platās gultas galā, noliekusies pār adījumu? ...

Garām vienībai no jauna aizgāja karognesēji ar karogu. Ierinda izklīda. Skolas nama priekšā pulciņš vecāku. Viesi dzīvi tērzē ar skolotājiem. Te arī krustmāte Villma un divi vīrieši sarunājas ar Martu Zojomu. Kā tad! ... Pietiek uzmest acis, un Žanetei jau skaidrs: tētis ir visu sapratis. Viņai aizmugurē, ne soli neatkāpdamās, mīņājas Biri Novaka ar skaisti sakārtotajām matu pīnēm un kaut ko satraukti čukst tieši ausī. Bet tad Žanete dzird krustmātes Martas balsii:

— Pielūko, Anniņ, ka tev no aplausiem nenoreibst galva! Pieaugušie jau ir pārāk labvēlīgi, kad runa ir par bērnu. Izaugsi liela — viņi tev liks risināt daudz smagākus uzdevumus un atlaides vairs nedos. Ir jamacās, visu dzīvi jāmācās! Tu taču man tici, vaii ne?

— Jā, krustmāt Marta. Visu dzīvi mācīties!

Mājās devās visi kopā. Uz šaurās ietves Djula Derži ar krustmāti Vilmu mazliet atpalika, bet Žanete ar sarkano kaklautu, svētsvinīga un līksma, gāja pa priekšu, cieši pieķērusies tēvam pie rokas.

13

Kuģa priekšgals vienmērīgi šķēla ūdeni. Skrūve sakūla mutuļojošas putas, bet tālāk aizmugurē jau norimis, ar gausu cienību vēlās divdaļīgs, stāvs vilnis. Cik daudz iespaidu! Žanete nezināja, kur skatīties, kur skriet. No augšējā klāja viņia metās lejā uz apakšējo, no turienes mašīnu telpā — savām acīm redzēt, kā strādā milzu mašīnas, pēc tam bufetē — iedzert sodas ūdeni un, līksmi klaudzinot ar papēžiem pa kāpnēm!, — no jauna uz klāju.

Šai skaidrajā aprīļa dienā -kuģis devās uz Više-gradu.

«Brīnišķā Višegrada!» meitene atcerējās Irenkas To-tas stāstu. Žanete toreiz bija stāvējusi pie sienas avīzes un minējusii, kur šī brīnišķīgā Višegrada varētu būt un vai tai oauri varbūt neiet ceļš uz Komlo... Vēlāk viņa bija atradusi kartē gan Komlo, gan Višegradu — tagad viņa zina, kurā pusē tā atrodas. Uz kuģa Žanete gandrīz vai katram jautāja: «Cik pulkstenis? Jūs nezināt, kad mēs piebrauksim? Vai cietokšņa drupas arī no kuģa var redzēt?»

Viņa vēroja ciematus, kas pletās abpus atpakaļ slīdošajiem krastiem, skaistas vasarnīcas, atpūtas namus un nemiitīgi jautāja Erži:

— Vai tā lielā ēka arī ir atpūtas nams?

— Jā, arī. Un tā tur ir atpūtas nams bērniem — liekas, dzelzceļnieku bērniem.

— Un agrāk, kam agrāk šī māja piederēja?

— Kādam bagātniekam.

— Un vai visi var dabūt uzturzīmes?

— Protams! Divām nedēļām. Bet tu, Anniņ, dumiķīt, nedomā, ka atpūtas nami un sanatorijas ir tikai pie Do-niavas. Tās simtiem atrodas pie Balatona ezera — tas ir kurortu rajons, arī kalnos, tāpat Mairā ... visā zemē!

Birii pieskrējusi trauksmaini iesaucās:

— Anniņ, iesim padzersimies ūdeni ar aveņu sīrupu!

Sūkdama pie letes sārto sīrupa ūdeni, Biri ņēmās aprēķināt savus kapitālus:

— No mammas es dabūju divus forintus, papus iedeva piecus — tātad septiņi forinti. Trīs forintus sešdesmit fiillerus esmu jau iztērējusi, paliek trīs četrdesmit. Līdz Višegradai tie, protams, izsīks, — nu, atpakaļceļā es varu dzert arī parastu ūdeni... par velti. Un cik tev ir naudas, Anniņ?

— Vēl ir deviņi forinti. Bet tu redzēsi, ka pārplīsīsi, ja tik daudz dzersi. Vai Višegradā var kaut kur nopirkt konfektes?

