Ožogovska Hanna

Meitene un zēns vai cirka numurs ar četrpadsmit plīts riņķiem

Hanna Ožogovska

Meitene un zēns vai cirka numurs ar četrpadsmit plīts riņķiem

Hanna Ožogovska

Meitene un zēns

Vai cirka numurs ar četrpadsmit plīts riņķiem

.

I

Šodien dzīvokli nav ne parastā mājīguma, ne miera. Viss juku jukām. Vāze neatrodas uz galda, bet gan uz grīdas pie loga, galdauts uzmests uz krēsla atzveltnes, uz tahtas izsvaidīti dažadi apģērba gabali un veļa.

Uzmanību saista trīs dažāda lieluma un dažādas formas koferi, ka arī prāva brezenta ceļojumu soma ar vaļa atvilktu rāvējslēdzēju, kas atgādina milzīgu muti ar sīkiem, vienādiem zobiņiem.

Katram koferim ir savs īpašnieks un katram gaidams savs ceļš. Jaunais plastikāta koferis ar aīļtomatisko slēdzi kopa ar rūtaino eleganto somu pavadīs māmiņu ceļa uz Cehocinekas sanatoriju.

Plānais vidējā lieluma koferis, kas viscaur aplipināts ar krasainām, no žurnāla izgrieztām etiķetēm, dosies ar Tosju pie krustmātes Isijas un viņas četriem bērniem Belostokas apvidu un paliks tur visu jūlija mēnesi.

Brūnais, vēderainais, pamatīgi nobružātais koferis brauks ar Tomeku uz tālo Ļubļinas apkaimi pie mežziņa — tēvabrāļa Stefana un viņa sievas Olas, lai paliktu tur tik ilgi, cik vien varēs izturēt. Droši vien visu jūlija mēnesi, jo tēvocim Stefanam esot stingra roka un Tomekam tur vajadzēšot iet ka pulkstenim.

Tā teica tētis, kad Totneks pirms dažām dienam noveda viņu līdz baltkvēlei, izkrizdams eksāmenā. Visus pārcēla uz septīto klasi, bet viņam pēceksāmens vēsturē! Vēsturē!

Tukšajā dzīvoklī (kur valdīs klusums un miers!) tētis paliks viens pats. Līdz jūlija vidum viņam jānodod konkursam

pieteiktais skolas projekts, kas veltīts tūkstošgadei.1 Toties augustā visa ģimene atpūtīsies Mazūros.

5o vasaras grafiku jau pirms laba laika sastadijis tētis. Bez šaubam, viņš vienmēr māmiņai ļauj teikt «pēdējo vārdu», bet viņa, mazliet padomājusi, vienmēr saka vienu un to pašu: «Ka tu teici, ta lai paliek. Ta būs vislabāk.»

Tētis taču ir visgudrākais — ne velti viņš ir ģimenes galva.

Māmiņa ir vislabākā un vismīļākā, mamiņa nav tik nepiekāpīga, no viņas var izlūgties piedošanu, var panākt, ka viņa vienotrreiz «piever acis» un neko nesaka. Tētis ari ir miļš, bet ciets ka krams, viņa griba ir likums. Viņš ir despots, turklāt vēl ātras dabas cilvēks. Tuvinieki apgalvo, ka viņš šīs īpašības esot mantojis no sava tēva un vectēva. Zināms attaisnojums gan ir tas, ka no abiem viņš mantojis ari lielas darba spējas un, ja ta var izteikties, žirgto atmaņu, proti: pat vissarežģītākajā situācijā viņš nezaude galvu, paļaujas galvenokārt pats uz saviem speķiem un tiek gala ar visam grūtībām.

Jastšembsku ģimenes dzīvē viss notiek pec tēva prāta. Un tāpēc mājās ir miers un kārtība. Bet, lai tikai kāds kaut mazdrusciņ mēģina jaukt viņa plānus vai nepakļauties viņa gribai, tad viņš zemes sper gaisa! Tētis kļuvis sevišķi nesavaldīgs pec pārcelšanās uz Varšavu, jo te viņš pārstrādājas, neredz darbam ne gala, ne malas un vienmēr atgadina pulvermucu, ap kuru jāstaiga uz pirkstgaliem un jāpiesargās no dzirksteles.

Dzirksteli jau kopš laba laika atkal un atkal uzšķiļ Tomeks. Tosjai pavisam drīz būs divpadsmit gadu, un viņa, ka mēdz teikt, nav uz mutes kritusi, bet viņai ne prata nenāk kaut vismazākā mera nepaklausīt tēvam. Turpretī Tomeks, kaut ari if tikai desmit mēnešus vecāks par māsu, reizem jau izmet: «mēs vīri» un pastāvīgi izraisa īssavienojumu, jo vai nu negrib, vai arī varbūt nespej paturēt prātā, ka tēvs ir pārguris un ātri aizsvilstas.

Tomeks izraisa īssavienojumu? Tas parak maigi teikts. Patiesība tie ir zibeņi un pērkoni.

I’čir tjodu Polijas tūkstoš gadu pastāvēšanas jubilejai sabiedriska kārtā bija nolemts uzcelt 1000 skolu. — Tulk.

Inženieris arhitekts Pjotrs Jastšembskis ir varšavietis. Varšava ir viņa dzimtā pilsēta, te viņš mācījies, studējis un pirms kara pabeidzis universitāti, te viņš pārcietis grūtos okupācijas gadus un piedalījies sacelšanās kustībā. Varšava aizritējusi viņa jaunība, te viņš iemantojis laims draugus, te dzīvoja daži viņa tuvākie ciņu biedri. Pec kara Jastšembskis nokļuva Belostokā, kur apprecējās un nodibināja ģimeni sievasmātes pasparne — viņas nelielaja, bet piemilīgaja māja. Viss likās mīli un jauki līdz tam brīdim, kad pēkšņi viss «sagāja grīstē».

Vecmāmiņai vienmer, ari tad, kad dzīvs vēl bija viņas virs, patika rīkoties pēc sava prata. Un ari turpmāk viņa negribēja savas mājās izlaist grožus no rokām. Tēvs ar to nebija miera. Viņš galu gala šeit bija vienīgais vīrietis, bez tam audzis tadas mājas, kur izšķīrēja loma bija atvēlēta stiprajam dzimumam, un talab prasīja paklausību vismaz savā ģimene. Sakas nesaskaņas, un līdz ar ģimenes pieaugumu tas kļuva aizvien neciešamākas.

Tika pieņemts lēmums (to, protams, izteica tēvs!) pārcelties uz Varšavu. Tas nebija nemaz tik viegli izdarāms, tomēr ar draugu palīdzību viņš visu beidzot nokartoja. Pagajuša gada rudeni inženieris Jastšembskis sāka strādāt Varšavā. Janvari viņam piešķīra nelielu, tomēr atsevišķu dzīvokli.

Viņš tūdaļ paņēma māmiņu un Tosju pie sevis. Tomekam vajadzēja vecmāmiņas uzraudzībā pabeigt sesto klasi Belostokā.

Rudeni ieplānotā dzīvokļu maiņa ar nolūku iegūt lielāku platību. Dzīvokļu kooperatīvā jāiemaksā prava naudas summa. Tapec tēvs strada ka zirgs. Tāpēc ari viņš kļuvis nervozs un ir loti viegli aizkaitināms. Māmiņa un Tosja staigā, elpu aizturējušas. Māmiņa pat nelūdz vairs, lai tētis saudzētu veselību: tas viņu tikai saērcina un tik un ta klausīšanas nav nekādas.

Un, lūk, tieši tādā brīdī Torneks parādīja, uz ko viņš ir spējīgs. Un notika pirmā eksplozija.

Tomeka klases audzinātājs nosūtīja tēvam vēstuli, kurā bija teikts, ka «sakara ar nepietiekamu mājas uzraudzību» (pec tēva domām, tas nozīmēja, ka vecmāmiņa pret mazdēlu ir pārlieku iecietīga) dēls sākot kavēt stundas un tam varot but ļoti nepatīkamas sekas.

Tēvs aiz dusmām ierēcās ka lauva. Viņš aizbrauca uz Belostoku un atveda Tomeku sev līdzi lādu, kadu atrada mājās. Drēbes vecmāmiņa nosūtīja uz Varšavu pa pastu.

Tomeks atbrauca iztrūcināts, bet ne tik loti. lai nedomātu taisnoties. Teva prombūtne viņš spurojās, un no viņa stāstījumā izrietēja, ka viņš gandrīz nemaz neesot bijis vainīgs, katra ziņā ne jau nu tada mērā, ka tēvam būtu bijis tik briesmīgi jākliedz.

Vairākas dienas no vietas tēvs staigaja kā negaisa mākonis. Māmiņa slēpa Tomeku virtuvē. Taisnību sakot, citur šaja dzīvoklī nebija kur patverties. Tēva istabas lielāko daļu aizņēma rasējamais galds. Māmiņai un Tosjai abām nebija kur palikt. Tad nu Tomeka kušete bija iegrozīta virtuvē, kur bez mazā galdiņa pie loga nevarēja iztikt, un līdz ar to tur nebija kur apgriezties. Tomeks tēloja apbižoto, sūrojās, ka pat sētnieces sunim esot labāka dzīve, jo tas varot gulēt istabā uz tahtas. Protams, to, ka pats vien pie tā visa bija vainīgs, viņš bija aizmirsis.

Visas vētras reiz norimst. Norima arī šī un netika vairs pat pieminēta — vēl jo vairāk tadēļ, ka radas citi svarīgi satraukumi: Tosja saslima ar tīfu. Viņai ilgu laiku vairākas nedeļas bija jaguļ slimnīcā. Tomeks pārnāca no jaunās galvaspilsētas skolas, un nevienam nebija laika viņu izjautāt, kur nu vel tincināt par to, kadas grūtības sagādājusi pāriešana uz citu skolu pēdēja ceturksnī. Vecāki runāja tikai par Tosju. Tomeks ar izbrīnu kādudien nodomāja, ka tas nemaz nedara viņu greizsirdīgu. Arī viņš pats interesējas par jaunumiem slimnīcā, uztraucās par sarežģīto atveseļošanās gaitu, nevarēja vien sagaidīt, kad māsa beidzot atgriezīsies majas.

Tosja atgriezās pārvērtusies līdz nepazīšanai. Viņa bija novājējusi, bet reize ari krietni pastiepusies un augumā panākusi Tomeku; izrādījās, ka no vecajam drēbēm viņai nekas vairs nederēja . . . Tik stipri viņa bija izaugusi . . . gultā gulēdama. Tosjai dereja Tomeka vecais treniņterps un visi viņa triko krekliņi. Atspirgšanas laika viņai nacas staigat brāļa drēbēs. Un, tā ka slimnīca nogrieztie mati tikai tagad sāka ataugt un virs pieres spurojas tapat ka Tomekam, daudzi sasveicinoties iesaucas: «Vai, cik viņi abi viens otram līdzīgi!»

Līdzīgi. tadas reizēs ņurdēja Tomeks, — ka diena un

nakts! Viņu kaitinaja tas, ka Tosja var būt līdzīga zēnam, bet vēl jo vairāk tas, ka viņš, zens, var tikt pielīdzināts meitenei.

Par Tosjas atlabšanu tika ļoti gadats, un viņa strauji atkopas, atgūdama speķus un veselīgo sārtumu vaigos. Viss ievirzījās normālās sliedes, tēvs atkal stundām ilgi sēdēja pie sava rakstamgalda, laiku pa laikam noņemdams no ta un iznesdams lauka pabeigtas lapas. Jau tika kaldinati vasaras brīvlaika plāni, un tie šogad šķita ļoti daudzsološi.

Jūlija mēnesi bija paredzets pavadīt pie labsirdīgas, brīnumjaukās krustmātes Isijas. Ai, tur nu gan varēs iztrakoties pēc' sirds patikas! Krustmāte Isija ir māmiņas tnasica. Tatad māmiņas matē un krustmātes Isijas māte bijušas miesīgas māsas. Tapat ka krustmāte Isija un krustmāte Ola, ar kuru apprecējies tētiņa brālis Stefans. Krustmāte Isija gandrīz visu mūžu nodzīvojusi Suvalkos un tadeļ runā mazliet stiepti, bet, kaut ari pirms vairākiem gadiem palikusi atraitnēs un «sitas pa dzīvi», tiek tomēr pati ar savām grūtībām gala un neko nekad nav lugusi. Bērnu sūtīšana varētu būt lielisks iegansts sniegt viņai zināmu materiālu pabalstu.

Un pec tam augustā — divas smailites, divas teltis, līdzņeinamas mantas — kolosālais ekipējums, kura sagādāšanai tētis veltījis vairākus gadus (cik stundu viņš nosēdējis pie rasējumiem?), četri ceļotāji un . . . «viss pa pirmo», ka saka Tomeks.

Daudzkārt jau māmiņa kopa ar Tomeku un Tosju, apsedušies uz «sasodītas» kušetes virtuvē, durvis cieši aizvēruši, lai netraucētu tēti darbā pie rasējamā galda, tiku tikām pārcilājuši šī ieplānotā lieliskā ceļojuma iespējamos piedzīvojumus.

L'n atkal! Atkal Tomeks izjauca pacilāto noskaņu! Ar savu liecību! Ar pēceksāmenu vēsture!

Velti Tomeks ka mūždien taisnojās, centās iegalvot, ka nav vainīgs. Kapec mācību gada beigas pārcēluši viņu uz citu skolu tas pirmkārt. Sekmes visos citos priekšmetos viņam esot uzlabojušas atbilstoši Varšavas līmenim, bet to jau neviens negribot atzīt — tas otrkārt. Un stāvoklis vēsturē neesot nemaz tik bēdīgs, likai skolotājs esot jauniņš, nesaprotot jokus, — Tomeks esot gribējis uzjautrināt klasi, bet šis piesējies, ka nesot viņu cauri, un iespēris divnieku — tas treškārt. Māmiņa šo taisnošanos uzklausīja, mamiņa — ja. Tēvs 'pat pirmo teikumu neļāva pabeigt.

Kas pēc tam notika, labāk nemaz to neaprakstīt. Ak, tas jau nemaz nav aprakstāms!

Vasaras brīvlaika plānos tika ienestas izmaiņas — tajos punktos, kuri attiecās uz Tomeku. Krustmātei Isijai pašai savu rupju esot diezgan, kāpēc lai viņu apgrūtinātu ar vēl vienu delveri, kuram pēceksāmens kārtojams. Krustmātei sirds parak mīksta, viņa ar Tomeka pieskatīšanu netikšot galā, un vīrieša rokas jau tur neesot. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, Tomekam jābrauc pie tēvoča Stefana, kas strādā par mežzini Lubļinas mežos.

«Vai tad tas kāds sods?» domā Tomeks. «Es pats gribu braukt pie tēvoča Stefana. Krustmātes Isijas mājās skuķi vien un vienīgajam puikam, zaļknābim, vel tikai seši gadi — atradies rotaļu biedrs!»

Tevs runāja ta, it kā būtu uzminējis viņa domas.

Tēvocis savus puikas tur kā spiles. Pie viņa redzēsi, kas ir disciplīna. Iesi ka pulkstenis! . . .

Pērkona niknums pierimās. Vētra jau saka pieklust. Tomeks ar visu bija samierinājies. Tēva bargajam lēmumam viņš paklausies ar lielāko prieku. Galu gala viņš savās izbailes nupat bija sagatavojies jau uz pašu ļaunako: dusmas tēvs varēja viņu vispār nelaist izbraukuma un augustā iespundēt mājas. Par to nebūtu ko brīnīties. Tās itin viegli varēja gadīties. Kāda laime, ka tēvam tas neienāca prata! Kāda laime! Lai jau tēvocis uzmana viņu, cik vien stingri grib. Okē! Gan jau izgrozīsies . . .

Nu mums ir skaidrs, kapec trīs koferi dosies katrs uz savu pasaules malu. Atgriezīsimies istaba, kur tie uzreiz piesaista skatienu.

Koferi liek iedomāt dzelzceļa staciju un pulksteni, pec kura precīzi kursē šņācošas lokomotīves, braucējus, kuri pēdējā bridi uzdrāžas uz perona un redz tikai sava aizejošā vilciena pedejo vagonu. Apzināti vai neapzinati, nemaz par to nedomājot, mēs visi baidāmies no tā, ka mūs var piemeklet tads pats liktenis, un tādēļ gandrīz aizvien koferu kartošana saistīta ar satraukumu un steigu.

Bet Tosjas un Tomeka māmiņa ir ļoti apvaldīta un pacietīga. Tā ir liela laime, jo divi nervozi cilvēki viena ģimenē — tas jau būtu par daudz. Viņa brīnumjauki prot sakārtot koferus, neko ne.n/mirst un uz staciju izbrauc laikus. Un tomēr šoreiz māmiņās Kustībās un sejas izteiksmē Tosja samana satraukumu. Mamiņa to neslēpj.

Man nemaz nepatīk, ka es aizbraucu pirmā. Daudz labak hiitu. ja vispirms es varētu izvadīt ceļā Tomeku, pec tam tevi un līkai tad aizbraukt pati.

Mamiņ, tās taču ir tikai trīs dieniņas. Bez tam viss ir npsvērts un viss ir sagatavots. Parit tēvocis Stefans atbrauks loinekam pakaļ, bridi vēlāk es došos ce[ā pie krustmātes Isijas, un tētim beidzot būs miers mājās, un viņš varēs pabeigt savu Irako darbu pie projekta.

Ja, tas patiešam ir traks darbs. Viņš pavisam sabeigs veselību. Bet ko tur var darīt, tu jau zini, kads ir mūsu tētis.

Tosja to zina gan.

Es atviegloti uzelpošu tikai tad, kad uzzināšu, ka esat laimīgi nokļuvuši gala. Skaties, te koferi jums katram ielikta lapiņa, uz kuras esmu uzrakstījusi savu adresi. Lai jūs to nepazaudētu, pielīmēšu — nepiesiet nost!

Nē, ne! Es pateikšu ari Tomekam, māmiņ, kad viņš atnaks! Neuztraucies!

—    Kur viņš atkal aizbizojis?

Droši vien uz baseinu. Ta aizrāvies ar peldešanu, ka nevar rimties.

Nu lai jau peldas. Laiks ir silts, nekas ļauns viņam nenotiks. Mājās bez viņa mierīgāk.

Man ari ļoti patīk peldēt, bet mani jūs nelaižat.

Nē, nē! Pa slimības laiku tu tik loti esi novājējusi! Tikko varēju tevi atkopt, manu žagariņ! Krustmātes Isijas mājas tuvumā, ja nemaldos, nekādu ūdeņu nav. Tas ir labi. Pacieties līdz auguslam. Tad izpeldēsies pēc sirds patikas . . .

Ai, kaut drīzāk pienāktu augusts! — Tosja un mamiņa smaidīdamas saskatās. Viņas saprot viena otru bez vārdiem. Abas tik daudz domājušās par šo vasaras izbraukumu!

Tosja veikli gludina drebes, bet māmiņa atkal un atkal žigli noliecas par vienu vai otru koferi un līdzņemamajām mantām pieliek vēl šo un to klat.

Meitiņ, ņem vērā, ka krustmātei darbos jāpalīdz. Bet tas jau nekas, tev tur būs labi . . . Varbūt ta ir pat labak, ka Tomeks brauks pie tēvoča Stefana? . . . Tēvocis viņu pievaldīs.

Pats par sevi saprotams, ka tēvocis Stefans tiks ar viņu labāk galā neka krustmāte Isija, tomēr žēl.

Tas jau ir izlemts. Mani vēl tikai baida tas, ka Tomeks likām atkal var kaut ko pastradat un satraukt tēti. Tu viņu pieskati! Tētis ir kļuvis pavisam ātrs . . .

Neuztraucies, māmiņ! Es pieskatīšu! Bet pec brīvdienām mums jāpanāk, la-i tētis vairs tik daudz nestrādātu. Vai ne?

Ja. māmiņa nopūšas. — Bet vai nu tu mūsu teti nepazīsti?

Māmiņa izteica šos vārdus mazliet skaļāk, un abas tam paša brīdī sarāvās un ar bažām atskatījās uz durvīm, aiz kurām stradaja tētis. Kaut tikai nebūtu dzirdējis! Atkal lieks uztraukums!

Un nu nopūšas Tosja. Tētis ir pats labakais cilvēks pasaulē, betj ak, ja vien nebūtu šo mūžīgo baiļu no viņa dusmām . . .

II

Māmiņa aizbrauca. Protams, atvadoties viņa neiztika bez saviem labi domātiem atgādinājumiem: Tosja nedrīkst aizmirst sasukat matus, tētis nedrīkst tik daudz smēķēt, istaba viņam vienmēr pirms gulētiešanas jāizvēdina un ta tālāk. Vilciens jau sakustējās, vagona logs saka attālināties, bet māmiņa vēl sauca: Tomek! Tosja! Neaizmirstiet tēvu! Pieskatiet . . .

Vairāki cilvēki uz perona, padzirdējuši šo saucienu, uzmeta skatienu tēvam, un no sejas izteiksmes skaidri varēja noprast, ka tos bija ieinteresējis jautajums: kas tad īsti kaiš šim cilvēkam — vai nu viņš ir alkoholiķis, vai mēdz uzdzīvot, vai ari sirgst ar kadu vel briesmīgāku kaiti? Ja, tam cilvēkam jābūt īpašam eksemplāram. ja jau bērniem jāpieskata.

Tēvam bija lielisks garastāvoklis, un atceļa no dzelzceļa stacijas, par.spīti savai nevaļai, viņš pacienāja Tosju un Tomeku ar saldējumu. Vislabākajā noskaņā viņi pārnaca mājās. Tēvs tūlīt iesledzās savā istaba, bet Tosja uzkopa dzīvokli.

Tomeks, ka par brīnumu (acīmredzot saldējums bija atstājis uz \lņu uzmudinošu iespaidu), naca masai palīga. Viņš izklapēja ļuiklāju un parbrauca ar lupatu pa grīdu. Nemaz netielējās, kad Insja lika pārbaudīt koferi, lai pārliecinātos, kur kas ir nolikts tin vai kaut kas nav aizmirsts. Tomeks vel pielika klat piezīmju kladi, ievīstīja mutauta lielisku kabatas nazi un kofera paša apakšā iestūķēja sasodīto vēstures mācību gramatu.

To tu varēji ielikt pedeja bridi, — aizrādīja Tosja, — māmiņa leica, ka līdz aizbraukšanai varbūt varētu pamācīties.

Tomeks tikai izbrīna sarauca uzacis: kā māsai varēja ienākt prātā viņu nosodīt? Viņš pastūma koferi zem kušetes un projām bija.

Aizdrāzās droši vien uz baseinu. Tur viņš tagad pavadīja Katru brīvu bridi. Tas atradas tepat netālu, un nudien grēks būtu šo apstakli neņemt vērā. Starp citu, māmiņa bija ievērojusi, ka Iur pec visām garīga rakstura neveiksmēm viņš guva gandarījumu.

Mēs jau zinām, ka Tomeks vairākkārt ar savu uzvedību sagandēja mājas mieru, bet varbūt tas notika tapec, ka viņš bija ļoti patmīlīgs zens, pec dabas barvedis, kurš labprāt citus komandēja un lika sev paklausīt. Vai tikai viņš nebija atsities tēvā? Mēdz taču leikt, ka ābols nekrīt tālu no ābeles.

Belostokas skolā Torneka autoritate vienaudžu vidū bija stabila jau no laika gala. Sakot ar trešo klasi, bija noskaidrojies, ka viņš ir visstiprākais un ka labak viņu nekaitināt. Zēns lieliski slidoja, viņam bija visveiklākās piespeles, un viņš bija labākais vartsargs un naskākais skrējējs. Piektajā un sestajā klase kopa ar citiem zēniem Tomeks pārdzīvoja indiāņu periodu — rija grāmatas citu pēc citas, viņa spalvu pušķī bija viskošākās spalvas, un neviens cits nezināja tik daudz indiāņu izteicienu kā viņš.

Tomeks bija asprātīgs, vienmēr labā garastavoklī un tādēļ biedru vidū labi ieredzets. Skola viņš jutās ka zivs udem, turklāt mācījās labi. Nelaimīgā stundu kavēšana ar visām bēdīgajam sekām bija, ka to redzēsim vēlāk, tikai sīks kukurznis, kas l/raisīja veselu lavīnu. Kavējumiem par iemeslu nebūt nebija slinkums, bet gan tieši zena patmīlība: kads skauģis (klase Vienmēr atradīsies kads skauģis) izmeta, ka Tomekam, lūk, nepielikšot drosmes aizbēgt no stundām.

Tev bail bulu nobastot!

Man bail? — Tomeks pacēla viņam nomesto cimdu. — Man?!

Viņš neatskārta viltību. Un par savu muļķību darģi samaksaja.

Varšavas skola šo patmīlīgo zenu sagaidīja lielas grūtības. Citiem vārdiem sakot: pariešana no Belostokas uz Varšavu viņam bija tas pats, kas leciens no jumta uz ecēšām.

Zinašanu līmenis jaunaja skolā bija augstaks. Varšavā ta bija viena no labākajam skolām, kas ar provinces skolu nebija salidzināma.

Piecnieku un četrinieku vieta Tomeks saka saņemt trijniekus, mutīgo, manīgo Varšavas zēnu vidu viņš bija pelēcītis, kam nav nekādas teikšanas.

Ar ko viņš biītu varējis pievērst sev uzmanību? Klase jau sen pirmās vietas bija sadalītas un aizņemtas. Galvenais visās vietas un lietas bija Janušs Zuriņskis, un ši zena pārākums izpaudas ne tikai sporta, bet vēl jo vairak morālā plāksne. Un vajadzības gadījuma viņš varēja likt lietā ari dūri, un ta nebija no vieglajām.

Klases audzinātājs, acīmredzot gribēdams atvieglot zēnam iekļaušanos klases kolektīvā, nosēdinaja Tomeku viena sola ar Janušu un nozīmēja viņu par aizgādni.

Janušs bez īpašas sajūsmas uzklausīja skolotājā prasību, taču to izpildīja, ka nakas. Bez Januša atbalsta Tomekam butu klājies vel grutak.

Bet tapat viņam neklājās viegli. Jaunatnācējs, kas ierodas, pedeja ceturksnī, kad klase visos priekos un bēdas ir vienota, — ir nelūgts viesis. Viņš nezina iesaukas, nezina ne dažādu teicienu izcelsmi, ne skolotāju jājamos zirdziņus. Viņš var paļauties tikai uz savu pašaizsargašanas instinktu. Turklāt arī pats jauniņais ir visiem liela mikla, kuru atšķetinot japiesargās — ja nu viņš ir pielīdējs vai nodevējs?

Tomeks juta, ka varšavieši viņu uzņēma vēsi. Bet ari majas viņš nejutās labak.

Ar viņa ierašanos mazais dzīvoklis kļuva vel šauraks, bet pati ierašanās bija priekšlaicīga, un tas iemesli nebūt nevareja izraisīt vecākos īpašu laipnību.

Turklāt gandrīz šajā pašā laikā saslima Tosja un piesaistīja

U

visu tēva un matēs uzmanību. Tomeku atcerējās vienīgi tik daudz, lai viņš būtu paēdis un apģērbts. Zens taču bija vesels un nekādās briesmas viņam nedraudēja!

Trīspadsmit gadu vecumā zēni mēdz būt ļoti jūtīgi, sāpīgi uztver neverību, un ta var atstāt neizdzešamu iespaidu uz raksturu.

Tomeks bija ticis sveikā cauri un varēja justies gandrīz vai uzvarētājs. Pirmkārt, teva pārmetumi bija neapstrīdami, otrkārt, attiecība pret masu viņš uzlūkoja sevi par stipra dzimuma pārstāvi, ļoti mīlēja viņu un bija gatavs nest visādus upurus, lai tikai viņa atveseļotos. Starp citu, Tomeka uzmanība pirmām kārtām bija pievērsta savam stāvoklim klase, klasesbiedru vienaldzības un klajas nelaipnības pārvarēšanai, ar ko pirmajās dienās bija jasastopas ik uz soļa.

Tomeks bija slaids un izveicīgs, modinaja uzticību ar tiešu, atklātu skatienu, možu sejas izteiksmi un meitenīgi sārtiem vaigiem, kas gan viņam pašam loti nepatika. Viņš nebija nekāds skaistulis, tomēr glīts zēns ar parastiem salmukrāsas matiem un pelēkām acīm. Ne uzacu palsas švīkas šaja seja bija sevišķi izteiksmīgas, rie deguns īpaši skaists, tomēr kaut kas tajā pievilka — spirgtums, vaibstu dzivīļgums, smaids. Viņš bija vesels kā jauns, labi kopts kumeļš.

Tie bija viņa lielie plusi.

Maija vidū sestās un septītās klases, ka katru gadu bija pieņemts, rīkoja izbraukumu zaļurnos. Ta kā šajā skolā mācījās tikai zēni, tad līdzi tika lūgtas ari masas un masicas. Priekšpusdiena pēc senas tradīcijas notika futbola mačs. Pievakare rīkoja dejas. Tomeks abos pasakumos parādīja, ko spēj. Viņš septitklasniekiem iesita divus vārtus. Pateicoties viņam, sestā klase uzvarēja ar rezultātu 5:3. Dejās viņš izcēlās meiteņu acīs, jo uzludza Januša masu Jolu, kas bija vienu gadu par viņu vecāka, un nodeva tādu rokenrolu, ka visi aplaudēja.

Ja, nav vardam vietas! savu atzinību izteica skolotājs.

Jastšembskis šodien parādīja, ko mak.

Vecīt, ta laikam dejo Belostokā, vai rie? — Tomeku pavilka uz zoba Česeks Ulanovskis, kas bija saercinats par to, ka

jauniņais piesaistījis sev Jolas uzmanību: Jola jau sen viņam pašam patika.

Tomeks aizkusis neattapa, ko atbildēt, un sāncensis steidza viņu pagrūst zem ūdens vel dziļāk.

Lūdzu, skolotāj, ja Jastšembskim ar vēsturi ietu tikpat labi ka ar dancošanu, tad jau varētu lēkt stāvus gaisā, vai ne?

Pag, pag, Ulanovski, — skolotājs Česeku atvēsināja, — tas nav godīgi. Vai tad zaļumos par tādām lietām jarunā? Es nu gan šeit nerunātu par taviem trūkumiem, ja tev tādi būtu, — viņš piebilda jau labsirdigak, redzedams, ka česekam ģīmis izstiepjas.

Tomeks negribēja bojāt omu un iestāstīja sev, ka Jola varbūt šo Česeka dzēlīgo piezīmi nav dzirdējusi vai ari nav sapratusi. Česeku viņš kopš šī brīža uzskatīja par savu ienaidnieku nr. 1, tomēr mājās pamāca laimīgs. Pirmais ledus bija lauzts! Viņš bija palīdzējis uzvarēt mačā, bija paradījis, ka sestā klase mak dejot, sava komanda bija pārstāvēta gods godam. Viņš iekļāvās tās sastāvā un tika pieņemts.

Nelaime nenāk viena, bet, ja veicas, tad ari veicas. Mājās Tomeks uzzināja, ka Tosja atveseļojas un drīz nāks no slimnīcas mājās. Tovakar viņš iemiga, būdams pilnīgi apmierināts ar dzīvi. Pēdējā nomoda bridi acu priekšā viņam pavīdēja smaidoša Jolas seja.

Kopš ta laika ar Tomeku rēķinājās kā ar vērā ņemamu kolektīva locekli. Diemžēl panākumi viņam bija tikai sporta—volejbola, vieglatlētikā un pēdējā laika arī peldēšana, kur Tomeks uzrādīja augstāku rezultātu neka labi trenetais Janušs un pārliecinoši pieveica Česeku, kas līdz šim uzskatīja, ka šajā sporta disciplīna visi lauri pienakas viņam. Citos priekšmetos zens bija tuvāk astestralam nekā priekšgalam.

Ir lada tautas paruna: «Nepiesauc nelaimi,» — tas nozīmē: ja tīšuprāt vai neviļus piemin kaut ko neveļamu, tad tas drīz vien piepildās. Vēl ir sakāmvārds ar tādu pašu nozīmi: «Ka vilku piemin, ta vilks klat.» Vai šiem māņiem būtu jātic? Domāju, ka ne, bet, nokļuvis grūtības, cilvēks aizvien mekle kādu iemeslu, un, tad parasti mēles gala ir: «Re! Nevajadzeja piesaukt nelaimi!»

Vai atceraties, ka mamiņa sacīja: «Lai jau Tomeks skrien 11/ to baseinu, tad vismaz ir miers mājās.»

Ņemot vērā to, kas notika jau nākamaja reizē, kad Tomeks ieradās-peldētavā Misļiveckas iela, gribot negribot jāatzīst, ka tā bija nelaimes piesaukšana!

Tēvs, pēcpusdiena iziedams no mājas, pasacīja Tosjai, ka vailakas dienas pa vakariem strādās kopā ar darbabiedru Uhmaņski. Tosja labi pazina Uhmaņsku ģimeni, jo vecāki ar Uhmaņskiem draudzējās. Zīmīte ar viņu mājas telefona numuru bija nolikta priekštelpa pie aparāta, un vajadzības gadījumā tēvu viegli varēja sazvanīt.

Pusdienas todien nesagādāja nekādas rūpes. Mamiņa gandrīz visu jau bija sagatavojusi.

—   Tomek, palidzi Tosjai, — teica tēvs, pieceldamies no galda.

Es iešu pie Uhmaņskiem.

Tomeks klusi nopūtas un paklausīgi nesa šķivjus uz virtuvi. Māmiņa viņam nekad to nelika darit, un ari no citiem darbiem viņš vienmēr izlocījās, aizbildinādamies ar stundu gatavošanu, taču šoreiz zens iekoda sev mēle, jo ko gan nedara mīļā miera labad.

—   Augustā, sacīja virtuvē Tosja, — mēs noorganizēsim dežūras: vienu dienu traukus mazgāsim mēs ar māmiņu, nākamajā dienā — tu ar teti.

—1 Nemūžam! — atsaucas Tomeks. — Vīrieši gadās pārtiku un risinās citus svarīgus jautājumus.

—   Tev vienmēr ir kadi svarīgi jautājumi. Patlaban tu tikai gaidi izdevīgu bridi, lai varētu jozt uz baseinu. Vai tas ir svarīgs jautājums?

Bez šaubām. Tu ka meitene nemaz nevari saprast, kas mums, zēniem, ir svarīgs un kas nav svarīgs.

Bet es tevi tagad palugšu iesildīt gludekli un izgludināt kabatlakatiņus. Tas ari ir viens svarīgs jautājums.

Ta ir absolūti mazsvarīga jeb tipiska sieviešu padarīšana! Kāpēc kabatlakatiņi vispār jāgludina? Tie tik un ta saburzīsies. Bez tam kurš uz tiem skatas? Lūdzu manus kabatlakatiņus noliec malā negludinātus.

Tomek, tu esi šausmīgi atpalicis, vai neredzi, ka tagad vīrieši māk darīt visus sieviešu darbus?

Māk, zināms, ka mak. Ja man tavā vietā kaut kas būtu jadara, es to izdarītu pa pirmo. Bet kāpēc? Tētis taču vienmēr māmiņai saka: reducēsim liekos darbus lidz minimumam. Un, sekodams viņa padomam, es to pašu saku tev. Arivederči! Adjē! Čau!

Es ari iešu projām! Tosja sauca viņam pakal, bet brālis jau bija gabala un diezin vai viņas vārdus vairs dzirdēja.

III

Ūdens šajā tveicigaja pēcpusdiena bija fantastisks! Zēnu un meiteņu baseina, ka biezs. Janušs, Ceseks, Rafeks — Tomeka klases biedri — te bija jau priekšā. Viņi nira, leca no tramplīna, sacentās atruma un, galvenais, kliedza cits par citu skaļāk.

Česeks un Tomeks sacentās uz laiku. Ātrakais bija Torneks. Cesekam oma bija pagalam, sevišķi tādēļ, ka abu sacensību redzēja Jola, kas ari bieži apmeklēja baseinu.

Vai tu brīvdienās izbrauc? — viņa jautāja Tomekam, kad viņš aizelsies, slapjš izkapa no baseina un nostājas viņai līdzas.

—   Uz kurieni?

—   Uz mežniecību netālu no Lubļinas. Un tu?

—   Es parit braukšu uz nometni pie jūras.

Es tevi apskaužu, — tur, kur es bušu, esot tikai neliels dīķis un ūdens visdziļākajā vietā sniedzoties tikai lidz ceļiem. Mātei par to lielie prieki.

Kapec? Tu taču lieliski peldi!

Uzslava Tomeka ausis skanēja kā visjaukakā mūzika. Viņš paraudzijās, vai Česeks to dzirdēja. Nekur viņš nebija manāms. Vai būtu aizlicies uz māju? Jola ar draudzenēm spēlēja baseinā ūdenspolo. Viņš mēģināja no jauna pievērst sev uzmanību, bet nesekmīgi. Te pēkšņi meitenes spiegdamas un smiedamās izmetas no baseina un visas kā bezdelīgu bars aizšāvās uz garderobi. Jola aizskriedama pat uz viņa pusi nepaskatījās…

Viņš peldēja vel kādu bridi gan turp, gan atpakaļ, bet drīz viņam tas apnika. Lūkojas pec savējiem, ari tie bija nozuduši. Ehē!

Česeks droši vien saģerbies gaidīja Jolu, lai viņu pavadītu. Ēzelis Kiitavais!

Pats sev iestāstīdams, ka viņu tas nemaz neskar, zēns vēl bridi paslamstījās, pastāvēja pie paroceņiem, izlikās, ka vēro peldt'lajus, un nesteigdamies (tikai viņš pats zinaja, cik grūti tas nācās) devās uz garderobi.

Gaitenis bija tukšs. Tomekam jau vajadzēja nogriezties pa labi, kad viņš pēkšņi izdzirda savu vardu — laikam tas bija Rafeks, kas jautāja:

Vai tu redzēji? Vai tu pats savam acīm redzēji, ka tas bija

I omeks?

Nu, kad es jums saku! — apgalvoja Česeks. — Vakarvakara Tomeka pagalmā. Viņš dzīvo tai pirmaja bloka ielas malā. Gāju garam viņu logiem, un, goda vārds, zeni, lai es cauri zemei izkrītu, ja meloju: Tomeks bija parģerbies par meiteni!!!

Ne, tas nevar but, — Janušs apšaubīja.

-      Ka «nevar būt»? Punktainā kleitiņā ar krellitem ap kaklu viņš rātni sēdēja un tamborēja.

—   Vai viņš tevi redzēja? — Rafek^ tincināja.

Ka tad!

—   Nu, un viņš tev teica kadu vardu?

Ne, drusku ta ka nobālēja, piecēlās kājas un, matu cekulam noplīvojot, aizvilka aizkariņus logam priekša. Goda vārds, es jau sen ievēroju, ka viņš ir tads drusku jocīgs. Padomajiet paši: noņemas ar tamborēšanu! Tamboradatiņa!

—   Ak tu riebīgais melis! — iekliedzās Tomeks, vairs nevarēdams savaldīt dusmas, kas viņā vārījās. — Nu pagaidi tu man!

Česeks par vispareizāko uzskatīja dot kājām ziņu. Paris lecienos viņš bija pie durvīm un laidās projām neatskatīdamies. Tomeks vēja atruma metās pakal, bet šoreiz Česeks skrēja ātrāk, jo kajas viņam bija apautas. Tomeks lēkšoja, zobus sakodis, jo zem kailajām pedam šņirkstēja grants un oļi. Izturibu un sparu viņam deva nevaldāmais niknums un vēlēšanās melkuli iekaustīt. Pretimnācēji apstajās, raustīja plecus vai skaļi pauda savu nosodījumu:

—   Tie nu gan ir palaidņi!

Drīz jau pavisam pliki pa ielām skraidīs!

Tada ir ta mūsdienu jaunā paaudze!

—   Jukuši, vairak nekā!

Piezīme par nepiedienīgo izskatu zīmējās uz Tomeku, jo Česeks bega pilnīgi apģērbies. Tomeks izdrāzās no ģērbtuves, aizmirsis, ka viņš ir tikai trīsstūrītī. Viņš nedzirdeja garāmgājēju piezīmes. Apmeties ap majas stūri, aiz kura Česeks bija nozudis, viņš vairs Česeku nekur nemanīja. Apstājās, skatījas apkārt. Kur šis varēja ielīst? Vārtrūmē? Bet kurā?

Tomeks skatījās, vai neieraudzis Česeku kādā sienas niša. Ne! Nevienas dzīvas dvēseles. Tikai tad viņš sadzirdēja vairāku puišeļu balsis:

—   Trakais! Trakais!

—   Pliks skraida pa ielām!

Tomeks nokaunējās. Pēkšņi pamanīja izbrīnās vai pārmetumā pilnus garāmgājēju skatienus. Viņš bija atskrējis gandrīz līdz savām majam. Zēns vienā joziena sasniedza savu pagalmu. Pie durvīm pārbiedēja sētnieci, kas, pamanījusi viņu. kliedza nopakaļ: Ko tu gaiša dienas laika ar pliku dibenu skraidi riņķī? Kauna nemaz nav!

Tosjas nebija mājās. Tomeks sameklēja slēptuvē atslēgu un iespruka dzīvokli. Pakaļdzīšanās bija likusi sirdij trūkties, tā dauzijās ka negudra. Tomeks uzrāva kājās un mugura, kas gadījās pa rokai, un prātoja, ko darīt tālāk, turklāt nekavējoties. Viņš pārāk labi pazina savus vienaudžus — dzēlīga iesauka var pielipt uz visu mužu. Ne tu nagiem to norausi, ne ar skrāpi noskrāpēsi. Tamboradatiņa!!! Ej nu tu pēc tam skaidro, ej taisnojies, kurš tevi' klausīs!

Pats galvenais — to dzirdēja Janušs! Un ja nu viņš pasaka Jolai? Ko Jola var nodomāt? Tamboradatiņa! Ak šausmas! Kas tad tu par vīrieti, ja noņemies ar tamborēšanu!

«Atriebt! Atriebt!» — katra šūna Tomekā kliedza, bet dusmas bija jau mazliet noplakušas un nebija vairs aklas. Bija jārīkojas airi, tomēr reize ari mērķtiecīgi — tātad sapratīgi.

Jasapulce Rafals, Janušs un vel kāds, varbūt Rišards Pivovarčiks, kam ari ir klase respekts, — un jāpasaka viņiem, kur tas suns aprakts, un jāpieprasa atvainošanās. Bez izkaušanas jau neiztiks. Kad Česeks dabūs pa kaklu, citreiz bus piesardzīgāks.

Tosja atgriezās mājās pirmā. Viņu sadusmoja priekštelpa uz grīdas nomestās slapjas peldbikses un no kušetes apakšas izvilktais koferis. Acīmredzot Tomeks no ta bija kaut ko paņēmis, lai gan bija piekodināts «to, kas koferi, neaiztikt», jo tur viss sagatavots ceļam.

Viņa pagatavoja vakariņas, uzklājā galdu, lai tētis redz, cik viņam čakla meita. Bet varbūt uzsildīt zupu, kas bija pusdienas? Tētim ta garšo. Tikai — vai viņš vispār atnāks uz vakariņām? Tosja piezvanīja un uzzināja, ka tētis jau pirms pusstundas esot izgājis. Viņa nolika klausuli tieši tam bridi, kad tētis zvanīja pie durvīm.

Abi nolēma, ka Tomeku negaidīs, jo ko varēja zināt, kad šim vejgrābslim labpatiks parrasties majas, bet tētis bija izsalcis kā vilks. Tosjas ierosinājums uzsildīt tomātu zupu tika pieņemts ar sajūsmu. Tosja pienesa tētim garšīgi smaržojošu šķivi, kad pie durvīm zvanīja — spalgi un nepacietīgi.

Ko tas dulburs zvana ka uz ugunsgrēku, mgrojas tevs, pirmo karoti pie mutes celdams.

Bet tas nebija Tomeks.

Tosja atvēra durvis, un priekštelpa bez aicināšanas ienāca divi vīrieši. Viens bija gados, otrs jauns, tads ka nez kur redzēts. Tosja juta, ka abi bija par kaut ko saērcināti.

-      Vai te dzīvo Tomeks Jastšembskis? pavisam nelaipni ja 11 taja jaunais.

Ja, te, — Tosja atbildēja. Aiz viņas muguras jau bija nostājies tēvs.

Ko jus, ludzu, vēlaties?

Vai jus būtu Tomeka tēvs? Vai zēns mājās?

Ja. Ne, nav mājās. Drīz viņam jabut.

—   Tada gadījumā mēs gribam parunāt ar jums.

Nāciet, ludzu, istabā.

Istaba bija gaišāks, un Tosja uzreiz pamanīja, ka jaunākais no nelūgtajiem ciemiņiem tur rokas Tomeka sporta biksītes un

zilo triko krekliņu. Viņš atnestās drēbes pastiepa uz priekšu, jautadams:

—   Vai tās ir jusu dēla drēbes?

Tēvs nobala, kjuva peleks. Tosja nekad nebija viņu redzējusi tādu.

Ko tas nozīme? . . . Kas ar viņu noticis? No kurienes jus nakat? . . .

Nekas. Nekas nav noticis. Esiet mierīgs! — steidzas mierināt vecākais. — Bet, ja jūs zinātu, ko mes pārdzīvojām! Es esmu peldētavas vadītājs, un šeit ir dežurējošais instruktors. Ko mes pārdzīvojām! Pirms divām stundām garderobes pārzine paziņoja mums, ka visi jau aizgājuši, bet garderobe palikušas drebēs. Sacēlām visus kājās. Tika pārmeklēti visi kakti ēkā, bet neviens netika atrasts. Tātad: gul baseina dibenā.

Vai jūs varat iedomāties, — iesaucās satrauktais instruktors, — ko tas nozīmē mums, kas atbildam par peldētavas apmekletāju dzīvību?

—   Ziņojām upes milicijai, — turpināja vadītājs. — Pārmeklējām visu baseinu, nolaidam ūdeni — nav. Neviens nav noslicis. Un tad gājām uz adresi, kas uzradīta skolēna apliecība, kuru atradam kabatā.

—   Vai jūs esat pārliecināti, ka mans dēls nav … — tēvs aizvien vēl nevareja pārvarēt sākotnējo izbīli.

'— Tet! — iesaucās Tosja. — Tomeka peldbikses žāvējas virtuvē uz auklas, es tās atradu priekštelpā uz grīdas. Acīmredzot viņš te pārģerbies.

Tā, — vadītajs cēlās kājās, — tad nu parunājiet ar zēnu.

-      Nomizojiet tā, lai skaidas lec! — instruktors arvien vēl nevareja rimties. — Es gandrīz sirmus matus dabūju. Ienirstu vienreiz nav! Otrreiz — nav! Nav un nav! Bet drēbes ir! Ko es pārdzīvoju!

Tēvs atvainojās un apsolīja, ka visu nokārtos. Izvadījis abus ciemiņus pa durvīm, viņš atgriežas istabā un smagi apsēdas uz dīvāna. Ēstgriba bija zudusi. Atbalstījis galvu rokās, viņš klusēja un skatijas grīdā.

Tosja pārbijās ne pa jokam. Butu tevs kliedzis, baries, grūstījis krēslus un sitis dūri uz galda — uz to viņa jau bija sagatavojusies, bet tāds klusums vēl nebija piedzīvots.

Tas jau nu tēvam par labu nevar nākt. Mamiņa kādreiz teica: ja viņš izgāžot dusmas, tad viņam kļūstot vieglāk, bet kas nu notiek? Ak, nemūžam nevareja ienākt prātā, ka pēc māmiņas aizbraukšanas nepaies ne diennakts, kad bus japiedzivo tadas nepatikšanas. Ko darīt? Būtu viņš vismaz pie galda apsēdies.

Tētiņ, tet, — Tosja lūdza, apķerdamas tēvam ap kaklu,

ieēd, tu taču biji tik izsalcis.

Negribas, — tēvs atbildēja, paceldams galvu. — Nu saki vai tas nav viens amurgalva? Viens īsts stulbiķis?

Tētiņ, nevajag uztraukties! Gan viņš atnaks un visu izstāstīs . . .

—   Kas? Tomeks? Ne, es to teicu par šo instruktoru. Tu dzirdēji? Viņš bija nikns par to, ka vai desmit reižu ieniris, bet nekā! Tātad, ja būtu atradis meklēto, tad atviegloti uzelpotu?

Tosja tikai tagad uztvēra situācijas komismu. Patiešām, instruktors šķendejās par to, ka neka nav atradis — «nav un nav»!!!

Viņa ska 1 i iesmejas. Piepeši ari tēvs viņai pievienojās. Abi smējās līdz asarām.

Kad smiekli pierima, Tosja uzsildīja zupu, un tēvs — vairs nepretodamies, kaut ari bez apetītes — tomēr paēda vakariņas.

Tomeka arvien vel nebija, un Tosja ar bailēm gaidīja, kad atskanēs viņa soli. Tad tikai būs!

Tevs lasīja avīzi, pēkšņi nolika to malā un sacīja:

—   Tu, meitiņ, man esi gudrs bērns, saki — vai ta bus pareizi: lai tas palaidnis labāk man acīs nerādās. Zini, es esmu apkrauts ar darbu. Tiklīdz dabūju uztraukties, ta visa diena pagalam — un neko tur nevar darīt. Bet man vajadzētu to delveri miltos samalt. Viņš mani kapa iedzīs. Šitādu numuru izstrādāt: upes milicija jāizsauc, ūdens no baseina jāizlaiž — droši vien man piesūtīs rēķinu un mani avīzē ieliks. Pert viņu negribu — nekad vel neesmu sitis. Vecāki mani pera, bet es to nedarīšu. Par sodu — lai sež mājās un nekust no vietas, kamēr pakaļ atbrauks Stefans. Un lai šis noteikums tiktu izpildīts mats matā! Ne soli ārā no mājas! Pie loga — ari ne! Skaidrs? Vai tas bus pareizs lēmums?

Tosja padomāja bridi un atbildēja, ak vai, gluži tāpat ka māmiņa:

—   Labi. Tā būs vispareizāk.

Tevs noskūpstīja viņu uz pieres un iesledzās savā istabā. Varēja dzirdēt, ka viņš staigaja šurp un turp. To viņš darīja divos gadījumos: vai nu tad, kad bija uztraukts, vai ari — kad apsvēra kādu jaunu projektu. Tosja nevarēja saprast viņa pašreizējas uzvedības iemeslu.

Tomeks pārnāca mājās vēlu. Baidījās. Ko viņš varēja darīt? Kamēr sadabūja kopa visu trijotni, kamēr visu izskaidroja un iegalvoja, ka viņam ir tiesības prasīt gandarījumu, kamēr izdomāja, kadā formā šim gandarījumam būtu janāk, un kamēr tika izlemts, ka to paziņot Česekam, — laiks pagāja. Česeka nebija mājās. Varbūt ari bija, bet viņš tikai negribeja rādīties? Viņam tika atstāta zīmīte, kas beidzās ar kategorisku prasību: «Tas, kurš neatnāks, bus nožēlojams zaķpastala.» Satikšanas bija nolikta pulksten piecos Ujazdovsku parka nomaļa stūrī, kas šādam nolūkam bija itin piemērots. Tomeks sekundantu klātbūtne sados Česekam, cik lien, saudzējot zobus un tikai ar godīgiem paņēmieniem — ļaujot Česekam aizstāvēties. Lai viņš aizstāvas. Tomašs jau redzēja sevi sēžam jāteniski pretinieka mugurā un dzirdēja sekundantus skaitām līdz desmit.

Viņš rāpos pa zemi un bučos man kājas! — Tomeks atkarto vienu no saviem iemīļotajiem teicieniem — gandrīz vai gavilēdams. 5ajā brīdi Tomeks ir ienācis mājas pagalma, ieraugot teva istabas logā gaismu, dūša viņam acumirklī saplok, un viņš tikko dzirdami pieklauvē pie durvīm.

Ak tu neraža! — Tomeks sten un vaid, klausīdamies, ko

\

viņam virtuvē stasta Tosja. Nu gan ir ziepes! Tadas ziepes, ka bail!

V

Uz Tomeku, kurš šoreiz bija bez vainas vainīgais, nelaimīgais atgadījums neapšaubāmi atstaja lielu iespaidu. Tā vismaz Tosjai likās, jo brālis jau'no paša rīta bija tik jauks un atsaucīgs ka reti kad. Tēvam acis viņš nerādījās. Starp citu, tas bija itin viegli izdarāms, jo tēvs tūlīt pēc brokastīm aizgāja strādāt pie drauga.

Tosja, vai tev nevajag kaut ko palīdzēt? Nevajag? Nu tad līdz vakaram! Pusdienās, meitiņ, nebūšu. Bet vakariņas eclišu kopa ar jums. Ar tevi … — viņš izlaboja, saraukdams uzacis.

Tomeks virtuve sedeja ka pele zem slotas. Toties, kad tēvs bija aizgājis un Tosja saka uzkopt maju, tad viņš metas palīga .11 tadu skubu, ka nudien nevarēja rasties ne vismazākās šaubas par viņa dedzīgo vēlēšanos reabilitēties par vakardienas kļūmo i/darību.

Viņš apjautājās, kur atrodas kabatlakatiņi, un pats bija gatavs tos izgludināt.

Zini … es nonācu pie atziņas, ka kabatlakatiņš tomēr ir . . . kabatlakatiņš.

Šī dziļdomīgā atziņa Tosjai likās savāda. Viņa cieši paskatījās 11/ brāli, bet viņš novērsās.

Aizdomas nebija bez pamata! Vairakas reizes smagi nopūties, Tomeks nolēma atklat kārtis.

Tosja, paklau, ka tu doma, vai tētim dusmas nav drusku pārgājušas?

Drusku laikam gan. Bet viņš vakar ļoti ilgi savā istaba nevarēja nomierināties — staigaja un staigaja.

Varbūt viņš apdomāja jaunu projektu.

-jVarbūt. Nu un tad?

Paklau, kas būtu, ja es uz kādu stundiņu izskrietu?

—    Nekas.

Tu nopietni ta doma?—Tomeka balss kļuva drošākā.

Vai tiešām?

Ja, tiešam, jo es domāju, ka tu nekur neiesi.

Ee . . . tu nu gan esi burtakalps . . . šodien taču tētis nemaz neatgādinaja, ka man te jātup ka ieslodzītam.

Vai viņš atkārto, ko reiz ir noteicis? Tomek, tu tai baseinā esi skleroze iedzīvojies. Vai tev aizmirsies, ko nozīmē viņa aizliegumi?

Nav aizmirsies, — Tomeks drūmi atņurdēja, — bet, redzi, ir tada situācija . . .

Kas par situāciju? Izmet to no galvas! Labak ņem un mācies vēsturi, lai tev būtu ko darit.

Labi. Ja tu ta saki, tad es tev par prieku varu ari vēsturi mācīties.

Man par prieku? Vai man rudenī būs japarliek tas nelaimīgais pēceksāmens vēsturē?

Tosja, es eksplodēšu, — Tomeks neiztureja.

Eksplodē, bet pirms tam nomizo kartupeļus, — Tosja juta, ka ir iespeja izmantot situāciju.

Labi, nomizošu — un vispār līdz četriem es tev izdarīšu visu, ko vien tu liksi. Pat logus varu nomazgāt . . .

Nu, re, cik žēl, ka māmir.ia pirmdien nomazgaja visus četrus

logus.

Nekas. Man vienalga — ko vien tu teiksi. Līdz pulksten četriem.

—   Nekur tu neiesi.

Tosja, esi cilvēks!

—   Tomek, izbeidz, — masa uztraucās. — Vakar jau tu izstrādāji tadu numuru, un šodien tev atkal jau kaut kadi pekstiņi prata? Vai tu tēvu gribi kapa iedzīt?

Tosja, vai tu spēj saprast, kas ir vīra gods? Es varu iedomāties, cik tev tas grūti nakas, tomēr pamēģini, apdomā — mans gods ir uz spēles!

—   Interesanti, kas noticis?

Labi, es tev pateikšu. Jo vairāk tāpēc, ka tas viss tevis dēļ.

—   Manis deļ? — Tosja brīnījās.

—   Jā. Saki — vai tu viendien sēdēji pie loga un tamborēji? Sēdēji. Tevi pamanīja viens no manas klases puikam — Česeks' Ulanovskis un sastāstīja visiem, ka tas esot bijis es. Es mājas velkot sev mugurā punktainu blūzīti, liekot krellītes ap kaklu un noņemoties ar margrietiņu tamborēšanu. Kā tev tas patīk?

Tie nu gan ir podi! — Tosja skaļi iesmējās. — Tagad man nak prata: uz ielas pretī mūsu logiem vienu dienu nostājās kāds puika un sāka blenzt kā teļš uz nokrāsotiem vārtiem. Nekauņa pēdējais! Es gribēju viņam paradīt mēli, bet aizvilku tikai šim deguna priekšā loga aizkariņus.

Ja, tieši tā viņš stastīja. Nu, vai tu tagad saproti?

—   Nu labi. Viņš tā domāja, bet vai tu viņam visu izskaidroji?

Tas nav tik vienkārši. Tu visu laiku biji slimnīcā, un ne

viens par tevi neko nezina. Mēs bijām izbraukuši ar māsām zaļumos, bet tevis nebija. Mati tev tagad tikpat īsi kā man, sajaukt var kurš katrs.

Šausmas! — nopūtas Tosja, — es vairs nevaru sagaidīt, kad man tie mati ataugs.

Klausies, man ir ideja: mati sagadaja mums nepatikšanas, lai mati visu vērš par labu!

Izbeidz, es neko negribu dzirdēt! Kas tur būtu ko apvainoties? Matu deļ tevi noturēja par mani, tad ir nu gan nelaime! .la mani noturētu par tevi, vai tad es ta uztrauktos?

A . . . tas būtu pavisam kas cits. Nav tādas meitenes, kura negribētu būt puika. Diemžēl — būt puikam nav nemaz tik viegli.

-     Jasmejas! Tas ir daudz vieglāk nekā puikam būt par meiteni! Vai tu maz vari iedomāties, kas meitenei tikai nav jāmāk.

-     Tosja, nestridesimies! Es tev saku—ja es nebūtu zens, tad varbūt es pat gribētu būt meitene. Pec manām domām kas nekaiš meitenēm: «Meitiņ, Tosīt, vai tu negribi šo, vai tu negribi to?» Bet mani tik vienmēr suni. Puikam jabūt stipram, tam viss jāpacieš. Un, goda vārds, es visu varu paciest, tikai: ja aizskar manu godu, tad ir cauri! To es nekādi nevaru piedot un katram lieku pie sirds: ja iedomāsies man godam kantes rīvēt, tad . . . Ne, es nevienam nejaušu sev kapt uz galvas . . . Skaidrs? . . . Lai tikai pamēģina! . . .

Kads sakars godam ar tamborēšanu? Muļķības.

Nē, Tosja, ne! Nu paklausies: ja, piemēram, kāda tava draudzene citam mēģinātu iestāstīt, ka pati savam acīm redzējusi, ka tu . . . dzen sev bārdu . . .

—   Es? Dzenu bārdu? Kas par niekiem?

Redzi nu! Man drīz vien jau būs jasak skūties. Nu, un, ņemot vērā šo mūsu abu lielo līdzību … Ja palaistu tadas baumas . . . Vai tev tad patiktu iet skaidrot un pierādīt? Bez tam tu to varētu ari nezināt, jo aprunāšana notiktu tev aiz muguras, pat kaimiņu skolā varētu tenkot: «Vai zināt, ir tada meitene Antonija Jastšeinbska, meitene, kurai aug barda . . .»

Brr! … Ko vel neizdomāsi! Tosja šausminajās.

Un ņem vēl vēra: ja tev patiktu kāds zēns, kurš, padzirdējis tadas runas par tevi . ..

—    Kura meitene tad tev patīk?

Man? Kura meitene man patīk? — Tomeks gribēja pārvērsties par vienu lielu jautajuma zirni. Ja viņam tas būtu izdevies, tad ši jautajuma zīme Initu bijusi koši sarkana krasa.

Nu labi, — To’sja apžēlojās, jo braļa apsvērumi viņai likās pietiekami svarīgi. Es tev palīdzēšu . . .

—   Tosja, tu esi vis . . .

—   … un es iešti tavā vietā uz šo tikšanos.

Vai tev prāts! Labi, tu aiziesi — un kas būs? Vai tu mānā vieta kausies?

Kāpēc gan ne? Es aiziešu un pateikšu visu, ka ir.

Ej nu tu! Velna milti! Man Cesekam jāsadod pa mici!

Tu nedrīksti iziet no mājas. Vai tu to saproti? Ak kungs! Ir nu gan cieta galva!

Es ar tevi nerunāju! Tomeks iekliedzās un dusmās pat trieca dūri uz galda, bet trāpīja uz galda malas un nosūkstijās iiiz sāpēm. Ar nicīgu sejas izteiksmi iegāja istaba, izņēma no grāmatplaukta kādu biezu gramatu un saka uz māmiņas divāna to lasīt.

Tosja virtuvē gatavoja pusdienas. Viņai šoreiz neveicas. Te kaut kas izkrita no rokām, te priekšauta stūris aizķeras aiz i/lietnes malas — un viņa to ieplesa. Jo ilgāk, māsa apsvēra braļa likstu, jo vairāk juta viņam līdzi. Meitenei netrūka izteles, turklāt naca prātā, ka viņš pirms dažām nedēļām stāstīja, cik gruti mācību gada beigas «ielekt» jauna klases kolektīvā. Viņai ši situācija bija skaidra. Bet šī situācija, kura brālis patlaban bija iekūlies, rādījās vēl sarežģitaka. Daudz sarežģītaka!

