Velms Alfrēds

Meitene un zirgi

Alfrēds Velms

Meitene un zirgi

.

.

1

Reižu reizēm meitene sapņoja, ka viņa ir AKROBĀTE UZ ZIRGA. Viņa to iztēlojas ’gluži ka dzīvē. Meitene dzirdēja klusumā nošvikstam pātagu un redzēja sēžam amfiteātrī tūkstošiem skatītāju. Tomēr visskaidrāk viņa redzēja brīnu maino zirgu. Zirgam bija sarkani iemaukti ar laužņiem un citas lieliskas ādas zirglietas. Tā bija

balta ķēvīte. Ar trīsošām nāsīm. Un neparasti lielām acīm. Purniņš bija drusku uzrauts . . .

Kad meitene ieslīga sapņos, apkārtējā pasaule pilnīgi izgaisa. Reizēm istabā ienāca māte un šo to pajautāja, taču meitene neko nedzirdēja.

Meitenei bija pavisam trīs brāļi un māsas. Kad viņa pārnāca no skolas, mazie saskrēja meitenei apkārt, un tad viņa ar tiem parotaļājās.

Tomēr vislabprātāk meitene devās lejup uz aploku. Tur bija ķēve Raija. Reizēm ķēve stāvēja otrā malā pie alkšņiem un nemanīja meiteni tuvojamies. Meitene divreiz iesvilpās. Ķēve tūliņ pacēla galvu. Viņa pārstāja plūkt zāli un devās uz aploka vārtu pusi.

Tas bija vecs zirgs.

Zirgs bija radis iet zemu noliektu galvu, tāpēc ka bija gandrīz vai akls un ceļu atrada pēc zāļu stiebru smaržām aplokā. Tomēr citādi ķēve bija vesela. Un pēc dzīvnieka gaitas bija redzams, ka reiz tas .ir bijis stalts zirgs.

Meitenei allaž līdzi bija maizes doniņa. Viņa maizi sadrupināja un, uzlikusi uz plaukstas, sniedza ķēvei. Maizes drupačas ķēve uzošņāja ļoti knaši.

Veco ķēvīti meitene mīlēja vairāk par visu pasaulē. Viņu, protams, mīlēja arī tēvs, tomēr meitene stundām ilgi varēja sēdēt pie aploka un skatīties, ka Raija plūc zāli, ka, sperot soļus, kustas ķēves kaulainās kājas, kamēr lielās nāsis ošņājas pēc. gardākajiem zāļu stiebriem. Viņa vēroja, kā vecā ķēve reizēm paceļ galvu un it kā uzmanīgi lūkojas kaut kur tālumā. Saulē iemirdzējās apses lapa. Tai pašā acumirkli nokrita priedes čiekurs. Tomēr vecā ķēvīte to visu neredzēja. Galvu viņa pacēla tikai ieraduma dēļ. Vecajā zirga bija atplaiksnījušās senas atmiņas. Kādreiz taču Kaija bija dzīvojusi ganāmpulkā. Un visā zirgu barā nevienai citai ķēvei nebija tik asas redzes.

Reizēm meitene pieveda veco ķēvīti pie viena no aploka mietiem un uzrāpās zirgam mugurā.

Ēd vien, Kaija.— Viņa nogūlās atmuguriski tā, ka galva atdusējās zirgam uz krustiem. Rokas meitenei brīvi noslīga lejup. Viņa gulējā, bet ķēve ganīdamās gāja pa aploku. Meitene lūkojās, ka virs viņām augstu debesīs peld mākoņi. Un tad viņa sapņoja par amfiteātri ar tūkstošiem cilvēku. Kaijai bija sarkani iemaukti, zirga nagi bija ieziesti ar melnu apavu smēru . . .

Vecā ķēvīte pie meitenes drīz vien bija pieradusi. Viņa jutās labi meitenes tuvumā. Viņa pazina kleitas smaržu. Tomēr visvairāk ķēvei patika tie brīži, kad meitene ar viņu klusi runājās.

2

Ik vakaru meitene stāvēja mājas priekšā pie trim priedem un gaidīja, kad izdzirdēs motocikla rūkoņu.

Tēt, iemaukti ir uzlikti.

Vīrietis izslēdza motoru un iestūma motociklu tumšajā ratnīcā.— Cik bieži man, Irka, tev jā-saka — tu nedrīksti vest viena zirgu mājās no aploka.

— Viņš taču klausa uz vārda.

Tik un tā, tu nedrīksti vest viena zirgu mājās no aploka. Vai dzert iedevi?

Padzirdīju un uzliku iemauktus.

Katru reizi laikam skanēja vieni un tie paši vārdi.

Viņi iegāja stallī un izveda Raiju pie priedes.

Es varu uzkāpt pati,— sacīja meitene.

Tomēr tēvam patika uzcelt meiteni neapseglotā zirga mugurā.— Un skaties, Irka, ceļu!

Ķēvei viss bija zināms, jo izjāde atkārtojās ik vakaru. Viņa zināja arī ceļu. Un visu, ko meitene sacīs. «Tūlīt, Raija, tūlīt būs abi zilganie akmeņi.» Vai arī klusi piebildīs: «Raija, tagad mēs esam pie bērza saknēm.» Ķēve zināja katru komandu un nojautav kurā brīdī tā atskanēs: viņa taču pa šo ceļu gāja četrdesmit septīto reizi.

Meitene jāja gar lielu četrstūrveida lupīnas lauku. Tomēr ķēve saoda arī daudz citu smaržu. No traktora smiltīs bija iztecējis dīzeļeļlas piliens. Dvašoja vērmeles un jāņuzāles. Ceļmalā vējš bija sapurinājis mazo priedīšu skuju cekulus, un gaisa jautās sūrā sveķu elpa.— Griezies nu pa labi, varēsi rikšot pa taciņu.— Un ari (o vecā ķēvīte jau zināja.

Tovakar notika kaut kas tāds, ko meitene nebija paredzējusi. Kad ķēvīte nonāca pie pļavas

ceļa, viņas gaita pēkšņi mainījās. Ķēvīte ar visu augumu savādi sagriezās, un viņas garais kakls saspringa. Pelēcīgā aste bija sacelta tāpat ka visiem lepniem zirgiem. Šādā pozā Raija paspēra trīs soļus. Pēc tam viņa pagriezās uz pretējo pusi un mēroja divreiz pa septiņiem soļiem. Pēdīgi ķēvīte atkal metas riņķī un vēlreiz paspēra trīs soļus. Pēc tam Raija. noliekusi galvu, brīdi soļoja pa vecam.

Meitene neko nesaprata un pirmajā mirklī nodo māja: zirgs būs iztrūcies. Viņa Raiju klusi mieri nāja. Tomēr ķēvīte joprojām kustējās šai ritmā.

Tēvs, stāvēdams pakalnē pie priedēm, visu bija vērojis.

3

Nākamajā vakarā zirgs uzvedās gluži tāpat. Un atkal tas notika uz pļavas ceļa. Dzīvnieks vispirms pagriezās pa kreisi un tad pa labi.

Tomēr tagad ķēvīte gāja drošāka solī. Viņa vairs neošņaja gaisu un gandrīz vairs nespicēja ausis. Šķita, ka zirgs būtu kļuvis iznesīgāks. Stāja bija lepnāka, un priekškājas cilājas ašāk nekā citkārt.

Kādudien ķēvīte metās rikšos.

Meitene bija pārsteigta par zirga žirgtajiem un sparīgajiem soļiem. Zirgs rikšoja un rikšoja. Un tai paša laikā - meitene to juta veca zirga kustības bija pavisam mierīgas un drošas. Vienīgi kūts pakalnē zirgs atsāka iet soļiem.

Meitene bija ļoti satraukta.— Tēt, zirgs atkal redz. Tēt. tas atkal redz! Viņa jau sen esot to nojautusi.

Jā, Irka, ķēvīte ir gudra,— sacīja tēvs, kas visu bija vērojis.

Nē, tev jāatzīst, ka viņa tagad atguvusi

redzi.

Meitene nošļūca zirgam no muguras, un viņi ieveda zirgu stallī un noņēma tam iemauktus.

Tēt, ķēvīte tagad noteikti redz katru akmeni.

Varbūt patiešām viņa redz drusciņ labāk, sacīja tēvs, zinādams, ka tā nav taisnība.

4

Reizēm ķēvīte rikšoja visu ceļu.

Kad viņa meta līkumu ap bērza saknēm, mei tene sacīja: «Pareizi, Raija!»—vai arī: «Labi, manu zirdziņ!» Ķēvīte juta, ka meitenē kūsā prieks. Tas dzīvnieku iedrošināja. Kādudien ķē vīte laidās auļos. Un atkal turpat pie pļavām.

Pirmajā mirklī meitene ļoti izbijās, jo vel nekad nebija auļojusi zirga mugurā. Viņa manīja, ka saspringst un pamazām atslābst dzīvnieka speci gie muskuļi. Juta, kā lēcienā nodreb zirga kājas. Taču meitenei šķita, ka viņa ir saplūdusi ar zirgu viena veselumā. Irkai kļuva pavisam viegli, un viņa juta, ka bailes pagaist. Viņa redzēja, ka garām aizlido tauriņš. Manīja, kā vējš cilā zirga krēpes, un dzirdēja, cik uzbudinoši pret zemi klaudz pakavi. Taču visvairāk brīnījās tēvs, kurš stāvēja pie priedēm pakalnē.

Tas nav iespējams,— viņš murmināja,— zirgs šajā vecumā . . . Nē. Turklāt dzīvnieks ir tikpat kā akls.

Vīrs zirgu pazina jau daudzus gadus.

Pirmoreiz viņš ieraudzīja Raiju, kad bija vēl zēns. Vēlāk Raija gāja ganāmpulkā kopā ar citām ķēvēm un par viņu nekas vairs nebija dzirdams. Tomēr reizēm virs sēdās uz motocikla un brauca uz zirgu audzētavas aplokiem, lai palūkotos uz ķēvīti. Ik vasaru Raijai līdzās tecēja kumeliņš. Arvien brūnu spalvu. Taču beidzamos gadus ķēve vairs nekļuva grūsna un tāpēc nonāca jauktajā ganāmpulkā. Tajā bija visi vecie zirgi. Kaulainiem un asiem krustiem. Vecie zirgi sildījās pusdienas saulītē un saudzēja savus nagus. Kādudien ieraudzījis jauktajā ganāmpulkā arī Raiju, vīrs ļoti satrūkās.

Šopavasar viņš atkal bija aizbraucis uz zirgu audzētavu. Sākumā viņš īsti neprata uzsākt valodas un brīdi runājās ar vīriem par šo un to. Tomēr pēdīgi ieminējās: «Kā gan klājas Raijai?» Viņš redzēja, ka vīriem šis jautājums nebija pa prātam. «Vai ķēvei kaut kas noticis?»

«Viņa ir akla,» kāds no vīriem sacīja.

« Akla ? »

«Tikpat kā akla, un viņai kļūst arvien sliktāk.»

Un vīri klusēja.

«Mēs turētu zirgu līdz pēdējai dienai, bet tā kā tas tikpat neredz ...» viens no vīriem sacīja.

«Tātad Kaijas vairs nav jauktajā ganāmpulkā?»

«Ne,» sacīja viri, «zirgs vairs nespēj ganīties barā.»

Pēc tam vīrs pastāstīja, kāpēc viņš šoreiz ieradies zirgu audzētavā.

«Es uzceļu stalli,» viņš sacīja. «Pie ezera ir neliels aploks.»

«Saproti, zirgs taču ir akls.»

«Par zirgu es atlīdzināšu.»

«Tev nebūs no viņa nekāda labuma. Dzīvnieks jau tagad ir par apgrūtinājumu.»

«Tieši tāpēc es ņemšu viņu līdzi,» vīrs bija atbildējis. Viņš bija pametis pārējos stāvam un devies pie zirgu audzētavas priekšnieka.

Tagad ķēvīte kāpa pakalnā. Dzīvnieks spraus lāja. Un jātniece sauca, ka viņai neesot bijis bail,— lai gan seja Irkai bija saulrieta sarkanumā.

Vai tiesa, ka ķēvīte bijusi slavens sacīkšu zirgs?

Irka, man nemaz nepatīk, ka tu laid Kaiju a uļos.

Tēv, viņa visu redz. Ikreiz, kad mes esam pie berza saknēm . . .

Tik un tā. Neļauj viņai aulekšot. Kad abi veda ķēvi uz stalli, tēvs teica:— Nē, Irka, sacīkšu zirgs ķēvīte nav bijusi, bet slavenība gan.— Tovakar viņš izstāstīja meitenei visu. ko zinaja par ķēvi. Ari par to, kāds esot iestājies klusums ikreiz, kad Raija iznākusi manēžā. Cilvēki esot snaikstījuši kaklus un čukstus minējuši Rai jas vārdu, viņš stāstīja. Raija esot bijusi dresēts zirgs, varbūt pats labākais, kāds vispār redzēts,— tā viņš stāstīja.

— Vai viņa bija tik slavena?.

— Jā, Irka. Bet tas bija loti sen.

5

Svētdien tēvs veco ķēvi apsegloja.

Parasti viņi jāja līdz Fenhelbergenei. Vai arī gar Stehlinu devās tālāk līdz vietai, kur mežu ielokā paceļas liels dūmenis. Tēvs pazina dažus atomelektrostacijas ļaudis, sevišķi labi — resno vārtsargu. Tomēr vīrs jājot allaž izvēlējās vienu un to pašu ceļu.