— Kā tad. Tur ir pat divi veikali.

— Tad nopirksim.

Meitenes veikli uzskrēja pa dunošajām dzelzs kāpnēm uz klāja. Krustmātei Martai apkārt bija sasēdušās un dziedājia dziesmas vairākas septītās klases skolnieces. Nepārtraucot dziedāšanu, viņas saspiedās ciešāk, atbrīvodamas vietu Žanetei un Birii. Žanete sāka nedroši vilkt līdz.

Tālumā, kreisajā krastā, kā balts laukumiņš pavīdēja kuģa piestātne. Žanete pieleca kājās:

— Vai tā jiau Višegrada?

— Līdz Višegradai vēl tālu, — atmeta ar roku Jolana Šurani. — Tagad būs Sentendre.

— Aiziet skatīties, kā kuģis piestās! — pavēloši uzsauca Žanete un no jauna metās lejā savas pastāvīgās un padevīgās sabiedrotās Biri Novakas pavadībā.

Viņām pretī kāpa augšā Ilonka Smite, Mari Mikeša un Irenka Tota.

— Kurp jūs? — uzsauca Irenka.

— Skatīties, ka kuģīs piestāj!

— Mēs arī!

Meitenes brāzmaini notraucās lejā pa kāpnēm.

Uz augšējā klāja pie galdiņiem, klusi sarunādamies, sēdēja vairākas padzīvojušas sievietes, sirms vīrietis un divi zēni. Pieaugušie izlikās, ka neredz trokšņainos, līksi!

smos bērnus. Toties abi zēni, rātni sēdēdami pie galda, ar skaudību noraudzījās uz skolniecēm. Marta Zojoma drīzāk nojauta kā dzirdēja vienu no sievietēm nošņā-camies:

— Pat uz kuģa cilvēkam vairs nav iespējams mierīgi pasēdēt! Glābiņa mav no šiem proletāriešu kucēniem!

Kā tiekdamās pasargāt savas audzēknes, Marta Zojoma abām rokām pievilka sev klāt Aran'ku Peceli un Terezu Balogu un, piespiezdamās runāt mierīgi, uzaicināja:

— Ko nu, bērni, dziedāsim? Aranka, sāc!

Aranka Peceli pavērsa augšup līksmo, apa|o sejiņu un, lūkodamās uz Martu Zojomu, sāka dziedāt. Bērnu balsis tūdaļ uztvēra:

Raibu raibām puķēm Klāta visa pjava.

Cik daudz margrietiņu Te var bērni savākt...

Marta Zojoma neviļus pameta skatienu uz sievieti, kas sēdēja pie galdiņa. Kūkumains deguns, plānas lūpas, augstu virs pieres sabužināts sasprogots matu cekuls ... Sieviete kaut ko sacīja, un kaut ari vārdus nevarēja saprast, bet kādu naidu, kādu žultainu niknumu un nicinājumu pauda viņas sakniebtās plānās lūpas! Izvilkusi no somas adīkli, viņa sāka neganti klabināt iar adatām. Marta Zojoma novērsās. Tikpat nav saprotams, par ko viņi runā, — kāpēc tad bojāt garastāvokli sev un bērniem?

Viņa pasmaidīja un sāka dziedāt līdz par liegajām mārpuķītēm.

Krasil nobremzējis, kuģis apstājās. Daži cilvēki nokāpa krastā, divas trīs sievietes ar groziem uzgāja pa laipām uz kuģa. Kuģa skrūve no jauna sāka dobji kult ūdeni. Skaļi smejoties, no lejas uzspurdzia augšā bariņš meiteņu.

Marta Zojoma jau dzīrās viņas apsaukt, bet pārdomāja. Viņas taču nedara nekā slikta, tāpat tikai skraida, rotaļājas, bet tas arī ir izbraukuma mērķis! Meitenes izbauda braucienu ar kuģi!, priecājas par savu jaunību, viņas reibina pavasara gaiss.

— Krustmāt Marta, krustmāt Marta, vai jūs redzējāt, kas tā par lielu pilsētu? Kā to... jau aizmirsu nosaukumu.

— Sentendre, Anniņ.

— Jā, jā, Sentendre. Vai drīkstam parotaļāties ar bumbu?

— Lūdzu. Tikai pieraugiet, lai bumba neaizlido pāri bortam.

— Mēs uzmanīsimies.