Vairakkart viņa iegaja istaba, izlikdamas, ka jāielūkojas savā koferī vai māmiņas drēbju skapi. Tomeks gulēja ka sastindzis un, zobus sakodis, skatījās viena un tani pašā ilustrācijā.

«Ak vai,» Tosja izmisusi domāja, «ko lai es daru? Ko lai es daru?»

Abi, ne vārda nebilzdami, steigšus papusdienoja. Tomeks, kam. parasti ar vienu šķīvi bija par maz, eda gariem zobiem, lai gan Tosja bija izvārījusi viņa iemīļoto skābeņu zupu ar rīsiem. Ari !'.urķu salātus krējumā brālis tikai paknābāja. Tosjai likās, ka viņš ir kļuvis tads ka bālāks, un sirds masai tapa arvien mīkstākā.

Pēc pusdienām Tosja mazgaja traukus, brālis atkal gulšņāja uz dīvāna.

«Vai tas ir taisnīgi: man vienai jāstrādā, bet viņš var pārdzīvot. Viņam, redz, kads godam kantes rīve!» meitene gribēja sevi iežēlināt un uzkurināt dusmas pret brāli, tomēr tas laga neizdevās.

Pēkšņi Tomeks sparīgi iesoļoja virtuvē un paziņoja:

—   Vēl pusstundu es varu gaidīt. Bet ne mirkli ilgāk.

Māsa tikai uzmeta viņam pārmetošu skatienu.

Tosja, vai atceries — avīzē bija ziņa par to, ka māsa slimajam brālim atdevusi savu nieri?

—   Jā, bija tāda ziņa. Ja vajadzētu . . .

-     Lūk, taisni tur tas suns aprakts: ja vajadzētu, tad es, tavai zinašanai, atdotu tev abas! Bet tu . . .

Mīļo Tomek, — Tosja tikko valdīja asaras, — vai es tev negribu palidzēt? Bet tētis! Tētis! Vai mēs abi svēti nenosolijamies māmiņai, ka saudzēsim viņa veselību un mieru? Bet tu jau vakar uztaisīji jampadraci.

—   Vai tad es gribēju? Tas neskaitās.

Toties šodien tu apzināti gribi izdarīt pārkāpumu.

-     Nē, negribu. Paklau, tētis teica, ka pārnāks tikai vakarā mājās, pareizi? Bet es četros izšaušos uz vienu stundu, pats augstākais, uz pusotram.

-     Nē, Tomek, nē. Es tevi ļoti lūdzu, nedari to! Tēvs var piezvanīt.

Lai zvana! Balsis mums abiem gandrīz vienādas.

—  Un ja nu viņš pārnāk pirms tevis vai vispār . . . Vai tad tu tēvu nepazīsti? Ne no šā, ne no tā viņš var ar taksi atbraukt uz maju pēc kaut kādiem aprēķiniem, pec kaut kāda rasējumu ruļļa.

Lauj man pateikt līdz galam! Es esmu apsvēris plānu visos sīkumos. Es izeju no mājas. Tu paliec manā vietā. Tev jāuzvelk manas sportenes un vējjaka, krellītes no kakla nost — sedi un mācies vēsturi. Ja tiešam atgadās, ka tēvs pēkšņi atbrauc, tad tev jāsēž virtuve kā statujai.

Tu jau zini, ka tēvs, būdams dusmīgs, nekad nerunā. Viņš tev, Tomekam, pat neatbildēs, ja tu viņu uzrunāsi.

Bet ja nu viņš jautā pec manis, Tosjas?

Nejautās. Vari man ticēt! Bet, ja jautās, tad tu atbildi tada sagrauztā balsi, kas liktu viņam noprast, ka es nožēloju savu rīcību: «Māsa aizgāja pie draudzenes.»

Ja, tu patlaban briesmīgi nožēlo savu rīcību! — Tosja aiz-

svilas.

-      Kad vajadzēs, tad nožēlošu ari, bet attiecības ar vecākiem jabūt diplomātiem. Kad būsi manos gados, tad tu to sapratīsi! Nu, vai viss skaidrs? Iet ta lieta?

Nē, ne! Man bail! Man bail! Tomek, apžēlojies! Es nomiršu iiiz bailēm!

Ka tad, ka tad! Ta ir īsta skuķu valoda: man bail, es nomiršu aiz bailēm, mani trieka ķers! Visos grūtos brīžos sievietes (Vibst, it ka tā tam ari vajadzētu būt. Tā tieši ir jūsu priekšrocība ši gļēvulība. Jā. Man arī ir bailes, es ari varu iedomāties, kas šeit notiktu, ja tēvs pamanitu, ka esmu pārkāpis viņa noteikumu. Ārprāts!!!

—   Redzi nu!

—   Redzu, baidos, bet es rīkojos. Rīkojos, kā virietim pieklājās, un beigta balle, finita, la fin, točka, punkts! Starpība starp mums abiem ir tā, ka es uzdrošinos uzņemties atbildību, bet tu — tikai tncet un drebēt!

Starp citu, starpība starp Tomeku un Tosju slēpās vēl tanī apstākli, ka Tomeks prata pretinieku apvardot, viņu pašu pie varda nemaz nelaizdams. Tosjai, kaut arī viņa bija meitene, tomēr nebija tik veikla mele. Un arī patlaban viņa nebija spējīga parIraukt brala vardu plūdus, kaut ari vienā otra bridi grasījās jau kaut ko bilst.

Un to tu ņem vērā, — Tomeks vel nelikās mierā, — es aizeju. Visu esmu apsvēris, lai nodrošinātos pret pārsteigumiem. Ja tu mani klausīsi, tad nekas, itin nekas nevar notikt; uz galvas slavēdams, es to varu apzvērēt. Bet, ja tu mani neatbalstīsi, tad atceries: tavas ietiepības dēl tēvs var dabūt galu.

Tosja sažņaudza rokas, it kā visus labos garus piesaukdama.

Ja! To tu zini, ka tevs ir briesmīgs holēriķis, viņš dabūs nervu lēkmi — un cauri, bet tas būs bezgala žēl, jo otra tada tēva vairs pasaulē nav. Saki, ko gribi, tas tomēr ir čoms uz goda, viņš prot uzņemties atbildību, sarežģītos momentos smadzenes viņam strādā. Žēl, ka visu to no viņa esmu mantojis tikai es.

Ak vai, ak vai, kāpēc māmiņas nav mājās! — Tosja raudāja.

—   Man^arī žēl, māmiņai ir pieredze. Māmiņa zina, ka tevu vajag saudzēt. Kā tad bija ar manu pēceksāmenu? Mēs norunājām, ka tētim neko neteiksim. Un, ja viņš par varēm neprasītu uzrādīt liecību, nebutu to uztraukumu. Ko lai dara, ta nebija mana vaina: viņš pats ietiepās. Bet tagad . . . cs pazudu. Vēstures gramata ir koferi paša virsu. Arivederči! Adjē! Čau! Ja pasaule ies bojā. tad ne manas vainas deļ.

Tosjai no visiem šiem piekodinājumiem galvā dūca, dunēja deniņos, saka sāpēt pakausi. Viņa iedzera aukstu ūdeni. Tas mazliet līdzēja.

Ko viņa varēja darit? Ar varu brālis tik un tā nebija noturams. Viņš vienmēr rīkojās pēc sava prata. Tapat ka tēvs. Nebija jau pirmā reize. Ja reiz ietiepās, tad tur nelidzeja it nekas. Vai viņa bija vainīga, ka Tomeks atsities tēvā?

-      Lai notiek kas notikdams! — viņa noteica un devās uz vannasistabu noskalot saraudāto seju. — Var vel ienākt kāda draudzene, brīnīsies, kas man lecies.

Tam bridi iezvanījās telefons.

Vai Tosja? Ta esmu es, Krisja. Atnāc pie manis, es tevi lūdzu, man tev vesels lērums jaunumu. Ne, es netieku arā, vecāku nav mājas, sēžu pie mazulītes ka piesieta. Tu ari netiec, nopietni? Vai, cik žel! Pagaidi kāds zvana pie durvīm. Piezvani man vēlāk! Obligāti! Atā!

Tikko Tosja bija paguvusi nolikt klausuli un paspert soli sānis, atkal iezvanījās telefons.

—   Hallo, vai tas būtu Jastšembsku dzīvoklis? Vai es varētu runāt ar inženieri Jastšembski?

—  Nē, tētiņa nav mājās.

Žēl, man ļoti steidzama darišana. Es jums zvanīju no rita vairākas reizes, bet nesekmigi. Vai es runāju ar delu Tomeku?

—   Ne, šeit meita Tosja.

Loti patīkami. Te runa inženieris Kuliks. Kur es varētu sastapt tēvu?

Tētis ir pie inženiera Uhmaņska, pierakstiet, lūdzu, telefona numuru!

Paldies! Betvai Tomašs ir mājās?

—   Nee . . . ja, ja, inajas, viņš ir majas, tikai . . . patlaban guļ.

Nu tad lai ceļas augša un sapošas ceļam. Velakais, pec

stundas es pec viņa iebraukšu. Uz redzēšanos!

Tosja atslīga pret krēsla atzveltni blakus telefonam. Reize ar Izbili viņa izjuta ari gandarījumu.

Nu, vai es neteicu? Vai es neteicu? — viņa skaļa balsi .11kartoja. — Pec stundas! Un ja nu Tomeks nepagūst atgriezties?

Atkal iezvanījās telefons:

—   Vai Tosja? Pasauc man Tomeku!

—   Tomeks klausās!

Tas esi tu? — tēva balss uzreiz pārvērtās. — Bet kur Tosja?

—   Viņa aizgāja pie draudzenes.

Kā tad tā? Nu, nekas. Klausies: sagatavo visu, kas jāņem līdzi. Pēc stundas vai varbūt pat mazliet ātrāk pēc tevis iebrauks virsmežzinis Kuliks. Viņš šodien atbraucis uz kaut kadu konferenci, dodas atpakaļ uz Ļubļinu ar automašīnu. Viena vieta viņam ir brīva, viņš tevi aizvedis pie tēvoča Stefana. Tēvocis neatbrauks, Ka bija solījies. Saproti? Sagatavo visu, kā nākas. Lai nav jakavejas — viņš nevar gaidīt. Es varbūt … — saruna pārtrūka.

Kada toni tēvs runāja! Ka ar svešu. Nē, vel dzedrāk. Tik dusmīgs viņš bija uz Tomeku! Un ko varēja nozīmēt: «Es varbūt . . .»? Droši vien: «ari atbraukšu». Kaut tikai viņš nesteigtos!

Drošības labad Tosja uzreiz nomet kleitu, uzrauj sportenes un uzvelk Tomeka krekliņu. Iemet acis spoguli. Tomeks kas Tomeks! Ir nu gan teātris! Tosjai ļoti patik spēlēt teātri — pārģērbties. Ari patlaban viņa izjūt šo prieku. Varētu [auties šim priekam, ja šermuļi neskrietu pār muguru un neaizrautos elpa: ja nu tēvs pieķer šaja teatrālajā izdarība? Un ja nu šis virsmežzinis atbrauc, iekams Tomeks pagūst atgriezties!

Tosja apsēdas pie galda ar kadu grāmatu rokas. Burti viņai ņirbēja gar acim. Galvā domas jaucas juku jukām. Ko darīt? Viņas rīcībā ir viena stunda. Tas ir daudz! Nē, tas ir ļoti maz. Ja Tomeks nepagūs atgriezties, viss naks gaismā. Tēvs dusmosies! Un kā vel! Par nepaklausību; par pazaudēto ērto izdevību nokļūt pie tēvoča, par neziņu, kā Tomeks galu gala tur tagad nokļūs. I’ar liekiem izdevumiem! Tevs šaja jautājumā ir ļoti jutīgs.

Ak vai! Ak vai! — Tosja vaimanaja. — Ak šausmas! — Un vienlaikus viņa ari smējās, iedomadamās Tomeka izbrīnu.

Viņa iedzera vēl vienu malku auksta ūdens.

Tomeks pavisam nesen sacīja: «Pamēģini pieņemt vīrišķīgu lēmumu grūtā bridi». Nu, mēģināšu ari!

Vispirms vajadzēja pārbaudīt koferi, vai viss ielikts līdzi. Ak ja, māmiņa bija piekodinājusi paņemt mednieku desiņas. Veļa, zābaki, kapzeķes, peldbikses, kabatas portfelis, divas divdesmitzlotu banknotes, skolnieka apliecība. Vēsturēs grāmata jānoliek paša apakšā. Koferis kārtībā. Vējjaka ar silto paoderi karājas uz pakaramā. Svīteris ir. Treniņterps ir. Kas Tomekam bija mugurā? Kaut kas šausmīgi novalkāts. Izbalējis, gaiši zils, ar gudru ziņu uzvilkts — kautiņam piemērots. Kaut tikai nu nepārnāktu ar zilu aci, ka tad varēs izskaidrot, kur dabūjis zilumu? Vai ar mani kāvies?

Tā, nu viss, šķiet, būtu. Kaut tikai atgrieztos pirms tēva un inženiera. Ja pagūs, tad viss kārtībā, nepaspēs pat notrukties. Pateiks: «Es teicu, ka būšu, un, re, esmu. Bet tu, jēradvēsele (ta viņš sacīs, Tosja gatava galvu likt ķīla), tu, jēradvēsele, ģibi vai nost aiz bailēm. Pilnīgi lieki, jo es vienmer zinu, ko daru!»

Tā viņš dižosies … Ja pagūs . . .

Bet ja nepagūs? Tosja skatās pulkstenī, patlaban ir puspieci. Atlikusi tikai pusstunda. Kā tas laiks skrien! Nupat vel bija četri. Ja Tomeks nepagūs, nu tad ta viņam arī vajag! Ta viņam būs mācība.

Un Tosja pieķer sevi pie domām, ka viņa gandrīz vai priecāsies, ja Tomeks nokavēs.

Viņa tēvam neko nesacīs. Nekādā ziņā. Tad jau viņa bus galvena cieteja, jo tēva dusmas visbriesmīgākās ir pirmajā brīdī. Tevs uz viņu dusmotos pār to, ka atļavusi, it ka viņa butu varējusi aizliegt. Nē, tik muļķe viņa vis nebūs. Viņai galu galā ari ir galva uz pleciem, lai padomatu, ka pasargat tēvu un . . . sevi.

Nu jau Tosja pavisam mierīgi apsver situāciju. Ja Tomeks nokavēs, tad viņa brauks brāļa vietā. Kas būs, tas būs. Un Tomeks lai tad velk viņas kleitu mugurā. Un lai brauc pie krustmātes Isijas — un lai izbauda «pasakaini vieglo» meitenes dzīvi.

Bet kā lai brālim visu izstāsta, kā lai viņu brīdina, lai neizjauc spēli?

Atkal jaunas grūtības! Tosja, pārģērbusies par Tomeku, aizbrauks, un pēkšņi pie durvīm atskanēs zvans, tēvs atvērs durvis, un Tomeks nāks iekšā! Tas nu gan butu numurs!

Tosja paņem papīra lapu, bridi domā, tad steidzīgi raksta:

Dārgo māsiņ!

Grūta dzīves bridi es nolēmu rīkoties vīrišķīgi. Mani gaida pasakaina dzīve. Tādu pašu noveļu ari Tev. Oke!

Arivederči! Adje! Čau!

Tavs brālis Tomass

Apzināti viņa nomet uz kušetes punktoto kleitiņu. Un neaizmirst atstat turpat ari krellītes.

Atskan durvju zvans. Tomeks noliek salocīto vēstules lapu pie puķu vāzes virtuvē uz Tomeka galdiņa un skrien atvērt. Ja, las ir inženieris — virsmežzinis.

Ka, klajas, Tomek? Es esmu inženieris Kuliks. Es runāju ar tavu māsu un tēvu. Vai esi saposies?

Jā, pilnīgi. Jāpaņem tikai koferis.

Lieliski! Baiļojos, ka neiznāk tuļašanas. Dod šurp savu nesamo! Un kur ir mētelis? Kur cepure? Kartība. Gājuši. Vai mājās kads paliek?

Ne. Atslēgu es noglabāšu zināmā vieta.

Izejot pa vārtiem, abi redz tēvu piebraucam ar taksi.

Abi viri nosauc savus uzvārdus un apmainās laipnibām. Vieglaja automašīna pie stūres sēž kads virs un vel viens aizmugures sēdekli. Tosja bikli sasveicinās. Vai kāja jāpievelk vai nav jāpievelk? Viņai ierada vietu aizmugurē. Meitene apsēžas. Inženieris atvadās no tēva, kurš ari radās satraucies, jo noņem brilles un liek atkal uz acīm. Pēkšņi, izņēmis no kabatas portfeļa banknoti, iebāž «dēlam» vējjakas kabatā.

Ja, — viņš saka, — ko tad es gribēju teikt? . . . Pasveicini levoci un, jā … tā sakot, turies. Turies! — atkarto un uzsit Tosjai uz pleca. — Paliec sveiks!

Viņš aizcērt automašīnas durtiņas. Māj ar roku.

Tosja ātskatas. Caur logu redzams, ka tevs iekāpj taksometrā, kas viņu gaidījis. Meitene atviegloti uzelpo: Tomeks pārnāks pirms viņa.

Vai tev patīk braukt ar automašīnu? — inženieris Kuliks Ialitā Tosjai.

Jā, patīk.

Vai esi kādreiz tādu gaisa gabalu braucis?

—   Neesmu vis.

«Nu, sitas pilsetnieciņš varētu būt runīgāks,» nodomā Kuliks. «Vārdi ar knipstangam no mutes jāvelk ara.»

Viri sak savā starpa sarunāties par notikušo konferenci, par koku sagādēm, mežu stādīšanu, par kaitēkļiem. Tosja pūlas sekot sarunai, beidzot iešūpota un pārdzīvojumu nogurdināta iemieg.

VI

Tomeks, kaut ari ar nobrāztu vaigu, pārnāk mājas ka uzvarētājs. Vaiga apskadē Česeka nopelnu nav itin nemaz. Česeks gan cīnījās gods godam, bet Tomeks pats apveldamies bija iearies ar degunu zemē un uzgrūdies kadam sprungulim. Viņi kūleņoja ne vienu reizi vien. Vispār jāteic, ka Česeks iedvesa Tomekam zināmu cieņu. Kaušanas izvērtās diezgan sīva. 'Tomekam arī tika ne viens vien zveliens. Tomēr viņš uzvarēja, turklāt ar triumfu. Piespieda česeku pie zemes un uzsēdās jāteniski virsū, un sekundantiem— Janušam, Rafekam un Risjam — par viņa pārākumu nebija nekādu šaubu. Bet, ievērojot pastāvošo rituālu, Tomeks jautaja:

—   Vai dabūji?

—   Ja. Dabūju.

—   Vai pietiks?

—   Ja, pietiks.

—   Vai būs ko noguldīt uz krājgrāmatiņas?

Ja, būs ko noguldīt uz krājgrāmatiņas, — česeks stenēja pec katra jautājuma.

Lai tikai viņš butu pameģinajis neatbildēt, ka pienākas. Dabūtu vel otrti^

Ak, kas ta bija par patīkamu sajūtu! Tomeks ta izrieza krūtis, ka ieplēsta blūzes piedurkne vīle pašķirās vēl vairak. Labi, ka bija uzvilcis veco blūzi. Galviņa strada viss jau iepriekš bija apsvērts. Bet Tosj'a gribēja viņu no šī prieka pasargat! Dumiķe! Tūlīt viņš masai pieradīs, ka pasaule pieder drošajiem. Tikai drošajiem! Oke!

Pie dzīvokļa durvīm Tomeks tomēr zvanīja piesardzīgi. Neviens nenāca atvērt. Piezvanīja skaļak — ne čiku, ne grabu. Vai tad māsa būtu kaut kur izgājusi? Palūkojas slēptuvē ja, atslēga bija nolikta! Idiote! Un ja nu tēvs būtu piezvanījis? īsta idiote! Tā taču var visu salaist delī. Viņš. iegaja dzīvoklī. Neviena nebija. Viņš jau bija izdomājis, ka varēs izlocīties. Pateiks, ka bija aizliegts iziet no virtuves. Telefons zvanīja, bet viņš sēdēja virtuvē un neuzdrošinājās iziet. Tosjas nebija mājās. Ko viņš varēja darīt?

Gribējās dzert. Tomeks pielēja pilnu krūzīti un apsēdās pie galdiņa. Ak, cik tīkams bija vess ūdens pec tadas plūkšanas. Pag, kas tad tas? Kas tur rakstīts?

Tomeks izlasa vienreiz. Izlasa otrreiz. Neko nesaprot. Kas tie par jokiem? Paskatās pulkstenī — seši. Kāpēc Tosjas aizvien vel nav mājās? Viņš izlasa zīmīti vēlreiz un jau sāk šo to aptvert, bet domu, kas ienākusi prātā, viņš atgaiņā kā uzmāctgu mušu. Ne, tas taču nevar būt!

Viņš palūkojas zem kušetes. Velna milti! Kofera nav. Iesteidzas .priekštelpa vējjakas nav! Cepures nav! Viņš iededz gaismu, bet savas mantas tik un ta nevar ieraudzīt. Istaba Tosjas koferis gan ir! Piķis ar āra! Ko tas varētu nozīmēt? Viņš vēlreiz parlasa māsas rakstīto zīmīti. Un attopas: Tosja ir aizbraukusi viņa vietā. Bet kāpēc? Tēvocim Stefanam taču bija jāatbrauc tikai rīt — rit, ne agrak! Bet ja nu tēvocis ir atbraucis šodien? «Ta bez brīdināšanas?» — Tomeks bija sašutis, bet pēc brīža norimās: «Varbūt viņam kas atgadījies? Bet kas tai Tosjai lēcies? Tadā gadījuma viņai vajadzēja . . . viņai vajadzēja . . .» Nē, kamēr Tomeks nezina visu, kas šeit noticis viņa prombūtnē, viņš nespej pateikt, ka māsai vajadzēja rīkoties.

Viens gan viņam bija skaidrs: noticis kaut kas briesmīgs. Nu viņam būs tēvam viss jaizstāsta un . . . un tad? Tomekam atkal pietrūka atbildes.

Iezvanījās telefons. Tas bija tevs.

Tosja, kāpēc tevis nebija mājās, kad Tomeks brauca projām? I smu mazliet noraizejies, vai tikai viņš paņēma visu, kas bija laņem līdzi. Kaut vai to pašu mācību grāmatu. Kur tu biji aizgājuši? I' ,is tas par neatliekamam darīšanām? Nu, zeperis ir projām. Vispār la bija jauka izdevība aizbraukt ērtāk un ātrāk. Tomeks bija tads jocīgs, varbūt viņu grauza sirdsapziņa par to vakardienu? Paklau, meitiņ, es pārnākšu ap deviņiem. Vai tev vienai nebūs bail? Nu, es jau zinu, ka tu man esi dūšiga. Vakariņas paēdīšu šeit. Vari mani negaidīt. Un klausies! Tomeks aizbrauca dienu ātrāk, tāpēc ari tev nav vajadzības tada sutoņa vienai pašai nīkt pilsētas mūros. Es jau aizsūtiju telegrammu krustmātei Isijai, lai rit tev atsūta preti pajūgu. Vilciens atiet vienpadsmitos četrdesmit. Sagatavo visu ceļatn! Atā, mīļumiņ! Drīz būšu mājās.

Tomeks vēlreiz pārlasīja viņam atstāto zīmīti. Nu viss kļuva skaidrs. Tatad nu ir pienākusi viņa karta pieņemt vīrišķīgu lēmumu.

Bet kāds solis patlaban Initu visvīrišķīgākais? Atzīšanās tēvam? Vai traks! Tomekam auksti tirpuļi parskrēja pār muguru. «Tomeks» tatad ir aizbraucis, telegramma ir nosūtīta, pajūgs rīt bus preti, beidzot tēvam atkritīs domas par māju. Tomeks to saprot un lieliski var iedomāties, kas tas bus tēvam par atvieglinājumu. Ja tēvs ar viņu (nevis ar māsu) būtu runājis pa telefonu, tad viņš katrā ziņā būtu piebildis: «Ak, jūs man esat kā krusts kaklā!» Bet Tosjai — tai jau: «Ata, mīļumiņ!» Bet šī, paimeitiņa, aizbrauca, un nu šai būs ko trūkties. Pie tēvoča vajag ar zirgiem jat («vai, man bailes!»), tur ir zivju dīķi («vai, man bail no sliekām!»), tur nav talu vēžuplte («vai, man bail no vēžiem!»). Nu tik viņai būs dzīve ka pasaka, kā viena īsta brīnumu pasaka. Un viņa tur varēs dzīvot dziedādama. Dziedās, ai, ka dziedās! Viens ir skaidrs: vai 11u Tomeks tēvam visu izstāstīs, vai ari pārtaps par Tosju. Ta ir ļoti grūta izvēle, bet trešā varianta nav.

—   Nu, pamēģināsim! Ja jau viņa var padziedāt, vai tad nu man ari nebūs dziedamās rīkles!

Izteicis šo pēdējo teikumu, Tomeks neizmet kā parasti: okē! Pilnīgi pareizi!

Viņš paņem punktaino kleitiņu un dodas uz priekštelpu. Vienigi tur ir liels spogulis. Novelk krekliņu — oho, kas par zilumiem uz pleciem! Kleitai ir īsas rociņas, zem tam vid meļi zilumi vistas olu lieluma. Neko nev^r darīt, jāvelk svītrainais krekliņš. Izskatās gan mazliet jocīgi, bet kas par to? Tomeks apskata sevi spoguli un ierauga tanī vieta, kur būtu jabut kabatiņai, tadu ka maisiņu. Ir nu gan mode! Ai, nē! Viņš krekliņu uzvilcis otrādi. Patiešām, re. kur izgriezums ar izšuvumiem. Vēl jāuzliek krellītes! Nu, tagad Česeks var uz viņu bolīt acis!!!

Bet ko lai iesāk ar nobrāzto ģīmi? A, vajadzēs teikt: kad es no draudzenes drāzos uz mājām (drāzos! idiots!), nevis drāzos, bet nācu (varbūt: mierīgi nācu?) no draudzenes uz mājām, paklupu un nokritu uz ģīm . . . (idiots!), uz sejas, uz sejiņas! (Tā tikai vel (ruka, ja pateiktu: nolikos uz purna!) Japieliek auksta komprese, tik traki varbūt neizskatīsies. Bet ja nu tēvs pazīst? Nepazis uz galvošanu! Māmiņa pazītu uzreiz, tur nu nav nekādu šaubu!

Ak māmiņ, mīļo māmulīt! — liriski nopūšas Tomeks.— Labi, ka bānis atiet jau rīta puse. ,)a atietu pēcpusdienā, tad man ka Tosjai vajadzētu gatavot pusdienas! Šausmas! Bet tagad ielūkosimies koferī.

Visus punktainos un puķainos apģērba gabalus Tomeks bez /.elastības izsvieda lauka, nez kapec uzskatīdams, ka tie nav cienīgi apsegt viņa zilumiem klāto, vīrišķīgo miesu. Visaugstako atzinību izpelnījās rūtainie skotu svārki ar ielocem. Skotija vīrieši, luk, tādos svārkos staigājot. Tie labi saskanēja ar balto garpiedurkņu sporta blūzīti. Re, un ir vel otra tada zilpelēka blūzīte, ari tā derēs. Par laimi, ir vēl arī sporta biksītes! Un kas tas tads? ā, tas ir sauļošanas kostīms ar ģeometriskiem rakstierņ — var paņemt. Te veļa. Ka viņš to varēs valkāt? Ārā! Nē, labak tomēr paņemt! Tur taču būs jadzīvo veselu menesi, nāks veļas dienas, ko tad? «Kā te gadījušās šīs zēnu bikšeles?» krustmāte brīnīsies. Jā, un, ja ir pateikts «a», tad jabut gatavam teikt «b». Re, kur nazis! Attapīgā, mīļā Tosja acīmredzot to pēdējā brīdī iemetusi koferi. Bez tada naža nudien vispār žel būtu braukt brīvdienās.

Kārbiņa ar diegiem, adatām, šķērītēm, ar kaut kādiem gredzentiņiem, krellitem — pie joda, kam tas viss vajadzīgs! Ne! Var tomēr noderēt, turklāt kastīte būs ļoti piemērota sliekām. Sestās klases vēstures gramatas nav? Ļoti žel. Bet ta nav mana vaina.

Kas vel būtu jāpaķer līdzi? Kāds gabals makšķerauklas, paris aķišu, ar to visu dažas meitenes aizraujas. Ventiļa gumija? Jāpaņem. Pavisam viegla. Tomeks nekļūdīgi atrod teva atvilktnes vīstokli ar makšķerāķiem un kaprona auklu. Viņš tikai aizņemas, augustā atdos. Kārtībā!

Ui! Kā gribas ēst! Viņš uzliek tējkannu vārīties, nogriež maizi, no ledusskapja izņem kotletes. Tēvs jau teica, ka neēdis.

Tikai no viņa jāuzmanās. Tomeks vēlreiz nostājās spoguļa priekša. Saglauž matus. Paķer kādu lupatiņu, samitrina to ūdeni un uzliek uz nobrāztā vaiga.

Brīnišķīgi! Puse no vaiga aizsegta. Tagad tevs var nakt.

VII

Tēvs ienakdams saka:

. — Tosja? Kas tad tev?

Ai, tētiņ, paklupu, no Krisjas mājās nākdama. Steidzos un pakritu uz kāpnēm. Ta nobrāzu vaigu, ka briesmas! Traki sap. Kad uzliek aukstu kompresi, kļūst vieglāk.

—   Radi šurp!

Tēvs uztraukts ved «meitu» tuvāk pie lampas. Saņem «viņas» galvu abās rokas.

-      Jā, domāju, ka būs briesmīgāk. Vaigs tūlīt jānoskalo ar ūdeņraža parskābi. Vai, cik tu esi netīra! Re, te pie ausīm un uz zoda melnumi!

—   Tur kāpņu telpa nebija slaucīta, putekli vien nogriezās, bet es ta pārdzīvoju, ka ar tādu ģīm . . . seju pie krustmātes jābrauc … Un pavisam aizmirsās, ka jānomazgājas.

Tūlīt ej un nomazgājies! Ir gan bērni! Tikko mate pa durvīm laukā, viss jums uzreiz aizmirstas. Vai vakariņas paēdi?

—   Jā, ja! — «Tosja» atsaucas no vannasistabas. — Varbūt tu gribi teju?

Jā. Kadu tasi labprāt iedzeršu.

Tomeks ielej teju un ienes tēvam viņa istaba.

Vai tad tā-ir teja! Tosja, vai esi aizmirsusi, kada tēja man

garšo?

Vai, no tā kritiena man galva iet riņķi! — Tomeks murmina un aizskrien pēc tējas novārījuma.

Nu es saprotu, kāpēc Torneks aizbraukdams bija tads nomākts. — tēvs dara zināmu savu atklājumu. — Paskaties, nočiepis man makšķeraķus un auklu. Redzi, viss savandits. Tas nu gan ir rezgalis! Es taču viņam iedevu papilnam! Nu, re, tagad teja ir tāda, kādai tai jābūt. Tātad tu rit brauksi pie krustmātes. Es palikšu viens. Uhmaņska sieva arī rit aizbrauc. Šodien bija sarīkotas atvadu vakariņas. Paliekam abi ar Zeneku ka divi bāreņi. Strādāsim te pie manis. Iekārtosimies abās istabās. Ja tu, meitiņ, vel varētu visu lieko salikt skapi vai pabāzt zem gultas — lai nemaisās mums pa kājām. Skaidrs?

Iezvanījās telefons.

Tomeks skrēja pacelt klausuli, tēvs ar tējas tasi viņam sekoja.

Tā esmu es — Krisja. Kāpēc tu man nezvani?

-      Vai, Krisja, mūsu Tomeks aizbrauca uz laukiem, darba pilnas rokas! Tieši tad, kad es biju pie tevis, viņš brauca projām un apgrieza māju ar kājām gaisa! Vai tu puikas nepazīsti! Man bija jānopulas vaiga sviedros, kamēr visu uzposu!

Tu taču pie manis nemaz neesi bijusi! Ko tu tur fantazē? . . .

—   Nu kā tad! Un, kad kāpu pa tavām kāpnēm, paklupu un novēlos pa vairākiem kāpieniem. Ģim . . . Seja pēc ķema. Un rit man tada paskata … ar tādu seju jfļbrauc pie krustmātes! . . . Bet tētis stāv man tepat blakus un smejas.

Ā, es sapratu, tu Ieva klātbūtnē nevari man pateikt, kur

biji?

—   Jaaā!…

—   Skaidrs. Cikos tu brauc?

—   Vienpadsmitos četrdesmit minūtēs.

Nu tad es pie tevis atskriešu, man tev kaut kas japastāsta. Kaut kas kolosāls!

Eēē . . . Krisja, vai tu doma, ka man ir laiks klausīties? Man vēl koferis jāpako.

—   Es tev palīdzēšu. Tosja, tu redzēsi, cik kolosāli es māku sakravat koferus. Un kad es tev pastāstīšu par jusu Tomeku . . .

—   Par Tomeku?

Jā, man nupat piezvanīja 0ļa, viņa uzzinājusi no Marisjas, kam, starp citu, pateikusi Zjuta — tā, kura macas ar Jolu viena klase . . .

Ar Jolu?

Ja, tev sapņos nerādās, bet es tev pateikšu. Visu izstāstīšu, tas ir pārakais numurs! Tas jusu Tomeks — oi, oi! Pag! Māmiņa mani. sauc. Tatad rit es atskriešu pie tevis. Cau!

Ko viņa tev tur atkal stastīja par Tomeku? -tētis jautāja.

—   E, nieki . . . muļķības . . .

Varu iedomāties, kas tie par «niekiem» un kas tās par «mulķibām». «Tomeks? Ar Jolu?» — tēvs atdarina Tosjas izbrīnu. Vai tik nebūs jau sācis meitenēm skriet pakal? Nu pasaki, izstāsti man vienam.

Tomeks? Tētiņ, Tomeks, meiteni ieraugot, sarkst un balē. Kad pie manis atnāk Krisja, man aiz kauna vai zeme jālien, jo viņš ņem un aizbēg.

Ko tu saki? Nu ta arī vajag. Viņa vecumā zeni pret meitenēm vēl ir bikli un izvairīgi. Lai gan . . . pag, cik tad man toreiz bija gadu, kad es aizgaju uz pirmo randiņu? . . . Ha, ha, ha! Vēl nemaz nebija četrpadsmit, tatad es biju apmēram tads pats ka Tomeks, un viņu ari sauca par Jolu. Nē, nē, viņa nebija vis Jola, bet gan Jūlija! Tas bija tik romantiski! Ak, un man nudien likās, ka es esmu Romeo . . .

Tevs bija lieliska garastavokli. Vakariņas droši vien bijušas ar «stiprāku piedevu».

Zini, vienreiz šīs Jūlijas dēļ es aizmuku no stundām. Tikai csf ne skaņas, es tev to ka noslēpumu pasaku, Tomekam to nedrīkst teikt. Man ši Jūlija trakoti patika, viņa bija par mani galvas tiesu garāka un mācījās vecākā klase.

Tētiņ, vai tad tu ari?… Tu esi mucis no stundām? Patiešam? . . .

Kuš! Tosja! Par to tev nav jārunā. Es izpļāpājos, bet es paļaujos uz tevi, tu taču neesi pļapa. Vienu reizi, tikai vienu vienīgu reizīti! Meitenes dēļ. Bet ja tu zinātu, kā tēvs mani par to nomizoja! Dieviņ tētiņ! Tēvs bija brinišķlgs, bet tādos gadījumos viņš nepazina žēlastību. Mēs visi trīs no viņa baidījāmies ka no uguns. Viņš bija ātras dabas, u,n roka viņam bija smaga. Tāpēc es jus neperu. Tomēr neesmu drošs, vai nepienāks brīdis, kad Tomeks mani izvedīs no pacietības. Tatad viņš skrien tai Jolai pakal? Nu, diezin vai, viņš taču tads nevīža . . . Meitenēm nepatīk nevīžas.

Vai es pareizi saku? Vienīga laime . . . Zeni to apjauš un, kad sāk parādīt savu interesi par daiļo dzimumu, vairak rūpējas par savu ārieni. Bet pagaidi! Paklausies! Pirms dažam dienām es redzēju, ka Tomeks apgrieza sev nagus! Tik tiešam! Nu tad tik mums sāksies numuri!!!

Es iešu apmainīšu kompresi, — Tomeks izmocīja, — kad uzliek aukstu, tad mazak sāp.

To pateicis, viņš veikli izmanījās no istabas.

Naktī viņš slikti gulēja. Uz «sasodītas kušetes» tomēr bija ērtāk: Ka Tosja varēja gulēt tada gulta, kas pie katras sakustēšanas «staigaja»? Garais naktskrekls ar kruzuļaino apkakli ari visu laiku traucēja. Viņš pamodās no telefona zvana.

- Jā . . . — teica tevs, — es to nokārtošu, tu vari būt mierigs. Es tūlīt eju. Jā, viņa izbrauc šodien vienpadsmitos četrdesmit. Atgriezīšos, lai viņu pavadītu, un no stacijas taisnā ceļā došos pie tevis. Nē, ne, tas viņu apbēdinātu. Vakar nabadzīte krita un apdauzījās, tagad vēl guļ, jā. Nē, tikai šodien, parasti viņa ceļas pirmā, palīdz mātei. Meitai patīk man pienest brokastis pie gultas. Jā, nu, paliec sveiks! Savai sieviņai pasaki no manis mīļu paldies par tam vakardienas siļķītēm. Uz drizvi redzēšanos!

Tevs ienāk istaba un ierauga Tomeka pavērtās acis.

Ak tu, miegamice! Vai tad ta aprūpē tēvu, kad māmiņasmav majas? Man pašam bija jācep olas! Nu nekas, nekas. Saprotu: vakar tev bija liela noņemšanās ar pošanos ceļam. Meitiņ, es tagad skrienu, jo man ir steidzamas darīšanas Projektēšanas birojā. Atgriezīšos vienpadsmitos. Esi pilnīgā gatavībā. Noliec koferi pa ķērienam un ta talak. Es tevi aizvedīšu uz staciju. Nu, ka tev tas vaidziņš dzist? Paliec sveika, mīļumiņ! Ceru — tu te mazliet uzkopsi, vai ne?

Tevs maigi nomutē «meitu» uz pieres. Durvis aiz viņa noklaudz. Tomeks ar celšanos nesteidzas.

Ja . . . «nabadzite, meitiņa, miegamice, mīļumiņš» . . . Lūk, tāda ir dzīve meitenem. Un vari darīt, ko gribi. Skriet pie draudzenēm izpļāpāties… Piķis ar ārā!!! — Tomekam pēkšņi iešaujas galvā doma par gaidamo Krisjas ierašanos, un viņš zibenigi izlec no gultas . . . Pārsteigs vel nesagatavotu un pazīs!

Pidamies un tidarnies garajā naktskreklā, viņš skrien pie spoguļa. Vakardienas nobrāzumi nudien vairs nav tik manāmi. Apsartums pavisam pagaisis. Bet manevrs ar kompresi tomēr vel jāliek lietā. Komprese aizsedz vienu vaigu. Vai ausis tīras? Var uzskatīt, ka jā.

Tomeks žigli mazgājas. Bet ar mēru. Ko lai velk mugurā? Jāapģērbjas tā, lai pirms došanās uz staciju vairs nebūtu japarģerbjas. Kur skotu svārciņi? Te tie ir. Tad varbūt vilkt blūzīti? Kaut ko tādu ar garam piedurknēm, lai nebūtu redzami zilumi. Re, var ņemt šo balto svīteri. Neko labāku nevar vēlēties.

«Bet varbūt piezvanīt Kristīnei, lai viņa nenāk? Jods zina, kads viņai telefona numurs, bez tam interesanti butu dzirdēt, ko viņa grib par mani paklačot.»

Tomeks dziļi ievelk elpu. Tātad baumas par viņa uzvaru jau nonākušas līdz Jolai un Jola ar apbrīnu un sajūsmu pastāstījusi visu draudzenei: cik viņš vīrišķīgs, cik viņš stiprs! . . .

Tomēr viņam no ši apmeklējuma bija mazliet bail. Un ja nu viņu atmasko? Ar tēvu samīlaties nav grūti. Bet ej nu sazini, kadi skuķiem tie savstarpējie noslēpumi — var iekrist gluži nemanot. Viņš nolemj runāt pēc iespējas mazāk, jo . . . jo sāp zobi. Ta ir ģeniālā doma!

Tomeks sameklē kaut kadu zīda lakatu, saloka to vairakkārt un apsien seju, izrotādams savu matu cekulu ar milzīgu mezglu.

Efekts ir lielisks! Seja paslēpta, turklāt var vēl roku pielikt pie sāpošās vietas un tikai vaidēt vai māt ar galvu.

Bet pirms ši teātra vajag labi paēst.

Tomeks ieiet virtuvē un mēmā izbrīnā sastingst. Te taču ir vesela kaudze nemazgatu kastroļu, glāžu, tasīšu, karotīšu! Panna kā elles katla dibens! Cik tad te bijis ēdāju? Vakariņoja taču viņš viens pats, tēvs dzēra teju, un šorīt tēvs viens pats eda brokastis.

«Tu te mazliet uzkopsi,» — viņš atceras teva piekodinājumu.

Ak tu mī un žē! Ar ko lai te iesāk? Bet pulkstenis ir jau deviņi, un gribas, ēst! Viņš atver pieliekamo, izņem divas pēdējas kotletes un ed, maizi piekozdams. Tas Tomekam ir tikpat ka sunim muša!

«Ja Tosja redzētu, kada patlaban izskatas mūsu virtuvīte, ak, kā tad viņa priecātos!» — doma Tomeks. — «Bet ne velti cilvēkam ir galva uz pleciem! Pats galvenais ir darba organizacija!»

Viņš savāc visus traukus, saliek tos izlietne, pašā augšā uzliek pannu un atgriež krānu. Tagad pašam nemaz riebus jāpūlas viss noskalosies un būs tirs.

Pa to laiku viņš iedzers kafiju ar pienu. Kur ir piens? Piena nav. Neviens šorit pēc piena nav gājis. Vienmēr Tosja iet uz vei-

kalu pēc piena. Ak vai, Krisja ir jau klāt! Klauvē pie loga rūts, lai viņai atver.

Tosja! Ka tev iet? — viņa metas draudzenei ap kaklu un sirsnīgi apkampj. — Kas tad tev lecies?

Vai! Uzmanīgi! Man sāp zobs!—Tomeks ievaidas.

Nu tad ieņem kādas zāles! Vai tev ir tabletes?

—   Ne, nē, nav mums nekā . . .

Parādi, kur ir jusu aptieciņa.

Tomeks ved viņu uz vannasistabu. Krisja tomēr zāles atrod un liek draudzenei vienu ripiņu norīt.

Vai tu esi jau ceļam saposusies?

—   Ja. Gribēju tikai iedzert tēju, varbūt tu ari gribi?

Ne. Es esmu paēdusi un padzērusi līdz šitai vietai. Nāc uz virtuvi! Tu vari dzert tēju, bet es tev pa to laiku visu pastastišu. Kapec tu krānu esi atstājusi vaļā?

—   Lai traukus dabūtu tīrus.

Ar aukstu ūdeni? Pannu? Tev galīgi viss sagriezies. Vai dzersi vēl tēju? Pārējo ūdeni es paņemu trauku mazgāšanai. Kad zobi sāp, tad cilvēks nav strādātājs. Paklau, vai tu zini, ka . . . Bet, paga, kur tu vakar biji? Kad tēva klātbūtnē sāki pūst pīlītes, es uzreiz sapratu, ka nav kaut kas kārtībā. Tev bija kaut kur jaiet, bet tu nevarēji teikt, kur, un tāpēc pateici, ka biji pie manis? Vai ne? Tomeks piekrītoši pamaja ar galvu.

Biji uz randiņu? Tosja, nu neliedzies, tu biji uz randiņu?

Ja («galu galā to var saukt ari par randiņu»).

—   Ar kadu zēnu?

—   Ar kādu zenu.

—    Kas viņš ir? Nekad līdz šim par viņu man neesi stāstījusi. Vai jūs nesen iepazināties?

-                Uhm («divarpus mēneši — tas patiešām nav diez cik ilgs laiks»).

Un tu man neko nestāsti! Tosja! Es tev vienmēr sirdi izkratu kā,pie bikts, bet tu?

Vai! Kā m*in sāp … — ar abām plaukstām galvu saķēris, ievaidejas Tomeks, nevaredams vien nobrīnīties, cik atri Krisja tika gala ar traukiem — tie viņas rokās zibēja vien un izkārtojas uz žāvējamā plauktiņa virs izlietnes. Olām aptašķīta panna bija spodra, apkvēpušais katls spīdēja un laistijas gari no iekšpuses, gan no ārpuses. Ja, tādās lietās skuķi ir neaizstājami.

—   Man šausmīgi sāp, bet, kad ierauj svaigu gaisu, tad vel vairāk.

Vel sap? Tūlīt paries, noteikti paries. Nabadzīte! — Krisja jut līdzi un noskūpsta Tomeku uz galvas. — Nu labi, vispirms es pastāstīšu tev, pec tam tu man. Labi? Bet varbūt tev vel kaut kas jāpalīdz? Kas tev vēl jādara?

Istaba . . . būtu … — Tomeks ar vienu roku rādīja visapkārt, otru turēja uz «sāpoša zoba», — un viss liekais jānovāc.

Ejam istaba! Vai manu dieniņ, te jaatver logs! Pilns ar dūmiem! Gultu es uzklāšu! Bet tu vāc nost visas sedziņas un figūriņas. Apputes tikai, vairāk nekā. Liec uz galda! Noglabasim skapi.

Tomeks klausa Krisjas rīkojumiem. Jā, bieži tas negadās, bet reizēm meitenes māk rīkoties tiri prātīgi.

Tosja, tagad klausies, tikai dod godavārdu, ka neteiksi nevienam, jo tas ir noslēpums. 0ļa man pateica to ka vislielāko noslēpumu, jo viņai Marisja izstāstīja arī pavisam slepeni, saproti?

Saprotu. Marisjai tā . . . Zjuta droši vien ari deva godavārdu.

—   Protams. Nu tad — godavards?

— Godavārds!

—   Redzi, ir tāda Jola Zuriņska, pazīsti tādu?

Nav ne jausmas. Pirmo reizi dzirdu, — novaidas Tomeks.

Tā ir smuka meitene, tavai zināšanai, dzīvo laikam Čerņakovskas ielā, veca jau, mācās devītajā klasē. Uzacis un skropstas tai šitādas te! 0ļa teica: viņai Kazja stāstījusi, ka Zjuta u*)t apgalvojusi Marisjai — tās nekādā gadījuma nevarot būt dabiskas skropstas, tām vajagot būt, nu, šitam te . . . saproti?

Uhm … — Tomeks neko nesaprot.

Nu, un puikas šai skrien pakal ka traki, jūsu Tomeks ari.

Vai dieniņ! — Tomeks ievaidējās.

Tev tiešām tik briesmīgi sāp? Klausies, vai tikai tev nav /okļa iekaisums! Jā, un puikas šās dēļ vai jūk, nu galīgi dulli palikuši. Kad es tev saku! Un jūsu Tomeks viņā ieķēries līdz ausīm nu vakar šās dēļ esot ar vienu zenu kāvies, jo domājis, ka šis zens arī skrien Jolai pakaļ, bet tur nu viņš pamatīgi kļūdas. Es tev tūlīt visu izstāstīšu.

—  Nu, nu, kā tad viss beidzās?

Nu, saproti, šis zens, tavai zināšanai, viņu sauc Česeks, tatad česlavs, ta sadeva tavam brālim, ka vai manu dieniņ!

Au! 0-u! — ieaurojās Tomeks. — Es neizturēšu!

Paklau, Tosja, tu nudien ar tādām zobu saperu nevari nekur braukt, — Krisja uztraucās. — Es tūlīt no jūsu dzīvokļa piezvanīšu savai mamiņai uz slimnīcu! Māmiņa tevi pieņems, tas ir pavisam tuvu.

—   Ne, nepaspešu. Man šodien noteikti jābrauc, — Tomeks murmināja caur lakatu. — Bet tas, ko tu stāsti . . . Nē, ta nav taisnība. Varbūt tā Jola parklausijas vai sameloja?

—   To taču man nestāstīja Jola.

Bet tu teici, ka Jola to stāstījusi Marisjai, kas esot pastāstījusi Zjutai, tai, no kuras visu uzzinājusi Oļa, vai, vai, galva plīst pušu!!!

—   Tu nedrīksti tik daudz runāt! Redzi, Jola stastīja, ka šai esot milzīga piekrišana. Bet par to kautiņu man pastāstīja pats Česeks.

—   Česeks? Tev?

—   Ja, jo, redzi, es viņam ļoti patīku un vispār mes draudzējamies. Viņš macas ar tavu brāli vienā klase. Vai tu viņu nepazisti?

—   Galīgi svešs!

Glits zēns, baigais sportsmenis! Ja, Jola viņam kādreiz esot patikusi, viņš man pats stāstīja, bet, tiklīdz esot ieraudzījis mani, tā viņam interese pārgājusi. Es pilnīgi ticu, jā, tā varētu būt, bet man liekas, ka tur vēl bija kas cits. Viņš vienkārši uzzināja, ko par viņiem visiem Jola runā, un tad bija ka ar nazi nost.

—   Ko tad viņa runā?

Viņa citādi šos nesaucot ka par knauķiem. Un met acis tikai uz studentiem. Veiklā dama, un kas viņai par metodēm!

—   Kas par metodem?

Piemeram, viņa Zjutai esot teikusi, ka uz zeniem citādi nemaz nevajagot skatīties ka uz tukšu gaisu. Vajagot iet ta, it ka viņus nemaz neredzetu, nevajagot viņus ieverot — tapat ka gaisu, tad viņi zaudējot galvu. Tosja, klausies, pamēģināsim mes arī ta, gribi? Kāpēc tu neko nesaki, vai tev zobs pārgāja?

Pārgāja! Pavisam pargaja! — atsaucas Tomeks un viena ņemienā norāva lakatu no galvas.

Redzi, cik labi! Bet, mīla Tosja, ka tu esi pārvērtusies! Tas nobrāzums tevi pataisījis pavisam svešādu. Nu, bet tagad pastasti, ka tev gāja vakar. Kur jūs satikāties?

Ujazdovsku parka. Bet pagaidi, es uzlikšu atkal to kompresi.

Nu, un ko jūs darījāt? Tāpat vien pastaigajāties?

Pastaigājāmies . . . un . . . tad atkal pastaigājāmies.

—   Un sarunājāties?

—   Mazliet sarunājāmies, bet galvenokart . . .

Klusējāt. Es zinu, kā tas ir. Tā kā gribētos kaut ko teikt, bet . . . nav ko teikt . . .

—   Tieši tā. Un tad satumsa.

—   Un ko jus tad darijat?

Un mes . . . atvadījāmies. Viņš aizgāja uz māju. Un es arī. Eju pa to parku . . . eju . . .

—   Vai tad viņš tevi nepavadīja?

Nē. Un es vēl nebiju no parka iznākusi, kad man piesējās viens huligāns, un es, mukdama no viņa, paklupu uz kaut kada akmens vai aizķēros aiz krūmiem un samaitāju ģim . . . savu seju.

Nu, zini ko, no tāda pielūdzēja tev uz ātrāko jātiek vaļa. Viņš taču ne mazākā merā nav džentlmenis. Ceseks nemūžam man nebūtu ļāvis vienai pašai iet mājās. Esmu par to pilnīgi pārliecinātā, lai gan mēs esam pazīstami neilgu laiku. Ak, viņš ir kolosāls zens — un cik asprātīgs! Ari sekmes viņam esot loti labas. Viņš nav vis tāds mietpauris kā jūsu Tomeks!

Tomeks ir mietpauris? Vai to tev ari Češeks pateica?

-                Tosja, kas ar tevi notiek? Tu taču pati man stāstīji, ka lomekam ir peceksāmens vēsturē. Tik stulbs pēceksāmens!

Vai, vai, vai! — Tomeks atkal saviebās briesmigās zobu sāpes. Bet Krisja, uzposdams dzīvokli, šaudījās no viena istabas kakta uz otru.

Liekam to te visu skapī! Ko? Vai tad tu šo te kleitiņu ar rozītēm gribi atstat? Pašu skaistako kleitu?!

—   Nē . . . Nav vietas koferī. Saburzīsies.

Kur ir tas koferis? Re, ka jāsaloka kleita! Tavā vietā es neņemtu šo te vilnas svīteri — tu to tikai nosmērēsi un tev būs par karstu.

—   Tas nekas . . .

Tosja. ļauj es pielikšu plaukstu tev pie pieres. Es nudien par tevi uztraucos. Labāk šodien nebrauc. Tu nelāgi izskaties, un arī balss tev mazliet dīvaina.

Ai, mīļā Krisja, viss taču uz manas galvas — gan tētis, gan dzīvoklis, gan koferu sakravāšana, turklāt vel Tomeks aizbrauca tik negaidīti. Bet es turos. Un man šodien noteikti jabrauc. Tētis tūlīt atbrauks man pakaļ. Krustmāte Isija mani gaida ar veselu pulku bērnu, man viņai japalīdz.

—   Cik liels ir šis bērnu pulks?

—   Trīs vai četras meitenes.

-     Nu, tad es jau tagad varu iedomāties tavu svarīgāko uzdevumu— tev būs lellēm jāšuj tērpi. Vai tu lupatiņas paņēmi līdzi?

-   Nnnē! . . . Diezin vai vajadzēs . . . Nevajadzēs . . .

Paklau, es aizskriešu uz mājām. Pie mums vairākas dienas

strādāja šuvēja. Es tev tūlīt atnesīšu veselu vīstokli lupatiņu.

Krisja aizdrāzās, pamezdama Tomeku pilnīga apjukumā, jo par leļļu tērpiem viņš nemaz nebija domājis; kaut cik attapies, zens žigli izņēma no kofera kleitiņu ar rozītēm un iekāra skapī.

Ierādās tēvs.

Nu, vai esi saposusies? Ak, kada kārtība mājās! Tu man esi saimniecīte! Es tev nopirku šo to ceļam. Vai rokassomā būs vēl vietas?

Rokassoma! Ta ir diezgan pamatīga, balta, puķaina.

Kur tavs vasaras mētelis? Skapi? Tosja, kāpēc tu šo kleitiņu ar rozītēm neesi ielikusi koferī? Tev tā tik labi piestāv, un tev taču pašai tā patīk. Ka tu to varēji aizmirst? Žigli, žigli taisi vaļa koferi! Ejam.

Ko lai dara? Izrādās, ka ari nedzīvi priekšmeti var būt tikpat spītīgi ka cilvēki. Kleitiņa ar rozītēm divas reizes tika izņemta no kofera un divas reizes tika atlikta atpakaļ. Tā gribēja braukt Tomekam līdzi.

Pagalmā viņus paguva vēl notvert Krisja. Velreiz tika atvērts koferis. Krisja ielika tur iekša brīnišķīgas lupatiņas. Viņa metas draudzenei ap kaklu un karsti viņu noskūpstīja.

Tosja, tu noteikti man atraksti, kā tev tur klāsies. Noteikti!

Tu dzirdi? Ja, un kada bus tava adrese? Saki, es jau rakstu. Ļauj, es tevi vēlreiz nobučošu! Es tev atnesu vel tabletes pret zobu sāpēm.

Pagaidi, cepurīte jāuzstumj vairāk uz pieres.

Miļa gan ta Krisja! tētis teica taksometrā. — Var redzēt, ka viņa tevi mīl, tas ir ļoti svarīgi.

Ka tad, — Tomeks piekrīt.

Kronis visam ir tas, ka tētis iesēdina Tomeku bērnu vagonā un ludz vienu no pasažierem pieskatīt meitenīti, kura droši vien nebūšot par apgrūtinājumu, drīzāk varēšot pat kaut ko piepalīdzēt, jo viņai ļoti patīkot mazi puisīši.

Pēdējā brīdi tētis iebāž naudaszīmi Tosjas rokassoma.

Ta ir Tomeka ceļanauda. Būs tev kādam kārotam pirkumam, meitiņ. Paliec sveika, mīļumiņ! Pasveicini krustmāti! Neko vairāk es tev neteikšu, esi tada, kada tu man esi! Un uzšņāp kādas rindas savam tētim.

Vilciens sakustas. Tētis paliek uz perona. Maj ar roku. Acis viņam valgas, vai ari acenes tikai tā spīguļo?

Beidzot Tomeks var justies brīvi. Viņš stāv pie atvērta loga, nu viņa sejā atspoguļojas tads niknums, ka izbītos ikviens, kas vien viņu uzlūkotu.

Meitene baltā svīterī un cepurītē, skaistos skotu svārciņos un ar elegantu rokassomiņu stāv pie loga un gandrīz vai zobus griež ai/, dusmām. Ak tas Česeks! Melis tads! Tu re, kā viņš vakardienas Iesienu ņēmis un apgriezis otrādi! Cūka! Dabū kāvienu un tad vel lielas! Melo bez kauna un goda! <

Un Tosja? Tā esot māsa! Apskrējusi pusi Varšavas ar ziņu,

Ka brālim ir pēceksāmens, lai viņas draudzenes varētu atļauties aprunāt un saukt brāli par «mietpauri»!

Nu pagaidi, tu mīļā Krisja, es vēl tevi noeksaminēšu, es vēl tevi noeksaminēšu tā, ka tev nebūs kur sprukt. Pati tu esi mietpaure!

Brūte, staigā uz randiņiem! Tēlo nezin ko! Darīsim tāpat ka Jola:

/eni ir tukšs gaiss! Zosis tadas! Jola — vai tu re, kas par princesi! liet īstenībā pat no tramplīna lekt nemāk!

Cik reižu Tomekam ir gadījies to redzēt un dzirdei! Vispirmām kārtām viņš ir dzirdējis, ka Jola ar milzīgu plunkšķi — līdzīgi skapim — gāzusies ūdenī; nudien taisni ka veca kumode, ko

nogrūž no krasti) ūdeni. Cik reižu treneris viņai skaidroja, radīdams, ka jālec, ka jātaisa līdaciņa — ar izstieptam rokām un galvu pa priekšu. Šī — neparko. Ietiepās, ka nemāk, ka nevar. Kā tads koka gabals! Bet varbūt ari tā ir viena no metodēm? Nu, pagaidi tu man, es tev parādīšu tukšu gaisu!

Gar acīm skrien lauki un pļavas, grāvji un lielceļi, koki un telefona stabi ceļmalā, bet Tomeks visu uztver vienaldzīgi, ne ainavu skaistumu, ne krāsas, pat ne priekšmetu veidu neievērodams, jo niknums arvien vel aizēno zena skatienu uz visu pasauli.

Tomeks jau labu bridi stav pie vaļeja loga, sakarsušo vaigu pavērsis pretī spirgtajai vēja brāzmai un jūt kādu stāvam blakus un pat virzāmies arvien tuvāk. Ar acs kaktiņu Tomeks ierauga zēnu — par sevi vecāku, tas varētu būt pat students, tāds, ko Jola vairs neuzskatītu par knauķi.

Ko tas te lien? Ā, droši vien grib iespraukties logā Tomekam blakus, pašam slinkums attaisīt citu. Velti cerets! Papūlies vien pats savā labā! Neatskatīdamies Tomeks ar visu augumu atgrūž viņu nost. Un pēkšņi pie pašas auss noskan noslēpumains čuksts:

—   Vai jūs, meitenīt, braucat viena pati bez mātes?

Pa purnu negribi? Tomeks skaļi piedraud, izgāzdams visas dusmas, kas viņu labu bridi smacē vai nost.

Kavalieris nozūd, it ka vējš viņu būtu aizpūtis.

Vagona eja iestājas klusums. Vairaki kupeju vaļējās durvīs stāvošie pasažieri pārsteigti noraugās meitenītē ar skotu svārciņiem.

Sieviete, kuras pārziņa Tomeks tika atstats, sēž tepat aiz muguras.

«Viņa droši vien dzirdēja, ka es pratu sevi aizstāvēt. Žēl, ka viņa to nepateiks krustmātei. Pats jau neiešu lielīties,» Tomeks klusībā nodoma.

«. . . pirmo reizi mūžā . . . kaut kas nedzirdets … ja mana māte to butu dzirdējusi . . . bez vecāku uzraudzības . . . tāda toni . . . ak ta mūsdienu jaunatne,» — līdz ausīm atlido aprautas frāzes no sarunas kupeja.

Otra līdzbraucēja nocel no plaukta portfeli, iztin ceļamaizes un cienā savus bērnus.

Tomeks ir izsalcis. Pulkstenis ir jau pāri divpadsmitiem, bet lwis šodien ir ēsts?

Viņš ienāk kupejā un sniedzas pec maisiņa. Interesanti, ko tētis losjai nopircis? Protams, ka tikai saldumus. Tur ir piparkukas, tris šokolādes, vafeles un konfektes. Ak, būtu bijusi labāk maizes rika jir desu!

Saldumi drīz apšķebina dūšu. Pietiek! Un viņš ciena bērnus. Viņu mamiņa piedāvā Tomekam sieramaizi, un Tomeks to viens divi notiesā. Otra līdzbraucēja piedāvā cieti novārītu olu un baltmaizi ar sviestu. Abām viena doma prata:

Tētiņš tevi pavadīja? . . . Kur tad māmiņa? … Ak jau pirms Icvis aizbraukusi? . . . Ja. Ja . . . Nu, nekas, neuztraucies vis, mes li'V neļausim badā nomirt. Bet tev gan ir laba apetīte . . .