Katrreiz, kad tēvs atgriezās, meitene viņam jautāja/vai tagad viņš atzīstot, ka ķēvīte atkal redz.— Tas varētu būt,— viņš sacīja,— jā, viņa patiešam redz nedaudz labāk.

Nē, tu aizvien vēl netici. Es jūtu, ka tu negribi man ticēt.

Kādu vakaru Irka pagrieza zirgu uz cita ceļa. Ķēve gribēja nogriezties uz taciņas, kur parasti laida riksī, bet meitene to vadīja le jup pa kreisi uz stigu.

īrka bija satraukusies. Viņa sevi tirdīja vairākus vakarus, kamēr izšķīrās par šo soli.

Tagad ķēvīte gāja pa svešu ce|u. Un nedroši lika pakavus egļu skujās. Galva viņai bija noliekta gandrīz līdz pašai zemei. Ausis kustējās. Viņa tās spicēja, visu laiku tverdama skaņas.

Raija! Mana labā! Mana labā Raija!— meitene čukstēja. Un klusi bez mitas atkārtoja šos vārdus. Viņa glāstīja zirgam kaklu un plānās krēpes.— Mana nabaga labā Raija,— viņa sacīja.

Meitene pagrieza zirgu un jāja atpakaļ uz lielo tīrumu.

Tēvs visu bija redzējis un nejautāja meitenei ne vārda.

Garajā skolas brīvlaikā nenolija ne lāses. Valdīja tāds karstums kā stepē. Alkšņiem sakalta lapas.

— īrka! lrka!—sauca māte.

Meitene iztrūkās no sava sapņa. Pie aploka stāvēja māte un šķendējās, ka meitene jau pusi dienas gulšņā uz zirga muguras. Turklāt viņa šodien bija apsolījusi parotaļāties ar brālīti un māsiņu.

Tev tikai zirgs vien prātā.

Māt, es pavisam biju piemirsusi.

Protams. Un tas tev aizmirstas katru dienu.

Meitene reizē ar māti kāpa pakalnā. Pie lieveņa stāvēja brālītis un māsiņa ar zilām lāpstiņām un sarkanām smilšu formiņām. Meitene rotaļājās ar mazajiem līdz pašam vakaram. Viņi spēlēja «vecā kus un bērnus» un «pārdevēju un pircējus». Taču

i.i

vakarā Irka paņēma kulīti un, aizskrējusi uz mežu, saplūca zāli.

Rūgtenā meža zāle bija Kaijas mīļākā barība. Irka sabāza to uz nakti redelēs. Tad viņa paņēma iemauktus un pārveda no aploka Raiju.

Meitene gaidīja pie priedēm, kamēr izdzirda motocikla rūkoņu.

— Tēt, iemaukti ir uzlikti.

Šķita, it kā vecā ķēvīte būtu piedzimusi no jauna.

Prātā viņai atausa arvien citi programmas nu mūri, kas reiz bija mācīti cirkā. Ķēve pakāpās trīs soļus atmuguriski un pēc tam spēra trīs soļus uz priekšu. Un precīzi pagriezās lupinās lauka stūros. Reiz ķēve izdarīja pirueti un laidās auļos. Un, it nemaz neizbiedējusi meiteni, saslējās pakaļkājās un pagriezās pa kreisi.— Labi, Raija! Labi, manu zirdziņ!—Ķēvīte pēdīgi demonstrēja pilnu pirueti un aulekšoja tālāk.

Tomēr zirgs izpildīja šos programmas numurus tikai tad, kad tam mugurā sēdēja meitene.

Sākumā tēvu bieži māca bailes, taču tagad viņš zirgam uzticējās. Zirgs lieliski atcerējās veco dre suru. Tēvs bija vairākas reizes novērojis, ka ķēve sevišķi apdomīgi spēra soļus tad. ja mugura tai sēdēja meitene.

Reizēm Irka paņēma apavu krēmu un lupatu un, apsēdusies pie aploka, spodrināja Kaijai iemauk tus.

Vai ari viņa soļoja līdzās ķēvītei, kad tā plūca zaļi, un klusi ar to runājās.

— Man dabas mācībā atkal ir divnieks,- mei tene stāstīja.— Tici man, es zināju visu, visu, tikai neuzrakstīju . . .

Vecajai ķēvītei bija patīkami, ka meitene soļo blakus un runājas. Vai ari pin krēpes sīkās bizītēs. Bizītes viņa samitrināja. No rīta pirms došanās uz skolu viņa tās atraisīja un izsukāja. Raijas krēpes tagad bija vijīgas un skaistas.

Viņiem bija jauns runcis, kuru sauca par Gari baidīju. Tas čāpoja meitenei nopakaļ, kad viņa gāja uz aploku. Tas čāpoja viņai nopakaļ arī uz zirgu stalli. Reizēm tas nogulēja pie ķēves steliņģī visu nakti.

Runcis bija melnummelns, vienīgi divām ķepiņām bija balti zābaciņi.

Tovakar runcis iemācījās ķert peles. Lauka peles bija izvagojušas pakalnē simtiem alu, un ik dienas peļu kļuva arvien vairāk. Vesels bruņu peļu karaspēks. Runcis Garibaldijs iemācījās stundām ilgi tupēt pie šauras peļu alas.

Tomēr, tikko parādījās Irka ar zirgu, viņš peļo šanu pārtrauca un tecēja nopakaļ uz steliņģi.

Reizēm pakalnā uzkāpa kaimiņiene Helēne Cim mermane. Viņa atnesa vecu izkapts asmeni. Vai arī grābekli, kas tagad viņai vairs nebija vajadzīgs. Reiz viņa bija atradusi bēniņos kādu greznu ķēdīti, ko piekarina! zirga iemauktiem. Vecā sieva ber

t<;

zēja ķēdīti priekšautā, līdz misiņš atguva spožumu.— Ja, tāda ir dzīve,— viņa sacīja.

Un meitene sauca viņai nopakaļ:— Liels paldies, Cimmermaņa kundze!

Šādi aizritēja vasara.

6

Rudenī mājai pāri lidoja mežazosis. Un kādu rītu zemi sedza plāna sniega kārtiņa.

Tēvs apsegloja veco ķēvi.

— Tēt, es ņemtu jaunos seglus.

Arī tēvs domāja, ka jaunie segli apsnigušajā ainavā izskatīsies glīti.

— Labi, Irka, atnes jaunos.

Seglu sega bija no melna filca — ar zilu maliņu.

— Vai tu jāsi uz Fenhelbergeni?

Tēvs pamāja.— Varbūt es sastapšu resno Mel leru.

— Bet gārņi jau ir aizlidojuši.

— Nekas. Atomelektrostacijas Mellers arī ziemu aizstaigā uz Fenhelbergeni.

Meitene palika pie priedēm un vērās nopakaļ jājējam. «Ar jaunajiem segliem Kaija izskatās labi,» meitene nodomāja.

Kad tēvs atgriezās, meitene izskrēja pretī un ieķērās viņam rokā. Taču tēvs klusēja un izturējās ļoti dīvaini.

Vai tu biji Fenhelbergene?

— Jā, Irka.

— Vai gārņi ir aizlidojuši?

— Jā, tie ir aizlidojuši.

— Vai resno Melleru nesastapi?

— Sastapu gan.

Padomā, un ziemu viņš iet uz Fenhelbergeni!

Viņš katru nedēļu apskata gārņu ligzdošanas vietu.

— Gārņi viņam patīk.

— Jā, Irka.

Tēvs noņēma seglus un ienesa stallī.

— Tēt, vai Raijai kaut kas atgadījies?

— Nē, kas gan varētu atgadīties!

Tomēr kaut kas bija noticis, meitene to manīja. Tēvs vēlreiz iegāja stallī un nopētīja ķēvi. Meitene gribēja ienest seglus istabā.— Nē, lai tie vēl brīdi pastāv mugurā, redzi, ķēvīte ir sasvīdusi.

— Bet viņa taču vēl nekad nav svīdusi, tēt.

Viņi bija sagatavojuši stalli ziemai. Ziemeļu

pusē pie sienas bija samesti silti zirgu mēsli. Visa staļļaugša bi ja piebāzta ar sienu un atāla pļāvumu.

Ar Raiju tomēr kaut kas bija noticis.

Kad Irka vakarā jāja ap tīrumu, ķeve vairs nelēkšoja. Viņa laida lēnā riksī, reizēm noliekusi galvu līdz pašai zemei.

— Es viņai ar nolūku neļauju aulekšot,— meitene sacīja.

Tas ir labi, atteica tēvs.

Tomēr abi zināja, ka ķēvei kaut kas atgadījies.

Liec taču viņu beidzot mierā,— sacīja māte, zirgs ir vecs.

IH

Bet ķēve vel nekad nebija tik labi barota. Sāni viņai bija apvēlusies.

Reiz pienāca klāt Helene Cimmermane. Kamēr viņi stāvēja pie ķēves un runājās, vecā sieva ātri iebāza roku priekšauta kabatā un kaut ko iebēra silē.— Kas tur ir, Cimmermaņa kundze?— Tur bija septiņdesmit divas žāvētas kadiķu ogas. Pats svarīgākais, lai būtu tieši septiņdesmit divas ogas, sacīja Helēne Cimmermane.

Tēvs purināja galvu un smējās. Tomēr viņam bija patīkami, ka Raija kārīgi ošņā silē, meklēdama kadiķu ogas.

Laiks ritēja. Sniegs kādudien nokusa.

It nekas nemainījās.

Viņi ielika Raijai redelēs pāris sauju sausā atāla, vecā ķēvīte to apēda līdz pēdējam stiebri ņam. Tomēr tagad, kad Irka jāja ap lielo četrstū raino tīrumu, ķēve gāja solī.

Reiz tēvs pamanīja, ka meitene raud.

Nekas nav mainījies, Irka. Tā bija skaista vasara, bet tagad ķēvīte ir kļuvusi veca,—viņš sacīja.

Irka vairs nesēdās ķēvītei mugurā. Meitene tagad katru pēcpusdienu apveda Raiju apkārt lielajam tīrumam.

Un, kad atgriezās tēvs, viņi ierīvēja Raijas muskuļus ar siltu etiķi. Vai tu, Irka, esi ievēro jusi, cik sudrabainas ir kļuvušas Raijas krēpes? jautāja tēvs.—Tieši tāpat krēpes mirdzēja, kad viņa bija jauna.— Un viņi mierināja sevi, ka viss ir atkarīgs tikai no laika apstākļiem. Ķēvīte esot

kļuvusi drusciņ stīva, tomēr tas drīz paries,— tā viņi sacīja viens otram.

Sniga tolaik gandrīz katru dienu.

Helē'ne Cimmermane atnesa kamanu zvārgulīti. — Paldies, Cimmermaņa kundze!

Jā, tāda ir dzīve,— sacīja vecā kaimiņiene. Mugurā viņai bija gars aitādas kažoks.

Paldies, paldies, Cimmermaņa kundze!

Taču kur viņi varēja likt šo kamanu zvārgulīti?

7

Kādudien ieradās resnais Mellers. Pilnīgi negai dīti. Pavisam piepeši viņš stāvēja uz istabas sliek šņa. Svētdienā. Sniegs krita tik smagām pārslām, ka nebija saskatāms pat tuvējais mežiņš. Resnais Mellers noslaucīja no sejas sniegu un pasmīnēja. Viņš esot bijis Fenhelbergcnē, Mellers stāstīja.

Virs tūļīgi ienāca istabā. Šoruden visi gārņi, viņš stāstīja, un tas esot pats lielākais brīnums, šoruden tie pirmo reizi esot . . . No lielajiem zāba kiem kusa sniegs, istaba smaržoja pēc tabakas un priežu meža. Māte atnesa karstu ūdeni, lai pagatavotu groku.

Mellers ciemojās divas stundas. Un viņa valoda griezās tikai ap zivju gārņiem. Viņš bija tik resns un smagnējs savos lielajos svārkos. Uz kāpnītēm Mellers pagriezās atpakaļ.— Vai ķēvei kaut kas noticis?—Tik sen neesot to redzējis.

Noticis?— parjautaja tovs. Ja, ķcvei kaut kas kait.

Viņi devās uz stalli.

Tēvs izveda Raiju sniegā. Nu jau ir drusciņ labāk, viņš sacīja,— mēs ierīvējam lopiņu ar siltu etiķi. Resnais Mellers sastindzis ka akmens stāvēja pie priežu stumbriem.

Ak ne, Irka, viņai klājas jau krietni labāk,— sacīja tēvs. Viņš bija dusmīgs, ka resnais vārtsargs nebilst par ķēvi ne vārda.

Un maijā tu viņu atvedi no zirgu audzētavas.

— Ja, maija,— atteica tēvs. Pats redzi, ka Raija pa šo laiku ir nobarojusies.

Ķēve šajā vecumā . . . sacīja resnais Mol

Kas tas par vecumu! Ķēvei ir krietna tiesa arābu šķirnes zirga asiņu, sacīja tēvs. Un īsts arābu šķirnes zirgs tas varot nodzīvot vairāk nekā trīsdesmit gadu.

Mjā,— sacīja resnais Mellers, izņemdams sarkanīgās rokas no svārku kabatām. Un tad, vēlreiz noteicis «mjā», abiem padeva atvadām roku. Tomēr, paspēris dažus soļus, viņš apstājas.

- Ķēvei būs kumeļš, Mellers teica.

Abi nolūkojās viņam pakaļ. Un stāvēja, kamēr viņš nozuda aiz krītošā sniega aizkara. Tikai lad abi apjauta, ko viņš bija pateicis.