Meitenes pielēca kājās un, sastājušās aplī, smejoties meta cita citai bumbu. Žanete skraidīja šurp un turp, bet pēkšņi, atrazdamās galdiņu tuvumā, sastinga: viņa izdzirda franču valodu. Plaši iepletusi acis, viņa, starodama smaidā, ieklausījās.

Francūži! Franču bērnil...

Sieviete ar kūkumaino degunu veicīgi ņirbināja adatas, tāpat kā māmiņia ar piedegušas eļļas smaku piesātinātajā virtuvē. Žanetes sirds iesila, kļuva tik labi. Viņa paspēra vēl soli tuvāk sēdošajiem un līksmi paraudzījās uz sievieti ar kūkumaino degunu. Tieši tobrīd tā sacīja franču valodā:

— Piat Budapeštas apkārtni nepazīst! Es gribētu zināt, ko viņiem māca?

— Neko jau labu nemāca! — nicinoši atmeta ar roku jaunākā sieviete. — Janči! — viņa uzsauca zēnam, kas garlaikoti un rāmi sēdēja pie galdiņa. — Sēdi mierā! Nepiņķējies iar tiem tur, saķersi vēl kādu slimību!

Žanetes seja izstiepās. Kas tie par francūžiem! Tic ir ungāri, bet ienaidnieki.

Aiz niknuma viņa vai smaka nost. Sieviete ar kūkumaino degunu ilzmeta:

— Esmu izglītots cilvēks un, gaidot pārmaiņas, cenšos būt pacietīga, bet stāvoklis patiesi vairs nav izturams. Pat uz kuģa no viņiem nav glābiņa, visur lien iekšā! Vi'siem šiem bērniem pūžņo acis. Bet cik tie visi «apzinīgi» un ... un nekaunīgi! iKā paskaties uz viņiem, tā asinis dzīslās sāk vārīties!

Te negaidot smalka bērna balstiņa, enerģiski ripinādama rīklē «r» skaņu, skarbi izmeta franču valodā:

— Ātrāk, kundze, ātrāk izdzeriet nervu nomierināšanai glāzi auksta ūdens!

Vecākā sieviete iizbrīnā pavēra savu ļauno muti. Vīrieši, kas līdz šim tikai pa retam bija kaut ko izgrūduši caur zobiem, pēkšņi pagrieza Žanetei muguru. Jaunākā sieviete apslāpēti iekliedzās. Krustmātes Martas pulciņā dziesrma pārtrūka. Skolotāja steigšus piegāja pie Žanetes.

— Tūlīt pat izbeidz, Anniņ! — viņa strupi pavēlēja.

— Nē, krustmāt Marta! Jūs nevarat ne iedomāties ... Šie taču ... šie... — Un, no jauna pagriezusies pret sabiedrību, kas sastingusi! sēdēja pie galda, viņa, satraukti žestikulēdama, uzsauca franciski: — Un es iedomājos, ka jūs esat francūži! Jūs jau Francijā pat nesaprastu! Tik vien jums ir kā uzipūtība. Jūs iedomājaties, ka mēs nesaprotam, par ko jūs runājat. — Viņa tik spēji! metās pie galda, ka tur sēdošā kompānija satrūkās. — Mums nemācot neko labu? Kā jūs drīkstat tā runāt? Tad ziniet, ka man šeit iemācīja labu, vienīgi labu! — Žanete pēkšņi it kā sakliausīja jaunā virsnieka balsi un sāka runāt viņa vārdiem: — Kāda bijia mana bērnība? Es biju neaptēsts, savā vaļā pamests skuķis, tāpēc ka tie, kas mani mācīja, bija līdzīgi jums, kundze! — viņa norādījta ar pirkstu uz kumpainā deguna īpašnieci. — Tur mājās es uzskatīju sevi par brīvu ... Bet tikai šeit iepazinu īsto brīvību. Šeit arī no manis var iznākt... kā to saka ... — Žanete juta, ka nedrīkst apstāties, lai lapstulbotais ienaidnieks nepagūtu atbildēt vai sašust, un zibenīgi atcerējās virsnieka vārdus un to, ko tik bieži bija viņai teikusi Erži Šoi'moši. — Šeit katrs nostājas uz dzīves ceļa ar vienādām iespējām, un tad ... upe nav tikai jūsu vien, bet iarī mūsu. Ne jau jums vieniem vizināties ar kuģi! Un mājas arī nav jūsu! Vai nav tiesa, — jums, kundze, sāp sirds, ka saule spīd ne tikai jūsu bērniem, bet arī daudziem simtiem un tūkstošiem... varbūt simtiem tūkstošiem bērnu!

Žanete sajutia uz pleca silto Martas Zojomas roku, kas likās viņu aizstāvam, bet vairs nespēja apstāties un nevaldīdamās kliedza:

— Nē, mēs neesam bezkaunīgi!, lai jūs to zinātu! Bet jūs nekad vairs neizrīkosiet mūs ... Veltīgi gaidāt... pārmaiņu! Tas, ko jūs tā apraudiat, nekad vairs neatgriezīsies! Mēs, Ungārijas republikas jaunie pionieri...

vārdu sakot, tie, no kuriem jūs tā sargājat_ savus Janči... mēs būsim modri. Un ... un tā bija kļūda, ka es ... ka es sāku ar jums runāt.

Viņa strupi novērsās un, viscaur drebot, augstu paceltu galvu atgriezās pie draudzenēm. Meitenei^1 pa pēdām sekoja krustmāte Marta.

Skolotājas lūpas rotāja smaids, viņa abām rokām kārtoja uz kakla noslīgušās smagās, zeltainās matu pīnes.

— Ko tu, Anniņ, viņiem sacīji? — nepacietīgi čukstēja satrauktās meitenes.

Bet krustmāte Marta ar apņēmīgu rokas kustību apklusināja jautājumu plūdus, kas nupat, nupat grasījās izlauzties.

— Tagad pietiks par to. Turpināsim, meitenes, dziesmu!

Kāds brīdis klusuma, tad Ilonka Smite uzsāka; skaidras, līksmas balsi's uztvēra dziesmu, un atbalss izkliedēja to pa Donavas krastiem:

Dziesmu draudzībai, klau, jaunatne tur dzied,

Klau, kā dzied, klau, kā dzied!

Krustmāte Marta, piegājusi pie borta, atspiedās pret margām, un drīz visas meitenes sanāca viņai apkārt.

— Paskat, kur jau Dunabogdaņa, — Marta Zojoma norādīja. — Kad pabrauksim garām šim līkumam, Anniņ, tad parādīsies arī cietokšņa drupas. Višegradā mēs redzēsim arheoloģiskos izrakumus. Patlaban tur atjauno pili! — karaļa Matjaša cietoksni, kas uzcelts piecpadsmitajā gadsimtā. Ir jau atjaunoti veclaicīgie mūri, daļēji' restaurēta baznīciņa un ļoti sena strūklaka ... Mēs apskatīsim arī muzeju. Bet tagad jau varam pamazām gatavoties ... Novaka, iatstāj taču sev kaut ko arī pusdienām!

Biri samulsusi ietina papīrā savu maizi un tad pačukstēja Žanetei:

— Tu taču pastāstīsi man atsevišķi, par ko ar viņiem runāji, vai ne?

Visi gatavojās izkāpšanai, vienīgii Žanete joprojām stāvēja pie margām līdzās krustmātei Martai. Tagad skolotāja neslēpa kabatā roku, bet mierīgi un noteikti apskāva Žanetes plecus. Viņas kopā raudzījās uz tālumā zilgojošām kalnu aprisēm, uz vienmu|i burzguļojošo ūdeni un mazajām, baltajām mājiņām krastmalā.

— Tu viņus, Anniņ, lieliski pārmācīji, — skolotāja laipni noteica. — Tiesa, manas franču valodas zināšanas ir niecīgas, bet es tevi tomēr sapratu. Negribu tev neko pārmest, tu ... esi braša meiča, Anniņ! Bet citreiz tā nedari. Ar šādiem cilvēkiem nav ko strīdēties. Un par ko lai mēs ar viņiem runātu? Jāpierāda darbos, ka taisnība iir mūsu pusē.

— Jā, krustmāt Marta, goda vārds, es aiz dusmām vai plīsu! Lai tā kaut ko pateiktu! — īgnās sievietes balsī, smieklīgi kropļodama franču vārdus, Žanete sāka runāt, veicīgi kustinādama pirkstus, it kā tie turētu adāmadatas: — «Pat Budapeštas apkārtni nepazīst! Nez ko gan viņiem māca, es gribētu zināt?»

Skolotāja un skolniece smaidīdamas raudzījās viena uz otru.

(Krustmāte Marta pašūpoja galvu, un Žanete atguvusies ieplāja sev ar plaukstu pa muti.