VIII

Beidzot vilciens pietur Slojevā. Tomeks paķer koferi un, par izbīli aizgādnēm, izlec no vagona, iekams vilciens paguvis apsisties. Viņš ir aizmirsis kupeja cepurīti. Ta viņam tiek pasniegta pa logu.

Paldies!

Vēl tava rokassomiņa! Bērniņ mīļo, atceries, ka tev ir trīs lietas: koferis, rokassomiņa un cepurīte. Uz redzēšanos!

Sirsnīgs paldies! Uz redzešanos!

Tomeks galanti pievelk kāju. Pārsteigums sievietes acis liek viņam attapties.

«Piķis ar ārā! Vecīt, negā^ podus!»

Pajūgs no Raduņas jau gaida. Sirmgalvis, kas atbraucis pakal, iecel koferi vieglajos ratos. Tomeks ar aukliņu piesien pie tā rokassomiņu. Mētelīti viņš uzmet uz sedekļa, bet pats uzrāpjas uz bukas blakus vedējam.

Vai ta’ tu, meitiņ, sēdēsi teitan? Ciets tak, aizmugurē būtu pulka labāk.

Man patīk tuvāk zirgiem. Sakiet, lūdzu, — vai tie ir veci zirgi? Ka tos sauc? Ko tie dara, kad nav iejūgti?

Vecajam vedējam arī patīk zirgi. Viņš stasta un stāsta, un laiks aizrit nemanot. Re, jau kokzāģētava redzama!

Skaties, tur ta māja otrā pa labi, mežmalā. Tur dzīvo tava krustmāte Zemaite ar saviem bērneļiem.

Pret tumšo meža sienu cita citai blakus balsmja četras vienādas majas. Tās nebija apžogotas, ceļa pusē katrai priekšā pletās zaļš maurs ar dažām puķu dobēm. Aiz majam meža puse varēja saskatīt kaut ko līdzīgu piemājas dārziņiem.

Tur bija redzami kaut kādi šķūnīši ar piebūvitēm, dažādi žogi, kuru iekšpusē vīdēja pa kadam ogu krūmam un augļu kociņam, kuriem pāri lepni slējās kupls kastanis. Viscaur auga slaikas, dzeltenas saulespuķes.

Visam mājam bija galadurvis, un, piebraucot pie otrās nelielās ēkas, Tomeks uz kapnem pamanīja trīs meitenītes košas kleitiņās un krustmāti Isiju, kas turēja pie rokas mazu puisīti.

Pamanījušas atsperu ratus, meitenītes skriešus metās pretī. Krustmāte ar mazo kapa pa kapmtem lejā.

Mīļo stundiņ! Vesels bars! — noelsās Tomeks, no bukas nolēkdams zeme.

Tosja! Tosja! Tosjaāāā! — cita par citu skaļak sauca meitenītes, apķerdamās Tomekam ap kaklu un sirsnīgi viņu bučodamas.

Ela, Celma, Adele! — sauca krustmāte Isija. — Laidiet Tosju vaļā! Nesiet viņas mantas! Paldies tev, Anton! Uz redzēšanos! Ļauj iet taču viņai ieiet mājā! Ka juties, mīļo meitiņ? Vai labi atbrauci? Vai gribas ēst? krustmātes izsaucienus pavadīja neskaitāmi mutējieni un apkampieni.

—    Tā nav Tosja, tas ir puika, — pats mazakais stingri noteica.

Juzīti, muļķīti tāds! Tosja, bez šaubām, ir meitenīte, tikai viņai pa slimības laiku mati ir nogriezti, un tāpēc viņa . . . izskatas mazdrusciņ savāda.

«Tas nav vis nekāds muļķītis, bet gudrs bērns,» — Tomeks nodomaja, pamatīgi nopētīdams brālēnu.

Brīdi vēlāk viņš atradas lielā virtuvē, kuras vidū stavēja ar rūtainu galdautu pārsegts galds, uz kura bija jau salikti šķīvji un galda piederumi.

Tomekam katrā pusē bija pieķerušās četras rokas. Mazie draugi katrs rāva uz savu pusi.

—   Tosja sēdēs ar mani! Ar mani!

—   Man blakus! Te! Te!

Mammīt, lai viņa sež man blakus! Es esmu visvecākā, un viņai jāsēž man blakus.

Tomeks meta acis uz krustmāti īsiju, ceredams, ka viņa vispirms apklusinās šo brēku, pēc tam pateiks savu lēmumu. Bet krustmāti šis jandāliņš, kā likās, netraucēja.

Pagaidiet, pagaidiet, lai viņa papriekš nomazga rokas.

Rokas tika nomazgatas karaliskas svītas pavadībā. Ūdeni leja viens, ziepes pasniedza otrs, dvieli trešais galminieks.

—   Tosja, sēdies, kur tev vislabak patīk, droši vien esi nogulusi. Varbūt nac te blakus Elai? Juzīt, netraucē!

Tomeks apsēdas noradītajā vietā un ar labpatiku noraudzījas 11/. bļodu, pilnu ar jaunajiem kartupeļiem, uz kuriem bija uzbērti cepti speķa gabaliņi. Krustmāte Isija leja rūgušpienu no lielas māla krūzes.

Bet varbūt tev rūgušpiens negaršo? Varbūt tev uzcept

oliņas?

Krustmāt! Nu kā var negaršot!

Pie mums jau ir vienkārši, bērniņ, tev daudz kas var nepalikt. Varšavā — tur jau pavisam citādi gardumi. Bet te pie mums piens, kartupeļi, ķiļķeni, biešu zupa — parasti ēdieni. Mēs, ka tu pati redzi, esam liela saime, nav laika gatavot īpašus gardumus. Starp citu, es jau neko nesaku, ja kārosies pec kaut ka cita, ņemiet tik un gatavojiet pašas pec savas patikas. Vai mana vēstulē pienāca laika?

Krustmāte šo jautājumu izteica ar pilnīgu pārliecību, ka atbilde būs apstiprinoša, un loti izbrīnījās, kad Tomeks pavēstīja, ka nekādas vēstules neesot bijis.

Bet es taču to izsūtīju jau pirms piecām dienām. Vai! Kā lad tā? Tas gan nav labi! Tas nozīmē, ka tu, bērniņ, neko nezini?

—    Ko tādu, krustmamiņ? —: Tomeks saausījas. — Vai kas ļauns atgadījies?

Nē, nekas ļauns jau nav noticis, mīļumiņ. Man tur butu pat savs labums. Tikai nezinu, vai tev tas būs pa prātam. Tagad ed. Pec vakariņām parunāsim, tad es tev visu izstāstīšu. Tu jau esi liela meita, māte tevi slavē par čaklumu un uzņēmību, gan jau tu sapratīsi.

Pec rūgušpiena visi dabūja ar cukuru apkaisītas pankūkas un tēju.

Pankūkas, kā pavēstīja Ela vai Celīna, bija ceptas par godu ciemiņam — gluži ka uz svētkiem.

Tu esi ļoti pārvērtusies, — krustmāte teica. — Ja Zosja man nebūtu atrakstījusi, tad gan nudien es, tāpat ka Juzītis, tevi arī par zenu būtu noturējusi. Izskats tev stipri, stipri mainījies. Divus gadus tevi neesmu redzejusi, toreiz tu biji tada ka patlaban mana Ela. Bizītes bija gan, re, tadas ka peļastītes, tomēr bija.

—   Tosja, es tev galvu ieziedīšu ar nātru sulu, tad tu redzēsi, cik mati labi augs, viens divi — un tu varēsi jau lentu siet, —ļ vecāka no krustmātes bērnu pulka Ela piedāvāja.

—    Nu, nu! — atsaucās Tomeks, un šo izsaucienu pie labas gribas varēja noturēt par izbrīnās izpausmi.

—   Mammucīt, — pēkšņi ierunājās vidējā māsiņa, — šodien man trauki nav jāmazgā, tapec ka Ela vakar savu kārtu izlaida.

—    Bet es šodien palīdzēju pie ēdiena gatavošanas! — Ela aizstāvējās.

—    Mammucīt, es jau trīs reizes mazgāju traukus, — uztraucās astoņus gadus veca Adele. — Bet kurš šodien uzslaucīja durvju priekšu? Es. Un vakar es palīdzēju nomazgat Juzīti! Un man katru dienu vistas jāuzmana! Negribu, es neparko nemazgāšu! Es arī gribu iet ar Tosju pastaigāties un visu viņai parādīt.

Koši tērptās meitenītes, kas līdz šim brīdim bija pieklājīgās un ratnas, ņēmās cita citu apstrīdēt, aizmirsdamas, ka tepat klāt ir viešņa. Cita citai grasījās gandrīz vai acis izskrāpēt, pūlēdamās iegalvot, ka katra paveikusi vairak un var būt brīva. Tikai Juzītis, kas bija jau pieradis pie šādām ķildām un būdams pats mazakais, tatad -arī brīvs no jebkādiem pienākumiem, nepieversa māsu strīdam nekādu vērību un «brālīgi» — «vienu man, otru tev» — dalīja ar mazo, melno runčuku pēdējās pankūkas kumosus.

Krustmāte Isija kļuva pikta.

Meitenes, vai jums kauna nemaz nav? Ko Tosja par jums nodomās? Viņas māmiņa rakstīja, ka Tosja esot majas īsta saimniece. Viņai nekas neesot jasaka. Visus mājas darbus mātes vietā apdarot un tevu aprūpējot, un par brāli gādājot . . .

Nu, nu, krustmāt, nevajag pārspīlēt, — Tomeks kautrīgi iebilda.

Neesi nu tik kautrīga! Es jau zinu, ka tev nepatīk lielīties. Bet vai redzi, kādas tās manējas? Bez «dzīšanas» neko negrib darīt, lai gan, ja grib, tad visu var, kas tiesa, tas tiesa. Man jau zūd pacietība. Žigli laukā! Ela, veļu no auklas noņem! Adelīt, vistas saskaiti un ielaid kūtiņā! Celiņa, sanes rītdienai malku! Man ar Tosju japarunājas.

Meitenes negribīgi devās katra pie sava darba. Tomeks ar interesi gaidīja, ko krustmāte teiks.

Redzi, ta man te iet, kad mājās vīrieša roku trūkst. Bet, kas bijis, tas izbijis. Man pašai ar visu jātiek gala. Visgrūtāk ir sapelnīt naudu apaviem un apģērbam. Es kokzāģētavā strādāju par plānotāju, neteikšu, ka man tur būtu slikti, mani ciena un ņem vērā, ka četri bērneļi ir uz kakla. Tagad sākas atvaļinajumi. Un man radusies laba izdevība. Vadītājs ļpiedavaja pastradāt virsstundas. Papildu ienākumi, vai dieniņ, kā noderētu! Bet kanceleja atrodas kokzāģētavas viņā galā, tur, kur trulīšu ceļš, trīs kilometri jaiet uz turieni, trīs atpakaļ. Ka aizeju no rīta, tā pusdienās netieku mājās. Turpat ēdnīcā paēdu. Bet ko nu lai iesaku, kad man mājās ciemiņš? Un ka to bērnu varzu uz visu garo dienu lai pamet? Tāpēc rakstīju jums un vaicāju, vai varu rēķināties ar tavu pretimnākšanu, vai vecāki ļaus tev vispār braukt. Tas virsstundas iekrīt taisni šinī laika. Nu, kā tu doma — saki man atklāti. Ja tev tas nav pa prātam vai varbūt tu nevēlies uzņemties liekas rūpes, tad saki tieši: ta un ta. Pati redzi, es ar tevi runāju ka ar pieaugušu, jo tu jau esi gana liela un no tavam acīm izstaro labestība. Ja tu atteiksies, tad es pateikšu rīt vadītājam: nevaru, un viss. Un nebūs nekādu problēmu. Ja līdz šim laikam grūtības esam pārvarējuši, tiksim ar tam gala arī turpmāk. Nu, bet varbūt tu gribi līdz rītdienai padomāt? Lūdzu. Šis papilddarbs man sākas pēc divām dienām. Rīt un parit es vel esmu brīva.

Torneks visu saprata, kad krustmāte savos skaidrojumos nebija vēl ne līdz pusei tikusi. Un sirds viņam sažņaudzās, bet viņš to neizrādīja un turpināja vērīgi klausīties. Tiklīdz krustmāte apklusa, Tomekam jau bija gatava atbilde:

Krustmāt, esiet mierīga! Varat uz mani paļauties. Tikai pasakiet, kas jadara.

—    Nav jau daudz ko stāstīt. Meitenes tev visu pateiks. Viņas arī visu izdarīs, tikai jāpaskubina. Lai nomazgātos, māju uzkoptu, ēdienu pagatavotu. Par ediena gatavošanu tev nav jāuztraucas, mēs ēdam vienkārši, bet tu jau gatavot māki . . .

Krustmāt, kas attiecas uz ēdienu gatavošanu, tur gan jums vajadzētu padomat, jo varbūt jums negaršos tas, ko es pagatavošu?

—    Ak vai, cik tu gan kautrīga! Būs jau labi. Par to es nemaz nebaidos. Bet vai tu tiksi gala ar meiteņu izrīkošanu? Es piekodināšu, lai tevi klausa, jo tu te būsi vecākā pec manis. Viņām jādara viss, ko liksi.

Krustmamiņ, gan jus redzēsiet, es sarīkošu tādu vingrošanu, ka viss būs pa pirmo.

—    Nu, ja jau tu gribi, tad var arī pavingrot. Tas ir veselīgi. Vai dieniņ, man kā akmens no sirds novēlās. Paldies tev!

Trīs meitenītes jau atkal bija saradušās virtuve.

—   Mammiņ, mēs gribam ņemt pie sevis Tosju!

Nu labi, ejiet, ejiet! Es te visu uzkopšu un uzklāšu gultas!

—    Lai Tosja guļ ar mani! Es esmu visvecākā, — savu vēlēšanos izteica Ela.

Nekādā ziņā! Lai ar tevi guļ Adele, bet es gulēšu ar Tosju! sauca Celīna. — Tosja, vai esi ar mieru? Es tev ļaušu, kur tu gribēsi, — sienmalē vai ārmalā, nāksi?

Eēē … nē . . . es esmu pieradis . . . pieradusi gulēt viena pati. Krustmāt, varbūt jūs lautu man šķūni uz siena vai kur citur?

Ko tu runā, bērniņ mīļo! Pirmkārt, mums nemaz nav šķūņa, otrkārt, es tev neļautu. Bet varbūt tu gulētu ar Adeli? Gulta ir plata, nebaidies, būs ērti.

Ne, krustmāmiņ, es tik drausmīgi krācu, ka Adelei būs simt reižu no miega jātrūkstas augšā.

Krāc, cik vien gribi! Viņas ir pieradušas, es, tiklīdz nolieku galvu uz spilvena, arī tūdaļ krācu, ka prieks!

Bet … ja nu tomēr … ja varētu, jo, krustmat, tas man lads ieradums — es vienmēr guļu viena pati . . .

Nu tad varbūt šeit sānistabiņā? — krustmāte atbīdīja raibu aizkaru, aiz kura niša stāvēja uzklātā guļasvieta. — Ja reizēm kads no pilsētas iebrauc, tad es aizvien šeit guldinu. Bet vai tev nebūs bail? Mēs visi guļam otrpus gaiteņa, bet tu te būsi viena pati.

Tosja! Es aiz bailēm nomirtu — aiz loga mežs, brr, labāk guli ar mums kopā.

Man būs bail? Man? Nē, es neesmu no bailīgajām. Varšavas meitenes ne no kā nebaidas. Te būs brīnišķīgi! Vai es drīkstu te nolikt savu koferi?

Ela un Celma veda pie rokas Tomeku. Viņam sekoja Adele, un Juzītis skaļi čukstēja:

—    Zini ko, Tosja rit liks jums vingrot!

Gaiteņa vienā puse atradās virtuve ar sanistabiņu, otra liela istaba un vēl otra mazāka. Lielajā istabā stāvēja dīvāns, prāva gulta, galds un krēsli. Te gulēja meitenes. Mazajā istaba bija gulta krustmātei un Juzītim, kumode, divi skapji. Mebeles bija salasītas — vecas un sagrabējušas, bet katrā kakta valdīja tīrība. Salāpiti krēmkrāsas aizkari, galdauts, gultu pārklāji un spodras grīdas uzskatami liecinaja par krustmātes čaklumu. Bet varbūt, pateicoties «uzskubinašanai», arī meitenes reizem apdarīja majas soli.

Tomeks nepievērsa uzmanību detaļām, bet secinājums bija apmēram tāds:

Kas par kārtību! Viss spīd un laistās! Vai traks!

Ara jau krēsloja. Tomēr bērni paguva paradīt visai prāvo sakņu dārzu, kas ar kartupeļu dobēm aizsniedzās līdz pat mežam.

Nekādu žogu nebija. No vienas puses gar dārzu stiepās lauku ceļš, kas veda uz kokzāģētavu, no otras tam piekļāvās mežs.

Bet kas dzīvo tajas mājās? — Vai jums tur ir draugi? Tas ir, es gribēju jautat: vai ir draudzenes? — vaicāja Tomeks.

Ar uguni nesameklēsi! — iesaucās Ela. — Tu nevari iedomāties, Tosja, kā mēs priecājāmies, ka tu atbrauksi! Te taču nav ar ko pat parunat. Kokzāģētavas vadītājam ir meitenes, bet viņas dzīvo Raduņas viņā mala, gandrīz pie paša miestiņa. Bet te puikas vien!

Ja tu zinātu, cik viņi riebīgi! — ar nicīgu grimasi piebilda

Celma.

Te, mūsu māja, otra galā — vislielākie pretek 1 i. Viņi nemaz negrib ar mums rotaļaties.

—   Viņi neņem mūs vērā, — teica Adele.

Ignorē, — izlaboja Ela, — ceļ degunus gaisā, jo viņu tēvam, kas apsarga kokzāģētavu, ir šautene. Atraduši, ar ko lielīties. Es nemaz negribetu turēt šauteni mājās. Var vel izsprāgt.

Bez tam viņi visu laiku mūs apsaukā: Ele — mele, beigta

pele.

—   Un kā jūs viņiem atbildat?

Mēs jau nu ari parada nepaliekam: Lukašu sukāšu! Lukašu sukāšu!

Bet viņi ar kaķenēm šauj uz mums kauliņus, jo viņiem ir ķirši, šogad sāka ienākties.

—   Aizvakar Lukašs, pats nejaukakais, ar mietiņiem nosprauda robežu, re, te mūsu daļa beidzas, un tur, kur sākas viņu dala, tur viņš noteica, ka ar cirvi nocirtišot visu, kas sniegšoties pāri robežai. Ela vakar šo robežu neievēroja, atstāja veļas šņori šie ņēma un galu nocirta! Vel noteica: lai tik pamēģinot kaju viņu daļa spert — arī nocirtišot.

Un kas dzīvo tur tam maja pa labi?

Ari puikas. Un tie tapat ar mums negrib draudzeties. Ne viņi grib klases lekt, ne sunīšus skriet, ne veikalu spēlēt. Šaudas tikai ar kaķenēm, kāpelē pa kokiem un visbiežāk spele indiāņus.

—    Ieliksim viņiem kloķi, — apņēmīgi noteica Tomeks.

Tosja, labāk ar viņiem neiesākt! Tie ir lieli palaidņi, turklāt stipri ar musīšiem. Skaties, ka neiesper vai kaju neaizliek priekša, vai ko citu neizdara.

l.a.i tikai viņi pamēģina man kaju aizlikt priekša, lai tikai pamēģina iespert — ta dabūs atpakaļ, ka vairak negribēs.

Vai tu maki kauties? — četri acu pāri neticigi vērās Tomeka.

Brālis mani iemācīja, Tomeks, jūs jau zināt. Tas tik ir puika ar ķērienu. Katrā brīva brīdī viņš mani trenē, ierada visādus

paņēmienus. «Tosja», viņš saka, «tagad ir tadi laiki, kad meitenes no zēniem ne ar ko neatšķiras. Katrai foršai meitenei jāmāk tikt gala ar uzmācīgu nekauņu.» Un tūlīt parada: «Šitāds ir kreisais āķis. Pa zobiem dod šitā. Kāja jaliek priekšā tā.» Vai! Mans brālis ja jūs zinātu, kas tas par zēnu! Nu kapitals!

Tiešām kapitals, — kori atkartoja četri sarunu biedri, kuriem vai elpa aizrāvās, kad «Tosja» parādīja savu izmanību. Zel, ka viņš neatbrauca ar tevi kopā, tad viņš tos paņemtu priekša.

—    Diemžēl viņš nevareja atbraukt šurp, — nopūtas Tomeks.

Viņam bija jabrauc uz mežniecību, jo tur ieperinājušies bries-

inonīgi vilki un bez Tomeka palīdzības tēvocis Stefans viens pats netiktu galā. Bet jūs nebaidieties, mans brīnišķīgais brālis mani ir tā izskolojis, ka mēs pieveiksim gan Lukašu, gan arī tos indiāņus. Vai gribat?

—   Gribam! Gribam!

Viņi vel dabūs rāpot uz ceļiem un bučot mums kajas! Tomeks turpināja.

-     Jā! Ja! Dabūs rāpot uz ceļiem un bučot mums kājas! — rneitenes un Juzītis gavilēja.

Virtuvē viņi visi atgriežas gavilēdami.

-     Māmiņ! Mammucīt, ja tu zinātu, kāds Tosjai ir brālis! — Viņš masai visu ko samācījis!

—   Tāpēc ka šodien starp meitenēm un zēniem nav nekādās atšķirības.

—    Un mes viņus pieveiksim!

Un viņi rāpos uz ceļiem!

Un viņi bučos mums kajas!

Krustmāte Isija šajā klaigāšanā daudz neklausījas. Bērni pastavīgi te centās cits citu pārspēt. Virtuve jau bija uzkopta, guļasvieta sānistabiņā uzklāta.

Tosja, ja tev ir līdzi kada kleitiņa, tad dod, bērns, šurp, es li> iekāršu skapī, citādi saburzīsies.

Paradi, paradi mums savas kleitas — māsas iesaucās.

Vai dieniņas! Tev droši vien ir pasakainas kleitas!

Nekas cits neatlika ka celt koferi uz galda un izrādīt visu, kas bija paņemts līdzi. Balta kleitiņa ar rozītēm izraisīja visu četru (ari krustmātes Isijas!) sieviešu sajūsmas saucienus.

—   Ak tu mīļo stundiņ! — spiedza Celiņa.

Ja man būtu tāda kleita! — sapņaini teica Ela, — ja es to uzvilktu un paietos gar kokzāģētavu, tad visiem acis sprāgtu no pieres āra, bet Lusja un Musja aiz skaudības parplistu.

Liec nost, liec nost! Kleita tiešām ir skaista. Ataicinasim ciemos kokzāģētavas vadītāja sievu ar Lusju un Musju, un Tosja uzvilks šo kleitu. Varēsim visas acis pamielot.

Zilie satina svārciņi un balta batista blūzīte ari izraisīja sajūsmu. Meitenes ar labpatiku aptaustīja «Tosjas» veļu. Viņām savos trūcīgajos apstakļos bija jastaiga salāpītā un gauži nonēsātā veļā, tadel tas, ko viņas redzēja, šķita kaut kas izcils.

Dzīvu interesi izraisīja sauļošanas kostīms. Abus mazos drēbju gabaliņus meitenes cita citai rāva no rokam lauka.

Tosja, vai tā to velk? Pari galvai? — Ela pielaikoja šauro krūšturīti. — Māmiņ, es sev tādu pašūšu. No Adeles vecās kleitiņas, no tās varēs izgriezt.

Vai dieniņās! Tur jau man arī pietiks! — izsaucās Celma.

Bet man, mammucīt, bet man? — Adele činkstēja.

Tev ne, tev vēl nevajag. Tev vēl nav nekas slēpjams. Celinai

ari ne.

Vai dieniņās! Kas tad tev ir? Tev ari nekā nav, — Celiņa izsaucās.

Es esmu vecaka. Es jau varētu tadu kostīmu nēsāt, — augstprātīgi atbildēja Elīna. — To^jai ari nav nekā. Var taču zem svītera redzēt. Bet mēs esam jau lielas meitenes, un mums sauļošanās tērpu pieklājas nēsāt.

Māte, kārdama Tosjas kleitas skapī uz pakaramajiem, tikai tagad atskārta, par ko meitenes runa.

—   Ak, jus bezkauņas! — viņa uzsauca. — Vēl jau nu daži gadi būs japagaida. Tu redzejies, kas viņam prāta! Tosja ari te pie mums tadā tērpa nestaigās. Varšava — tas ir pavisam kas cits, un Raduņa ar savu kokzaģētavu — atkal kas cits. Te, kur vien acis met, tikai puikas, sāktu jus zobot, vairāk nekā.

Meitenes bija pārliecinātās, ka Tosja ari šajā gadījuma puikam ceļu negriezīs un cieši paliks pie tā, ka līdzpaņemtais sauļošanās kostīms jaliek lieta. Bet viņas sagaidīja vilšanās.

Jums, krustmat, ir pilnīga taisnība, es to šeit nevalkāšu.

Protams, Varšava, pludmale, peldetava — tur tas būtu vajadzīgs, tur es vienmēr velku kaut ko tādu, bet šeit?

Mes varētu aizbraukt uz ezeru, tas atrodas no mums tikai septiņu kilometru attāluma. — Ela negribēja atteikties no iespējis tikt pie tērpa, ko viņai jau pieklātos nesat.

Tomeks, izkravādams koferi, uzdūrās dāvanai, kas bija domātā krustmātei un kurai klāt bija pielikta vēstulē un mazi ciemkukuli bērniem.

Kā viņš to bija varējis aizmirst! Viņa klātbūtnē tas viss taču tika iesaiņots. Viņš pats bija ieteicis nopirkt Juzltim mutes harmonikas un saldumus.

Krustmamiņ, es nu gan esmu aizmarša! Te jums ir vēstule un kleitas drēbe un meitenem kabatlakatiņi un krellītes, bet Juzltim svilpe, mutes harmonikas un konfektes.

Ak vai, kas nu sākās par spiegšanu, notika pielaikošana pie spoguļa, Tomeks tika apkampts un bučots. Tas bija kaut kas neiedomājams! Krustmāte, lasīdama vēstuli, bija tik aizkustināta, ka gandrīz vai apraudajas. Bez mitas viņa atkartoja:

Tādas izdošanas! Tādas izdošanas! Nu kam tas bija vajadzīgs?

Bet es jau teicu! — sauca Celiņa. — Vai dieniņās! Es

I

vienmēr esmu to teikusi, ka Tosjas mamiņa jau nu nebūs tāda, kas mums neko neatsūtis. Bet Ela tiepās un teica: ne, tie, kas ir bagati, tie ir skopi. Bet nekā, nekā!

Vai! Bērniņi miļie! Nu ka tad nu ta! — Krustmāte jutās

neerti.

Ela, mazliet nokaunējusies, pat pietvīka, un Tomekam viņas kļuva žēl.

Iespējams, ka Elai ir taisnība, bet mēs jau nemaz neesam bagāti. Kur nu! Māmiņai tik daudz jāstrādā, un tētis raujas vai pušu, lai visam pietiktu. Bet tagad, kad mes esam nolēmuši pārcelties uz labāku dzīvokli, tevs strādā, galvu nepaceldams, noņemas ar rasejumiem dienu un nakti. No parpules kļuvis tik nervozs, ka no mazākā nieka eksplodē, un tad ir elle ar divdesmit četriem plīts riņķiem.

Tosja, ko tu saki! — krustmāte Isija sasita plaukstas gan sašutusi, gan pārsteigta.

—    Jā! Tā tas ir! Es neko neparspileju. Fakts! . . . Katram jābūt ka uzvilktam pulkstenim, vairs nevar izturēt.

Vai dzirdat? Bet mūsu mājas, Tosja, tik ar lūgšanu, tik ar skubināšanu! Nu, tu viņas te varēsi izkomandēt. Redzu, ka esi attīstīts bērns. Ela, Celma, Adele un Juzīt! Dzirdat, es jau jums vienreiz teicu: pa to laiku, kamēr nebūšu majas, saimniekos Tosja. Jums viņai jaklausa, bet, ja neklausīsiet, tad . . .

—    Krustmāt, esiet mierīga! Visam jābūt pa pirmo un būs arī! Ela, Celma, Adele un es uzņemamies atbildību, bet vai jus man palīdzēsiet?

Palīdzēsim! Vai dieniņās, ka tad, ka palīdzēsim!

Bet kada izskatas elle ar divdesmit četriem plīts riņķiem? — neslepa savu ziņkāri Ela.

Brr! Šausmīga, — nodrebinājās Tomeks. Labak pirms pusnakts par to nerunāt!.

IX

Sakņu dārzi, kā jau teikts, bija diezgan prāvi un krustu šķērsu sadalīti ar ežām. Gandrīz vai katra darza vidu bija apaļš vai četrstūra laukumiņš ar zalaju, kur bija ierīkots soliņš vai sola vieta nolikts kāds baļķēns. Visur rēgojas dēļu gali un latiņas, dažādi atgriezumi mētājās ari pagalmā, pie vistu kūts un šur tur uz ežām. Kokzāģētava bija tuvu, strādniekiem pienācās sava atgriezumu tiesa malkai, kurināmā nevienam netrūka.

Nākamajā rītā pec brokastīm viss krustmātes bērnu pulciņš izradīja Tomekam, kur aug burkāni un kur petersiļi, kur čurnuro salati un kur nāk ēdami jau gurķi, un kur sastādīti tomāti. Adele un Juzītis, apsteigdami viens otru, informēja:

Čigāni lur pa logu. Re, atkal lūr! Rudiķi ari pie šiem. Re, aizgāja no loga projām! Re, nak uz savu dārziņu!

Tomeks nopētīja piecus zēnus, kas bija deviņus līdz divpadsmit gadu veci. Pec matu krasas viņus patiešām varēja saukt par čigāniem un rudiķiem.

Viņi visi izlikās, ka neredz ne kaimiņus, ne viešņu, tikai laiku pa laikam apstajās, lai it ka paceltu kaut ko no zemes un lai pārmitu savā starpa dažus vārdus. Ta viņi pamazām tuvojās mietiņu imdai, kas iezīmēja robežu, un vienlaikus ari meitenēm, kas pulciņā stāvēja aiz robežas un sarunājās.

Zināms, ka jauna meitene, par kuras ierašanos tika runāts jau vairakas nedēļas (pieaugušajiem bija labas kaimiņu attiecības), viņus interesēja. Zel, ka brāli nebija varējusi paņemt līdzi, kā tas bija sākuma paredzets, bet tik un ta tas bija kaut kāds jaunums vienmuļajā lauku ikdiena.

Sakarā ar aizvakardienas sīkumaino ķildu — bija nolauzta viena saulespuķe grūti bija tagad uzsākt draudzīgu sarunu. Vēl jo vairāk talab, ka čigāni bija nosprauduši robežu un izteikuši kategorisku ultimātu: briesmīgas sekas draud par robežas pārkāpšanu; nelaimīga kārtā viņi jau bija arī paguvuši pierādīt, ka tie nav tikai vardi, jo veļas aukla patiešam tika pārcirsta. Ņemot vērā dažus faktus, jādomā, ka savs nopelns ķildas izraisīšanā bija • iri rudiķiem. Viņu sarkanmatainās galvas deva ieganstu žemaititem atrast vienmēr jaunas un jaunas iesaukas, kas bija vienīgais ierocis cīņā pret kaimiņiem, kuri gribēja panākt, lai meitenes pilnīgi pakļautos viņu gribai.

Vieniem un otriem — gan tiem, kuri dzīvoja pa kreisi, gan liem, kuri dzīvoja pa labi no viņu mājas, melnajiem un rudajiem visos pretošanās gadījumos bija viena atbilde:

Mēs esam vairākumā, bet jūs esat muļķes.

Veltīgi Ela atgādināja, ka viņa ir tikai trīs menešus jaunāka par melnīti Lukašu un gandrīz veselu gadu vecāka par rudo l’jotreku. Veltīgi (kad cita vairs nebija ko teikt) viņa uzsvēra, ka ^alu galā ari viņu pusē ir vīrieškārtas pārstāvis Juzītis.

Tads zīdainis vispār neskaitās, viņam jau vel slapjš aiz ausīm, — šie vīzdegunīgi atbildēja.

Bet rudajam Lešekarn ir tikai astoņi gadi, un jūsu Macekam nav vēl deviņi vai tie nav knauķi, ko? — Ela neatkāpās.

Nē, viņi jau iet skolā, tatad viņi jau ir sasnieguši vīriešu vecumu, atbildēja čigāni un palika pie sava: Mēs esam vairākuma, bet jūs esat muļķes.

H. Ožogovska

Vai dieniņās! iebrēcas Celiņa. Ko tu runā ar tādiem! — Un tūlīt pec tam Ela ar savējiem, pamukuši drošā attālumā, ne no ša, ne no tā saka skaitīt:

Melnais glablies skrien pie rudā —

Suns tos nelaiž savā būdā.

Tā tas bija vēl vakar. Šodien izskatījās ta, it ka abas puses butu noslēgušas neuzbrukšanas Ilgumu.

Čigāniem un rudiķiem ļoti gribējās zināt, ko gan ši jaunā paziņa, paliela meitene ar puikas frizūru, būs izgudrojusi, ka viņa kaut ko grib izdomāt, tur nebija nekādu šaubu.

Taisni šaja bridi visa žemaitiešu četrotne saka vākt kopa dēlu galus, listes, sprunguļus un krāva kaudzē kartupeļu lauka gala, pavisam netālu no ceļa, kas gaja gar mežmalu. Kaudze atradās nevis ežas vidū, bet dažus solus pa kreisi uz čigānu teritorijas pusi.

Jauniņā uzmeklēja paprāvu akmeni un ar meitenei nepiemītošu veiklību iesita zeme trīs pagarus mietiņus.

Izmantojot šos mietiņus, no sanestajiem dēļiem viņa uzcēla kaut ko līdzīgu sētai, kas gandrīz līdz padusēm aizsedza Elu un Celiņu. Adelei tikai galva bija redzama, bet Juzitis bija aizslēpts pavisam. Jauniņā nostājās aiz aizsega sava pulciņa priekša un paklusām, reizēm žestikulēdama, kaut ko skaidroja.

Ko viņa tur skaidroja? Neko nevarēja dzirdēt, pat ja aizlīda aiz jāņogu krūma, kurš auga pie pašas robežas.

Zemaites meitenes nolieca galvas uz leju varbūt viņas kaut ko tur zemē bija atradušas? un skaļi iesmējās — vienreiz, otrreiz. Tie nebija ļauni smiekli, nē, tas nebija izsmiekls. Starp citu, viņas bija pagriezušās ar muguru pret zēniem, un jauniņā ari neskatījās uz čigāniem un rudiķiem, lai gan butu varējusi viņus ieraudzīt, ja vien gribētu. Bet tas nu bija skaidrs viņa negribēja.

Divi pāri melnu un divi pāri zaļu acu skatijas uz savu vadoni gaidīja komandu.

Lukašs drudžaini mēģināja atrast ieganstu paglūnēt aiz šī dēļu aizžoga.

Viņš pamanīja pie kāda tomātu mietiņa vējā plīvojam vakar ii(»cirsto veļas auklu, kas bija atļāvusies tik neapdomīgi pārkāpt bargo aizliegumu.

Lukašs paķēra auklu un, lielmanīgi griezdams to sev ap galvu, dažos lēcienos pieskrēja pie barjeras. Svīta drošsirdīgi viņam sekoja.

Zemē nekas īpašs nebija pamanāms. Tikai jauniņā, turēdama loka klugu, brīvajā laukumiņā starp sevi un krustmātes bērniem /imēja lielu taisnstūri.

Šajā noslēpumainajā, nez kapec uzzīmētajā taisnstūrī Lukašs iemeta auklas galu, sacīdams:

Ņemiet savu sapuvušo auklu!

-                Ak ta? — pabrīnījās «jauniņā». — Tad pie jums ta ir sapuvusi? Dāvinām jums to par piemiņu. Ar veiklu klūgas vēzienu l'omcks uzmeta auklu Lukašam kaklā.

Un otrkārt, — Lukašs centās saglabāt dižmanīgo toni, uopurinadams no sevis auklu ka čūsku, vai te nav iejukuši mūsu dēļi?

Ka jūs iezīmējāt savus dēlus? jautaja Tomeks. — Uz tiem nav nekādu zīmju? Tad pazūdiet!!! — viņš uzsauca nikni un pavēloši. Prom! Saks te izlūkot mūsu teritoriju! Pārmācīt!

Līdzšinējais «vairākums» bija gauži ļ pārsteigts: bruņojies ar kokiem, «mazākums» kliegdams un brēkdams, pēkšņi devās uzbrukuma. Apkaunojoša karta zeni deva kājām ziņu un ieņēma aizstāvēšanās pozīcijas tikai aiz jāņogu krūma. Apturējis savu komandu pie svešās zemes robežas, Tomeks rie bez lepnuma par pirmo uzvaru triumfāli iesaucās:

Nelieniet sveša daļa,

Nelieniet sveša daļa!

Ak vai! Ak vai! — atguvis drosmi, atsaucās Lukašs. Re, ka izlec! Atbraukusi no Varšavas, nez ko no sevis iedomājas. Vai tur tagad tada mode, kā skuķi puikas teš?

-   Jā. Un puikas audzē bizes, nopietni atbildēja Tomeks.

Vai dieniņās! Tiešām? — iesaucās Celīna.

Pūt, ganiņ, stabu līti! — atmeta ar roku Lukašs.

Put, ganiņ, stabuliti! kliedza visi četri puikas reize.

Ak vai!—jauniņā pauda klaju izbrīnu. Jūs jau te aiz saviem žogiem neko neredzat. Jūs vel aizvien no autiņiem neesat izvīstījušies!

Un ka tad pie jums saka tādos gadījumos? — izaicinoši smmeja Lukašs. — Put, ganiņ, klarnetiti?

Galvaspilsētā tādos gadījumos saka: «Neķer ziloni aiz. ragiem!»

Čiganeni un rudiķi izbrīna iepleta mutes.

—   Ziloni? Aiz ragiem? . . .

Jā, neķer ziloni aiz ragiem! pabeidza Tomcks.

Ela! Elīna! atskanēja sauciens pa logu. — Vai gotei iedevi dzert? Celma! Atnes man salātus! Tosja! Nac padzeries svaigu pieniņu!

Čigāni un rudiķi palika stāvam pie jāņogu krūma kā noburti Tiklīdz meitenes bija nozudušas aiz mājas stūra, Pāvels, Maceks] Pjotreks un Lešeks, it kā būtu norunājuši, viena balsi noteica:

—    Neķer ziloni aiz ragiem!

Tas netika izteikts skaļi, bet ar neslēptu sajūsmu.

Rudais Pjotreks Lūkasam sacīja:

—    Pa pirmo, ne?

Visa Lukaša komanda ar interesi gaidija, ko teiks viņu vecākais. Bet Lukašs, galvu nodūris, ļoti uzmanīgi pētīja bedrīti, ko zeme veidoja viņa kreisas kajas papēdis.

Nu mes būsim pieci pret pieci,— viņš aukstasinīgi novērtēja spēku samēru.

Kad Torneks pirmo reizi pateica: «Mēs viņiem ieliksim kloķi», žemaitēni tikai pieklājības pēc skaļi neizpauda savas šaubas, lai gan šaubas tiem bija lielas.

Nekad vēl, nevienu pašu reizi, daudzus gadus kaimiņos dzīvojot, meitenēm nebija izdevies gut virsroku kadā sadursmē. Pirmkārt, viņas bija meitenes un puiku bara tika uzņemtas tikai aiz žēlastības. Otfkārt, zeni bija stiprāki, izveicīgāki un ļoti vienoti, turklāt viņi bija pieci pret trim meitenēm un vienu mazuli, kurš vēl negāja skola, kurpretī abi jaunākie pretinieka komanda— Maceks un Lešeks — bija jau pārcelti uz trešo klasi.

Meitenēm nebija nekādu izredžu pārspēt zēnus, jo viņu nespēks un vājums bija neapstrīdams, un, kaut ari viņu pusē tagad būtu pati Tosja, Varšavas meitene, un kaut ari viņa bija gadu vecāka par Lukašu un divus gadus vecaka par Pjotru, apņēmība izmainīt speķu samēru likās tomēr gluži neticama.

Taču neliela epizode ar auklu, uzbrucēju padzīšana, visbeidzot, «ragainais zilonis» lika Zemaites meitenēm savu viedokli par situāciju mainīt.

Par situāciju? Pirmām kartam par Tosju.

Ne, nudien! Tosja! Tu nu gan esi vienreizēja! — Ela izleica savu apbrīnu.

Vai dieniņās! Ka viņi diedza!

Pareizi tu darīji! Vai mums tads auklas gals vajadzīgs? noteica praktiskā Adele. Bet visi tie deļi ir mūsu un cauri!

Tomeks klusēja. Apbrīna, kada tika izteikta ar vārdiem, žesti tm vēl jo vairak māsicu mirdzošās acis viņam sagadaja lielu, ļoti lielu patiku! Cik reižu jau sava trīspadsmit gadu ilgajā mūžā viņš bija sapņojis par šadu apbrīnu, šādu atzinību un cildinājumu, ak, būtu pieticis jau ar to, ka viņam būtu paradīta uzmanība. I ai tas notiktu, zens bija gatavs uz visu.

Šoreiz atzinībai bija ari praktiska nozīme: ta nostiprināja lomejķa autoritāti, kas vistuvākajā nākotne varētu viņam loti lielā inera palīdzēt izturēt šo grūto (vai dieniņas, cik grūto!) brīvdienu eksāmenu.

Pēcpusdienā visu triju kaimiņmāju berili bez iepriekšējas norunas sapulcējās ceļmalas pļaviņā. Zemaiteniem vispirms pievienojās mazakie zeni: melnais Maceks un rudais Lešeks, viņiem sekoja Pavels, un, visbeidzot, it kā nekas nebūtu bijis, pienāca klat arī pats barvedis ar savu vietnieku: Lukašs un Pjotreks.

Kāpēc tavs brālis neatbrauca? — strupi pajautāja Lukašs.

Viņam taču vajadzēja atbraukt.

-     Tosjas brālis aizbrauca pie tēvoča. Vilkus šaut. Viņš nemaz no vilkiem nebaidās — blic, blāc! — un gatavs, viss mežs bus tīrs, — pasteidzās atbildēt Adele.

-   Ka tad! neticēja Pjotreks. Kas šim bisi dos?

Tēvocis, — atbildēja Tomeks. — Mūsu tēvocis ir mežzinis. Viņam ir bise, turklāt ne jau viena vien. Tomeks varēs izvēlēties pašu labāko.

Un viņam nebūs bail šaut? — Ela jautaja. — Es aiz bailēm nomirtu.

Tomeks ne no ka nebaidās, es jau jums stāstīju. Un šāvējs viņš ir lielisks. Viņam viss kas padodas. Ja brālis te būtu atbraucis, tad jūs redzētu, ko nozīmē puika uz goda! ;

- Zel, ka viņš neatbrauca tavā vietā, — ne visai laipni noteica Lukašs. — Tad mēs būtu seši puikas pret trim skuķiem . . .

-   Bet es? — ievaicājās Juzītis.

Tevi nav ko skaitīt. — Pjotreks atbildēja pavisam nicīgi.

… bet jūs te neiedomājieties diezin ko. Mēs no jums nebaidāmies, — piebilda Lukašs, pūlēdamies atgūt pašcieņu vai vismaz apslēpt pirmītējās sakāves rūgtumu.

Mēs no jums ari nebaidāmies, — mierigi atbildēja Tomeks.

-      Ja gribat ar mums rotaļaties — ludzu. Ja negribat — paši būsiet vainīgi!

Paldies! Bet kāda ziņā vainīgi? — Lukašs nicīgi iespurdzas.

-Paga, paga, — Pjotreks steidza samierināt, jo kopš tā brīža, kad «Tosja» bija «paņēmusi ziloni aiz ragiem», viņš saprata, ka meitene nav uz mutes kritusi. — Es ari uzskatu, ka puikas ir puikas un meitenes ir meitenes, bet reizēm tomēr var parotalaties ati kopa. Piemēram, var paskriet sunīšus. Kāpēc mēs nevarētu paskriet sunīšus?

—    Labi, — Tomeks piekrita.

Skriesim sunīšus! Skriesim sunīšus! — meitenes iespiedzas, paļaudamas uz savām garajam kājām.

Lai notiek! — visžēlīgi piekrita Lukašs, tūlīt uzņemdamies sācēja lomu. — Es skaitīšu.

Tiklīdz viņš iesaka:

Viena raiba turku pupa … —

Tomeks uzreiz viņu partrauca, skaļi iesmiedamies:

- Ak vai! Tā jau tavs vecvectētiņš, ar vecvecmāmiņu rotaļādamies, skaitīja!

Nu. ka tad lai skaita? —/Lukašs apjuka, bet Tomeks nekavēdamies pārņēma iniciatīvu savas rokās:

Belka, streika, žip un drei! Ceļu Mēness raketei!

Kas grib lidot, stājas te, Vispirms jāperk biļete.

Par cik?

Atbilde bija jādod Celīnai. Viņa nevarēja attapties, ko teikt.

—    Ka «par cik»?

—    Nu, par cik tu gribi pirkt biļeti uz Menesi?

Vai dieniņas! Es negribu ne uz kādu Mēnesi! — skurinājās Celiņa. — Man bail!

Laidiet mani! Es gribu lidot! Es! Lūdzu man biļeti par astoņi, — iesaucās Pavels.

Lūdzu! Viens, divi, trīs . . . Astotais izrādījās LukašsJ

Ķer!

Lukašs metās pakaļ «jauniņajai». Nepanāca. Viņa skrēja gariem soļiem, metās sāņus visnegaidītākos brīžos. Viena tāda zibenīga pagriezienā neveiksmīgais ķērājs nostiepās garšļaukus ta, ka visi kauliņi nobrīkšķēja. Liztrausies kājas, viņš panaca Adeli un saniknots uzsita meitenei pa plecu ta, ka viņa aiz sāpēm ie-j kliedzās.

Ko tad Adele būtu varējusi panākt? Tomeks patrāpijās viņai ceļā un, kļuvis par «sunīti», izlikās, ka ķer kādu citu, un pavisam negaidot piesita Lukašam.

Ak, kas bija par skriešanu, kas par smiešanu! Visiem tas sagadaja prieku, izņemot Lukašu. Būdams par «sunīti», viņš nevienu reizi nepanāca «Tosju». Bet, cik reižu viņai bija jāķer, tik reižu par upuri krita vai nu Lukašs, vai ari Pjotreks.

Pēdīgi Lukašs vairs neizturēja un nervozi iesaucās:

—   Tu ķer tikai mani vai Pjotreku. Tas nav godīgi!

Taisni ta ir godīgi, — Tomeks atbildēja. — Noķert sīkos nav nekada māka. Viņiem īsas kājiņas. Bet, lai jūs noķertu, tur vajag duku.

Man tā muļķīgā sunīšu skriešana jau līdz kaklam, —ļ Lukašs īgni noteica.

Nu tad spēlēsim veikalu vai viesus! — ierosināja Celma.

Spēlējiet jūs pašas savas skuķu speles. Zēni! Nak pie puikām! —Lukašs īpaši uzsvēra vārdus «zeni» un «puikām». Un viņi aizgaja.

Meitenes, nedaudz vīlušās, skatījas uz «Tosju». Viņa neatcirta, neteica neviena vārda.

Kāpēc vispār tie puikas ir pasaule, to es nekādi nesaprotu.

Vai dieniņās, ja viņu vietā te butu vēl piecas meitenes, cik tad gan būtu jauki! Nav ko runāt!

Tosja, tev jāizdara kaut kas tads, lai tie riebīgie puikas saprastu, ka viņi ir dumjāki par mums, — Ela, pauzdama savu aizvainojumu, teica. — Tev tas jaizdara!

Šie vardi Tomekam atgādināja, kas viņš ir. Atbalsojās pašos dvēseles dziļumos, ievainoja viņa vīrišķīgo sirdi, kas bija rūpīgi slēpjama visiem līdzekļiem, ieskaitot rūtaino kleitiņu, ko viņš šodien bija uzvilcis.

Šaja brīdi no mājas izskrēja rudais Pjotreks un dažos lēcienos atradas pie meitenēm.

Tosja, pasaki vēlreiz, kā tu tur skaitīji: Belka. streika, žip un drei . . .

Tomeks pabeidza, Pjotreks divas reizes atkārtoja un aizjoza atpakaļ pie savējiem.

Vai redzejies? — Ela uzkurināja. — Viņiem no tevis jāmacās. No meitenes. Ko tas nozīmē?

-      Tas nozīme, ka viena meitene ir gudrāka par pieciem zēniem. Vai dieniņās, vai ne, Tosja? Ko?

—. Nē! Ta vis nav! — asi attrauca Tomeks.

Meitenes apjukušas klusēja, nevarēdamas saprast, ko īsti Tosja bija gribējusi teikt. Cik gan viņa savāda: te izšauj kaut ko dzēlīgu, pārsteidzošu, kaut ko tadu, kas pat čigāniem un rudiķiem aizbāž mutes, te atkal uzvedas pavisam neizprotami . . .

Tomekam šaja vakara, kad viņš bija nolicies savā sānistabiņā gulēt, pirms iemigšanas atkal ausis ieskanējās vārdi: «stulbie puikas» un «viena meitene ir gudrākā par pieciem zēniem». Šie vardi viņam lika saviebties kā zobu sāpēs.

Ko viņš šeit galu gala pārstāv, pret ko nostājas un kā intereses aizstāv? Ak tu, sava dzimuma nodevēj, kur tu esi ielīdis, vispirms neievērodams savus pienākumus pret tēvu un vēlāk baidīdamies atzīties pārkāpuma! . . . Tiec nu godam laukā no šīs trakās situācijās!

«Nu pagaidiet!» slīgdams miegā, zēns domāja, «jūs gribat būt likpat gudras? Labi. Jus man dabūsiet mācību! Es jūs izskološu! . . .»

Jūlija diena ir gara. Kaut ari saule jau gabala, skatoties uz lielceļu Varšavas ciemiņa gaidās, acis ar roku jāpiesedz.

Gan Jureks, kas ir vecāks par Tomeku, gan Heneks, kas ir divus gadus jaunāks par viņu, ar vienādu nepacietību gaida ierodamies brālēnu. Viņi Tomeku pazīst. Krustmāte Zosja pirms vairākiem gadiem te pavadīja savu atvaļinājumu kopa ar Tosju un Tomeku, bet vēlāk, laikam pirms gadiem diviem, Jureks ar savu tēvu bija atbraucis ciemos pie radiem uz Belostoku. Viņi atceras Tomeku ka draisku apaļvaidzīti. Diez kads brālēns ir tagad? Jureks mazliet raizējas — varbūt Tomeks gribēs ta priekšā palepoties ar savu galvaspilsētas pieredzi? Lai tikai pamēģina! Tas viņam var izdoties ar Heneku, kas iet tepat vietējā skolā, bet viņš, Jureks, jau otro gadu mācās Ļubļinā un tikai brīvdienas pavada mājās. Ļubļina tagad ir liela pilsēta — un ka ceļas!

Jureks gaida paradāmies ari automašīnu. Virsmežniecība ir saņēmusi jaunas mašīnas, un katru no tam Jureks aplūko ar vislielāko interesi. Tēvam ir personiskā java. Jureks ir iemācījies braukt, un tēvs reižu reizēm atļauj viņam tepat mājas tuvumā pavizināties. Ar to viņš varēs savuties palepoties Tomeka [»riekša.

Heneks ne par ko neraizējas. Viņš ar nepacietību gaida labu biedru, ar kuru kopā varēs iet makšķerēt, vēžot, Heneks paradis viņam savus trušus un pēc tam lieliskos slēpņus kokos. Viņš ar lielu aizrautību spele indiāņus. Tikai klusībā Heneks mazliet uztraucas par to, ka ciemiņu varētu piesaistīt sev vecākais brālis. Bet ne, par to droši vien būtu lieki baiļoties. Jureks, kam deguns mūžīgi iebāzts vai nu grāmatā, vai ari motora, ir ļoti apnicīgs. Vai kāds tādēļ brauc pie «meža cilvēkiem», lai garlaikotos?

Mežniecība atradās lielceļa krustojumā ar sānceļu. Papravo noru no visam pusēm ka augsts mūris ieskāva tumšais egļu sils, ko šur tur izraibināja starp eglēm iemaldījušās gaišzaļas, druknās kļavas. Maja bija veca, tomēr vēl stipra — vienstāva ar divām jumtistabiņām.

Mājas vienā puse auga vairāki kupli augļu koki, otrā pletās sakņu dārzs, tā mala stāvēja divi bišu stropi un atradās garena saimniecības eka. L.idz pilsētai no šejienes talu, bet līdz tuvējam ciemam paris kilometru.

No sakņu dārza puses ir ieeja mežniecības kanceleja un mežsarga dzīvojamās telpas. Otra puse atrodas plašs mežziņa dzīvoklis ar ieeju no priekšpuses — cauri lievenim, kas noaudzis ar v mstigam.

—   Vai vel nebrauc? māte jauta dēliem, iznākdama majas priekšā.

Kuru katru bridi jabut, — atbild mežzinis, izliekdamies pa logu. — Kulikam nepatīk no Varšavas izbraukt vēlu.

Brauc! Brauc! — sauc Heneks, iepriecināts, ka viņš pirmais pamanījis automašīnu.

Tosja krietnu ceļa gabalu nogulēja, un tas viņai nāca tikai par labu. Pamodusies viņa vairs nejuta to uztraukumu, ko bija i/.raisījis pēkšņais notikumu pavērsiens.

No divām iespējam vienu viņa bija izvēlējusies, un neko vairs nevareja grozīt. Tagad vajadzēja sevi noskaņot uz gaidāmo grulibu (jādomā, sīku grūtību?) drosmīgu pārvarēšanu.

Neatvērdama acis, lai nebūtu jāklauiās atkal jauni jautājumi, Tosja gatavojas savai lomai. Pulas iegaumēt, ka būs jārunā puiku valodā ka Tomekam un jāprot bārstīt dažādi izteicieni. Tas nozīmē, ka ik brīdi būs jaizsaucas: «Piķis ar arā!», «Velna milti!», «Okē!» un tamlīdzīgi. Bus jāpievelk kaja! Krustmātei — jābučo roka! Vienam no puikam būs jāuzsit uz pleca, otram jāpaspiež roka, cik vien stipri var, un daudz jastasta par Varšavu, jo Tomeks ir diezgan mutīgs. Galvenais jāuzmanās, lai nenodotu sevi.

Tagad Tosja bija lieliska omā. Viņa arvien vēl nevarēja beigt priecāties par to, ka Tomeks ticis bargi sodīts par savu nepaklausību. Lai nu mēģina ielīst meitenes ādā! Lai redz, cik tas viegli!

Nabaga Tosja! Viņa neiedomājās, ka tas pats liktenis ari viņai sagādās veselu gūzmu ne sevišķi patīkamu pārsteigumu un liks nonākt pie atziņas, ka būt zēnam ir . . . Bet, ak, lai jau viss notiek, kam jānotiek.

Pie vārtiņiem bez krustmātes 0ļas, tēvoča Stefana, Heneka un Jureka Tosju sagaidīja daži suņi, kas lika būt vairāk piesar-

dzīgai nekā līksmai. Bet par kādu piesardzību var būt runa, ja melnais taksis metas tev kājas, ja milzīgais vilku sugas suns liek ķepas uz pleciem un ja četrkājis ar baismīgu purnu, droši vien buldogs, visu laiku luncina strupo asti un reize vārsta muti, radīdams savus asos zobus.

Tosjai ir daudz labu īpašību, par to varēsim pārliecināties, sekojot. tālākajiem notikumiem, bet ar drosmi nu gan viņa nevar lepoties. Mājās vai nu vecmāmiņa, māte, vai tēvs arvien atradas tuvumā, un viņu gādīgajā pasparne nebija ne no ka jābaidās un nebija ari nevienam jāparāda drosme.

Juzdama draudīgo ķepu triecienus un redzēdama atieztos ilkņus, meitene zaudēja galvu. Viss viņai sajuka. Krustmātei viņa tikko neuzsita uz pleca un .lurekam tik tikko nenobučoja roku. Laimīgā kārtā sasveicināšanās brīdī valdija vispārēja pacilātība, bija jaiet vakariņās; automašīna aizbrauca talak, suņi tika apsaukti un apvaldīti, un vakars jau krēsloja talab neviens Tosjas apjukumu nemanīja. Vismaz Tosjai pašai ta likās.

Lupusi, mierā! — sauca tēvocis. — Bonča, mājās — vakariņās! Kaņa, marš, gulēt! Ak vai, paskaties, Tomek, kā tā tur žāvājas! Vai redzi? Visus zobus var saskaitīt. Veca kuce, gandrīz, var teikt, pensijā aizgajusi. Guļ augam dienam, bet miegs vēl nak un nāk. Labs suns, paklausīgs, saprot, ka par viņu runā. Nu, nāciet iesim est! Tomekam droši vien maza zarniņa lielo būs apēdusi.

Kad krustmāte Oļa Tosju bija apmīļojusi, sagaidītaji veda viņu pa lielu gaiteni uz ēdamistabu. Ta bija liela, plaša istaba ar pazemiem siju griestiem. Mēbeļu nebija daudz divas lielas bufetes un garš galds ar krēsliem. Vienā galda gala, kas bija klāts vakariņām, šņāca vecmodīgs patvāris, kādu vel varēja redzet tikai tajās mājās, kuras bija paglabušās no kara posta. Tosja nejutās izsalkusi. Viņa sedeja vai stīva aiz bailēm, nebūdama pārliecinātā, vai zeni nav ievērojuši viņas bailes no suņiem. Meitene skatijas te uz Jureku, te uz Heneku. Vai tikai Heneka acīs nupat nepazibēja izsmiekls? Kapec Jureks viņu ta pētī?

Viņa pūlējās saņemt sevi rokas. Ja šodien neatstās labu iespaidu, tad otrreiz tadas iespējas var ari nebūt.

Piķis ar ara! Tie nu gan ir garšīgi pīrādziņi, krustrnat!

Varšavā tādus ar uguni nesameklēsi! Un vispār pie jums te viss citādāk nekā mūsu dzīvokli. Mūsu abas istabiņas ar visu virtuvi droši vien saietu šaja viena istaba.

Ej nu ej? krustmāte brīnījās. Ka jūs tur varat izturēt?

Grūti jau ir, bet ko var darīt . . . Tētis grib visādā ziņa dzīvokli mainīt un tā noņemas ar darbiem, ka nervi viņam galīgi čupā.

Abi puikas iespurdzās. Tosja apjukusi aprāvās un aizvainota noprasīja:

Par ko jūs smejaties?

Par to, ka «nervi… čupa». Ko tas nozīmē? — jautaja I leneks.

Vai tad jūs nezināt? Nu, tas ir ta . . . Mums abiem ar Tosju un māmiņu jastaiga uz pirkstgaliem un visu laiku jauzmanas, lai tēvu neuztrauktu, citādi viņš uzsprāgst gaisa.

Nu, vai tad mums nav tapat? tagad iesmejās krustmāte Oļa. Nav jau brīnums miesīgiem brāļiem vienāda jutība, acīmredzot abi ir atras dabas.

Vai traks! — Tosja satrūkās. Tad jau no tēvoča ari jabaidas?

Oja, ūja! Tu jau redzi, kā te no manis baidās, smieklus nevar valdīt. Tiesa gan, atrs es esmu — tapat ka tavs tēvs. Abi

110  sava tēva esām mantojuši to ātro dabu. Bet nebaidies! Ja nekādus pekstiņus netaisīsi, būs labi.

Oke, tēvocīt! Viss būs pa pirmo.

Vakariņas aizritēja līksmā noskaņa. Tosja pieēdās līdz acīm, maize ar mājās kūpināto šķiņķi vairs nebija iedabūjama mute. Lupusim un Bončam, kas pacietīgi gaidīja katrs savā krēsla pusē, tika ne viens vien gards kumosiņš. Līdz ar to draudzība bija noslēgta, un tuvuma suņi vairs nelikās tik briesmīgi. It īpaši to varēja sacīt par Bonču, kas bija labi barots, un, pec izskata spriežot, viņam vienmēr bija laba apetīte, bet reize ari viņam piemita gluži cilvēciska sirsnība, kas atspoguļojās acu izteiksmē. Kad Bonča, atspiedies ar priekšķepām uz Tosjas ceļiem, skatījās acis, likās, ka viņš tūlīt teiks: nu iedod man vēl vienu kumosiņu!

Tomek,,vai atceries, ka te kādreiz ciemojies ar māmiņu un

Tosju?

Atceros, bet ne sevišķi skaidri, jo tad es vel biju maziņa . . . tas ir, es gribēju teikt: māsiņa bija maziņa un es vēl biju mazs. Vai tas nebija pirms kādiem sešiem gadiem? Nak prātā, ka vienreiz man laikam uzbruka zosis, ja. to es atceros. Vai. cik viņas briesmīgi šņāca!

Pareizi gan. Bija tāds gadījums, tikai tas nebiji tu, kam tas uzbruka, bet gan Tosja. Tu ļoti varonīgi viņai meties palīga. Visi toreiz teica, ka no tevis izaugšot īsts vīrietis, — krustmāte Oļa precizēja.

Ak tā? Tosja uz mirkli apjuka. Bet tad nomierinājās, jo galu gala tada kļūdīšanās varēja liecināt ari par kautrību.