Muļķības, teica tēvs. Resnais Mellers kļūst dīvains. Ak, šis atomelektrostacijas Mellers, viņš doma: ja visu mūžu turējis rokās grožus,

')>

tad . . .— Par zirgiem resnajam Melleram neesot nekādas sajēgas.

Tomēr tagad tēvs stallī iegriezās biežāk. Ķēvi viņi vairs neierīvēja ar atšķaidītu etiķi.

Vai tu, tēv, arī domā, ka Raijai biīs kumeļš?

Nē, Irka,— sacīja tēvs, tas nekādi nav iespējams.

Kādudien tēvs aizbrauca uz zirgu audzētavu. Traktori bija izvandījuši sniegu, un ar motociklu bija grūti tikt cauri sniega vāliem. Tēvs runājās ar vīriem ļoti ilgi.

Motocikla rūkoņa atskanēja tikai tad, kad jau krēsloja.

Nu stāsti taču, tev,— ko viņi tev sacīja?

Bet tēvs staigāja pa'istabu šurpu turpu un smēķēja cigareti.

Tātad tā ir patiesība?

Jā,— sacīja tēvs,— galu galā tā varētu būt patiesība.

Apsēdies viņš stāstīja, ka vīri sākumā esot par viņu tikai smīnējuši. Bet tad kļuvuši domīgāki un nopietni apspriedušies. Nē, viņi pēdīgi bija sacījuši, pavisam neiespējami tas nebūtu.

Ne, patiesi, tas nebutu pavisam neiespējami.

8

Naktis ziemā. Meža ezeros krakšķēja ledus. Reizēm sacēlās vējš un viņi varēja dzirdēt, kā mājas priekša čīkst priežu stumbri. Šķita, ka trīs vecās priedes visu nakti sarunātos.

lrka šajā atomelektrostacijas apkaimē bija vienīga skolniece, un līdz skolai bija garš ceļš. Sniega stumjamā mašīna apledojušo sniegu bija notīrījusi, un lrka brauca uz skolu ar divriteni kā pa asfal tētu ielu. Viņai patika ceļš, kas veda uz skolu. Zem pļavas tilta vai rokas garuma nokarājās lāstekas. Meža malā tagad ziemā — ziedēja lazdas . . .

Atgriezusies no skolas, lrka vispirms iegāja stallī. Meitene izmaisīja barību un salika redelēs sienu. Ar ķerru viņa saveda steliņģī svaigas zāģu skaidas. Kad arī tas bija padarīts, meitene sacīja:— Kāju, Raija!— Ķēve paklausīgi pacēla kāju. Un lrka izkasīja ar āķi nagu rievas, kaut arī tēvs tīrīja ķēvītei nagus katru rītu.

Kad lrka steliņģī ir viena, viņa nokļūst iztēles varā. Tr dzirdams, kā vējš rausta jumta papi. lrka sēd uz akmens siles Raijai pie pašas galvas un šūpo kājas. Meitene laiž pirkstus caur krēpēm uz zirga pieres, kamēr dzīvnieks kapātajā barībā meklē auzu graudus,— taču šie glāsti Raiju nemaz netraucē. Bet lrka var iztēloties, ka laukā ar jumta papi rotaļājas vējš un ka stallī ir jau piedzimis kumeliņš . . .

Reiz tēvs, ienesis pilnu spaini ar ūdeni, noslēpumaini teica:— Panāc, lrka, šai pusē! Arī runcis Garibaldijs bija iespraucies līdzi stallī.— Nekas jau nav, lrka, piegriez vienīgi uzmanību Raijas stāvam,— sacīja tēvs. Un pēdīgi pasniedza ķēvei spaini ar ūdeni.

Nekādu pārmaiņu.

Viņi vienīgi dzirdēja, cik kari Raija sūc ūdeni.

Nogaidi drusciņ.

Tomēr joprojām nekas nenotika.

— Re!— meitene pēkšņi iesaucās.

— Ja, Irka, vai tu esi to pamanījusi?

Viņi redzēja, kā noviļņo Raijas augums. Četri grūdieni. Varbūt arī pieci. Abi skaidri redzēja, ka dažus mirkļus izspiežas Raijas vēders.

— Vai tas bija kumeliņš?

— Jā, Irka, tas bija kumeliņš.

Reizēm viņi bija novērojuši, kā ķēvīte, stāvēdama pie siles, pieklust un pagriež galvu atpakaļ. Un sapņaini veras iesānis; viņi redzēja, ka zirgam mazliet dreb vienīgi nāšu maliņas.

Are, Irka, tieši tāpat Raija agrāk stāvēja aplokā, zīdīdama savu brūno kumeliņu.

Par kumeliņu abi varēja tērzēt stundām ilgi.

— Varbūt Raijai bus ķēvīte, vai ne?

— Vai arī ērzelēns,— sacīja meitene.

Protams, ka ērzelēns. Tomēr, iespējams, labāk, ja būtu ķēvīte.

Viņi minēja gan vienādi, gan otrādi.

To es skaidri atceros, Irka: ikvienam Raijas kumeliņam pakaļkaja bija balta.— Bija jau satum sis, bet viņi vēl arvien stāvēja steliņģī.

Irka bija piesējusi kamanu zvārgulīti pie iemauktiem; kad viņa ķēvi veda pastaigā apkārt tīrumam, likās — kāds brauc ar kamaniņām un skan zvārgulītis.

Reiz tēvs vēlu vakarā lasīja grāmatu. Bija pienākusi jau pusnakts, bet viņš sēdēja mazajā augšistabiņā un gribēja pabeigt noveli.

Kāpņu telpā kāds rosījās.

Irka.

— Tēt, viņa noteikti saaukstēsies.

Ko? Kas saaukstēsies?

— Mums jāaiziet pie Helēnes Cimmermanes un jāaizņemas siens.

— Kā tā?

— Raija guļ tikai uz zāģu skaidām.

— Nieki!

Tēt, termometrs rāda divdesmit astoņus grā dus, es nupat paskatījos.

Ja tu beidzot neliksies gultā ... es patiešām uz tevi sadusmošos, Irka.

Pavasarī tēvs Raijas stalli bija cēlis pats savām rokām. Kūtsaugša bija noblietēta ar biezu māla kārtu. Turklāt tagad to klāja siens.

Tomēr vēlāk arī tēvs nespēja iemigt. «No durvīm, aukstums varbūt velk no durvīm,» viņš do māja.

Tēvs piecēlās un devās uz stalli. Un līdzi viņam čāpoja runcis Garibaldijs. Raija gulēja. Ķēve pacēla galvu un pavisam klusi iezviedzās.— Nekas, nekas. Es varētu dabūt no Helēnes Cimmermanes drusciņ salmu,— viņš sacīja.

Stallī bija tikai steliņģis un aizgaldiņš barībai. Aukstuma nejuta nemaz.

Vīrs paplikšķināja Raijai pa kaklu un noglās tīja krēpes. Bija zvaigžņota nakts.

Februāri iestājās četras siltas dienas. Tās bija tik rāmas un siltas, ka gar staļļa sienu naski rāpoja mušas. Atlidojis bija ari kāds drosmīgs strazds. Tomēr ziema bija vēlējusi tikai šo īso atelpas brīdi. Piektajā dienā uznāca negaiss ar vēja brāzmām un sniegu. Ceļi bija aizputināti. Nakti vētra plosījās tik mežonīgi, ka nolauza vienu no lielajiem priedes zariem.

9

Pirmie saslima mazie. Taču drīz vien tās pašas sāpes un auksti drebuļi sagrāba arī māti. Viņa iegula ar karsoni. Kādu dienu «Honkongas gripa» pieveica arī tēvu. Viņi nespēja pretoties; slimoja viss ciems. Diagnoze allaž bija viena: tā esot «Honkongas gripa».

Labi gan, ka īrka bija jau liela meitene.

Viņa vārīja nūdeļu zupu. Gatavoja ceriņu tēju. No Helēnes Cimmermanes pārnesa pienu. Un rūpējās par Kaiju.

Ap pusdienlaiku meitene atrada pie kāpnītēm Garibaldiju. Kaķis pusdzīvs gulēja sniegā. Viena auss bija stipri sakosta, un kreisajai pakaļķepai trūka naga. Garibaldijs visā apkārtnē bija pats jaunākais runcis un tikai šopavasar bija piedalījies savā pirmajā kautiņā, frka bija ienesusi runci tēva istaba, tur viņš nekustīgs gulēja uz lupatu segas.

Es skaidri zinu, ka viņu apstrādājis resnais runcis no atomelektrostacijas apkaimes,— sacīja tēvs. Irka, vai āra vēl arvien puteņo?

Pus un pūš sniegu, sacīja meitene,— bet man tas nemaz nekaitē.

Vakarpusē Irka dzirdēja, ka tēvs karsonī runā:— Sitais resnais runcis, šitais baložu ķērājs . . .— Tēvs sapņos redzēja, ka ir pavasaris un ka viņš no kaimiņienes aizņēmies vecus slazdus. Un arī izmakšķerējis baltu zivtiņu. Tas bija lejā — pie plūškoku dzīvžoga, tur viņš balto zivtiņu gribēja saudzīgi ielikt lamatās, taču vecie slazdi . . .

— Tēv, Kaijai kaut kas kait.

— Raijai?

Viņa ir tik nemierīga. Varbūt ari būs dabūjusi gripu.

Gripu? Es nekad neesmu dzirdējis, ka zirgi . . .

Kaija ir tik dīvaina. Visu laiku dīdās.

Paskatīsimies, Irka! Bet tagad liecies beidzot gulta,— teica tēvs.

Taciņu, kas veda uz stalli, vējš naktī atkal bija piedzinis ar sniegu.

Zābaki grima kupenās. Aukstais vējš šļāca ūdenslāses pāri liela spaiņa malām. «Pa nakti vajadzētu palūkot, ko dara Kaija,» meitene domāja.

Pie durvīm viņa ar zābaku aizstūma prom sapūstos sniega vālus. Lai atvērtu stalli, Irkai nācās

saņemt visus spēkus, tāpēc ka vējš tūlīt šāvās spraugā, it kā gribēdams izraut durvis viņai no rokām. Tikai tad, kad tās aiz muguras bija aizvēru šās, varēja saredzēt, ka zāģu skaidās kaut kas guļ. Iekšā bija tumšs, jo sniegs lipināja ciet loga rūtis, neļaudams iespīdēt gaismai.

Steliņģa vidū gulēja brūns kumeliņš.

Meitene ilgi priecīgā noskaņā bija gaidījusi šo dienu, taču tagad viņa stāvēja un neiedrošinājās paspert ne soli. Viņa juta, ka uztraucas arvien vairāk. Meitene stāvēja un nenolaida no kumeliņa ne acu.

Pēdīgi viņa tomēr nolika ūdens spaini zemē un iegāja steliņģī.

Viss bija citādi, nekā Irka bija cerējusi. Kumeliņam bija stipri izliekta piere. Tas bija dīvains skats, cik pārgudri kumeliņa acis caur lielo pieri vērās pasaule. Viena pakaļkāja kumeliņam bija balta, to Irka redzēja.

Meitenē neiedrošinājās pieskarties spīdīgajām krēpēm, lai gan labprāt tās būtu noglāstījusi. Viņa redzēja, kā elpojot kustas kumeliņa melnās nāsis. Meitene būtu gribējusi satvert rokā arī vienu no mazajam kājelēm. Tomēr viņa to neuzdrošinājās.

Irka piesardzīgi piecēlās un atgāja malā.

Kad meitene bija pie durvīm, kumeliņš ie zviedzās.

Un līkai bija brīnums, ka mazulim ir tik zema balss.

Kas par kumeļu?— murmināja tēvs.— Vai tu resno runci neesi redzējusi?— Irkai ilgi nācās kratīt tēvu aiz pleca, līdz viņš atjēdzas.

Kumeļš taču ir dzīvs!— meitene sauca.— Jā, viņš ir dzīvs! •*>

— Viņš ir dzīvs?

Tēvam ļodzījās kājas. Viņš bija uzģērbis smago mēteli.

— Un ķēve? Ka ir ar ķēvi?

Es nekad nebūtu ticējusi, ka kumeļam var būt tik liela piere.

— Vai ķēvei ir slikti?

— Un krēpes, tēt, krēpes ir melnas kā krauklim, un kreisā pakaļkāja . . .

Kad viņi bija uz kāpnēm, no istabas iznāca māte. Slima un sagurusi viņa jautāja, kas tad īsti esot noticis.

Kumeliņš!— abi atsaucās.— Raijai ir kumeliņš.

10

Dodoties uz stalli, viņi vēl nezināja, ka diena būs tik smaga. Meitene runāja, un tēvs māja ar galvu. Viņš sagrīļojās un pieturējās meitai pie rokas. Nekas, Irka, sniegs tikai apžilbināja acis.

Abi iegāja stallī. Tēvs paplikšķināja Raijas kaulaino skaustu.

Un piere — vai tā, tēt, nav par lielu?

:n

— Ne, tā ir jābūt, Irka. Tas taču ir ērzelēns,— sacīja tēvs.

Kumeliņš bija nācis pasaulē pirms pusnakts. Viņš bija pilnīgi sauss. «Dīvaini, ka ķēvei katrreiz ir brūns kumeliņš,» domāja vīrs. «Un katrreiz ar baltu pakaļkāju.»