— Nē, patiesi, es gandrīz vai plīsu — tādas dusmas sagrāba! — viņa noteica savā parastajā balsī.

— Labi, labi, es jau to dzirdēju!...

Kreisajā krastā kalnā līdzeni kāpa šoseja, gar kuras malu vīdēja balti stabiņi.

Marta Zojoma norādīja uz pašu augstieni:

— Tur jau redzamas Višegradas cietokšņa drupas.

Abas, satraukti klusēdamas, vērās akmens mūros,

kas tumši iezīmējās virsotnē.

Beidzot Žanete ieminējās:

— Es vēl nekad nebiju braukusi ar kuģi... Un nekad nebiju redzējusi senas drupias ... Krustmāt Marta, cik skaista, cik bezgala skaista ir Ungārija!

Aiz līkuma parādījās Višegradas osta, iedunējās kuģa zvans.

— Sastāties! — krustmāte Marta nokomandēja.

Žanete gāja lejā pa dzelzs kāpnītēm reizē ar Erži Šoimoši.

— Uzrakstīsim abas kopā Rozei Prinjē vēstuli, — ieteicās Žanete.

Kuģis piestāja, un acīm pavērās «brīnišķā Višegrada».

Tas bija gaišā pavasara dienā.

ЖУЖА ТУРИ

ДЕВОЧКА ИЗ ФРАНЦИИ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Zuža Тип

MEITENE NO FRANCIJAS

Tulkotāja Erika Lūse

Redaktors E. Juhņēvičs. Māksi, redaktors I. Zvagūzis. Vāks un titulis Fld. Skujiņa. Tehn. redaktore M. Aiz-upietc. Korektore R. Zariņa.

Nodota salikšanai 1959. g. 21. maijā. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 13. jūlijā. Papīra formāts 84Х108/з2. 20 fiz. iespiedi.; 16,4 uzsk. iespiedi.; 17,23 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksa 6 rbļ. 70 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 12 039-J11G8. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 788. A (Ung)

1

Merija — pilsētas vai lauku pašvaldība.

2

Magtjarorszāg [MaģarorsagJ — Ungārija.

3

Add ide — dod man (ungāru vai.).

4

Peča — liela rūpniecības pilsēta, ogļraktuvju centrs Ungārijā

5

Kedvešem — mans miļais (ungāru vai.).

6

«Sabad nep» —-Ungārijas darbaļaužu partijas centrālais organs, tagad pārdēvēts par «Nepsabadšag».

7

Anrī Martēns — franču jūrnieks, kas vadīja savu biedru — matrožu protesta kustību pret koloniālo karu Vjetnamā.

8

Mistingete (1875—1956) — pazīstama franču estrādes aktrise.

9

Kartupeļu paprikašs — ungāru nacionālais ēdiens: kartupeļi ar sarkaniem pipariem.

10

Nilašisti — ungāru fašisti

11

«Uz priekšu!» — ungāru pionieru sveiciens.

12

Meglātod, kedvesem (ungāru vai.) — redzēsi, mana mī|ā!

13

Hortijs — ungāru kontrrevolūcijas vadonis, kas bija pie varas no 1919.—1944. gadam.

14

Žigmonds Morics (1879—1942) — ievērojamākais ungāru rakstnieks reālists.

15

Šandors Petefi (1823—1849) — ievērojams ungāru dzejnieks revolucionārs.

16

Košuts Lajošs (1802—1894) — Ungārijas politisks darbinieks, cīnītājs par tās neatkarību, ungāru revolūcijas vadītājs 1848.-1849. gadā.

17

Janči Ktikorica — Petefi poēmas «Varonis Janošs» varonis.

18

С о к о n a j s Vitezs Mihajs (1773—1805) — ungāru dzejnieks, kas savos darbos plaši izmantojis tautas motīvus.

19

Atila Jožefs (1905—1937) — ievērojams ungāru

dzejnieks.

20

Vārsmas atdzejojis L. P ē 1 m a n i s.

21

Tarhoņa — ungāru nacionālais ēdiens.

22

Mihajs Tančičs (1799—1884) — ievērojams politisks darbinieks, 1848. gada ungāru revolūcijas dalībnieks.

23

Djula Juhass (1883—1937) — pazīstams ungāru dzejnieks.

Content

Turi Žuža Meitene no Francijas

Pirmā daļa

Otrā daļa

1