Rīt agri no rīta man jāizbrauc no mājas, — tēvocis Stefans paziņoja, pieceldamies no galda. Jurek, tev būs jāaizved atskaite uz ciema padomi. Jūdz Imijdroškā, varbūt Tomeks gribēs tev braukt līdzi? Henek! Paklau, sakņu dārzā nezāles tā saviesušās, ka tur nudien var spēlēt paslēpes.

Es zinu, nosūkstījās Heneks, — bet vai es nevarētu ķerties pie ravēšanas pec tam, kad būsim atpakaļ no padomes? . . .

Es jau tev pateicu, ka ar nazi nocirta tēvocis, nozuzdams otrā istabā.

Tosjai iešāvās prata: «Taisni tāpat ka pie mums,» bet krustmāte jau uzrunāja viņu:

Tomek. kur tu vislabprātāk gulētu? Zēnu istaba ir brīva, viņi gu[ šķūni uz siena, bet kur tu gribi — ar viņiem kopa vai mājās?

Tomek, nāc pie puikām, siens ir svaigs, tur ir pasakaini! Heneks vedināja līdzi.

Tosja izlikās, it ka viņai būtu iedzēlis ods, noliecas, uzsita pa kāju un sāka ieziest sakosto vietu ar siekalam. Uz siena? Nemūžam! Sienā čum un mudž visādi kukaiņi. Ej nu tu sazini, kas tur vap iekost! Knišļi lien ausīs!

Krustmat, ja drīkst, tad es gan labak gulēšu istabā. Man no siena . . . galva sap. Henek, es labprāt ietu ar jums kopa, bet nudien …

Istaba tev mušas neļaus gulēt, — izmeta Jureks, — šovasar tik daudz to mušu, ka bail.

Katram sava patikšana, — krustmāte mierināja. — Lai jau guļ, kur viņam tik. Viņš taču nav vēl pieradis. Varbūt vēlāk pats gribēs gulēt sienaugšā. Jurek, stiep šurp koferi! Henek, kur svečturis? Aizvediet Tomeku, paradiet visu, ka nākas. Arlabunakti, bērniņ! Izgulies labi!

Heneks radīja gaismu. Viņi izgaja cauri gaitenim, kurš jau pirmīt likās liels, bet tagad šķita milzīgs, jo tumsā otrs gals nebija saredzams. Tosjai sirds krūtīs meta kūleņus, kad viņa bikli kāpa pa stāvajam kāpnēm uz jumtistabu. Heneks vēra vaļa durvis, viņi iegāja istabā, kas, salīdzinot ar viesistabu apakšstavā, bija pavisam mazītiņa. Sveces gaisma priežu dēļiem apšūtas sienas izskatījās zeltainas, tādi paši rādījās griesti un ari grīda. Te stāvēja divas gultas, pie loga galds, neliels skapītis, grāmatplaukts un udenstrauks ar mazgājamo bļodu apakšā. Vairak nekā.

Šī ir mana, un ši te ir Heneka gulta. Guli, kura.gribi! Heneks noliek svečturi uz galda, Jureks aši aizver logu un taisās uz promiešanu.

Arlabunakti, — viņš saka, man jāskrien vārtiņus aiztaisīt un suņi jāizlaiž lauka.

Kad nodzēsīsi sveci, atver vaļa logu, citādi bus par karstu. Heneks pamāca. — Bet, gaismai degot, logu nevar turēt vaļā, tad drīz vien istaba bus pilna ar visādiem mūdžiem. Redzi, viens jau ielīdis! 1

Ap sveces liesmu riņķo balts naktstauriņš. Spārni jau svilst, bet tas vel arvien nespej ticēt, ka lido nāves briesmās.

Henek! — no apakšas sauc krustmāte. — Paradi Tomekam būdiņu ar sirsniņu!

Ak ja! Pareizi, nāc, nokāpsim leja, — attopas Heneks, durvis atstaj vaļā, citādi nezināsi ceļu atpakaļ.

Tosjai sirds kāpj pa muti lauka, kad viņi dodas melna tumsā pa stāvajām kāpnēm lejā.

Kāp uzmanīgi, — brīdina Heneks, — turies pie paroceņa, citādi kauliņus nesalasīsi. Kad nokāpsim, paņemšu kabatas lukturīti.

Viņi iznāk pagalma, kadu bridi ceļu rāda apgaismotie logi, bet pēc tam jau ir jāiededz lukturītis. Re, kur durvis ar izgriezto sirsniņu.

Vai man'tevi pagaidīt? Vai pats atradīsi ceļu uz māju?

Atradīšu! Paldies tev, Henek, arlabunakti!

Atpakaļceļš pa krūmos ieslepto taku, caur garo gaiteni, ko apspīdēja gaisma no laimīgā kārtā vaļa atstātajām viesistabas durvīm, pa trepem, kas šķita piemerotas vienīgi kakla laušanai, pa noslēpumainajiem bēniņiem uz zemi jumtistabiņas pusi bulu īpaši aprakstāms, un šaja aprakstā ik brīdi varētu pieminēt šausmu rēgus, bailes un šermuļus. Bet, re, esam jau zeltainajā istabiņa! Tosja ir atgriezusies.

Vispirms viņa aizliek krampīti. Lai ari tas ir bezgala niecīgs, tomēr kaut kādā mera solās pasargāt no smagās bezgalīgās tumsas, kas biezē tur viņa pusē durvīm.

Tagad Tosja atkal uzmet bažīgu skatienu svecei. Vai tur aizvien vēl riņķo tas baltais briesmonis? Ne. Droši vien būs uzmeties kaut kur uz spilvena un, kad Tosja nodzēsis gaismu, uzķepurosies uz pieres vai iepisies matos, brr! Tad jau labak nemaz negulet.

Apsvilušais lidonis guļ uz svečtura pekas. Beigts un pagalam! Kāda laime!

Svece nav gara. Japasteidzas, ka nenodziest, pirms Tosja bus paguvusi palīst zem segas!

Tosja pa roku galam izmet visu no kofera vienā gulta, sameklē pidžamu, dvieli un ziepes. Vai, cik viegli iejusties Tomeka ada, kad jāmazgājas pirms gulētiešanas. Viens divi un viss kartība.

Vai sveci nodzēst? Vert vaļa logu, kad ara melna nakts? Nemūžam! Vai tikai kaktos zirnekļi neauž savus tiklus? Ne. neredz vis. Arī laime!

Tosja piebīda svečturi pie pašas gultas, sērkociņus katram gadījumam pabāž zem spilvena un aši pārvelk segu pari galvai.

Cik ilgi var izturēt zem segas vasaras saules piekarsētajā jumtistabiņā ar aizvērtu logu?

Tosja vispirms pabāž laukā tikai degunu, pēc tam zodu, tad visu galvu.

Apradusi ar tumsu, viņa samana balsnījam pelēcīgo loga četrstūri, pēc tam ari skapja un grāmatplaukta apveidus. Apakšstāvā visi trokšņi noklusuši. Pieaugušie laikam jau guļ. Tosja ieelpo dziļi vienreiz, otrreiz — sirdspuksti kļūst mierīgi. Un tad brīdī, kad Tosja jau grib aizvērt acis, lai laistos miegā . . . viņa

skaidri sadzird, ka aiz durvīm kads grabinās. Pavisam klusi. Pagrabinās vienreiz, pagrabinās otrreiz, trešoreiz . . . Un pēkšņi atskan tadi ka pīkstieni.

Lasītāj, ja tu esi drosmīgs zēns vai bezbailīga meitene un tava sirds nepazīst baiļu, mēģini iedomāties, ko šaja bridi izjuta nabaga Tosja, kas līdz šim nekad vēl nebija gulējusi istabā viena. Vienmer viņai bija blakus vecmāmiņa un Tomeks vai kāds no vecākiem vai arī (piemēram, izbraukumā) klasesbiedrenes un audzinataja.

Ja no bailēm var nosirmot, tad Tosjai otrā rītā būtu pilnas tiesības pamosties gluži baltu galvu.

Pirmajā mirkli viņa instinktīvi paslēpa galvu zem segas, bet skrubināšanās bija dzirdama tik un ta.

Kas tur varētu būt? Zagļi? Jureks taču aizslēdza ciet vārtiņus un palaida vaļa suņus. Varbūt peles? Vai varbūt žurkas?

Tosja pietrūkās gulta sēdus. Lai notiek kas notikdams, viņa tūlīt laidis vaļā lielo bļāvienu.

Visi majnieki uzreiz būs kajas, atskries tēvocis, varbūt sadzirdēs zēni sienaugšā un . . . un ko tad? Tosja jau iztele redz izsmējīgās Jureka acis, ja, zens, bez šaubām, bija pamanījis viņas pārbīli, kad suņi metās klāt. Un nu viņa bus izbijusies no pelem. Rit Jureks nevares vien beigt vilkt uz zoba «varšavieti»! Ak to prieku!

Bet varbūt tur tieši viņi, zēni, skripstinās aiz durvīm, lai atbraucēju pabiedētu un pēc tam izsmietu? Kad Tomeks vēlāk uzzinātu, ta nu gan viņam būtu medusmaize! Gaidi vien!

Tosja nolemj paradīt drosmi. Viņa pabaž roku zem spilvena, izņem sērkociņus un aizdedzina sveci, lai gan tas viņai izdodas tikai ar trešo sērkociņu.

Apgaismota istaba uzreiz cita dūša!

—    Kas tur ir? — viņa pusbalsī sauc uz durvju pusi. Skrubinašanās aprimst. Dzirdami tikai tie paši pīkstieni — vai arī tie ir klusināti smiekli? Tosja viegli izlec no gultas, pieiet uz pirkstgaliem pie durvīm un, nocēlusi krampīti, pēkšņi tās atgrūž vaļā.

Istaba ieveļas Bonča. Domadams, ka ir apžēlots, suns glaužas puspamirušajai Tosjai pie kājām, bet pēc tam ietraušas gulta. Neprasījis atļauju, viņš ieritinās ērti kājgali, un nav nekādu šaubu, ka domā te pārnakšņot.

Tosja nesaka neko. Viņa aizver durvis. Ieliekas gultā un nodzēš sveci. Ne, nevar teikt, ka viņai vairs nebūtu no itin neka bail. Viņai ir gan bail. bet vairs ne tik stipri.

Milzīgos bēniņos ir maza jumtistabiņa, tur gulta gul meitenīte, kas cauri segai jūt, ka pie viņas kājām elpo dzīva, labvēlīga būtne. Turklāt tāda būtne, kas viņu pasargas. No ka? No vislielākajām briesmām: no pelem. Taksi taču medī peles!

Tosju pamodināja Bonča un motora rūkoņa. Bonča skrāpējās pie durvīm, lai kads viņu izlaistu laukā. Pec brīža suns atgriezās tāpat kā vakarvakarā, tikai šoreiz Tosju nenobaidīja. Izrādījās, ka tumsas jūra nav nemaz tik briesmīga. Pa mazo jumta lodziņu iespīdēja plata gaismas strele. Nu vairs nebija nekādu noslēpumainu regu! Te stiepās veļas auklas, visnotaļ stāvēja tukšas lādes, kaut kads kubuIs, tukšas makaronu kārbas, daži veci krami. Iepretī zēnu istabas durvīm bija otras tadas pašas — atslēga tajās bija iebāztā no ārpuses. Varbūt tur ari kads dzīvo?

Palūkojusies lauka pa savas istabiņas logu, Tosja ieraudzīja tēvoci Stefanu aizbraucam ar motociklu. Jureks un Heneks, līdz viduklim kaili, pie ūdenssūkņa mazgājas.

Tosja palūkojas pulkstenī. Bija seši. Agri gan te iesākās diena.

Istabiņas vidū sēž Bonča, sit ar kuplo asti pa grīdu, skatas uz Tosju un smaida, nudien smaida — laipni, saprotoši, ta, it ka teiktu: redzi nu, šī baiļu pilnā nakts nebija nemaz tik briesmīga.

Tosja atceras līdzpaņemtas mednieku desiņas, apsēžas uz grīdas blakus Bončam, lauž desas strumpucīšus un cienā suni. Pēc šī karaliskā cienasta Bonča grib parādīt mīlīgumu, atspiež abas priekšķepas Tosjai uz pleciem un ieliek savu purnu viņai atslēgas kaula iedobe. Melnā aste iet riņķī vien.

Tosja glauž resnīti sev cieši klat un čukst tam ausi:

Bonča! Bonciti! Vai tu vari iedomāties, cik man loti bija

bail!

«Es zinu, tas nekas,» Bončas aste atbild ar apļveida zīmēm.

Vieglļtem paveras vaļa logs, un uzplust spirgta rīta vēsma. Aiz nomīdīta maura, tūlīt aiz ūdenssūkņa, sākas dārzs. Pavasara ziedu kupenās vecajiem kokiem jābūt pasakainiem . . .

Lejā atskan zenu balsis. Tosja izliecas pa logu, bet nevienu neredz. Zēni stāv pajumtē, liekas: tur apakšā vajadzētu būt virtuves durvīm. Tosja grib pasaukt zēnus, bet piepeši sadzird dažus vārdus, kuri liek aprauties . . .

… bet es tev saku, ka zaķpastala, un viss. Redzēji, kā viņš iepleta acis, kad Kaņa atieza zobus? Es redzeju. Varšavas sīpollociņš — tizls, bals, tas viņam nepatīk, to atkal nav brīv… un droši vien no visa ka baidas.

—   Nav vis, ka tu saki, — Heneks iebilda, — ja viņš būtu tik bailīgs, tad nāktu pie mums gulēt, nevis bēniņos. Un no budkiņas viens pats gāja atpakaļ, nelika man gaidīt.

Bet to tu nezini — varbūt viņam no bailēm mati cēlās stāvus. Un vienam pašam lielajos bēniņos, kazi, zobi klabēja. Gan tu redzēsi, ka viņš vakarā lūgsies, lai ņemam šo sev līdzi uz sienaugšu.

Jurek, atnes ūdeni! sauc krustmāte, un Tosja zibenīgi atraujas no loga.

«Tas Jureks gan ir jampampiņš! Ievēroja izbīli, nu labi, bet kāpēc tad vajag uzreiz ta . . . Tomēr ievērojis . . . «Varšavas sīpollociņš»? Nu pagaidi tu. Ļubļinas . . . ķiplociņ!»

—   Bonča! Ejam briesmu pilnā pasaulē!

Tosja šaja rīta nomazgājās loti rūpīgi. Izsukaja matus. No kofera izņēma džinsus (lai Jureks aiz skaudības zaļš paliek), balto sporta krekliņu bez piedurknem, melnas kedas ar baltajam auklām un pelēko vējjaku. Un grasījās jau kapt leja.

Vel piekopa istabu. Saklaja gultu un salika skapi no kofera izņemtās drebes.

Koferī pašā apakšā gulēja vēsturēs mācību grāmata! Nu! Tas nu gan bija numurs! Ko nu iesāks Torneks? Krustmātes (sijas bērni vel mazi. Vecākā no meitenēm nupat pabeigusi ceturto klasi. Ar kādu dūšu lai brālis mekle šo nelaimīgo vēstures grāmatu! Būs viņapi japalidz.

Toinek! Tomek! Jānāk brokastis!!! — zem loga atskan sauciens.

—    Es jau eju, — Tosja atsaucas.

Vai! Tu jau man esi ka no skatloga izkāpis! — neslepdama pārsteigumu, saka krustmāte 0ļa, grozīdama Tosju uz visām pusēm.

Heneks ari neslepj izbrīnu. Tikai Jureks netaisa lielas acis.

Džinsi vairs nav modē. Tagad puikas nesa apelsinkrasas 1 >arstilbenes ar melnu kreklu.

Es modei pakal neskrienu, — Tosja bez īpaša asuma atvaira dzēlienu, — džinsi ir ērtāki. Paskaties, cik šeit kabatu!

-                Mamiņ, bet man? — Heneks griežas, man vienmēr jastaiga tikai golfa biksēs!

Nečinksti! Tagad man būs fasons pie rokas, pašušu ari tev tādas, kad biis brīvākā diena.

Tadu vējjaku ari ar četrām kabatām! Heneks nerimstas

dīkt.

Ja. Tādu vējjaku, mammucit, tu man ari varētu pašūt. —ļ Ari Jureks kjūst pieļāvīgs.

Nu, tad jau man būs jašuj trīs dienas no vietas, — smejas krustmāte.

Krustmāt, mēs varētu jūs izbrīvēt — jūs šūsiet, bet mes jūsu vieta apdarīsim mājas darbus.

—   Tad nu gan es varu iedomāties, pec ka mūsu māja izskatītos! Galda trīs reizes butu cieti novārītas olas, jo mani puikas nemāk pat olas cept.

Vai, mīļie! — iesaucas Tosja, — tad jau jums ir lepna dzīve! Gan mani, gan To . . . sju māmiņa, bet vēl jo vairāk tēvs tā dzena, ka ne mirkli nav miera! Mums viss jadara: ēst jāgatavo, māja jāuzkopj, veļa jāgludina . . . Visam jabut pa pirmo!

Vai dzirdat? — krustmāte brīnījās, ieliedama šķīvjos klimpas.

Oijoijoi! Ar muti tu visu vari. Nekaitētu no tevis pamācīties,— Jureks vilka uz zoba.

-                Un ka ar mācībām? — Heneks izvirzīja savu vissvarīgāko kritēriju.

Kā iet ar macibam? Pats par sevi saprotams — pa pirmo!

—   Pa pirmo! — vīpsnāja Jureks.

Tosja tikko neiešņācās. «Ak tu, «kiplociņ», ja es tev parādītu savu liecību, tad tu kļutu mēms!» meitene nodomāja, bet šai domai viņa lāvas tikai mirkli, jo bija jabut gatavai atvairīt nakamo triecienu.

Ed, Tomek krustmāte skubināja, — kamēr klimpas' karstas, tad labāk garšo. Mes vienmēr brokastīs edam klimpu zupu. Jāized divi šķīvji. Tev pie mums jauzbarojas. Redzi, cik maniem

puikām sārti vaigi, ari tev tādi jādabū. Tas ir no piena. Mums pašiem sava gotiņa.

Trakumi! Varšava Tosja vislabpratak dzēra teju ar citronu. Piens viņai negaršoja, vismazāk tads, kad bija pārklājies ar plēvi! Ue, un ari zupas virskartiņa jau sak savilkties, pēc kāda brīža plēve būs gatava!

Tosja enerģiski darbojas ar karoti un pēkšņi pamana Jureka zobgalīgo skatienu. «Kaut tu izputētu!» un viņam par spīti sāk strēbt karoti pec karotes, nelikdamas zinis ne par kādu plēvi.

Ed, bērniņ mīļo! Vakar tu vakariņās neko neieēdi, krustmāte (ak šausmas!) pielej vel!

Vai brauksi llnijdroškā man līdzi uz ciemu? Man tur jabut vienpadsmitos.

Labprāt. Kas tas ir līnijdroška?

Kaut kas lidzīgs karietei. Gan redzēsi.

—   Māmiņ! Bet es? Heneks gaužas.

Ko tēvs tev lika?

Es jau mazliet paguvu izravēt, tūlīt atkal skrienu.

Bet kas man mājās palīdzēs? Jurekam malka jasaskalda un govij salmi jāpiemet.

—    Krustmāmiņ, es palīdzēšu, — Tosja piesakās, priecādamās, ka var kaut kādā veida Henekam atvieglot dzīvi.

Viņa veikli novāc galdu ļoti atri ieverojusi, kur kas jānoliek. Krustmāte aiziet uzkopt guļamistabu un tēvoča kabinetu, bet, kad atgriežas virtuvē, Tosja patlaban beidz berzt katlu, kurā bija klimpu zupa. '

Krustmāt, kur jalej samazgas? Vai šaja spaini? Bet kur ir grīdas birste un lupata? Es ēdamistabas grīdu ari uzņemšu ar lupatu. Bet kas šajā katliņā? Vai tur jāielej ūdens? Kur lai kar trauku lupatu? Tā, nu jau es zinu, kur kas atrodas. Oke!

Paklau, māte tevi ir pamatīgi izskolojusi! — krustmāte

brīnās.

Gan māmiņa, gan tētis, gan Too . . . sja! — saka Tosja. Jureks ienes malkas klēpi un iemet kaste, kas stāv pie virtuves durvīm.

Skaties, krustmāte saka, es šeit pirkstiņu neesmu piedūrusi. Redzi?

Krustmāt, Jureks visu to izdarītu vēl labak, ja vien gribētu.

—   Ja vien gribētu, krustmāte nopūšas.

Ja vien gribētu, -sapīcis atkarto Jureks. — Man vienmēr jādara smagie darbi. Redzētu, ko Tosja teiktu, ja viņu liktu pie malkas skaldīšanas.

To gan es nemāku, Tosja atklati atzīstas, — bet es grilu lu iemācīties. Vai tu mani pamācīsi?

Tada uzņēmība Jureku atbruņo. Viņš pamāj ar galvu. Tosja aizrāvusies grasās ieminēties ari par govi, bet pēdējā bridi viņai liek aprauties doma: «Bet ja nu tai govij ir gari ragi?»

Jurek, vai tev nebūtu ietinamais papīrs un aukla? Man to . . . sjai janosūta grāmata, aiz parskatišanās tā ielikta manā koferi.

Paskatīšos. Gan jau atradīsies.

Jureks iziet no virtuves. Tosja sāk uzkopt ēdamistabu.

Pabeigusi darbu, viņa atrod papīru un auklu uz galda. Pirms ^lamatas iesaiņošanas uz atklatnes viņa žigli uzraksta dažas rindas un iemet to starp gramatas lapām. Padomajusi pievieno ;11kIatnei vēstuli:

Dārgumiņ To! Dzīve ir pasakaina. Staigāju dziedādama. Mani nespēj uztraukt dzīves sīkumi: suņi ar atieztiem ilkņiem, jumtistabiņa, kur es guļu viena, naktstauriņi, peļu pīkstēšana un skrubināšanās, lielais cirvis un govs, kas, ļoti iespējams, badās. Bet vai Tev tur vispār rūp mani pārdzīvojumi? Tūlīt aizraksti māmiri'ai drukātiem burtiem. Ka tev iet? Okē!

T.

Steigšus iesaiņojusi grāmatu, viņa tik tikko neuzrakstīja kļūdaini, kam bandrole tiek sūtīta, — bija taču jaraksta: Tosjai Jastšembskai.

Viņa uzkopa istabu, iznesa lauka un izlēja netīro ūdeni, ienesa spaini tīra ūdens. Jureks noskatījās, kā ciemiņš nopūlas ar sūkni, bet palīgā nenāca. Labi vien bija. ka ta!

Vēl bija mazliet laika. Tosja aizskrēja uz sakņu dārzu, Heneks tur rāvās vaigu sviedros. Viņa metās palīga, Heneks par to loti nopriecājās, bet teikt neko neteica. Kad Jureks uzsauca, ka laiks braukt, viņi bija jau gandrīz darbu pabeiguši. Heneks, notrausdams no pieres sviedrus, pameta acis uz izravētajām tomātu rindām.

Tas tik ir temps! — viņš izsaucās.

Pēc Varšavas parauga! — piebilda Tosja, un abi skaļi _ iesmējās.

Līnijdroška-kariete, ka izrādījās, bija dēlis ar četriem riteņiem, un, to ieraugot, Tosju pārņēma šausmas. Kā lai uz tada uzsēžas, pie ka lai turas? Lai iegūtu laiku un varētu attapties, viņa sāka lielīt zirgu, bet pati turējās no ta pa gabalu.

Tas tik tiešam bija labi kopts un barots, jo spalva spīdēja un laistījās.

Paskaties, kadi viņam rimbuļi, redzi — kā āboli! — ar lepnumu rādīja Jureks. — Rau, par tādiem zirgiem saka: «sirms, ābolains».

Bet kādēļ viņam tik gara aste? — Tosja jautāja. — Pilsēta reizēm redzami zirgi ar strupam astēm.

Muļķi tadi, apcērt zirgam asti. Ar ko tad lai lopiņš dundurus gaiņā? Tu nemaz nevari iedomāties, cik sāpīgs tāds dundura dzēliens!

It ka apstiprinādams šos vārdus, Busītis notrīsēja pie visam miesām un pavēcināja asti.

Dunduri! Vai traks! Redzēdama, ka Jureks jāteniski uztraušas uz līnijdroškas dēļa, Tosja, cik vien žigli varēdama, apsēdās pēc iespējas tuvāk pakaļejiem riteņiem, lai būtu tālāk no šiem briesmīgajiem kukaiņiem, kuriem acīmredzot ir varens duramais, ja jau pat zirga ādu cērt pušu.

Heneks aicināja sēsties vidū, tur būšot ērtāk — ne, ne, paldies!

Neturiet mēles starp zobiem! — Jureks uzsauca, uzšaudams zirgam ar pātagu.

Busītis uzņēma sparīgu riksi. Tikai tagad Tosjai kļuva skaidrs, ko nozīmēja šis brīdinājums. Ja zobus nebūtu sakodusi — nudien mēli butu sev savainojusi. Ripojot pa izdangāto sānceļu, līnijdroška lēkāja un zvalstījās tā, ka vienā brīdī Tosjai bija jāpieķeras pie Heneka pleciem, lai neizlidotu no «karietes». Kad viņi izbrauca uz lielceļa, riteņi sāka ripot gludāk un braukšana pēc aprašanas kļuva pat patīkama. Varēja ari sarunāties.

Jureks ar patagas galu rādīja meža cirsmas, kokaudzētavu, kura viņš strādāja katru otro dienu un nopelnīja sev kabatas naudu, vienotru viņu lauciņu, kura bija iesēta labība, iestādīti kartupeļi, pļaviņu, kura mežsaimniecības darbinieki pļāva saviem lopiem sienu. Visi šie izmantojamie zemes gabaliņi bija sīki un izkaisīti. Tosjaj likās, ka tie lielajā meža nemaz nav sameklējami. Heneks stastija par sēņu vietām, apsolīja aizvest «Tomeku» uz Bobžinkas mežiņu, kur rudmiešu esot, ka biezs, tikai jāuzmanoties no čūskām.

Mūsu kaimiņš Leskevičs pagājušajā nedēļā vienu nosita.

Bet varbūt tas bija zalktis? — Jureks apšaubīja.

Ka tad! Zalktis! Ar lielu galvu un krustu pakausī, un visa garumā zigzaglīnija. Tas tev gan būs zalktis!

Nu, ja šī līnija, tad gan ne, — Jureks piekrita.

«Te jau spej tikai likt aiz auss šis gudrības! Bet ko es viņiem jaunu varu pateikt? Ko? Es laikam esmu liela muļķe,» Tosja klusībā nodomāja, un meitenei atkal saplaka dūša.

Jureks ienesa ciema padomē papīrus. Tosja ar Heneku iegaja pasta. Tosja žigli nopirka atklatni un drukātiem burtiem uzi akst i j a:

Mammu! Man šeit klajas lieliski! Es guļu zeltainā istabiņa. Brokastis apēdu divas klimpu zupas. Viss ir okē! Ar lielu buču!

Tomeks

Viņa uzmeta kritisku skatienu atklātnei. Vai Tomeks tā būtu rakstījis? Izlaboja «mammu» par «mammuc» — ta Tomeks sacīja visai bieži. Un šī «zeltaina istabiņa»? Kaut nu māmiņa to nepārprastu. Tomekam jau patika visādi traki apzīmējumi.

Atceļa Tosjai nebija vairs baiļu no linijdroškas. Vajadzēja līkai ievērot brauciena ritmu un vieglitem palēkties uz deļa. Bet ši mācība nenāca par velti — dibens sapeja.

Gan Heneks, gan Jureks parmaiņus eksaminēja Tosju, vai viņa atceras, kur kas atrodas. Par laimi, viņa bija klausījusies vērīgi un visu iegaumējusi.

Šim ir diezgan liela litrāža! — Jureks noteica atzinīgi, l/.sedinādams Heneku un Tosju pie vārtiņiem.

Viņa nesaprata, ko Jureks ar to bija domājis, un jautājoši palūkojās uz Heneku.

Te, — viņš piesita sev pie pieres, — te tev ir diezgan daudz degvielas iekšā. Jureks ir ķerts uz motoriem un zirgiem. Priecajies. Man viņš parasti saka: «Ēd vairāk cukura.» Viņam liekas, ka mūsu Busitis tādēļ ir tik gudrs, ka dabū cukuru.

Viņi tūlīt aizjoza uz dārzu, lai pabeigtu ravēt tomātus. Krustmāte atnāca saukt pusdienās un rokas sasita aiz brīnumiem: darbs bija pabeigts, turklāt slavējami. Tam paša bridi tika norunāts: ja gadījumā ari tēvocis uzzinātu par Heneka piedalīšanos eks-i pedīcijā, krustmāte uzņemtos vainu uz sevis.

«Gluži ka pie mums,» jau otro reizi nodomāja Tosja.

Pusdienās mežziņa nebija mājās, viņš pārbrauca vēlāk. Kad sieva sāka slavēt Tomeku, vīrs klausījās brīnīdamies.

Varbūt tas tā ir tikai pirmajā dienā? Pjotrs taču bez aplinkiem rakstīja, ka mazais esot paslinks un lai paņemot šo stingri priekšā — lai paskubinot.

Lai paskubinot! — Krustmāte ņēmās viņu aizstāvēt. — Vai neredzi, cik viņš siciņš un baliņš, mūsu puikas, salīdzinot ar viņu, ir īsti spēka mitriķi. Lai vispirms izvēdina plaušas, lai tiek vaļa no tiem Varšavas dūmiem un kvēpiem.

Vai tad es viņam elpot aizliedzu? Tīrāku gaisu nekur citur viņš neatradīs. Bet kārtībai jābūt. Nevar jau žēlot vien un lutināt. Jeb tu varbūt gribi, lai Tomeks kļūtu vēl sievišķīgāks? To taču tu nenoliegsi, ka puika ir kaut kas smalks un maigs. Vai neesi ievērojusi?

1 — Tas no ta, ka viņš ir tāds tīrīgs, akurats. Ja tu būtu redzējis — nokāpa no rīta brokastīs svaigs kā pumpuriņš. Brīnišķīgs puika. Varšavā, zināms, mātei šajā ziņā prasībām jābūt augstām. Bet man patiktos, ja ari mūsu zeni būtu tādi.

—    Nu tad prasi! Vai sūknī ūdens maz?

Kad šie aizbrauca uz ciemu, es uzkāpu jumtistabiņā. Domāju, ka tur viss bus saviļāts, izsvaidīts, pietraišķīts, bet — ko tu domā — man atlika tikai brīnīties, kas par kārtību. Veļa salikta skapī, kurpītes nospodrinātas, gulta uzklātā, netīrais ūdens izliets, mazgājamā bļoda tu dzirdi! — tā arī izmazgāta. Cik mums ķīviņu ar savejiem šīs mazgājamās bļodas dēļ! Un Henekam dārzā ari viņš palīdzēja. ,

Oļiņa, mežzinis nogrozīja galvu, tas viss man rādās drusku ta ka par labu. Varbūt Tomeks ir no tādiem, kurš izdara visu, ko vien mammīte liek. lai tikai neatliktu laika mācīties.

Nezinu, — krustmāte kļuva domīga, ja, to nu es nezinu.

Ēdamistaba ienaca Jureks.

Paklausies, Jurek, — sacīja tēvs, aizdedzinādams papirosu. Šodien lai būtu, ta sakot, brīvdiena, bet, sākot ar rītdienu, tev Tomeks jāpieskata. Katru dienu pec pusdienām vai pievakarē pēc launaga, ka tu pats noteiksi, es tur nejaukšos, bet katru (lienu, izņemot svētdienas, tev viņam jaatprasa vēsturē. Ta un ne citādi! Es jau tev teicu, ka viņam pēceksāmens.

Zinu, bet viņš jau paguva izlielīties, Jureks atsaucas un ar neslēptu prieku atdarināja Tosjas balsi: «Ar mācībām man viss pa pirmo!»

Ho! Ho! Ho! — tēvocis Stefans iesmejas savā sulīgajā basa. Peceksamens pa pirmo! Nu, tad jau man prāts kļūst mierīgāks spogulītis nav vis tik spodrs, ka radās, tu dzirdi, Oļiņa? Tatad ar rītdienu lai tikai sak iekalt to vēsturi!

No ka tad viņš iekals, ja šodien mācību grāmatu nosūtīja

māsai?

-    Ka tad ta?

Mammiņ, tu atceries, no rīta Tomeks tev prasīja papīru un auklu, lai varētu kaut ko iesaiņot. Uznesu augša, skatos, elie, vēsturēs grāmata nolikta promsūtīšanai. Špdien no Gluhovas viņš

lo izsūtīja.

Ho! Ho! Ho! Normāls puika, īsts puika, tads pats ka jūs. Ja ne ta, tad citādi, bet viņš tev pratīs izlocīties. Ja nevares pārlēkt, pa apakšu izlīdis. Sak, varbūt tiek cauri. Nu, tikai ne pie manis, tikai ne pie manis! Ak tu viltnieks! Viņš teiks, ka nav gramatas, ka aizmirsis vai pazaudējis, un cauri. Bet velti cerēts, dārgumiņ! Šoreiz akmens izkaptij ceļa gadījies. Jurek, tev taču ir tava sestās klases vēstures grāmata?

Ir gan, bet viņš man to nobruzes, — Jureks saviebās.

Tāds baltrocitis, kur nu šis tev nobrūzēs? — krustmāte uztraucās.

Nē jau, ne! Es vakariņu laikā par šo tēmu parunāšu. Tikai jus nejaucieties iekšā, nesakiet neko, izturieties ta, it ka neko nezinātu. Un vēl kas. Klausies, Jurek, tu Henekam pasaki to pašu: uzvedieties tā, lai man no mātes nebūtu jādzird sūkstīšanās, ka jus esat nemazgāti, ar piepēm apauguši, bet šis izskatās ka izstādes eksponāts. Viņš ir Jastšembskis, un jus ari esat Jastšembski. Viņa tēvam tāpat smagi jastrāda kā jusu tēvam. Un tas, ka viņi dzīvo Varšavā, vel neko neizšķir. Tikai melošana tur labāk padodas, tas nu ir skaidrs, bet to es neprasu, es prasu, lai nebutu ne vismazākās nevīžības, ne slinkošanas! Skaidrs? Ņemiet no viņa priekšzīmi, un cauri! Skaties, ar kādam netīrām kurpēm tu istaba esi ienācis!

Kad atgriezīšos no Maršalkovskas ielas, nevis no kūts, tad man būs citādās kurpes.

Nerunā tēvam pretī! — mežzinis ••uzsita plaukstu uz galda.

Kūtij tev ir vienas kurpes un istabai otras. Un prom no manam acīm!

Jureks izlidoja no istabas ka akmens no lingas, bet mežzinis vel aizvien nevarēja rimties.

Vai tu redzējies? Dzirdēji, 0ļiņ? Viņš tēvam runa pretī!

Mežziņa sieva pasmaidīja. Viņa zināja, ka virs atri aizsvilstas un drīz atkal aprimst.

Ko tu gribi puikam tikai četrpadsmit gadu, tevī atsities.

Bet lai nelec tēvam acis! Mutainim vienmēr ir vieglāk. Kaķis māk ķert peli, zemnieks kulstīt mēli. Bet, lai nelec acīs, es vēlreiz saku. Un tu, 0ļiņ, nedod vaļu rezgaļiem! Lai pūlas vaigu sviedros. Mūsu puikas nedrīkst būt sliktāki par Varšavas zēniem! … Tā — un ne citādi!

Vakariņas iesākas, ka jau tam vasara jābūt, kad vēl ir gaišs. Tosjai apetīte bija lieliska. Viņa tiesaja jau trešo ar spinātiem pildīto pankūku, kad tēvocis pēkšņi viņu uzrunāja:

Ka tev patīk jumtistabiņā? Vai vienam nav garlaicīgi?

Viņš jau tur nav viens, bet ar Bonču, — Heneks piezīmēja.

Ne, man tur ir ļoti labi, tēvoc, — Tosja atbildēja. — Vispār man šeit ļoti patīk, te tik daudz visādu dzīvnieku, ir zirgs, govs, cūkas, truši, mes savās mājas nevaram pat kaķi turēt, viņa teica ar nožēlu.

Bet televizors jums taču ir?—Jureks ar zināmu greizsirdības pieskaņu jautāja.

Ko tu! Televizors! Zini, cik tas maksa? Tētis tagad krāj tikai dzīvoklim.

—   Pareizi dara. Ja jau jums ir tik šauras telpas, kā tu mums stāsti. Vai tēvs strada mājās?

-      Galvcnokart mājas, bet Projektēšanas birojā arī. Mājās viena istaba ir tēta. Pusi no šīs istabas aizņem rasējamais galds. Un, ja atnak pie tēva IJhmaņskis, tad nudien durvis ir grūti atvērt, — smējās Tosja.

—    Kas tas Uhmaņskis tāds? tincināja krustmāte.

Tētiņa darbabiedrs, arhitekts. Viņam dzīvoklis ir lielāks. Tētis bieži iet pie viņa strādāt.

Tavs tevs māk strādāt. Tev viņu par to vajag cienīt un ņemt no viņa piemēru, tēvocis Stefans neatlaidās. Kaut ari patlaban ir brīvlaiks un var izskrieties pēc sirds patikas, neaizmirsti pienākumu. Tev, ja nemaldos, ar to vēsturi mazdrusciņ nepaveicās?

Tosja notvīka sarta ka zemene.

Bet teici, ka viss ir «pa pirmo»! — Jureks nekavējās iedzelt.

Ak, tas tikai . . . tads negadījums … — Tosja pūlējās atsaukt atmiņā atrunas, kuras lika lieta Tomeks, bet viss bija no galvas izkūpējis. Viņa to taču pavisam bija aizmirsusi, ka tēvocis Stefans par peceksāmenu ir informēts.

Jā, ja . . . Negadījums! Arī mani zeņķi ta saka, tiklīdz saņem divnieku, es pats arī savam tēvam vienmēr tā teicu. Negadījums! Taisnība jau ir. Skolotājs grib, lai iemācītos pēc iespejas vairāk, skolēns — pēc iespējas mazāk. Viņi viens otru nespēj saprast. Tur nu neko nevar darīt! Bet ar rītdienu tev jāķeras pie darba. Jumtistabiņā tev būs miers. Stundiņu pamācīsies vairāk nevajag, pietiek. Un Jureks tev katru dienu atprasīs. Viņš pārcelts jau uz septīto klasi, tā ka tev tas nebūs nekāds pazemojums.

—   Nu, protams, tēvocīt, protams! Man tikai . . .

—    Kas par «tikai»?

—   Man nav vēstures gramatas. — Tosja atkal koši pietvīka.

Ak nav? Tas ir sīkums. Jureks tev iedos savu. Jurek, tu

dzirdi? Rit no rīta sameklē.

Jureks nespeja apslēpt savu prieku un smaidīja rekā, dabūja lielības maiss — ta viņam vajadzēja. Lai neceļ degunu pārāk augstu!

Vai! Susuri! Ka jus sēžat? — uzsauca tevs, uzmezdams skatienu saviem puikām. — Ķepas nost no galda! Paskatieties, ka galdu esat notraišķijuši — ka sivēni, bet, re, ka Tomeks mak ēst — tīri un pieklājīgi, taisni prieks skatīties! Re, tā ir jāēd, ņemiet no viņa piemēru! Būdami cilvēkos, kaunu man nedariet! Jus esat Jastšembski.

Tēvocīt! Tosja bija mazliet atģidusies un nolēma glābt situāciju ar humoru, — tētis mums šad tad stāsta, ka vecaistēvs deliem esot sarīkojis pēršanas ceremonijas. Viņš meitenēm visu ko atļāvis, bet dēliem nekad neko neesot piedevis.

Bija gan ta, tas tiesa. Sievietēm vienmer ir vieglāk . . .

Vai dieniņ, kā tad! Vieglāk! — krustmāte iejaucās. — Tādā gadījumā varbūt kavalieri pēc vakariņam nokops man galdu?

Vēl kādu bridi saime necēlās kājās. Tēvocis, būdams laba garastāvoklī, pastāstīja vairākus interesantus piedzīvojumus no savām bērnudienām.

Uz jumtistabiņu Tosja devās Bonča pavadībā. Starp citu, sunim nemaz nebija tik viegli uzkāpt augšā ar resno vēderu traušoties no pakapiena uz pakāpienu. Tosja no bēniņiem vairs nebaidijas. Tik ļoti vairs nebaidījās. Istabiņa pretī bija tukša. Reizēm tur parnakšņoja negaidīti ciemiņi, Varšavas ierēdņi. Bet peles? Zirnekļi? Skraida uz nebēdu, un kaķa nav. Rit vajadzēs uzprasīt: kāpēc ta?

Ko lai iesāk ar to vēsturi? Tatad viņai Tomeka vietā vēl vajadzēs mācīties? Brīvlaikā? No, tas nu ir par daudz! Rīt viņa ies un krustmātei visu izstāstīs, lai notiek kas notikdams. Tētis, starp citu, ir tālu, nekas jau nevar notikt. Varbūt tikai drebes ar pasta starpniecību tiks apmainītas. Katrs atgriezīsies savā adā un varēs uzelpot! Un varēs palikt turpat, kur liktenis viņu nolicis. Krustmāte Oļa paņems Tosju lejā pie sevis, un neviens par to nebrīnīsies, jo meitene drīkst baidīties, un cauri.

Tosja nonākusi pie secinājuma: pati lielākā grūtība, kas Tomeka loma viņai jāpārvar, ir bailes; bailes viņus visvairāk šķir vienu no otra. Vai Tomeks būtu pārbijies no Kaņas? Viņš, kas uz ielas nebaidās iet katram sunim klāt, viņš, kuru māmiņa bar tieši par šo pārdrošību: gan viņu kādreiz sakodīšot kāds svešs suns. Vai

Tomekam jel kādreiz bijušas bailes no tumšas istabas? Vai viņš butu baidījies braukt ar llnijdrošku? Vai brālim butu bail no tās govs, kurai acis tik lielas un ragi vairākkārt ar auklu apsieti un kura noteikti badas? Paga, paga, salmi jānomaina tad, kad govs ir ganībās. Nu, tad' nu nav no kā bīties. Cirst zarus ari nav nemaz lik grūti. Jureks iedeva viņai pašu mazāko cirvi. No mājas suņiem Tosjai ari vairs nav bail. Un gulta ari viņa vairs nevelk segu sev pāri galvai. Bonča guļ ka maiss un tikai šņāc.

Ja Tomeks to visu redzētu, kā tad viņš smietos! «Redzi? Nav vis tik viegli puikam būt!»

Labāk butu, ja Tomeks neizturētu. Ja viņš kaut kur iepērtos. . .

Tosja nolēma vel dažas dienas pagaidīt.

XI

Aizslietnis, kuru Tomeks pirmaja diena kopa ar krustmātes berniem bija uzcēlis, lai norobežotos, bija mainījis savu izskatu. Ar kopējiem spēkiem un liekot lietā vairāk dēļu, kurus ar krustmātes atļauju izvilka no šķūnīša, bija izdevies to pacelt tik augstu, ka pat Tomeka matu cekuls tik tikko sniedzās pāri.

No abām pusēm tika piebūveti vel tikpat augsti spārni, kas veidoja platu leņķi. Tas viss kopā veidoja kaut ko līdzīgu trapecei, kuras apakšējo malu iezīmeja akmeņu rinda. Vidējais akmens bija sevišķi prāvs un gluds. Pie aizslietņa uz diviem klučiem bija nolikts dēlis, kas kalpoja par soliņu.

Uz šī savdabīgā nožoga iekšējas malas bija uzvilkti milzīgi, tālu saredzami balti burti: AKD.

Tas viss bija radies pirmajas dienās pēc Tomeka ierašanas Raduņa. Tajās divas dienās, kad vēl krustmāte Isija naca pusdienās uz māju un viss ritēja normāli.

Ja Tosjai sirds pamira, ieraugot Lupuša un Kaņas atieztos zobus, Raibaļas ragus vai pa sienu skrejošu zirnekli, tad drosmīgais Tomeks mirka bailu sviedros, iedomādamies, ka parīt viss mājas solis tiks atstāts viņa ziņā, un viņa nabaga galviņa, kas vienmēr šādas reizēs bija atradusi iespēju veikli izgrozīties, šoreiz lieko nevarēja izdomāt.

Elai, Celinai un Adelei bija pa spēkam padarīt daudz, pat neticami daudz, bet viņas negribeja, un krustmātei pastavigi vajadzēja skubināt. Ak, un piedevām vēl — kā viņas savā starpā ķīvējas! Tomeks nevarēja vien nobrīnīties, ka, vai nu putekļus slaukot, vai ari kapzeķes lapot, viņas varēja sacelt tādu jezgu. Un viņam tagad būs jāieved kartība?

Pagaidām, kamēr nekas īpašs vēl nav jādara, Tomeks bauda to laimi, ka krustmāte par viņu ir labās domās un bieži min meitenem par paraugu. Bet, kad zēns paliks viens pats un izrādīsies, ka neko, itin neko no mājas darbiem nejedz, tad labais priekšstats izkūpēs ka zili durni un skuķi, jā, šīs čirkas, gūs virsroku un saks vēl viņu komandēt. Nē, nemūžam! Kaut kas ir jāizdomā. Un Tomeks doma intensīvi un radoši.

Čigāni kopa ar rudiķiem izlikās strādājam savas dobes. Viņi uzlasīja akmentiņus, nokaltušas lapiņas, bet īstenība vai beidzās nost aiz ziņkārības — kas tur notika aiz tās deļu sētas? Laiku pa laikam viņi aizrapoja līdz jāņogu krūmam un klausījās, bet tas maz ko deva. Te viņi varēja sadzirdēt tikai aprautus teikumus, atsevišķus vārdus, un skaidrs bija tikai, ka runāja šī «jauniņā», šī spindzele Tosja. «Spindzele» tādēļ, ka viņai bija puikas cekuls un ka viņa bija tada ka ķerta. Ļoti īpatnēja meitene, pavisam citāda, no visām atšķirīga!

Lepnums neļāva zēniem atklati pienākt klāt «teļu aplokam», kā Lukašs nicīgi sauca aizslietni. Tādēļ viņi nolēma pārcelties uz Pjotreka un Lešeka dārziņu. Kāpēc visi pieci puslokā satupās kartupeļu dobes, sejas pagriezuši uz meiteņu pusi, tas nebija saprotams. Katram gadījumam atbilde viņiem bija jau gatava:

«Tāpēc, ka mums tā patīk.»

Bet neviens par puiku manevriem nelikās zinis. Turklāt tada attaluma balsis nemaz vairs nebija dzirdamas. Varēja redzet tikai tas švilpastes — ķertas Tosjas — muguru, un žemaitēni bija satupuši kā truši cits pie cita uz dēļa. Tosja tikai plivinājās ar rokam, un šis piekrītoši māja vai noraidoši purināja galvu. Virs viņu galvām labi saredzami bija lielie burti AKD.

Ko tas viss varēja noziniet?

Un tad pēkšņi nelūgtie novērotāji pamanīja, ka visi četri žemaitēni paklausīgi — gluži ka pēc komandas — pieceļas un aizgaja, bet burtam «K» Tosja virsū uzkara lielu kartonu, uz kura bija uzvilkti skaidri saredzami koncentriski apļi, kuriem pāri pārvilkts krusts. Lukašs uzmeta skatienu Pjotrekam.

Varbūt šaus mērķī? Bet ar ko?

Tūlīt sekoja atbilde. Tosja turēja rokas kaķeni un nepārprotami ierādīja, ka vajag šaut mērķi. Visi viņas trāpījumi bija nekļūdīgi — akmeņi atsitās pret mazo apli paša mērķa centra. Kur tads skuķis gadījies?

Elai, Celīnai un Adelai — pat mazajam Juzītim ari bija kaķenes! Kur viņi tās bija rāvuši? Kas viņiem tas bija uztaisījis?

Šiem jau nu gan ar šaušanu tik labi neveicās, itin bieži atskanēja saucieni: «Pec piena! Pec piena! — bet de[i baukšķēja vien, pa aizslietni viņi trāpīja.

Tosja radīja, ka jāstāv, ka jatur kaķene un kā jamerķe. Instruktore atradusies!!! Parasti mēdzam runāt par meiteņu neizmērojamo ziņkāri, bet nevajag pārspīlēt, jo zēni no meitenem tālu neatpaliek.

—   Paklau! — izsaucas Lukašs.

Pjotreks, Lešeks un Maceks palūkojāt uz viņu.

Šovakar Pjotreks — tikai Pjotreks viens pats, — Lukašs uzsvēra, lai atnāk pie vistu kūts. Lai atnes cepuri ar zirņiem, un nevienam par to ne vārda!

Nav cilvēka bez vājībām. Katram no mums piemīt kāds trukums, un Juzltis nebija nekāds izņēmums, ko varētu minēt visiem par paraugu. Jāpiebilst, ka viņa vajība bija uzlūkojama par labdabīgu. Viņam pārlieku garšoja zaļie zirnīši. Citi zaudēja galvu ceptu meloņu seklu vai rozīņu maizīšu deļ, bet viņš bija ka sadedzis uz zaļajam, čaukstošajām zirņu pākstīm, kuras tik jauki varēja čumulēt, berot zirnīšus no pāksts tieši mutē. Katra pāksts sagādāja jaunu pārsteigumu. Ari pašas pākstis garšoja itin labi, vajadzēja likai uzmanīgi atlupināt nost plēvīti, kas nebija ēdama.

Ka vainu mīkstinošus apstakļus ņemsim vērā, pirmkārt, to, ka za[ie zirnīši ir garšīgi tikai dažas nedēļas vasara, bet vēlāk parvēršas par parastiem dzeltenajiem zirņiem, no kuriem vara prozaisko zirņu zupu, un, otrkārt, to, ka šogad krustmātes Isijas dārziņā tieši šie zirņi nepadevās. Vai nu seklas nebija labas, vai nu tas izknābāja putni, bet uzdīga tikai nedaudzi vīteņi, un tie paši sen jau bija nolupināti.

Turpretī rudiķiem ka mūris slejas vesela dobe, kura ik vītenis bija pilns ar raženam zaļo zirnīšu pākstīm.

Kadā veidā Juzītim tika padota ziņa, ka viņam noteiktā laika jāierodas pie vistu kūts, — tas paliks mūžīga noslēpumā, bet pietiek, ka viņš tur ieradās.

Vai gribi zirnīšus? Ņem, — Pjotreks laipni pastiepa cepuri, kas bija pielasīta pilna ar zaļajam pākstīm.

Kurš būtu atteicies? Juzītis paņēma vairakas pākstis.

—    Ņem vel!

Juzītis paņēma.

Un abi, ne vārda neteikdami, lika vasaras gardumu uz kara zoba.

Šis mirklis atgādināja tas reizes, kad pieauguši vīrieši paciena viens otru ar papirosiem un izpūš pirmos dūmu rimbuļus. Noskaņa tadas reizēs mēdz but miermīlīga.

—   Vai tev ir kaķene? — Pjotreks jautāja.

Ir, bet es to nevaru atdot, — aši noteica Juzītis, nomanīdams, ka par zirņiem tiks prasīta samaksa.

—   Nebaidies. Paradi!

Kaķene tika pamatīgi nopētīta. Ta bija pirmšķirīga, to nu visi uzreiz atzina. Ādiņa rūpīgi izgriezta, iesieta ventiļa gumijā, kas piestiprinātā pie sprūdzeņa abiem atzariem.

—    Kas taisīja?

—   Tosja.

—    Kamdēļ jums tas vajadzīgas? Vai viņa jukusi?

Ne, viņa ir gudra. Mēs iemācīsimies visu izdarīt labāk par

ju ms.

Ņemsiet ziloni aiz ragiem? … — nievājoši izmeta Lukašs.

—   Un ar snuķi dabūsiet, — piebilda Pjotreks.

—    BeL.ko viņa jums tur aiz tās sētas ierāda?

—   Viņa mūs apmāca, — lepni atbildēja Juzītis.

Viņa jums ta sajauks galvas, ka paši vēlāk nožēlosiet! —i Lukašs biedēja.

Paņem vēl zirņus! Bet saki — ko nozīmē tie burti?

Juzītim bija tikai sesi gadi, un, kaut ari viņš bija ļoti attīstīts bērns un daudz ko no Tosjas skaidrojumiem saprata, diemžēl atkārtot teikto viņam nācās visai grūti.

-   Tas nozīmē, ka tur ir tāda . . . Aka . . . Akādē. . . Akadēmija?

.la. Ātomakadēmija!!!

Pjotreks sarāva uzacis un paskatījās uz Lukašu.

Juzīt, — sacīja Lukašs, — vai tu gribi būt vīrietis?

—    Es jau esmu vīrietis.

Tu esi meitenigs vīrietis. Par īstu vīrišķīgu vīrieti tu vari kļūt tikai kopā ar mums. Pārnāc mūsu pusē!

Ne. Es gribu but kopā ar Tosju. Viņa mums patīk! Viņa parādīja mums visādus knifus un paņēmienus . . .

Kadi ir tie paņēmieni?

Viens ir kokoknifs, un otrs ir pupoknifs . . . Bet, kadi ir šie knifi, to gan es nevaru teikt, tāpēc ka Tosja aizliedza.

Juzīt, lūdzu. Nu ņem vel!

Nē, nē, paldies! Man jāiet.

Juzītis varonīgi novērsās no kārdinošās cepures.

Labak talak no tās. Ko viņš varēja, to pateica, ko nevarēja, to ari neteica, nekļuva par nodevēju. Pat zaļie zirnīši nevareja viņu uz to pavedināt.

Meistaros kaut kādu atomstaciju! Dzirdēji? uztraucās Pjotreks pēc maza aiziešanas. Mums ari kaut kas jauztaisa. Vai ne?

Mēs netaisīsim nekādas atomstacijas, protestēja Lukašs, it ka viņš zinātu, ka tas taisa. — Es esmu par mieru. Mes cīnīsimies par mieru.

—    Ka mēs cīnīsimies?

Vispirms sagāzīsim to viņu teļu aploku. Lai akmens uz akmens, dēlis uz dēļa nepaliek!

Vienreizēja izdoma! Vai tie ir viņu dēļi? Viņu dēļi. Vai tas ir viņu dārziņš? Viņu. Viņi mācās, un kas viņiem to var aizliegt? Neviens. Bet tev nagi niez parādit, ka tev skauž.

Man? Skauž? — Lukašs salēcās ka no dūriena.

Ko tu dusmojie6? Man ari žel, tapat zēniem. Bet tas nav jāizrāda. Izdoma kaut ko tādu, lai šie aiz skaudības pārplīstu, jo citādi šī Tosja mums uztaisīs tadu kokoknifu, ka nezināsim, kur sprukt! Izdoma kaut ko! Tu esi komandieris! Tev jādoma!

Jā, vai kads to gribētu vel apšaubīt? Un tādēļ Lukašs zaudēja pašsavaldīšanos. Viņš iekliedzās:

Izdomā! Izdomā! Viņa dzīvo Varšavā! Vai tu to nezini? Ja es būtu kaut vienu gadiņu Varšavā padzīvojis, tad es ari zinātu visādus knifus un visu ko varētu izdomāt. Izdoma pats, ja tu esi tik gudrs!

Ta nu bija liktenīga kļūda! Vadonis, kurš pats atzīst, ka viņam trūkst zināšanu, zaudē karavīru uzticību.

Pjotreks skatas uz Lukašu, tad nodur acis un ilgi košļā augšlupu. Ari Lukašs klusē.

Lukašam neienāk prāta, ka šaja brīdi sākas viņa sakāve, no kuras nevar glābt nekas, pat enerģiskais teikums, ar ko viņš noslēdz vardu pārmaiņu:

—    Rit saksim celt telti.

«Telti,» nicīgi nodoma Pjotreks. «Cik reižu tas jau bijis?»

Tomeka acīm nepagāja secen saruna pie vistu kuts. Viņš notiekošo redzēja kā uz delnas pa virtuves logu, piepalīdzēdams Elai, kas gatavoja vakariņas. Ienākošo Juzīti viņš uzrunāja bez aplinkiem:

Ja nemaldos, ta bija tikšanas visaugstākajā līmeni, vai ne? Ko viņi no tevis gribēja?

Juzitis nemaz neapjuka. Piedāvātos zirņus viņš bija edis, ja. bet rīkojās, kā mēs zinām, godprātīgi kalpodams savai komandai.

Viņš vārds vārdā atstastija visu sarunu. Kad nonāca līdz «kokoknifam», Ela un Tomeks nevarēja noturēt smieklus. Juzitis noprata, ka laikam bija pārteicies.

Lai nodrošinātu sev ciešamus dzīves apstakļus ari sarežģīta situācijā, Tomeks nolēma parastām lietam piešķirt neparastības iekrāšu. Efektīgs iesaiņojums pievelk pat visatturīgākos pircējus. Kad Zemaites meitenes pirmo reizi sasedas rindiņā uz deļa, viņas vispirms uzzināja no «Tosjas» jau zināmu faktu: no rītdienas mājas vadības groži pāriet viņas rokas.

—    Nu, un tad? — pavīpsnāja Ela, kas sevi jau iedomājās par pirmo jaunā rīkotāja palīgu.

—    Ludzu nepārtraukt, kad es runāju. Vai redzat šīs divas klūgas, kas saliktas krust'ām? Tas nozīmē, ka tikai es tagad runāju. Kad nolikšu tas vienu otrai blakus paralēli, tikai tad jū$ varēsiet tikt pie vārda.

Tas jau bija kaut kas. Maģiski saliktas klūgas iedarbojās.

Nu, un tagad pasakiet — ka jus gribat: vai lai mājās viss paliek tapat, ka bijis, — pavisam parasti, ikdienišķi vai kļūst citādi?

Celiņa gribēja kaut ko teikt, bet noradīja uz krusteniski saliktajam klūgām.

Tomeks žigli tas parlika.

—    Runā!

Es gribu, lai viss būtu neparasti, — viņa teica.

-   Es ari! Es ari! — pievienojās Adele un Juzitis.

—    Bet kā tas būtu — neparasti? — jautāja Ela.

Neparasti tas vispirmām kārtām ir laikmetigi. Tagad ir citi laiki, un es jums drīz vien no Varšavas varēšu atsūtīt biļetes braucienam uz Mēnesi, skaidrs? Tadeļ nedrīkst vilkties notikumu astē un viss jadara citādi. Citiem vārdiem sakot, moderni!

Moderni! Bet sauļošanās kostīmu tu noslēpi! — Ela acīmredzot bija nelāga noskaņojumā.

—   Noslēpu, tāpēc ka tads modelis ir īsts dārgums, bet, ja gribi, es tev to atdošu pavisam.

—    Bet man? Bet man? Bet man?

Tomeks pasteidzās nolikt klūgas krustām.

Katram kaut kas tiks. Katrs no manis dabūs kādu piemiņas lietu un hus apmierināts.

Grūti prasīt no citiem pilnīgu nesavtību — sevišķi tad, ja šī prasība izriet no personiskas ieinteresētības. Tomeks to saprata. Bet grūti bija tikai sākumā, tālāk jau viss gāja gludi.

Tika nolemts, patiesībā tika pieņemts zināšanai, ka «Tosja» uzņemas Aktīvās kolektīvās darbības — AKD vadības pults dispečera pienākumus, un tas tūlīt tika fiksēts ar kritu uz sētas. Aktīvās kolektīvas darbības sistēmā tika noteikti sektori un to ministri:

I     vissvarīgākais sektors — virtsektors jeb ediena gatavošana — Ela.

II   vissvarīgākais sektors — istsektors jeb istabu uzkopšana Celma.

III   vissvarīgākais sektors — trauksektors jeb trauku mazgāšana — Adele.

IV     vissvarīgākais sektors — ko-ko-kosektors jeb «viss, kaš saistīts ar vistam — Juzītis.

Lai nozīmetie ministri nedomātu, ka Tomeks pats grib tikt sveika cauri no visiem majas pienākumiem, viņš divas reizes uzsvēra, ka sev patur visgrūtāko darbu: kontroli un palīdzību, ja, palīdzību tiem, kam ta būtu nepieciešama, kas «netiktu gala», un vel viņš uzņemas vissvarīgāko pienākumu: uzraudzīt, lai «tā būda ruktu».

Teiciens par rūcošo būdu, kā viņš ieveroja, atkal atstāja lielu iespaidu.

Kad Tomeks atgadinaja, ka ikviens no viņa saņems kaut ko skaistu, ja vien uzticētajā sektora viss būs kārtība, un vēl piebilda, ka ar rītdienu saks mācīt viņiem jaunus interesantus cīņas paņēmienus, lai čigānus un rudiķus saliektu ragā, atskanēja neaprakstāmi skaļš gaviļu sauciens.

Un patiešām — tas, kas aizvien krustmātei Isijai bija sagādājis milzu grūtības, proti, katra ikdienas pienākumu noteikšana atkarībā no veikuma iepriekšēja diena, tika nokārtots vienā rāvienā. Katrs tagad skaidri zināja, kas viņam pastāvīgi japieskata, un jaatzīst — pieskatīja arī.

Ela rūpējās par brokastīm. Celiņa uzkopa istabas. Tomeks palīdzēja ievaskot grīdas. Adele klāja galdu, Juzītis, tiklīdz bija nomazgājies, skrēja pabarot un padzirdināt vistas. Krustmāte, ļiirma uzsākdama darba dienu, aiziedama izlaida tās no kuts.

Pirms pusdienu gatavošanas sarunas bija apmēram šādas:

-      Šodien varētu uzvārīt kartupeļu zupu un klimpas ar ķiršu ievārījumu. Tosja, kā tu doma? — jautāja par «virtsektoru» atbildīga Ela.

Varētu. Bet kas tā bus par kartupeļu zupu?

—    Parastā.

Ar ko pie jums ir parastā?

Ar dillēm. Bet pie jums?