Slimība tēvu bija novārdzinājusi, un viņš maz runāja, taču prieks par kumeliņu viņam bija jo liels. Viņš redzēja, ka pieres virspuse ir stipri izliekta. Un bija pamanījis arī uzrauto purniņu. Nāsis kumeļam bija lielas un četrstūrainas. Viņš noskatījās, cik jūtīgi šīs lielās nāsis trīsēja.

Tagad meitene vairs nekautrējās, viņa nometās ceļos un glāstīja kumeļa kājas un krēpes, kuras bija kā no zīda. Pēc tam viņa' noskūpstīja melnās nāsis.

Te tēvam iešāvās prāta, ka visapkārt būtu jāpakaisa siens.

Mēs kumeliņu paturēsim uz visiem laikiem, vai ne, tet? Saki, ka mēs to paturēsim!

Tad viņi steigšus vien brida prom pa dziļo sniegu. Grīļodamies un atbalstīdamies viens pret otru, viņi stāstīja par savu laimi kaimiņienei.— Jā, iedomājieties, Cimmermanes kundze, kumeliņš atskrēja daudz agrāk, nekā bijām gaidījuši.

Un kaimiņiene, piespiedusi rokas pie krūtīm, šūpoja balto galvu.— Tas nevar būt! Lai gan tāda tomēr ir dzīve!

Pēc tam abi atkal steidzās augšup kalnā ar lielam salmu ķīpām uz muguras.

Raija viņus izbrīnīja. Ķēve nemitīgi stāvēja pie redelēm, ēda sienu un ne reizi nepiegāja pie kumeliņa.

— Viņš pats nostāsies pie tesmeņa, tēt! Redzēsi, viņš nostāsies pats.

Noteikti,— sacīja tēvs,— vai tu domā, ka viņš . ..

Tomēr pienāca brīdis, kad abiem aizrāvās elpa. Kumeliņš, atbalstījies uz priekškājām, brīdi pavilcinājās un piepeši atradās stāvus.

Viņš grīļojās. Un kājas viņam bija garas kā alnim.

11

Kumeliņš paspēra divus mazus solīšus uz ķēves pusi, tomēr Raija uzreiz kļuva nemierīga. Un, kad kumeliņš gribēja pieiet tuvāk, ķēve tūlīt atvirzījās.

Apaušus, Irka, dod ātri apaušus!— Viņi uz lika ķēvei apaušus.— Un arī ķēdi, Irka! Tēvs piesēja Raiju pie siles riņķa.— Mierīgi, Raija! Tagad esi pavisam mierīga!—viņš sacīja.

Nakti kumeliņš jau daudz reižu bija tuvojies savai mātei — un vienmēr veltīgi. Tagad viņš to vairs nevēlējās.

Abi mierināja veco ķēvīti un centās to pārlieci nāt. IJn patiešam kumeliņš sāka taustīties Raijai zem vedera. Diemžēl viņš meklēja vienīgi galvas

•< , 33

pusē.— Nekas, netraucē viņu, Irka! tēvs sacīja. Viņi redzēja, ka ķēve trīs.

Kad kumeliņš bija atradis tesmeni, ķēve iezviedzās. Tai pašā mirklī viņa atgrūda kumeliņu ar pakaļkājām.

Ērzelēns sagrīļojās un kā apdullis palika nekustīgi stāvam. Pēdīgi viņš atkal apgulās salmos.

12

Kumeliņš bija iemidzis. Abi redzēja, kā elpojot cilājas tā brūnie sāni.

—-Tēt, vai viņš tagad mirs? Saki, vai viņš tagad . . .

Vīrs redzēja, ka tesmenis ķēvītei ir pietūcis.

— Saki, tēt,— vai viņš tagad nomirs?

Vai nakti ir bijuši traktori ar sniega arklu?

— Nē, to vēl arvien nav bijis.

Viņi ddmāja un vēroja kumeliņu.

— Ja varētu atsaukt veterināru . . .— ieminējās tēvs.

Es aizbraukšu viņam pakaļ ar slēpēm, meitene sacīja.

— Nē, to ne, Irka. Ka tad veterinārs tiks līdz šim nostūrim?

Un viņi domāja atkal.

Tu varētu atnest bļodiņu ar aukstu ūdeni,— tēvs sacīja.

Meitene atgriezās ar bļodiņu un drānas gabalu.

Tomēr ķeve nelaida tēvu pie tesmeņa.

— Es dabūšu pienu no Helēnes Cimmermanes.

Nē,— sacīja tēvs,— sākumā kumeliņam

nepieciešams ķeves piens.

Diena stallī ievilkās garumā. Tēvu kratīja drudzis, aiz piepūles viņam lija sviedri. Ik reizi, kad viņš pielika mitro drānu pie karstā tesmeņa, ķēvīte skaļi iezviedzās. Viņa kāpās atpakaļ, cenzdamās izraut galvu no apaušiem.— Varbūt tesmenis būtu jāierīvē ar kausētiem taukiem. Irka, aizskrien pēc šķīvīša ar taukiem! Tomēr neveicās arī ar taukiem. Līdzko tēvs pastiepa roku uz tesmeņa pusi, ķēvīte sāka dīžāties un no visa spēka raustīja ķēdi.

Kumeliņš nomirs,— sacīja meitene.

Reizēm mazulis pacēla galvu, acīm meklēdams ķēvi. Un tad gulēja atkal.

Ķēvei vispirms jānomierinās,— teica tēvs.

Viņi samaisīja barību. Tēvs sacīja, ka vel nekas neesot zaudēts. «Cik dīvaini,» virs klusībā domāja, «kaut arī ķēve tikpat kā neredz, tomēr tūlīt atraujas, tiklīdz es gribu pieskarties tesmenim. Jānovērš uzmanība, bet vispirms ķevei jānomierinās.»

Viņi gaidīja pusstundu.

Tu varētu pacelt Kaijas priekškāju. Izliecies, it ka tu tīrītu viņai nagu starpas,— sacīja tēvs.

Un ķeve patiešām vairs nepievērsa Irkas tēvam uzmanību. Viņš varēja uzziest tesmenim taukus.

Uzmanies, Irka! Liec ātri kāju zemē!— Bet ieziestais tesmenis jau tumši spīdēja, to viņi redzēja.

Veco ķēvīti viņi nomierināja. Pēc tam tēvs pavēdināja ar roku gar tesmeni. Un viņi redze ja. ka ķevite jut atvieglojumu. Virs vedināja arvien straujāk pie paša tesmeņa. Ķēvītē stāvēja mierīgi, it ka ieklausīdamas sevī. Kad tēvs vēlreiz pielika pie tesmeņa taukus, ķēvīte* nepakustējās.— Lu pa tu, Irka, ātri dod lupatu!— Un ari tagad ķēvīte stāvēja mierā.

Pagāja krietns laiks. Piepeši no pupa izšāvās piena strūkliņa. Pavisam smalcina. Toties piens tecēja nemitīgi.—Kumeliņu, Irka! Ved ātri šurp kumeliņu!

Kumeliņš bija bez spēka un vairs negribēja doties pie ķēves. Tēvs to pacēla un piespieda purniņu ar melnajām nāsīm pie pupa. Ķēve vēl arvien stāvēja, un piens viņai tagad tecēja no abiem pupiem.

Tēvu bija novārdzinājusi slimība. Bet kumeliņš bija par nespēcīgu, lai nostāvētu uz kājām.— Tagad svarīga ir katra pilīte,— Irkas tēvs runājās pats ar sevi. Tomēr ilgāk viņš nespēja noturēt kumeliņu rokās, tāpēc nolika atpakaļ salmos.

— Mazliet tomēr viņš padzērās.

Jā, mazliet viņš padzeras, sacīja tēvs. Viņš gribēja vēlreiz piecelt kumeliņu pie tesmeņa, tomēr tas viņam neizdevās.

Abi brīdi pagaidīja un mēģināja atkal. Jā, var būt erzelēns pats meklēs tesmeni, ja viņi to pacels? Tomēr viss bija veltīgi. Paguruši viņi nolika ku meļu zemē.

Paskat, cik Kaija ir prātīga!

Jā, viņa ir tik prātīga.

Tas notika pēcpusdienā. Tēvs skatījās, kā Irka glāsta kumeļa mazos nadziņus. Kumeļa spalvas lipa pie rokām. «Tagad vairs nav nekādas nozīmes,» domāja vīrs, «viņš ir pārāk novārdzis. Jā, nāsis ir brīnišķīgas. Gluži vai caurspīdīgas, lielas un četrstūrainas tādas ir tikai arābu auļotājam. Tomēr tagad vairs nav nekādu izredžu.» Tā viņš domāja.

Glābiņš nāca pavisam dīvaini. Viņi vairs to nemaz nebija gaidījuši.

Viņi bija atlaiduši ķēvi no ķēdes un noņēmuši tai apaušus. Ak, Raija, ja tu zinātu! Raija pēkšņi piegāja pie kumeliņa un to apošņāja. Pēc tam devās pie siles, tomēr drīz vien atkal atgriezās pie mazuļa un apošņāja to no jauna. Tad ķēvīte negaidīti nogūlās salmos.

IrkaS tēvs nevilcinājās ne mirkli. Pacēlis kumeliņu, viņš pienesa to pie ķēves. Kad tēvs piespieda kumeļa purniņu pie tesmeņa, Raija gulēja pāvi sam mierīgi.

Tēv, viņš dzer! Viņš dzer!

Kumeļš satvēra otru pupu un tagad kļuva dzīvīgāks. Šķita, ka ik mirkli kumeliņa spēki pieaug. Viņš dzēra un dzēra. Un, kaut arī bija padzēris tomēr dzēra atkal. Tēvs paņēma kumeliņu rokas un aiznesa prom no ķēves.

Viņi vel nespeja pa īstam noticēt. Abi glāstīja ķēvi un atkal piegāja pie kumeliņa.

— Irka, ja mēs pastāstīsim to resnajam Melle-ram, viņš neparko neticēs,— sacīja tēvs.

— Tomēr mēs esam to piedzīvojuši,— sacīja meitene.

— Jā, Irka, mēs esam to piedzīvojuši.

Vēlāk Raija stāvēja pie redelēm, bet kumeliņš gulēja un dziji elpoja.— Vai redzi, Irka, kādas viņam ir skropstas? Tikai retam zirgam ir tādas skropstas.— Abi stāvēja pie gulošā kumeliņa, un tēvs vērsa meitenes uzmanību uz šīm pazīmēm.

— Tēt, apsoli, ka mēs viņu paturēsim uz visiem laikiem,— sacīja meitene.

Vīrs kaut ko gribēja sacīt, tomēr pārdomāja.

— Tēt, saki, lūdzu: mēs viņu paturēsim.

— Labi, Irka, mēs viņu paturēsim.

— Goda vārds?

— Es to apsolu, Irka.

13

Likās, it kā ziema to vien būtu gaidījusi, līdz piedzims kumeliņš. Nākamajā dienā iestājās pavasaris.

Vispirms atbrauca divi traktori ar sniega arklu. Uz visam pusēm pašķīda sacietējušās sniega kupenas. Bet pusdienlaikā pašķīrās mākoņi un pie sniega vālu kausēšanas ķērās saule. Un dīvaini: arī «Honkongas gripa» bija pārvarēta. Cilvēki iznāca

māju priekšā un vēroja, kāds ir laiks. Viņi nevarēja uzreiz aptvert, ka notikušas pārmaiņas.

Vienigi Garibaldijam — tam gan nācās nogulēt septiņas dienas mīksti izklātā migā. Vēlāk viņš uz trim ķepām kliboja lejup pa kāpnēm.

Meiteni un brūno kumeliņu no pirmās dienas saistīja cieša draudzība. Tikko Irka ienāca stallī, kumeliņš jau bija pie durvīm. Un neatgāja no meitenes vairs ne soli. Viņam patika saķert Irkas jakas stūri un pēc tam zīžjāt. Tāpat notika, ja meitene pastiepa uz viņa pusi roku. Arī to viņš sūca un košļāja. Tomēr sāpēt nesāpēja. Kumeliņš bija ari paradis uzlikt meitenei uz pleca galvu. Tagad meitene varēja ar ērzelēnu runāties, glāsti dama viņa kaklu un melnās krēpes. Meitenei bija daudz, ko stāstīt, jo visa kumeliņa pasaule bija vienīgi šis steliņģis. Ak. Cigulīt,— sacīja mei tene,— tu nemaz nevari iedomāties, cik skaisti ir aploka alksnājā!

Tā jau nebija, ka Irka aklo ķēvīti tagad būtu atstājusi novārtā. Ik dienas viņa sukāja Raiju ar skrāpi. Un tīrīja ķēvītei arī nagus. Un samaisīja barību, kad tēva nebija mājās. Tomēr pie siles viņa vairs neuzkavējās . ka to bija darījusi agrāk. Varbūt ķēve to nemaz neņoma ļaunā, jo viņai taču bija kumeliņš. Kumeliņš arvien bikstīja purniņu tesmenī, lai sagaidītu siltā piena strūkliņu. Iespējams, ka vecajai ķēvei tomēr būtu bijis pa prātam, ja meitene kādu reizi būtu apstājusies un parunāju sies ari ar viņu.

Reiz pāri mājai lidoja mežazosu kāsis. Abi, padzirdējuši zosu klaigas, bija izskrējuši ārā. No ielejas ezera šurp lidoja vēl viens kāsis. Viņi redzēja, ka tajā bija ap četrdesmit mežazosu. Viņi dzirdēja, kā tās virs viņu galvām sasaucās un no otra bara atskanēja atbildes sauciens. It ka tiekda mās arvien ātrāk tālē, zosis bija izstiepušas uz priekšu kaklus.