Pie mums … ar . . . lociņiem. Bet vāri vien, kā jūs esat paraduši.

«Tā būda rūca», un, kad Tomeks, uzklausījis Juziša ziņojumu par apspriedi augstākajā līmenī, secināja, ka kaimiņus dīda ziņkārība un varbūt skaudība, tad viņš bija pilnā mērā gandarīts un tuvākā nākotne viņam rādījās gaiša, bez neviena paša mākonīša.

Debesis stipri vien apmācās, kad vienrīt pastnieks atnesa Tosjas sūtījumu.

Nu vairs nekādi nevarēja izgrozīties! Vajadzēja sesties pie vēstures gramatas. Piķis un zēvele! Pa kuru laiku lai mācas? Un ka to izdarīt, lai neviens neuzzinātu par viņa lielo kaunu: par pēceksāmenu vēsturē.

Ela ir apķērīga: viņai uzreiz viss bus skaidrs. Un Celiņa baž visur savu degunu, meitene bija pietikusi klat pat Tomeka koferim pa to laiku, kamēr viņš neatradas virtuvē. Pati par to vēlāk izpļāpājas. Gribējusi tuvāk apskatīt to nelaimīgo sauļošanas kostīmu. Ak šīs meitenes!

Meitenes nevarēja vien sagaidīt, kad atvērs vaļa sainīti. Velti Tomeks centās iestāstīt, ka tā ir ļoti svarīga grāmata, kuru paslepen viņam atsūtījis lieliskais brālis.

Bet kas tā par grāmatu? Vai ar bildēm? — Celiņa tincināja.

-   Droši vien vēstule arī būs klāt?—Ela prātoja.

Paklau, tās man ir svarīgas lietas, par kurām es jums nevaru stāstīt. Kad būsiet manos gados, tad jūs to sapratīsiet. Man pašai mierīgi tas viss jaapskata, turklāt, ievērojot norunu, tūlīt, saprotiet, tūlīt pat jāuzraksta brālim atbilde. Es iešu krustmātes istabā, lūdzu, mani netraucējiet.

Tomeks izņem no kofera bloku, aploksni un pildspalvu. Svīta pilnā sastāvā pavada viņu līdz durvīm.

Tosja, vai tu mums nolasīsi Tomeka vēstuli? — jauta Celma.

Nolasīšu. Labi. Tikai es jūs lūdzu, neaizkavējiet mani.

Tomeks rūpīgi aizver durvis un tikpat rūpīgi raisa vaļa aukliņu, jo ta var noderet. Ja viņam vēl bija zināmās šaubas attiecība uz sainīša saturu, tad nu tās tiek pilnīgi izkliedetas: «Vēsture 6. klasei». Un klāt pievienota vēstule:

Dārgumiņ To! Dzive ir pasakaina. Staigāju dziedādama. . ļ

Tadu vēstuli skaļi nevar lasīt priekšā. Tādēļ Tomeks izrauj no bloka lapu un raksta, ko varētu nolasīt meitenēm.

Aiz durvīm dzirdama sačukstēšanas un grūstīšanās.

Tomeks iznāk lielajā istabā un ar starojošu seju rada Celīnai, Adelei un Juzītim rūpīgi ievīstīto sūtījumu.

Mans mīļais brālis! Tas tik ir zēns! Viņš man atsūtījis «Virsaiša dārgumu krātuvi», šis gabals jums vēl par grutu — boz bildēm. Velak pastāstīšu, kas šaja grāmatā iekša. Bet tagad es jums nolasīšu vēstuli. Iesim visi pie Elas!

Virtsektora ministrs atrodas virtuve. Pusdienās bus sakņu zupa un olas ar spinātiem.

Ela! Tomeks atsūtījis Tosjai dārgumu krātuvi! — sauc

Adele.

Un kas ir vēstulē? — ari Elai Joti interese, ko raksta masai viņas brīnumainais brālis.

Tomeks lasa:

Dārgā Tosja! Ķa Tu jūties? Vai Tu atceries, ka nedrīksti pārpūlēt acis? Neaizmirsti, ko teica ārsts: turies talak no adatas un karstas phts! Palīdzi krustmātei Isijai, kur vien iespējams, un esi laba pret mušu mazajiem radiņiem. Māci viņiem visu, ko vien vari pagul iemācīt. Viņi droši vien ir (oti attapīgi bērni. Zel, ka es nevaru būt ar jums kopa. tad gan mums ietu augsti! Bet ari Tu, mīļo māsiņ, rādi drošu dūšu un ņem vienmer piemēru no sava vecāka brāļa. Nosutu Tev «Virsaiša dārgumu krātuvi», glaba to ka savu acuraugu.

Sveicini krustmāti un viņas bērnus1 . Cieši spiežu Tavu roku. Adjē, arivederči, čau! Saudzē acis!

Tomeks

Bet mums tu par savām acīm neko neesi stāstījusi, — Ela uztraucās.

Ja nebūtu šīs vēstules, tad es neko nebūtu teikusi, — Tomeks paskaidroja. Ludzu nerunāsim par to vairāk, un nekādā gadījuma neko nesakiet krustmātei. Tas man no lāpīšanas un šūšanas. Te izšuvums jāpabeidz, te galda sedziņa ar krustiņiem, un tā es parpulēju savas acis. Bet nu jau man ir labāk. Gandrīz jau pavisam labi. Tikai jauzmanās, lai nepiepūlētu atkal.

-      Tas tik ir brālis! — Celiņa jūsmoja. — Cik viņš pret tevi uzmanīgs! Tāds, kādam vecākajam brālim jābūt!

Bet es neesmu vecākais, — katram gadījumam sev par attaisnojumu ieminējās Juzītis.

Kā panākt, lai Tomcks pie mums atbrauktu? — Ela saka gudrot. — Es viņam pagatavotu tādas pusdienas, ka vai manu dieniņ!

Ak, es jau ari neko citu negribētu! Tad jūs pašas pārliecinātos — tas nudien ir īsts eņģelis, ne brālis. Bet neko nevar darīt, —ļ grūtsirdīgi nopūšas Tomeks, — iešu un tūlīt uzrakstīšu viņam atbildi, lai vismaz tik stipri neuztraucas par mani. Man viņam jāuzraksta skaista vēstule. Netraucejiet mani.

Uzrakstīt vēstuli — tas Tomekam bija sīkums. Galu galā tas viņam bija patīkamākais no visiem rakstu darbiem, jo, kaut ari viņš nenopēla ne diktātus, ne domrakstus, tomēr tur skolotājs piesējās pie katra komata, nerunājot nemaz par to, ka jāraksta — «kopā vai atsevišķi». Bet vai tas tik svarīgi? Pec Tomeka domam, tas itin nemaz nebija svarīgi.

Dārgumiņ To!

Man iet te kā pa sviestu. Pie visa ka var pierast, pat pie rūtainiem (skotu) svārciņiem, it īpaši tad, ja cilvēkam ir īsti vīrišķīgs raksturs. Krustmātes visu dienu nav mājās, un visi mājas darbi ir uz mana kakla. Vai Tu to vari iedomāties? Piedevām vēl trīs puņķutapas un viens sešgadīgs knauķis. Bet es no šiem izaudzināšu cilvēkus. Viss man ir noorganizēts pa pirmo. Katrs atbild par savu sektoru! AKD — Automātiskās kolektīvās darbības dispečers — tas esmu es. Krustmāte apgalvo, ka tik izveicīgu meiteni viņa līdz šim vēl neesot redzējusi. Domāju gan!

Radagabaliņi — visi noregulēti tā, ka kust bez apstājas. Muša uz deguna nenosēdīsies! Bez tam es esmu uzbūvējis Sporta akadēmiju. Ela jau sasniegusi 50% no mana pasaules rekorda spļaušanā. Cenšos panākt aizvien labākus savu audzēkņu rezultātus, bet ias prasa no manis milzīgu pacietību. Meitenes sāk treniņus katra jaunā disciplīnā vienmēr ar vaidēšanu: «Vai dieniņās, es to nevarēšu!» Tas ir kaut kas briesmīgs!

Atraksti, cik tēvocim ir bišu (šaujamo, medību!), vai esi redzējusi vilku, vai Jureks iet medībās un vai Tu jau zini, pa kuru galu no stobra izlido skrots? Piķis ar ara! Manis tur trūkst! Te no zvēriem nav ne smakas. Kaķu un peļu, ka biezs, un viens pats suns, lits pats miera Mika. Ūdens ir tikai akā. turklāt no rītiem ledaini auksts.

Es turos, To! Skaties, Tu mani tur riesakompromitē— ja paradīsi mani no sliktās puses, tad es Tevi miltos samalšu.

Arivederči! Turies kā virs, kaut ari es saprotu, ka tas iet pāri laviem spēkiem. Bet Tu jau pati to gribēji. Vai es drīkstu atdavinat skuķiem Tavas panckas? Ja ne, tad vismaz to pretīgo kleitu ar rozītēm?

Atraksti, kādas tur upe zivis? Velna milti!

Tavs —

vienmēr varonīgais —

brālis

Viņš cītīgi aizlīmēja aploksni, jo zināja, ko dara.

Vai dieniņās! Tu jau aizlīmēji? Vai tad tu mums nenolasīsi savu atbildi Tomekam?

Vairs nevaru. Aploksne jau aizlīmēta, un, re marka arī jau virsū. Bet pagaidiet, tūlīt uzrakstīšu vēstuli māmiņai, tad nolasīšu.

Tomeks sēdās atkal pie rakstīšanas. No abām pusēm par plecu raudzījās divi pari acu.

Nu tu brīnums! Tie daži teikumi mātei prasīja milzīgas pūles. I’ar katru vardu bija jādomā. Beigu beigās Tomeks izspieda rio sevis sadas rindas:

Mammucit! Laiks ir labs, un apetīte man ka vilkam. Man šeit klajas (od labi. Ārkārtīgi labi bērni. Sauļošanas kostīmu es uzdāvināju Elai, tāpēc ka modes preces te nevar dabūt. Mēs rotaļājamies un palīdzam krustmātei. Nav laika rakstīt vairāk. Atsūti nedaudz zobu Times — te nav veikala.

Ar lielu buču —

To

Ja, taisni tā butu rakstījusi Tosja.

Viņš nolasīja vēstuli skaļa balsī visiem priekšā.

īsi, bet labi, — Ela uzslavēja, nopriecādamās par rakstiski apsolīto sauļošanās kostīmu.

Bet kas ta par zobu līmi? jautāja Adele.

Oja! Vai tad tu to nezini? īrisi!

Adele! Vai neatceries? Celma centās izlikties loti zinoša. — Mamiņa reiz mums šīs konfektes atveda no pilsētas. Ta lipa pie zobiem, ka muti nevarēja dabūt vaļa!

Kapec tu raksti ar drukātiem burtiem? Ela brīnījās.

Māmiņai ta būs vieglāk salasīt. Acis, saproti? Ta mums tada iedzimta ģimenes kaite.

Vēstules tika nosūtītas.

Oke! noteica Tomeks, bet viss vēl nebija «oke». Grāmata, kas vienmēr tika nēsāta līdzi un uzmanīta, — vienmēr traucēja un atgadināja pēceksāmenu vēsturē. Kā lai no ši traucēkļa tiek vaļa?

Jau sen Tomeks bija ievērojis augstu virs viņa gultas iedzītu naglu. Pakapies uz cisu maisa un pastiepies uz pirkstgaliem, viņš pats tik tikko varēja uzkārt aukliņā iesieto «dārgumu krātuvi».

—   Neviens no mums to nevarēs aizsniegt, — visi viņa ministri atklāti un ar zināmu nožēlu atziņas.

Tas bija labi. Bet kādā veidā pie «virsaiša dārgumiem» —J pārnestā nozīmē varētu piekļūt, tas ir, tos «pārmantot» vienīgā persona, kurai tie bija uzticēti?

Dārgumi! Dārgumi! … murmināja Tomeks, meklēdams iespējami labaku variantu.

Kas tas ir par virsaiti? Protams, indiāņu virsaitis. Tada virsaiša vislielākajam dārgumam vajadzētu but grāmatai, kurā izklāstītas Sarkanadainajiem Brāļiem domātās Lielā Manitu ši pasaules gudra — vislielākās gudrības. Tomekam tas, visaugstāka mēra koncentrejoties, jāmēģina izprast un iekalt galva, jo rudenī nu ka tad! rudeni viņam būs jakārto atbildīgs eksāmens. Но! Но! Varšava spēlēt indiāņus nav vis tikai uzlikt galva košu spalvu cepuri un vicināt tomahauku!

Kad Tomeks visu to stāstīja Elai (vienīgi Elai, turklāt ka lielu noslēpumu, lai visu dzirdēto, arī kā noslēpumu, uzzinātu vēlāk visi), viņa ar izbrīnu jautāja:

-   Vai tad pie jums meitenes ari spēlē indiāņus?

Un ka vel! Vai tad meitenes ir sliktākas par zēniem? Ela, tici man tikai pavisam, pavisam tumsonīgi (autiņi domā, ka meitenes nevar paveikt to, ko var puikas, Tomeks dziļi nopūtās: «Ak vai! Kas gan reizēm cilvēkam dzīve nav jārunā!» — un turpinaja: — Dabiski, visas meitenes jau nav vienādās. Paskaties kaut vai uz mani: vai man kads varētu aizliegt likt indiāņu virsaiša eksāmenu?

Ela uzmeta ašu skatienu «Tosjai». Kur nu! Viņa nemaz nešauhijās. Bet viņas secinājums bija pavisam negaidīts:

Es ari gribu nolikt šo eksāmenu. Dod tikai šurp grāmatu, iekalšu visu ta, ka nemetas. Vai tu domā, ka es esmu sliktākā par tevi?

Ak tu.piķis! Tomeks saprata, ka sauļošanas kostīmu bija atdevis par ātru. Ela tomēr bija pārāk pašpārliecināta.

Sliktāka? Ne, kāpēc? Tikai redzi, Ela, nevar jau visu uzreiz. Nu, piemēram: vai var uzreiz tikt uz trepju augstākā pakāpiena? Nevar. Vajag kāpt soli pa solim, soli pa solim, pa pakāpienam, pa pakāpienam. Vai es pareizi saku? Tas jau ir labi, ka tu gribi mācilies. Fakts! Bet cik tev ir gadu?

Vienpadsmit. Tev pašai nepilni divpadsmit.

Pilnīgi pareizi. Un pēc gada, kad atbraukšu šurp kopā ar lomeku — o jā! — tad būs pavisam cita runa, tāpēc ka, iekams šo eksāmenu ļauj kārtot, jāsamācās ne mazums visādu mazsvarīgāku indiāņu paradumu un knifu.

Vai tu jau tos visus esi iemācījusies?

—    Nu, zināms!

Labi, tad tu man iemācīsi šos mazsvarīgākos jautājumus, lai čigāni un rudiķi pārplīst aiz skaudības.

Norunāts. To varēsim izdarīt pa pirmo. Uzcelsim telti un . . . vispār. Tu būsi baigais ķeneris pamatu pamatos. Bet paša pamatā ir viena pati svarīgākā prasība. Nezinu, vai tu spēsi to ievērot . . .

Kada ta ir? — ar neslēptām bažam jautaja Ela.

Jaievero vislielākā paklausība savam skolotājam, tas ir,

man.

Vai tad es tevi neklausu? Ko tu man liec, to es visu laiku

daru!

Vakarā Juzitis, iedams ieslegt vistas kūti, nez kā satiek atkal I.ukašu un Pjotreku.

Ja, viņi mielojas ar zaļajiem, brīnumgaršīgajiem zirnīšiem, tikai šoreiz Pjotrekam rokas nav vairs pilnās cepures. Gan viņš, gan Lukašs velk pākstis laukā no piestūķētajām kabatām.

Juzitis uzvedas pieklājīgi. Gan jau pacienās! Uzreiz ne. Vispirms puikas jauta:

—    Kas jauns?

-     Mēs mācīsimies par indiāņiem, — lepni paziņo Juzitis, norīdams siekalas. — Uzcelsim telti . . .

Noklausījušies! Viņi mūs noklausījušies! — Lukašs kā aizsvilies iesaucas. — Mes celsim telti, saproti? Mēs būsim indiāņi!

Ko tu vāries? — saka Pjotreks. — Viss ir jauki, sarīkosim karu un tad redzēsim, kuri gūs virsroku tajā kokoknifā.

Bet vai jūsu virsaitim ir dārgumu krātuve? — stiepti iejautājas Juzitis. Varbūt tomēr šie iedomāsies viņu pacienāt ar zirņiem?

—    Labulīt, kas par dārgumu krātuvi?

Tosjai ir divas. Viena tada, ko var rudenī nolikt. To viņa apsolīja Elai atdot. Bet otra karājas virs viņas gultas. Augstu, augstu. Ietīta papīrā, un neviens tai netiek klat.

—   Vai tad šī čuč virtuvē? … — izvaicā Lukašs.

—   Ja. Viņa ne no kā nebaidās.

Nu, bet vai tu neesi pārdomājis? Vai nepārnāksi pie mums? Vfsu mūžu gribi palikt par skuķi? — Pjotreks kārdina.

Juzitis jūtas apvainots. Neiedeva nevienu pašu pāksti! Ko šie gan iedomājas? Ne, viņš jau neubagos!

Skuķis, skuķis! Tosja ne vienu reizi vien ir teikusi: daža laba meitene var vienu otru puiku saliekt raga kā . . . tā ka salmiņu! . . J

Viņš nozūd vistu kūtī. Lai tie skopuli aizrijas ar saviem zirņiem. Vai viņš zirņus nav redzējis!

Krustmātei Isijai vistu nav daudz: četras baltas, trīs raibas un deviņas dzeltenas. Juzitis lieliski māk skaitīt līdz pat simtam, bet zēni viņu ir tā nokaitinājuši, ka viņš jau nez kuru reizi atsāk skaitīt— un atkal rēķins sajūk. Tās vistas arī nelec laktā cita citai blakus, bet kur katrai iepatīkas. Viena, divas, trīs . . .

Zēni aiz sienas kaut ko apspriež. Ne visu, tomēr šo to izdodas saklausīt.

—   … kad aizies guIet . . . klusiņām . . .

—    … iemetīsim iekša . . .

. . . tad tik būs bļāviens! . . .

—    … lielā drosminiece trīcēs un drebes! . . .

—    … bet atrodi lielu un . . .

Puikas aizvelkas projām. Juzītis noprot, ka šie kaut ko perina, rulīt jābrīdina Tosja . . . Viņš nopētī zālāju vistu kuts priekšā [ varbūt izkritusi kāda pāksti te no kabatas? Nē. Ne vienas pašas.

Juzītis guļ kopā ar krustmāti Isiju, tapec slepenajā operācijā piedalīties nevar. Viņa līdzdalība nāktu tikai par ļaunu. Krustmāte Isija droši vien neļautu taisīt nekādus jampadračus un itin visus sadzītu gultās.

Noslēpums ir uzticēts Elai. Viņa nez pa kuru laiku sadabūjusi sveces un divus prāvus ķirbjus, kuri ir jau izgrebti un pabāzti zem l'omeka gultas.

Celīna ari būs vajadzīga, viņa palīdzes izdvest baismīgus — tikai ne pārak skaļus — vaidus. Ar gudru ziņu viņa izdabūjusi Adeli un Juziti lauka no mājas.

Laika ir ļoti maz, bet līdz vakaram visam jābūt sagatavotam un noslēptam.

Pēc vakariņām visi dosies pie miera, un, kad krustmāte sāks krākt, meitenes izlavīsies pie Tosjas.

Vakariņu laika Ela un Celīna ir tik uzbudinātas, tik bieži paslepšus rāda «Tosjai» dažadas zīmes un atļaujas pat izmest vienu otru pusvārda aprautu teikumu tik uzkrītoši, ka vienīgi miermīlīga krustmāte Isija nepamana neko aizdomīgu. Tiesa kas tiesa, viņa ir ļoti aizņemta ar gatavošanos veļas mazgāšanai, kas nolikta uz rītdienu. Ne velti viņa izlūgusies pat pilnu brīvdienu. Kaut tikai visu pagutu!

Tomeks dusmojas uz meitenem, viņš klusībā dod sev zverestu, ka nekad, nemūžam noslēpumus neuzticēs sievietei. Sievietēm noslēpumus nekādā ziņā nedrīkst uzticēt!

Pagaldē Tomeks slepšus iebiksta te vienai, te otrai (Adele kaut ko jau ievērojusi!) un tam paša laikā dedzīgi solās krustmātei Isijai rīt sanest ūdeni no akas, izliet netīro ziepjūdeni un griezt veļas spiedi.

I:

Tas būs mans darbs, neviens tam lai neķeras klat! — Tomeks asi nosaka.

Bet', mīļā Tosja! Tam tavu spēciņu par maz! Paldies par tavu labo gribu, bet tas tev būs par grūtu, bernir,)!

Man par grutu? Krustmāt, lūdzu, pataustiet!

Tomeks pabīda piedurkni uz augšu un saliec elkoni roku. Paradas skaidri samanāms bicepsa kamoliņš — ciets kā akmens. Krustmāte patausta un gandrīz vai izbīstas.

-                Tu tik esi meitene! Bet Zosja, tava māmiņa, man rakstīja, ka pēc slimības tu esot pavisam sašvakojusies . . .

Pec slimības! Kad tas bija! Vai es pie jums jau nevarēju atkopties? Lai Ela pasaka, kādas porcijas es noēdu.

Ak, vai manu dieniņ! — krustmāte met ar roku. — Ēd tikai, ēd vesela! Neviens te kumosus neskaitīs. Man par to tikai prieks.

Ela, Celiņa un Adele, un pat Juzītis, cits citu gribēdami pārspēt, saliec rokas elkoņos un tausta savas kuslās miesas.

Bus man jāņem jus priekša, — Tomeks saka, — nodarbošanās ar vieglatlētiku nāks jums par labu, citādi — nudien taisni žel skatīties — tas jau ir gatavais ķīselis, nevis muskuli.

Būdams apmierināts par to, ka izdevies novērst uzmanību no briestošajiem vakara notikumiem, Tomeks apspriežas ar Elu, kur viņi ņems stieni, lai varētu pievilkties, un kur ierīkos bedri tallekšariai.

Logs — kā parasti uz nakti — ir plaši atvērts. Tas ir diezgan augsts, un, ak, kas gan te rāpsies iekšā? Bet virtuve, kur ēst gatavo uz plīts, noteikti ir labi jāizvēdina.

Ir tumšs un kluss, un nevienam neienāktu prata, ka pie loga pagalde uz grīdas nolikti abi izgrebtie ķirbji, kuros pliv degošas sveces, turpat paslēpušies tup Tomeks, Ela un Celiņa.

Meitenes un Tomeks notupušies abpus galda, lai aši varētu uzlēkt kājās un nostāties pie loga. Uz priekšu pavilktais galdauts apslēpj svečiļ gaismu.

Bet ja nu viņi neatnāk? čukst Celīna.

—   Nu, tad atnāks rit, nekas briesmīgs nenotiks.

Bet ja nu mums sveces izdeg? — baiļojas Ela. • $

Mēs taču tās pārlauzām uz pusēm, ir vel divi gabali. Cst!

Nak!

Var dzirdēt, ka logam tuvojas zaglīgi soļi. Kāds pienāk pavisam tuvu. Skaidri dzirdams čuksts:

Te, te noliec galdiņu! Noliec taisni, citādi vel nogāzīšos.

Ta, būs labi. Kāp augša, es turu. Met!

Uz galda noplakšķ divi mīksti kamoli. Aiz loga kāds nolec zemē' un tad atskan neveiksmīgi atdarinati varžu kurkstieni:

Krr, krr! Kvā! Kvā!

Tie ir Lukašs un Pjotreks, kas tur kurkst zem loga, gribēdami uzmodināt Tosju. Varbūt pienāks pie loga, varbūt tāpat vien guIt;i sacels brēku, varbūt kada no vardēm viņai uzleks uz kajas?

Pēkšņi loga paradās divas baismīgas sejas ar ugunīs zvērojošiem redzokļiem. Versmainās mutes rēc:

—   Uāaa! Uāaa!

Tumsa aizdip soļi, kāds klupdams iekliedzas: «Šausmas!» —ļ un pec brīža aiz loga atkal ir klusa bezmeness nakts.

Tomeks, Ela un Celīna ar mokām apvalda smieklu lēkmi.

Klusāk! Cst! Māmiņa uzmodīsies!

Tomeks izņem no ķirbja sveces un noliek uz galda.

Meitenes karsta galvas, lai ieraudzītu, kas iemests virtuvē, un pēkšņi atlec nost, iespiegdamās:

—    Rupuči!

1.iekas, ka spiedzejas nav divas vien, bet gan vairākas.

—   Adele, kā tu te gadījies?

Ja, jūs te taisīsiet kaut kādus numurus, bet man liksiet gulēt? Es ari gribu redzēt.

Nu, skaties vien. Bet, ja tu rīt kādam kaut pušplēstu vārdiņu teiksi, tad sargies, — Celma draud.

Uz galda — uz baltā galdauta — tup divi apdulluši krupji. Ko zēni ar tiem izdarījuši? Kapec tie lasmo? Kāpēc izplata tik nelabu smaku?

\

Cūkas! — Ela nosaka. — Mest iekšā uz galda kaut ko tik pretīgu!

Cūkas! — Tomeks piekrīt. — Ja viņus pašus kāds tā nomestu no jumta zemē, redzētu, kas tad būtu! Cūkas! Ela, iedod kadu kastīti. Nav? Nu tad dod saslauku lāpstiņu.

Ela pasniedz liekšķeriti, un Tomeks uzmanīgi pārceļ krupjus vienu pec otra no galda uz liekšķerītes.

Tošja! Vai tev nav pretīgi?! — Ela iesaucas.

—   Tev nav bail? — sauc Celma un Adele.

No ka? — jautā Tomeks. — Tie taču jāiznes dārzā. Lai tur atžirgst. Tie it nemaz nav riebīgi. Apskatiet labi, tie ir skaisti eksem

plāri. Vērts būtu tos paņemt skolas terarijarn. Bet tiem zaļknābjiem gan mēs uzdzinām bailes! Viņi bija iedomājušies mani ar vardi nobiedēt! Te jau jāģībst no smiekliem! Nu, meitenes, pie miera! Es arī tūlīt liekos uz auss, tikai krupjus izlaidīšu ara.

Vai tiešam? Tu tagad iesi ara? — Celma negrib ticēt.

Ko? Vai tad tas tālu? Uz mežu jau es neskriešu.

Nē, tu nu gan esi vienreizēja meitene, — Ela čukst pārsteigtā, turēdamas pēc iespejas talak, — ja nu kads no krupjiem lec virsū?

Visas meitenes jau nav vienādas, — apcerīgi nobeidz sakauktās sarunas Tomeks.

Tosjas māmiņas vēstule krustmātei Isijai:

Mīļā Isija! Saņemu atklātni no Tosjas. Viņa man raksta, ka jutās ļoti labi. Sirsnīgi Tev par to pateicos. Bet — reizēm pati ne:inu, kādēļ, — man tomēr ir nemierīgs prāts, jo Tosjas vēstule ir luda dīvaina un tik isa ka vēl nekad.

Atraksti man, darga, dažos vārdos, kā viņa tur uzvedas. Vai nesagādā jums raizes? Kā Tu pati juties? Es šeit ļoti ilgojos pec mājām.

Skūpstu jūs visus cieši jo cieši.

Tava Sofija

Saņēmusi no krustmātes labu, sirsnīgu atbildi, Jastšembska nomierinājās. Kas gan mātei var būt patīkamāks par uzslavu viņas bērniem? Bet jāteic ari, ka dažas uzslavas viņu pārsteidza, losja esot čakla. Labi, tas tiešām tiesa. Un tas ir labi, ka viņa krustmātei palīdz un rada labu piemēru meitenēm. Toties šīs indiāņu spēles radās dīvainas, līdz šim taču Tosja nekad par tām nav interesējusies, reizēm pat zoboja Tomeku, bet, ej nu sazini, varbūt kaimiņu zēni ar šim spēlēm aizrāvušies, un tad nu nn[a miera labad? . . . Tosjai vienmēr pa prātam miermīlīgas attiecības. Viņa izceļoties ar iniciatīvu? Hm, līdz šim gan mājās viņa drizāk ir bijusi pasīva, bet tas labi, ka sākusi atraisīties. Skaisti ģerbties Tosjai patīk, kas tiesa, tas tiesa, ja, bet viņa droši vien redz, ka radiniecēm apģērbs pavisam vienkāršs, tadeļ grib but atturīga un smalkjūtīga. Matēs sirds pielīst pilna ar lepnumu. Un, kas attiecas uz to, ka viņa tikpat ka nemaz neskatās spogulī, tur nu nebūtu daudz ko brīnīties. Acīmredzot meitai ļoti nepatīk tie īsie mati. Bet nu jau tiem vajag būt mazliet ataugušiem?

Jastšembska nopūšas. Viņa pieder pie tām laimīgajām matem, kurām ir laiks padomat par saviem bērniem un kuras atrod laiku ar viņiem noņemties. Māte rūpējusies par bērniem, diendienā viņus pieskatījusi, bet, re, tiklīdz tikuši laukā no azotes, tā atklājas pavisam jaunas, līdz šim neievērotas rakstura iezīmes. Mainās. Bērni aug un mainās.

Jā. Mainās gan. Tosjas raksturā šis pārmaiņas nav tik stipri manāmas. Bet Tomeku pat grūti pazīt! Luk, ko savā vēstulē atbild krustmāte Oļa:

Es zinu, ka jūs esat vislabākie, visgādīgākie vecāki, bet, kas attiecas uz Tomeku, tur nu jūs, mīļie, man jāsaka. esat šāvuši pār strīpu. Tu sava vēstule raizējies par delu. Pjotrs piekodināja Stefanam, lai turot viņu rokas stingri, jo viņš, maigi izsakoties, esot pārlieku nemierīgs zens. Bet man Tev jāsaka: tas ir viens zelta gabals! Nav cita vārda.

Vispirms par ārieni. Cik patīkams zens! Tīrs, rūpīgs, kārtīgs! Smalks šā vārda labakajā nozīmē. Mani rezgaļi, ņemdami no viņa piemēru, art visnotaļ saņēmušies, taisni nenopriecāties.

No manis tas ari prasīja diezgan daudz pūļu, jo bikses man viņiem nācās pašūt tādas pašas un vējjakas ar četrām (obligāti ar četrām!) kabatām, un kreklus ar «Varšavas» krādziņām. Toties kājas mazgāt un nagus apgriezt viņi man vairs nav jāskubina.

Fiziskā ziņa Tomeks ir vājāks par maniem puikam. Mežs tomēr nav Varšava, bet Jureks ņem viņu stingri priekša: liek spelet volejbolu, liek cilāt stieni, tad vel kopa ar Heneku viņi abi kāpelē pa kokiem, sadraudzējušies ļoti, un zirgā Tomeks jau sēž pavisam labi.

Mans Jureks iedomājās sevi jau par pusauga zēnu un tādēļ uz abiem mazākajiem noskatās drusku no augšas. Bet ari viņš slavē Tomeku par lieto uzcītību. Zēns katru dienu atbild bez kādas vainas un, kas pats pārsteidzošākais, — sākuma vēsture bija ļoti atpalicis, Jureks apgalvo, ka itin neko no izņemtās vielas neesot atcerejies.

Mājas soli — pirmais palīgs, nudien taisni vai dažlabu reizi jāatgainās.

Tik tiešam zēns ir (oli labs, un es gribētu, lai mani lampauši daudz ko no viņa aizgūtu, un, ja nu reizēm kaut kas viņam iešaujas prata, tad tur jau nu nav ko brīnīties: zaļš taču, vēl tik zaļš! Man ļoti gribētos redzei Tosju, katra ziņa Tev viņa pie mums jaatsūta. Ja viņa ir vēl tabaka par Tomeku, tad Tev ir eņģeļi, ne berili. Ar karstu skūpstu

Oļa

Tomeks esot tīrīgs un kJfrtigs! Strādīgs! Mācoties pats bez mudināšanas!!! Kas viņu tā pārvērtis?

«Tā būs godkāre,» māte atrod izskaidrojumu, «Tomeks ir loti patmīlīgs. Tosja ari. Tas viņiem no tēva. Ja tēvs kaut ko dara, tad cenšas to izdarīt tik labi ka neviens. Labi, tas ir labi, ka bērni cenšas cits citu pārspēt, tas ir ļoti svarīgi.»

Māte ir lieliska omā. Vannas, protams, ir dziedinošas, bet tadas vēstules ir vel labakas par jebkādām zālēm. Viņa tas abas vienmēr nēsā sev līdzi somiņa. Un viņai nekad neapnīk tās atkal un atkal parlasīt.

Sanatorijas istaba bez māmiņas dzīvo vēl viena sieviete, ari divu bērnu māte. Viņas viena otrai stasta par saviem mīluļiem. Stāstīt, uzteikt, pat paslavēt vairāk, nekā patiesība bērni būtu pelnījuši, to pieprot katra māte. Bet Jastšembskai ir rakstiski pierādījumi!

Ak, ši gan ir viena lieliska sanatorija uzreiz pavisam citada labsajūta! Tūlīt pat jaaizraksta par to vīram.

XII

Rozbrata ielas mājās Varšavā ir centrālā apkure un gāzes plīts. Tur prasme skaldīt malku Tosjai nebūs vajadzīga, bet cik jūtami ši nodarbošanas attīsta muskuļus!

Sakumā jau viegli vis negaja, tur nav ko slēpt. Bet ko gan cilvēks nevar iemācīties, ja grib!

Jureks dažas reizes paradīja Tosjai, ka jānostajas, ka jāatvēzējas un ka jācērt.

Katra prasme iegūstama ar uzņēmību un neatlaidību. Arī vingrošana uz stieņa, tāpat pievilkšanās. Turklāt tas cits citam nāk par labu. Malkas ciršana palīdz pievilkties pie stieņa, pievilkšanās palīdz kapt kokos un tamlīdzīgi, kā saka tēvocis Stefans.

Ari jašana ar zirgū tagad sagada tikai prieku. Bet ka Tosja sakuma baidījās! Vispirms viņa baidījās nokrist no Busīša, kas, jau no malas skatoties, bija varens zirgs, bet, sēžot mugurā, šķita vēl diženāks. Tadeļ Jureks pastāvīgi atkartoja vienu un to pašu: %

Tev ir janokrīt. Tu neiemācīsies jat, iekams nenokritīsi.

Tosja reizēm dusmojās uz brālēnu līdz asarām.

Kāpēc viņai būtu jānokrit?

Par spīti viņa pierādīs pretejo un nenokritīs.

Bet Jurekam bija taisnība.

Viņa par to pārliecinājās, kad beidzot nokrita. Bailes kā ar roku lika noņemtas. Nu meitene daudz drošāk sedeja seglos, neturējās vairs tik krampjaini, brīvāk ļāvās ritmiskajām šupam. Pēdas bija iespiestas kāpšļos, pavadas bija satvertas rokas — viss, ka nakas. Visu varēja paturēt prātā, kad domas vairs neparalizēja izmisīgās bailes. Ak šīs bailes!

Tosja savā piezīmju gramatiņā, ko rūpīgi glabaja koferī, ierakstīja savas kārtējās uzvaras:

«Es vairs nebaidos no suņiem.

Es vairs nebaidos no tumšajiem bēniņiem.

Es vairs nebaidos nokrist no zirga.

Es vairs nebaidos kapt koka.»

Tā ka viņa bija vēl tikai divpadsmitgadīga meitene, tad tas varēja uzlūkot par visai nozīmīgām uzvaram.

Bet šaja paša piezīmju grāmatiņā cita lapa bija ierakstīts kas cits:

«Man ir bail no vēžošanas.

Man ir bail no delem.

Man ir bail no sliekām.»

Sis bailes bija saistītas ar ūdeni, precīzāk izsakoties — ar aizlaistu, šausmīgi aizaugušu dīķi. Ik gadus virsmežniecība projektēja dīķa tīrīšanu, dūņu izsmelšanu. Un visbeidzot — zivju ielaišanu dīķī. Un ik gadus sakara ar to, ka aizvien radās svarīgāki, neatliekamāki darbi, līdzekļus nepiešķīra, un dīķis aizauga vel vairāk. Vienā vietā zēni attīrīja dīķa virsmu no aļģēm un muklainajā krastā no sasietām kārtīm sameistaroja tadu kā laipu, no kuras varēja lēkt ūdenī.

Abi brāļi peldēja ka zivis. Paradīja «klasi» savam «bralenam», bet, kad pec peldes Tosja pamanīja Jurekam pie kajas dēli, cieši noteica, ka neparko dīķī savu kaju nespers.

Puikas viņu zoboja, apsmēja vairākas dienas no vietas: bail šim esot no ūdens, bet, redzedarni, kā «Tomeks» airē un cik droši noenkuro laivu dīķa vidū un izmet makšķeri, likās mierā.

Tosja makšķereja tikai ar briedinātiem kviešu graudiem, ar zirņiem, vispēdīgi ar skudru oliņām. Uenekam uz sliekām kodās labāk, bet viņa palika pie sava.

—    Katram sava metode, — viņa teica.

Viņas metode bija izskaidrojama ar bailēm no sliekām, kuras vajadzēja maukt uz aķa, lai tur tas raustītos un locītos, un kalpotu zivīm par esmu.

Toties ceptas zivis, vienalga, kā būtu izmakšķerētas, Tosja eda, pirkstus laizīdama, tāpat arī vēžus, kas bļodā nemaz nelikās bīstami, lai cik lielas tiem butu knaibles.

Apetīte Tosjai bija lieliska. Viņa bija fiziski nodarbināta gandrīz visu dienu, tālab ari nenopela neko, pat vārītu pienu, pat … ar pievīti. Vaigi kļuva apaļi un sārti, arvien manāmāks kļuva saules iedegums. Ielūkodamas lielajā spoguli krustmātes guļamistaba, l'osja redzēja izveicīgu zēnu, kurš . . . varēja patikt.

Cik labi gan, ka es toreiz neizbijos! — viņa klusībā sev teica. — Ja jau Tomeks var izturēt, tad es izturēšu vel jo labāk. Rekords spļaušana! Phē! Būtu pamēģinājis, cik var saskaldīt malkas vienā stundā. Varētu sarīkot ari sacensības, kurš augstāk u/.kaps koka. Ks jau nu nepadotos nekādā ziņā!

Piebilde Tomeka vēstule par drēbju dāsno izdāļāšanu Tosju pamatīgi satrauca un lika nekavējoties nosūtīt viņam atbildi. Vai tad viņai kleitu bija par daudz (kurai sievietei to ir par daudz!), bet ta ar rozītēm ir visjaunākā un tik skaista! Skotu svārciņus Tomeks jau nu katra ziņa drīz vien notrieks, jo savas drebes viņš notriec «viens un divi». Lai neiedomājas katru dienu nesat balto vilnas svīterīti, jo tas zaudēs savu izskatu pec pirmās mazgāšanas. Viņa šeit saudzīgi apietas ar Tomeka drēbēm, un viņai ne prata nav nācis kādam atdāvināt svešas mantas. Un ka Tosja šeit rūpējas par Tomeka labo slavu!

«Dārgo Tomek, — rakstīja māmiņa. — Tu pat nevari iedomāties, ka mani iepriecināja krustmātes vēstule. Es to zinu un zināju jau agrak: Tu esi labs bērns, tikai Tev reizēm noveicas. Pats svarīgākais ir tas, ka Tu visu vari, ja vien gribi. Kā tētis priecāsies, kad uzzinās, ar kadu uzcītību tu mācies vēsturi! Es nokavējoties vēstulē darīju viņam to zināmu. Mans lielais, mans labais dels — lai Tev tur spid saule, un, apzinīgi pildot savus pienākumus, neaizmirsti ari patīkami atpūsties. Uz to tev brīvlaikā ir nenoliedzamas tiesības.»

«Labais bērns», kurš «uzcītīgi mācās»! Arī tēvs jau to zina! Tosja, lasīdama šos teikumus, vīpsnāja vien. Bet acumirkli vēlāk virsroku par ironiju tomēr ņema viņas iedzimtā labsirdība.

Tēvs priecāsies. Bez šaubam, tas sekmēs viņa darbu. Savukārt Tomeks jau nu ari nav tik dumjš, lai neattiektos pret pēceksāmenu nopietni. Vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš ir apdavinats un var samācīties bez sevišķam grūtībām.

Bet kas būs, kad viss nāks gaisma? Ko tētis tad teiks? Ko viņš darīs?

Labak gan būtu, ja abu slepena samainīšanās netiktu atklāta. Un Tosja vēlreiz apņemas izturēt.

Visjaukākais mežniecība ir launaglaiks. Tosja šaja laika vienmēr cenšas būt krustmātes tuvuma, un nu jau tas tā ir iegājies, ka «Tomokam pēcpusdienā ir dežūra». Gan -krustmāte ir apmierināta, gan Heneks, kam līdz šim šajā laika bija jādežurē. Tagad viņš var vairāk uzmanības veltīt saviem trušiem.

Lielais galds zem kuplās bumbieres dārzā ir bagātīgi klāts. Jau iztālēm redzams vecais vara patvāris, kas kurināms ar kokā oglēm, kuru šeit netrūkst. Bļodiņa ar medu, vel otra ar ķiršu ievārijumu, izplatot tīkamu smaržu, pievilina lapsenes, kas sacenšas šņākšanā ar patvāri. Bļotla ar uzsildītam pusdienas ceptajam biezpiena pankukam, sviests, maize, biezpiens, pārkaisīts ar lociņiem, — viss tik skaisti izvietots uz galda, ka nezini nemaz, ar ko sakt.

Tveice nu jau ir mitējusies, bumbieres paēnā ir tik patīkams miers, ka ta vien gribas apsēsties. Neviens vairs ipaši nekur nesteidzas, svarīgākie darbi apdarīti, tagad tuvinieku loka var izbaudīt vēlās pēcpusdienas noskaņu un smaržu, reno sauli, dārza un meža tvīksmīgo dvesmu, koku kluso šalku, bišu dūkoņu.

Tēvocim Stefanam beidzot radies bridis ielūkoties avīzē. Krustmāte 0ļa ērti iesēžas pitem un ar labpatiku ziež riku pēc rikas visiem trim puikām, kuri necik sen ir pusdienojuši, tomēr apgalvo, ka esot šausmīgi izsalkuši.

Nevienam nedzirdot, ir nočīkstējuši darza vārtiņi, un pēkšņi ka no zemes izlīdusi — pie galda nostājas jauniņā Basja Kamjonka ar prāvu groziņu, kas pilns ar meža zemenēm. Ta ir abu mežziņa zēnu draudzene, tuvējā Bobžinkas ciema mežsarga meita.

—   Mammucīt! Sis zemenes mums būs kā piedevas launagā! — iesaucas Heneks. — Basja atnākusi taisni kā saukta!

—    Es zināju, ka atnākšu īstā brīdī, lai gan man nav pulksteņa, smējās meitene.

—    Kas par ogām! — krustmāte 0ļa paņēma groziņu klēpī.

No tam iznāktu brīnišķīgs ievārījums.

Mammucīt, vai tad vitamīni mums nav vajadzīgi? — Heneks atkārtoja mātes pastavīgo atgadinajumu. Ja mums netrūks vitamīnu, tad ne no gripas, ne no kadas citas kaites nebūs jābaidās. Vai ne, Tomek? Varšava tadas meža zemenes ne par kādu naudu nenopirksi!

Krustmāte 0ļa vēl brīdi minstinājās, cerēdama, ka saglābs vismaz pusi no pasakainajam ogam. Bet liktenis bija lēmis citādi, jo uz ceļa ietaurējās automašīna, pieteikdama ciemiņus.

Virsmežzinis! Kuliks! Inženieris! atskanēja līksmi izsaucieni.

Inženieris Kuliks ar savam meitām Vandu un Zjutu ir atbraucis paciemoties. Un viņš uzreiz izsaka vēlēšanos nogaršot zemenes.

Krustmāte aizsteidzās uz virtuvi, lai atnestu ciemiņiem šķīvjus. Tosja, paņēmusi no Basjas groziņu un iebērusi meža zemenes mazajās bļodiņās, papriekš ieklāja katra dažas ķiršu lapas. Un tad visi atkal sedas pie apaļa galda bumbieres paēnā.

Meitenes labi pazina Jureku, Henekn un Basju. .lureks Ļubļinā dzīvo ar viņām vienā mājā, iet tanī pašā skolā un ar Vandu mācās pat vienā klase. Tikai Tomeks viņam pagaidam svešs, bet var redzēt, ka viņas labprāt gribētu iepazīties.

Skatieties, meitenes, un mācieties, — sacīja krustmāte Oļa, lūk, cik jauki tiek pasniegtas meža zemenes! Ta ir mūsu Varšavas ciemiņa un brālēna Tomeka izdoma. Tas dienās būs zelta virs savai sievai!

Vīra kandidāts tumši pietvīka, bet virsmežzinis izsaucās:

Vai tas butu tas pats puika, kuru es pirms pāris nedēļām atvedu? Nudien nepazītu, ja jūs man nebūtu pateikusi. Toreiz viņš izskatījās ka tada nelaimes čupiņa, bals un izdilis, iekāpa automašīnā un tūdaļ aizmiga. Bet, re, ka pa šo laiku saņemies, saule iededzis. Nepateiksi, ka tas pats. Par cik kilogramiem svarā tad esi pieņēmies? Nezini? Man tā rādās, ka ne mazak par trim. Redzat, Oļeņka, ko nozīmē mežs? Nu, nu, pats par sevi saprotams, jūsu aprūpe ari no svara, bet vispirmām kārtām gaiss, gaiss . . .

Pieaugušie palika pie galda sēžam. Bērni tagad, kad ēstgriba bijā apmierināta un kad visi kārumi jau bija nogaršoti, pie galda vairs nebija noturami.

Heneks vilka meitenes pie saviem trušiem. Jau ceļa uz trušu būriem Tosja pamanīja, ka Jureka un Vandas attiecības nav gluži vienkāršas. Viņi gaja paši pedejie, sarunājās pusbalsī, tā vien izskatījās, ka Jureks Vandai kaut ko pārmestu, viņa taisnojās, laiku pa laikam smalka, nedabiska balstiņā iesmiedamās.

Ka varēja spriest no sarunām, Tosjas vienaudzes, kuras bija par Vandu jaunākas, ari pievērsa uzmanību aizmugurē ejošajam pārim. Pēdīgi Zjuta vairs neizturēja un vaikstīdamās izmeta: Vandai jau jnlikas vien prata!

—    Un tev ne? — pavīpsnāja Basja.

Man? apvainojās Zjuta. — Skolā nav slikti, ja tev ir vismaz viens vai pat divi tādi uzticami draugi. Matene iedos nošpikot vai pateiks priekšā. Bet kada vajadzība pēc viņiem brīvdienas?

Mūsu klase ir citādi, — sacīja Tosja.

Ka? Pastāsti ka? tincināja Basja.

Pie mums puikas no meitenēm špiko, un, ja šīs nejauj, tad . . . tad viņām iet plāni.

Dzirdi, Basja? — Henekam «Tomeka» sacītais bija īsti pa prātam. Tagad, ja tu man nedosi nospiest, tev bēdīgi klāsies.

Ak tu pasaulīt! — Basja sašuta. — Un tādas lietas notiek Varšavā? Un tev nav kauns? — viņa uzrunāja «Tomeku». — Tev nav kauns lielīties, ka tu iekausti meitenes, kas ir vājākas par tevi?

Es to nedaru! Es ne! — aizstāvejas Tosja.

Jā, ja. nu tu tēlosi nevainīgu jēriņu, bet man tu neiestāstīsi, es zinu, kā tas notiek. Visnejaukākie ir taisni tie, kuri pēc tādiem nemaz neizskatās.

Tas jau nu nepārprotami bija «Tomeka» dārzā mests akmentiņš. Tosja nezināja, ko teikt, ko neteikt.

Par laimi, Heneks saka rādīt savus trušus. To bija diezgan daudz, jo pēdējā nedēļā bija apbērnojušās divas trušu mātes. Katra tupēja ar saviem bernietn atsevišķa būri. Tēvi ari katrs bija nodalīts savā būrī. Būrīši bija nesen tīrīti, ūdens bija ieliets, zale apļukta. Heneks aizjoza uz sakņu dārzu un atnesa vairākas salātu galviņas. Meitenes sniedza pa lapiņai, un truši skripšķināja ar lielu kāri.

Trušu fermas īpašnieks ļoti daudz zināja par saviem kopjamajiem un gatavojās nolasīt vai veselu referātu par šo temu, bet Jureks viņu pārtrauca:

Vai gribat redzēt mūsu jaunās šūpoles?

Gribam! Gribam! visas trīs viešņas atsaucās un skriešus metas Jurekam pakaļ.

Zēni vairākas dienas bija cēluši šūpoles. Tikai uzsliet viņiem palīdzēja tēvs un Leškevičs. Nu bija ar ko palielīties. Stiprs, labi noevelēts dēlis bija iestiprināts četrās kārtis. Eņģes bija labi ierļļotas, šūpoles kustējās viegli, tikai kārtis vēl nebija pilnīgi izžuvušas un salaidumos mazliet čikstēja. Basja atzinīgi aplūkoja visu ietaisi.

Palūgšu tētim, lai mums ari tadas šūpoles uztaisa. Bus man un mazajiem puikām ko šūpoties. Jums jau ir labi, viņa piebilda,— jus vienmēr kāds apciemo. Bet es, tiklīdz skola beidzas, visu laiku sava nomale esmu viena pali ar sīkajiem.

Nac biežāk pie mums, Heneks aicinaja.

Labprāt, bet mājās darba pāri galvai. Gan steidzama, gan tada, kas atlikts visu ziemu uz to laiku: «Kad Basja būs brīva un varēs pieskatīt bērnus.» Bet paldies par uzaicinājumu, atcerēšos to līdz pirmajam kontroldarbam: dabūsi no manis norakstīt. Nu tad aiziet kurš pirmais šūposies?

Varulai nez kadeļ pēkšņi bija pārgājusi patika, un viņa palaida pa priekšu mazākos. Turoties pie kārtīm, šūpolēs iekāpa Basja un Zjuta. Heneks viņas iešūpoja, pēc tain meitenes, līksmi klaigādamas, ar ievēzienu turpinaja šūpoties pašas.

Tosja atkāpās drošā attālumā un neviļus nostājās netālu no Vandas un Jureka. Līdz ausim atlidoja aprauti vārdi:

—   … pasaki viņam . . . lai vienreiz atsienas . . .

… ko tu vienmēr … ne no ša, ne no tā . . .

Kaut tikai ne no ša, ne no tā viņam nav jābimbā! Jureka balss bija ērciga un satraukta. — Un es tev saku: ja viņš vēlreiz pie tevis atnaks . . .

Tomek! — māksloti laipni sacīja Vanda, acīmredzot gribēdama partraukt nepatīkamo sarunu, — tev droši vien ir masa? Cik viņai gadu?

Divpadsmit!

Vai viņa uz randiņiem jau iet?

Tosja? Uz randiņiem? «Tomeka» balsi bija jaušams paliess sašutums. Ko vēl ne? Tosja neiet ne uz kādiem randiņiem!

Ak tā? — Vanda negribēja ticēt. Kāpēc ne? Vai viņai nav piekrišanas? Varbūt viņa ir neglīta?

Tik skaista ka Vanda jau nu droši vien nav! — Jureks nenocietās. _ 3 Vanda par šo komplimentu veltīja viņam pateicības pilnu skatienu.

Tosja atkal apmulsa. Viņai patika ielūkoties spogulīti, lai pārliecinātos, vai tērps katru reizi ļoti labi piestāv. Viņa labprāt māmiņai gaja līdzi pie šuvējas, vienmēr ievēroja, ka Krisjai atkal ir pilina klcila, un ļoti interesējās par modi. Bet vai viņa būtu skaista? Ka lai atbild uz Jureka pašpārliecīgo piezīmi?

Mana māsa nav vis neglīta . . . Viņa ir ļoti līdzīga man.

Vanda un Jureks skaļi iesmējās.

Tu re, cik iedomīgs! — Vanda nogrozīja galvu. Tad tu domā, ka esi tīri glīts? Nu, kad piesarksti, tad jau patiešām ta nekas . . .

Nav ko apcelties! Vai es šķielēju? Varbūt esmu klibs? losja izmisīgi aizstāvējās. — Māmiņa saka: dienās Tosja būs i/skatiga meita.

Būs! Bet tagad ir līdzīga tev? Nu tad jau var iztikt . . . sevišķi, ja iejūk pūlī… — jokoja Vanda, sevi ļoti augstu vērtēdama, un, Jureka jūsmīgo skatienu iedvesmota, bija pārliecinātā, ka līdzīgu apbrīnu sak pamodināt Tomekā, jo ari viņš skatijas ieplestām acīm.

Jā, Vanda bija skaista meitene. Viņas melnie mati, sasukati atpakaļ un sasieti ar sarkanu lenti, atsedza platu pieri ar kuplam, biezām uzacīm. Viņai bija melnas acis ar garām skropstām un, kad viņa smaidīja, vaigos iezīmējās divas pievilcīgas bedrītes! Ja, Tosja atzina, ka Vanda varēja patikt. Bet cik gan neglīti viņa bija ģerbusies! Cik nelāgi viņa izskatijas šajā neprasmīgi pašūtaja kleita!

Vanda laikam kaut ko ievēroja, jo ar mākslotu valšķību pajautaja:

Ko tu mani ta skaties? Vai salīdzini mani ar savu masu? Tu būtu labs brālis, ja teiktu, ka jusu Tosja ir visskaistākā meitene pasaulē.

Nē, — Tosja jau bija atguvusies, — tu droši vien esi par viņu skaistāka . . . bet . . .

Vanda atkal skaļi iesmejas.

. . . bet Tosja nevilktu tādu kleitu. Viņai ir labāka gaume.

Labaka gaume? -ļVanda iepleta acis.Tad jau drīzāk pasaki, ka jums ir vairāk naudas un ka māmiņa gada viņai tērpus. No mūsu teva nav nemaz tik viegli izlūgties naudu jaunai kleitai! Ai, ja man būtu nauda! . . .

Tosjai reti kad tiek jauns kas pirkts. Māmiņa galvenokārt

pāršuj viņai savas kleitas, bet galu gala kā no vecas, tā no jaunas I drānas var pašūt glīti vai neglīti.

Vai tad tu no tā kaut ko sajēdz? Tomek, vai tev vispār ir I kāda saprašana šajas lietās?—Vanda turpināja brīnīties.

Phe, kas tur liels? Divas sievietes mums pašiem mājās, pie masas nāk draudzenes, skolā meiteņu, ka biezs, tapat uz ieras! I — Tomek! Tu esi kolosāls puika! Zjuta! Basja! Nāciet šurp, 1 žigli! Te ir viens z.ēns, kurš saprot kaut ko no kleitām! Viņš nupat 1 pateica, ka mana kleita esot neglīta! Nu paklausieties! Varbūt ] viņš novērtēs art jūsējas!

Basja un Zjuta sārtiem vaigiem un atrisušiem matiem nolēca 1

no šūpolēm un pieskreja klat. Pienāca, mazliet aizelsies no iešūpošanas, ari Heneks.

Visi atlaidās biezajā zālājā un — gluži kā pēc komandas katrs noplūca kādu stiebriņu, lai butu ko virpināt vai grauzt. Turklāt visi skatījās uz Torneku tā, it kā nupat būtu viņu ieraudzījuši: puika, bet sajēdz kaut ko no kleitām!

Ta taču ir Vandas jaunakā kleita, — Vandu aizstaveja /juta. — To šuva drebniece Polma, bet Ļubļinā katra sieviete grib viņu par šuvēju. Polinai vajadzēja pie mums šūt vel divas dienas, bet telefons zvanīja vienā zvanīšanā, māmiņa taisni vai dusmojās. Luk, kas tā par šuvēju! . . .

šī kleita viņai nav izdevusies, Tomeks pārliecināts palika pie sava. — No svītrainas dranas varēja pašūt daudz skaistāku kleitu.

Kādu tad? Kādu?

Nu jau trīs meiteņu acu pari urbās Tomekā. Jureks nodomāja, ka pat viņš apjuktu, bet šitas knauķis (par veselu gadu jaunāks) leja kā no grāmatas:

Vasaras kleitai piedurknes nedrīkst būt garas, varbūt vel līdz šai vietai, bet ne garākas! Izgriezums ari varēja būt lielāks. Ir taču vasara! Bez tam — kas ta par dīvainu iedomu laist šīs svītras gareniski, tu izskaties ka tievā zarna, un apakša — vēl divas kuplas kruzuļu kārtas. Kādeļ tas bija vajadzīgs? Svītras vispār vairāk piemērotas sporta tērpiem.

Ka tievā zarna? — Vandai gandrīz vai elpa aizrāvās, — ka zarna?

—    Zini ko. Vanda, Basja kritiski noskatīja kleitiņu ar rožainajam svītriņām, varbūt tev ir taisnība.

-                Es jau teicu, ka tā Polīna parak steidzas! Vanda gandrīz vai raudāja. Nu viņai pašai kleita vairs nebija pa prātam.

—    Piegrieza pa roku galam, ka tikai būtu ātrāk. Izmetām naudu, vairāk neka!

Pagaidi, — «Tomeks» saka viņu mierināt. — Es to kleitu . . . es to varētu diezgan viegli pāršūt.

Ka? Tu domā? Tiešām? — Vanda skatijas uz Tosju ka slīkstošais, ķerdamies pie salmiņa.

—   Piecelies.

Vanda paklausīgi pieceļas.

Tie kruzuļi jānoarda nost … nu . . . re, šeit četrās vietās svārciņi jāiegriež un tur jāiešuj ķīļi, svītriņas jālaiž šķērsam — būs pavisam cits efekts.

Ja! Bus pavisam cits efekts, — reize atkārtoja Basja un Zjuta. v ļ

Plecu svītra ari lai iet šķērsu, un lai izgriezums ir lielāks. Piedurknītes īsas. pūs loti skaista kleita. Tad tu redzēsi.

Tomek, tu esi fenomenāls! Fenomenāls! — jūsmoja Vanda ar neslēptu, vaļsirdīgu apbrīnu. — Es varu iedomāties. Es pati to izdarīšu.

—    Un klausies vel, ko es tev teikšu! Kleitiņai piemekle baltu jostiņu un iesien baltu lenti matos. Sarkano — ne!

Vanda tūlīt izpina no bizes nepiemēroto lenti.

Bet kadai jabūt somiņai un kurpēm? — iztaujāja Zjuta un Basja, lai rastu skaidrību visos jautājumos.

Baltam. Šis, kuras Vandai kajas, ir ļoti glītas. Baltā papildkrasa ir vispiemērotākā.

Veltigi Heneks aicināja aiziet līdz tuvējai Zaļajai norai, kur pie maza pazemes avotiņa naca zaķi un reizem pat stirnas. Jureks rādija mazkalibra šauteni, bet ari ta neizraisīja nekādu interesi. Viņš centās pierunāt Vandu, lai pamēģina šaut mērķi, bet viņa atgaiņajas kā no uzmācīgas mušas!

Kāpēc? Tas nemaz nav interesanti!

Interesants bija vienīgi Tomeks un tas, ko viņš teica, — visas viņa drošās, lietpratīgās atbildes. Vispārsteidzošākais bija tas, ka zens atbildēja uz triju mazo dāmu nebeidzamajiem jautājumiem bez jebkādam grūtībām.

Jureks un Heneks bija atvirzīti kaut kur tālu otra plana, pieticīgajā klausitaju lomā, turklāt puikām bija jaklausās tādas sarunas, no kurām viņi gandrīz neko nesaprata.

Galva jau griezās no šīm barkstitem, kruzuļiem, puķotajam špicītēm, no ielokiem un atlokiem, no iegriezumiem un piegrieztnēm, no mežģinem un ielocem, no svārciņiem, blūzītēm un žaketītem ar kabatam un bez kabatām, ar uzšuvēm vien.

Jureks bija pārskaities. Vanda uz viņu nemaz neskatijas. Viņš varētu piecelties, aiziet projām — šī pat nemanītu.

Jureks nupat bija pārmetis viņai koķetešanu ar Mārciņu, zēnu, kurš dzīvoja Lubļina taja pašā ielā un, kaut ari mācījās devitaja klasē, nepārprotami lenca Vandu, turklāt, ka pati šodien izstāstīja, bijis pie viņas mājās jau vairākas reizes «pēc gramatas lasīšanai». Pec gramatas! Zinām mes šos gājienus, vispirms vajadzīga gramata lasīšanai, pēc tam randiņš .. . pārrunām.

Marcina aktivitāti Jureks bija ievērojis jau pirms aizbraukšanas brīvdienās. Ja, Jureks nemaz to nenoliedza, ka bija uz šo greizsirdigs, vismaz bija uz ko but greizsirdīgam. Bet ka lai apzīmē šīs jutās, kuras liek viņam vīstīt dūres un bezmaz vai griezt zobus, redzot, ka Vanda nespēj acis atraut no Tomeka?

Ko meitene atrod šajā zaļknābī, kurš tikai nesen pārcelts uz sepiito klasi, turklāt vēl ar pēceksāmenu! Tūlīt šai sakara kaut kas japasaka, jāiedzeļ. Jāuzgaž spainis auksta ūdens šīm tarkšķem un vispirms jau jāatvēsina Tomeks, kas pa visu ciemošanās laiku nebija redzēts tik laba oma. Nu, bez šaubām! Kuram gan nepatiktu izjust visdaiļākās meitenes kustošo acu skatienu! . . .

Jureks pacietīgi nogaidīja piemērotu mirkli un saharīnsaldā balsi izmeta:

Tomek, čomiņ, tu esi nepareizi piedzimis. Tu tik labi orientējies sieviešu garderobe, ka . . .

Meitenes neļāva viņam pabeigt. Saka kliegt un spiegt, visas ka viena aizstāvēdamas «Tomeku», kas atkal kļuva sarkans ka vēzis un, acis blisinādams, it kā atģidies apklusa.

Jurek, ja tev nav ko teikt, tad aizveries! — sauca Vanda.

Ja reiz laimējies sastapt vienu kārtīgu zēnu, ar kuru ir faktiski par ko parunāt, tad tev paliek žēl?

Ir par ko parunāt! — Jureks noelsās. Vai tās tu sauc par sarunām?

Nu, zini ko, Jurek, tu netaisi mani par idioti, — Vanda bruka viņam virsu. — Par ko tad runā Marcins? — «Cik jauki smaržo akacijas! Vai tu esi lasījusi pēdējo Duršlaka dzejoli?» Bet citi: «Ka tu domā? Vai Sidlo dabūs medaļu maratona! Vai Kšiškovjaks aizm'etīs šķēpu talak par . . .»

"— Kšiškovjaks met šķēpu!

Sidlo skrien maratonu! vienlaikus pagalam sašutuši iesaucas abi brāļi, un Vanda attapās:

Nu un tad? Es sajaucu, ja? Liela muiža! Un tad vēl kaut kāds… Paļiņskis, kas boksā citiem dauza zobus. Tās būtu tās šausmīgi interesantās sarunu tēmas! Tu jau arī runā tikai par to, ka jūsu motociklā starteris jānomaina pret karteri vai sajūgs pret pajūgu. Kāpēc man tas jāklausās? Ko es no ta saprotu? Būtu vismaz kādreiz pavizinājis — nevienu pašu reiziti!

Es jau tev teicu, ka tēvs neļauj, bikli paskaidroja Jureks.

Ja, tu man teici. Nu, un vai man tapec palika vieglāk? Bet, re, tagad es jau zinu, ka no divām vecām kleitām pašūt jaunu. Kāpēc tas būtu kas sliktāks par Duršlaka rīmēm un par ta Kšištofiņa futbolbumbu?

Kšiškovjaks skrien, — Heneks aizsvilies izlaboja.

Vanda, tu esi briesmīga . . . materiāliste, konstatēja Jureks ar tadu sejas izteiksmi, it ka viņam būtu iesāpējies zobs.

Es ari, — izmeta Zjuta. — Man ari patīk runāt par materiāliem. Nezinu nevienu meiteni, kurai neinteresētu materiāli. Tomek, un Tosjai?

—   Ari, — apstiprināja «Tomeks».

Bet vai zēns nedrīkst par šim lietām interesēties? turpināja Vanda. — Drīkst. Tu to nezini, jo nav kas tev to pasaka. Bet es zinu. Mode dzimst Parīze, bet Parīze šo modi rada vīrieši. Ja. Ir viens tāds Diors, viņš jau ir miris, un viņš izdomā vienmēr jaunus modeļus.

Ja ir miris, tad vairs neizdomā, — dzedri piezīmēja Jureks.

Viņa nav, bet firma ir, viņa vietā tagad strada cits vīrietis. Vienmer saka: Diora inodelis.es to labi zinu, šuvēja Polina māmiņai radīja žurnālus.

Un tas otrs vīrietis, kurš ir milzīgi slavens frizieris? — atgādina Zjuta.

Vai! Pareizi, pareizi! Es ari par viņu kaut kur lasīju, līksmi izsaucās Basja. — Viņš pēc tautības esot polis. Visslavenākais frizieris pasaulē. Pat daudzas karalienes, iebraukdamas Parīzē, ieveidojot matus tikai pie viņa. Tāpēc ka viņam ir talants! Kaut ari viņš ir vīrietis.

Tomek, bet kāda frizūra ir Tosjai? Un viņas draudzenēm? Kāds matu sasukajums tagad ir mode?

Interesantu sarunu tematu nebūtu trūcis vel vienai stundai. Par nožēlošanu, no majas puses atskanēja Vandas un Zjutas tēva aicinošā balss.

Mežzinis ar sievu centās pierunāt Kuliku palikt uz vakariņām, bet viņš sirsnīgi pateicas.

Jūs taču pazīstat manu sievu. Jus zināt, ka viņa uztraucas, ja neparrodos noteiktā laika, sevišķi, ja braucu ar automašīnu. Viņa uzreiz tad iedomājās, ka mašīna ir apmetusi kūleni un ka es esmu beigts un pagalam. Apsolīju viņai, ka vakariņās būsim majas. Citreiz atbrauksim visi uz ilgāku laiku. Bet varbūt jus apciemosiet mūs? Atbrauciet ludzu!

—   Ar Tomeku! Tētiņ, katra ziņā ar Tomeku! Viņš tik daudz ko saprot no modes!

Nu, protams, ielūdzam visu Jastšembsku ģimeni ar zēniem un ari ar Basju, ja viņa varētu pievienoties. Basja, pasveicini no manis vecākus! Man ta rādās, ka jūs šodien jauki parotaļajaties?

—   Vai dieniņās! Mele sap no runāšanas! — Zjuta paberzēja sev vaigu.

Automašīna aizbrauca.

Rietēja saule. No skursteņa stāvus gaisā cēlās dūmi, tatad rit solījās but labs laiks. Lapsenes noklusa, iedīcās odi. Arvien stiprāka kļuva matiolu smarža takas mala.

Jureks un Heneks, rokas kabatās sabazuši, stāvēja virtuves durvju priekšā, bet Tomeks galda tuvuma tina kādu smilgu sev ap pirkstu. Mežzinim likās savādi, ka zēni neko nerunā.

—    Ko jūs stāvat, degunus nokāruši? Meitenes projām? Viena vēl ir palikusi.

Es jau ari iešu, — sacīja Basja, nostādamās uz sliekšņa ar tukšo groziņu rokā.

Vai tad tu nepaliksi uz vakariņām? Basja, paliec! — mežzinis aicināja.

Paldies, nevaru. Majas māmiņa droši vien jau mani gaida. Atskriešu atkal citudien paagrāk. Cauri mežam krēslā iet vienai pašai nav patīkami.

Vai tad tu domā, ka mes laidīsim tevi vienu pašu? Tev taču ir Iris džentlmeņi. Izvēlies sev par pavadoni, kuru vēlies.

Lai Basju pavada Jureks un Tomeks, bet Heneks man mazliet palīdzēs, — izlēma krustmāte Ola. — Neviebies, mēs cepsim vakariņās jauno kartupeļu pankūkas. Tev taču tas loti garšo.

Jā, garšo gan! Vai, kā man gribas est! — Heneks atģidās.

Meža stiga bija taisna ka šāviens. Basja mēģinaja zēnus pierunāt, lai tie grieztos atpakaļ. Viņai nemaz neesot bail, divi kilometri tas pavisam tuvu, aizteces, ka nemanis.

Zēni nepaklausīja un gāja. Jureks pāris reižu kaut ko noburkšķēja, pēc tam iecirtīgi klusēja. Tāpēc Basja sarunājās ar «Tomeku», stastija viņam par savam mājām, jo viņš ar lielu interesi izjautāja par ģimenes locekļiem, par mājas soli un par mācībām. Patīkami bija ar viņu tērzēt.

Abi neieveroja, ka bija palikuši divi vien, jo Jureks vilkās labu gabalu iepakaļ.

Basja ar sievietes instinktu nojauta Jureka nelāgās noskaņas iemeslu. Viņa labprāt būtu zēnam teikusi kaut ko mierinošu, jo abi draudzējās jau no agrām bernudienam, bet kas īsti būtu jāsaka? Varbūt labāk neaizskart sāpošo vietu.

Bet Jureks bija sasapinats pamatīgi. Viņš nevarēja aizmirst un tik drīz ari neaizmirsīs Vandas izsaucienu: «Ar Tomeku, tētiņ! Katra ziņa ar Tomeku!» Vai viņai Tomeks tik ļoti vajadzīgs? Vārgulis tāds! Ar vienu roku varētu nolikt šo gar zemi! Un vispār ar drosmi jau nu arī Tomeks nevar īpaši lielīties. Jurekam nav tiešu pierādījumu, bet viņš būtu gatavs to apzvērēt. Viņš jau ir ievērojis vai nu tramīgu acu skatienu, kustību, vai saraušanos—neapšaubāmas baiļu izpausmes. Tomeks pēc būtības ir zaķpastala. Bet kas tad tas par vīrieti ar zaķa sirdi! Ari nupat, kad māmiņa lika Henekam palikt majas, Jureks pamanīja Tomeka acīs pazibam nožēlu. Viņš labāk gan butu gribējis virtuvē cept pankūkas neka tumsiņā nakt atpakaļ cauri mežam.

Varšavas si pol lociņš! Sīpol lociņš! — Jureks, griezdams zobus, atkarto nicīgo iesauku.

Viņš jau uzreiz pirmajā diena sajuta pret savu brālēnu kaut ko līdzīgu nepatikai: mīkstčaulis, nevis īsts puika! Varšavas balģīmītis! No zirga šim bija bail nokrist, bet ar skuķiem par kankariem spriedelēt — tur pirmais! Ek, žel, ka Vanda neredzeja, kads viņš izskatījas, pirmo reizi sēžoties Busītim mugurā! Busitis ir gudrs zirgs — pat atskatijas. Tevs redzeja, ka Jureks tūlīt iespurgsies, un padraudēja ar plaukstu. Ļoti žēl — par gļēvuļiem vajag smieties! Lai netēlo drosminiekus, lai nedomā, ka neviens neredz, ka tiem bikses trīc! . . .

Un tagad Tomeks runājas ar Basju ta, it ka nez kopš kura laika būtu pazīstami, lai gan tikai šodien pirmo reizi tikušies, acīmredzot ari Basjai patīk tads Varšavas lielibiņa, kurš māk atšķirt punktainu drebi no rūtainas . . . Kaut piķis viņu būtu parāvis!!!

Aklās dusmas Jureks neievēroja kādu sakni un ļoti sāpīgi atdauzīja kājas īkšķi. Tik tikko nenostiepās garšļaukus. Šie abi pat nepamanīja, ka viņš atpaliek.

Labi! Lai jau skrien vieni paši, gan jau pie mežsarga mājiņās attapsies. Lai Basja redz, ka Tomeks saks tricēt un drebēt, kad vienam pašam būs jāgriežas atpakaļ. Lai tas pilsētnieciņš iemācās kaut ko vairak, ne tik vien ka paradīt, kur špicite, kur micite.

.lureks paslēpjas aiz kokiem un pec tam atgriežas mežniecība, bet vārtiņus never vaļā, apsēžas turpat uz akmens. Te viņš sagaidīs Torneku. Viņš zina, ka tevs nebūt neuzteiks par šādu rīcību.

«Tomeks» un Basja Jureka nozušanu patiešām pamanīja, tikai tuvodamies mežsarga mājiņai. Taču uztraucas nevis «Tomeks», bet gan Basja.

Droši vien Jureks uz mani apvainojas par to, ka es tikai ar tevi runājos. Bet kāpēc tad viņš atpalika?

Ap kuru vietu viņa vairs nebija? — Tosja mēģināja izdibināt.

Man liekas, ka vel nesen viņš nāca mums nopakaļ svilpodams. Zini, viņš būs kaut kur tepat netālu paslēpies, lai no manis nevajadzētu atvadīties: sadusmojies taču. Ja gribi, paiešos ar tevi gabaliņu, kamēr viņu uziesim.

Nē, Basja! Skrien uz mājām! Pat te var dzirdēt, ka mazais brec. Es Jureku tūlīt atradīšu. Arlabunakti!

Tosja pagriezās un devās pa taciņu atpakaļ ar gauži nepatīkamu sajūtu, bet tas nebija bailes, jo viņa vēl nemaz nebija paguvusi nobīties. Kuru katru brīdi cereja ieraudzīt Jureku aiz kada koka.

Tosja uzskatīja sevi par vainīgu un tālab jutās nelāgi. Bet ko tad viņa tik sliktu bija izdarījusi? Vandai un Zjutai, ka vairumam meiteņu, patīk runāt par tērpiem. Pieaugušām sievietēm ari. Tiklīdz māmiņa dabū no kādas draudzenes jaunu žurnālu, viņas to ar lielu patiku kopīgi izskata. Turklāt nemaz nedomā 111 līt šūt pēc tā sev jaunas kleitas. Tāpat vien. Grib redzēt, kas tiek atzīts par skaistu un ko patlaban nesa. Ne mamiņa, ne Tosja neuzskata visu, kas ir mode, par glītu. Nebūt ne. Droši vien tikai ne sevišķi gudras sievietes skrien pakaļ modei un nemaz neievēro, cik tas ir muļķīgi, ja cilvēki kaut ko pārspīlē.

Kur palicis JureJ<s? Jau pavīd mežziņa majas gaišie logi. Cik atri viņa atnakusi atpakaļ! Tosja atskatās un redz tumsā trīs joslas. Gaišaka no tam ir ceļš, ko vari apspīd zvaigžņota debess. Un ta abas pusēs melnē mežs.

Nu tad beidzot! — Jureks pārmetoši noburkšķēja, piecel damies no akmens. — Vai zobi neklabēja?

Kapec? — Tosja brīnījās un tūlīt saprata. — Tāpēc, ka viens pats nācu? . . . Man jau likās, ka tu esi turpat blakus, ka kuru katru brīdi parādīsies mana priekša. Pat nepamanīju, pa kuru laiku jau biju atskrējis majas.

-                Ja-a? — Jureks brīnījās. — Žēl. Es taisni gribēju, lai tu redzētu … lai tu zinātu . . . tāpēc ka es zinu: tu no visa ka baidies! Tikai izliecies, ka ne. Bet īstenībā tu esi trīceklitis! Varbūt liegsies?

Ko jūs tur tūļājāties? Mes jau vai visas pankūkas būsim apēduši, — mežzinis sagaidīja abus ar pārmetošu uzsaucienu.

…zobs uz zoba neturas aiz bailēm, — Jureks nobeidza, ienākdams istabā.

Kas par bailēm? — tēvs jautāja.

-                Nieki … Es tikai saku, ka Tomeks ir drosmīgs tikai tad, kad ar mani kopā iet cauri mežam. Bet, ja viņam vienam pašam šaja laika vajadzētu aiziet līdz mežsargam un atnākt atpakaļ, varam saderet, ka viņš nemaz neietu.

Nu, nu, nu! Jurek, netelo nu tādu varoni! Tu šeit katru akmeni no pašas dzimšanas zini, varētu ar aizsietam acīm melnā nakti staigāt. Tomeks ari ietu, ja vajadzētu. Vai ne, Tomek? Tu esi Jastšembskis! Jastšembski nav nekādi gļēvuļi!

Tet, — iejaucās lleneks. Bet es ieietu mazu gabaliņu meža. pasēdētu labu bridi un, pārnācis mājās, pateiktu, ka aizgaju lidz viņai meža malai. Un vinnētu derības, luk, tā!

Ak tu! Tātad tu gribētu uzvarēt ar krapšanos? Vai tad tev goda jūtu nemaz nav? — tēvs rādījās sašutis.

Tu taču redzi, ka Heneks joko, — mate aizstāvēja delu.

No krāpšanās šoreiz tomēr nekas neiznāktu, — sacīja Jureks.— Ja*tu gribētu saderēt, tad tev vajadzētu atnest lapegles zariņu. Visa apkārtnē lapegles aug tikai tur.

Pareizi gan. Un ari vienā citā vietā, bet tas ir uz otru pusi. Pankūkas ir vienreizējas! Atnesiet vel tieši no pannas!

Krustmāte Oļa izgāja no virtuves. Tosja izslīdēja viņai pakaļ. Atnesa tēvocim pilnu šķīvi ar pankūkām, piestūma tuvāk krējumu.

Jurekam oma vakariņu laika manāmi uzlabojās. Viņš taču bija gatavais ezelis! Tikai tagad atskārta: Tomekam bija piekrišana, ne jau pateicoties ārienei, bet gan tam, ka viņš runāja par modi. Tas meitenes taču ir nelabojamas! Ja viņām uzliktu tadu gramafona skaņuplati, ari neko citu neklausītos ka vien šo plati. Var tikai pabrīnīties, uz ko modes deļ spējīgas sievietes! Zeni — ne. Jā, viņš pats gan ari labprat staigātu tagad vismodernākajās apelsīnkrāsas «stilbenēs», bet vai. tādēļ gari un plaši jāruna? Turpretī viņš labprāt parunātu par jaunāko vieglās automašīnas modeli! O jā! Viņš pasmaidīja un nolēma pavilkt Tomeku uz zoba.

Tēt, tu nemaz nezini, cik Tomekam šodien bija liela piekrišana, — Jureks iesaka, mekledams ar acīm Tomeku. — Divas stundas viņš meitenēm stastija par Varšavas modi.

Vai! Ir nu gan tas meitenes dumjas, tēt! — piebilda Heneks, — taisni šausmas!

Henek, tā nedrīkst runāt: pirmkārt, par viešņām un, otrkārt, par meitenēm, — tēvs aizrādīja.

Nu tad paklausies, tet! Pec Vandas domam, Kšiškovjaks met šķēpu.

Ho! Ho! Ho! — pērkondimdoši srncjas mežzinis. — Kšiškovjaks met šķēpu? Ho! Ho! Ho! . . .

Turklāt viņa saputroja: Kšištofiks. Bet Sidlo, pēc viņas domam, skrien maratonu, — Heneks nerimās. — Pa( tik daudz viņa netina un visu putro!

—    Kaut kas neticams! Varbūt viņa vienkārši sajauca vai tikai pārteicas? Izskatas taču tīri gudra meitene. Varbūt tu pārklausījies?

Kā tad! Es «pārklausījos»! Viņam sporta nav ne mazakas jēgas. Jureks sarunu dzirdēja, lai viņš pastāsta.

Labāk lai stasta Tomeks. — Jurekam negribējās mest enu uz Vandu. — Tomeks visu laiku ar viņu sarunājās. Toftiek!!!

Virtuve Tomeka nav, — atsaucas krustmāte, ienakdama ar jaunu pankuku šķīvi. — Es domāju, ka viņš ir šeit — kopā ar jums! Nu gan jau tūlīt parādīsies.

Bet Tomeks nerādījās vis.

Saime tiesaja pankūku pēc pankūkas, piedzēra klāt teju no aizvēsturiskā patvāra; zēni, mutes atpletuši, klausījās teva stāstījumā par rudens medību plāniem, kas šogad saislijas ar mežacūkam.

Nu, lai tikai pienāk medību laiks, tad te nevarēs atkauties no medniekiem, kas kari uz mežacūku ilkņiem un ādām. Nez pa kuru laiku mežacūkas ta savairojušās: dārzus izrok un izposta! Pēdējais laiks paretinat negantnieču barus. 0ļiņ, es tev apsolu paris mežacūku šķiņķus.

—    Bet kur ir Torneks? — krustmāte raizējās.

Ari Jureks pa visas šīs saistošās sarunas laiku ausījās te uz priekšnama, te uz virtuves pusi. Veltīgi.

Heneks uzskrēja jumtaugša, pec tam aizjoza pie Leškevičiem — nekā. Jureks aizskrēja paskatīties, «vai nav pie bumbieres», izmetās pat ārā pa vārtiņiem — sauca, ūjināja, bet Tomeka nebija.

Es ievēroju virtuvē, ka Tomeks izskatijas tads savāds, teica krustmāte 0ļa. — Viņš tur trinās riņķī un apkart, slēpa acis, bet es nodomāju, ka viņš, no ara istabā ienācis, vairās no gaismas . . .

Tet! — skaļi iesaucas Heneks. — Tomeks būs aizskrējis uz mežsarga mājiņu! Tāpēc ka Jureks viņam ta . . .

Jurek, izstāsti tūlīt, kas jusu starpa tur notika?

Tu jau dzirdēji, tet, — Jureks taisnojas. — Es viņam pateicu, ka viņš ir zaķpastala, tāpēc ka . . . tapec ka viņš… tads ari ir, jo vai tad tu neredzēji, kā Tomeks kapa Busītim mugurā?

Bet tu pats? Oliņ, vai atceries? Auroja ka vērsis, kad viņu pirmo reizi uzsēdināju zirgam uz skausta.

Tad man bija tikai pieci gadi,—Jureks taisnojās.

Nav runa par gadiem, bet par pirmo reizi. Mēģini atceroties, ka bija pavisam nesen pilsēta ar galvenās ielas pāriešanu. Nu?

—    Es nebaidījos! — Jureks tiepās.

Ak ne? Nebaidījies? Tikai tramīgi ausījies ka zaķis, kas gaida mirkli, kad varēs mukt, Un, kad meties pari, tik tikko tevi panācu.

Uz ielas ir bīstami . . .

Bet ar zirgu riav nekādu briesmu? Ne viens vien jau ir sprandu lauzis, jo gadas visādi.

-                Stefan, lai puikas aizskrien uz Bobžinku. Man nemierīgs prāts.

Labi. Zēni, ņemiet kabatas lukturīšus un teciet pie Kamjonkiem. Visu laiku skaļi sauciet, citādi Tomeks izbīsies no gaismas.

Heneks un Jureks jau bija izskrējuši ara, kad mežzinis sievai teica:

Nebaidies. Nekāds jods zemi neraus. Bet gadījums ir interesants. Tomeks, redzi, neļaus sevi apvainot! Tas man sak patikt. Sakuma bija tads par daudz rātns, pārak pieklājīgs . . . zēni tadi nemēdz būt . . . Bet nu man sāk patikt!

Man šis bērniņš uzreiz iepatikās. . . Nudien jauks. ,U

Tosja tecēja pa stigu, tikko saredzēdama bālgano ceļa joslu savā priekša. Acis aizmigloja asaras, kas neapturami ritēja pāri vaigiem. Tieši asaru dēļ viņa pieņema izmisīgo lēmumu.

Jau pirms ienākšanas istabā, kad Jureks viņai izteica tik negantus pārmetumus, tik pazemojošus apvainojumus, kad izrādījās,' ka, par spīti viņas varonīgajiem pūliņiem pārvarēt savus vājuma brīžus (par šo saņemšanos meitene bija ļoti lepna uz sevi), Jureks tomēr bija ievērojis, ka viņa … ir gļēvule, — asaras sakāpa kakla. Tāpēc viņa izskrēja krustmātei pakaļ virtuvē, darīja tur šo un to, lai paslēptu seju no tas acīm.

«Es nedrīkstu raudāt! Ne! Nedrīkstu raudāt! Nedrīkstu! Ja tagad viņi pamanīs, ka raudu, tad viss pagalam . . .»

Ja kads Tosjai pavaicatu, kas būtu pagalam, grūti būtu atbildot. Viņa nespetu atrast piemerotu atbildi, bet meitene juta, ka nu ir pienācis pārbaudes brīdis, un vai nu viņa šis ugunskristības izturos, * vai ari visu mūžu paliks «pinkšķe».

Es izturēšu! Man jāiztur! — viņa klusībā atkartoja, zobus sakozdama, — un, kad sajuta pirmo nenoturamo asaru noritam pār vaigu, izskrēja pagalma. Kur lai paslēpjas? Gan jau tūlīt ieveros viņas prombūtni, sāks saukt un meklēt.

Pa vārtiņiem lauka! Prom uz mežu! Uz stigu! U11 uz Bobžiifku! Viņa tam nejaukajam Jurekam paradīs, ka viņa nakti, tada briesmīgi melnā naktī, var aizskriet līdz turienei un atnest lapegles zariņu. Viņa to atradīs. Lapegle aug turpat pie vārtiņiem. To viņa ievēroja.

Lai viņš zina! Lai redz! — Tosja klusībā, asaras rīdama, dusmojas. — Lai nedomā, ka ikviena meitene katrā ziņā ir gļēvulē! — Satraukumā viņa bija aizmirsusi, ka par jēradvēseli Jureks nosaucis zēnu, nevis meiteni.

Mežā ir tik šausmīgi tumšs! Nevar saredzēt pat ceļa gala

augošos kazenājus. Neko neredz — tumsas siena vienā puse, tumsļas siena otra pusē. Un ja nu kads pēkšņi uzklūp?

Tam pašā brīdī pret viņas basajām kājām, ar ķepam uzkāpdams uz sandalēm un zobus noklakšķinadams, atsitas kāds dzīvnieks. Pēkšņās bailes sajūk soļi, nosmok kliedziens, un meitene, gandrīz samanu zaudēdama, nostiepjas gar zemi.

Deguns samana kaut ko pazīstamu, ak, kas gan ar siltu meli ta var laizīt seju, kas cits tik priecīgi smilkstēs pie skausta, ja ne Bonča! Un bailes ir kā ar roku nost. 9

Tosja pietraušas kājās, instinktīvi nopurinās un jūt, ka sirds pielīst ar karstam, bezgalīgam pateicības jutām: draudziņ, ak tu, manu draudziņ!

Bonča, vienīgi Bonča nepameta viņu bēdās, palika uzticīgs, nepievīla viņu! Vienīgi suns dzirdēja Tosjas elsas, un viņš nevienam to nestāstīs. ; jH

—    Nevienam! Bonča, dzirdi? — meitene aizkustinata saka.

Nevienam pat prata neienāks, ka es esmu raudājusi. Apslēpsim

visas pēdas.

Viņa noliecas, pārlaiž plaukstas vispirms pāri zālei, pēc tam pāri sejai un sajūt patīkamu, vēsu miklumu. Var pat slāpes atveldzēt. Un, kas zina, varbūt meža rasa sejas ādai ir veselīga?

V     Ta! Nu Tosja ir jau atguvusies un jutās pat pacilāta.

Nac, Bonča, tikai nepinies man pa kājām, citādi es atkal pakritīšu. Mēs tam Jurekam parādīsim! . . .

Vēl mazlietiņ sirdij jāpatric pie mežsarga mājiņas, kamēr Bonča sasveicinās ar Kamjoneku mājassargu (tīra laime, ka tas no ķēdes nav palaists va[ā) un savā valodā draudzīgi (ej nu saproti, varbūt arī nedraudzīgi) aprunājas. Nočīkst durvis, bet Tosja ar nolauzto zariņu skrien jau pa mežu atpakaļ.

Viņa atceļā kapiņa tempu: divdesmit solus skrien, divdesmit iet. Tā var atvilkt elpu un ari nomierināties. Skaitot solus, nav laika domāt, kas slēpjas aiz abām melnajām tumsas sienām.

Tomek! Tomek! — tāluma atskan Heneka sauciens un ka divi lieli jāņtārpiņi tuvojas lukturīšu uguntiņas.

—    Bet man ir lapegles zariņš! Re, kā! — Tosja lepni atsaucas.

XIII

Lūkasam zeme dega zem kājām. So to viņš izdomāja vai nu velēnu cietoksni, kura aizstāvji visjaunāko komandas locekļu Lešeka un Maceka — personas nespeja ilgi pretoties Lukaša vadītajiem varonīgajiem uzbrucejiem, vai ari telti, kuras priekšā indiāņu kaujinieki sapulcējās un cepa kartupeļus, — tas viss bija bez īstas dzīvības, peleks un neizsauca agrāko sajūsmu.

Līdz Tosjas atbraukšanai Lukašs bija īsts virsaitis. Viņa izdoma modināja interesi ne tikai žemaitenu komandā, kurai reizēm atlava piedalīties kopējas speles, vienmēr pasvītrojot no Lukaša puses meitenēm parādīto godu. Tagad lomas bija mainījušās. Trūka vispirmām kārtām skatītaju, .kuru apbrīna stimulēja jaunu ideju rašanos un, kas vēl jo svarīgāk, atstāja ietekmi uz paša komandu, bet — ak tavu postu! — vistuvākie domubiedri izpildīja virsaiša rīkojumus arvien kutrak un vairāk interesējas par to, kas notika meiteņu teritorija.

Bet, godīgi sakot, pec Tosjas ierašanās tur vienmēr risinājās kaut kas interesants.

AKD ar katru dienu paplašināja saVu platību. Tika ierīkota ar smiltīm piepildīta lekšanas bedre. Tika uzstādīta latiņa augstlekšanai. Kastaņas resnaja zara bija iestiprināts stienis, uz kura Tosja un viņas komandas locekļi vingroja.

Tanī pusē notika mācību stundas spļaušanā, šaušana ar kaķeni, akmeņu speršanā tāluma, kokos kāpšanā, lēkšanā no dažādiem augstumiem, svilpšanā ar pirkstiem.

Sakuma zeni izlikās, ka viņus tas nemaz neinterese, pec tam viņi centās savas speles rīkot pēc iespējas tuvāk, lai vairāk varētu redzet un dzirdēt, vel pec kada laika, paslēpušies jāņogu krūmos, kārstīja galvas uz sāncenšu pusi. Un beigas jau nostājās vai apsēdas uz pašu novilktās robežlīnijas un nekautredamies bolīja acis, un tanīs varēja lasīt, ka viņi tikai gaida mājienu, lai varētu iesaistīties spēlē. Bet meitenes nelikās ne zinis.

Izdarība ar krupjiem ari neizdevās. Galīga izmisuma pārņemts, Lukašs jau gribēja izprovocēt plūkšanos. Skuķi metīsies viņiem virsu, un tad puikas paradis, uz ko ir spējīgi.

Projekts lika apspriests, un Lukašs apmierināts pamanīja savu kaujinieku acis atzinību. Pjotreks pat noteica:

Nu tad beidzot kaut kas būtu izperets!

Tanī pašā diena, kad Tosja ar savu komandu sapulcējas Akadēmijā, aiz jāņogu krūmiem saka aurot ne sevišķi saliedēts, bet varen skaļš kliedzeju kvartets:

Reiz bija viena muļķa skuķe!

Reiz bija divas muļķa skuķes!

—    Reiz bija trīs muļķa skuķes!

Reiz bija četras muļķa skuķes!

Un atkal no sākuma:

—    Reiz bija viena . . .

Ja nokaitinātās meitenes skries viņus pārmācīt, tad Lukašs un Pjotreks nogrābs Tosju, Paveļam, Macekam un Lešekam jātiek galā ar Elu, Celiņu un Adeli.

Bet ja nu meitenes gribētu sekot viņu piemeram un tādu pašu kliedzēju kori uzrīkotu sava puse? Tad vēl jo labāk. Zeni drīkstētu apvainoties, un viņiem būtu pamats sakt kautiņu.

Taču nokas no visa tā neiznāca. Meitenes necēla ne ausu un uz viņu pusi pat nepaskatījās.

Čigāni un ruduči bija galīgi nokautēti.

Lukašs juta, ka viņš kuru katru brīdi var pazaudēt pat savu virsaiša titulu. Visu četru kaujinieku, jo sevišķi skaidri Pjotreka, acīs viņš varēja samanīt savu pilnīgu sakāvi.

Kas tad tas par barvedi, ja meitene, parasta meitene, visu var izdomāt labāk?

Kad Tosja uzbūvēja telti, zēniem acis iepletās apaļas ka šķīvji (gluži ka tam sunim Andersena pasaka). Viņu telts nevarēja stāvēt meiteņu teltij ne tuvumā.

Turklāt, kad žemaitēni kada pēcpusdienā ar spalvu cepurēm nostājās pie ieejas sava telti, kurā viņus gaidīja virsaitis Tosja, zēniem tumšs sagriezās gar acīm, jo spalvu cepures bija apbrīnojami košas. Kaijt ko tik skaistu viņi nekad vēl nebija redzējuši. Zilas, sarkanas, zaļas un mēļas spalvas veidoja žilbinošus varavīksnes posmus. Uzreiz nācās atzit, ka viņu pašu galvasrotas bija nožēlojamas un tās nemaz nevarēja saukt par indiāņu cepurēm.

Jā, nevienam no viņiem neienāca prātā nokrāsot zosu spalvas ar krasu, kas bija palikusi pari no olu krāsošanas.

Kaut kas traks! — Lukašs bezspēcīgās dusmās iesaucās.

Kur viņa visu to iemācījusies?

Viņai ir vienreizējs brālis, — sacīja Pjotreks, — viņš masai visu iemācot. Pat vēstulēs dodot visādus padomus. Tagad šie taisīšot lokus un bultas.

—    Ka tu to zini? — Lukašs satraucās.

—    Zinu, un cauri!

Ak ta? — Lukašs salecas. Tad tu man aiz muguras sazinies ar viņiem?

Aiz tavas stulbās muguras! — Pjotreks nicīgi izmeta. — Es tev pasaku skaidri un gaiši — ja tu kaut ko interesantu neizdomāsi, tad mes abi ar Lešeku pārejam pie viņiem. Te aiz garlaicības var nobeigties.

Bet tu taču esi puika, — Lukašs mēģināja spēlēt uz goda jūtām, — un tu ļausi, lai tevi komandē skuķis?

Skuķis, skuķis! Daudzreiz atkārtotā dziesma jau sāka kaitināt. — Starp citu, nemaz nevar zināt — varbūt mēs sadalīsimies divās ciltis un es tur komandēšu vienu, viņa otru. Izsmēķēsim miera-pīpi un varēsim iet kopa medības) vai uzbrukumā ienaidniekiem . . .

- Kādiem ienaidniekiem? — Lukašs gribēja iztincināt līdz galam.

Nu… to vēl redzēsim, — Pjotreks vairījās no tiešas atbildes.

Šī miglainā atbilde izteica tomēr diezgan daudz, Lukašam iešāvās prātā doma: «Septiņi pret trīs!» Viņš izgrūda caur zobiem:

—   Tu esi nodevējs un . . . un gļēvulis!

Bet Pjotreka nodoms pamest neizdevušos virsaiti acīmredzot bija pilna mērā nobriedis. Viņš nerēķinājās vairs ne ar ko.

Gļēvulis? No ka tad es baidos, varbūt no tevis? Ne par naga melnumu. Varbūt no Tosjas? Ja man būtu bail, tad es pie viņiem neietu, bet es iešu un savārīšu tādu putru, ka … tu vēl redzēsi. Galvenais, lai tur varētu kaut ko darīt. Nodevējs arī neesmu brīvlaiks ir vai nav? Tu gribi visu brīvlaiku tupēt krūmos un slepus luret, ko citi dara? Nu tad tupi viens pats! . . .

*1

Pēc katla brīža abi izšķiras klusēdami. Kairs aizgāja uz savu pusi.

Lukašs parmeta Pjotrekam, ka viņš darbojas slepus, bet ari pats bija licis lietā šo metodi.

Pjotreka nosodošie vaibsti un dzēlīgās piezīmes jau pirms vairākām dienām lika nojaust pašu launako. Lukašs mobilizēja jaunākos bralus un uzdeva viņiem no Juzīša vai no Adeles uzzināt, kapec Tosja tūlīt pec pusdienām dodas uz telti viena pati un ko viņa tur dara? Kāpēc neviens no viņas komandas locekļiem netuvojas AKD, iekams viņa no turienes nav iznākusi?

Mazie drīz vien atrada kopēju valodu. Izrādījās, ka stunda pec pusdienām bija paredzēta pašdarbībai. Katrs varēja darīt, ko gribēja, lai tikai netraucētu Tosju, jo viņa tam laika teltī apsverot ļoti svarīgas lietas. Tur esot paslēpta viņas dārgumu krātuve. Juzītis zināja, ka tā atrodoties kaut kur ļoti augstu, bet nedrīkstot tanī pat ielūkoties, jo, ja kāds pieskartos dārgumu krātuvei, tad Tosja apvainotos un aizbrauktu projām. Gan Juzītis, gan Adele sniedza šīs ziņas labprāt un bija lepni par to, ka viņiem tagad esot ļoti interesanti.

Ņemdams visu to vērā, Lukašs iepazīstinaja brāļus ar pašreizējo situāciju.

Rudie suņi mūs nodeva. Tagad šie luncināsies ap Tosju un viņas draudzenēm. Mes tādi nebūsim. Ja viņas kaut ko jums saka, neatbildiet un pat uz viņu pusi neskatieties. Bet šodien, kad Tosja un pārējie aizies vakariņas, izdarīsim tā . . . un tā . . . un šita . . j

Viņš īsi un skaidri izstāstīja darbības plānu un beigās noteica: Nevienam ne pušplēsta vārda, citādi gabalos saraustīšu. Gan rudiķi nožēlos raudādami.

Ja Lukašs tikai dažas stundas velak būtu padzirdējis, ka, piemēram, Tosja vai Ela apsauka Pjotreku vai Lešeku: «Kis, kis, rudiķis!» — viņš pirmais parādītu savu visnegantāko sašutumu un būtu gatavs atriebt gan vārdos, gan darbos palamu, ko draugs nav pelnījis. Viņš nemaz nebija ruds. Viņam mati bija «tadi drīzāk zeltaini». Bet Lukašs pats gan vienotrreiz lietoja šo iesauku.

Paga, vai tu re: pat matu krasa tiek noteikta atkarībā no savstarpējām attiecibām? . . .

Pec pusdienām Tomeks iegāja telti uz savu «pašdarbības stundu». Tur, kā jau mes zinām, viņš nodevās «Virsaiša dārgumu krātuves» jeb sestās klases vēstures gramatas rūpīgai caurskatei.

Šoreiz dārgumu krātuvi telts čukura slēpnī viņš neatrada. Kas to Initu paņēmis? Tikai kāds no viņa komandas locekļiem, jo vienīgi viņi zinaja, ka ir tada dārgumu krātuve, kas tiek glabata slēpni. Tomeks saniknots izskrēja lauka no telts un ar pirkstiem iesvilpās trīs reizes gari un trīs reizes īsi. Tas nozīmēja: «Nekavejoties pie manis!»

Visi četri komandas locekļi pēc neilga brīža bija klat. četri acu pari raudzījās Tomekā ar interesi un reize arī ar izbrīnu (pirmo reizi viņi redzēja «Tosju» tik dusmīgu).

Kas paņēma «Virsaiša dārgumu krātuvi»?

—    Es ne! — četras reizes skanēja vienāda atbilde.

Atzīstieties! Kurš no jums ir paņēmis «Dārgumu krātuvi»?

Bet kur ta atradas?—jautaja Adele.

Kurš paņēma, tas ļoti labi zina, kur, — noburkšķēja Tomeks.

—    Vai tad telti vairs nav?—jautāja Ela.

—   Vai tu labi paskatījies? Pamekle vel reiz! — mudinaja Celma.

—    Vēl ir gaiša diena, un acis man no pieres nav izkritušas, errojas Tomeks, ieiedams telti. — Te ta atradas, te. Te es to vienmēr noliku, bet šodien — ne ziņas, ne miņas! Peles taču to nebūs sagrauzušas!

Peles jau nu noteikti ne! — sacīja Adele un palūkojās uz Juzīti. — Peles gan ne.

Vainīgs bus kads cits, — piekrita Juzītis, saprazdams masas skatienu.

Stāstiet tūlīt visu, ko par to zināt! — pavēlēja Tomeks, pamanīdams nemieru mazo acīs.

Nu tas bija tā . . . — iesāka Adele. — Pie manis atnāca Pāvels un jautaja, vai es negribot paskatīties viņu jaunos trušus, jo viņiem tagad esot tādi truši, kuriem laba vilna. Nu, tad es padomaju un teicu, ka gribu redzēt, un viņš man paradīja ari.

—    Un man tāpat, — iejaucās Juzītis.

Es viņu paņēmu Ildzi, jo baidījos, ka Pāvels varbūt grib mani sabiedēt vai . . .

Bet man nepateici, vai dieniņās! Es ari butu gribējusi

redzēt! . . .

Ne, viņi teica, ka visiem nerādīšot. Lukašs neļaujot, un viņi paradīšot tikai mums ka noslēpumu.

Piķis un zēvele! Es tūlīt eksplodēšu, ja jūs nebeigsiet runāt par šiem riebīgajiem trušiem, Tomeks iebrēcās. — Viņi taču par velti jums tos nerādīja.

Ja, — Adele godīgi atzinās, būdama pec dabas lēna un akurāta. — Vardu sakot, viņi parādīja mums šos trušus, un tie nemaz nebija riebīgi, bet ļoti skaisti, ar tādām garām ausīm, pūkaini, pūkaini . . .

Un tādām sarkanam actiņām, — piebilda Juzitis.

Velna milti! Kur ir «Dārgumu krātuve»?

Tad, kad Pavels man atļāva vienu trusīti paglaudīt, tad Maceks saka taujāt, ko tu darot teltī.

—   Un ko mēs visi tur daram . . .

Es uzreiz nodomāju: aba! Vienmēr viņi mus dzina projām, bet tagad nezina, aiz ziņkārības kur deties.

—   Un ko jus viņiem izstāstījāt?

Neko sevišķu . . . nebija nemaz daudz laika, jo mūs aizsauca projām Ela.

—    Kad tas bija?

Vakar pec pusdienām. Tu pati teici, ka mes varam katrs iet, kur gribam.

Tosja! taisnojās Juzitis, — es viņiem teicu, ka šo dārgumu krātuvi nav brīv aiztikt. Nekādā gadījumā. Citādi tu apvainosies un aizbrauksi projām.

Nu, tad es esmu jau tikpat kā mājās! — teica Tomeks.

Ēzelis gatavais! — dusmīgi uzsauca Celiņa Juzītim. — Pie tam kads vel! Viņi to vien grib, lai Tosjas te nebūtu! Tad viņi varētu mums uzkundzēties tāpat ka agrak. Katrs puika ir pēdējais muļķis, bet telo nezin ko, vai dieniņās!

Nu, nu, nevajag pārspīlēt, — Tomeks, kaut ari joprojām dusmojās, nevareja tam piekrist, Adele par Juzīti ir vecāka, bet reize vēl muļķaka."

Nav smuki ta runāt, — aizvainota noteica Adele un atvirzījās sāņus.

Juzītis, dziji izmisis, kodīja lūpas un nesaprata — iet projām vai palikt. Palika. Tosja tomēr bija atzinusi Adeli par dumjāku.

Tanī pašā diena, kad Tomeks vel nebija paguvis izdomāt, kāda veidā atgūt «»Dārgumu krātuvi» un, kas pats ļaunākais, nodrošināties pret to, lai pretinieks neizlobltu (tas nu it nemaz nebūtu veļams) trofejas īsto saturu, Juzītis atnesa pie telts atrastu akmeni, kas bija ietīts aprakstīta burtnīcas lapa. Tomeks lasīja:

Drošsirdīgais Sarkanādaino Virsaiti! Man Tev kaut kas ļoti svarīgs sakāms. Gaidu aicinājumu uz tikšanos.

Melnais Ērglis

««Melnais Ērglis» . . . «kaut kas ļoti svarīgs» … — viss sakrīt», Tomeks nodomāja.

Mēs esam pamatīgi iekrituši! — viņš skaļi sacīja. — Sie piedāvā sarunas. Labi, Juzit, skrien pie Lukaša un saki, lai atjož pie manis uz telti. Viens pats. Parejie lai nerādās tuvumā. Te notiks konference visaugstaka līmenī.

Lukašs neatjoza, bet atnāca. Viņš turējās ļoti cienīgi un nevērīgi švīkstināja kadu stibu, garāmiedams uzšaujot pilnīgi nevainīgajiem sīpoliem. Un pat smīnēja. Viņš bija atšifrējis dārgumu krātuves noslēpumu. Bet tai Tosjai gan ir fantāzija! «Virsaiša dārgumu krātuve»! Parasta skolas mācību gramata. Nu viņš ir guvis virsroku: vai nu Tosja pieņems viņa noteikumus, vai ari viņš Tosju izsmies, turklāt vēl kā! To ši spindzele saprot itin labi, citādi tik steidzīgi vis nesūtītu viņam pakaļ.

Ar lielu pašapziņu Lukašs nostājās telts priekšā un teica:

—    Nu?

Nu? — Tomeks atjautāja, būdams tomēr nedaudz pārsteigts par Lukaša bravūru.

Ko tu gribi?

—    Bet ko tu gribi?

—   Tu mani sauci, un es atnācu.

Nē, tu gaidīji aicinajumu un to saņēmi.

—   Es?

Beidz! — Tomeks sadusmojās. — Kas to rakstīja? Es varbūt? — viņš paradīja saņemto burtnīcas lapu.

Lukašs steigšus pārskrēja ar acīm pari rindiņām.

—   Melnais Ērglis ir Pjotreks.

—   Pjotreks? — Tomeks brīnījās. — Nevis tu?

—    Es ne. Es esmu Sarkanais Vanags.

Jūs abi esat auna pieres: melnais sevi sauc par sarkano, hei sarkanais — par melno. Kur tas redzēts?

Nekaitini mani, citādi es iešu projām. Otrkārt — nebāz miis vienā maisā: es esmu es un viņš ir viņš.

—   Ak ta? Vai saķildojaties?

—   Gribēsi visu zināt, driz veca paliksi. Es tev to neteikšu Viņš tev visu nodziedās kā pēc notīm. Gaida aicinājumu,-1 rūgti sacīja Lukašs. — Nodevējs. Bet tik un ta, — viņš zīmīgi pie-ļ bilda, — to, kas tev ir vajadzīgs, no viņa nedabūsi. Čau!

Ko? Pagaidi! — Tomekam sāka ataust gaisma, — kas tad man ir vajadzīgs?

—   Pati zini.

—   Tu to paņēmi?

Es.

Zini, ka to sauc, ko tu izdarīji? Ta ir zādzība!

—   Zaglis ir tas, kurš paņem sev. Es gribēju tikai paskatīties, ļ

—    Nu? Vai paskatījies?

—   Utīm.

—  Un ko tu tur ieraudzīji? Mušu zirnekļa tīkla?

Jā.

—   Fiuu! — Tomeks iesvilpās.

Tikai tu pati esi tā muša.

—    Nevar teikt, ka butu sevišķi asprātīgi. Ko tu man padarīsi? j

Neko, nekas man nav jādara. — Lukašs, kļūdams arvien I

pašapzinīgāks, smējās Tosjai tieši acis. Viņš skaidri nezināja, 1 tomēr nojauta, ka Tosja izliekas. — Bet, ja tu rit neizdarīsi to, ko es ļ gribu, tad katrs, ikkatrs visā kokzaģetavas teritorijā — no viena ! gala līdz otram, līdz pat miestiņam, Lusju un Musju ieskaitot, —1 ikkatrs zinās, ka «pasistā» Tosja Zemaites majas ir vispārākā zoss. ļ

Nu, nu! Pievaldi savu spriguli! — noburkšķēja Tomeks.

—    Es tevi neizaicinu, tikai pasaku taisnību. Visi zinās, ka tu j zubries uz pēceksāmenu. Un, ja meitenei ir pēceksāmens . . . nu, ! vai zini, tad tas ir gauži, gauži bēdīgi.

\

— Kur tu to ravi? Peceksāmens? — Tomeks pārbijās ne pa jokam. — Tu atradi grāmatu, ja? Tev tā ir tikai rnācibu gramata, bet man dārgumu krātuve, jo, lūk, šaja parastaja grāmatā — lai nevienam tas neienāktu prātā — visādas svarīgas lietas ir iešifretas. Man ir šifra atslēga, nevienam citam. Vai nu tev ir skaidrs, ap ko lieta grozās, aunapiere tāds?

Šifrē, šifrē, bet no atklātnes skaidri izriet, ka tieši tu esi ēzelpakausis!

No kādas atklātnes? — Tomeks taču nebija atradis grāmatā, nekādu atklātni. Tosjas vēstuli viņš saplēsa driskās. Bet ja nu ta idiote vēl atklātni būtu grāmatā ielikusi! Piķis un zēvele!

Starp citu, — viņš sāka prātot, cenzdamies izlikties mierīgs,

pirmkārt, varbūt šī atklātne nav rakstīta man. Otrkārt, kas ir pēceksāmens? Tirie nieki, par ko nav vērts pat muti dzisināt. Ko? Vai tu esi mazs bērns? Tev pēceksāmens nav gadījies?

Tomeks, acis nepaceldams, smiltīs ar klugu vilka svītriņas citu pie citas.

Nepūt miglu acīs! Peceksamens puikam parasti tiek netaisnīgi iegriezts. Par kaut kādiem pekstiņiem vai nu skolotājam uz viņu ir cemme, vai kas tamlīdzīgs. Bet meitenēm vienmēr visu piedod, uzvel vēl vainu zēniem. Meitenes ir pielīdējas, tas visiem zināms. Bet, ja meitenei nevar ielikt raudošu trijnieciņu, tad ir skaidrs: galvā zagu skaidas.

Tomeks tagad mazas svītriņas augšā un apakša savienoja ar garu svītru. Iznāca būris.

Hm . . . tas ir interesanti. Pie mums, Varšava, gan … es teikšu … ir pavisam citādi, bet nerunāsim vairs par to. Kas attiecas uz šo grāmatu, nudien man ne visai patiktu, ja visi . . . Tas ir mans noslēpums, saproti . . .

Paklau, Tosja! Neizlokies! Mani ar saviem Varšavas gājieniem tu ap pirkstu neaptīsi . . . Vai nu tu izdarīsi to, ko tev likšu, vai ari . . .

—    Liksi? Tu man liksi? — «Tosja» salēcās.

Ja negribi uzklausīt, tad es eju . . .

-                Lukaš, beidz tēlot Napoleonu! Es tev saku pa draugam: atdod grāmatu.

Es to tūlīt atnesīšu. Es tev to atdošu. Man šeit visi ticēs pat bez pierādījumiem . . .

Lukaš, apsēdīsimies, kāpēc mums jānervozē?

—    Es nemaz nenervozēju.

Nu, saki ko tu gribi? Varbūt tas ir kas interesants?

Es tev pateikšu. Atmudžini, ko te esi samudžinājusi.

Es? Samudžinājusi? Tomeks no tiesas bija pārsteigts.

Neizliecies! Vai tu neredzi, ka te viss apgriezts ar kajam gaisā?! Līdz šim es šeit biju noteicējs. Mani visi paklausīja. Ari Pjotreks. No paša sākuma. Bet nu viņš mani pamet ka suni. Vel launak: ja cilvēks iedraudzējas ar suni, tad nemūžam to nepametis . . .

Uzspļauj tadam draugam.

Ne. Tev viegli ta teikt, jo tu nezini, kas Pjotreks par čomu.

Bet ja viņš ta rīkojas?

Uz laiciņu dumjš palicis. Un tu pie ta esi vainīga, nevis viņš. Līdz šim viņš tads nebija. Cik reižu jusu Kla gribēja viņu man uzkūdīt, bet Pjotreks bija ciets ka krams. Bet tu sajauci visus reģistrus!

l.ukaš! Vai tu galvu esi durvis saspiedis? Liela man vajadzība pēc tava Pjotreka!

Liela vajadzība! Ka gan ne? Kāpēc tad tu taisīji visu šito tradirīdi? Kapec tev bija janoņemas ar kaķenēm, lēkšanas bedrem, telti! Vai tā ir meiteņu spele? Ne suns nevar tikt gudrs, kas tu īsti esi — ne puika, ne skuķis! Tīrais cirks! Uz cirku visi skrien skatīties jau aiz ziņkārībās vien. Pjotreks ari uzķeras uz šis makšķeres.

Jāāā … — Tomeks nopūtās. Un ko lai es tagad daru?

-Ko gribi, to dari. Vai tad tev ^aršavas gudrību trūkst? Tikai to es tev pasaku: sakāvi tevis dēļ nepieļaušu. Vai nu ta, vai šita! Ja gribi, varu dot tev stundu apdomai.

Kas man būtu vel jāapdomā? . . . Man tevis žēl, Lukaš. Kāpēc tev būtu jaskrien apkārt pa visu kokzāģētavas teritoriju, kāpēc tev būtu jāmokās ar stāstīšanu? Galu gala pāris kilometru turp, paris kilometru šurp . . . ta jau bez kurpēm var palikt.

Par manām kurpēm nebēdā.

Ak ta? Kapec ne? Kurpes maksā naudu. Es tikšos ar Pjotreku. Parunāšu ar viņu . . .

Vari viņam pateikt, piemeram, ka es esmu zens ar galvu uz pleciem, ka otru tik lielu gudrinieku tev nav gadījies sastapt . . .

Lukaš! Tu gribi, lai tevi tā liela? Vai tev nebūs kauns?

Ne jau es to teikšu, bet tu. Tev tas viņam jāiedzen smadzenes, jo viņš domā, ka es esmu dumjāks par tevi.

Ak tur tas āķis! Labi, pateikšu Pjotrekam, ka tu esi mazliet līdzīgs manam brālim Tomekam.

—   Vai viņš ir foršs čalis?

—    Vienreizējs! Visa klase par viņu stāv un krit! Viņam vajadzētu tikai piemiegt aci, visi nolēktu no devītā stāva un . . . atlektu atpakaļ.

Zel, ka tavs brālis neatbrauca! . . . Viņš jau nu gan zinātu, ko nozīmē gods. Zēna gods. Viņš ta nebūtu rīkojies ka tu. Viņš tevi ļ samizotu! Vai, mīlīt! Pār trejdeviņiem kalniem tavas raudas aizI skanētu! . . .

Lukašs laikam iztēlojās šo pērienu dikti pamatīgu. MelnīgI snejā, nosvīdušajā sejā atspoguļojās tik dziļš, patiess ganda1 rījums, ka Tomeks aši noteica:

Nu, nu, neatļaujies par daudz! Vel nevar zināt, kurš kuru ļ samizos. — Viņš pieceļas. Vienā vēzienā ar sandali noslaucīja M zīmējumu un dusmīgi noteica: —Tev tas gods visu laiku uz mēles, Paskatīsimies, kā tu meli turēsi aiz zobiem. Gadā šurp grāmatu!

— Gan jau redzesi.

Nu, tad oke! Un ūdeni! . . . Atnes drusku ūdens, dzert gribas. I

Lukašs pats izdzēra pilnu krūzi. Noskaloja pieri un visu seju.  Tas jau bija īsts mačs! Bet viņš tomēr nepadevās tai švilpastei!  'fti tikai vēl trūka! Domā, ja šī no Varšavas, tad var darīt, kas 1 vien ienāk prātā. Pigu! Un ziloni aiz astes — un ap galvu riņķī! . . . I

Tomeks guļ teltī, uz elkoņiem atspiedies, un blenž atvērtajā ļ vēsturēs gramatā, ko atkal atguvis. Bet šodien par atkārtošanu nav ! ko domāt.

Viņš ir atradis nelaimīgo atklātni.

Iekal kairu dienu pa nodaļai. Ja Tu izkritīsi ari pēceksā1 menā, tad padoma, kas notiks maļas.

Neviens to nezina un neuzzinās, bet Lukašam pat neienāks  prata, ka nekad vēl līdz šim Tomeks nav juties tik stipri pazemots ka šodien, ka patlaban.

—   Tā tēv vajag, dulbur! Ta tev vajag! — viņš šausta sevi. jZel, ka šis lauķis, šis kokzāģētavas zeņķis Lukašs, neiegaza tev paris reižu pa ķobi. Viņam bija uz to tiesības. Ja, bija . . . I

Tomeks ar plaukstu vairākas reizes bliež sev pa pieri. Kur gan viņam bija prāts? Kādu biezputru viņš bija ievā rij is! Tīšuprāt! Kāpēc tas bija jadara? Ja jau uzvilka brunčus, tad vajadzēja uzreiz ielīst arī skuķa ada! Vajadzēja spēlēt paslēpēs, lēkt klases, ar mazajiem iet rotaļās — un viss. Elai vajadzēja palīdzēt ar pusdienām. Oliņai uzkopt maju, Juzitim uzmanīt vistas, lai olas dētu, kur pienākas.

Kads nelabais viņu dīdīja, lai, Lukaša vārdiem runājot, uzrīkotu veselu cirku — ne puiku, ne skuķi tēlotu, bet gan divgalvainu teļu?

Starp citu, zemapziņā Tomeks jau agrāk juta tādus ka brīdinājumā signālus: ar ko un pret ko tu īsti esi? Ko tu gribi panākt? Tu gribi uzveikt zēnus, lai skuķi varētu sliet degunus gaisa?

Un kas no visa ta iznāca? Vel pirms paris stundām Tomeks bija triumfējis par to, ka «kalns atnācis pie Muhameda». Un nu viņš redz, ka savas muļķības dēļ, sava personiskā ēzeliskā stulbuma dēļ pats cietis sakāvi. Lukaša sakave taču nozīmētu ari paša nodevību. Viņš, Tomeks, ir zenu galvenā dzinejatspere.

Un, luk, Lukašam, uz ko viņš bija noskatījies no Varšavas Kulturas pils augstumiem, vajadzēja viņam atgadinat, ka pastav zēnu gods, zēnu savstarpējā draudzība . . .

Kā lai no visa ta tagad izķepurojas? Tomekam ir svarīgi ne tikai nosargāt savu noslēpumu. (Ak, ka gan izbrīnītos krustmāte, uzzinādama, ka Tosjai, šai čaklajai, izdarīgajai Tosjai, kas, pēc viņas domam, saņem skolā tikai piecniekus, ir pēceksāmens!) Nu lai jau! Bet nudien viņš negribeja un negrib, lai viņa dēļ tiktu sagandēta veca draudzība. Ja tas notiktu, tad tā būtu visīstākā cūcība!

«Ta! Ievārīji putru, streb nu laukā!» Un nabaga Tomeks te pieceļas kajas, te apsēžas, te atkal atlaižas guļus, izmēģina visus stāvokļus, mekle tadu, kas būtu vispiemerotakais stratēģiska plāna kaldināšanai. Viņš pats, meitenes, rudiķi, čigāni. Kurš ar kuru? Kurš pret kuru? Noslēgt neuzbrukšanas Ilgumu? Paktu par vienotu Eiropu? Varbūt vislabāk būtu izveidot Brīvo un godprātīgo pilsoņu vispasaules savienību?

Lukaš! Lukaš! — zem logiem steigšus sauca Pjotreks.

Ko tev vajag? — Lukašs, izliecies pa logu, augstprātīgi noraudzijas uz draugu.

-     Man tev kaut kas jasaka, bet mudīgi! — Pjotreks sauca tada toni, it ka nemaz nebūtu teicis tos nešpetnos vārdus, it ka abi būtu šķīrušies pirms brīža, nevis pirms divām dienām — turklāt kāda noskaņā!

Tulit. Man šeit kaut kas japabeidz! — Lukašs, nekādu prieku neizrādīdams, nozuda.

Nekas viņam nebija jāpabeidz, zēns sedeja un garlaikodamies jau nez kuro reizi šķirstīja kadu no veciem žurnālā numuriem. Lai tikai Pjotreks neiedomājas, ka Lukašs gaidījis viņa atnākšanu (bet gaidīja gan), ka nevar bez viņa iztikt (grūti tomēr bija iztikt).

Pjotreks staigaja zem logiem šurp un turp, apstajās, uzsēdās uz kāpnīšu paroceņa, kapa nost un atkal pastaigājās.

Viņš gaidīja pacietīgi. Saprata, ka Lukašs citādi nevar rīkoties. Gods viņam to neļāva. Lukašs godu augstu vērtēja, apmēram tapat ka Tosjas brālis.

To Pjotrekam pateica Tosja. Viņa pati arī šo to jēdz no šīm lietam, kuras gan vairāk nodarbina zēnus. Tapec ka viņu apmāca brālis. Viņš masai visu izskaidro. Sis brālis ir vienreizējs puika, nudien drausmīgi žēl, ka viņš nav atbraucis.

Viens gan Pjotrekam nepatika: meitene runāja bez apstājas. Viņš nemaz netika pie vārda. Tosju neinteresēja, ko viņš grib teikt, uzreiz spēra vaļa, ka esot jau runājusi ar Lukašu un ka Lukašs esot viens kolosāls puika, uz ko varot paļauties, ka viņš esot kaut ko tādu izdomājis, ka oijoijoi! Un ka vislabāk būtu, ja to dabutu gatavu kopējiem spēkiem. Pjotrs nepaguva pateikt pat trīs vārdus, kad meitene to pārtrauca, pavēstīdama, ka viņai jau esot bijis nodoms uzaicināt Sarkano Vanagu un Melno Ērgli uz bizonu gaļas cepeti.

Visiem vajagot izsmēķēt miera pīpi, un viņa varot parādīt, kā īsti iezemieši dejojot draudzības deju. Un vispār Tosja visu ta bija izkārtojusi, ka Pjotrs saprata: ceret uz viņas atzinību būtu veltīgi. Ne mazākās pretimnākšanas visu laiku tikai: tu iesi tur, tu pateiksi to, tu atnesīsi to. Pjotreks jau gribēja pateikt, lai Tosja iet un rīko savas rntitenes, jo viņam nenāk ne prātā paklausīt. Bet viņš laikus attapās, ka tad paliktu viens ka zemē iedzīts, miets. Ar Lukašu viņš bija sagājis matos, ar Tosju ari saķildosies — un viss brīvlaiks būs samaitāts! Bet kopā viņi šo to gan uzrīkotu!

Iznāca Lukašs, viņam sekoja Pāvels un Maceks. Visi aizgāja lulz teltij, apsedas. Pjotrekam būtu paticis, ja Lukašs ko jautātu, bet Lukašs klusēja, neizrādīdams nekādu interesi par viņa steidzīgo ierašanos.

Vai Tosja ar tevi runāja? Pjotreks iesāka, un Lukašs tikai pamaja ar galvu. Tas nu Pjotrekam bija par daudz.

Viņai tu izstāstīji savu ideju. Man ne. Draugam ne! Bet skuķim gan!

Skuķim, skuķim! — Lukašs izbauda atriebes saldmi.

Kaut jods viņu būtu parāvis! — Pjotreks šņāc caur zobiem, jo kurš gan cits, ja ne pats, bija novedis Lukašu līdz atziņai, ka visas meitenes nav vienādas.

Jā, tadi laiki pienākuši, kad meitenes komandē zēnus, Pjotreks dzēlīgi nosaka.

Es neesmu no tiem, kurus komandē meitenes, — mierīgi atsaka Lukašs. — Bet tu? . . . Pats gribēji.