Kaut varētu uzzināt, ko nozīmē viņu klaigas,— sacīja tēvs.

— Varu iedomāties.

— Un ko, tavuprāt, viņas saka?

—«Lidojam gar šejieni! Nē, gar Šejieni,»—tā viņas sauc.

— Varētu būt,— tēvs sacīja.

— Noteikti. Viņas strīdas, pa kurieni jālido.

- Jā,— teica tēvs,— izklausās, ka viņas strīdētos .

Varbūt zosis sauc: «Redziet, lejā stāv ļaudis!»

— Jā, varbūt ari tā.

— Vai arī: «Pa vasaris, pa vasaris!»— sacīja meitene.

Visu dienu debesīs viļņoja zosu bari.

Vīrs paņēma cirvi un āmuru un iebāza kabatās pagaras naglas. Abi aizgāja līdz ezeram un sala boja aploka žogu. Tēvs nogāza alkšņus un cirta nost zarus. Tievos kokus viņi nolika aploka malās, vietās, kur to vajadzēja palabot. Meitene turēja kārtis, un tēvs dzina naglas.

Kādudien tēvs sacīja: Kā būtu, Irka, ja šo

dien mēs kumeliņu ar ķēvi aizvestu uz aploku?— Meitene jau sen bija gaidījusi šo brīdi. Viņa uzreiz piekrita.— Bet varbūt tomēr ne,— turpināja tēvs, būtu jānogaida vēl dažas dienas.

Pagāja stunda, un tēvu atkal māca šaubas.

Tev jāsaprot, Irka: mēs gribam, lai viss būtu labi. Vai arī tev nešķiet, ka kļuvis dzestrāks?— Tomēr būtībā arī tēvs dega nepacietībā, gribē dams parādīt kumeļam lielo pasauli. Un meitene to zināja.

Pirmīt pie priedēm lidinājās krūkļu baltenis,— viņa sacīja.

Pareizi . . . Pie mūsu priedēm allaž lidinājies krūkļu baltenis,— sacīja tēvs.

Sevišķi dzestrs jau nav,— sacīja meitene.

Ir jau gan! Tikai neaizmirsti, ka ērzelēnam ir īpaši bieza spalva,— viņš atteica.

- Cigulīt!— viņi sauca.— Nu nāc taču, Cigu-līt! — Viņi bija uzlikuši Raijai iemauktus un izveduši to no staļļa.

Bet kumeliņš vilcinājās. Viņš stāvēja pie kūts sliekšņa un neuzdrošinājās nākt laukā. Viņš ie zviedzās. Ķēve tūlīt saslējās pakaļkājās un lauzās atpakaļ uz stalli.

Irka ar tēvu no jauna sauca ārā kumeliņu.

Tēvs aizveda Raiju līdz tīrumam, bet ķēve tur atkal slejas pakaļkājās. Un sprauslāja. Un zviedza.

Kumeliņš stalli bailīgi atsaucās. Abi redzēja, kā ērzelēns pa staļļa durvīm snaiksta kaklu. Mudinādami Raiju, viņi pagāja vēl astoņus soļus uz priekšu. Tad ieraudzīja, ka ērzelēns pārlieku aug stā palēcienā metas pāri staļļa slieksnim. Dažus mirkļus viņš izbrīnā palika stāvam.

Viņi visi gāja lejup pa nogāzi.

Kumeliņš bija piespiedies pie mātes. Cik patīkami tomēr bija likt kājas irdenajās smiltīs! Pati kāmi smaržoja arī bērzu tāss. Pasaule bija satrau coši plaša! Oho, cik tā bija plaša! Kumeliņš vērās visapkārt, tomēr no mātes neatkāpās. Cik labi. ka līdzās viņiem gāja arī meitene. Pasauli klāja zili griesti. Un pie tiem karājās apaļa, spilgta spuldze.

Trka skrēja pa priekšu, lai atvērtu aploka kāršu vārtiņus.

Ķēvei tūlīt viss atausa atmiņā. Viņa steberēja pa aploku, ostīdama zāļu stiebrus. Pēc tam pagāja pie alkšņiem. Un iebrida seklajā ūdenī, lai padzertos. Kumeliņš visu laiku turējās līdzās.

Šādi aizritēja pirmā diena.

Meitene no kādas sarkanas kleitas jostas bija pagatavojusi pavadu. Kumeliņš pie katra soļa sparīgi vēzēja galvu, kā to dažkārt mēdz darīt pieauguši zirgi. Meitenei tas patika.

Kumeliņš ātri bija pieradis pie pasaules. Pie bērzu tāss smaržas. Vairs nebiedēja apaļā spuldze, kas dienu spīdēja pie debesu vāka, un tas, ka pasaulei, cik tālu vien sniedzās skatiens, nebija

sienu.

Bet nu vecajā ķēvē bija iemājojusi neuzticība. Negaidīti viņa palika stāvam un satraukta iezviedzas. Mēs taču esam tepat, Raija!—Tomēr tas neko nelīdzēja. Vienīgi izdzirdusi kumeliņa zviedzienu, Raija nomierinājās un turpināja kāpt lejup pa nogāzi.

Irka ar prieku būtu vel pavadājusi kumeliņu, bet, tiklīdz viņi nokļuva aplokā, kumeliņš tapa nemierīgs. Cīpslas viņam trīsēja. Irka manīja, ka ik dienu kļūst arvien grūtāk noturēt kumeliņu. Tikko kumeļš sajuta zem kājām zāles klājienu aplokā, viņu sagrāba nemiers.

Laid viņu vaļā, Irka!—tēvs sauca.

Tomēr meitene gribēja pavest kumeliņu vēl kādu gabalu.

Nevajag, Irka, atlaid viņu tūlīt!

Par vēlu. Kumeļš palēcās un izrāva pavadu. Tagad viņš palekdamies joņoja lielos apļos apkārt ķēvei. Viņi redzēja, ka noraustījās mazas kājiņas, kad ērzelēns lēca pāri sakaltušajiem vērmeļu cc-riem.

Tas nebija labi, Irka.

Bet pirmīt viņš bija pavisam mierīgs.

Vienalga, tev pašai vajadzēja laist pavadu vaļā,— sacīja tēvs.

Ērzelēns skrēja riņķi pēc riņķa.— Mierīgi, Raija! Jā. viņš taču ir tepat! Ķēvīte spicēja ausis, ieklausīdamās sava kumeļa klusajā kājeļu dipoņa. Ja. viņš tiīiit bus atpakaļ, abi mieri nūja aklo ķēvi.

Kumeļš skriedams bi ja noguris, un tagad viņam ļoti kārojās ķēves siltā piena.

Raija, izdzirdusi tuvojamies kumeļu, nomierinājās. Viņš tagad nāca pie mātes pavisam lēnītēm, it kā tikai garlaicības mākts. Tomēr īstenībā laime ļam slāptin slāpa pēc saldā, siltā ķēves piena.

Vecā ķēve bija stipri novājējusi, taču piena viņai bija papilnam.

Kumeļš bikstīja un bikstīja ar purniņu ķēves tesmeni. Viņš juta, ka piena strūkliņa plūst arvien spēcīgāk. Kumeļš pārmainīja pupus. Un zīda un zīda. Gar mutes kaktiņu zemē tecēja smalka strūkliņa. Veca ķēve bija aizvērusi acis. Un atspērusies ar pakaļkājām.

Kumeliņš paēdis un noguris atgūlās zālē un tūlīt pat iemiga. Viņš nejuta, ka ap acīm rāpo mušas. Tikai reizēm kumeļam noraustījās kāja vai piepūtās nāsis. Tādos brīžos kumeliņš sapņoja, ka viens pats ir aizskrējis uz tumšo mežu. Ķēve bija nostāju sies tā, lai vējš atnestu kumeliņa smaržu. Viņa plūca zāli un bija apmierināta.

Tomēr drīz vien kumeļš atmodās. Acis mirkšķinādams, viņš vērās garām sarkanīgajiem skābeņu kātiem un redzēja, kā zemu virs aploka ātrumā sacenšas bezdelīgas. Un tūlīt pat viņam sagribējās aulekšos mesties nopakaļ bezdelīgām. Brīdi erze lēns nolūkojās putnos un tad pielēca kājās.

Raija! Trr! Tīt!—atskanēja viņpus aploka.

k;

Taču vecā ķēve neņēma saucienu vērā. Viņa bija sacēlusi gaisā asti. Un arī laidās aulekšos. Tomēr Raija nemanīja, ka mazulis met likumus, un nespēja vairs orientēties pēc ožas. Viņa iezviedzās, bet ērzelēns neatsaucās. Tas dzinās nopa kaļ bezdelīgām alksnājā.

— Raija! Raija!—aurēja tēvs un meitene.

Zēl bija skatīties, kā aklā ķēve, apsviedusies riņķī, no jauna metās aulekšos. Ķēve bija zaudējusi orientāciju: mežonīgi zviegdama, tā skrēja, kurp pagadās. Raija domāja, ka skrien pakuļ kumeliņam, taču īstenībā lēkšoja uz pretējo pusi.

Žogs! Ak debestiņl— tēvs iesaucās un skrēja uz aploku.

Viņi redzēja, kā pārlūst divas aploka kārtis. Tomēr zirgs bija kā traks tas aulekšoja un aulekšoja.

Viņi notvēra ķēvi pie ciemata. Raija dīžājas un nespēja rimties. Arī vēlāk, kad blakus bija kume liņš, ķēve tomēr vel arvien sprauslāja, cēlās pakaļkājās un draudoši mētāja kaklu. Ausis viņai vēdī jās uz visām pusēm.— Kumeliņš taču ir tepat! meitene nepārtraukti atkārtoja. Jā, Raija, ku meliņš taču ir tepat!— Bija sanākuši ļaudis no atomelektrostacijas apkaimes. Bonka kungs, Vit maņa kundze. Un Krīgera kungs. Helēne Cimmer mane trina rokas zilajā priekšautā.

- Irka, vai viņa ir ļoti savainota?

Tēvs turēja Raiju aiz apaušiem. Kad ķēve grasījās slieties uz pakaļkājām, viņš stingri ieķē rās apaušos.

— Ne, tēt! Asiņo tikai vienā vieta.

Vai pie skrumšļa, Irka?

Jā, pie pakaļējā skrumšļa — labajā pusē. Pēc tam viņi kāpa pakalnā. Kumeliņš, sparīgi vēzēdams galvu, paklausīgi gāja meitenes pavadā.

Mēs vairs nekad nevedīsim Raiju uz aploku, Irka.. Ja Raija spētu uztvert kaut gaismas stariņu, tad gan, taču viņa tagad ir pilnīgi akla,— tēvs sacīja.

Raija ļoti mīl savu kumeliņu.

Jā, Irka. Tomēr viņa ir pilnīgi akla.

Siltais gaiss smaržoja pēc priežu skujām, un debesis vīteroja cīruļi.

16

Svētdien ieradās resnais Mellers.

Meitenē, ieraudzījusi viņu nākam, bija izskrējusi uz sliekšņa. Vai nu visi gārņi ir klāt?— viņa sauca.

Laukā bija iznācis arī tēvs.— Jā, kā klājas gārņiem?

Resnais vīrs pasmīnēja, taču palaida šps jautājumus gar ausīm. Kur tad ir kumeliņš?

Katrs pie elkoņa viņi veda Melleru uz zirgu stalli.

Kāpēc ķēve ar kumeliņu nav aplokā?

— Tie jau nedēļu ir stallī, Mellera kungs.— Un tagad abi stāstīja, ka bija izgājis ar ķēvi. Viņi, āre. esot likuši pie savainota skrimšļa etiķskābo malti deni.

Ieraudzījis kumeliņu, resnais Mellers kļuva ņiprs un vērīgs: tādu viņi šo vīru pazina, kad tas stāstīja par zivju gārņiem.

Nu, ko jūs teiksiet, Mellera kungs?— Irka grozījās pa steliņģi un rādīja, cik kumeliņš gudrs.—Kāju!—sacīja meitene un citu pēc citas pacēla mazās kājiņas.

Erzelēns apostīja svešo vīru. Viņa jakā bija lērums lielās pasaules smaržu. Nosmaržoja pēc vēja, kāds pūš no meža puses. Mazulis negaidot pagriezās apkārt un pacirta gaisā pakaļkājas.

— Sultāns,— sacīja resnais Mellers.

Jums viņš patīk, Mellera kungs, vai ne? Mēs viņu saucam par Cigulīti,— sacīja meitene.

Resnais Mellers paplikšķināja kumeliņa kaklu. Un vairākkārt noteica:— Sultāns.

Tēvs saīga.

Viņi abi ar Irku bieži bija gudrojuši, kā saukt kumeliņu. Bet vārdam bija jābūt īpaši labam, tāpēc viņi vēl nebija neko izlēmuši. Iesākumā viņi sauca to par Cigulīti kā visus jaundzimušos kumeliņus. Irkas tēvs neko neizrādīja, tomēr oma viņam bija sabojāta: atomelektrostacijas Mellers tik ātri bija ielicis kumeliņam Sultāns vārdā.

Un tiem nu visu vasaru janikst steliņģi?

Visādi esam mēģinājuši, Mellera kungs.

— Ik vakaru mēs vedam abus ap lielo tīrumu, taču kumeļš arvien ir jāpiesaista pie ķēves, - stāstīja tēvs.

To ne! Sultānam jāskraida, atteica resnais Mellers. Un viņi prātoja, ko varētu izgudrot.

— Ķēve ir novājējusi.

Jā, viņa ir ļoti novājējusi.