Gribēju, gribēju! Tapec ka man ta patika! Vel paskatīsimies, kurš gus virsroku. Piemini manus vārdus! . . .

Bet ko tu īsti gribi? Vai tu strīdēties esi šurp atnacis?

Nē . . . tikai . . . Velna milti! Nu, redzi, Tosja teica, lai rit atnākot pie šiem. Biišot mielasts.

.— Tā jau nu es skriešu. Tapec vien, ka viņa liek?

Ne, viņa ļoti laipni ielūdza: «Balta Piice ludz, lai Sarkanais Vanags un Melnais Ērglis ierastos uz bizonu gaļas cepeti.»

Nu, ja ludz, tad tas ir kas cits. Vai tu iesi?

—   Ja . . . Ja tu iesi, tad es arī iešu.

Pjotreks ar bažām gaida drauga lēmumu. Ne, to viņš neparko neteiks, ka uz Pjotreka bažam, vai tikai Lukašs gribēs nākt uz mielastu, Tosja reaģēja ļoti noteikti. «Bez Lukaša», viņa noteica, «neko nedarīšu.»

Vai tu esi uzņemies Baltas Pūces adjutanta pienākumus? Vai esi varbūt ziņnesis? Šo ziņu taču Juzītis būtu varējis atnest.

Pjotreks nopūšas. Viņš bija jau paredzejis šo jautajumu, zinadams, ka Lukašs tik leti vis neaizmirsīs apvainojumu!

Es atnācu šurp tāpēc, lai apspriestos; Tosja teica, ka sievietes iekuršot uguni un sagatavošot iesmus. Tosjas brālis esot parādījis, ka tas jadara. Bet mums, vīriešiem, no savas puses vajagot parūpēties par medījumu — par gaļu.

Fiuu! Ka lai samedī? — Lukašs iesvilpās un gribēja jau pateikt, ka par gaļu nav ko runāt, bet Maceks, kas sēdēja brālim blakus, iečukstēja viņam kaut ko ausi, un tad viņš tikai piekrītoši pamāja ar galvu un mainīja savu lēmumu.

Mes . . . mēs atnesīsim gabalu speķa. Cik lielu? Nu ta ap puskilo, — paziņoja Pjotreks.

—   Vai nočiepsiet?

—   Ar labu jau māmiņa nedos.

—    Nu, bet pec tam tu dabūsi kulienu.

—   Zinu, bet Tosja teica, ka, dodoties medībās, vīriem jabut sagatavotiem uz dažadām briesmām.

—   Mes atnesīsim desu, — paziņoja Lukašs.

Nu, tad jau jauki! — Pjotreks nopriecājās. — Skriešu pateikt Tosjai, ka medījums būs.

Pagaidi, — cienīgi teica Lukašs. — Pasaki Baltajai Pūcei, ka Sarkanais Vanags pateicas par ielūgumu un atsūtīs vēršagaļu ar. savu brāli. Hau!

«Nomedīta vēršagaļa» jau taru pašā vakarā tika aizgadata «Sievietēm», kuras to rūpīgi noglabāja pagraba. Mielastam vajadzēja notikt nakamas dienas pievakarē.

Diemžēl svarīgu apstakļu dēļ nācās visu atlikt uz veselām divām dienām. Sestdienas rīta lija lietus, un pēc dažādam pazīmēm varēja spriest, ka līs līdz vakaram.

Krustmāte Isija lietusmēteli un ar lietussargu aizgaja uz darbu, neaizmirsdama pirms tam parūpeties par to, lai meitenēm mājās nebūtu jagarlaikojas.

Tosja, es tevi palugšu, paskaties pašā apakšējā skapja atvilktne. Tur vesels lērums cauru zeķu. taisni šausmas! Jums šodien bus garlaicīgi, vai dieniņ, cik garlaicīgi! Debess apmākusies, droši vien visu dienu līs. Nu tad salapiet vienu divus pārus zeķu, vismaz Juzītim, bet savas zeķes jau, pats par sevi saprotams, jāsalāpa pašājn. Parādi, Tosja, kā Varšavā pieņemts, labi?

Ka par spīti, «Tosjai» šaja dienā sāpēja acis.

Vienmēr, vienmēr, tikko sak līt un laiks ir mitrs, man tas reimatisms paralizē acu nervus. Ak vai! Celimt, vai ta esi tu? —

Tomeks, sagrābstījis Adeli, iesaucās, — man gar acīm tumšs vien griežas. Kur tas zeķes? Nesiet šurp!

Tosja, tu nelāpi! Mēs taču mākam, — sacīja Celma. Tu likai pasaki, kas un ka jadara un cik katrai paru jāsalapa.

Izbeidz! Cik katrai paru! — Adele nebija mierā. — Tad tu izvēlēsies sev tādas zeķes, kurās vismazāk caurumu. Nekā! Tosja, vajag sadalīt pec caurumu skaita. Ņem un saskaiti.

Es vienmer ievēroju taisnīgumu, — sacīja Tomeks. — Dodiet šurp zeķes!

Caurumus «Tosja» saredzēja labi un sadalīja darbu tā, ka nevienai nebija iebildumu. Vii,ia pati, kaut ari reimatisms arvien vēl spieda uz nerviem, ķērās pie mājas uzkopšanas. Celma gandrīz ar asaram acīs lūdzas, lai neko nedara, jo viņa pati tikšot galā gan ar majas soli, gan ar zeķu lāpīšanu, bet «Tosja» ietiepās.

Majas es vienmēr ar māmiņu uzkopju istabas. Bet reizem viena pati. Jus tikai lāpiet. Elai virtsektorā es ari palīdzēšu. Ela būs šefpavārs, bet es bušu šefpavāra palīgs. Tikai lāpiet glīti, lai vakarā nebūtu kauns krustmātei atrādīt mūsu darbu.

Tosja, zini ko? — ierunājās Celiņa, kas ar lāpīšanu lieliski tika gala. — Sarīko tadas sacensības — kurš pirmais pabeigs savu normu, tas dabūs godalgu. Ja?

—    Uz laiku? — Tomeks kļuva domīgs: tad viņas steigsies, lāpīs, ka pagadas, un nebūs nekādās jēgas, jāatbild būs viņam.

Pagaidiet! Sarīkosim lapknifa olimpiādi. Kura vislabāk salapīs vai kurai bus vislabākie panākumi, tā saņems no manis godalgu. Nu, vai esat ar mieru?

Ja, ja!

Vislabakie panākumi bija Celinai. Sacensību rezultāti tika izvērtēti kopīgi. Visi nosprieda, ka pirmā godalga pienakas viņai.

Tosja, — teica Celiņa, — es negribu nekādu citu godalgu, tikai atdod man, ko es tev lugšu. Vai piekriti?

—    Redzesim. Ko tu gribi?

Atdod man tas brīnumskaistas lupatiņas, kas tev ir koferi. Pati teici, ka tas domātas lellem.

—   Oke! Lupatiņas ir tavas. Ejam pie kofera.

Celma nezinaja, ka izteikt savu prieku, bet ar to vēl viņas prasības nebeidzās.

Tosja, mīļā, vai tu man iztaisīsi kleitas piegrieztni? Sašušu pali. To es mācēšu. Tikai piegriez. Krustmāte kādreiz vēstulē rakstīja, ka tu tik skaisti protot apģērbt savas lelles!

Eee . . . Kad tas bija? Es jau sen visas lelles esmu izdāļājusi. Kam tev tas vajadzīgs? 9

Bet man manējās tā patīk! Es tās neparko nevienam neatdošu. Un tām tik sen nekas jauns nav bijis. Nu kaut vai mazu nieciņu varētu uzšūt!

Bet zini ko? Tagad ir ļoti moderni galvas lakatiņi. Tādi trīssturaini, vari iedomāties? Tos tu pati varēsi apšūt, bet es tev varu piegriezt. Bez tam, paklau, vai nav žel tādu skaistu lupatiņu? Paskaties: ja šo saliktu ar to un to ar šito, tad iznāktu sauļošanas kostīms.

Sauļošanās kostīms? Tiešām? — Celinai iemirdzējās acis.

Ar atliektiem galiem! Es tev no Varšavas atsūtīšu precīzu fasonu, jo kostīmu nevar šūt ša tā, tas jādara, cik vien akurati var. Mamiņa iedos, es tev atsutīšu. Kad es tev saku!

Vakarā lietus mitējās, saulīte uzspīdēja, bet viscaur pagalma bija slapjš. Viņi izskrēja ara basām kājām, bradāja pa siltajām peļķēm, pētīja debesis: vai svētdien būs labs laiks vai nebūs?

Krustmāte Isija atgriežas mājās ar priecīgu jaunumu: rīt uz pilsētu braukšot kokzaģetavas automašīna. Kas gribot, varot braukt. Krustmāte varot paņemt visus bērnus līdzi. Tada izdevība! Atpakaļ būšot tikai pusdienlaika, tāpēc pusdienas pagatavošot jau šodien, lai rit varētu tikai uzsildīt.

Priekšlikums tika uzņemts ar gavilēm un jūsmīgu lēkāšanu.

Nopirksim saldējumu! Saldējumu!

—   Aiziesim uz izstādēm!

—   Un uz parku! Uz parku!

Bet es sēdēšu blakus šoferim! —Juzitis paziņoja.

Krustmāte, būdama apmierinata par to, ka sagādājusi tādu prieku, teica:

Es jau zināju, ka jūs priecāsieties. Pieteicu visu savu piecīti. Lai gan svērdiena tagad man ir vienīgā diena, kad varu pabūt mājās. Nu, nekas. Grineju rīt no rīta jūs visus pec kartas nomazgāt. Bet gan jau pagūsim, rītvakar uzkarsēsim ūdeni, ienesīsim virtuvē baļļu un bus mums tada pirts, ka prieks!

Mamrnucīt, Tosja arī ar mums mazgāsies, vai ne? —jautaja

Adele.

Nē, ne, krustmāti Es pati! Paldies!

Pati, pati, bet muguru es tev noberzīšu, ka nakas. Mugurai jau grūti pietikt klat.

Bet es tev uzliešu uz muguras ūdeni, — piedāvājās Celiņa, aiz laimes nezinadama, ka pateikties par skaistajam lupatiņam.

«Tosja» no paša rīta tikko valda asaras. Viņa tik ļoti gribēja braukt uz pilsētu! Tā taču būtu tik patīkama parmaiņa! Viņa apsolīja meitenītēm nopirkt par savu naudu saldējumu un kūkas. Bet, re, izkāpdama no gultas, kaut ka tik nelāgi pašķieba kaju, ka tagad tik tikko var paiet. Klibo pa istabām klib, klib — un viebjas aiz sāpēm ta, ka pat deguns saraucas.

Krustmāte Isija pārbijās. Viņa pati apskatīja kaju, paaicināja pat kaimiņieni Vlodarsku, kura dziedeja šādas vainas.

Kaja nav pietūkusi, tomēr sap, kad pieduras vai ejot, tas nozīme, ka tikai cīpsla pastiepta. Nevajag kāju piepiliet, var uzlikt aukstu kompresi, līdz vakaram sāpes paries, — noteica kaimiņiene.

Par mata tiesu neizjuka visa ekskursija. Krustmāte Isija apsvēra, ko darīt: nevarētu gandrīz vai braukt, bet «Tosja» no tā atrunaja. Taisni būšot labi, ja kads palikšot mājās, bet viņai lai noteikti pārvedot kūkas. Kūkas viņai tik ļoti garšojot! Meitenes nevarēja apslēpt savu mulsumu: viņām gribējās but pieklājīgām pret ciemiņu un vel jo vairāk kārojās aizbraukt uz pilsētu. Tas taču bija liels notikums! Beidzot visas piekrita Adeles prātīgajam apsvērumam.

Mammiņ, Tosja Varšavu redz katru mīļu dienu. Gan rīta, gan vakarā. Kas viņai tada maza pilsētiņa ka Elka? Tur jau nav ko salīdzināt. Bet kūkas mēs atvedīsim!

Laiks, kā medz teikt, bija tads, ka labaku vairs nevar velēties. Automašīna ar vaļēju kravas kasti piebrauca pie majas. Braucēju salasišana sakas no ciemata ši gala. Juzītis priecājās, ka vieta blakus šoferim bija brīva. Lukašs, Maceks un Pāvels brauca kopā ar vecākiem. Arī Pjotreks un Lešeks. Katram bija līdzi mugursoma vai maizes kulīte.

Ēst sagribesies, zināms, — teica krustmāte Isija, — bet, kam 1 līdzi ceļamaize, — tam ceļa sveša raize.

«Tosja» nenocietās, klibodama iznāca mājas priekšā, lai pamātu j ar roku aizbraucējiem. Viņas sejā bija lasama dziļa nožēla: ak, j kaut viņa butu varējusi braukt visiem līdzi!!! Bet nevareja! . . . ļ

Kad automašīna bija nozudusi no redzesloka, izmežģīta kāja brīnumaina karta parstāja sapet. Tomeks joza no virtuves 11/. malkas šķūnīti tāda ātrumā, it kā būtu uzņemts laiks. Malkas kasti j viņš pieladēja gandrīz vai līdz augšai. Sakurināja plīti tā, ka riņķi S kļuva sarkani, un ņēmās karsēt pilnu tējkannu ar ūdeni.

Rīcības plānu visos sīkumos zens bija apsvēris jau vakar pirms aizmigšanas.

Pie ūdens sūkņa virtuves priekšā stav tukša karbīda muca. j Viņš ielies tanī ūdeni, pielies mazliet klat karstu un nomazgāsies pa ļ pirmo. To, lai krustmāte Isija ar Celiņu viņu vakarā mazgātu, neļ drikstēja pieļaut. Tas pats par sevi saprotams.

Tomeks pieskrien pie mucas, skatas, vai ta iepriekš nav jaizskalo. 1 Ieskatās iekša — ak tu piķis! Tā ir bez dibena! Stāv tapat vien zaļo j un maldina godīgus cilvēkus. Tomeks saskaities apgāž mucu un ■ sper tai ar kāju. Muca, dobji dunēdama, aizveļas pa zemi līdz j lielam koka kubulam.

Un kāds ir šis kubuls? Tam ir lielisks dibens, un kubuls ir ] gandrīz pilns ar tīru ūdeni. No šejienes ūdens ar lejkannam tiek smelts dārza laistīšanai. Šodien dārzs nav jālaista, jo vakar taču lija lietus.

Kubuls ir krietni vien lielāks par mucu. Tomeks drošības labad uzliek uz plīts arī kastroli ūdens sildīšanai. Ne jau tāpēc, ka baidītos ļ no auksta ūdens, jo baseina, ko viņš ar lielam ilgam atceras, neviens ] ūdeni nesilda. Bet tur tu vari peldot, kustoties, un drīz vien tapat I kļūst silti, turpretī te vajadzēs līst iekšā, tikai lai nomazgatos. Bez ļ tam varbūt krustmāte gribētu mazgāt otrreiz, ja viņš būtu mazgajies auksta udem? Tomeks grib nodrošināties simtprocentīgi.

Aukstais ūdens ir jau atliets, karstais pieliets, temperatūra ir taisni tāda, lai būtu patīkami kāpt iekšā.

Mājās noģērbies“, zens iznāk pagalmā tikai sporta biksītes. Pie kubula viņš tas nomet zemē, ielec udem un ar pamatīgi ieziepētu suku sāk sevi apstradat. Tomeks kubulā brīvi var stāvēt kājas, ļ

ūdens viņam ir gandrīz līdz padusēm, bet, ja notuptos, tad butu pāri galvai.

Ak, vai nu tas vel jāsaka, patīkami ir laiku pa laikam kārtīgi nomazgaties! Un krustmātei ir pilnīga taisnība tas ir nepieciešami. Pirts te nav. To aizvieto veļas baļļa.

Tagad jānomazgā pleci. Zināms, tur nu bez akrobata veiklības nevar iztikt, bet ari mājās viņš muguru sev mazga pats. Nu jau gadu vai varbūt ilgāk māmiņa vairs nepalīdz, un Tomeks rīkojas ar katā iestiprinātu suku. Nekas, gan jau arī šeit viņš tiks gala. Tā. Kartībā. Paga, ari galva pie viena jāizmazgā. Ka tie mati izauguši! Varšavā pirmais gājiens pie friziera.

Ar ieziepētu galvu zens ienirst ūdenī vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Labak izskalot jau nu vairs nevar. Ak debestiņ! Dvielis palika virtuvē!

Parlaidis plaukstas par seju, sapurinājis slapjos matus un atvēris acis, viņš dažu soļu attālumā no kubula ierauga Lešeku.

—   Vai tad tu neaizbrauci? — Tomeks brīnās.

Ne. Paliku ar māmiņu. Mamiņai sap galva, viņa guļ gulta.

—    Marš, pie matēs, varbūt viņai kas vajadzīgs.

Nē. Māmiņa guļ. Viņa man lika uzvesties klusi, tāpēc es

izgāju arā.

Lešek, atšujies! Vai tu neredzi, ka es mazgājos?

Redzu. Un mani interesē, ko tu vilksi kājās, kad izkāpsi no kubula, jo sivēni tavas bikses aizvazāja, re, kur!

Tomekam uzmetas zosāda. Nudien viņa sportenes pie sētas ar šņukuriem baksta divi mazi sivēni.

Kam tie rukši? Jūsu?

—    Ne, atkūlās laikam no viņa gala.

Lešek, atņem manas sportenes, citādi, skat, ka vēl nesaplēš!

—    Kas par to!

—    Tads tu esi? Vai neatnesīsi?

—    Ne.

Nu tad ieskrien triusu māja. Virtuve palika mans dvielis.

Esi taču cilvēks!

Es nedrīkstu. Pjotreks man aizliedza. Viņš teica, ka tu visus komandējot, lai tad vismaz es viņam klausot. Un piekodi-

nāja: ja es tevi klausīšot, tad viņš no manis iztaisīšot marmelādi. Nedrīkstu.

Bet es no tevis, ja tu tūlīt neatnesīsi dvieli un sportenes, iztaisīšu marinādi ar etiķi! Te šaja pašā kubulā, dzirdi?

Etiķa kooperatīva veikalā nav. Māmiņa vakar gribēja nopirkt.

Es tevi sašķaidīšu kā zaļu ābolu! Pagaidi tikai, lai izkāpju ara!

—    Nu, izkāp!

Tūlīt es aiziešu pie tavas matēs un pateikšu, ka tu glūni 11/. meitenēm.

Es neglūnu, tikai skatos.

Ak, tu kucēns tads! — Tomeks iebrēcās un apšļāca zemi ar

ūdeni.

Lešeks atleca droša attālumā un stāvēja, nedomādams iet projām.

Situācijā bija taisni traģiska. Būtu bijis vismaz dvielis! Nekā! Itin nekā nav pie rokas! Pat dadža lapas ar roku nav aizsniedzamas.

Tomeks meta visapkārt izmisīgus skatienus. Turpat aiz kubula gulēja caurā muca, un Lešeks to neredzēja. Tomeks viena acumirklī to pacēla stāvus un, iekams Lešeks paguva attapties, ieleca tam.

Pietupies viņš iespriedās mucā ar elkoņiem un metas uz zeņķa pi^si tik draudīgi, ka tas pārbijies deva kājām ziņu.

Aizkļut ar visu savu «bruņukreklu» līdz virtuvei nebija nekas grūts, ne sarežģīts.

Veltīgi viņš, vairakkart dažādās vietās paslēpies, uzglūnēja Lešekam. «Pretīgais zīdainis» nelīda ara no mājas. Tikai kad atskanēja mašīnas rūkoņa, Lešeks izdrāzās atbraucējiem pretī un skaļa balsī paziņoja:

—   Cūkas jūsu Tosjai bikses apēda!

Ne. krustmāt, nekas nav noticis, nepatīkamo ziņu, plaši un gari taisnodamās, centās mīkstināt «Tosja». Man tik ļoti sāpēja kāja, ka es nolēmu to pamērcēt kubulā, un man kļuva mazliet vieglāk. Nu jau nemaz vairs nesāp, un tad es nodomāju, ka tada karsta dienā nekaitētu nomazgāties. Man likās, ka visi aizbraukuši, un es noberzu sevi tā pa īstam. Krustmāt, jūs varat paskatīties, re, cik tīras kajas un mugura, un ali galva. Bet mūsu pagalmā ieklīda kaut kādi sveši sivēni un aizstiepa manas bikšeles lidz žogam, ieplēsa tikai vienā vietā. Re, un tas rudais Lešeks tik nejauki uzvedās, ka taisni kauns!

Tas sivēnaste droši vien glūnēja, — Ela sašuta.

Nu ka tad, het es viņu pārmācīju, un viņš vel dabūs!

Nevajag, Tosja, nevajag! Zaļš vēl. Pietiek, ka sabari, ko tur vairāk, krustmāte Isija mierināja.

Bet Tomeks ar to nekādi nevarēja samierināties.

Mielasts bija paredzēts pirmdien pēc pusdienas. Zemaitēni, būdami lepni par to, ka tas tiek rīkots viņu teritorijā, taujāja, kāda būs svinību norise.

Tosja, tu šodien arī viņiem iezaģesi tā, lai jūt, vai ne?

Ta, lai viņi gulētu pie mūsu kājām, ja?

Tā, lai viņi reizi pa visām reizēm zinātu! Lai klausītu rnus.

Jūs esat dumjas!—satraucās «Tosja». Viņi jau sen ir saliekti ragā. Lukašs atnāca un lūdza, lai mes spelejamies kopa. Vai ta bija? Pjotreks atnāca lūgt to pašu. Vai ta? Un tik tikko manis dēļ nesagāja lielaja. Vai jums vēl nepietiek? Vai jūs nesaprotat, ka es šeit tikai jūsu labā cenšos? Nu, lūk! Galu gala es taču aizbraukšu projām. Jus paliksiet. Un atkal jūs gribat ka vilki zobus šiepjt? Es jums palīdzēju — cik vien varēdama. Tagad kaut cik esat sagatavotas, lai varētu ar viņiem piedalīties visas speles.

Tikai «kaut cik»? — Ela bija ļoti pārsteigtā.

Bet kas komandē^? jautaja Adele.

Tas, kurš ir visvecākais. Kamēr es šeit esmu, tikmēr es. Pēc tam Lukašs.

Viņš ir tikai trīs mēnešus vecāks par mūsu Elu, — aizradija Celma.

Tomēr vecāks. Es pieturos pie taisnības principa. Ja netiktu ievērots taisnīgums, lad pasaulē drīz vien viss saietu sviestā. Bet Lukašam katliņš varās, ta tas ir. Viņa jaunā ideja ir tāda, ka pat Tomeks noceltu cepuri: pa pirmo! Fakts!

Kāda ideja? Kada?

Šodien mielastā dzirdēsiet. Un tagad, Adele, joz pie Melnā

I'rgla!

Melnais Ērgli, — skandēja Adele, — mūsu virsaitis Balta Pūce lūdz tevi, lai tu ierastos mielastā viens pats — bez brāļa.

Kāpēc? — Pjotreks saausījās, bet Lešeks, kas atradās turpat blakus, gandrīz vai zaudēja valodu.

Tāpēc, tapec ka . . . Baltai Pūcei ir kauns, ka vakar . . . tam kubulā . . . tavs brālis viņu redzēja.

Jā! — dusmas kliedza Lešeks. — Tagad viņai ir kauns. Bet vakar, kad plika skraidīja riņķi, tad viņai nebija kauns! Es taču viņu redzēju. Nekā, itin neka viņai nebija mugurā!

Taisni tāpēc viņai kauns, — Adele teica, uzsvērdama katru vārdu, un, cienīgi apgriezdamās uz papēža, aizgaja.

Izplatot tīkamu smaržu, uz ugunskura čurkstēja desas strunkuļi un žāvēta speķa šķeles. Tauki sateceja garenā skarda teknē, kas bija novietota uz oglēm. Iesmus grozīja visjaunākie kaujinieki: Maceks, Adele un Juzītis.

Vecajie sēdēja klusēdami, cienīgi pasniegdami no rokas rokā miera pipi — garu klūgu, kuras viens apdedzinatais gals vieglītem dūmoja.

Kā tas starp draudzīgām ciltīm bija pieņemts, Sarkanais Vanags un Melnais Ērglis neieradās tukšām rokam. Pirmais atnesa pilnu maisiņu ar baltajiem dzidrajiem, otrs — kadu duci cukurgraudu. Taču Baltas Pūces dāvanas viesiem parspēja visu, ko varēja gaidīt. Sarkanais Vanags un viņa laba roka (tas tika veikli un arī pietiekami skaidri ievīts svinīgajā uzrunā) saņēma divas ārkārtīgi krāšņas spalvu cepures.

Laimīgā karta īsteni drošsirdīgu indiāņu kaujinieku paradumi neparedz garu un plašu runu turēšanu. Zēni bija ta sajusmināti par dāvanām, kuras tūlīt uzlika sev galva, ka nespēja neko sakarīgu dabūt pār lūpām. Vienīgais, ko viņi būtu varējuši vienā balsi pateikt, būtu sajūsmas pilni vārdi:

—   Ta nu gan ir meitene!

Baltā Piīce taisnīgi sadalīja maizi, speķa šķēles, desas struņķus, cukura graudus un, visbeidzot, katram iedeva pa puskūkai (kūkas ar gudru ziņu no vakardienas viņa bija pataupījusi šodienai). Pec tik branga mielasta grūti bija saglabāt mieru un klusumu. Nolēma kaut ko uzdziedāt. Diemžēl nevienu indiāņu dziesmu pat arī

«Tosja» nezināja. Brālis, protams, zināja vairākas, bet nebija paguvis viņai tās iemācīt. Vel jo vairak tādēļ, ka visa viņa klase dziedot «Marinu», turklāt itaļu valodā.

—    11a 1 u valodā tas tomēr … tas tomēr nav poļu valoda! snobiskā pacilātībā sacīja Pjotreks, pauzdams vēlēšanos iemācīties «Marinu».

Pārējie viņu atbalstīja, un, lūk, drīz vien jau kopā ar «Tosju» visi dziedāja no radio labi zināmo dziesmu:

Marināā! Marināā! Marināā! non devi lasciare mai pin . . .

Tomeks sirds dziļumos baidījās, ka pēc mielasta svarīgākās daļas, tas ir: pec mielošanās ar savvaļas bizona gaļas cepeti, viņam nebūs ar ko pakavēt laiku viesiem, kamēr no pelniem varēs rušināt laukā kartupeļus, — ar to bija paredzēts noslēgt mielastu. Un šajā ziņa viņam pilnīgi negaidot naca talka Lukašs. Kad «Marina» vairākkārt jau bija nodziedāta un sāka apnikt, iestājās nogaidoša klusuma brīdis. Un tad Sarkanais Vanags teica:

Baltā Pūce, pastāsti, lūdzu, mums par savu brāli!

Pastasti, Balta Piice, pastāsti! visi kori pievienojās.

Sarkanais Vanags bija gribējis izteikt savu lūgumu skarbi un cieti, ka jau tas īstam virsaitim pienākas, bet pret paša gribu balss ieskanējās liriski. Un kori izteiktais lugums jau pauda gluži cilvēciskas ilgas pēc ideala augstumiem. Droši vien tieši tādēļ «Tosja» iesaka nedaudz saviļņoti:

Mans brālis! O, mans brālis Tomeks . . .

Un tad skanēja garš stāsts par zēnu, kurš visu prata, visu paredzēja, ikvienam aizvien palīdzēja, vienmēr citus aizstāvēja, skolotajiem neļava sev darīt pari, savus ienaidniekus sagrāva, tika godāts un cienīts, vardu sakot — viņš bija pilnīgi vienreizējs . . .

-     Zel. ka brālis neatbrauca tev līdzi, nopūzdamies noteica Lukašs, kad Baltā Pūce bija beigusi.

Ak debestiņ! Kas tas butu par brīvlaiku! Pjotreks ļāva savai iztēlei vaļu. — Seši zēni pret četrām meitenēm! Mes jums tā liktu trūkties, ka es varu apgalvot simtprocentīgi: jūs staigātu mūsu priekšā uz pirkstgaliem!

Pēc šiem neapdomīgajiem, atklātajiem vārdiem iestājās tāds klusums, ka pēkšņi visi sadzirdēja kaut kur zālē zemesvēzi čirkstam. Pjotreks attagās, ka bija muļķīgi izrunājies, ierava galvu plecos un neteica vairs ne vārda.

Balta Pūce laipni, it ka neko nebūtu ievērojusi, sacīja:

Paskatīsimies, varbūt maizes koka augļi ir jau ienākušies.

Kaujinieku uzmanība tika pievērsta kāroto gardumu izrušinašanai no ugunskura pelniem. Vienlaikus Adele lietišķi pajautāja:

-   Un kur tad tā ideja? Es gaidu, gaidu, bet nekā?

Tomeks uzmeta nosodošu skatienu savas cilts nedisciplinētajam sievišķim, bet klusībā nopriecājās, ka ari gaidāmā atbilde palīdzes izdzēst no atmiņas balamutīgā viesa nediplomātisko izrunāšanos.

Sarkanais Vanag, lūdzu, iepazīstini sapulcinātos kaujiniekus ar savu lielisko priekšlikumu.

Sarkanais Vanags, norijis dažus cepta kartupeļa karstos kumosus, koncentrējas un beidzot sacīja nopietni, tomēr nepūlēdamies atstāt nezin kādu iespaidu:

Baltā Pūce man stāstīja, ka pec gramatas «Krustneši» 1 tiekot uzņemta filma. Balta Pūce pat esot redzējusi fotouzņēmumos Zbišku un Macjku, Spihovas Jurandu un Ordeņa Lielmestru.' Es esmu izlasījis «Krustnešus» divas reizes.

Es vienu, bet lasīšu vēlreiz! — nevietā iespraucās Pjotreks.

Tā ir brīnišķīga gramata. Elka, vai tu to esi lasījusi?

Lasīju, bet tikai tas vietas ar retām rindām, kur sarunājas.

—   Tu esi pārākā stulbene!

Kas nu būs! — apsauca Tomeks. —ļ Runa, Sarkanais Vanag!

. . . un es to izlasīšu vēl vienu reizi, — nesteidzīgi turpināja» Lukašs, — jo Melnajam Ērglim ir taisnība — ta ir brīnišķīga grāmata. Un es pie sevis nodomāju: ja filmē, tad jau ari mēs varam nospēlēt kauju pie Grīnvaldes. Vietas taču mums ir diezgan? — pamezdams roku visapkārt, viņš vienlaikus pārbaudīja, kādu iespaidu šis priekšlikums atstajis uz klātesošajiem.

Celma, Adele un Juzītis un tāpat arī Maceks laga nesaprata, kas ta par kauju, un bezpalīdzīgi skatijas te uz «Tosju», te uz Lukašu, gaidot tālākus paskaidrojumus.

Bet Pjotreks pielēca kājās la ka no īlena dūriena.

—    Lukaš, bet kurš bus Zaviša?

Lukašs neatbildēja, tikai pieceļas un, kad līdz ar viņu pietrausās kajas pārējie, saka radīt:

Te no meža iznāks poļu karapulki, bet tur kalniņa stāvēs

Ievērojama poļu rakstnieka II Senkeviča slavenais romāns. Tulk.

karalis Jagailis, un, lūk, no turienes līdīs laukā krustneši un tad kauja ies vaļā.

Ta tik bus kauja! Tad nu gan ies karsti! — sauca zeni cits par citu skalak un, sameklējuši zemē kaut kādus žagarus, leca apkārt Lukašam mežonīga karadejā.

Meitenītes pievirzījās tuvāk «Tosjai». Viņam šis nodoms nemaz nelikās tik aizraujošs. Varbūt Tosja izdomās kaut ko labaku? Bet Tosja ar lietpratēja aci novērtēja apvidu un apspriedās ar Lukašu.

Tosja, bet mēs? Ko mēs darīsim? — Celiņa raustīja viņu aiz piedurknes.

Jūs? Jlīs būsiet bruņinieki. īsteni poļu bruņinieki, kas krustnešiem savu zemi neatdos.

Tosja, čukstēja Ela, — vai es nevarētu būt karaliene Jadviga? Es ļoti gribētu. Vai tu piekriti?

Varētu, bet kas tur interesants? Kad Jagailis slānīja krustnešus, tad Jadviga gulēja tumšajā kapā.

Vai tad tu arī gribi piedalīties šaja karaspēlē? — jautāja A'dele. — Zeniem tas būs interesanti, bet man un Celīnai no ta nav nekādas jēgas, mums abām šī gramata par biezu.

—   Nebaidies, es jums visu izstāstīšu.

Pēkšņi pie mājas paradijās krustmāte Isija.

'ļr— Kur jus visi esat salīduši? Ieeju mājās, nevienas dzīvas dvēseles! Pārbijos. Nāciet šurp! Laiks vakariņās!

Meitenes aizskrēja pie mātes. Lukašs, Pāvels un Tomeks rūpīgi nomīdīja ugunskura vietu un apraka ogles ar zemi. Kad vajadzēja jau šķirties, Tomeks pastiepa Pjotrekam mārrutku lapa ievīstītu apceptu desas struņķi un pusi kūkas.

—    Lešekam, — viņš teica. — Lai pirms kaujas iestiprinās.

Tēva vēstule Tosjai:

Sirdsmīļā Tosja! Tu pat nevari uzskripat kādu rindiņu tētim, kurš ļoti pec tevis īlgojas un priecājas, ka tu tik labi esot atkopusies. Man par to atrakstīja māmiņa. Tomeks acīmredzot labi ar visu tiek galā un mācās vēsturi, bet pats svarīgākais ir tas, ka līdz šim vel nekādās blēņas nav pastrādājis. Droši vien negrib mani satraukt. Es brīnumiem neticu, bet. iespējams, ka šis pēdējais sods puikam bus apskaidrojis pratu. Mans darbs ir jau pabeigts un nodots. Gatavoju visu nepieciešamo augusta braucienam.

Skūpstu tevi, meitiņ!

Tēvs

Krisjas vēstule «Tosjai»:

Mīļa Tosja! Nekad nedomāju, ka Tu esi tik nekrietna. Tu man apsolīji rakstīt — un ko Tu dari? Es šeit garlaikojos kā mopsis. Uz randiņiem ar Česeku neeju. Viņš aizņēmās no manis krimiki, un tā es viņu kopš tas reizes neesmu redzējusi. Jūsu Tomeku viņš piekaušot vēlreiz, tikai es aizmirsu, par ko. Es Tev šoreiz gribētu pajautāt: ka Tu nodzini to kārpiņu, kas Tev bija uz kreisās rokas. Vienai manai tantei arī ir vairākas, un viņa tas grib iznīdēt. Atraksti man tuht. Vai tur ir ari kādi zeni? Ka jūties?

Skūpstu Tevi 1000 reižu.

Tava Kristīne

«Tosjas» vēstule Krisjai:

Mīļā Krisja!

Jūtos šeit ļoti vajadzīga, un man nemaz nav laika, jo te ir pavisam seši zēni, un līdz šim viņiem nav bijis lemts redzēt tādu meiteni kā mani. Es viņus noregulēju ar Jolas metodi. Viņi nu jau galīgi zaudējuši galvas. Gribēja manis dēļ sakauties. Stulbeņi! Kārpu nodzen ar vara vitriolu. Mūsu Tomeks Česeku pataisīs par pankūku ar vienu sitienu.

Skūpstu Tevi lltU X III II jeb 23 454 32 reizes.

Pārbaudi, ja netici.

Tava Antoņina

Tomeka vēstulē Tosjai:

Dārgo To!

Man šeit vispār iet pa pirmo, izņemot mazgāšanos. Krustmāte Isija šaja ziņā pārspīlē, kā jau sievietes parasti to mēdz darīt,

bet varbūt pat vēl vairāk. Viņa gribēja mani baļļa bāzt, bet es, lai biitu miers, kaklu mazgāju katru dienu un ausis kairu otro vakaru. Tās ir istas mocības! Ja tā ies tālāk, tad es visu savu skaistumu nomazgāšu. Kas attiecas uz zēniem, tad piekrišana man ir milzīga. Zēni manis dēļ cits cilam acis skrāpē lauka, bet es viņus drusku paregulēju. Tagad mēs gatavojam Grinvaldes kauju, tad Tu vari iedomāties, cik man daudz darba: pati kauja vēl bulu nieks, bet pusdienām jābut katru dienu galdā un istabām — uzkoptam. Par atklātni vēstures grāmata es Tevi zaļu pataisīšu — Tu man baigi iegriezi. Vai Tu ej makšķerei? Ņem vēra, ka vislabākās sliekas jāmeklē zem govs plāceņiem. Par kleitu ar rozītēm nosukāšu Tevi, neraugoties ne uz ko, — pusnedeļu man vajadzēja tam skraidīt, visas sieviņas mani grozīja, kā manekenu. Iznīdē karpu uz rokas ar vara vitriolu, jo Krista atrakstīja, ka Tu to esot dabūjusi nost.

Paliec sveika, mana pasaka un teika!

Tavs mītošais brālis

XIV

Bēniņistabiņa tagad izskatas mazliet citada. Galds ir pārklāts ar linaudekla galdautu. Uz tā stāv māla vāze, kura vienmēr ieliktas svaigas puķes, bet uz palodzes — puķupods ar ziedošu pelargoniju, uz spodri noberztas grīdas izklāts raibs lupatiņu paklajs. Krustmāte Oļa ikreiz, te uznākdama, nopūšas: «Ak, kaut mani zeni ari tā gribētu.» Gribēt — tas jau tikpat ka varēt . . .

Jureks, kas šeit atprasa brālēnam nelaimīgo vēsturi, burkšķ viebdamies: «Ta ka pie meitenes.»

Viņam ir taisnība. Te taču mīt meitene, kas uzdodas par zēnu. Vai gadījuma pec? Vai to licis likteņa bargais pirksts? Vai tālab, ka tas, kura ādā w vairākām nedēļām meitenei bija jāielien, neparko nespēja pieļaut, ka viņa godam kads kantes rīvē?

Par laimi, tikai uz dažam nedēļām! Ja Tosja kādreiz bija apskaudusi brāli par viņa pašpārliecinātību, par patstāvību un reizēm pat par to, ka viņš bija nedaudz vecāks, tad tagad meitene no ta bija pilnīgi izārstējusies. Simt reižu, (ukstoš reižu vairāk viņa gribētu būt pati, nevis Tomeks.

Viņai šeit ir labi — pie krustmātes Olas, pie tēvoča Stefana, bet cik tas butu brīnišķīgi, ja viņa te varētu dzīvot pa īstam, nevis tā, kad uz katra soļa nakas ievērot modrību, trīcēt par to, ka tūlīt pieļaus kādu k 111ini, atmaskos sevi un pārkāps pieņemtās speles noteikumus un pec tam ilgi pie katras izdevības būs spiesta klausīties: «Redzi nu! Tad nu tu esi pārliecinājusies!»

Neatkapties, turpināt spēli liek pašlepnums, vēlēšanās apliecināt sevi, neļaut par sevi smieties. Varētu taču aizrakstīt māmiņai viņa noteikti palīdzētu un kaut kādā veida visu kopa ar tēti nokārtotu, jo vairāk tādēļ, ka tētis konkursa darbu jau nodevis. Bet Tomeks?

Vēl šorīt no rīta Tosja nopriecājās, kalendariti lūkodamās un skaitīdama dienas: pec nepilnas nedeļas viņa jau būs atbrīvota! Pavisam drīz beigsies šī mūžīgā baiļošanās!

Bet pusdienās tēvocis Stefans, posdamies ar vecāko dēlu uz pilsētu, teica:

.lurek. iegriezīsimies šodien pie friziera. Pēdējais laiks apgriezt mums tās krēpes. Tomekam un Henļekam es pats rit no rīta nogriezīšu matus. Zēni. rīt agri no rita jums jābut pie manis pirms brokastīm, vēlāk man vairs nemaz nebūs laika.

Tosjai droši vien bija savāda sejas izteiksme, jo tēvocis piebilda:

Ko tu baidies? Mašīnite man ir laba. Nogriezīšu uz nullīti ka pienakas, tikpat eleganti ka Varšava.

Tēvocīt . . . pajdies . . . man gan ne! . . . Kāpēc jums tas jadara? Gan es pagūšu to izdarīt Varšava … .

K. mans mīļais, tādu noaugušu kā īstu mežaini mēs tevi nevaram vecākiem radīt. Ja nebūtu mašīnas, tad butu cita runa. Bet mašīna ir, un tadeļ būs ta, kā jau es sacīju, rīt agri no rīta taisām frizēšanos!

To teica neviens cits kā tēva miesīgais brālis! Ne jau vienu reizi vien Tosja pati savām acīm bija redzējusi, ka viņš no teikta neatkāpās — ko bija noteicis, tas vairs nebija apspriežams. Heneks,

gribēdams brālēnu nomierināt, garam skrienot, vel izmeta: Nebaidies, mašīmte mazdrusciņ pleš, bet tikai mazdrusciņ!

Ak tu miļo stundiņ! Tosja taču katru ritu un ari vakaros, ne reizīti to nepiemirsdama, sukāja savus matus, turklāt, ka bija nolikts: katru pusi simt reižu uz leju un simt reižu uz augšu. Un viņai ta sekmējas, ka frizūru varēja jau pilnā mera atzīt par «zēngal viņu», tikai aizmugurē mati būtu drusku jaapgriež, un sasukājums būs tāds, ka prieks. Pēdīgi viņa bija atbrīvojusies no tā isā apcirpuma, kurš meitenei nekādi nepiestāvēja un nevarēja sagadat ne vismazāko prieku! Un tēvocis tagad ņems un uz nullīti!

Tosja bija pilnīgi izmisusi. Viņa tomēr braši turējās tik ilgi, kamēr palika mājas viena pati. Tēvocis aizbrauca ar Jureku. Krustmāte ar Heneku aizgaja uz Bobžinku pie Kamjonkiem — Basja bija uzgājusi kaut kādu neparastu rudmiešu vietu. Tosja teica, ka viņai jāmācās vēsture, un palika mājās: cik tad nu vairs esot atlicis līdz jūlija beigām, un augustā, kad viņi braukšot ar laivām, nebūšot laika ielūkoties grāmatā. Un ta meitene palika viena pati ar savu izbili.

Parasti šai laikā dzirdami soļi apakšstāva istabās un pa jumtistabiņas logu saklausāma rosīga steiga no virtuves uz galdu dārzā ceļo šķīvji un viss, kas launagam nepieciešams.

Tagad klusumu kliede tikai tītarmates pikta buldurēšana un dobji, vienmērīgi būkšķ cirvja cirtieni mājas viņā gala. Tur mežsarga brālis, pavadot šeit atvaļinājumu, dara derīgu darbu — skalda malku.

Tosja jūt: ja viņa neizdomās izeju no draudīgas situācijas, tad . . . tad jābēg uz staciju, lai notiek kas notikdams.

Ko darīt? Ko darīt?

Meitene skatās uz dārzā piesieto Busiti. Viņš ir tik spēcīgs, tik milzīgs, bet nespej atkauties no mušām. Tas saklupušas uz skausta, pavederē, ap acīm. Zirgs skurinās, vicina asti, sapurina krēpes, te sper ar priekšejo kāju pret zemi, te atkal saliec kaju celī. Mocītāju mākonis paceļas uz brīdi, tad atkal uzlaižas virsū. Trakot vajadzētu, bet zirgs pacieš, velk aiz sevis žvarkstošo ķēdi un ar baudu plūc zāli. Vai nu viņam ir tik liela pacietība, vai ari viņš zina, ka ta tam jābūt?

Tosja ari parādīja lielu pacietību, vai dieniņās, vai to pat neva-

retu saukt par varonību? Kādas bailes viņai bija jāpārvar! Un Initu jel kāds to redzējis! Būtu novērtējis! Zēnam tas nebūtu nekas sevišķs, bet meitenei, bet meitenei — ak vai! Kaut varētu vismaz Krisjai izstāstīt! . . .

Ne! Matus sev nogriezt Tosja neļaus! Viņa pateiks tēvocim, ka Varšavā, viņu skola, tik īsi mati nav atļauti vai, teiksim . . . ja . . . trakumi … ka varētu tēvoci pārliecināt?!

Kaut ari situācijā ir patiesi dramatiska, Busīša apetīte liek atcereties vakariņas. Pietika ar dažam nedēļam, kad ēdiena reizes cita citai sekoja ar pulksteņa precizitāti, — un gribas est.

Tosja aizver grāmatu, ar patiku dziji ieelpo pa logu plūstošo dārza dvesmu (desmit sekundes dziļi ieelpot, desmit aizturēt elpu, desmit izelpot — tas nomierina), un tad viņa noskrien leja, lai iekostu kaut ko no atstāta ēdama un uzdzertu kaut ko virsū.

Meitenei paka) klunkuro Bonča. «Klunkuro» — varbūt tomēr nav īsti precīzi teikts, ja ņem vērā, ka lejup var nokļut tikai pa kāpnēm. Bonča nekāpj normāli. Smagais veders, kas ir viņa ķermeņa visprāvākā da[a, sveras lejup, un, ja nabadziņš neturetos, noripotu leja kūleņkuleņiem. Suņa gods un, kas vel jo svarīgāk, viņa veselība pamatīgi ciestu. Droši vien Bončam šajā ziņā ir savi piedzīvojumi, jo suns pa trepein kāpj apmēram tā, ka to dara cilvēki, — ar pēcpusi pa priekšu, cieši turēdamies ar priekškājām un uzmanīgi pa vienu kāpienu zemāk laizdams pakaļkajas. Ikreiz tas ir īsts cirks, un ari šoreiz, apbrīnojot Bonča veiklību, Tosjai jā pasmaida.

Uz lieveņa savā parastaja vietā gulšņā Kaņa. Pamanījusi Tosju ar viņa draugu, Kaņa dusmīgi ierūcas un kūtri pietraušas kajas.

Tosja gribēja skriet uz virtuvi, bet vispirms nogriezās uz lieveni un pameta acis uz vārtiņiem. Pa tiem nāca patlaban iekša divi kaut kadi noplukuši un bārdām apauguši tēvaiņi. Viņi nebija veci, bet izskatijas pec ubagiem.

«Vai tad ubagi staiga divata?» nodomāja Tosja un, uzkliegusi Kaņai «miera!», nostājās uz lieveņa augšēja pakapiena.'

Viens no bardaiņiem pienaca diezgan aši klāt un, noņemdams cepuri, jautāja:

—   Atvainojiet, vai mežzinis mājās?

—    Ne, viņš aizbrauca uz Ļublinu.

Bet varbūt ir viņa sieva?

Viņas ari nav mājās.

—   Vai ir kads no pieaugušajiem?

—   Nē, nav, es viena pati.

Bardainis nopētīja viņu diezgan izbrīnīti, jo bija sadzirdējis vārdu «pati». Viņa biedrs pienāca tuvāk. Abi saskatijas. Tosjai likās, ka sazvērnieciski. Tikai šaja brīdī viņai iešāvās prātā doma, ka tie varbūt ir zagli, un viņa sabijās. Tie bija izjautajuši, un viņa neiedomājas pacensties noskaidrot, pēc ka abi nākuši, bet bezgala muļķīgā kārta pateica, ka neviena nav mājās. Neviena! Ka par spīti, ari cirvja būkšķi pirms kada brīža bija noklusuši. Māja tātad bija pavisam neaizsargāta, jo kas gan ir viena, kaut ari garas biksēs ģērbta meitene?

Bet … ko jums, lūdzu, vajag? viņa, izlikdamās droša, jautāja.

Ak, iries jau negribētu neko daudz, atbildēja tas otrais,

tikai pec tala ceļa padzerties.

Bet pec tam gan mes gribētu lūgt kaut ko vairāk, pat zināmu viesmīlību, piebilda pirmais, un šie vārdi Tosjai likās loti aizdomīgi. Viņa taču divus nevarēs pieskatīt, tie kaut ko pievāks, un ķer nu vēju!

Ks. . . es tūlīt jums atnesīšu ūdeni, meitene teica.

Ludzu, pagaidiet tepat. Iekšā jūs neaicinu tādēļ, ka šie suņi ir ļoti, ļoti nikni, — viņa noradīja uz Kaņu, kas žāvājās, atsegdama draudīgus ilkņus, un uz Bonču, kas, abus svešiniekus vērodams, laiku pa laikam ierūcās. Bonča ari šoreiz iedvesa Tosjai drosmi, jo pret ienācējiem aizvien bija diezgan nelaipns, bet, ja nebija saimnieku mājās, neparko nelaida garām, bija ārkārtīgi bargs un, taisīdams milzīgus lecienus, klupa svešiniekam gandrīz vai pie rīkles.

Bonča, sēdi te! — viņa pavēlēja un iegāja majā.

Bet meitene negāja uzreiz virtuve gan jau pagūs. Žigli ieskrēja tevočp kabinetā, no turienes pa galvu pa kaklu izmetās pa logu ara viņpus mājjis un ieleca, ak vai, taisni nātres! Pec dažiem soļiem viņa jau atradās pie mežsarga dzīvokļa durvīm. Leskēvičs sēdēja uz sola sienmalē un ēda launagu.

Atvainojiet! Lūdzu? lūdzu atnaciet pie mums! Cik vien ātri varat! Tur pie lieveņa nostājušies kaut kaili divi skrandaiņi, bet es esmu viens pats!

—   Zinu, mežziņa sieva man teica. Tūlīt.

Divmetrīgais tēvainis atbīdīja maizes rikas un piena kru/.i. paņēma roka nelielu nūju un devās uz mājas priekšpusi. Tosja turpretī pa otru pusi joza, cik vien atri varēdama, uz virtuvi, uzlika divas krūzes ar ūdeni uz paplātes un nu caur ēdamistabu un priekšnamu iznāca uz lieveņa.

LeskeviČs runājas ar bārdaiņiem, kuri viņam blakus nemaz vairs nelikās tik draudīgi. Abi ar labpatiku dzēra ūdeni. Varbūt patiešām bija izslāpuši?

Tomek, šie divi onkuli ceļo ar autostopu, meklē naktsmājas.

Piedodiet, vakariņas ari. Talā ceļā ēstgriba liek sevi manīt, smējās tas pirmais.

Nauda mums ir, piebilda otrs. mēs labprāt samaksāsim par pienu un olu cepeti. Ceram, ka to varētu dabūt.

Bet automašīnas te tikpat ka nebraukā! Šis ir sānceļš! Tosja neslēpa izbrīnu.

Tas nekas, rit tiksim atkal uz lielceļa, kaut kur taču jāpārnakšņo. Ieraudzijam krustojuma ceļa rādītāju: «Mežniecība — 2 kilometri», liet, puis, tu gan laikam maķentiņ notrukies, ja?

—    Pienu varēsiet padzert pie mums, švaģeriene pacienās, • partr.auca LeskeviČs. Bet no kurienes jūs braukdami?

No Poznaņas uz Gdaņsku, talak uz Toruņu, Varšavu, Lukuvu un līdz pat šejienei, dodamies uz mežsarga dzīvokli, atbildēja bārdainis.

Tās bardas mani parbiedeja! — Tosja sauca nopakaļ un tanī brīdī ieraudzīja mežmala iznākam krustmāti Oļu un Heneku.

Viņa metās abiem pretī. Bonča turējās blakus, nudien jābrmās, ka viņš ar savu resno vēderu var tik ātri paskriet.

Krustmāmiņ! Divi autostopa braucēji atnāca! Vai, cik skaistas rudmieses! Re, ar tādām bārdām! Lūdza vakariņas! Un naktsmājas! Es pārbijos, jo viņi ta noauguši un kadu nedēļu nav mazgājušies! Man ļoti garšo sviesta gatavotas sēnes. Bet es tiilit hop! Caur logu aizjozu pie Leskevičiem, un tagad arī viņi turp aizgaja, mežsarga sieva iedošot šiem pienu. Bet ļoti garšīgas arī uz pannas ceptas! Un tas jūs visas pielasījāt Bobžinka? . . .

Gan Heneks, gan krustmāte Oļa no juceklīgā stāstījuma tomēr saprata visu.

Bet es taču lūdzu Leskeviču, lai pieskata māju. Nevar jau ne uz vienu paļauties. Vai tad viņš sedeja sava gala? Bet suņi taču bija tepat? Kaņa, kaut ari veca, nevienu svešu iekša nelaidis, — teica krustmāte.

-     Bet Bonča neizlaidis ara, — piebilda Heneks.

Jāieskatās dokumentos. Ja kārtīgi cilvēki, tad jau var atjaut

sienaugšā pārgulēt. Rudmieses vakariņās pagatavosim tā, ka tev vislabāk garšo. Tēvocim ari garšo sviestā ceptas.

Mammiņ, bet vai uz plīts grauzdētas arī varēs dabūt?

Iedošu jums ari grauzdētas. Tās visas mes salasījām Bobžinkā. Tur var lasīt no vienas vietas. Kaut kas neticams!

Tomek, tev tikai atliek nožēlot, ka nenāci mums līdzi, —J piebilda Heneks. Tici vai netici, tur rudmiešu tik daudz — pļauj kaut ar izkapti. Sākumā lasīju visas pēc kartas, bet vēlāk jau sāku izvēlēties skaistakas.

Krustmāt, vai aiziesim vēl kādreiz uz turieni pasēņot?

Aizbrauksim. Jāpaņem tikai lielie grozi un pajūgs. Šogad parbagāta rudmiešu raža. Iesālīsim mučeli, un laiks būtu jau ari marinēt. Rit mazā gaismiņa uzmodināšu jūs — un brauksim ar Busīti sēnēs.

—   Vai, krustmarniņ! — Tosja krustmātei metās gandrīz vai ap kaklu. — Vai es varētu vismaz vienu mazu podiņu iesālīt māmiņai?

Kāpēc tad mazu, iesāli lielu. Pa pastu būtu grūti aizsūtīt, bet pats gan, uzmanīgi pieskatot, aizvedīsi.

Tad mes rit tiešām visi ar gaismiņu brauksim sēnēs? — Tosja tincināja. — Vai Jureks arī brauks? Un tēvocis?

Jureks mūs aizvedīs. Bet tēvocis nebrauks, viņam jaizguļas. Tūlīt pēc brokastīm ir kaut kada komisijas sede un pēc tam viņam ar šiem komisijas locekļiem jābrauc uz Ļubļinu.

Bet vai mēs uz brokastlaiku jau būsim atpakaļ?

Tu baidies, ka vēders sarausies sēņojot? Nebaidies, paņemsim kaut ko līdzi, uz brokastlaiku gan atpakaļ netiksim. Palūgšu Leskeviča sie'vu, lai mūsu plīti agri no rīta iekur, citādi vēl tevs aizskries uz mežu bez brokastīm.

Tosjai ka akmens no sirds novēlās. Tatad uz rītritu noliktā

matu griešana nenotiks. Bet viņa darīs visu, lai no sēņošanas neatgrieztos mājās par agru. Bet vēlāk jau tēvocim būs jābrauc uz Ļublinu, un tad jau būs jāpošas atceļam uz Varšavu, gan jau kaut ka izgrozīsies.

Tosja vienmēr ir laba garastāvokli, bet tik priecīga kā šodien viņa jau sen nav bijusi. Vēja ātrumā viņa izpilda krustmātes rīkojumus. Klāj vakariņu galdu, pārlasa, skalo un pārskalo desmit ūdeņos rudmieses. No skata tas tik skaistas, bet iekša dažas jau tarpainas.

Ārā piebrauc motocikls. Pec brīža virtuvē ienāk tēvocis un Jureks. Abiem mati apgriezti (tikai ne uz nullīti) — izskats tads kā uz svētkiem. Viņi priecājās par gaidāmajām lieliskajām vakariņam. Jau visa virtuve smaržo pec rudmiesēm, kas tiek sautētas kastroli.

—    Oļiņ, tātad tu saki, ka rīt izbrauksiet jau maza gaismiņa? Labi, lai Jureks iejūdz Busīti. Vēlākais, četros jums jāizbrauc agras rīta stundas vislabaka sēņošana. Gan jau es pats ar brokastīm tikšu gala. Ja komisijas locekļi gribēs iegriezties uz nelielām pusdienām, tad jau sēnes būs pašā .laika: uzcepsi viņiem rudmieses.

Tosja stāv pie plīts, uzmana sēnes, bet vērīgi klausas, ko saka tēvocis, un, priecādamās, ka viss iet tik gludi, pat klusībā pasmaida.

—    Bet paklau! Paklau! — attopas tēvocis. — Tad jau es rīt no rīta nevarēšu puikām matus apgriezt! IJn pēc tam man būs jābrauc projām. Neko nevar darīt, tas jāizdara šovakar. Tūlit pec vakariņām, Tomek un Henek, nāciet abi uz manu istabu, Un neaizmirstiet paņemt dvieļus līdzi. Tagad es, Oliņ, aiziešu pie Leskevičietn, ieskatīšos dokumentos, kas tie par ļaudīm. Pa pasauli visādi blandās, visādi diedelnieki par autostopa braucejiem uzdodas. Tūlīt būšu atpakaļ, un tad lieciet tik galdā tās rudmieses, citādi nudien meli vel sev nokodīšu.

Tēvocis iziet laukā, un mirkli vēlāk nozūd arī Tosja.

—   Tomek! Tomek! — sauc Jureks. — Vakariņās!!!

Tomek! Kur viņš palicis? Senes uz plīts jau būs pārogļojušās. Henek, teci pameklē viņu!

Pēdējā vieta, kur patlaban varētu atrasties «Tomeks», ir maza jumtistabiņa. Ilcneks ir pārmeklējis visus iespējamos kaktus un pēdigi kāpj uz bēniņiem. «Tomeks» patiešām atrodas tur, bet nezin kapec guļ gulta, pagriezies pret sienu un seju iespiedis spilvena. Heneks viņam pārmet slapstīšanos:, viņš taču katrā ziņa dzirdēja sevi saucam — logs ir vaļā. Bet «Tomeks» tikai atkunkst:

Es . . . neiešu . . . pasaki, ka man negribas est, es neiešu . . .

Heneks laižas lejā uz virtuvi.

Mammīt, Tomeks saslimis! Gul gulta! Nenākšot vakariņās! Ak augstā debess! Vai tik vel nebūs kādu indīgu sēni apēdis! Rūgtie vilnīši loti līdzīgi rudmiesem! krustmāte izsaucas un, cik vien atri ļauj tuklais augums, rāpjas augšā.

Tofnek. mīļo bērniņ, kas tev kaiš? krustmāte satraukta apsēžas uz zēna gultas rnalas. Viņa mēģina «Tomeku» pagriezt uz savu pusi, grib pataustīt ar plaukstu pieri, bet samana asaras uz vaigiem. Bērniņ! Tu raudi! Vai tev kads pāri nodarījis? Kas? Saki man tūlīt!

—    Pateikšu! Visu izstāstīšu!!!

«Tomeks» apsēžas uz gultas, atsedz saraudātās, uztūkušās acis un pēkšņi apķeras krustmātei ap kaklu, paslēpj seju uz viņas siltajām, kuplajām krūtim un raud aizelsdamies:

Es vairs nevaru! Vairs nevaru! … Es centos! . . . Bailes pārvarēju! . . . Bez segliem zirgā jāju! . . . Un koku galotnes rapo$! . . . Un caur mežu nakti gāju! . . . Visu izturēju! . . . Bet matus es sev neļaušu nogriezt! . . . Mīļb, mīļo krustmāmiņ, neļaušu, neparko neļaušu!!!

Krustmāte Oļa pārvēršas par sālsstabu tādēļ vien, ka tas, ko «Tomeks» saka, pārlieku atgadina karsoņa murgus.

Tomek, mīļo! Nomierinies! Tūlīt es tev uzklāšu gultu, varēsi likties gulēt. Tu esi slims! Nabaga bērns! Tev ir drudzis! Būsi saēdies kadas nelabas ogas vai ko citu! . . .

Nē, krustmāmiņ, nē! Man nav drudža! Nekādas ogas nav vainīgas! Krustmāmiņ, es neesmu Tomeks. Es esmu Tosja! . . .

Ak kungs! krustmāte steigšus izliecas pa jumtistabiņas logu. — Jurek, nesiet žigli šurp termometru!

Bet «Tomeks» jau stāv kājās. Viņš samitrina dvieli un slauka seju. Apsēžas atkal uz gultas malas un atkal apķeras krustmātei ap kaklu.

Krustmāt, es jums izstāstīšu . . .

Tosja izstasta visu: par šauro dzīvokli, par tēva pārpūli, par viņa dusmām, kuras uzliesmo, tiklīdz Tomeks izdara vismazākās blēņas. Par braļa pedejo neveiksmi ari.

Ko es varēju darīt? Ko jus, krustmāt, būtu darījusi manā vietā? Tētis atkal briesmīgi uztrauktos, un ko viņš izdarītu ar Tomeku? . . .

Turklāt Tomeks viņu neesot paklausījis, visu laiku par viņu tikai zobojies, pastāvīgi uzsvēris, ka meitene esot vājāks radījums un ka viņa nemūžam nevarētu tikt galā ar zēna pienākumiem, un tad viņa izšķīrusies par šo soli.

Es jau būtu izturējusi līdz galam, jus varat būt pilnīgi droša, ka es izturētu, bet lai man nogrieztu matus? Ne! Ieiet sestajā klasē ar kailu galvu? To nu ne! To no manis neviens nevar prasīt.

Ak, tu manu mīļumiņ! krustmātes balsi skan visdziļākā līdzjūtība. Ko tu te esi parādījusi ta jau ir tīra varonība! Visīstākā varonība! Nāc nu leja, pastāstīsim visu mūsu vīriešiem.

Krustmāt! . . . Man kauns! . . . Viņi par mani smiesies! . . .