Viņi prātoja un prātoja.

— Bet dzirdēt viņa taču dzird!?

Viņa sadzird visklusāko čaboņu, Mellera kungs.

Jā, dzirde Kaijai ir sevišķi laba,— noteica

tēvs.

Viņi ilgi stāvēja mazajā steliņģī, nekādi nespēdami izdomāt, kā varētu aizvest ķēvi ar kumeļu uz aploku.

Resnais Mellers atvadījās.— Sultānam jāpiekar kaut kas pie kakla,— viņš sacīja.— Varbūt zvaniņš, ko ķēve varētu sadzirdēt.— Mellers devās prom, un pa visu šo laiku viņš ne vārdiņa nebija ieminējies par zivju gārņiem.

Tēvs pazina šo resno vīru, cik ilgi vien te dzīvoja. Un Mellers viņam patika. Viņš bieži bija jājis pa garāko ceļu apkārt Stehlinai tikai tāpēc vien, lai pārmītu ar resno vārtsargu dažus vārdus. Tomēr dīvaini, ka viņu starpā allaž izcēlās nelielas domstarpības.

Irka ai- tēvu iegāja atpakaļ stallī. Un tieši Sultāns! — sacīja tēvs. — Jā, tas tik būtu vārdiņš!

Neviens nebija manījis, ka ziemu uzkalnā bija pļāvusi nāve. Zem sniega dziļi peļu alās bija trakojusi slimība.

Runcis Garibaldijs nespēja to saprast. Tāpat kā pērnajā gadā, viņš zaglīgiem soļiem ložņāja ap peļu alām. Stundām ilgi sēdēja pie alas un nespēja noticēt, ka ziemu ir izmirušas visas peles.

Zvaniņš jāpiekar . . .— zobojās tēvs.— Tu, Irka, redzēji, kā ķēve iedrāzās aploka kārtīs; vai tad zvaniņš būtu to atturējis?

Tomēr doma par zvaniņu dienām ilgi urdīja prātu. Viņi stāvēja pie aploka un skatījās, kā ap žoga kārtīm kupli vijas apiņi. Debesīs planēja bezdelīgas. Un visu cauru dienu spīdēja saule.

Kādudien Irka piesēja kumeliņam pie sarkanās kakla siksnas vienu no mazajiem kamanu zvani ņiem. Tas skanēja pie katra soļa. Tas nošķindēja, līdzko kumeliņš pagrieza galvu. Ķēve atcerējās, ka tāpat skanēja zvārgulītis ziemu, kad viņa gāja ar meiteni apkārt lielajam tīrumam. Raija uzmanīgi klausījās.

Pienāca tēvs. Kaut arī viņš zvārgulīti redzēja, tomēr nekā neteica. Gluži otrādi, viņš vēroja Raiju, ka viņa klausās zvārgulīša skaņās. Nāka mājā diena tēvs pamanīja, ka ķēve ir mierīgāka. Zvaniņš skanēja gan te, gan tur. Bet ķēve stāvēja pie redelēm un ēda tikko sapļauto zāli.

5 t

— Sultāns, ha!— sacīja tēvs.— Sultāns nav nekāds zirga vārds. Irka, varbūt sauksim viņu par Farao?

— Jā, sauksim par Farao.

Taču pēc stundas tēvs teica, ka varbūt labāk tomēr kumeliņu nesaukt par Farao.— Kā tev patīk vārds — Adonajs? Jā, Irka, sauksim viņu par Adonaju.

Kādu vakaru, kad tēvs pārbrauca ar motociklu, meitene bija ļoti satraukta.

— Tēv, nāc, nu nāc!—viņa sauca.

Tēvs domāja, ka zirgiem kaut kas noticis, un ātri ieskrēja stallī.

— Vai tev it nekas neduras acīs?

Nē, viņš nemanīja, ka būtu kaut kas mainījies.

— Paskaties uz spuldzes kupolu,— Irka sacīja.

Uz kupola bija dažas tumšas dubļu piciņas. Te

pēkšņi pa atvērto logu uz balto kupolu aizšāvās sīka ēna. Tā bija bezdelīga. Rūsgansarkanu rīklīti. Un skaistu iešķeltu astīti. Bezdelīga vienā mierā lipināja pie kupola kārtējo dubļu pikucīti.

— Vai sen jau mūrē?

— Pusdienlaikā iesāka,— klusi atteica meitene, — pusdienlaikā, kad es pārnācu no skolas.

Viņi stāvēja stallī un noskatījās, cik čakli bezdelīgas stiepj dubļu piciņas ligzdas būvei. Bezdelī gas nesot laimi — tā saka Helēne Cimmermane.

— Tā ir māņticībā, Irka.— Tomēr arī vīram bija priecīgs prāts, ka bezdelīgu pāris mūrē sev

Un atkal bija svētdiena. Un pāri aplokam planēja putni.

— Zāle ir sazēlusi,- ierunājās Irkas tēvs.

— Stipri sazēlusi.

Un abi domāja vienu domu: cik labi būtu, ja ķēvi un kumeliņu varētu vest uz aploku.

— Vai tu, Irka, esi pamanījusi, ka Raija tagad ir kļuvusi mierīgāka?

— Daudz mierīgāka, meitene atteica.

Laiks ritēja. Pēdīgi viņi devās uz stalli un

izveda ķēvi ar kumeliņu ārā. Smaržoja siltā smilts un vērmeļu ceri. Un apaļais zvārgulītis skanēja un strinkšķēja. Ķēve bija pavisam mierīga.

Kumeliņš aplokā tūlīt pat metās aulekšos. Viņš skrēja riņķi pēc riņķa. Raija spicēja ausis, ieklausi dāmās zvaniņa skaņās. Tomēr nekas slikts neno tika. Ķēve šķērsām pārgāja pāri visam aplokam un apostīja zāles stiebrus. Sad un tad viņa pacēla galvu, ieklausīdamās zvārgulīša skaņās.

— Tēt, Raiia sāk ganīties!

Tēvs ar meiteni apsēdās pie aploka.— Ja mēs būtu darījuši tā, kā ieteica resnais Mellers, nekas nebūtu izdevies,— sacīja tēvs. Svarīgi, ka ķēve jau stallī bija pieradusi pie zvārgulīša.

Meitene pamāja.

Vai tev, Irka, ari nešķiet, ka Sultāns ir krietni paaudzies?

Un meitene to apliecināja. Jā. Sultāns esot krietni paaudzies, viņa sacīja.

Reizēm Irka, tāpat kā agrāk, pieveda veco ķēvi pie aploka malas un uzrāpās Raijai mugurā. Irka atlaidās atmuguriski, rokas viņai brīvi nokarājās, bet ķēve tikām gāja un plūca zāli. Un meitene atkal nodevās sapņiem. It kā Sultāns būtu izaudzis un kļuvis ļoti slavens. Pie alkšņiem tikmēr šķindēja zvaniņš.

Dažkārt zvārgulītis skanēja tik nebēdnīgi, ka Irka pieslejas sēdus un lūkojās, kur ir kumeļš. Sultānam patika aulekšos mesties pāri aplokam. Un ar pakaļkājām dzenāt melnās kamenes.

Sākumā kumeliņš žigli tecēja klāt, kolīdz iz dzirda līkas saucienu. Tomēr meitene bija paradusi saķert viņu aiz kakla siksnas un pieturēt. Un kumeļam tas nepatika. Vienīgi kad viņš noguris atgūlās, Irka varēja darīt ar viņu, ko vien velējās. Kumeļš gulēja un elpoja, bet Irka ar skaidu tīrīja viņa nagu'starpinās. Meitene varēja pieliekties un noskūpstīt kumeļa mīkstās nāsis. Kā ari atlaisties Sultānam līdzās aploka zālē.

Taču līkai sāpēja sirds par to, ka Sultāns vairs neklausa viņas saucienam. Un meitene apņēmās, ka viņa kumeļu audzinās.

— Irka. ko tu meklē?

Neko, māmiņ. tikai drusciņ auzu pārslu.

Allaž tie zirgi! Vai stundas esi jau sagatavo

iusi?

,ī-i

Irka uzbēra auzu pārslām nedaudz cukura. Un skrēja uz aploku.

Kumeliņš balto turzu tūlīt pamanīja. Taču viņš negribēja tuvoties, lai arī kā meitene sauca. Viņš parikšoja uz vienu, te atkal uz otru pusi. Aiz ziņkārības. Baltā turza viņu ļoti vilināja. Pēdīgi, aplaidis vēl vienu apli, viņš lēnām tuvojās meitenei. Irka bija uzbērusi pārslas uz plaukstas.— Se, Sultān!

Lūpas piesardzīgi satvēra paris pārsliņu. Košļādams pārsliņas, kumeliņš apjauta, cik tas ir saldas. Viņš gremoja ilgi. Un meklēja atkal jaunas.

Pārslas bija brīnišķīgas. Jā, auzu pārslas bija saldākas nekā ķēves piens.

Taču meitenei tagad iegribējās pastaigāties pa aploku, kaut gan turzā bija vēl tik daudz saldo pārslu.

Kumeliņš sekoja Irkai ik uz soļa. Brīžiem mei tene apstājās un uzsauca:— Šurpu, Sultān! Bet kumeļš jau bija turpat līdzās. Meitene tūlīt bāza roku turzā pēc auzu pārslām.

19

Nākamajās dienās Irkai vajadzēja tikai pasaukt un kumeliņš bija klāt. Viņš nāca, kamēr nebija apēsta pēdējā pārsliņa. Un drīz vien bija nomani jis, kad turza ir tukša.

Sultān!

— Cigulīt!

Tomēr kumejš it nemaz neklausījās.

— Nāc šurp, tūlīt!

Bet kumeliņš gāja gar žogmaļu un plūkāja apiņu stīgas.

Meitene noskuma. Viņa nesaprata, ka kumeļam patīk brīvība. Auzu pārslas viņa tagad izdalīja taupīgi. Meitene izbēra uz plaukstas tikai mazdrusciņ pārslu, lai kumeļš zinātu, ka smailajā turzā vēl ir vesela sauja.

Atgadījās tā, ka Sultāns kādudien iemācījās cirka triku.

Bija nolijuši silta lietus gāze, un pār māju jumtiem liecās varavīksne. xMeitenei todien aplokā izkrita kabatlakatiņš.

Kumeliņš, ieraudzījis kabatlakatu, nodomāja, ka tā ir turza ar auzu pārslām. Viņš piejoņoja klāt un to pacēla. Taču tā bija tikai baltas drānas strēmele. Kumeļš papurināja galvu. Viņam iepatikās nēsāt zobos kabatlakatiņu. Un viņš aizaulek soja pa aploku.

Sultān,— sauca meitene,— nes tūlīt šurp kabatlakatu!— Tomēr kumeļš skrēja arvien ātrāk un mētāja galvu.

Meitene palika stāvam un uzbēra uz plaukstas auzu pārslas.

Kumeļš pienaca klāt.

Viņš ļāva paņemt kabatlakatu, un Irka atalgoja viņu ar auzu pārslām.— Vareni, Sultān!— Meitene bija izbrīnījusies. «īsts cirka numurs,» viņa nodomāja.

Irka gribēja to atkārtot: iedama pa aploku, viņa it kā nejauši nometa zemē kabatlakatiņ Viss bija kā pirmīt. Kumeliņš pacēla kabatlakatu un skrēja uz alkšņu pusi. Sultān! iesaucās meitene un iebēra plaukstā auzu pārslas. Kumeliņš pienāca klāt, un irka sniedza viņam pārslas. Vareni, manu zirdziņ,—sacīja meitene.

Viņi rotaļājās krietnu laiku. Un it nemaz nemanīja, ka pie aploka stāv resns vīrs.

20

Mellera kungs bija bijis Fenhelbergenē. Tās bija vissatraucošākās dienas, jo gārņi bija izperējuši mazuļus — dažās ligzdās pa pieciem jauniem gārņiem. Egļu vainagos skanēja ķildas. Līdzko vecie gārņi atlidoja ar barību, mazuļi sāka snaik stīt kakliņus.

Vai jās redzējāt, kā es dresēju kumeļu?

Ja, -sacīja resnais Mellers, viņš esot skati

jies.

Viņi runājās par Sultānu un par to, ka viņš esot krietni paaudzies.—Un viņš ir gudrs, Mellera kungs, klausa uz vārda. Mellers paskatījās uz veco ķēvi, kas,mierīgi pastaigādamās, plūca zāli. Cik ļoti meitene būtu vēlējusies atsaukt kumeliņu pie žoga, taču turza vairs nebija auzu pārslu, un viņa zinaja, ka citādi Sultāns neklausīs.— Ak, Mellera kungs, tik ilgi jagaida, kamēr varēs jāt!

5H

Vai tad jūs gribat viņu paturēt?

— Jā, Mellera kungs.

- Un kā bus ar ķēvi,— vaicāja vīrs,— kur liksiet ķēvi?

Mes turēsim abus divus,— sacīja meitene, — Sultānu un ķēvi.

Resnais Mellcrs pamāja, tomēr meitene manīja, ka viņš ir citādās domās.— Mēs turēsim zirgus tik ilgi, cik vien viņi dzīvos.— Taču meitene arī redzēja, ka resnā Mellera pirksti bungo pa alkšņu kārti.

Vai jūs celsiet vēl otru stalli?— viņš pēc brīža iejautājās. Un Irka skatījās, kā pirksti bungo pa karti. Tā ir vienīgā izeja,— sacīja resnais Mellers,— es domāju: par to otru stalli.

No Ellenbogena ezera puses šurp lidoja gārnis. Spārni cilājās slābani un gurdi.

Vai viņš bieži lido šeit garām?

— Katru dienu,— atteica meitene.

Abi vērās nopakaļ gārnim. Tas aizlidoja pāri priežu galdtnēm.

Tagad meitene rotaļājās ar kumeliņu katru pēcpusdienu. Un kumeļam tas patika.

Reizēm viņš gulēja zālē un nemanīja, ka tuvojas meitene. Un Irka divreiz iesvilpās. Kumeļš pielēca kājās un tūlīt pat skrēja uz aploka vārtiņiem. Meitene iebēra sev saujā auzu pārslas.

Arī vecā ķēvīte, izdzirdusi Irkas svilpienu, pār stāja plūkt zāli un pacēla galvu. Tomēr viņa zināja, ka svilpiens domāts kumeliņam, un turpināja ganīties.

Reiz meitene atnesa uz ganībām sarkanu bumbiņu. Kumeliņš rikšoja pakaļ, par varītēm gribēdams paņemt sarkano bumbiņu mutē, tomēr tā slīdēja un slīdēja ārā no lūpām un ripoja prom. Sultānam zuda pacietība, jo viņam nekādi neizdevās satvert bumbu, un viņš piecirta priekškāju. Aiz niknuma un piepūles kumeļš bija nosvīdis. Pēdīgi, stingri iespiedis apaļajā bumbiņā priekšzo bus, viņš tomēr bridi to paturēja. Un panesa to dažus soļus uz priekšu. Tagad Sultāns zināja, kā bumba valdāma. Tā bija ļoti cieši jāsatver zobos, tas bija galvenais.

Pacēlis bumbu augstu gaisā, kumeļš rikšoja pa aploku.— Sultān!— uzsauca meitene. Kumeliņš ļāva, lai meitene izņem bumbu viņam no zobiem, un kāri lūkojās pēc auzu pārslām.

Tā kā meitene vairs neturēja Sultānu aiz pavadas, kumeliņš droši nāca meitenei klāt.Trkai tikai vajadzēja pasvilpt vai arī mīļi pasaukt Sultānu vārdā — un kumeļš nāca lēkšiem vien.

Viņš bija liels pārgalvis.

Reiz kumeliņš pārlēca pāri aploka kārtīm. Un pats bija izbrīnā. Viņš stāvēja smiltīs uz ceļa un nevarēja aptvert, kā bija ticis pāri aploka kārtīm. Kad Irka viņu pasauca, kumeļš ar nelielu ieskrējienu atkal pārlidoja pāri žogam.

Viņi rotaļājās katru dienu.

Tik ilgi. līdz kumeļš nogura.

6 i

Pēc tam viņš padzērās silto ķēves pienu. Un atlaidās guļus, un ari meitene atgūlās zālē. Viņi redzēja klejojam mākoņus un dzirdēja, kā tuvumā ganās ķēve. Tomēr, rotaļas noguruši, abi drīz vien iemiga.

21

Reiz Irka pajautāja, vai Raijas steliņģis diviem lieliem zirgiem nebūtu par mazu.

— Kā tev tas ienāca prātā, Irka?

Tēvs izlikās, it kā viņš vēl nekad nebūtu par to prātojis, kaut gan šī doma pēdējā laikā viņu stipri nodarbināja. Abus zirgus nevarēja turēt nekādā ziņā. Taisnība, diviem zirgiem stallis bija par mazu. «Vai to bija sacījis resnais Mellers?»

Reizēm tēvs bija nodomājis, ka jāizrunājas ar meitu atklāti. Viņa mīlēja abus zirgus. Viņš vai rākkārt bija nolūkojies, kā meitene aplokā rotaļājas ar kumeliņu. Un viņš zināja, ka meita pilnīgi paļaujas uz viņa solījumu.

— Tu jau pazīsti resno Melleni,— tēvs sacīja.

Tātad steliņģis nemaz nav par mazu?

— Gan jau redzēsim, Irka.

— Un, ja nu steliņģis tomēr būs par mazu, mēs uzcelsim jaunu stalli.

Jā, Irka. Gan jau redzēsim.

Viņš nolūkojās pakaļ meitenei, kas tagad apmie rinata skrēja leja no pakalna ar auzu pārslu

turzu rokā. Un tēvs pārmeta sev, ka atkal nav ar Irku izrunājies atklāti.

Arī tēvs kumeliņu mīlēja, un viņš labprāt būtu to paturējis. Tēvam patika, cik graciozi kumeļš rikšo pa aploku. Vislielāko prieku tēvs izjuta, kad kumeliņš pienāca viņam klāt un paļāvīgi želeja viņa jakas stūri. Vecā ķēve gan bija ļoti novājē jusi, un viņu nogurdināja tas, ka viņa vēl arvien zīdīja kumeliņu. «Oktobri Sultāns no ķēves jāat-šķir,» vīrs sacīja pats sev, «ilgāk vairs nedrīkst. Un tā ka mums ir tikai viens aploks un viens steliņģis ...» Tomēr domas viņam vērpās smagas. «Vieglāk būtu, ja tu nebūtu devis Irkai solījumu,» viņš nodomāja.

Rīta pusē, kad Irka bija skolā, kumeliņš ganīdamies gāja līdzās ķēvei. Kakls viņam vēl bija īss, un, ja kumeļš gribēja noplūkt āboliņa lapas, viņam vajadzēja plati izplest priekškājas. Dzīvnieks jau zināja visu augu un zālīšu garšu aplokā. Vislabāk viņam garšoja jaunais āboliņš un zāle, kas auga pie alkšņiem.

Nejauši Sultāns norāva arī vībotnes galotnīti, un tā bija tik rūgta, ka viņš uzmeta lupu.

Tad viņš iegāja alkšņu pudurā un gaiņāja prom mušas. Vai ari, iebridis pāris soļu ezerā, mazliet padzērās. Tomēr ūdens viņam nepatika.

Aplokā bija svilinošs karstums un mākoņiem mušu, kas līda vai acīs. Reizēm patrāpījās arī pa pelēkam dunduram. Tad labāk bija meklēt mātes tuvumu. Dundurs uzmetās uz kakla vai vēdera un koda. Māte sadzirdēja ikvienu dunduru. Viņa tikmēr vicināja asti ar garajiem sariem, kamēr dunduru padzina.

Reizēm kumeliņš stāvēja vai pusstundu, ieslēpis galvu mātes astē. Tagad mušas viņam vairs nekaitēja. Un reize bija ari mazliet vēsāk. Kumeļš veras pasaule caur sudrabaini vizošiem astes sariem.

Pēdīgi viņš patipinaja pa aploku. Un pārlēca pāri kāršu žogam.

Sultāns mazdrusciņ pagājās pa ceļu.

Viņš aizgāja līdz pirmajam mājām atomelektro centra apkaimē. Ceļa putekļos kašājās bruņa vista. Vista uzšāvās gaisā un kladzinādama ieskrēja plūškoku dzīvžogā. Kumeliņš ļoti izbijās. Atlēcis malā, viņš traucās, cik ātri vien spēdams, atpakaļ uz aploku.

Tomēr pēc kāda laiciņa viņš atkal devās pa to pašu ceļu.

Brīžiem ķēve pacēla galvu, taču dzirdēja, ka klusi skan zvaniņš. Kumeliņš gribēja aiziet līdz pašam mežam. Gadījās, ka Uelēne Cimmermane todien bija izkārusi uz veļas saites aizkarus. Aizkari bija žilbinoši balti, tie žuva. Tie bija tik balti kā Irkas kabatlakats. Un kā turza ar auzu pārslām. Tuvumā neredzēja neviena cilvēka. Neviena traktora. Neviena zirga pajūga. Iegājis pa vaļējiem vārtiņiem, kumeliņš tuvojās veļas saitei.

Aizkari bija cieši piesprausti pie auklas, un Sultānam vajadzēja vilkt un raustīt, kamēr viņš

/

dabūja vajā vienu no aizkariem. Ar to viņš aulek i soja uz ceļa pusi. Un aizkars plīvoja, piepūzdamies ļ kā bura. ļ

No mājas iznāca Helēne Cimmermane.

Ak dievs! Ak dievs!— Un viņa skrēja pakaļ kumeliņam.— Manu labo zirdziņ,— viņa sacīja, ļ

Manu labo zirdziņ!— Taču kumeļš pavisam tuvu Cimmermaņa kundzei meta veiklas cilpas.-Jā, tu esi labs zirdziņš!— vecajai sievietei trūka elpas, un viņa vienā laidā slaucīja asaras. Reizēm kumeliņš paskatījās uz Cimmermaņa kundzes rokam, taču neredzēja ne drumsliņas auzu pārslu.

Te no meža puses grabēdams tuvojas sieviešu divritenis.

Ak, īrka, manu bērniņ!— sauca Helēne Cim mermane.

īrka nometa divriteni ceļmalā.

— Sultān! Sultān! Nāc tūlīt pie manis!

Kumeļš, pagriezies atpakaļ, ieraudzīja meiteni un, pierikšojis tai klāt, atdeva aizkaru.

Jā, tas gan ir gudrs zirdziņš,— Cimmermaņa kundze brīnījās un noslaucīja asaras.— Kas to būtu domājis . . . Tik gudrs zirdziņš,— viņa sacīja.

Cimmermaņa kundze, viņš klausa man uz vārda.

Tomēr aizkaros bija caurumi. Vietām.

Tas nekas, īrka. Jā, tas gan ir gudrs zir dziņš, viņa sacīja.

Irka, vezdama kumeliņu uz aploku, skaļi to paļāja, taču savā garā viņa tomēr lepojās par to, ka kumeļš tūlīt bija paklausījis saucienam un atdevis viņai aizkarus.

Ritēja nedēļas. Ne manīt nemanīja, kad bija klāt svētdiena. Irka visu dienu bija pie zirgiem. Tomēr reizēm no žoga puses atskanēja saucieni: tur stāvēja mazuļi ar zilajām lāpstiņām un smilšu spainīšiem. Tagad nevaru!— sauca meitene. Tomēr mazie aurēja, ka viņus esot sūtījusi māte. Tad Irka iebāza turzu ar auzu pārslām kabatā un devās pie aploka.

Kumeliņš auga, jo viņš ganos labi ēda un dzēra arī ķēves pienu. Uz skausta kumeļam vēl vijās sprogas, bet muguras spalva bija īsa, plāna un saules staros meta spīdumu.

Reiz tēvs pārnesa ādas siksnu un uzdāvināja to meitenei. Pirms tam viņš bija iedzinis siksnas āda dažas spīdīgas seglinieka naglas. Siksna labi piederējās pie zilajām linu biksēm.— Nāc, Irka, aiziesim uz kādu brītiņu vēl pie zirgiem!

Tagad tēvs bija apņēmies izrunāties ar meiteni atklāti, viņš gribēja Irkai pateikt, ka pienāks diena, kad viņiem no kumeliņa būs jāšķiras. Taču iesākums bija neveikls un vardi neraisījās. Irka tūlīt kļuva tramīga.

— Nē, nē, mēs, protams, to paturēsim,— viņš

apgalvoja.— Es tikai sacīju . . . Nē, paskatīsimies. Trka, kā mēs varētu pārkārtot stalli.

«Es izrunāšos ar viņu citreiz,» viņš klusībā sprieda. Tomēr meitene no šīs dienas juta pret tēvu neuzticību.

22

Un atkal ieradās resnais Mellers. Taču šoreiz izcēlās strīdiņš.

Ērzelēns, lepni cilādams kājas, riņķoja apli pēc apļa. Tad viņš apstājās uz nolaidenā pakalna un piepūta nāsis. Varēja redzēt, kā plato nāšu sieniņas iekvēlojas ugunssarkanumā.

— Nu, ko jūs teiksiet, Mellera kungs?

Ar elkoņiem viņi atspiedās pret aploka kārtīm.

Un kāju locītavas,— sacīja tēvs, — paskaties uz tāfn!

— Jā, locītavas ir lieliskas.

Bet resnais Mellers ilgi pētīja priekškāju nagus.

Un pleci,— sacīja tēvs,— kā tu vērtē šādus plecus?— Tomēr viņš jau bija apskaities, ka resnais virs joprojām pēta priekškāju nagus.

— Starp citu, tas būs sirmis tāpat kā māte,— sacīja tēvs,— jau tagad kumeļam ap acīm aug balti matiņi.

— Veltas runas,— sacīja resnais Mellers, kumeļam ir Francijas rikšotāja stāja.

— Ko? Kāda stāja?

Un iedegās strīds.

Resnais Mellers palika pie savām domām. Arī tēvs bija satraucies un sacīja, ka resnajam Melle ram neesot par zirgiem nekādas sajēgas.- Ha! Ērzelis ar tādu augumu!

Tomēr tam ir īsta Francijas rikšotāja stāja, sacīja Mellers. Tēvs, iespējams, būtu runājis savaldīgāk, ja resnais Mellers nebūtu smīnējis, neatkāpdamies no saviem uzskatiem.

Tēt, vai kumeļš patiesi ir Francijas rikšotājs? Meitene jautāja, kad Mellers bija prom.

Ak, netici taču, ko šis resnais Mellers stāsta.

Viņi klusēja. Un klausījās, ka virs ezera klaigā cekuldūkuri.

Pēc kā īsti resnais Mellers to nosaka?

Viņš to nosaka pēc zirga nagiem, Irka.— Un tēvs meitenei visu paskaidroja.

Tātad nagi ir pārlieku vērsti uz āru?

Mazdrusciņ. Par to, Irka, nav vērts runāt.— Tas esot ari tāpēc, ka kumeliņā ritot krietna tiesa arābu šķirnes zirga asiņu. Resnajam Melleram taču neesot par to nekādas jausmas.

Reizēm kumeļš gribēja ar meiteni cīkstēties, ka to barā savā starpā dara jaunie ērzeļi. Viņš pacēlās uz pakaļkājām un tuvojās meitenei.

Ak šausmas! Piesargies, Irka!

Meitene nemanīja nekādu briesmu. Tēvs, piesteidzies klāt, aši atrāva meiteni malā.

Kumeļš bija ļoti pārgalvīgs.

(W

Tev viņš tagad jāaudzina, Irka, citādi tu vairs nedrīksti rādīties aplokā.

No šī brīža meitene, iedama pie kumeļa, ņēma līdzi īsu pātadziņu. Taču kumeļš nezināja, kas ir pātaga. Viņš gribēja rotaļāties un, sacēlies uz pakaļkājām, atkal tuvojās meitenei.

Irka pakāpās atpakaļ un vilcinājās.

Tā ne, Irka,— sauca tēvs,—uzšauj viņam krietni ar pātagu!

Ta bija pirmā reize, kad meitene cirta ar pātagu. Viņa redzēja, kā kumeļš saraujas aiz sāpēm. Tomēr tas no jauna saslējās pakaļkājās.— Ņem pātagu!—sauca tēvs.— Aši ņem pātagu!

Mazais ērzelēns nespēja to saprast.

Irka bija viņam situsi! Kā viņš varēja zināt, ka tagad viņa nagi meitenei ir bīstami. Viņš sajuta pātagas cirtiena aso sāpi uz savas ādas un skrēja pie mātes.

Meitene, tai pašā brīdī nožēloja, ka ir uzšāvusi ar pātagu..

Nevajag, Irka, iesim,—teica tēvs.—Tagad tev viņš jāatstāj viens.

Tomēr meitene nejutās mierīga un atkal aizgāja uz aploku. Viņa uzbēra uz plaukstas auzu pārslas. Taču kumeļš nenāca klāt.— Sultān!— sauca meitene.— Sultān!—Līdzko meitene kumeļam tuvo jās, tas dipināja prom uz alkšņu puduri. Un, kad meitene devās uz alkšņiem, kumeļš rikšoja uz apiņu pusi.

Vakarā viņi atkal bija izlīguši. Metās krēsla, tomēr meitene vēl kavējās stallī un glāstīja kumeliņam pieri. Irka bija nolikusi steliņģī klēpi siena, jo kumeliņš bija atlaidies guļus. Viņa sēdēja sienā un mēģināja kumeliņu par kaut ko pārliecināt.

Beidzot tēvs ieradās viņai pakaļ.

— Nāc nu, Irka!

— Es nekad vairs nesitīšu ar pātagu, tēt.

Tev bija tas jādara,— sacīja tēvs.

— Es viņam nekad vairs nesitīšu.

Tu jau nesiti, Irka. Kā citādi tu būtu pateikusi, ka viņš vairs nedrīkst slieties uz pakaļkājām?

— Viņš atkal ir tāds pats kā agrāk.

— Nu nāc, Irka!

23

Vasara bija silta. Uz spuldzes kupola bezdelīgas trīs reizes bija izperējušas mazuļus. Dienā ķērušas odus, mušas un pelēkos dundurus un nesušas uz stalli saviem mazuļiem. Reizēm arī tagad dažas bezdelīgas ielidoja stallī un notupās uz sijas vai naglas, kur karājās Kaijas iemaukti. Parasti tās visas dienā sēdēja uz vadiem, čivināja un vidžināja.

Kumeļu ieradās apskatīt divi viri. Tēvs viņus aizveda uz aploku. Un Irka pa logu varēja redzēt, kā viņi stāv ielejā un spriež par kumeļu.

7 I

Pēc tam viri bija aizgājuši.

— Kur ir īrka?

— Viņa ir augšējā istabiņā,— teica māte. Ienācis istabā, tēvs redzēja, ka īrka sēd pie

loga.— īrka,— viņš sacīja. Tēvs vēl nekad nebija redzējis, ka īrka kādreiz būtu tik ļoti raudājusi. Viņš apsēdās meitai līdzās un klusēja. Tēvs zināja: šodien viņš ir zaudējis Irkas bezgala dziļo uzticoša nos.

— Ak, tēt, kumeliņš tev nekad nav bijis mīļš.

Tā, protams, nebija taisnība, ko teica meitene.

Tas bija viņu pirmais kumeliņš, un tēvs mīlēja to tāpat ka īrka. Taču viņš meitenei neatbildēja. Klusēdams viņš noskatījās īrkas asarās.

Viņš zināja visus pārmetumus, kādus varēja iz teikt īrka. Viņš atcerējās dienu, kad kumeliņš bija nācis pasaulē un ka viņi abi bija to glābuši. Viņš bija devis solījumu. «Visu vasaru tu ļāvi lolot viņai cerības, ka mēs kumeliņu paturēsim,» viņš domāja.

— Ak, īrka, tā jau ir!

Viņš glāstīja meitai matus un klusēja.

— Ja tu gribi, mēs kumeliņu paturēsim,—viņš pēdīgi sacīja.

— Un ko darīsim ar Raiju?

— Mēs varam turēt tikai vienu zirgu, īrka.

Tā bija pirmā reize, kad meitene par to aizdomā

jās. Viņa zināja, ka veca ķēve nebūtu vairs starp dzīvajām, ja tēvs nebūtu to aizvedis no zirgu

audzētavas. Un viņu biedēja doma, ka viņi varētu šķirties no Kaijas.

Saprotu, Irka, es nekad to nedrīkstēju tev apsolīt,— sacīja tēvs.

24

Meitene pa logu lūkojās uz aploku un redzēja, ka abi zirgi plūc zāli. Viņa negāja turp, kaut ari pirmīt bi ja to vēlējusies. Iedomājoties par kumeliņu, viņai iesmeldzās sirds. Taču tikpat sāpīga bi ja doma par šķiršanos no vecas ķēves. Meitene sev pārmeta, ka viņa visu šo laiku tik maz ir rūpējusies par veco zirgu.

Irka nokāpa pa kāpnītēm, taču uz aploku negāja. Viņa noņēma no naglas Raijas iemauktus un pamanīja, ka iemauktu āda pa vasaru ir sažu vusi un saplaisājusi. Laužņus sedza pelēcīga kārtiņa. Greznuma ķēdīte iemauktu pieres daļā bi ja apsūbējusi. It kā nejauši stallī ienāca tēvs. Viņš redzēja, ka meitene cītīgi berzē iemauktus.— Laikam pilnīgi sakaltuši, vai ne? Viņš pacēla lopbarības kastes vāku, it kā kaut ko meklētu, un atkal izgāja.

Tā vis nebija, ka Irka ar kumeliņu vairs nerota ļātos. Viņa pasvieda zālē sarkano bumbiņu. Kumeliņš tūliņ bija klāt un satvēra gumijas bumbiņu zobos. Viņš laidās pārgalvīgā riksī. Kad Irka

pasauca, kumeliņš atnesa bumbiņu atpakaļ, un meitene pabaroja viņu ar burkāniem vai auzu pārslām. Tomēr Irka nebija vairs tik priecīga un aizrautīga kā agrāk, kad rotaļājās ar kumeliņu.

Tagad Irka bieži stāvēja arī pie Raijas, sarunādamās ar viņu vai pīdama krēpes sīkās bizitēs.

Neņem tik ļoti pie sirds, meitene mierināja veco ķēvīti. Ganāmpulkā Sultāns rotaļāsies kopā ar daudziem citiem kumeļiem,— tā viņa sacīja. Ķēvīte turēja taisnu kaklu, lai meitene varētu pīt viņai bizītes. Ķēvei bija patīkami, ka Irka ar viņu klusītēm runājas.

25

Čurkstes bija aizlidojušas. Uz vadiem tupēja vienīgi bezdelīgas. Viņas vēsajā rīta saulē bija sabozušas spalvas.

Svētdien atbrauca smagā automašīna. Vīri rosījās. Viņi veikli atvēra automašīnas pakaļējo bortu, it kā katru dienu būtu raduši aizvest pa kumeļi ņam. Arā bija iznākusi arī māte un abi mazuļi ar rotaļu spainīšiem, ka ari runcis Garibaldijs. Pakalnā kāpa arī Ilelēne Cimmermane un it ka izgriezdama ņurcīja zilo priekšautu, kaut ari tas bija sauss. Vīriem rokās bija valgi, viņi kopa ar tēvu iegāja zirgu stalli. Meitene stāvēja pie veca jām priedem.

Kumeliņš nāca ārā no staļļa pavisam mierīgi. Te durvis aiz viņa aizvērās. Ķēvīte iezviedzās.

Vīriem bija ašs tvēriens. Viņi no valga bija uzmetuši apaušus. Taču kumeliņš dzirdēja, ka ķēve zviedz, un vairs nespēra uz priekšu ne soli. Ķēvītē aiz durvīm zviedza aizvilkdamās. Viņi dzirdēja to steliņģī cērtam ar pakaviem. Tā spraus lāja. Un spalgā balsī zviedza. Kumeliņš tagad par varītēm rāvās atpakaļ uz stalli.

Tēvs mierināja kumeliņu.— Neko nevar darīt, Sultān . . . Nevar taču neko darīt.

Kumeliņš redzēja, ka meitene stāv pie priedēm, un iezviedzās. Tomēr meitene klāt nenāca. Nenāca neviens. Atčāpoja vienīgi runcis Garibaldijs. Tas glaudās kumeļam ap kājām.

Pagaidīsim vel brītiņu, ieminējās tēvs. Viņš gribēja kumeļam kaut ko sacīt, taču nu vienīgi noteica:— Kumeļam mazdrusciņ ir Franci jas rikšotāja stāja.— So domu, ka ērzelim esot Francijas rikšotāja stāja, viņš atkārtoja vairākkārt, kaut arī tas bija pilnīgi lieki.

Jāved projām, citādi ķēve izlauzīs durvis.

Lai arī kumeļš atspērās ar visām četrām kājām, vīri bija stiprāki.

Smagajā automašīnā atradās salmu ķīpas. Vīri tās atraisīja. Kumeliņu viņi no abām pusēm piesēja pie automašīnas bortiem. Zvaniņš! iesaucās viri. Ko iesākt ar zvaniņu?

Jā, Irka, ko lai iesāk ar zvārgulīti?- vaicāja

tēvs.

Meitene purināja galvu.

Lai zvārgulītis paliek,— tēvs sacīja,— kumeļš tik ļoti pie tā pieradis.

Viri paraustīja plecus, tomēr zvārgulīti ar sarkano lenti atstāja kumeliņam ap kaklu.

Ierūcās motors, un viņi vērās nopakaļ lielajai automašīnai, cik uzmanīgi tā izripo no pagalma. Kumeliņš snaikstīja galvu aukstajā rīta vējā. Un zviedza, zviedza. Viņi redzēja, kā noplīvo spoži melnās krēpes. Pēc tam automašīna iegriezās lielajā mežā. Viņi stāvēja un skatījās, kaut arī nekas vairs nebija redzams.

Raija zviedza ka traka. Un brīžiem cirta ar pakaviem pa durvīm.

Jāj, Irka! sacīja tēvs. - Apjāj ap lielo četrstūra lauku!

Cimmermaņa kundze joprojām žņaudzīja priekš autu un pēdīgi noteica, ka tāda esot dzīve.

26

Tēvs iegāja mājā un iznesa seglu paklāju un plato seglu jostu.— LIzliec viņai iemauktus, Irka!

Ķēvīte bija satraukta, tomēr zviegt vairs nezviedza. Tēvs palīdzēja meitenei uzkāpt zirga mugurā.

Pēc tam viņš, kā to bija darījis bieži, apstājās pie priedēm un nolūkojās pakaļ jātniecei. Viņš redzēja, cik nedroši ķēvīte sākumā spēra soļus.

Vienu brīdi tā palika stāvam un ošņāja gaisu.— Labi, Raija, mēs tagad esam pie bērza saknēm,— meitene, šķiet, ieteicās.

Vecajai ķēvītei viss atausa atmiņā. Viņa izslēja galvu un gāja tālāk.

Alfrēds Velms MEITENE UN ZIRGI

Redaktors Ingus Liniņš Mākslinieciskais redaktors Andris Lamsters Tehniska redaktore Viktorija Blaua Korektore Leonīda Kamene

Nodota salikšanai 16.07.90. Parakstīta iespiežu nai 2t.01.9t. Formāls 60xH4/16. Ofseta papīrs Nr. I. Kudrjašova garnitūra. Ofsetspiedums. 4.65 uzsk. iespiedi.; .5.11 uzsk. krāsu nov.. 2,74 izdevu, I. Metiens 50 000 eks. Pasūt. Nr. 752-4. Līgumcena. Izdevniecība «Sprīdītis», 226800 Rīgā. Aldaru iela 2/4. Izdevu. Nr. 1(37)R 53. Izdevums sagatavots dialoga sistēma D1S, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētajā M.Osipova.

Iespiesta tipogrāfijā «Kola », 226011 Rīga. Blaumaņa iela 38/40. Vāks iespiests Rīgas Pāraugti pogrāfija. 226004 Rīgā, Vienības gatvē tl

Content

Velms Alfrēds Meitene un zirgi

1

2

3

4

5

6

7

9

10

11

12

13

16

19

20

21

22

23

24

25

26