Smējās jau ari, tikai ne tūlīt. Vispirms negribēja ticēt. Viņi ari domāja, ka Tomeks murgo. Bet, kad krustmāte izstāstīja, ka viss bija noticis, pirmais laida vajā lielo smejienu tēvocis Stefans.

Ho! Ho! Ho! — zem baļķu sijām dārdēja viņa varenie smiekli.

Un mūsu mate nevarēja vien beigt brīnīties, kur tads tīrīgs un kārtīgs zens gadījies — ka lellīte! Ho! Ho! Ho! Pat bļodu pec ēšanas izmazgā! Ho! Ho! Ho! Un izrādās, ka ta ir meitene! Un tad vairs nav ko brīnīties!

Tāpēc tu vēsturē neko nezināji, nezināji, Jureks nevarēja vien apvaldīt savu prieku, tu taču sestajā klasē vel nemaz neesi mācījusies!

Un nabaga bērnam vajadzēja to iekalt brāļa vietā! krustmāte Oļa pārmetoši izsaucas.

Un to grāmatu tū nosūtīji brālim: tagad saprotu. Pareizi! Bet es tev pārmetu krāpšanos! Ho! Ho! Ho!

Es to zināju, tēvocīt, bet ko es varēju darīt?

Un tas modes? . . . Tie kruzuļi un faltes? … Nu tagad viss skaidrs. Jureks atceras arvien jaunas izdarības, ar kurām brālēns viņu bija pārsteidzis. — Kur tu atradīsi tādu zēnu, kurš kaut ko jēdz no šādām lietām?

Nu, varbūt vienīgi . . . varbūt vienīgi «sīpollociņš», — Tosja teica ar pārmetumā pieskaņu balsī, skatīdamās viņam taisni acis. Jureks uz mirkli apjuka, bet drīz vien atguva savu pašapziņu.

—    Nu, vai zini, trīspadsmit gadu vecam puikam jau tu biji par gaudenu. Tad, kad tu atbrauci, no suņiem nobijies, jā?

—   Vai! Pārbijos gan! Visvairāk no Kaņas ilkņiem! Un bēniņos naktī, kad Bonča sāka pie durvīm skrāpēties! Es aiz bailēm tikko nenosirmoju!

—    Nabaga bērns! — krustmāte 0ļa pienaca Tosjai klāt un piekļava pie sevis.

Tosja, vienalga, tu esi parakais skuķis! Heneks bijīgi sacīja. — Tet, cik augstu viņa var uzrāpties ozolā! Gandrīz vai paša galotnē!

Un tev ar vajadzēja viņai to ieradīt! — krustmāte uztraukuma ievaidējās. Cik reižu esmu jau teikusi vai jums vietas mežā trūkst?

Bet Tomeks! Ari Tomeks tur pie krustmātes droši vien jūtas kā suns akā! Ho! Ho! Ho! iesmējās atkal tēvocis. — Viņam tur ari ir ko turēt! Jurek! Ir.taču mamiņai pienākusi vēstule no krustmātes Isijas! Nes žigli šurp!

—   «Mana mīļa Oliņa,» — krustmāte lasīja skaļi. — «Sirsnīgs paldies tev par tavu zēnu drēbēm. Gan Juzītim; gan Adelei bus, ko vilkt mugurā, bet Heneka metelītis loti labi derēs Elai. Man tas ir liels atspaids, un nu esmu tikusi pie piepeļņas, izķepurošos saulīte. Tu slavē Tomeku, bet es nevaru vien beigt slavēt Tosju, kas dzīvo pie manis. Tas tik ir bērns! . . .»

Ho! Ho! Ho! — krustmātes lasījumu partrauca tēvoča skaļie smiekli.

«. . . Viņa pat visus mūsu zēnus pratusi aptīt sev ap pirkstu, un šie paklausa bez vārdā runas. Viņa daud^ ko māk un lielajā dzīve jau nu nepazudīs. Kā man gribētos, kaut ari manas meitenes būtu tikpat drošas un izdarīgas, bet Varšavas audzināšana tomēr ir kas cits. Lieliski bērni ir Zosjai, neko nevar teikt . . .»

Ho! Ho! Ho! Puikas apvaldījusi! Vai tu re, kas par meiteni! Ho! Ho! Daudz ko māk! No Varšavas, ko doma!!! Tiesa jau nu ir: bērni ir izdevušies! Kaut piķis jūs parautu! Ho! Ho! Ho!

Tosja, es Vandai visu izstāstīšu. Vai drīkst? Lai viņa neiedomājās, ka patiešām ir tādi «apbrīnojami» zēni. Viņa pat šodien mani izvaicāja: ka klajas Tomekam? Ko dara Tomeks?

—    Bet es tagad gribētu Tomeku redzot! Ho! Ho!

Skanīgie smiekli vel ilgi nenoklusa ēdamistaba, kur šņāca patvāris, smaržoja pēc sēnēm un rupjmaizes. Tosja līksmi smējās kopa ar pārējiem. Viņai pēkšņi ap sirdi bija kļuvis tik viegli!

XV

Gatavošanās vēsturiskajai kaujai vienoja visus, jo tā prasīja ne mazums kopēju pūļu. Viena maja atradās prāva konservēto gurķu kārba, no kuras varēja pagatavot vairogu, otra liels kartons, bez kura nebūtu iespējams dabūt gatavu ķiveri ar paceļamu sejas aizsegu. Viens atnesa stiepli, otrs lenti, cits košas gaiļa spalvas, ar kurām lieliski varēja aizstat pāva spalvas. Lokus un bultas pēc -stingras «Tosjas» instrukcijas izgatavoja Lukašs. Čiekurus — šāviņus lielgabaliem, kuri pirmo reizi tika lietoti šaja slavenajā kauja, salasīja rudais Lešeks kopa ar Adeli un Juzīti.

Krustmāte Isija nekad neielūkojās aiz aizkara, kur gulēja «Tosja», bet, ja viņai tas būtu ienācis prātā, viņa pārbītos ne pa jokam. Ta vairs nebija sānistabiņa, bet gan visīstākais arsenals. Sienas, kuras agrak, uzmetot skatienu, varēja samanīt vienu vienīgu naglu, tagad klaja vairogi, ķiveres, un šķēpu bija «pārpārēm», gandrīz vai tikpat daudz, cik karaļa Jagaiļa kara nometne.

Drošības labad bruņošanās un gatavošanās kaujai notika slepšus. Nekad nevar zināt, kas vecākiem var patikt un kas nepatikt, un ka viņi raudzīsies uz visādu «muļķīgu» kartona kārbu, «muļķīgu» bundžu un visādu citādu vecu krāmu piesavināšanos. Matēs jau nu katra ziņa bārtos. Viņas pat varētu ietekmēt kaujas iznākumu nav jau nekāds noslēpums, cik nelāgi jutās nepietiekami apbruņots karavīrs, bet vēl jo vairāk to pārdzīvo karvedis! Jā, un tas ir ļoti svarīgi, jo kauju ar krustnešiem vajadzēja izcīnīt gandrīz vai vienīgi karavadoņiem.

Lukašs bija ieceres autors, turklāt viņš divas reizes bija lasījis «Krustnešus», «Tosja» apgalvoja, ka šo grāmatu ir lasījusi trīs reizes, bet ir jau zināms, ka meitenes mēdz lielīties, tādēļ ne jau pec tā bija nosakāma viņas dienesta pakāpe. Toties meitene lieliski pārzināja ieročus (brālis viņai to bija iemācījis!), tā ka neviens: lielgabali, šķēpi, loki, zobeni bez viņas lietpratīgās palīdzības nebūtu vis tik iespaidīgi. Pjotreks izgatavoja gandrīz visus vairogus (no metāla!), Eila uzņēmās sadabūt dvieļus bruņinieku apmetņiem, bez kuriem kauja nevarēja notikt. To sagādāšanu ārkārtīgi apgrūtinaja mašu modrās acis.

Celiņa vispirms iztaujāja «Tosju», vai no karoga vēlāk varēs izgriezt sauļošanās kostīmu, tad upurēja vislielākās un visskaistākās lupatiņas, turklāt vel pati pašuva vairākus mazus karodziņus. Piesieti garāko šķēpu galos, tie bruņiniekus darīja tik krāšņus, ka Pavels tūlīt pat (lai pēc tam notiek kas notikdams!) nočiepa no mātes skapja divus varavīkšņainus lakatiņus un, pārgriezis pušu («pēc tam Celiņa sašūs ta, ka neko nemanīs»), ieguva vēl četrus karogus. Karalis Jagailis stāvēs pakalnā zem sarkana karoga, kas bija pašūts no spilvendranas (dunas pagaidām tika pārbērtas krustmātes Isijas guļammaisā), un ērgli, pēc apveida gan visai modernu, kopā ar karaļa kroni «Tosja» jau bija izgriezusi no balta rasēšanas papīra.

Ikkatram bija savi nopelni. Ikkatrs darīja visu iespējamo, lai izceltos. Arsenāls papildinājās ar katru dienu. Viennakt Tomeks redzēja briesmīgu sapni: viņš gandrīz jau bija aizsniedzis pāva spalvu pušķi un norāvis to no krustneša galvas, bet zirgs pēkšņi viņu nosvieda, un krustnesis ar āvas zvēlienu krūtīs notrieca zeme!

Tomēks pamodās nosvīdis, un pirmaja mirkli likās, ka viņš guļ kaujas laukā zem kritušo bruņinieku kaudzes. Bet izrādījās, ka vairāki vairogi ar savu svaru bija noliekuši sienā iedzīto naglu un uzgāzušies viņam uz galvas un krūtīm.

Kuru katru brulj, kad vecāku nebija mājās un bērni varēja būt droši, ka nelūgta acs viņus nenovero, gatavošanās gaļa vaļā pilnā sparā, bet vakaros krustmāte Isija ar labpatiku vēroja, cik draudzīgi bērni pagalmā spēlēja paslēpes vai skrēja sunīšus.

Si svētā saticība nemaz nebūtu tik svēta, ja to nediktētu diplomātijas likumi. Lukašs tagad, ar «Tosju» vairs neķīvējās. Krustnešu lietas meitene orientējas tikpat labi ka viņš, katra viņas soli klat bija brāļa ģēnijs. Braļa autoritāte bija izaugusi tik liela, ka grūtās situācijās visi meģinaja iedomāties: «Ka būtu rīkojies Tomeks», bez tam «Tosja» stingri pildīja solījumus.

«Tosja» centās saglabāt labas attiecības ar visiem, jo viņa paredzēja, ka sagaidamas lielas, tik tiešam lielas grūtības šis spēles lomu sadalē.

Un viņas paredzējums piepildījās! Kad viss jau gandrīz bija sagatavots, kad atlika nolikt kaujas laiku un pienāca bridis noteikt, kas kurš būs, izrādījās, ka Lukašs un Pjotreks sapņo par iemiesošanos Melna Zavišas personā. Tomeks, uzskatīdams, ka tikai viņš viens spējīgs atveidot ša bruņinieka kaujinieciskumu, atklaja savas kārtis.

Melnais Zaviša būšu es! Jo vienreiz, kad mēs abi ar Tomeku par to runājām, viņš pateica, ka . . .

Neķer ziloni aiz ragiem! rupji viņu pārtrauca Lukašs.

—    Vai meitene var būt šis izcilais bruņinieks?

Kāpēc ne? — iejaucās Ela. Es arī varu būt šis Melnais

Zaviša.

Nemūžam! Jūs varat būt par karalieni, par karaļa meitu, par bīskapu, kaut vai par karaļa sekretāru!

Bet Zanna d’Arka? Vai neesat dzirdējuši par Zannu, kas veda franču karapulkus pretī ienaidniekam? brīnījās Tomeks.

Un vai uzvarēja? — reize iejautājās Lukašs un Pjotreks, kas, bez šaubām, vel bija pārāk mazi, lai būtu jau dzirdējuši par drosmīgo Zannu.

Ne, — Tomeks nevareja sagrozīt vēsturi, — viņa zaudēja. Tomēr Zanna d’Arka bija dižens karvedis. Un neaizmirsīsim ari novembra sacelšanas vadoni Emīliju Plāteri!

Tosja, vai ta bija ta, ko Mickevičs apdzejojis? Ja?

Jā. Jaunava — varone. Vai jums ar to vēl nepietiek?

—    Ne! Nepietiek! teica Lukašs. — Es atceros, ka reiz skola svinīgajā akta par to runāja. Sacelšanās tika apspiesta, un šiem bija jabeg pari robežai. Beigsim strideties. Zaviša būšu es! Viņu

sauca par Melno, man ari ir melni mati. Un es turu vārdu tapai ka viņš. Vai nav tiesa? viņš izaicinoši uzmeta skatienu «Tosjai».

Nu lai jau tev tiek. Oke! Tādā gadījumā es bušu kņazs Vitauts, Tomeks piekāpās, jo nekas cits viņam neatlika.

Nu tad es bušu karalis Jagailis! nopriecājās Pjotreks, kas visu «Krustnešu» tekstu, ka redzams, nebija rūpīgi lasījis.

Labi, lai notiek! — piekrita «Tosja» ar Lukašu, daudznozīmīgi saskatīdamies.

—    Bet es? Bet es kas būšu? — Ela uztraucās.

Tu būsi Oļesnicas Zbigņevs, — Tomeks izlēma, — es redzēju krustmātei skapī tādu violetu kleitu. Ta bīskapam ļoti labi derēs.

Bet ko šis bīskaps dara?

Viņš stav blakus karalim un visu laiku to attur no došanās

kaujā.

Bet karalis tik un tā devās kauja! Pjotreks iegavilējas.

Nav taisnība! — Tomeks sauca. — Vai neatceries? Tikai viena vietā šķēps caururbj krustnesi, kurš uzbrūk karalim. Citādi viņš tikai dod komandas: «Polijas karogs — uz priekšu! Lietuvas karapulki uz priekšu! Srnoļenskas karogs — uz priekšu! Sitiet sumpurņus, lai nelien sveša zemē!»

Tosja, zini ko, tev piestāvētu but par Jagaili, Pjotreks attapās, ka viņa izvēle bijusi kļūma, tu ar šo lomu brīnišķīgi tiktu gala!

-      Protams, ka tikšu, brālis man iemācīja komandēt, bet viss jau ir izlemts, un mēs neko vairs nemainīsim. Vai ne, Lukaš?

Protams, piekrita Lukašs, — tikai varbūt viņš gribētu būt par Lihtenšteinu?

Es? Par krustnesi? — Pjotreks pieleca kājās kā aizsvilies.

Ne, ne, Tosjai ir taisnība, labak lai paliek ta, ka tika teikts. Lai tad ta ari paliek.

Nu labi, tagad padomāsim, kurš būs Ordeņa Lielmestrs? — ierosināja Tomeks.

Pasauksim Pāvelu, — bez parliecības teica Lukašs.

Viņš pasāuca Pāvelu.

Es? Par tadif riebekli? — šis salēcās tapat kā Pjotreks.

—    Ne, negribu!

Pāvel, es tev pavēlu! Paklausies … — iesaka Lukašs.

Es neko negribu dzirdēt! — sadumpojās Pāvels. — Ja es nebūšu polu bruņinieks, tad ņemiet vēra: es tūlīt iešu pie mātes un visu izstāstīšu. Gan par tam desām, gan par gurķu kārbām, gan par palagu karaļa teltij un vispār par visu, itin visu! . . .

Pavels tika nozīmēts par Tačevas Povalu. Pēc tam tika paaicināta Celiņa — galu galā Ordeņa Lielmestram bija vajadzīgs vismaz vidēja auguma līdzinieks. Celiņa neuztraucās, bet atteicas tikpat noteikti:

-     Vai es mati, tēvu esmu nogalinājusi vai izdarījusi ko tamlīdzīgu, ka man jābūt par tādu laupītāju, kurš pilis aptīrīja līdz pēdējam puteklītim. Tosja taču stastīja!

Maceks, Lešeks un Adele atteicas vel kategoriskāk. Kad visu acis pieversas Juzītim un Tomeks iesāka: — Paklau, Juzīti . . . Juzitis laida vaļa raudienu. Netīram rokam asaru plūdus no vaigiem šķūrēdams, viņš elsoja:

Tosja! Es . . . tavā labā . . . un par tām bailēm . . . un par drosmīgo vīrieti . . . negribēju būt … un tik daudz čiekuru . . . bet tu gribi … lai es . . . par krustnesi?!

Milzīga pārestībā, kas tiktu nodarīta Juzītim, bija tik acīm redzama, ka pat Tomeks neizturēja. Viņš satvēra mazo, pacēla gaisa un iesaucas:

—   Es zvēru! Juzīt, tu dzirdi? Zvēru, ka tu nebūsi krustnesis. Tu būsi karaļa Jagaiļa raitnieks. Tas ir ļoti, ļoti atbildīgs amats!

Beidzot katrs cik necik bija apmierināts. Tikai . . . tikai slavenā kauja nevarēja notikt. Bez šaubām! Ar ko tad viņi karotu? Ko uzvarētu?

Visi izklīda ar zemu nokārtām galvām. Tik daudz kas bija darīts, tā visi bija gatavojušies un viss velti? «Tosja» negribēja samierināties ar šo domu un, tēmēdama uz Lukašu, izmeta rūgtus vārdus.

—   Karot grib visi, bet, kad jāuzupurējas polu vēsturēs labā, tad nav neviena!

Uzupurējies pati, ja esi tik gudra! — Lukašs noburkšķēja.

-     Es to darītu tūlīt. Bet es nevaru. Tomeks man to nekad nepiedotu! . . .

Kapec? — zēni brīnījās.

Tāppēc, ka viņam būtu kauns. Jūs esat vīrieši, bet gribat novelt visu uz nabaga meitenes trauslajiem pleciem kauns!

Pec šiem vārdiem «nabaga meitene ar trauslajiem pleciem» uzgrieza zēniem muguru un ar visu savu komandu aizskrēja projām ta, ka zeme nodimdēja.

Uz Pjotreku tas neatstāja redzamu iespaidu, bet Lukašs uzreiz tumši pietvīka un, lai to noslēptu, devās uz mežu. Zēni klusēdami viņam sekoja.

Pjotreks cereja, ka Lukašs iedegsies niknās dusmās un nolādēs šo švilpasti Tosju, kas atļaujas jau par daudz. Tad viņš solidarizēsies ar Pjotreku un, lūk, viņi būs atkal kopā, vienoti pret meitenēm, ka tas bijis vienmēr, — iztiks bez šo pretimnākšanas un nospēlēs kādu citu kauju. Bet Lukašs, sasniedzis mežmalu, pēkšņi pagriezās, metās atpakaļ un apstājās tikai kartupeļu lauciņa malā pie bēdīgi slavenās robežlīnijas.

Čīkstēja akas vinda, pie vistu kūts gāgināja zosis, mazliet tuvāk, ķirsi, čiepsteja zvirbuļi, bet Lukašs lēnām grozīja galvu, it’kā gribētu sadzirdēt, kas īsti notika ķirsi vai arī aizmirstajā AKD.

Nu man ir skaidrs! pēkšņi viņš teica skaļi un svarīgi.

Nu man ir skaidrs, ka tas viss notiks. Pjotrek, ejam pie Tosjas!

Ideja bija laba, it sevišķi tāpēc, ka nevienam nekas labāks neiekrita prata. Krustnešu karapūli būs slaikas saulgriezes Vlodarsku lauciņā. Tas pieder zēniem, un viņi var darīt ar tam, ko grib. Vienu otru saulespuķu apaļo galvu var izrotāt ar spalvām — ta būs vel iespaidīgāk. Bet varbūt kādām varētu uzmest apmetni ar krustu, lai vismaz iztālēm patiešam liktos, ka tur kaujai izkārtojušies krustneši? AKD sienu varēs aizklāt ar gultas pārsegu — tā būs karaļa telts, kuras priekšā Jagailis pieņems krustnešu sūtņus.

Bet kur tad tev ir tie sūtņi? jautāja «Tosja».

Un atkal viss sabruka. Tad «Tosja» atcerejas:

Kla, jus man kādreiz stāstījāt, ka kokzāģētavas vadītajam ir divas meitenes. Cik lielas?

Jā. Lusja un Musja. Viena tāda kā es, — atbildēja Ela,

bet otra mazliet lielāka.

Okē! Viņas jadabu šurp. Viņas bus šie sūtņi.

Bet ja nu negribēs?

Kāpēc lai viņas negribētu? Starp citu, neviens viņām to nemaz neprasīs. Lai tikai atnāk. Gan es izdomāšu. Zēni, neuztraucieties, viss būs labi. Viss būs vel labak nekā pie Grinvaldes!!!

Tas tomēr nebūt nebija tik viegli, turklāt vajadzēja rīkoties ātri. Lielajai izrādei bija janotiek sestdien, nevienu dienu vēlāk.

Lusja un Musja par uzaicinājumu nopriecājās, bet atbildēja diezgan nenoteikti: «Varbūt labāk būtu svētdien? Nu, paskatīsimies!»

Svētdien kauja nevarēja notikt nekada ziņā! Svētdien vecākiem ir brīvs laiks un šie visur apgrozās un visur baž savu degunu: nav nekāds brīnums, ka var kaut ko uzost. Bet sestdien mātēm darba ir vairāk ka jebkad — un tad viņas pat priecājas, ja neviens nepinas pa kājām.

Pie Lusjas un Musjas ieradās Ela un veica savu uzdevumu priekšzīmīgi.

Viņas atnāks! — Ela atgriezusies paziņoja. — Musjai ir pulkstenis, un abas ieradisies precīzi četros. Viņas drīkst palikt pie mums līdz sešiem, un mums viņas jāpavada līdz pusceļam, jo sešos pretī iznākšot tēvs.

Vai bija lūdzamas? — interesējās Tomeks.

Nemaz ne. Sākumā es teicu, ka mēs spēlēsim vienu jautru komēdiju un, ja viņas neatnāks sestdien, tad to vairs nevarēs noskatīties, bet, ja atnāks, tad atļausim piedalīties izrādē. Lusja jautaja, vai ta būs luga ar pārģērbšanos, es atbildēju, ka ja un ka pēc šī teātra tu pastāstīsi, kā tavas draudzenes taisa savas modernās frizūras un ka var «uzpūst galvu».

Es? Man viņām jastasta par «uzpūstu galvu»? — Tomeks iekliedzās. — Kas tev lika ta melot?!

Vai tad es meloju? Tu taču vari viņam to pastāstīt. Tu taču nebūsi tada patmīle, un, ja pati neproti sev moderni sasukat matus, tad pastāstīt taču tu vari. Otrkārt — tu pateici, ka man japanāk, lai viņas ierastos. Es visu nokārtoju, turklāt tā, ka vari but pilnīgi mierīga.

Nu labi, es viņām tā sapūtīšu par tām uzpūstajām galvām, ka mati celsies stāvus! Tomeks piktojās. — Bet nu mes skriesim ar Lukašu apskatīt kaujas lauku.

Bet ka tad paliek ar cepumiem, Tosja? pārmetoši jautāja Ela. Mēs taču norunājām, ka kopa cepsim tos ritvakara mielastam.

Ja, tas tiesa, bet padomā pati: cepumus tu vari izcept ari bez manis, tev Celiņa palīdzēs, un jums tie iznāks brīnišķīgi. Bet vai zeni bez manis kaut ko jēdzīgu izdarīs? Nemūžam! Bus viss jādara otrreiz!

Nu labi, — Ela piekrita, — bet, ka tu doma, ar ko lai apkaisa?

Ko?

—   Nu, cepumus.

Vienalga ar ko. Vislabāk ar to un vēl ar ko citu, lai būtu dažādība. Nem palīgā piestu. Celīna lai sasmalcina smalki jo smalki, un tu pēc tam apkaisi, un viss. Lūk, ta, skaidrs?

Tomeks paradīja ar pirkstiem, ka butu jākaisa. Un projām bija.

Kaujas lauks patiešām izraisīja nopietnas pārdomas. No sāniem saulespuķēm uzbrukt bija neapdomīgi. Mājas logi taču bija vērsti uz dārzu, un kāds varētu pamanīt un vēl visu izjaukt. Ņemot to vēra, poļu karaspēks atbilstoši vēsturiskajai patiesībai uzbruks no mežmalas, tad kaujas norisi līdz pat. uzvarošām beigām aizslēps saulespuķu siena. Bet, kas būs pec tam, tas vairs nav svarīgi-

Lusja un Musja ieradās tieši noliktajā laika. Tas bija divas glītas gaišmatītes, ģērbušās vienādās zilās kleitās ar baltiem punktiņiem. Lusjai mati bija īsi apgriezti un krita uz pieres, vecākajai, Musjai, pāri pleciem nokarājās divas resnas bizes.

Ta ka meiteņu tevs bija kokzāģētavas vadītājs un cilvēki, ka tas parasts, viņam bieži izdabāja, abas viešņas uzskatīja sevi par augstakas kārtas pārstāvēm un, kas zina, ļoti iespējams, pašas to nemaz neapzinadamas, domaja, ka, apciemodamas savas skolas biedrenes, kuras tomēr ir tikai kokzāģētavas plānotājās meitas, parada viņam godu, Abas jau nu cereja ari uz atbilstoši svinīgu sagaidīšanu.

Tapec viešņas jutās mazliet pārsteigtās, kad, tuvodamās draudzeņu majai, priecīga apsveikuma vieta sadzirdēja:

Ātrāk! Ātrāk! Pasteidzieties! Pulkstenis ir jau pāri četriem!

Pirmajā mirkli abas nevarēja saprast, kas viņas ta steidzina. Tikai gandrīz vai sadurušās ar kādu būtni, kas bija terpusies stipri krokota, gara, violeta kleitā, viņas pazina Elu, ko vēl svešāku vērta līdz pat acīm dziļi uzmaukta melnā samta platmale, ap kuru bija apsieta dzeltena aizkaru aukla.

—   Ela! Vai ta esi tu? — viešņas vel lielākā izbrīnā tikko izdabūja pār lūpām.

—   Ne. Tā neesmu es, bet karaļa rakstvedis — slavenais Oļesnicas Zbigņevs. Skrienam, visi jūs gaida!

Ela parava ar vienu roku sava gara tērpa apakšmalu, ar otru satvēra Musjas elkoni un metas aiz mājas. Lusjai gribot negribot bija jaskrien abām pakaļ.

Neļaujot attapties no pārsteiguma, meitenēm uz pleciem uzmeta dvieļus un palagus, sasprauda tos ar saspraužamajām adatām, uz galvas uzlika augstas, ar gaiļa spalvām rotātas kartona cepures un rokas iespieda divus ar sudrabotu papīru aplīmētus koka zobenus.

—   Redzat, tur telts priekša, instruēja Ela, — stāv karalis. Kad es nostāšos karalim līdzās un pamāšu, tad jūs pieiesiet viņam klat un teiksiet ta: «Karali, Ordeņa Lielmestrs suta tev šos divus zobenus, lai tev būtu, ar ko karot,» — up pasniegsiet zobenus karalim. •

Ēēe! — saviebās Musja.

—    Eēe! tapat saviebās arī Lusja.

-      Nu zināt ko! — asi uzsauca Ela. Es Tosjai sastāstīju, ka jūs esat apbrīnojami gudras un apdāvinātas, bet, izrādās, jus trīs vārdus nevarat par. lūpām dabūt!

Nu . . . labi … — abas negribīgi piekāpās, pateiksim . . . saki vel reiz!

Ela atkartoja īso uzrunu un žigli aizskrēja pie karaļa.

Nostājusies viņam cieši aiz muguras, Ela pamaja.

Lusja un Musja ar dvieļu apsegiem, uz kuriem rēgojas melni krusti, bruņucepures, virs kurām cēli plīvoja gaiļa spalvas, devās uz priekšu.

Lūk, abas jau stāvēja viņa majestātes karaļa priekšā. Karali varēja pazīt pēc zelta kroņa, ko ta bija karojis sev uzlikt galva Pjotreks.

Musja noskandeja:

Karali, meistars tev sūta šos divus … — un tālāk netika. Viņa pamanīja uz zobena lielu, brangu biti, kas, spožā papīra pievilināta, bija uzmetusies uz sidrabaina spala un atri tuvojās tas delnai. Musja zinaja, cik ass ir bites dzelonis pirms dažam dienam viņai nācās jau to izjust. Atvēzējusies meitene nometa zobenu pēc iespējas tālāk no sevis — taisni karalim pie kājām. Lusja, domādama, ka ta vajag, izdarīja to pašu. Viens no zobeniem sāpīgi atsitās pret Jagaija potīti, un viņš, nespēdams pārvarēt sāpes, aizmirsa vēsturiskos vārdus: «Zobenu mums gana, bet mēs pieņemam ari šos» un iekliedzās:

—   Vai ta kads ar karali runā? Ak tu, riebīgais krustnešu kalps! Kaujiet viņus! Uz priekšu! Mans brāli Vitaut! Melnais Zaviša! Gatavojies! un pats devās uzbrukumā.

Lusjai un Musjai bija veiklas kajas; kā no zibens spēriena iztrūcinātās, viņas metās projām un paslēpās aiz kastaņas.

Paklausot karaļa kaujas signālam, no meža devās laukā skaitliski neliels, toties sparīgs bruņinieku pulks.

Ar mežonīgam klaigām sasnieguši saulespuķes, bruņinieki šķaidīja ienaidnieku galvas, grāva viņu rindas. Uzbrukums bija neapšaubāmi sekmīgs, jo ienaidnieks neizrādīja pretestību. Hla, karaļa jaunais sekretārs, redzēdama, ka valdnieks, atkāpdamies no vēsturiskās patiesības, atradās kaujinieku vidu, lepni izslejusies, nostājās pie karaļa karoga kāta.

Pēkšņi pie mājas paradijās Vlodarska ar putekļu dauzāmo rokā. Vai jūs esat jukuši? Tik skaistas saulespuķes! Vēl nenogatavojušās! Nu pagaidiet jūs man, es jūs atdabūšu pie prata! Macek! Lukaš! Pavel! Žigli uz māju! Ja ne. tad pasaukšu tēvu!

Cīņas spars kaujas lauka acumirkli saplaka. Toties kājām pieauga spārni, un varonīgais, apsviedīgais karaspēks meklēja savas izejas pozīcijas, patverdamies no negaidītajām briesmām mežā. Viņi nedomāja kaunēties, jo kauja ar krustnešiem pec būtības jau bija beigusies ar neapšaubāmu uzvaru. Bet mātei gan labāk šajā bridi acīs nerādīties . vēlāk, kad dusmas bus pari.

Ela noģērba savu svinīgo tērpu, palīdzēja Lusjai un Musjai atbrīvoties no krustnešu sūtņu apmetņiem un bruņucepurēm un veda viešņas uz māju. Abas gāja saputušās, aizvainotas, neko nerunādamas. Stīvi apsēdās viesistabā uz tahtas, un tādas viņas ieraudzīja «Tosja» ar pārējiem savas komandas locekļiem, Ela, namamātes rūpēs skraidīdama no virtuves uz viesistabu un gādādama cienastu, paguva «Tosjai» kaut ko iečukstēt ausi, un viņa nekavejoties ļāva vaļu jūsmai:

Jus mani neredzējāt, bet es jus ļoti labi varēju noverot: jus izskatījāties brīnišķīgi! Sevišķi tu, Musja! Ja! Žēl, ka tu nevarēji pati sevi redzēt! Kada staja! Un kāda gaita! Tev ir talants! Kas zina, varbūt kādreiz būsi aktrise? Ak, cik tu skaisti to nospēlēji: Karali, meistars tev sūta šos divus zobenus! Un tankš! «Tosja» atdarināja zobena nomešanu, vēlreiz noteikdama: — Tankš! Ela, Ela, vai tu to ievēroji? O, tas man japastasta Varšavā. Nav šaubu, ka Tomeku tas ieinteresēs!

Bet, vai jūs zināt, kas ir Tomeks? jautāja Celiņa.

O, Tomeks — Tosjas brālis viņš reizē arī mums ir tikpat ka brālis, tas ir, brālēns —o, ja jūs zinātu, kāds ir viņš!

Mākoņi, kas bija apēnojuši viešņu vaigu, sāka pamazām izklīst un gaist. Sviestmaizes, trauslie cepumi, sulas dzēriens un «zobu līmes» turza manāmi uzlaboja omu, un Lusja un Musja drīz atmaiga pavisam. Viņas izjautāja «Tosju» par brāli, apbrīnoja gan kleitu ar rozītēm, gari sauļošanas kostīmu, Tomeks tik tikko viņas atturēja no tūlītējas pielaikošanas:

Nesteidzieties. Vēlāk, vēlāk varēsiet pielaikot. Tagad es jums pastāstīšu par vismodernāko matu sasukājumu.

Bet kada ir mana frizūra? iesaucās Musja. — Ka tev ta

patīk?

Un mana? ka atbalss pievienojās Lusja.

Laba, neko nevar teikt. Manas draudzenes un To . . . meka draudzenes savus matus ari sukā tapat. Bet Tomekam ir viena tāda draudzene no vecākajām klasēm, kas savus matus suka pēc «čito-čito» fasona, jo viņa ir ļoti moderna!

Tosja, bet tu mums ne pušplēsta vārdiņa neesi stāstījusi par «čito-čito», kāpēc? — Ela izteica pārmetumu.

Tūlīt uzzināsiet. Es taču visu, kas man galva, nevarēju uzreiz izstāstīt. Šaubos, vai to pagūšu pat līdz jūlija beigām.

Vai tu paliksi te tikai līdz jūlija beigām? ar nesleptu nožēlu jautāja Musja, kam «Tosja» saka patikt. Kāpēc?

—   Augustā mes braucam ar vecākiem . . .

Tev vēlreiz pie mums jaatbraue! Lla pārtrauca.

Kopa ar Tomeku! — reize iesaucās Celiņa un Adele.

Nu, kads tad ir tas «čito-čito» fasons? — Lusja interesejās.

Tas ir tāds: matus izpūš uz visām pusēm un staiga ar tadu «uzpūstu galvu», zeni par to pat sacereja pantiņu: «Vai nav moderna un smuka — izskatas ka klozetsuka.» Kolosāli, vai ne?

Jā, meitenes smējās locīdamās, bet neaizmirsa lugt «Tosju», lai zenu klātbūtnē to nesaka, citādi nevares glābties — dienu un nakti šie nerimsies viņas kaitinat.

«Tu re, kas par solidaritāti!» Tomeks nodomaja.

Pēkšņi Musja palūkojās pulkstenī un trūkās augšā.

—    Lusja! Tētis mums jau izgājis pretī!

Nu visiem no tiesas bija ļoti žel, ka ciemošanās tik ātri beigusies.

Meitenes devās viešņas pavadīt. Lusja un Musja apsolīja palūgt māmiņai, lai pēc dažām dienam tāda pati ciemošanās vakarpuse notiktu pie viņām.

-      Ar izradi! Katrā ziņā ar izrādi! Musja iedegās. — Bet paņemsim kaut ko skaistu, varbūt «Aizmigušo princesi»? Ko? Lai karu puikas spēlē. Kāpēc mums jākaro? Vai ne?

Pareizi, atbildēja Adele. — Saulespuķes Initu visu ziemu ko grauzt, bet tagad . . .

Mja, labi, es vēl padomāšu, varbūt līdz nākamajai reizei kas cits iešausies prata, — «Tosja» apsolīja.

—    Pa pirmo! iesaucās Celīmte.

IJn okē! piebilda Juzītis, gribēdams parādīt, ka ari viņš kaut ko no Tosjas iemācījies.

Diemžel ne no ciemošanas, ne no izrādes nekas neiznaca. Tanī pašā vakarā pienāca māmiņas vēstule, kurā bija teikts, ka viņa jau pošas uz Varšavu un ludz, lai ari Tosja atgriežas mājās. Vēstulē bija priecīga ziņa: tētis dabūjis diezgan lielu godalgu par vienu no saviem projektiem, esot ļoti priecigs, gribot pec iespējas ātrāk doties atpūtas braucienā.

Tomeka prieks bija neaprakstams. Godalga nozīmēja, ka tēvs ir laba noskaņojuma. Labs noskaņojums — tas nozīmēja, ka tēvs varbūt pilnīgi piedos visu, ko Tomeks bija savārījis pirms dažam nedēļām.

Bet viņa komanda noskuma.

Vai dieniņās, vai tad jau? Vai tad tev uzreiz jābrauc pro-

j a m ?

Un tu ta priecājies, ka tev jābrauc no mums projām? Ela pārmetoši jautaja.

«Tosja» saķēra viņu aiz rokam un grieza galvu reibinošas dzirnaviņas.

—   Ela, Celiņa! Adele un Juziti! Man šeit patiešām bija labi! Bet . . .

Tu gribi atpakaļ pie Tomeka? — Adele jautāja.

Ka tad! Tu uzminēji! Esmu ļoti pec viņa noilgojusies!! Pati saproti: viņš taču ir mans brālis!

-     Turklāt vēl kads brālis! piebilda Ela.

Bet man liekas, — skaļi savas domas izteica Adele, — ka zēniem ari būs žel! . . .

Ari zeniem bija žēl. Vakarvakarā, kad, izskrējušies sunīšus, visi uz brīdi apsedas za11 te un «Tosja», kas bija meitenes nobrīdinājusi, ka viņa pati to grib paziņot, sacīja: —Jau parīt manis te vairs nebūs, — Lukašs un Pjotreks vieļiā balsī ka izbijušies iesaucās:

Jau parit?

Jā. Man tūlīt jabrauc uz mājām. Māmiņa jau atgriežas mājās un ari To… meks. Tūlīt mes un tētis visi kopā brauksim ar laivām.

Ne vienu reizi vien meitenes un zeni paši izvaicāja «Tosju» par šadu atpūtas veidu. Viņa stāstīja dažādus piedzīvojumus. Vienmēr visi klausījās ar visdzīvāko interesi. Šodien neviens neko nejautaja.

Labu brīdi visi klusēja, beidzot Lukašs ierunājās:

Vai tu vairs pie mums neatbrauksi? Droši vien neatbrauksi. Te jau nav nekā interesanta.

Atbraukšu. Redzesiet, ka atbraukšu — kopā ar Tomeku, dedzīgi apgalvoja «Tosja». — Bet varbūt Tomeks ar saviem draugiem atbrauks šurp ekskursijā? Jūs viņu pazīsiet uzreiz, tāpēc ka viņš ir līdzīgs man, mēs esam kā divas udenspiles.

Savādi, bet šodien neviens «Tosju» neizvaicāja par viņas brāli, lai gan vienmēr bērnus bija interesējis viss, kas ar viņu saistījās.

Kad bija nepieciešams, Tomeks maceja sakravat savas mantas, bet šoreiz tas nebūt nenācās viegli. Koferi ar pūlēm izdevās daudz ko sabazt, tomēr šis tas vēl palika pari, un krustmātei Isijai nācās viņam aizdot pīto groziņu. Tur vispirmām kartam tika ielikts aveņu pods — krustmātes dāvana mamiņai. Tur sabēra1 ari Lukaša atnestos

ābolus, vismaz divus kilogramus. Pjotreks paša pēdējā bridi atskrēja ar nupat ceptu līni.

Taisni vakarvakarā atnesa … un māmiņa to taisni tev . . . ceļam! . . .

Krustmāte Isija no savas puses ceļam izcepa cāli, un vēl līdzi tika iedota maizes dona, mārrutku lapas ietits sviests, gurķi un tomāti. Tomeks taisīja lielas acis, jokodams teica, ka ar tādiem pārtikas krājumiem varētu izmest likumu līdz pat Romai, bet patie-

sibā bija aizkustināts līdz sirds dziļumiem — ar ko gan viņš bija izpelnījies tik daudz sirsnības?

Līdz stacijai aizkļūt palīdzēja laimīgs gadījums. Noliktavas pārzinis ar gaziku apņemas aizvest pa ceļam Zemaites māsasmeitu.

«Tosju» vēlreiz apkampa un skūpstīja krustmāte Isija, pēc tam pec kārtas visi viņas bērni. Pie gazika, pēc auguma izkārtojušies, stāvēja zēni, un, kad «Tosja» beidzot pienāca pie automašīnas, Lukašs pastiepa milzīgu pīpeņu pušķi, ko bija turējis sev aiz muguras.

Atmiņai no Raduņas, viņš teica skaļi, bet klusām piebilda: — Tur iekša ir roze, tikai, pati saproti, māmiņa … Un atbrauc vēl, Tosja . . . kaut vai bez brāļa.

Pateikdamās un atvadīdamas «Tosja» vīrišķīgi paspieda zēniem roku, tad apsedas blakus noliktavas pārzinim. Un krustmāte tad viņai vēl piekodinaja:

-      Tosja, mīļo bērniņ, atceries, tev ir četras mantas: koferis, groziņš, mētelītis un pušķis. Skūpsti no mums visiem savējos mīļi jo mīļi!

Automašīna saka braukt.

—   Adje! Arivederči! Čau! — «Tosja» sauca, mādama ar balto cepurīti.

Ilgi vēl viņa redzēja aizmugure pie vārtiņiem plīvojam Raduņas draugu baltos mutautiņus.

XVI

Noliktavas pārzinis, ka bija solījis Zemaitei, iesēdināja «Tosju» Varšavas vilciena. Kupejas stūrī sēdēja paveca, sirma dāma, kas —1 varbūt sakara ar to, ka šorīt bija paagrāk cēlusies, bet varbūt sava solīda vecuma deļ — snauda, uztrūkdamās tikai stacijās. Vilciens brauca atri, un Tomēks priecājās, ka drīz redzēsies ar māmiņu, kam viņš, izpildot vēstulē izteikto lūgumu, bija telegrafejis par savu iebraukšanas laiku.

Telegrammu viņš parakstīja ar vārdu «Tosja». Citādi nedrīkstēja, toties tagad Tomeks nolēma pārvērsties nekavējoties. Viņš tam bija pilna mērā sagatavojies: zem skotu svārciņiem bija uzvilktas tumši zilas biksites, kuras ar pelnkrāsas blūzīti labi iederejas zēna apģērbā.

Tualete viņš novilka svārciņus, satina kopa ar balto cepurīti un iegrūda koferī. Tas prasīja pusminūti.

Tomeks — beidzot Tomeks pats un neviens cits! — apsēdās kupejas otrā stūrī un sāka mieloties ar āboliem.

Vilciens tuvojas Belostokai. Vecā dāma pamodās, palūkojās uz Tomeku un saka mirkšķināt acis. Tomeks ar visdziļāko interesi skatijas loga.

Vai . . . vai man būtu licies, ka te kupejā bija meitene? dāma laipni jautāja.

Varbūt bija, bet acīmredzot būs izkāpusi, tikpat laipni atbildēja Tomeks.

Nedzirdeju. Es jau tikai snaužu. Ak, vagonā es nekad nevaru īsti iemigt, un tas būtu pat zināmā mera riskanti, jo ta var pabraukt garām savai stacijai vai var vēl kas ļaunāks atgadīties . . . Bet nudien dīvaini: es taču biju pārliecināt^, ka te iekāpa meitenīte. Viņai mugurā bija tādi skaisti skotu svārciņi ar zaļi sarkanām rutijii-

—    Zināt, kad vagons ta kratās, tad reizēm cilvēkam var likties, ka . . . — skaidroja Tomeks. — Vispār ceļa atgadas visādi brīnumi. Piemēram, tuksnesī: cilvēki ceļo ar kamieļiem, viņiem trakoti slāpst, un pēkšņi viņi ierauga priekša oāzi. Ak to prieku, bet veldzējošā oāze tikpat pēkšņi izgaist. Tā ir bijusi tikai mirāža, nekas vairāk.

—   Jā, esmu to dzirdējusi, — dāma pasmaida.

Vilciens apstajas.

—    Belostoka! Belostoka! — sauc konduktori.

Te mēs stāvēsim divdesmit minūtes! — sirmā dāma informē.

Atvainojiet, es ieskriešu uz īsu brīdi stacijā, — saka Tomeks.

-      Man ļoti slāpst. Esiet tik laipna un pieskatiet manu koferi, labi?

I.           abi, mans bērns. Tikai nekavējies pārāk ilgi, citādi cs uztraukšos.

Tomeks izlec no vagona un ieskrien stacijas frizētavā.

Atvainojiet lūdzu! Es nevaru tads Varšavā rādīties! Nogrieziet man ta — viens divi! Zibens ātrumā!

Tomeks atgriežas vagona mirkli pirms vilciena atiešanas. Sirmā dama atviegloti uzelpo, bet nenoturas, neizteikusi zēnam pārmetumu:

—    Es jau baidījos, ka tu te paliksi. Ka cilvēks var būt tik neuzmanīgs!

Ak, jūs velti uztraucaties! Man taču ir pulkstenis, — viņš lepni parāda savu laikradi.

Bet zini, te ienaca konduktors, un viņš ari taujāja pec meitenītes, kura iekāpa mūsu kupejā. Kads paziņa viņu lūdzis pieskatīt. Vai nav savadi, ko?

Savadi gan, — Tomeks piekrīt. — Bet konduktoram jau tik daudz darba, ka briesmas. Brauc turp un atpakaļ, turp un atpakaļ, tad jau nav brīnums, ka . . . visu jau nevar prata paturēt.

Sirma dāma klausās uzmanīgi Tomekā, bet pēc brīža jau atkal iegrimst snaudā.

Kādā stacijā kupejas durvis paver konduktors. Viņš nopēta Tameku un saka skaļā balsī pats sev un sirmajai dāmai:

—    Neko nevaru saprast: paziņa runāja par meiteni, bet šitas tak ir puika!

Tā meitene droši vien ir jau izkāpusi, — Tomeks mierina konduktoru.

Bet viņai bija jābrauc līdz Varšavai! — Konduktors atkal uztraucas: — Liela meitene! Nevarēja taču but tik nesaprātīga, lai kāptu ārā, kur nevajag. Varbūt viņa pārgājusi uz citu vagonu? Meklēju, nevaru atrast. Bet cik tālu tu brauc?

—    Lidz Varšavai. Sakiet, ludzu, — cikos mēs būsim Varšavā?

Pulksten četrpadsmitos. Nav vairs ilgi jāgaida.

Tomekam jau apnicis skatīties te pa vienu, te pa otru logu. Zel, ka neko nebija paņēmis līdzi lasāmu, ātrāk laiks paietu. Blakus sirmajai damai guļ nomests ilustrēts žurnāls. Bet viņa joprojām snauž. Tomeks bez atļaujas neņems. Viņš tomēr ir zēns, kurš mak uzvesties «kā mājās, ta ļaudis».

Paga, jaattin vaļa krustmātes 11dziedota ceļamaize. Tomekam apetīte ir laba. Viņš ielūkojas groziņa un atrod sviestmaizes ar balto sieru. Bet varbūt ķerties klat cālim? «Nē, cālis aizbrauks līdz mājām, līnis ari!» viņš varonīgi izlemj. Varšava tādi gardumi bieži negādās. Un māmiņa katra ziņa priecāsies!

Tomeks apēd sviestmaizes. Zēl, ka nav rutku. Bet koferi ir jaunie gurķi! Viņš atver koferi, izņem tos un apēd ar gardu muti. Nu jau līdz Varšavai izturēs.

Sirmā dāma pamostas pavisam spirgta. Arī viņa uzmeklē savus liela, svītrainā soma līdzpaņemtos krājumus. Tomeks palūdz žurnālu, saņem to un iegrimst vispirms ilustrāciju aplūkošana, pēc tam lasišanā.

Žurnāla pedeja lapa ir neliels caurumiņš, un Tomeks, aiz žurnālā paslēpies, var pa šo caurumiņu nopētīt savu ceļabiedri. Viņa patlaban beigusi mieloties, savāc visu somā un sež mierīgi iepretī, tikai laiku pa laikam uzmezdama zēnam pētījošus skatienus. Un tie ir tadi dīvaini: te viņa paskatās uz sandalēm, te uz mantām, uz koferi, uz žurnālu, aiz kura paslēpts Tomeka vaigs te atkal uz koferi. Ko tas varētu nozīmēt? Tomeks, klusībā priecādamies par to, ka rīkojas gluži kā slavenais detektīvs Šerloks Holrnss, kas ari tapat, nepievērzdams sev uzmanību,, nopētīja cilvēkus pa caurumiņu avīzes lapa, uzmet acis koferim, un smaids viņa sejā nozūd: aizverot koferi, viņš nav ievērojis, ka pa spraugu izlīdis sasodīto skotu svārciņu stūris ar sarkanzaļajam rutim!!!

Tomeka vaigi tumši pietvīkst. Kapec viņam bija ta jāmelo? Kāpēc bija jaizliekas? Ko tagad par viņu doma sirmā dama? Kadas aizdomas viņai radušas? Viņa taču šos rūtainos svārciņus labi ievērojusi!

Ak, cik gan grūti ir atgriezties uz taisna ceļa, ja vienreiz no ta esi nogriezies!

Gar logu aiztraucas elektriskie vilcieni, viens, otrs . . . Drīz jau bus Varšava.

Tomeks, nespēdami paskatīties sirmajai dāmai acis, atdod žurnālu, nomurminādams paldies. No plaukta viņš noņem puķu pušķi, rio pakarama — mētelīti.

Vai tiksi pats gala, — jauta ceļabiedre. — Varbūt japalidz?

—    Sirsnīgi pateicos. Man bus mamiņa pretī.

Varšava! Viļņas stacija Varšavā!!!

Tomeks izliecas laukā pa logu. Ierauga māmiņas gaišo galvu. Ir! Ir!

Māmiņ! Mammucīt! — viņš sauc un maj ar puķu pušķi. Luk, jau ari māmiņa viņu pamanījusi. Pieskrien pie loga. Paņem no viņa rokam pušķi, mēteli un pēkšņi izsaucas:

Tomek! Ko tu te dari? Kur Tosja? Kur ir Tosja? — māmiņas seja nobāl, acis lasamas izbailes.

Mammucīt! Viss ir pa pirmo! Es tev tūlīt visu izstāstīšu.

Tomeks paķer koferi un groziņu. Iziedams no vagona, viņš sastopas ejā ar sirmās dāmas ziņkārīgo acu skatienu. Par to nav jābrīnās.

Piedodiet, — Tomeks viņai paskaidro, — iekapa zens, tikai pārģērbies par meiteni. Vagona viņš atkal uzvilka savas drēbes. Tads neliels pārpratums ģimenē. Uz redzēšanos!

Un Tomeks jau krīt māmiņas apkampienos un spiež viņu sev klat, cik vien stipri varēdams.

Dažas stundas vēlāk ierādās Tosja. Uz perona viņu sagaidīja Tomeks un māmiņa, būdami sagatavoti, ka no vagona izlēks zēns. Un tadēļ abi bija loti pārsteigti, kad ieraudzīja Tosju. Viņa bija Tomeka vējjaka un biezos, rūtainos katūna svārciņos.

Tosja, — iesaucās Tomeks, — vai tu ari vagonā pārģērbies? Mantiņa jau visu zina! Es izdarīju to pašu!

—    Ne, — sacīja Tosja, ar pūlēm izraudamās no māmiņas skāvām, es tadas drēbēs izbraucu jau no mežziņa mājām. Šos svārciņus aizņēmos no Basjas. Es krustmātei atzinos.

Neizturēji! Es zināju, ka tu neizturēsi! Oho, tas nemaz nav tik viegli! Bet es tavā vietā visu izturēju, visu, itin visu! Redzi nu!

Tosja iet un smaida. Viņa šo saucienu jau paredzējusi.

Es arī izturēju. Visu, itin visu tava vietā izturēju. Bet, kad pirms prombraukšanas tēvocis man gribēja nogriezt matus uz nullīti, tad man bija jaatzistas. Vai ne?! Māmiņ, vai es pareizi darīju?

—    Pareizi, meitiņ, — saka rnate, priecadamās par Tosjas veselīgo izskatu. — Bet ko jūs abi esat pastrādājuši!!! Nu, vai tas nav kaut kas traks?!

Mājās, ēdot launagu, bija ļoti jautri, jo Tomeks un Tosja stastija, kā kuram gājis, un mamiņa vairakkart izsaucas:

Nu, vai tas nav kaut kas traks? . . .

Mammucīt, Tomeks viņu mierināja,-— tu neuztraucies, mes to nokārtosim tā: tētis nezina un nevajag, lai viņš zinātu. Nlo

mums neuzzinās, bet tev, mammucīt, jādod godavards, ka tas būs noslēpums un ka tu nekādā gadījuma nevienam neteiksi ne pušplēsta vārda!

Nē, Tomek! Man tas jaizstasta tētim, — māmiņa nopietni teica. — Tēvam jāzina patiesība.

Tatad, mammucīt, tu gribi, lai mājās atkal būtu elle? — Tomeks bija neapmierināts un satraukts. — Tētis taču man adu par acīm novilks! Vai tad es nezinu, kads ir tētis?

Ne. Tu nedrīksti ta runāt! Jūs nedrīkstat tā pat domāt! Jus jau to saprotat, kas ir mājas rūpes — rūpes par ģimeni. Ka laba tētis tā pūlas? Vai savā labā? Visu, visu viņš dara tikai ar vienu domu lai jums, lai mums visiem butu labi. Viņš bieži nervozeja, jo bija pārpūlējies, steidzās un baiļojās, ka laika nepabeigs darbu. Tagad mums noteikti klāsies labak. Tētis ievēros, ka ar nepacietību viņu gaidām, ka mājās ir omulīgi. Tāpēc . . . ķeramies tūlīt pie darba, lai līdz viņa atbraukšanai viss butu kārtībā!

Tētis atgriezās lieliskā garastavokli. Viņš priecājās, ka gan bērni, gan sieva tik labi atpūtušies, sevišķi viņu iepriecināja tas, ka Tosja bija lieliski atkopusies un izskatījās pavisam ņipra. No agraka balģimiša nebija ne vēsts.

Un mājās bija tik jauki! Un uz virtuves galda atradās tadi gardumi!!!

Viņš stāstīja par gadatirgu, ko bija redzējis Poznaņā.

Cik skaistas mantas pie mums jau tiek ražotas! Cik daudz apdāvinātu cilvēku! Kas tik nav izgatavots! Zel, ka jus to visu neredzējāt! Ļoti žel!

Māmiņa, izmantodama tēva labo garastāvokli, ierunājās:

Klausies! Tomckam … un Tosjai, vispirms Tomekam un pēc tam Tosjai tev kaut kas jāizstāsta . . .

—   Kas noticis? Vēsturi nav samācījies? Vai ne? — tēvs iesaucās.

-     Tētiņ, tu vari man tūlīt atprasīt krustām šķērsām. Viss ir iekalts pa pirmo, — Tomeks saka mazliet aizvainots.

Un man tu arī vari atprasīt reizē ar Tomeku, — piebilst

Tosja.

Tev, Tosja? — tevs brīnās. — Kapec tad tev?

Tāpēc, — iejaucas māmiņa, lai visu izstāstītu, — tāpēc, ka Tosja aizbrauca Tomeka vietā, bet Tomeks — Tosjas vietā. Tas notika tā . . .

Māmiņa stasta, neviens nepārtrauc, Tosja un Tomeks satraukti vēro tēvu — ko gan viņš teiks? Tēvs klausas, burnī matus, paberze pieri, iedzer malku tējas. Var redzēt, ka viņam pirmajā brīdi grūti tam visam noticēt, viņš uzmet skatienu Tosjai, paskatās uz Tomeku, it ka pārbaudīdams, vai bērni patiešām butu bijuši spējīgi kaut ko tādu izstrādāt. Beidzot, kad mate, visu jau izstāstījusi, vēl drošības labad piemetina, ka abi delveri esot centušies — cik vien labi varēdami — viens otru aizstat, jo to apliecinot vēstules, — tad tēvs skali iesmējās.

Tatad šis paklausīgais Tomeks bija Tosja? … Un šī čakla Tosja, kas komandēja zēnus, bija Tomeks? Ha! Ha! Ha! Bet tie taču ir velnēni, nevis bērni! Nu īsti velnēni! . . .

Tēvs ir jaunāks, daudz slaidāks par tēvoci Stefanu, un viņa smējiens nav tik varens, tomēr tā vien liekas, ka mazais dzīvoklis tric no smiekliem, it īpaši tadel, ka tētim pievienojas v^l trīs smējēji.

Kad jautrība kaut cik pieklust, tēvs uzruna Tosju:

Bet kapec tu man neko neteici, neatzinies? Tomek, tu ari varēji no rīta pateikt, ka Tosja aizbrauca tava vieta. Kapec neteicāt?

—   Tētucīt, — saka Tosja, — es tā baidījos, ka tu atkal uztrauksies.

Bet kā es baidījos!!! — piemetina Tomeks.

Tevs pieceļas, pieiet pie loga, skatas lauka, lai gan ir jau pavisam tumšs, ilgi klusē, beidzot pagriežas un klusi saka:

Tātad jūs no manis tik ļoti baidāties? .. .

Tagad vairs ne! Tagad vairs ne, tētucīt! — sauc Tosja un apķeras tēvam ap kaklu. Viņas piemēram seko Tomeks un piespiež pieri teva plecam.

Tēvs ir acīm redzami apmulsis; lai to neizrādītu, viņš grib kaut ko teikt, bet neatrod vārdus.

Nu, nu — labi, labi. Pats svarīgākais, ka abi godam izturējāt šo pārbaudījumu. Neapkaunojāt mūs. Tas ir svarīgi. Rīt pat kravājamies un, aidā, uz ūdeņiem! Bet vispirms jāuzraksta vēstule. Japasaka paldies Stefanam un Isijai . . .

Bet es jau no krustmātes Isijas vēstuli atvedu! — sauc Tomeks. Pavisam aizmirsu, jo krustmāte to man ielika Tosjas mētelītī. Re, kur ta ir! Mammucīt, lūdzu!

Māmiņa lasa skaļi visiem priekša:

Mani dārgie!

Es jums vēlreiz pateicos par Tosju. Skumji bez viņas te būs man un tāpat bērniem, kuri daudz no viņas mācījušies! Tas nu gan ir labs bērns! Cik daudz viņa mums palīdzēja! Bet visvairāk man patika tas, ka viņa tik (oti mil savu brāli, vienmēr par viņu. par Tomeku tātad, tik daudz laba stāstīja: esot tik labs, tik labs, tik gudrs un tik prasmīgs, ka taisni jabrinās! . . .

Gudrs un prasmīgs, vai tu re, ko! — smejas tēvs un māmiņā, un Tosja, tikai Tomeks aizelsies steidz paskaidrot:

Ko tad es varēju darīt? Vienmēr mani par brāli iztaujāja, vajadzēja taču kaut ko teikt.

,— Es ticu, es tam ticu, — saka tētis. — Es jau dzirdu, kā tu stāsti: «Zināt, tas mans brālis Tomeks tas ir tāds puika, ka vai nu! Viņš visu prot! . . . Pat aizlavīties no stundām!»

Tet, — Tomeks saka sapīcis. — Kas attiecas uz stundu kavēšanu, tad tu man vari ticēt: adje, arivederči, čau! To tu vairs nepiemini. Mēs galu galā šajā ziņa esam vienādi: tu vienreiz nobastoji un es vienreiz.

Ak vai! — iekliedzas tēvs. — Es aizmirsu, ka tu to zini. Norunāts! Nepieminēšu. Pat neiepīkstēšos.

-     Mammucīt, — ierunājās Tosja, — kad es to visu izstāstīšu Krisjai, tad viņa droši vien pārplīsīs no smiekliem.

Nestāsti viņai! Nekada gadījumā! — iesaucas Tomeks.

Viņa mani toreiz tā apbučoja, ka taisni šausmas! Pastāstīs to tikai vienai draudzenei ka noslēpumu — un visa Varšava par mani smiesies! Par kārpiņu pasaki, ka tā atauga no . . . vēja.

Un atkal smejas visi reize.

Tatad viens brīvdienu piedzīvojums jums jau ir bijis, saka māmiņa, bet Tomeks nepiekrīt šādam apzīmējumam.

—    Piedzīvojums? Mammucīt, tas vis nebija piedzīvojums, bet gan pirmšķirīgs cirka numurs ar četrpadsmit plīts riņķiem!!! Vai ne, tet?

Tevs smejas un atkarto savus vārdus:

Velnēni, nevis bērni! — un, to teikdams, viņš sirsnīgi skatās te uz Tosju, te uz Tomeku: kaut ari bērni reizēm šo to pastrādā, tomēr tevs abus mīl un ļoti ar viņiem lepojas.

ДЕВОЧКА И МАЛЬЧИК, ИЛИ ТРЮК С ЧЕТЫРНАДЦАТЬЮ КОНФОРКАМИ

Художник Рута Крейце Рига «Лиесма» 1987 На латышском языке

Manna Ožogovska MEITENE U\ Zf.NS VAI CIRKA NUMURS AR ČETRPADSMIT PI.ITS RIŅĶIEM

Redaktore G. Leja Mākslinieciskais redaktors A Sprūdžs Tehniska redaktore A. Šiliņa Korektore B Puķe Nodota salikšanai 06.03.85. Parakstīta iespiešanai 05.11.85. Formāts 60X84/16. Ofseta papīrs .V? I. Literatūras ijarnitura. Ofsetspiedums. 12.09 uzsk. iespiedi.; 24.64 iizsk. kraMi nov . 11.94 izdevn. I Metiens 30 000 eks. Pasnl .Ml» 450. Cena 45 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīga. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 184/32123/B-846. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā. 226081 Riga. Balasta dambi 3.

Ožogovska H.

Ož 600 Meitene un zēns vai cirka numurs ar četrpadsmit plīts riņķiem / No poļu vai. tulk. J. Osmanis; Maksi. R. Kreice. — R.: Liesma, 1987.—205 Ipp., il.

4803020000—184 84. 4 Pol-44

° M80i(ll)—87 2,7 -M

Content

Ožogovska Hanna Meitene un zēns vai cirka numurs ar četrpadsmit plīts riņķiem

I

II

III

VI

VII

VIII

IX

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI