Ždanova Lidija

Melngalvju ielas bērni

Lidija Ždanova

Melngalvju ielas bērni

.

1. nodaļa. KARALIENE MARGO, VELSAS PRINCIS UN NAŽU TRINĒJS

Kazis, gaišmatains divpadsmitgadīgs puika, ar tropu ķiveri galvā sēdēja uz malkas grēdas un garlaikoti drāza kociņus. Korķa ķiveri viņš bija ieguvis nesen. Un tas notika tā. Kazim bija slepena kaislība — viņš krāja atslēgas. Sākās viss gluži nevainīgi: Kazis palīdzēja kaimiņiem atslēgt durvis. Bet, kā jau katra kaislība, arī šī auga, nostiprinājās un atvilināja Kazi uz lupatnieka Efraiina bodīti. Vispār saukt Efraimu par lupatnicku nebtitu īsti pareizi: visdrīzāk viņš bija vecu lietu kolekcionārs. Viņa «senlietu veikaliņā» Kazis ieklīda, meklējot atslēgas, un turpat arī ieraudzīja neparasto galvassegu, ko bija izbalinājusi tropu dedzinošā saule, izmērcējušas tropu lietusgāzes, kas bija dzirdējusi gan rēcošus viļņus, gan lielo

Džungļu Tautas staigāšanu: bifeļus un antilopes, ziloņus un panteras laužamies cauri saulē nobrūnējušām liānām valguma meklējumos. Ķivere nelaida cauri saules starus, vēsās naktis tajā nesala, ūdeni tā negrima, no tās varēja padzerties, pa to varēja sist ar nūju, pie kam nūja lēca atpakaļ kā gumijas bumba no sienas. Ķiveres iekšpusē, tās tumšajā rīklē, zem celofāna plēves uz gaišbrūnas auduma strēmeles bija iespiesti maģiski vārdi: X. A. R. un vēl — Kaikuta 1875. Bet, lai no Ķalkutas nokļūtu Efraima krāmu bodē, bija jāšķērso divi okeāni — Indijas un Atlantijas, trīs jūras — Sarkanā, Ziemeļu un Baltijas, četri jūras šaurumi — Babelmandeba, Gibraltāra, Lamanša un Padekalē un divi kanāli — Suecas un Ķīlēs.

Ak, kapteini! Mans kapteini! Mēs vējus

pārspējām,

Mēs vētru vētras pārcietām un mantu

atradām …

Kazis sapņoja par jūru. Viņa istaba bija iz'dekorēta kartēm, pie sienas blakus binoklim un stūres ratam karājās glezna, kas attēloja lepnu fregati ar pilnu takelāžu. Bez šaubām, uzrāpties tās mastā likās daudz ērtāk ar tropu korķa ķiveri galvā — tā bija viegla kā pūka un aizsedza acis no žilbinošajiem saules stariem. Tādu ķiveri, reizi redzējis, visu mūžu atminēsies. Tāda ķivere, ja tā nav tava, naktī tev sapņos rādīsies, un pamodies tu ilgosies pēc tās kā pēc dzīvas būtnes.

Vecais Efraims, bodītes saimnieks, to saprata. Viņš noņēma ķiveri no sarūsējušās naglas, kur tā bija uzkabināta kopā ar kokā grieztu pīpi no Zālamana salām, un, sniedzot to Ķazim, teica: «Nēsā vesels, zēn. Es redzu, ka tā tev vairāk vajadzīga nekā man.» Tas arī bija viss, ko teica Efraims.

Kopš tā laika Kazis no ķiveres nešķīrās. Mājās pārnācis, noņēma to un pakāra virs gultas, kur karājās koka stūres rats ar vara rokturiem, tēva dāvātais lauka binoklis un kur vētrai pretī lidoja vientuļā skaistule fregate.

Tātad Kazis sēdēja uz malkas grēdas un drāza kociņus. Pavisam bija jāizdrāž divpadsmit nūjiņas, jo spēle, kurai tas bija paredzētas, tā arī saucās — «divpadsmit nūjiņas».

Izdrāzt nūjiņas Kazim bija palūgusi Siļķe. Kazis vakar Siļķi bija nāvīgi apvainojis, viņas tievuma dēļ to apsaukādams par «cērmi korsetē». Meitenei pat asaras izsprāga no acīm, bet rudie vasaras raibumiņi kļuva gandrīz brūni.

Siļķe bija bārene. Ja neskaita vecmāmiņu, viņai visā pasaulē nebija neviena tuvinieka: tēvs kritis frontē, bet māte pēc kara mirusi no distrofijas. Kad Kazis pavaicāja tēvam, kas tā par slimību, viņam paskaidroja, ka distrofija ceļoties no ilgas badošanās un ka Ļeņingradas blokādē no šīs slimības miruši tūkstošiem cilvēku. Bet Siļķe ar māti un vecmāmiņu nebija atbraukusi no Ļeņingradas. Viņa bija no Pleskavas un nekādi nevarēja iemācīties runāt kā visi cilvēki. «Paklau,» runāja Siļķe, «par to četrstūri man rasēsanas ucene ielikusi četrinieku.»

Kad Siļķe ļoti centās, viņa runāja normāli, bet, tiklīdz aizmirsās, atkal ņēmās kropļot vārdus.

Vispār Siļķi nemaz nesauca par Siļķi, bet gan par Kilikeju, taču pilnā vārdā neviens, izņemot vecomāti, viņu nesauca.

Siļķes vecāmāte pārtika no tā, ka pavasarī un vasarā mežā lasīja ogas, sēnes un zālītes, kuras kaltēja un pārdeva tirgū.

Kad Kazis pirmo reizi ienāca istabā, kur dzīvoja vecmāmiņa ar mazmeitu, viņam sagriezās galva — pēc kādām zālēm te tikai nesmaržoja!

Pie sienām kārtīgos saišķīšos karājās kumelītes un salvijas, maijpuķīšu un lakricu saknes, meža zemeņu un deviņvīruspēka buntītes.

Izkaltētās zālītes Siļķes vecāmāte salika milzīgā koka lādē, kur valdīja tikai viņai vienai zināma kārtība. Siļķi viņa nelaida šai lādei ne tuvumā.

Vecāmāte bija labsirdīga būtne, un visi pagalma bērni griezās pie viņas ar savām kaitēm: ja kādam gadījās pušu kāja, sāpēja vēders vai smeldza zobs — Siļķes vecmāmiņa vienmēr nāca palīgā.

«Ko tu, cabulīt, šodien tāds čābisks? Kakliņš sāp? Bet kaklam, mīļo cilvēk, pirmais līdzeklis — ozola miza. Lai mamma pusstundinu pavāra, pēcāk tu ar to novārījumu paskalo rīkli. Dzert nedzer, tikai paskalo. Tacu, ja iedzersi, tāpatās nekas slikts nebūs. Ozola miza, cabulīt, visu drazu no organisma izsvēpēs …»

Mammas uz Siļķes vecomāti rūca, tomēr padomus pildīja precīzi un reizēm pašas pie viņas iegriezās.

Siļķes vecmāmiņa bija nepārspējama ievārījumu vārīšanas mākslā. Tos viņa vārīja lielā misiņa bļodā. Šādus smaržīgus ievārījumus kādreiz prata gatavot Kaža mamma, bet vēlāk Kazis tādus netika ēdis nekur.

Vecmodīgajā bufetē, ko Siļķes vecāmamma dēvēja par skrīni, glabājās desmitiem burku ar baltām etiķetēm. Uz tām trīceklīgā veca cilvēka rokrakstā bija uzvilkts: «kazenes», «korintes», «pīlādži», «zemenes», «mellenes» un vēl dievs vien zina cik dažnedažādu nosaukumu.

Par Siļķes vecomāti varētu stāstīt stundām, bet šobrīd runa nav par viņu, bet par Siļķi, kuru Kazis nāvīgi apvainojis. Vispār Kazis negribēja Siļķi apvainot un sapļāpāja to visu nepadomājis, bet Siļķe ņēma un apvainojās tā, ka kopš vakardienas pagalmā degunu nerāda.

Tā nu Kazis sēž uz malkas un drāž muļķīgās nūjiņas, kuras Siļķe kaut kad bija palūgusi uztaisīt, bet kurām viņam nekādi nebija atlicis laika.

Pagalmā ienāca vecītis ar tecīlu pār plecu un' tik vārgam cilvēciņam negaidīti skaņā falseta iesaucās:

«Trinu nažus un šķēres! Trinu nažus un šķēres!»

—     Trinu nažus un šķēres! — vīrs vienmuļā balsī sauca un, kā savus vārdus apliecinot, novietoja darbarīku līdzās malkas grēdai, un ar kāju uzmina pedālim. Tecīla sāka griezties, vīrs tuvināja tai atvāztu spalvu nazīti, un no asmeņa apakšas izšķīlās zilu dzirksteļu spiets.

Kazis pat apstāja drāzt — tik vilinoša viņam likās tecīla, kas griezās ar negantu troksni un mētāja dzirksteles.

—      Trinu nažus un šķēres! — starp tecīlas čerkstieniem sauca vīrs un raudzījās logos, kuri sāka vērties vaļā.

Pirmā uz saucienu iznāca Siļķes draudzene Margarita — glīta meitene, nesen atbraukusi no Maskavas; viņas tēvs bija pulkvedis, un viņu vienīgo visā mājā mācīja spēlēt klavieres.

—     Trinu nažus un šķēres! — sauca nažu trinējs, nepiegriezdams Margaritai ne mazākās vērības.

—     Vai gaļas mašīnas asmeni jūs varat uztrīt? — mazliet izaicinoši pajautāja Margarita. Trinējs neko neatbildēja, tikai pastiepa roku pēc asmeņa.

—     Paklau, Riča, — teica Kazis, — vai tu Siļķi šodien esi redzējusi?

Meitene izlikās nedzirdējusi.

—     Kurla esi, vai?

—      Vai tu ar mani runā?

—     Bet ar ko gan citu?

—     Tad, pirmkārt, es neesmu Riča — Riča tirgū ar saulenēm tirgojas. Otrkārt, Siļu es šodien neesmu redzējusi, treškārt, ja arī būtu redzējusi, pēc visa, kas jūsu starpā noticis, tev gar viņu nav itin nekādas daļas!

Neļāvusi Kazim atjēgties, Margarita pateica nažu trinējam paldies, pasniedza naudu, paņēma gaļas maļamās mašīnas asmeni, lepni sapurināja lentes pušķi un aizgaja.

Kazis jutās gaužām pārsteigts par šādu bezkaunību. Viņš jau gatavojas rausties nost no malkas, kad pagalmā, kaut ko avīzē ietītu saudzīgi piespiedis pie krūtīm, ienāca Edis.

Edi Kazis nevarēja ciest aiz daudziem iemesliem. Edis bija paipuisītis. Paipuisītis un inemmesdēliņš. Viņš staigaja apkārt noslēpumainā izskatā un visu laiku vāca nekam nederīgas lauskas un dzelžus. Vispār Eda uzvedībā bija daudz aizdomīga: viņš vienmēr kaut ko nez kur nesa, visur bāza savu degunu, visu ielāgoja. Un viņa paziņas bija aizdomīgi. Visvairāk viņš ņēmās ar pieaugušajiem. Kazis reiz pat neizturēja un izstāstīja par savām aizdomām tēvam.

Tēvs uzmanīgi viņu uzklausīja un sacīja: «Visbriesmīgākais, Kazimir, ir kļūdīties un draugus noturēt par ienaidniekiem, bet savējos — par svešiem.»

Viss, ko teica tēvs, Kazim bija svēts. Zēl, ka puisim reti izdevās ar tēvu parunāties — tēvs nāca mājās vēlu: viņš strādāja rūpnīcā, un darīšanu tam bija pari galvai. Reizēm tēvam zvanīja pat nakts vidū. Viņš lādējās pa miegam, pēc tam ģērbās un gāja.

Kara laikā tēvs bija sakarnieks partizanu vienībā. Kaža māmiņu un vecāko māsu nošava vācieši. Kazis, kā par brīnumu, paglābās: tajā rītā māte viņu aizsūtīja uz dravu pie vecātēva.

Edis ieraudzīja uz malkas sēdošo Kazi un apstājās.

—     Ei, tul — ne sevišķi pieklājīgi viņam uzsauca Kazis un bravūrīgi atstūma pakausī savu korķa ķiveri. — Ko tu mūždien pa svešiem pagalmiem mētājies?

—     Vai jūs man ko teicāt? — tuvredzīgi miegdams acis, neapķērīgi vaicāja Edis.

—     Kas ar jums visiem šodien ir, driģenes, vai, esat saēdušies?! Panāc, panāc šurp! Taču jau tev un nevis Brīvības piemineklim!

—     Bet kāpēc beigu beigās man jāiet pie jums? Kas jūs tāds esat — Velsas princis, vai?

—      Tūlīt es tev zvelšu, un uzreiz būs skaidrs, esmu Velsas princis vai neesmu! — Kazis nolēca no sava sēžamā un lēnām tuvojās Edim. Viņš pienāca tam cieši klāt un, rokas no kabatām neizvilcis, izgrūda caur zobiem:

—     Lasies projām!

—          Ja jūs gribat kauties, — teica Edis, — esmu vienmēr jūsu rīcībā. Bet tikai ne pašlaik. Šobrīd man jānogādā mājās ļoti rets eksponāts.

Un Edis mierīgi devās tālāk.

—          Lai es tevi mūsu sētā vairs neredzētu! — Kazis sauca viņam pakaļ.

Edis apstājās.

—          Vai jūs pretendējat tikai uz Konventa sētu? Vai varbūt Pēterbaznīca un Melngalvju nams arī būtu jūsu īpašums?

Tas, nudien, bija par traku. Kazis devās Ediin klāt un nostājās tam ceļā. Bet Edis negaidot spēcīgi iegrūda Kazim ar plecu krūtīs un nozuda aiz pilsētas nocietinājumu sienas.

—          Lai runātos ar tādiem augsti skolotiem ļaudīm, jums derētu uzasināt mēli uz manas tecīlas, jaunais cilvēk! — falsetā teica nažu trinējs.

Kazis nikni paskatījās uz smejošo nažu trinēju, nospļāvās sev pie kājām, pagriezās un devās prom. Dienas sākums, nudien, nebija sevišķi veiksmīgs.

2. nodaļa. VECAIS LEIJERKASTNIEKS

Kazis nemaz netaisījās noklausīties. Vienkārši Siļķe un Margarita stāvēja tieši zem viņa loga, un balsis abām — dod dievs katram tādas. Tā nu sanāca, ka viņš netīšām noklausījās meiteņu sarunu.

—           Bet tā taču būs nodevība: braukt ar Edi un neaicināt Kazi! — sacīja Siļķe. — Un bez tam Edis tomēr nav no mūsu sētas …

—     Padomā tik — no mūsu, ne no mūsu! Kas par vietēju problēmu! Galvenais, ka viņš ir kulturāls zēns, ne tāds kā mūsu Kazis. Mana mamma teica, ka draudzēties ar Edi esot loti nepieciešami, tāpēc ka lieku reizi pavingrināties latviešu sarunvalodā mums nenāktu par ļaunu.

Ričas pēdējais arguments laikam īpaši iedarbojās uz Siļķi, jo iestājās ilgs klusuma brīdis.

—     Bet Margarita … — Siļķe iesāka.

—     Nekādu «bet». Pasauc savu resnīti, ņemsim līdzi Edi — ar viņu jau ir sarunāts, un braucam.

Sašutušais Kazis jau gribēja iejaukties, bet pārdomāja. Caur aizkaru viņš varēja redzēt, kā vēl joprojām šaubu māktā Siļķe pieklauvēja pie sētnieces dēla, sava uzticamā ieroču nesēja Aloizija loga — Aloizija, kurš savas neveiklības un pārmērīgās ēšanas dēļ tika iesaukts par Trim Sivēntiņiem, kā viņi kaut ko pārsprieda un pēc tam aizgāja, nesacīdami Kazim ne vārda.

Tā nu viņš bija savām acīm skatījis viszemiskāko nodevību. Kazis klaiņoja pa vecpilsētu un pārdomāja, kā dzīvot tālāk. Viņš pats jau bija sapratis, ka naidoties ar Edi ir muļķīgi un ka Edis, kaut arī paipuisītis, savā ziņā ir interesants. Taču runa nebija par viņu, bet gan par meitenēm un Aloiziju. Pēc viņu zemiskās nodevības ne par kādu pamieru ar Edi nevarēja būt ne runas.

Kazis nonāca pie Operteātra, apsēdās uz pakāpiena un vēroja, kā otrpus ceļa aiz dēļu žoga sagūstītie friči jauc nost sagrautu namu. Kazis raudzījās tajos, un viņā auga neizpratne, jo viņš nejuta naidu pret šiem izmocītajiem ļaudīm nomītās koka tupelēs, kuri ātri pagura un bieži ieturēja pīppauzes.

«Tūlīt es pieiešu klāt tur tam sirmajam,» Kazis iedomājās, «un skatīšos viņā, acis nenolaizdams, kamēr viņš pajautās: «Kāpēc tu uz mani tā skaties, puisīt?» Un tad es viņam pateikšu: «Tu nogalēji manu māsu un mati.»» Viņš pat vāciski sastādīja teikumu: «Du meinen Schwester und Mutter gemorden war.» «Gemordcn» vai «gemordet»? Viņš atminējās, ka vācu valodas učene trešā ceturkšņa beigās bija iespērusi tam cvaņķi par locīšanu. Tas novērsa viņa domas no gūstekņiem, un viņš, protams, pie friča nepiegāja un neko tamlīdzīgu nepateica. Viņš gluži vienkārši pagaidīja, līdz pa ielu aizrībēja tramvajs un aizripoja ormaņa pajūgs ar dābolainu zirdziņu aizjūga, paspēra gūstekņu virzienā tukšu sērkociņu kastīti un devās mājup.

«Cik zemiski radījumi ir skuķi,» domāja Kazis pa šauro ieliņu tuvodamies savai mājai. Pie sarkanās trīsstāvu savrupmājas, kuras vitrīnā bija izlikta milzīga izkārtne ar uzrakstu «Korsešu darbnīca», Kazis apstājās. Māja piederēja kādai Snitcela madāmai. Kazis nez kuro reizi aplūkoja iespaidīgo vējrādi ar cipariem «1899», daudzos tornīšus, balkoniņus un nodomāja: «Tīrā muldēšana, ka šitādā trīsstāvu mājā tikai piecdesmit metru dzīvojamās platības. Palīgtelpas! Cilvēki dzīvo zemnīcās un barakās, bet viņai, redz, «palīgtelpas»! Gluži vienkārši vēl nav pienācis laiks, bet, kad pienāks, Snitcela madāmai viņas pili atņems.»

Kamēr Kazis tā domāja, darbnīcas durvis klusi atvērās un tukšajā ielā iznaca vīrietis. Neraugoties uz svelmi, viņš bija ģērbies putekļu mētelī.

Vīrietis pavērās te uz vienu, te uz otru pusi un nez kāpēc pacēla apkakli. Bet līdz tam Kazis paguva ievērot, ka viņam trūkst vienas auss.

«Dīvaini,» Kazis nodomāja, «tāds karstums, bet viņam salst. Bet varbūt viņš baidās tikt pazīts un tāpēc uzslien apkakli?»

Brītiņu nogaidījis, Kazis devās svešajam nopakaļ. Taču tas nogriezās ap stūri. Kad ap stūri nogriezās Kazis, viņam par lielu brīnumu, iela jau bija tukša.

«Vai viņš būtu zemei cauri izkritis, vai?» brīnījās Kazis, ieskatījies kādā pagalmā. Izrādījās, ka pagalmam bija vēl otra izeja. Garām atkritumu tvertnēm, uz kuram sildījās pāris vecu, noplukušām mufēm līdzīgu kaķu, Kazis izslīdēja cauri pagalmam ar divām izejām un iznāca uz paralēlās ielas. Tā bija pavisam maza, tukša ieliņa. Kazis ielūkojās tuvākās mājas tumšajās parādes durvīs, pagājās līdz sētas durvīm un uzdūrās vītņu kāpnēm. Kāpnes bija pārredzamas līdz pašai augšai, un, protams, tur neviena nebija.

«Kam man tas tips vajadzīgs!» Kazis sadusmojas pats uz sevi. «Cilvēki pārnāk no kara bez rokām un bez kājām. Padomā tik, kaut kas neredzēts — norauta auss! Bet paceltā apkakle varbūt tāpēc, ka viņam sāp kakls. Tādā karstumā saaukstēties — tikpat kā nospļauties: apēdīsi piecus saldējumus, un lieta darīta.»

Kazis aplaizīja sausās lūpas un apķērās, ka viņam jau sen gribas dzert. Viņš paraustīja durvis, kas slēpās zem vītņu kāpnēm. Žēlabaini nočīkstēja sarūsējušās eņģes, novaidējās veca, bet vēl stingra atspere, un durvis, pamatīgi iebelžot Kazim pa muguru, izlingoja viņu pagalmā.

Tas bija neliels, mājīgs pagalmiņš ar varenu kastaņu vidū. Kazis palūkojās apkārt un tālakaja ka-ktā saskatīja krānu, šādiem krāniem sētnieki mēdz piestiprināt šļūtenes ielu un pagalmu laistīšanai. Pirms palaiž ūdeni, šļūtene guļ mierīgi savā nodabā, saritinājusies aukstos, melnos gredzenos kā čūska paslēptuvē. Bet pietiek palaist spiedienu — un čūska atdzīvojas: sāk trauksmaini mētāt galvu, svaidīties no vienas puses uz otru, un no viņas rīkles šņākdama izšaujas strūkla.

Ak, kāds prieks — ļaut ūdenim uzšauties taisni debesīs un vērties, kā tas tur sašķīst, sabirstot tūkstoš varavīksnēs! Tas nekas, ka šoferis, kam esi nošķaidījis vējstiklu, draudīgi krata pirkstu un garāmgājējs, kuru tev gadījies mazliet atsvaidzināt, kaut ko kliedz. Diena tik karsta, viss izžūs — viens un divi.

Ne velti no ietvēm ceļas garaiņi un izkusušais, pusdzīvais asfalts čukst vienu vienīgu vārdu: «Dzert!»

Toties cik dzīvīga, kā nolakota sāk spīdēt zālīte apstādījumos! Kā zibsnī, kā skraida kustīgie dzīvsudraba pilieniņi uz lapām! Un, pats par sevi, zvirbuļi arī ir klāt! Tie jau nu gan nelaidīs garām bezmaksas peldi siltajās peļķēs. Tramvaju biļetes un smēķu gali peld uz noteku restēm kā avarējušas fregates, un tu tikai paspēj tos pasteidzināt ar niknu strūklu. Un tie nebūt nav visi numuri, ko var izstrādāt ar gumijas šļūteni! Šļūtene vienmēr pievelk puikas — gluži kā žņaudzējčūska trusīti.

Kazis atgrieza krānu, iesmēla ķiverē ūdeni un, ilgi neatraudamies, dzēra.

Pēkšņi Kazim šķita, ka viņu no mugurpuses kāds vēro. Viņš apcirtās, bet pagalms bija tukšs. Un tomēr Kazis juta, ka viņu kads novēro.

Ar delnas virspusi viņš noslaucīja lūpas un uzlika galvā ķiveri. Viņa skatiens apstājas pie viena no pirmā stāva logiem. Caur sarkanajiem ģerāniju ziediem Kazī raudzījās divas melnas acis. Kazis pienāca pavisam tuvu logam un pamira — uz palodzes sēdēja mērkaķis.

Arī mērkaķis pamira un lūkojās uz Kazi, acis nenolaizdams. Pēcāk tas savaikstīja grimasi un ne visai pieklājīgi pagrieza Kazim muguru.

—          Nāc šurp, Dēzij! — Kazis izdzirda aizsmakušu vīrieša balsi sakām. Tanī pašā mirklī mērkaķis nolēca no palodzes un pazuda.

Saprazdams, ka labi audzināti cilvēki tā nerīkojas, Kazis tomēr ieķērās palodzē, pievilkās un ieskatījās istabā.

Istabas dziļumā stāvēja gulta, bet tajā zem segas gulēja sirmgalvis, kurš Kazim izlikās ļoti vecs. Iestājās neveikls klusums.

—          Sveicināts, jaunais cilvēk! — nemaz nebrīnīdamies, sacīja večuks. — Dēzij, apsveicinies ar viesi!

Mērkaķis tūlīt nolēca no gultas, uzrāpās uz palodzes un pastiepa Kazim mazu ķepiņu ar sīkiem pirkstiņiem.

Pārsteigtais Kazis paspieda mērkaķim ķepu un, kļuvis drošāks, apsēdās uz palodzes blakus dzīvnieciņam.

—          Labdien! — viņš ar novēlošanos sacīja.

—    Jūs laikam esat slims?

—     Tā ir, jaunais cilvēk. Diemžēl esmu slims.

—     Vai jūs šeit dzīvojat viens?

—     Kāpēc tad viens? — pasmaidīja vecītis.

—     Mēs dzīvojam trijatā: es, Dēzija un mana večiņa. — Pie vārda «večiņa» viņš pamāja uz pretējās sienas pusi.

Kazis izstiepa kaklu, bet nekādu večiņu nesaskatīja. Kaktā pie sienas stāvēja kāds ērmots, diezgan augsts priekšmets, pārklāts ar baltu buru audekla gabalu.

«Varbūt viņam … nav visi mājās?» nodomāja Kazis, bet nelikās neko manām.

—          Tas labi, ka nedzīvojat viens, — viņš turpināja, — vismaz viņa aizstaigā uz veikalu…

—     Kura — viņa?

—     Nu, jūsu večiņa.

—          Mana večiņa? Nu nē, līdz veikalam viņai netikt …

—     Slima?

—          Veca pārlieku. Un izremontēt laikam arī nekaitētu.

—      Vai viņa ir otrā istabā?

—          Tad nē jau, re, kur ir! — Un večuks, norādīdams uz šo ar buru audeklu nosegto kaut ko, vāri pasmaidīja.

«Fakts, ka ķerts,» nodomāja Kazis, bet tobrīd mērkaķis pastiepa viņam savu sīko, krunkaino ķepiņu un sastinga dāvanu lūdzēja pazemīgajā pozā.

—          Dēzij, — stingri sacīja vecais vīrs, — tūlīt nāc šurp! Kā tev nav kauna ubagot! Nāc šurp, esmu tev kaut ko pataupījis.

Tanī pašā mirklī Dēzija atradās viņam blakus.

Večuks parakņājās zem spilvena un sniedza mērkaķim sīku, tumši brūnu garozu. Dzīvnieciņš sažmiedza garozu ķepā un, uzrāpies uz palodzes, sāka to kāri grauzt.

—     Garoza … — domīgi sacīja Kazis. — Vai tad mērkaķi ēd garozas? No laika gala biju pārliecināts, ka viņi pārliek no banāniem.

—     Dēzija neatmin, kā banāni izskatās. — Bēdīgi nopūtās Kaža jaunais paziņa. — Vairāk par visu viņai garšo āboli un burkāni. Bet ne ābolu, ne burkānu diemžēl nav.

—      Kā tā — nav?! Tirgus vai lūst no āboliem un burkāniem! Es aizskriešu un atnesīšu.

Kazis jau gribēja nolēkt no palodzes, bet vecais vīrs viņu apturēja.

—     Pagaidi, puisīt. Ja tu nejoko, tad paņem maku ar naudu.

Un viņš sniedza Kazim vecu, nobružātu kabatas portfeli. Kazis to paņēma un kautrīgi ielūkojās iekšpusē.

—     Ņem par visu naudu … Ja kaut ko atnesīsi, vari uzskatīt, ka mēs ar Dēziju esam tavi parādnieki. — Nepapūlējies atvadīties, Kazis nolēca no palodzes, aizskrēja uz mājām, izkratīja no krājkasītes visu sīknaudu un, paķēris tīkliņu, drāzās uz tirgu.

Pirms kaut ko pirkt, viņš ilgi kaulējās un nogaršoja preci — nepirka taču sev.

Nopircis ābolus un burkānus, Kazis jau devās mājup, kad pēkšņi ieraudzīja Siļķes vecomāti. Viņa sēdēja uz milzīgas finiera lādes, bet tai priekšā gulēja zāļu kaudzītes. Sī tirgus daļa pilnībā piederēja zāļu sievām. Kad pircēji vaicāja zāļu tantiņārn pēc šādām vai tādām saknēm, sēklām vai ziediem, sievas neko neņēma no letes, bet krekšķēdamas ierakās līdz ausīm savās lādēs un, kādu laiciņu tur parakņājušās, iznira ar vaja-

dzīgo zāli. Kazis tuvojās Siļķes vecmāmiņai, kurai pretī stāvēja vecenīte — pircēja. Siļķes vecāmāte gandrīz nemaz nerunāja latviski, bet pircēja — krieviski.

«Ot zobev, ot nervev, ot sapev!» skaļi sauca Siļķes vecāmāte, naivi cerēdama, ka, jo skaļāk viņa kliegs, jo ātrāk tiks saprasta.

Kazim par brīnumu, večiņas sapratās.

—    Un tu, cabulīti, čakli saimnieko? — Šmakstināja Siļķes vecmāmiņa, ieraudzījusi Kazi.

—    Uhu, — nopūtās Kazis un taisnības labad piebilda: — Tikai šodien necenšos pats priekš sevis — rūpējos par vienu slimnieku un viņa mērkaķi.

—    Ko ta man Kilikeja par tādu ne ciku, ne grabu nav teikuse?

—    Siļķe viņu nepazīst. Tas ir mans paziņa, — lepni sacīja Kazis, pie sevis apsvērdams, kāda ziņkārība mocīs viņa draudzeni, dzirdot no vecāsmātes par nez no kurienes uzradušos mērkaķi.

—          Es tā i nesaprotu, kurš tas slimais — cilvēks vai mērkaķis?

—      Cilvēks.

—     Un kas ta viņam kait?

—     Kā lai es to zinu? Guļ…

—          Tad jau būs no savārguma piemeklēts, — uzstādīja diagnozi Siļķes vecāmāte. — Bet priekš savārguma, cabulīt, iedod viņam mežrozīšu augļus.

Viņa sniedza Kazirn burciņu ar sārtiem augļiem un saka skaidrot, kā un ko darīt.

Kad beidzot Kazis ar tīkliņu un mežrožu augļiem caur logu ievēlās sava jaunā paziņas istaba, Dēzija tūdaļ ieķērās tīkliņā. Viņas ķepa veikli ielīda caurumā un sagrāba ābolu. Bet izvilkt ķepu viņai neizdevās.

—          Tā, tā! — Smaidīja sirmgalvis. — Sitā jusu, mērkaķu, dzimtenē ķer tavus draugus. No ābola jau tu tagad neparko nešķirsies.

Varbūt tā arī būtu noticis, ja Dēzijas uzmanību nebūtu piesaistījis burkāns. Viņa palaida vaļā ābolu, sagrāba burkānu un jau mirkli vēlāk sēdēja uz aizkaru stangas.

—          Es skatos, tu esi nopircis pusi tirgus! Un tagad, raugi, tā: ieej virtuvē, aizdedzini prītnusu, uzliec tējkannu, sadabū divas krūzītes, un mēs ar tevi sarīkosim dzīres.

—          Ar mani? — brīnījās Kazis. — Bet kā tad jūsu slimā sieva?

—     Sieva?! … Kur tu grābi, ka man ir sieva?

—         Jus taču pats teicāt, ka dzīvojat trijatā: jus, Dēzija un jūsu večiņa.

—         Mana večiņa! Hā-hā-ha! … Sasmīdināji gan! Lūk, viņa, mana večiņa. Stāv kaktā kā nogrēkojusies ģimnāziste. — Un, pamanījis Kaža neizpratnes pilno skatu, piebilda:

—          Nu tad noņem viņai pārvalku šim gadījumam par godu!

Kazis tuvojās ar balto buru audeklu apsegtajam priekšmetam un noņēma parvalku. Sev par brīnumu, viņš ieraudzīja spilgti izkrāsotu veclaicīgu kasti.

—          Tā ir viņa … mana večiņa … mana veca leijerkaste.

Tagad Kazim bija pienākusi reize smieties. Par leijerkastēm un leijerkastniekiem Kazis bija lasījis grāmatās, bet nekādi nevareja iedomāties, ka viņam gadīsies dzīvē ar tiem satikties.

Mūzikas kastes priekšējā siena bija apgleznota dīvainām figūrām.

—          Tas ir vēzis … tie ir svari… bet kas šī par garmatainu tanti?

—     Jaunava.

—     Un kas šauj ar loku?

—     Strēlnieks.

—      Un šitas tā kā zirneklis, tā kā krabis …

—           Skorpions… Bet visi zīmējumi kopā saucas par Zodiaka zīmēm. Gadā ir divpadsmit mēnešu, un Zodiaka zīmju arī ir divpadsmit. Kurā mēnesī tu esi dzimis?

—     Decembrī.

—         Tātad tu esi dzimis zem Strēlnieka zīmes. Senāk uzskatīja, ka planētas ietekmē cilvēku likteņus. Bija pat tāda profesija — astrologs. Astrologi reizēm bija varenāki par valdniekiem. īstenībā viņi valdīja valstis, nozīmēja un atceļa kaujas, nomainīja ministrus. Lai pareģotu cilvēka likteni, astrologi sastādīja horoskopus. Moroskops ir visu spīdekļu izvietojums cilvēka dzimšanas mirklī.

—          Ne visai saprotami, bet interesanti, — sacīja Kazis. — Un zem kura zvaigznāja jūs esat dzimis?

—     Mans zvaigznājs ir Skorpions.

—     Tas ir labi vai slikti?

—          Pa vidam … — Leijerkastnieks pasmaidīja.

—     Skaitās, ka skorpions pats sev dzeļ, tas ir, sagādā sev visādas nepatikšanas, vai.

—          Bet man, ko man gaidīt no mana Strēlnieka? Karavīrs, vai, būšu?

—          Nav obligāti. Vienkārši tev, ja zvaigznes nemelo, vajadzētu būt drošam, spēcīgam cilvēkam ar stipru gribu.

—          Kā Radjerdam Kiplingam? — Kazis nosarka no prieka. Un aizlūstošā, bet skanīgā balsī noskaitīja no galvas trīs rindiņas, ko bija sevišķi iemīļoļis:

No tumsas uz tumsu, uz risku iet 'mums kā

Bēringam kādreiz.

Nakts spīdekļi būs, kas pavadīs mūs, šī karte

ar ziemeļu zvaigznēm.

Un uz nord-vestu tad ceļi mūs vestu, kur

Rietumu Krusts mums plaiksni.

Primā dzejnieks bija, kaut arī angļu kolonizators! Bibliotekāre, kolīdz ieraudzīja manu ķiveri, uzreiz iesmērēja viņa dzejoļus. «Kiplingam,» saka, «visi varoņi tādās staigāja!»

—          Ja, ķivere gan tev lieliska! Dēzij, noliec burkānu atpakaļ somā, tu vienu jau apēdi!

Bet kas to deva! Sagrābusi burkānu, Dēzija veikli pārlēca no skapja uz aizkaru stangu, brīdi šūpojās tajā un tūlīt pārlidoja uz gultas galu.

—          Vai zini, iznes to somu pieliekamajā kambarī: no virtuves otrās durvis pa kreisi, citādi tas labi nebeigsies.

Kazis iznesa tīkliņu un atkal atgriezās pie leijerkastes.

—     Vai tā ir kārtībā?

Sajutis, kas notiek puikas dvēselē, Leijerkastnieks sacīja:

—     Bet tu pamēģini. Vai redzi rokturi? Pagriezi

Sākumā nedroši, bet pēc tam aizvien drošāk un

drošāk Kazis sāka griezt rokturi. Leijerkaste viegli nodrebēja kā pamodināta dzīva būtne, dziļi ievilka elpu, un pēkšņi visu istabu piepildīja jautras, plūstošas skaņas.

Kazis sadrūma. Viņš pārstāja griezt rokturi, un leijerkaste apklusa.

—     Fašistu dziesma? — drūmi vaicāja Kazis.

—     Kāpēc tad tā?

—          Tāpēc, ka es dzirdēju, kā viens fricis šito spēlēja uz mutes ermoņikām.

—          Nu nē! Tā ir veca vācu dziesma «Ah, mein lieber Augustiņ…». To dziedāja vēl pagājušajā gadsimtā. Ar fašistiem tai nav nekāda sakara.

—     Vai jūs kara laikā bijāt Rīgā?

—      Jā.

—     Un spēlējat fričiem dziesmas?

Leijerkastnieka seja kļuva cieta, un ap muti vēl

asāk iezīmējās rievas.

—          Manu puisīt, — mirkli klusējis, skumīgi sacīja Leijerkastnieks, — ko es darīju kara laikā — tā ir gara saruna. Varbūt kādreiz es tev par to pastāstīšu.

—     Fašisti nogalināja manu māti un māsu …

—      Tā … — pētoši vērodams Kazi, sacīja sirmgalvis. — Katram no mums ar karu ir savi rēķini. Saki, lūdzu, — ar ko tu dzīvo kopa?

—     Ar tēvu …

—     Vai viņš atgriezās no frontes?

—     Viņš nebija frontē, bet gan sakarnieks partizānu vienībā, — teica Kazis, joprojām drūmi pētīdams Zodiaka zīmes uz leijerkastes. —' Bet vai bez vācu dziesmas viņa vēl kaut ko spēlē?

—     To labāk pajautā viņai pašai. — Leijerkastnieks pasmaidīja.

Kazis no jauna sāka griezt rokturi, un leijerkaste, tikusi galā ar «Augustiņu», sāka sparīgo «Sudmaliņas». Te nu Dēzija, nolēkusi no skapja, ņēmās lēkāt, kūleņot un jocīgi vaibstīties.

—     Tā tik vēl trūka, — nogurušā balsī sacīja Leijerkastnieks, redzēdams, ka Dēzija atver drēbju skapi un izvelk no turienes cilindru. Viņš palūdza Kazi nolikt cilindru vietā. Taču Dēzija turēja cilindru un klanījās, līdz Kazim ienāca prātā iemest cilindrā monētu. Dēzija saķēra monētu, pārbaudīja uz zoba, pēc tam aizbāza aiz vaiga un pēc mirkļa ierāpās ar visu cilindru skapī un apklusa.

—     Starp citu, kā tevi sauc, puisīt?

—     Pilnā vārdā par Kazimiru, bet visi mani sauc par Kazi.

—      Bet mani visi dēvē par Leijerkastnieku, kaut gan tēvs un māte, kad piedzimu, mani nosauca par Kārli.

Bija redzams, ka Leijerkastniekam grūti runāt, bet viņš piespieda sevi pasmaidīt un piebilda:

—     Ja gribi, atnāc pie mums ciemos. Dēzija, es un mana vecenīte būsim priecīgi. Bet tagad — uz redzēšanos. Es šodien nejūtos diez cik labi.

—     Bet tēju tomēr uzvāriet! — jau lekdams lejā no palodzes, uz atvadām uzsauca Kazis.

3. nodaļa. SVĒTĀ MAURĪCIJA MELNĀ ROKA

—     Čaļi, — teica Siļķe bērniem, kuri spēlējas ar konfekšu papīriņiem, — pie jums vairs nav interesanti. Katru dienu viens un tas pats: papīriņi, dzīvās bildes, divpadsmit nūjiņas, paslēpes, laupītāji. Bet vai zināt, ko Edis vakar atrada drupās? īsta nēģera roku!

Bērni pārstāja rotaļāties, bet Trīs Sivēntiņi pat aizmirsa aiztaisīt muti.

—     Pirmkārt, mēs neesam nekādi čaļi, otrkārt, tu, Siļķe, visu laiku pūt pīlītes. Būtu izdomājusi kaut ko labāku — mēs taču nedzīvojam Āfrikā, un arī tur droši vien nēģeru rokas visos kaktos nemētājās.

—     Nesaki ne cikli, ne grabu, — Siļķe apvainojas. — Es to pati savām acīm redzēju, lai mani zibens nosper, ja meloju.

—     Nenospēra! — Trīs Sivēntiņi plati pasmaidīja. — Varbūt viņa saka taisnību, Kazi? …

—     Kāpēc lai viņa melotu?! — sarunā iejaucās Margarita. — Es arī to roku redzēju pali savām acīm. Tikai ta nav īsta, bet ģipša. Edis saka, Melngalvju nama bijušas daudzas visādu moru statujas, tāpēc ka svētais nēģeris Maurīcijs skaitījās šā nama aizbildnis. Bet Melngalvji, lai viņam piebrauktu, uzstādīja nēģeru statujas.

Bet kas tie Melngalvji tādi bija?

Edis teica, ka tie bijusi kaut kādi tirgotāji. Un vēl viņs teica, ka no Melngalvju nama uz Pēterbaznīcu līcu loču vedot pazemes eja. Viņs taču cerot to eju atrast.

Nupat likās par daudz, un Kazis nolēma, ka ilgāk turēt savus trumpjos slepenībā būtu muļķīgi.

—     Edis … Edis … Apnicis man šis jūsu Edis kā rūgta nāve! To vien dzirdi no rīta līdz vakaram: Edis to un Edis šito! … Bet vai jūs esat redzējuši dzīvu mērkaķi, kas prot dejot un taisa visādus jokus?

—      Nē-e! Neesmu redzējis, — atklati atziņas Trīs Sivēntiņi.

—     Es gan esmu redzējusi mērkaķus zvēru dārzā, — teica Margarita.

—     Tad varbūt tu esi redzējusi arī īstu leijerkasti?

—     čaļi, bet kas tā leijerkaste tāda ir?

—     Vēlvienreiz pasaki savu stulbo «čaļi» — un dabūsi, ko pelnījusi! — Kazis zaudēja pacietību.

—     Leijerkaste ir spēlējošas lādītes veids. Ar to līdz revolūcijai pelnījās nabagie. Vai tad jūs Kuprina «Balto pūdeli» neesat lasījuši?

—     Tu, Riča, pati esi «veids»! Un kāds vēl! Neklausies viņā, Siļķe! Leijerkaste — tā ir kaste ar rokturi. Un uz kastes kaut kas uzzīmēts, kaut vai Zodiaka zīmes. Jūs droši vien zināt, katram cilvēkam ir sava Zodiaka zīme: man, piemēram, Strēlnieks. — Kazis uzvaroši paskatījās Margaritā: še tev, vai dabūji! — Ja pagriezīsi rokturi, no kastes atskanēs mūzika. Un kādi tur nabagi — ar leijerkastēm staigāja leijerkastnieki. Viens tāds leijerkastnieks ir mans draugs. Pašlaik viņš slimo — guļ un neceļas augšā, bet es viņam un viņa mērkaķim pērku produktus. Un tu, Siļķe, tai vietā, lai klīstu pa drupām bez kādas jēgas, varēji apciemot slimu cilvēku.

Siļķe gribēja kaut ko sacīt, lai attaisnotos, bet iejaucās Margarita.

—     Ar ko tad tas leijerkastnieks slimo? — viņa piesardzīgi vaicāja.

—     Ar buboņu mēri! — Kazis nosprauslojās.

—     Es runāju nopietni! Man mamma uz visstingrāko noliegusi nākt saskarē ar slimniekiem.

—     «Nākt saskarē»! Ir nu gan vārdiņi! Kur tu tādus izrāvi? «Baltais pūdelis», Kuprins! Bet pati nejūtīga kā akmens. Vari vākties pie sava Eda un «nākt saskarē» ar viņu līdz riebumam, mēs bez tevis tīri labi iztiksim!

—     Ak dievs! Kazimir, man jau sen bija aizdomas, ka tu esi rupjš un neaptēsts tips, bet, ka tu esi tik primitīvs, es nebiju iedomājusies!

Margarita uzpūtīgi nopurināja lentes pušķi un aizgāja, ne no viena neatvadījusies.

—     Pati muļķe! — tik vien paspēja uzsaukt viņai pakaļ, par Kazi nāvīgi apvainojies, Trīs Sivēntiņi.

4. nodaļa. SENS AMATS LAUPĪŠANA

Siļķes stāsts par Eda atradumu un jo sevišķi par pazemes eju uz Kazi atstāja neizdzēšamu iespaidu.

«Ir nu gan tas Edis! Visu laiku kaut ko atrod! Un tad vēl — pazemes eja… vai tiešām tā no tiesas pastāv?»

Vispār, kam un kāpēc tāda būtu vajadzīga, Kazis lāgā nesaprata. Bet doma, ka ne jau viņš, Kazis, ir visa nepazīstamā pirmatklājējs un atradējs un ka Edis atradis pazemes eju, nedeva Kazim miera.

«Vajadzētu visu pamatīgāk izzināt. Ja tāda pazemes eja ir, tad kāds noteikti par to būs dzirdējis. Vajadzētu izjautāt Leijerkastnieku un Efraimu. Nevar būt, ka viņi tādā vecumā pa visu savu mūžu ne reizi nebūtu dzirdējuši par pazemes eju.»

Kaža domas pārslēdzās uz tēvu un zīmīti, ko tas bija atstājis: «Kazimir, šovakar esi mājās.»

Neko labu zīmīte nevēstīja: ja tēvs sauca dēlu pilnā vārdā, tas nozīmēja, ka viņš vai nu dusmojas, vai ir par kaut ko ļoti norūpējies.

«Zel gan,» nodomāja Kazis, «pašreiz Virsnieku namā rāda kolosālu filmu «Krustmāte Carleja». Un Siļķe ar Trim Sivēntiņiem jau aizņēmuši man vietu pirmajā rindā, bet te — sēdi kā muļķis mājās un gaidi pērkonu no skaidrām debesīm.»

Bet tobrīd priekšnamā atskanēja zvans, un Kazis metās pie durvīm — tēvs vienmēr zvanīja, kad cerēja sastapt Kazi mājās.

—          Sveiks, papu! Sēdies ātrāk klāt ēst vakariņas, man viss jau gatavs!

—          Sveiki, sveiki! Tūlīt nakšu, tikai nomazgāšos. Ko tu šodien esi uzvārījis?

—     Sakņu ragū.

—     Pats laikam jau paēdi?

—      Paēdu.

—     Ceru, ka dārzeņi nav zagti?

Kazis gandrīz izmeta no rokām karsta ēdiena pilno šķīvi.

—     Tu klusē? … Atbildi, lūdzams, esi tik laipns.

—          Saknes ir no tirgus, — acis nodūris, sacīja Kazis.

—          Nu, paskaties man acīs… Tā… Kā rādās, tu nemelo. Tad es ēdīšu, bet tu stāsti.

—     Ko lai stāstu?

—     Pats zini, ko.

—     Kā tu to dabūji zināt?

—          Ehē! Tā tā lieta neiet! Jautāšu es, bet tu papūlies atbildēt. Un lai izklausītos ticami, citādi nekas nebūs. Tātad — kāpēc tev ievajadzējās zagt burkānus?

—     Dēzijai.

—      Kas tad tas par zvēru?

—     Mērkaķis.

—          Paklausies, Kazimir. Netēlo muļķi, — nolicis karoti, sacīja tēvs, — stāsti visu pēc kārtas. Un pamēģināsim par abiem tikt skaidrībā.

—          Te nemaz nav ko noskaidrot! Viss ir skaidraks par skaidru! Man ir draugs. Leijerkastnieks. Viņš ir vecs un slims. Un pie viņa dzīvo mērkaķis. Dēzija. Viņai vajadzīgi āboli un burkāni, tāpēc ka banāni pie mums neaug. Nu, un es piegādāju viņai burkānus.

—      No svešiem sakņu dārziem?

—     Tikai vienu reizi.

—          Vai tavs draugs leijerkastnieks zina, ka burkāni zagti?

—           Ko tu, papu! Viņš nekad tos nebūtu pieņēmis! Es palūdzu Siļķei sacīt, ka burkāni ir no viņas vecāsmātes dārza. Un ka tā ir mūsu dāvana.

—          Kā redzu, tu esi kļuvis gandrīz vai par profesionālu meli! Un tagad paskaidro man — kam par godu jums jāpasniedz šim leijerkastniekam dāvanas?

—     Kāpēc tu tā runā? — sāka aizstāvēties Kazis. — Es neesmu nekāds melis, bet Leijerkastnieks ir ļoti labs cilvēks. Viņš ļauj mums spēlēties ar Dēziju un klausīties leijerkasti.

—     Un tāpēc viņam jāpasniedz dāvanas?

—     Tu neko neesi sapratis, tēt! Es taču tev teicu, ka cilvēks ir slims, ka viņam un viņa mērkaķim nav ko ēsti

—     Tas vēl nenozīmē, ka tev jāiet zagt. Vai pats iedomājies palaist nagus, vai kāds pateica priekšā?

—      Pats.

—     Pastāsti sīkāk.

—     Pā, nekas sevišķs taču nav noticis! Vienkārši Leijerkastniekam izbeidzās nauda. Viņš par to, bez šaubām, nerunāja, bet es pats sapratu. Gluži otrādi, viņš teica, ka tam viss esot un nekā nevajagot. Bet mani nav tik viegli apvest ap stūri. Dēzija, kad izsalkusi, visu laiku stiepj roku — prasa ēst.

—     Ir nu gan tev pazīšanās! Vispirms tev kaut kāds lupatlasis ne no šā, ne no tā dāvina korķa cepuri. Tagad slims leijerkastnieks ar mērkaķi. Man vajadzēs ar viņu satikties. Piedod, ka tevi pārtraucu. Turpini.

—     Ko lai turpinu? Nu, sarunāju ar Siļķi un Trīs Sivēntiniem …

_ Ko, ko?

—     Sētnieces delu. Resnuma deļ mēs viņu ta saucam — Trīs Sivēntiņi. īstenībā viņš ir Aloizijs.

—      Nu, un tālāk?

—     Tālāk mēs iekāpām autobusā, aizbraucām uz Pārdaugavu, atradām klusu ieliņu, izvēlējāmies vislielāko sakņu dārzu un sarāvām burkānus.

—     Daudz sazagāt?

—     Netiku svēris.

Tēvs drūmi lūkojās dēlā.

—          Kilograma pusotra būs, — steidzās paskaidrot Kazis. — Tikai, pā, tur ir vesela muiža, milzīgs dārzs, kur visādu gurķu un burkānu, ka lūst. Bet mēs ņēmām tikai burkānus, vairāk neko. Pat zirņus nenogaršojārn, goda vārds.

—          Tātad jūs esat arī godīgi zagļi. Iznāk, ka jums vēl galviņas būtu jāpaglauda?

Kazis nodūra acis.

—          Redz, tā, Kazimir. Tu neesi maziņš, pats visu labi saproti. Sarunāsim šitā. Es tev iedošu naudu. Rīt tu iesi uz tirgu, nopirksi divreiz vairāk burkānu nekā paņēmi, aizvedīsi tos dārza saimniekam, izstāstīsi viņam, ko esat sadarījuši, un palūgsi piedošanu. Dārzu pats atradīsi, vai tevi pavadīt?

—      Pats atradīšu …

—          Nu labi. Un turpmāk, lūdzams, iztiec bez šitiem pirātu pekstiņiem.

Tēvs pasmaidīja.

—     Kā tur bija tavam Radjerdam Kiplingam?

Un tēvs, paņēmis no plaukta grāmatu, pašķirstīja to un nolasīja skaļi:

—     Mēs toreiz nirām pēc pērlēm un sarkanas krāsojām salas.

Kaut izsalkuši un basi, toties līksmi bez gala,

Sis tosts (to mēs tukšosim klusi) būs par salašņām tiem…

—           Par mūsu senčiem bez vārda, par godīgiem pirātiem, — Kazis priecīgi piebalsoja, sapratis, ka negaiss jau ir pāri.

—     Taisni tā — salašņām pirātiem! Ļoti precīzi trāpīts! Es gribētu zināt, no kurienes tu tads esi radies? Gan tavs vectēvs, gan vecvectēvs — visi bija kārtīgi zemes arāji. Mūsu pusē pat kārtīga ezera nav, par jūru nerunājot. Desmitiem jūdžu tikai meži un meži.

—     Arī no meža, ja uzkāptu visaugstākajā kokā un ilgi, ilgi skatītos tālumā, var ieraudzīt jūru!

—     Tās ir muļķības. Nāksies pabrīdināt bibliotēkā, lai turpmāk tev tadas grāmatas neizsniedz. Kādam citam varbūt varētu, bet tev ar tavām nosliecēm . . .

—     Pā!

—     Te tev nu bija «pa»! Nu, pietiek par to. Naudu tam mērkaķim turpmāk saņemsi no manis. Starp citu, Margaritas mamma arī jums šo.to piemetīs. Varat uzskatīt, ka jūsu Dēzijai ļoti paveicies. Ko tu skaties ūz mani? Nu jā, protams, par visiem jūsu pekstiņiem man pastāstīja Margaritas mamma, bet viņai savukārt Margarita, kas nav tāda kā tu un tava Siļķe sālījumā.

5. nodaļa. SAVRUPMĀJA KAPU IELĀ

—     Paklausies, Siļķe, es vienmēr esmu teicis, ka tikai muļķi pinas ar meitenēm. Tu man likies ne tāda kā visas. Bet izradās, ka ari tu esi pati parastākā klaberkaste. Vakar man tevis deļ pamatīgi tika.

—     Tacu ne, ko tu, Kazi! — vēl stiprāk kā parasti kropļoja valodu Siļķe. — Es tacu tikai Ričai pačukstēju. Un pilnīgi slepeni!

—      Slepeni pa visu pasauli! Saprotams, tava

Riča tūlīt aizjoza pie savas mammas un izlika visu pa tīro. Bet mamma nosūdzēja manam tēvam.

—     Velis zina kas! N11 gan viņa man dabūs!

—          Neko viņa nedabūs! Atkal mātei pasūdzēs. Un atkal es palikšu muļķos. Labāk paaicini Trīs Sivēntiņus — un braucam atdot visu atpakaļ.

—     Ko — «visu»? — Siļķe nesaprata.

—     Ko, ko! Burkānus, lūk, ko!

—         Tu tacu neesi pie pilna prāta, Kazja! Viņi taču mums ņems un sados!

—           Nesados. Un, ja arī sados, tad pēc nopelniem.

—          Bet burkānus tacu Dēzija sen būs nocabījusi! — ar slepenu cerību sacīja Siļķe.

—          Nočabījusi! Saprotams, ka nočabījusi! Man tēvs iedeva naudu, nopirku jaunus. Pasauc Trīs Sivēntiņus, un aiziet!

Tīkliņu ar burkāniem nesa Aloizijs — tā izrīkoja Siļķe.

«Cilvēks top tievāks no smagumu nēsāsanas,» viņa teica, un Trīs Sivēntiņi neņēmās to apstrīdēt.

Garām Rātsnama un Melngalvju nama drupām viņi iznāca Daugavas krastā.

Bija karsti.

—          Derētu izpeldēties, — smagi pūzdams, sacīja Trīs Sivēntiņi.

—          Viņā pusē, peldētavā. Es zinu caurumu žogā.

—     Un ja noķers?

Kazis gribēja Siļķei atbildēt, ka nenoķers, bet aprāvās. Atcerējās, ka no Siļķes caur Riču atkal viss nonāks līdz tēvam, un, palūrējis Siļķē caur pieri, noburkšķēja: «Izpeldēsimies uz dambja.» .— Iesim pa Koka vai Pontontiltu?

—          Pontonu, — visu vietā atbildēja Trīs Sivēntiņi. — Uz tā šūpo kā uz īsta kuģa klāja.

—     Nu gan pateici! Uz īsta!

—          Vai tad tu esi bijis uz īsta? — painteresējās Siļķe. Kazim ļoti gribējās samelot, tomēr viņš klusēja.

—           Bet mēs ar vecomāti braucām uz Zaķusalu ar kuģīti.

—          Uz Zaķusalu katrs muļķis ir braucis. Tikai uz turieni iet nevis kuģis, bet upju tramvajs.

—          Skat, skat, — iesaucās Trīs Sivēntiņi,

—    buru laiva ar buru ūdeni smeļ, tūdaļ nogrims.

—          Nenogrims. Tā nav buru laiva, bet jahta. Viņa vienkārši maina kursu, sasvērusies uz vienu pusi.

Un, atbīdījis savu korķa ķiveri pakausī, Kazis nospļāvās ūdenī.

Viņi pārgāja pāri Pontontiltam, nokāpa pie dambja, un Kazis, kārtīgi nolicis ķiveri un uzmetis uz tās bikses un kreklu, iemetās ūdenī.

Metrus desmit augstāk pa straumi makšķerēja kāds zēns, mazliet vecāks par viņiem. Viņš neapmierināti pašķielēja uz bērniem, bet neko neteica.

—         Vai jūs atsevišķu ielūgumu gaidāt? — peldēdams uzsauca Kazis.

—          Man negribas, — sacīja Siļķe, apmezdamas uz akmens un vērodama, kā Trīs Sivēntiņi nesteidzīgi stīvē nost kreklu. No krekla izkrita paciņa.

—          Kas tev tur ir? — piepeldējis klāt, vaicāja Kazis.

—          Sviestmaizes, — negribīgi atbildēja Trīs Sivēntiņi.

—          Viņš vakar uz kino bija atstiepis līdzi zivju kotletes, — iesmējās Siļķe.

Aloizijs, uzmanīgi sataustījis ar kāju dibenu, sāka virzīties iekšā upē.

Kazis viņu apšļāca ar ūdeni.

—         Ja tu šļakstināsies, es nemaz neiešu. — Aloizijs apstājās.

Bet Kazis tikai bezcerīgi atmeta ar roku un, ne vārda neteicis, ievilka plaušās gaisu un ienira. Izniris viņš draiski sapurināja galvu un, atvilcis elpu, uzsauca: — Siļķe, tu esi jukusi! Nāc peldēties! Odens kā piens!

—          Viņai nav peldkostīma… — klusi teica Aloizijs, redzēdams, ka Siļķe piegājusi pie makšķernieka un viņa vārdus nedzirdēs.

—          Traka, vai? Kam viņai peldkostīms? Peldkostīmus nēsā tikai vecas vecenes.

Kazis bija svētā pārliecībā, ka visi cilvēki, vecāki par divdesmit gadiem, ir večuki.

Izrausies krastā un ieracies karstajās smiltīs, Kazis pasniedzās pēc sainīša. Sviestmaizēm draudēja nāves briesmas. Laikā to pamanījis, Trīs Sivēntiņi ātri peldēja uz krastu.

Sainītī bija maize un pamatīgs gabals Jāņu siera. Kazis sadalīja to visu trijos vienādos gabalos.

—          Ķeras tīri nekas, — teica pienākusī Siļķe, pamādama uz makšķernieka pusi.

—         Droši vien sīkuļi vien ir, — nesaprotami (viņam bija piebāzta mute) sacīja Trīs Sivēntiņi.

—     Mēs ar tēvu gan šiten tādu līdaku nesen noķērām! — Un Trīs Sivēntiņi izpleta rokas turpat pusmetra platumā.

Kazis neviļus atcerējās, kā viņi ar tēvu automašīnā brauca pie zvejniekiem pēc zivīm.

Tas bija brīnumains ceļojums!

Milzīgais, melnais, lepnais pirmskara parauga rollroiss ar spīdīgām, niķelētam taurēm, atvāžamiem sēdekļiem, kuros varēja savietoties desmit cilvēku, ar milzīgu, sarkanu bultu, kas izlēca pie katra pagrieziena, agrāk piederēja saimniekam, bet tagad tās rūpnīcas komitejai, kurā strādāja tēvs. Kazim patika, kā tēvs vadīja mašīnu — pārliecināti un jautri. Milzīgajā spidometra skalā rādītājs trīsēdams svaidījās kaut kur ap 70 km atzīmi, bet tēvs tikai palielināja ātrumu.

«Tas ir ko vērts!» nodomāja Kazis. «Ja es nebūtu nolēmis kļūt par jūrnieku, tad droši vien labaku amatu kā šoferim grūti iedomāties.»

Karstums todien bija tieši tāds pats kā šobrīd: melnais, lakotais mašīnas jumts nokaita kā panna. Apvītušas saulē, reibinoši smaržoja savvaļas neļķes — sīki, neievērojami ziediņi kāpās. Savvaļas neļķu smaržai jaucās klāt vēl kāda cita asa smarža, kas atgādināja jodu. Tā smaržoja aļģes. Izžuvušas, karstas tās dūrās basajās pēdās un melnās virtenēs gulēja krastā. Tajās spīdēja dzelteni dzintara pilieni. Bet pāri visam — virs ūdenszālēm, jūras, zvejnieku laivām, līdz malām pilnām ar tikko izvilktām reņģēm, brēkdamas lidinājās kaijas.

Tēvs un dēls paņēma laivu, izvadīja to aiz sēkļiem un airēja tālu, tālu, aiz zvejnieku tīkliem, kur uz katra pludiņa sēdēja baltkrūtaini putni.

Pēcāk viņi ievilka airus, apgūlās laivas dibenā un klusēdami vēroja debesis skrejošos mākoņus.

Pēc tam Kazis ar tēvu nira, atkal airēja un, krastā piestājuši, ilgi gulēja karstajās smiltīs, slinki pagriezdami pret sauli te muguru, te vēderu. Siltuma viļņi cēlās no sakarsušajām smiltīm un nesa sev līdzi dūmu smaržu. Tur zvejnieku sievas kurināja žāvētavas. Tad arī tēvs paziņoja Kazim, ka paņems atvaļinājumu uz pāris dienām un viņi abi brauks makšķerēt.

—     Mēs ar tēvu arī drīz brauksim makšķerēt! — mazliet novēloti uz Trīs Sivēntiņu lielību atsaucās Kazis. Pa upi aizpeldēja velkonis, un uzreiz krastā saskrēja viļņi.

—     Krastmalu jauc ārā, drīz sāks celt jaunu, stāsta, ka lidz pašai ostai uzcelšot, — kraukšķinādams burkānu, sacīja Trīs Sivēntiņi.

Viņš jau bija nolocījis savu sviestmaizi un tagad paslepus čiepa burkānus no tīkliņa.

Gar krastu platdibenē vizinājās lejup pa straumi divi puikas.

—      No kurienes braucat? — Kazis pavicināja viņiem ar ķiveri.

—     No forštates! — atsaucās tas, kurš ar konservu kārbu smēla ūdeni no platdibenes.

—     Necik tālu neesat tikuši. — Kazis bija zaudējis par viņiem jebkuru interesi.

—     Pirms kara mēs arī dzīvojām Maskavas forštatē — blakus vecticībnieku lūgšanu namam. Bet pēcāk friči mūs izlika — nostiepa visur dzeloņdrātis un uztaisīja geto. Turpat blakus bija Strūgu iela. Tēvs pastāstīja man, bet viņam vectēvs stāstījis, ka sen atpakaļ taisni pie Strūgu ielas piestājušas strūgas — tādas milzu laivas, bet tajās tirgoņi no Vitebskas veduši mums preces. Vitebska arī ir pie Daugavas, tikai tur upe saucas par Rietumu Dvinu. Raug, ja mēs nonāktu līdz Vitebskai, tur uzbūvētu plostu un pēc tam — pa upi lejup, kur acis rāda… — aizsapņojās Trīs Sivēntiņi.

—     Ja nu šā, ja nu tā, sēnes augtu kabatā … — griezdamies uz otrajiem sāniem, slinki novilka Kazis.

Trīs Sivēntiņi arī gribēja pagriezties, bet bija tik karsti, ka negribējās kustēties.

—     čaļi, man vecāmāte līdz pusdienām lika būt mājā.

—     Vecāmāte, vecāmāte, bet man vecaistēvs … — iesāka Kazis, bet aprāvās — negribēja atkal apvainot Siļķi.

Viņi piecēlās un gāja. Saules nogurdinātais Trīs Sivēntiņi vēl joprojām stiepa tīkliņu. Drīz vien viņš sāka čīkstēt, bet tad, paldies dievam, pienāca autobuss.

Bērni atcerējās tikai tik daudz, ka jābrauc līdz galam.

Sākās klusās Pārdaugavas ieliņas — augļu un sakņu dārzu valstība. Mazās un lielās Medus, Vijolīšu, Krēslas. Un katrā dārziņā rosījās cilvēki ar grābekļiem un lejkannām. Kādu ziedu tik te nebija! Gan rozes, gan kreses, gan kupli hortenziju krūmi.

Bērni aizbrauca līdz gala pieturai. Ieliņai vajadzēja būt tukšai un klusai. Ne sevišķi precīza adrese, bet citas bērni nezināja.

Varbūt tādēļ, ka Trim Sivēntiņiem klājās visgrūtāk — viņš joprojām stiepa nolāpīto tīkliņu —, viņa domas stradaja veicīgāk neka Kazim un Sijķei.

—         Atceros! — viņš iesaucās, nometa tīklu un apsēdās tieši uz ietves. — Tā iela saucās Kāpu, es tobrīd vēl nodomāju: Kāpu vai Kapu. Tie divi vardi skan varen līdzīgi.

—      Ko tad tu agrāk neteici?

—          Re nu, Kazja, tu mūždien šitāl Kas tad iznāk: es atcerējos, bet vēl esmu kaut kur vainīgs.

—          Labi, ejam! — Kazim sametās viņa žēl, un tas paņēma tīkliņu.

Beidzot viņi atrada šo Kāpu ielu.

—          Tepat vajaga būt, — sacīja Kazis. — Tu, Siļķe, un Trīs Sivēntiņi, palūkojiet taipus ceļa, es pētīšu šinī pusē.

—     Ko lai pēta, — novilka Trīs Sivēntiņi,

—     nešaubīgi redzu: tur ir tas divstāvu mājoklis.

—     Nevar būt… — Kazis sāka apšaubīt.

—     Vai tad nu es nebūtu ievērojis tādu māju, pie tam vēl ar siltumnīcu?

—          Uhu, — teica Trīs Sivēntiņi, — tas tev nebija prātā!

—     Un ko tu teiksi? — Kazis pievērsās Siļķei.

—           Ko lai es teiktu? Ne ciku, ne grabu nevaru pateikt! Tā kā būtu tā pati. Par ko es toreiz domāju? Kā veiklāk no tejienes pazust. Un arī tagad par to sapņoju.

—          Kas var būt sliktāk kā sapīties ar sieviešiem nopietnās lietās! — Kazis pacēla no ietves tīkliņu un spēra soli uz vārtiņu pusi.

Siļķe un Trīs Sivēntiņi tam sekoja. Izrādījās, ka tā nav tikai māja ar dārzu vien. Te bija aristokrātiskā muiža: celiņi nokaisīti ar granti, līdzeni apcirpis mauriņš, tnajas priekšā milzīga rožu dobe.

—          Lai mani zibens sasper, ja es kādreiz le esmu bijis! — teica Kazis.

—           Tu taču kāpi pār setu no otras puses! — iebilda Trīs Sivēntiņi. — Vai tad neatceries tur to lielo bumbieri ar strazdu būri? To jau nu gan tev vajadzēja ievērot!

—           Bumbieri patiešām tā kā atceros. Un vēl zirņus pie žoga …

—     Un avenāju … — piebilda Siļķe.

—          Ak tu piķis, — sacīja Kazis, — tagad es saprotu: aiz šitiern krūmiem māju nevarēja saskatīt.

Durvju zvans bija ērmīgs, bērni paraustīja misiņa kloķi, un kaut kur mājas dziļumos vāri notrīsēja zvaniņš.

Durvis atvēra izskatīga, sirma dāma.

—          Labdien! — viņa sacīja, ziņkāri aplūkodama bērnus.

—          Sveicināti! — visu vielā atbildēja Kazis.

—     Mēs no jums aizņēmāmies burkānus. Ņemiet, lūdzu, tos atpakaļ!

To pateicis, Kazis izbēra burkānus tieši uz sliekšņa pārsteigtajai sievietei pie kājām.

—          Kas tie par brīnumiem? — sieviete teica un, atskatījusies pār plecu, iesaucās:

—     Jana, kur tu pazudi?

Uz viņas saucienu neviens nenāca.

—          Es neprotu runāt krieviski. — Sieviete bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

—     Tā, paldies dievam, — klusi norūca Kazis.

Aloizij, pateicies viņai par burkāniem, bet mēs ar Siļķi atkāpsimies.

Te Kazis galanti paklanījās dāmai tin lepni kā angļu lords devās uz izeju pa nograntēto celiņu. Viņam pa pēdām sarkana kā vēzis klunkurēja Siļķe.

Pēc piecām minūtēm — jau uz ielas — tiem piebiedrojās Trīs Sivēntiņi, sasarcis un nosvīdis slapjš kā žurka.

—          Tu gan, Kazja, esi cūka! — tas bija viss, ko viņš spēja draugam pateikt.

Tās pašas dienas vakarā Kazim atkal bija saruna ar tēvu.

—          Vai aiznesāt? — it kā starp citu, avīzē lūkodamies, pavaicāja tēvs.

—          Aiznesām, —f arī it kā starp citu atbildēja Kazis un bez jebkādas pārejas piebilda: — Vai tu gadījumā neesi kaut ko dzirdējis par pazemes eju?

—     Kādu pazemes eju? — Nesaprata tēvs.

—           Nu, to pašu, kas ved no Pēterbaznīcas uz Melngalvju namu.

—     Kam tev viņa tik pēkšņi ievajadzējusies?

—          Tapat, vienkārši interesē, vai tāda ir vai nav. Viens puika it kā esot atradis. Es gan domāju, ka viņš melš.

—          Veltīgi tu tā domā. Rīgā pazemes eju atliku likām, visās viduslaiku pilsētās šito pagrabu, cietokšņu sienu, vaļņu un bastionu vienmēr bijis, cik uziet. Un Rīga ir viduslaiku pilsēta. Manuprāt, es vēl pirms kara kādā avīzē, varbūt «Jaunākajās Ziņās» vai kur citur, par to lasīju, kaut gan precīzi pateikt nevaru.

—     Avīzē «Jaunākās Ziņas»?

—      Es taču teicu, ka neatceros. Varbūt avīzē «Jaunākās Ziņas», varbūt žurnālā «Atpūta», varbūt vēl kur citur.

—     Un kas tur bija rakstīts?

—     Es jau teicu, ka neatceros. Bez tam, Kazimir, es ļoti lūdzu tevi nelīst, kur nevajag. Laiki nemierīgi — eja var iebrukt jums uz galvas, ari uz nejaušas mīnas varat uzskriet.

—     Nebaidies, tēt, viss būs kārtībā!

Kazis iegāja savā istabā un sāka lasīt «Trīs musketierus».

«Nu, tad lai viņš mirst, ja jau jūs viņu notiesājāt! — d’Artanjans sacīja noteiktā balsī, kas milēdijai likās bezgalīgas padevības pilna,» izlasīja Kazis un nolika grāmatu pie malas. Doma, ka Edis varētu atrast pazemes eju ātrāk nekā viņš, nedeva Kazim mieru.

«Sitam iznirelim droši vien ir pilsētas plāns un varbūt vēl kādas ziņas. Bet kam viņam vajadzīga pazemes eja?»

—     Tēt, es iziešu pastaigāties pirms gulētiešanas.

—     Tikai ne ilgi, — sacīja tēvs, neatraujot skatu no avīzes.

Kazis izgāja uz ielas, un kājas pašas nesa viņu uz Melngalvju nama drupām. Jau krēsloja, bet vēl nebija satumsis, kā jau garajās vasaras dienās.

Virs Pēterbaznīcas riņķoja liels bars vārnu un kovārņu, kas bija atraduši patvērumu izpostītajā baznīcas tornī.

Kazis sasniedza Melngalvju namu.

Patiesību sakot, nekāda nama nebija, tikai ķieģeļu kaudzes, kaut kādi dzelži, koka gabali un stikli lūk, viss, kas no tā palicis pāri.

Kazis apgāja namam apkārt, tuvojās pagrabam, bet no turienes izšāvās tā kā kaķis, tā kā milzīga žurka un vilka tik atbaidošs drēgnums, ka doties tālāk Kazim negribējās.

«Te nav diez cik patīkami,» nodomāja Kazis, un atkal, jau kuro reizi šajā vakarā, viņa domas atgriezās pie Eda.

«Un kā gan viņš visu laiku viens pats te urķējas? Vajadzēs atnākt šurp dienā. Pašreiz te bez luktura nav ko iesākt.»

Kazis iegriezās ieliņā, kas veda uz Konventa sētu. Un šeit viņš ieraudzīja cilvēku, kas stāvēja ļoti neparastā pozā: ar muguru pret ielu un seju tikpat kā piespiestu sienai. Sis cilvēks taustījās gar mūri, it kā kaut ko meklēdams.

Izdzirdis soļus, vīrs uzreiz atsprāga no sienas.

Kazis palēnināja gaitu.

«Interesanti,» viņš nodomāja, ar skatienu nomērīdams nepazīstamo un gludo akmens mūrējumu, «ko viņš te meklē?»

Kazis pārgāja ielas otrā pusē un atskatījās.

Vīrs melnajās brillēs lēni soļoja pa ietvi, piesizdams ar nūju pa trotuāru sev priekšā.

Viņš bija akls.

6.  nodaļa. VĪNA ETIĶEŠU NOLIKTAVA JEB MELNGALVJU BRĀLĪBA

Ja Kazis bija ko iedomājies, pusceļā apstāties nemēdza — nebija tāds cilvēks. Divas pēdējās dienas viņš pavadīja Melngalvju nama drupās. Pazemes eju gan neatrada, bet kaut ko interesantu tomēr uzgāja.

Kazis uzradās pagalmā, kad Siļķe, Trīs Sivēntiņi, Margarita un vēl daži bērni spēlējās ar konfekšu papīriņiem.

—       Kādu jauku, baltu dienu sēdēja uz mīira sienas cūku kāvējs, zobu rāvējs … — ieķiķinājās Kazis, ieslidināja roku kabatā un izvilka dažus papīriņus.

Tie bija lieli un fantastiski skaisti. Uz viena no tiem bija attēlots sarkans vairogs uz gaiši zila fona un divi melni bruņinieki bruņās. Uz otra — veclaiku pils, uz trešā — toreadors sarkanā apmetnī un vērsis, kas drāzās viņam virsu.

—      Tad nu gan! — Trīs Sivēntiņi nespēja apvaldīt savu sajūsmu. Visi apdilušie un nospeķotie «Lācīši», «Tuziki» un «Sarkanās magones» nobālēja blakus šai greznībai.

Papīri bija smagi un krita tieši mērķī. Kazis spēlēja bez zaudējumiem.

—      Nu ir dēlis ar to spēli! — pirmā sacīja Margarita. — Nav godīgi spēlēt ar šitādiem papīriņiem. Tie nav īsti!

—      Tie taču simtreiz labāki par īstiem! — iebilda Siļķe.

—      Kazi, ņem piecus «Lācīšus» un dod man vienu ar melnajiem tēvočiem bruņās, — lūdza Trīs Sivēntiņi.

Tāpat ka Trīs Sivēntiņi, arī pārējie saka mainīties ar Kazi.

—      Es zinu kādu vietu, kur šitās mantas ir bez sava gala. Ir pat vel labaki, — nevērīgi izmeta Kazis.

—     Goda vārds?

Kāda man interese melot?

Intereses melot Kazirn nebija nekādas.

—          Droši vien nerādīsi. — Trīs Sivēntiņi apspieda nopūtu.

—          Neesmu jau tāds kā viens otrs. Parādīšu. Tikai vajag dabūt labi daudz sveču galu. Tur ir tumšs, bet mans lukturītis tikpat kā nespīd.

—          Mums mājās uz plaukta šiten tāda svece stāv! Tēvs ar to iet uz pagrabu pēc malkas, — teica Trīs Sivēntiņi.

Visi devās meklēt sveces. Pirmā atnāca Margarita. Viņa nesa veselu kārbu ar pusnodegušām eglīšu svecītēm.

—           Lieliski! — nopriecājās Kazis. — Tur pietiks ilgākam laikam.

—          Man vecāmāte piedāvāja petrolejas lampu, bet es atteicos. Negribas lampu staipīt, —sacīja Siļķe.

—     Velti atteicies, — norūca Kazis.

Saīsinot ceļu, Kazis ieveda bērnus caurstaigājamā pagalma, nogriezās šaurā ieliņā un apstājās divas mājas pirms drupām.

—          Šeit, — viņš sacīja, kad bērni iegāja tumšā, tunelim līdzīgā pagalmā. Kazis atvēra lūku.

Caurums oda pēc mitruma.

—          Lejā kāpiet uzmanīgi. Te vienā pusē ir siena, bet otrā — tukšums, pat margu nav. Tālab turieties tuvāk sienai, citādi var nolauzt kaklu.

Kazis izdalīja visiem sveču galus.

—     Taupiet sērkociņus!

Kazis aizdedza sveci, un pie viņa sveces pārejie aizdedzināja savējās.

Trīsošās liesmu mēlītes ar plaukstām aizklājuši, viņi zosu gājienā kāpa lejup pagraba melnajā alā.

-    Te ir trīsdesmit pakāpienu, — klusi un brīdinoši noskanēja Kaža balss.

—     Man nodzisa svece …

—     Nokāpsi taustoties.

Bērni lēnām rāpās lejup, un pa apglumējušo sienu tikpat lēni slīdēja viņu nedabiski izstieptās ēnas.

—          Vai visi nokāpuši? — vaicāja Kazis, kad viņi bija sasnieguši gludi nobetonētu laukumiņu.

—          Visi… — atsaucās Trīs Sivēntiņi. Viņš kāpa pēdējais.

—           Ek tu, muļļa, — teica Kazis, — nāci pēdējais, bet lūku neaizvēri.

—     Kāpēc tad lūka jātaisa ciet?

Kazis, neko neatbildējis, griezās atpakaļ, uzkāpa pa kāpnēm un aizvēra vāku aiz sevis. Tikko nozuda nelielais dienas gaismas kvadrāts, bērni sajutās atrauti no visas pasaules. Viņi atradās vieni paši tumšā, mitrā, nepazīstamā pagrabā.

—          Man liekas, tas nebija gudri — aiztaisīt lūku, — drebošā balsī iebilda Margarita.

Bet Kazis atstāja viņas piezīmi bez atbildes.

Pa šauru gaiteni viņi nonāca līdz pagriezienam. Tur, kur gaitenis pagriezās pa labi, apmēram divu metru augstumā virs zemes, no kaut kurienes krita šaura dienas gaismas strīpiņa.

—          Arece, vai tas būtu logs? — nedroši pajautāja Siļķe.

—          Mums vēlreiz jānogriežas pa labi, — sausi noteica Kazis.

Galu galā gaitenis beidzās, un bērni iegāja visai palielā telpā, kuras vienu daļu piepildīja cita citai virsū sakrautas kastes.

—     Tie ir šajās te kastēs, — sacīja Kazis.

—     Urā-ā! — iekliedzās Trīs Sivēntiņi stihiskā prieka uzplūdā un sāka rāpties pa kastēm uz augšu.

Arī pārējie devās uzbrukumā kastēm.

—     Pēc kā te tik nelāgi ož? — apvaicājās Siļķe.

—     Tās ir vīna pudeļu etiķetes, kas ož. Tas no otras puses apsmērētas ar nožuvušu līmi, tāpēc arī smird.

Bērni vēra vaļā kasti pēc kastes, grāba etiķešu paciņas, stūķēja tās kabatās un azotēs. Droši vien tā rīkojās jūras laupītāji, kad aplaupīja sagrābtu brigu.

Trīs Sivēntiņi paslīdēja un spiegdams lidoja lejup. Kad viņš laimīgi piezemējās, grīda viscaur viņam apkārt bija nosēta krāsainām etiķetēm.

Kazis laupīšanā nepiedalījās. Savietojis kopā vairākas kastes, viņš uz tām nostiprināja sveci un, piestūmis vēl vienu kasti, apsēdās pie šā improvizētā galda.

—      Jūs te neesat pēdējo reizi, — viņš sacīja bērniem. — Tikpat visu uzreiz neaizstiepsiet. Ņemiet kastes un sēdieties pie galda.

—     Kam tas vajadzīgs? — kaprīzi vaicāja Margarita. — Te ir tik nemājīgi — ož pēc pelējuma un šīs muļķīgās līmes. Iesim svaigā gaisāl

—      Ja tev nepatīk, vari iet. — Pasmīnēja Kazis, zinādams, ka Margarita nekādā gadījumā neuzdrošināsies doties atpakaļ viena pati.

Kad visi bija apsēdušies, Kazis piecēlās un svinīgi sacīja:

—     Es nevedu jūs šurpu tāpēc, lai jūs nodarbotos ar šīm te blēņām. — Un Kazis nevērīgi norādīja uz kastēm ar etiķetēm. — Es jūs atvedu, lai pasacītu, ka turpmāk mēs šeit sanāksim, lai darbotos. Te būs mūsu štābs.

—          Cik interesanti, čaļi! — Siļķe sasita plaukstas.

—          Nejaucies starpā, Siļķe! Ļauj cilvēkam izteikties! — pirmoreiz viņu pazīšanas laikā Siļķei aizrādīja Trīs Sivēntiņi — tik ieintriģēts viņš bija.

—          Nākamreiz es atnesīšu kladi, — Kazis turpināja, — rakstīsim dienasgrāmatu. Bet tu, Siļķe, reiz vecāmāte deva, nes šurp petrolejas lampu.

—          Ko tad mēs darīsim? — Siļķe atkal pārtrauca Kazi.

—          Ko darīsim, to darīsim! Katram muļķim skaidrs — spēlēsim Timuru un viņa komandu! — Nosprauslojas Margarita.

—          Ja kādu tas neapmierina, lai zūd kokos no šejienes, kamēr vēl nav par vēlu!

—           Ko tu, Kazi, — Siļķe sāka draudzeni aizstāvēt, — viņa tacu pajokoja, tas viņai netīšām izspruka.

—          Par netīšām pa ausīm dod tīšām! — ātrrunā nobēra Trīs Sivēntiņi.

—          Ko darīt pieliks katram, — teica Kazis,

—     bet par to vēlāk, te daži par daudz pļāpā.

—          Vai tu ar to domāji mani? — noprasīja Margarita.

—          Nē, es domāju marsieti, kas izbazūnēja pa visu pasauli, ka mēs aptīrījuši svešu dārzu.

—          Ak tu par to! Es arī tagad esmu pret… Zagt nav brīv.

—          Mēs nezagām. Mēs aizņēmāmies, lai pabarotu izsalkušu mērkaķi. — Apvainojās Trīs Sivēntiņi.

—         Atradis, kam skaidrot! Vai tad vina sapratīs?!

—          Var padomat, ka jus ievilkāt mani šeit, lai sarīkotu linča tiesu. Apnicis! Paspēlējāmies — un pietiek. Laiks doties atpaka)!

—          Neviens neaizies no šejienes, kamēr nedos zvērestu, ka turēs mēli aiz zobiem par visu, ko te redzējis un dzirdējis.

—         Nu gan ir par traku! Kādu zvērestu tu vēl gribi?!

—          Tūlīt redzēsi, kādu! Trīs Sivēntiņi, vai esi gatavs galvot un apzvērēt uzticību?

—          G-gatavs! — pavilcinājies nepārliecinoši sacīja Trīs Sivēntiņi.

—          Tad atkārto man paka 1: «Iestājoties Melngalvju rindās …»

—         Vai tev prāts, Kazja! Tie Melngalvji taču bija buržuji! …

Kazis brīdi padomāja.

Pareizi! … Kā tas man pašam neienāca prātā?! Atkārto par jaunu, Aloizij. «Iestādamies Sarkano Melngalvju rindās …»

Margarita neizturēja un iespurdzās.

—          Atlikt! Atkārto visu zvērestu no sākuma līdz beigām bez stostīšanās: «Iestādamies Sarkano Melngalvju rindās, es, Aloizijs, svinīgi zvēru glabāt līdz kapa malai visus Melngalvju noslēpumus.»

Tusnīdams un putrodams Trīs Sivēntiņi atkārtoja Kaža teikto zvērestu.

—     Tagad panāc šurp.

Kazis atvēra spalvu nazīti un sāka to karsēt uz sveces liesmas. Bērni sastinga.

—          Vai die, ko tu esi sadomājis, Kazja?! — Siļķe sasita plaukstas.

—          Dod šurp roku, — vērsdamies pie Trim Sivēntiņiem, caur zobiem izgrūda Kazis.

Trīs Sivēntiņi vilcinājās.

—          Nu! — Kaža balss kļuva draudīga. Trīs Sivēntiņi aizmiedza acis un pastiepa roku.

Kazļs tuvināja nokaitēto asmeni viņa delnai.

—     Ū-ū-ū! — iegaudojās Trīs Sivēntiņi.

—          Apsveicu, — nogaidījis, kamēr viņš nomierinās, sacīja Kazis, — tagad tu esi Melngalvis.

—          Bet ja nu es negribu būt par šito pašu Melngalvi? — dzēlīgi acis piemiegusi, sacīja Margarita.

—          Tad mums nāksies pārcelt štābu uz citu vietu, bet tevi, Riča, no šī mirkļa mūsu brālība nolādēs: «aci pret aci, zobu pret zobu, asinis pret asinīm»!

Kaža seja svārstīgajā sveču gaismā bija noteikta un barga.

—          Nu, ko, — ar dziļu nopūtu teica Margarita, — es arī zvēru. Bet lai zīme man būtu šite, kā milēdijai «Trīs musketieros».

Un Margarita atsedza plecu.

7. nodaļa. PAZEMES GŪSTEKŅI

Pēc divām dienām Melngalvji no jauna salasījās savā štābā. Atnāca visi, izņemot Margaritu.

—          Viņa saka, gan plecs, gan kakls sāpot. Tncu jau pagājušajā reizē saaukstējusies.

Par plecu nezinu, bet par kaklu melš, —

noburkšķēja Trīs Sivēntiņi. — Pats savām acīm redzēju, kā viņa šorīt saldējumu tiesāja.

—          Nu labi, — teica Kazis, — pāriesim pie lietas. Vai tā ir tā tava petrolejas lampa?

—          Petrolejas lampu vecāmāte nedeva — pārdomājusi. Sitas ir kvēpeklis. Tam sava priekšrocība, ēd maz petrolejas.

—      Un kādu milnu tu te esi atstiepis?

—          Tā nav milna, bet kāts. — Apvainojās Trīs Sivēntiņi. — īstajiem Melngalvjiem bija ģerbonis. Mēs arī uzzīmēsim sev ģerboni un piestiprināsim pie kāta.

—           Man ir finiera gabals un grīdas krāsa, ar to pašu zīmēsim.

—          Bet ko lai mēs zīmējam? Labi būtu bruņinieku bruņās.

—          Bruņinieku būs par grūtu, — teica Trīs Sivēntiņi, — bet vairogu, piemēram, būtu vieglāk par vieglu.

—          Var nevis zīmēt, bet salikt ģerboni no dažādu krāsu etiķetēm. Bet to pēcāk, tagad pa visu ceju jāizvieto sveces, lai mēs, lejā rāpdamies, neapdauzītu paurus.

—           Daudz sveču izies, — teica kara laikā pie taupības radinātā Siļķe.

—          Nekas, lai stāv katram gadījumam. Nav obligāti katrreiz dedzināt.

—          Man tacu mājā ir zvārgulītis. Var nostiept gar sienu striķi, un Melngalvji, pirms nokāpt, pazvanīs.

—          Der! Nes šurp savu zvārguli! Striķis, āmurs un naglas atradīsies. Iesim, es palīdzēšu tev atvērt lūku.

—     Vai jūs uz ilgu? — žēli noprasīja Trīs

Sivēntiņi, kas sēdēja pie kvēpckļa un gremoja maizi ar ievārījumu.

—          Tūlīt būšu atpakaļ, — teica Kazis un atņēma Trim Sivēntiņiem maizi. Viņš sadalīja riku trijos gabalos. Vismazāko piešķīra Trim Sivēntiņiem, pārējos — vienādos — Siļķei un sev. Trīs Sivēntiņi tikai grūti nopūtās.

Kazis paņēma sveci, un viņi devās ceļa.

Siļķe mēģināja pacelt lūkas vāku, bet tas nepadevās.

—          Par maz putras esi ēdusi, vai? — pabrīnījās Kazis. — Nu, palaid mani!

Siļķe paņēma sveci un palaida savā vietā Kazi.

Kazis saspringa, bet vāks pat nepakustējās.

—     Mūs iespundējusi, — iztrūcināti sacīja Siļķe.

—          Kā mūs varēja iespundēt, ja vākam nav ne atslēgas, ne bultas?

—      Tu tacu redzi…

—          Neko es pagaidām neredzu! — dusmīgi sacīja Kazis. — Labāk noliec sveci uz izciļņa un nāc palīgā!

Riskēdams novelties, Kazis nostājās pašā šauro kāpņu galā un palaida Siļķi pie sienas. «Viens-divi-trīs! Aiz-iet!» viņš nokomandēja.

Bet vaks atteicās padoties.

Kazis nokāpa pāris pakāpienu zemāk, paņēma sveci, palaboja sačervelējušos deglīti un iegrima domās.

—     Ko nu darīsim?

—          Bezizejas stāvokļu, kā zināms, nav. Iesim pie Trim Sivēntiņiem un visu apspriedīsim.

Kad viņi nonāca līdz pagriezienam, Siļķe paraustīja Kazi aiz piedurknes un norādīja uz šauro gaismas strēli pie griestiem.

—          Vajadzēs pielikt kastes un apskatīties, kas tur ir, — teica Kazis.

Pa to laiku parādījās Trīs Sivēntiņi ar kvēpekli roka.

—         Jūs ilgi palikāt projām.«Es jau domāju, ka nemaz neatnāksiet, — viņš sacīja aizvainotā balsī.

—          Mēs nekur nebijām aizgājuši, — drūmi atsaucās Kazis.

—          Kā tā — nebijāt aizgajuši?! Kur tad jūs tik ilgi pazūdat?

—          Ko tu velc savu dumjo «kur», «kur» kā maziņš! Mūs taču te iespundējuši, saprati!

—      Ka tā — iespundējuši?!

—          Pavisam vienkārši — kāds paņēmis un aiztaisījis vāku.

—      Ar ko aiztaisījis?

—          Kā lai mēs to zinām? Vākam taču cauri nespīd!

—     Ko lai mēs tagad darām?

—          Sākumam, — teica Kazis, — vajag atnest šurp dažas kastes un palūkot — varbūt iespējams izlīst pa spraugu.

—          Ko tu, Kazja, tur tacu pat galva nelīdīs cauri!

—     Vienalga jāpaskatās.

Bērni sakrāva kastes citu uz citas.

—          Tagad pieturiet tās, lai negāžas, bet es paskatīšos.

Kazis veikli uzrausās uz kastēm.

—          Nevar aizsniegt, — nostājies uz pirkstgaliem, viņš sacīja. — Ei, Siļķe, dod šurp sveci! Ahā, ja vēl kaut ko paliktu apakšā, varētu nostāties uz izciļņa.

—           Vel vienu kasti mes tik augstu neuzcelsim — smagas pēc velna.

—         Nevajag arī, — teica Trīs Sivēntiņi. — Es nosēdīšos augšā uz kastēm, bet Kazis uzkāps man uz pleciem. *

—     Vai noturēsi?

—     Tu vēl prasi!

Kazis nolēca zemē, bet uz kastēm tusnīdams uzrāpās un stabili ierīkojās Trīs Sivēntiņi.

—     Gatavs, — viņš teica, smagi pūzdams.

—     Vari kāpt augšā! Tikai papriekšu met nost tos savus apkaltos bucefalus, citādi plecus pagalam nomīdīsi.

—     Mācīto nemācīsi!

Kazis nometa tupeles un zeķēs rausās augšup.

—     Klusāk, tu tur! — Uztraucās Trīs Sivēntiņi.

—       Kastes līgojas šurpu turpu, būs blīkšķis pa visu naudu!

Bet Kazis jau satvēra ar roku no sienas izlīdušu ķieģeli, kas rēgojās mūrī, nostājās uz izciļņa un, kaut kur ieķēries, pievilkās uz rokām.

—          Gatavs, — viņš sacīja. — Te ir lielisks dzelzs stienis, varētu pēcāk virvi …

Kazis negaidot apklusa.

—          Kas tur ir? — Siļķe aiz nepacietības uzslējās pirkstgalos.

Kazis ar žestu parādīja, ka jāpaliek klusu.

—           Ko tu tur dari?! — Trīs Sivēntiņi uz kastēm saslējās visā augumā un paraustīja Kazi aiz kājas.

Kazis spēra no visa spēka, un, kaut arī Trīs Sivēntiņiem netrāpīja, tas no pārsteiguma zaudēja līdzsvaru un nogāzās.

—          Psihs! — Trīs Sivēntiņi teica, berzēdams sadauzīto celi. — Rāpies tagad lejā pats!

Atbildes vietā Kazis ar žestu pavēlēja tam klusēt un pat padraudēja ar dūri.

—     Ko tad tu — ne vārdiņa nevari pačukstēt?!

—     Vai tagad tu vienmēr tur karāsies?

Bet pēc mirkļa Kazis jau nolaida kāju uz izciļņa, atgrūdās no sienas un veikli piezemējās.

—           Interesanti … — apaudams kājas, viņš domīgi teica.

—           Kas tur interesants? Varbūt pa turieni var tikt ārā?

—          Nē jau, tur vis neizlīdīsi! Jātiek laukā caur lūku.

—          Varbūt pa spraugu var kādu pasaukt? — Trīs Sivēntiņi aizdomīgi uzlūkoja Kazi.

—           Nebūt ne, tur neviena nav. Logs iziet uz aklu sienu.

—      Kam tad tu tik ilgi tur karājies?

—     Daudz gribēsi zināt, ātri veca kļūsi!

—     Nē, nudien, Kazja, ko tu tur redzēji?

—          Kaķi… aste nost — un kaķis beigts, ēdīs to, kas vārdu teiks.

—          Labi, labi, es apēdu tavu kaķi. Bet vai tagad tu pateiksi, kā mums no šejienes izkļūt?

Kazis neko neatbildēja, paņēma kvēpekli, nez kādam nolūkam aizbāza aiz jostas āmuru un sacīja: — Tādiem gadījumiem derētu lāpsta.

—          Ko tad tu, eju rakt esi uzdomājis? — Šausminājās Siļķe.

—          Tad nē jau, pamēģināsim kaut ko izdarīt ar lūku.

—          Klauvēsim, kāmēr kāds sadzirdēs, — lika priekšā Trīs Sivēntiņi.

—     Un štābs tiks atklāts! — Kazis atcirta.

—     Mēs tacu te netaisāmies pārziemot, ko?

Siļķes jautājums palika bez atbildes.

Kad viņi sasniedza lūku, pret vāku kaut kas atsitās.

—     Dauzās, — teica Trīs Sivēntiņi.

—           Varbūt mūs aizkrāmējuši ar malku? — Siļķe minēja.

Atkal kaut kas norībēja.

—          Izklausās, ka pagales met, — apstiprināja Kazis.

Viņi ieklausījās, bet troksnis vairs neatkārtojās.

—          Saturies, Trīs Sivēntiņi, pamēģināsim pacelt vāku kopīgi. Viens-divi-trīs!

Puikas cēla. Vāks nedaudz pavērās, un parādījās sīka, tikko manāma gaismas svītra.

—     Es vairs nevaru. Grūti.

Trīs Sivēntiņi palaida vāku vaļā.

—          Re, šitā: mēs ar Trim Sivēntiņiem vēlreiz grūdīsim, bet tu, Siļķe, atbalsti vāku ar kārti.

Domāts — darīts. Visbeidzot vāks padevās tiktāl, ka varēja izspraukties. Trīs Sivēntiņi, kaut arī visresnākais, atri izķepurojās ārā.

—     Nu, kas tur ir? — čukstus pavaicāja Siļķe.

—     Bērza kluči. Tūlīt pagrūdīšu nost.

Pēc brīža Kazis varēja pilnīgi atvērt lūku. Viņš nodzēsa kvēpekli, novietoja to tumšā kaktā, nosvieda koku lejā, aizvēra lūku un maskēšanās nolūkā paspēja vēl uzmest uz tās dažas pagales.

Tikmēr no mājas iznāca vīrs ar tukšu maisu.

—           Vai palīdzēt atnācāt, bērniņi? — viņš ar smaidu pajautāja.

—          Aha, — sacīja Trīs Sivēntiņi un pirmais iemeta pagali atvērtajā maisā.

Bērni ālri piepildīja maisu līdz augšai. Kazis un Trīs Sivēntiņi palīdzēja vīram to uzvelt plecos. Salīcis zem malkas smaguma, vīrs aizgāja, un bērni tūlīt pazuda vēja ātrumā.

—     Gandrīz aizmirsu, — pirms izklīst pa mājām, pavēstīja Kazis, — ja kāds no jums ieraudzīs cilvēku slēpju zābakos, lai labi viņu iegaumē. Un noteikti pasaka man.

—     Tu liecies jocīgs, Kazja! Kāds te sakars ar slēpju zābakiem? Vai mazums cilvēku staigā slēpju zābakos?

—      Tādā karstumā?! Ek tu, galva, galviņa, zivtiņ Siļķīte!

8. nodaļa. SVEŠINIEKA SLĒPTUVE

Jau otro dienu Kazis sūtīja pie Leijerkastnieka Siļķi un Aloiziju, jo pašam bija svarīgākas lietas kārtojamas.

Tās pāris minūtes, ko viņš pavadīja, skatīdamies pa spraugu, lika viņam uz kādu laiku aizmirst ne tikai Leijerkastnieku, bet arī pazemes eju.

Teikdams, ka šaurais pagraba logs iziet uz aklu sienu, Kazis nebija melojis. Viņš vienkārši nepastāstīja bērniem visu, ko bija redzējis. Bet viņs redzēja, kā aklajai sarkano ķieģeļu sienai tuvojās divas milzīgas kājas slēpju zābakos un apstājās.

«Četrdesmit piektais kā likts, ja ne četrdesmit septītais izmērs,» Kazis nodomāja, jo zābaki bija milzīgi un aizsedza gandrīz visu logu.

Milzīgo kāju īpašnieks pietupēs, un Kazis ieraudzīja viņa rokas. Varēja skaidri atšķirt pat rudos

matiņus uz tām. Taču svešinieka seju un augumu Kazis neredzēja — tikai rokas un zābakus.

Nepazīstamais nolika uz asfalta taisni Kazim pie deguna prāvu, zilā lupatā ietītu vīstokli. Tad bija dzirdama savāda skaņa — it kā vilktu ar nazi pa tecīlu, un blakus vīstoklim uz asfalta tika nolikts vispirms viens, pēc tam vēl viens ķieģelis. Ķieģeļi bija sarkani — gluži tādi kā siena.

Ķetnas ar rudajiem matiņiem pacēla vīstokli no asfalta, un tas pazuda. Pēc tam pa vienam nozuda arī ķieģeļi. Milzīgās kājas slēpju zābakos mazliet nogaidīja un aizgāja.

«Viņš ielika ķieģeļus atpakaļ sienā. Tātad sienā ir slēptuve. Interesanti, ko viņš tur noglabāja?» domāja Kazis, ķepurodamies lejup.

No visa tā Siļķe un Trīs Sivēntiņi sadzirdēja tikai vārdu «interesanti», jo Kazis bija nolēmis pagaidām viņiem par redzēto neko neteikt. Un, lūk, jau otro dienu Kazis velti meklēja slēptuvi.

Sarkano ķieģeļu sienu viņš uzgāja ātri, kaut arī ne uzreiz: sātana pagrabs tā līkumoja, ka bija grūti noskaidrot, uz kurieni iziet sprauga.

Beigu beigās, uzzīmējis uz papīra pagraba plānu, Kazis paklejoja šaurajās ieliņās un sienu atrada. Tagad, kā šķita, atrast slēptuvi bija vienkāršāk par vienkāršu. Bet kas to deva! Šeit, šajā aklajā ieliņā, varēja saskaitīt vismaz sešus vai septiņus pagrabu logus, kas mats matā līdzinājās cits citam.

Kazis iztaustīja ķieģeļus sienā pret katru no tiem, bet visi ķieģeļi stingri turējās cits pie cita.

«Sita tā lieta neies,» Kazis nodomāja. «Nāksies kaut kā iezīmēt vajadzīgo logu.»

Paņēmis līdzi makšķerauklu ar āķi, viņš nokāpa pagrabā, piesēja auklu pie Aloizija atnestā koka, uzkāpa uz kastēm un izbāza koku pa spraugu — aukla tūlīt kaut kur aizķērās.

Kazis parava koku, diegs pārtrūka, atstādams auklu uz ielas.

Tagad logs bija iezīmēts. Kazis vēlreiz uzmanīgi aplūkoja visus ķieģeļus pretī logam. Divi no tiem viņam šķita aizdomīgi, bet bija augstu.

Par laimi, atkritumu urna izrādījās tukša, un Kazis, to bez pūlēm atvilcis, uzrāpās augšā. Viņš iegrūda ķieģeļu starpā spalvu nazi, un tas ar Kazim jau pazīstamo griezīgo skaņu izbīdīja vienu ķieģeli par dažiem milimetriem.

Kazis satvēra ķieģeli un izviika ārā. Izvilkt otru ķieģeli bija vienkāršāk par vienkāršu.

Kazis uzmanīgi iebāza roku caurumā: slēptuve izrādījās diezgan dziļa, un viņa roka iegāja tanī līdz elkonim. Iztaustījis caurumu, Kazis neko neatrada — slēptuve bija tukša.

Katram gadījumam Kazis vēlreiz uzmanīgi izpētīja slēptuvi un uzdūrās kādam pavisam mazam priekšmetam.

Tā bija patrona.

Kazis iebāza patronu kabatā, ielika ķieģeļus atpakaļ, aizvilka proin urnu un, pārliecinājies, ka viņam neviens neseko, devās mājup.

«No kurienes patrona,» Kazis domāja, «vai no tā zilā saiņa? Pistoles patrona. Varbūt sainī bija pistole?…»

Pagalmā Kazi gaidīja Aloizijs.

—          Kur tu biji iekritis? — viņš aizvainoti sacīja. — Es gaidu tevi jau ilgāk par stundu.

—     Vai kas noticis?

—          Nekas nav noticis. Vienkārši es šodien redzēju tēvoci slēpju zābakos.

—      Vai tu viņu iegaumēji?

—          Bet kā tad tu domāji?! Starp citu, — apmulsis teica Trīs Sivēntiņi, — viņu katrs muļķis atcerēsies: viņam trūkst vienas auss.

—          Trūkst vienas auss?… — domīgi atkārtoja Kazis. — Bet vai tu nevari atcerēties, kur tu viņu redzēji?

—           Varu, — sacīja Trīs Sivēntiņi. — Viņš man trāpījās ceļā netālu no Šnicelienes mājas.

Un, lai Kazis viņu nepārprastu, piebilda:

—          Man likās, ka viņš iznāca no korsešu darbnīcas.

9. nodaļa. NEGAIDĪTA TIKŠANĀS

Pa to laiku Leijerkastnieks pamazām veseļojās. Tagad viņš jau varēja celties augšā. Ņēma vieglu brezenta krēslu, izgāja pagalmā un iekārtojās saulītē pie rnežvīnu apvītās sienas.

Dēzijai nebija lielākas izpriecas kā rāpties augšā pa ķeburainajām, zaļajam vijam un lēkt no tām uz kastaņas zariem. Viņa iekaras vīnstīgās, kā mērkaķi karājas liānās, šūpojās, pārlēca no vienas vietas uz otru, uzrausās uz jumta un tur pastaigājās, baidīdama baložus un miermīlīgi tērzēdama ar kaķiem. Reizēm šīs pārrunās izvērtās visai vētrainas un bija bail skatīties, kā Dēzija pārlido no jumta uz kastaņu. Apmulsusi viņa uzrāpās uz Leijerkastnieka ceļiem un uz laiciņu pieklusa.

—     Nu, vai dabūji, Dēzij? — runāja Leijerkastnieks, aplūkodams kārtējo skrambu uz mērkaķa deguna.

Bet Dēzija neturēja ļaunu prātu un pēc piecām minūtēm atkal skraidīja pa jumtu. Spēles ar kaķiem viņu izklaidēja. Bet pa īstam Dēzija draudzējās tikai ar Klamzu.

Par Klamzu sauca kranci ar noļukušām ausīm un skumīgām, brūnām acīm. Neviens nezināja, no kurienes kucīte uzradās, bet, reiz parādījusies Leijerkastnieka pagalmā, tā iepazinās ar Dēziju un sāka nākt ciemos ik dienas.

Bērni viņu baroja, un Klamza kļuva par viņu brālības locekli.

Par Klamzu viņu nosauca Leijerkastnieks, un viņa ātri aprada ar savu vārdu.

Dēzija suņus bija redzējusi arī agrāk, bet sevišķu mīlestību pret tiem nejuta. Tam bija savi iemesli. Pirms daudz gadiem viņai stipri iekampa sānos un izplēsa vilnas kušķi mazs, bet negants japāņu mopsis. Tas notika, kad Dēzija bez jebkādām aizdomām mierīgi apstaigāja publiku ar cepuri. Japānītis sēdēja pie savas saimnieces kājām, un viņa kakla siksniņu rotāja debeszila bante.

Nekas nevēstīja nelaimi. Bet, kad Dēzija tuvojās suņa saimniecei un tā iemeta cepurē dažas monētas, japānis ne no šā, ne no ta piepeši saskaitās un, aiz niknuma elsdams, ieķērās Dēzijai vilnā.

No tā laika Dēzija vienmēr atcerējās, cik neaprēķināmi var būt suņi. Arī Klamzai viņa nekad netuvotos pirmā. Bet labsirdīgo Klarnzu līdz šim neredzētais radījums tā pārsteidza, ka viņa ne tikai apstājās, bet pat nogūlās uz asfalta, kā apburta lūkodamās Dēzijā. Pie tam viņas aste apmierināti viļājās no vienas puses uz otru un purns bija saviebts sajūsminātā grimasē.

No tā laika Klamza kļuva par Dēzijas verdzeni. Viņa ļāva tai ne tikai meklēt blusas, bet pat jāt uz savas muguras.

Vilna Klamzai bija īsa, un no sākuma Dēzija turējās sunim aiz ausīm, lai nenoveltos. Klamzai tas nepatika, viņa skurinājās un svieda Dēziju nost. Bet pēcāk bērni aplika Klamzai kakla siksnu, un tagad, tajā ieķērusies, Dēzija dižojās uz Klamzas bez riska novelties.

No visiem bērniem Klamza visvairāk pieķērās Trim Sivēntiņiem: Trīs Sivēntiņi mīlēja paēst un, nebūdams skops, labprāt dalījās ar citiem. Arī Klamzai tika no viņa labumiem.

Tāpat tagad, kopā ar Kazi apmeklējot Leijerkastnieku, Trīs Sivēntiņi izvilka no azotes notaukotā papīrā ietītu ēdmaņu, paaicināja Klamzu pie malas, un tā saņēma savu daļu.

Skaudīgā Dēzija tūlīt pielēca Klamzai klāt un lika saprast, ka ir neapmierināta. Tikai pēc tam, kad Trīs Sivēnliņi pasvieda viņai valriekstu, Dēzija nomierinājās, aizbāza riekstu aiz vaiga un veikli uzšāvās uz jumta.

—     Tu, Kazimir, sen mūs neesi apciemojis.

—          Nebija laika. — Apjuka Kazis. — Vai tad Siļķe un Trīs Sivēntiņi pie jums nenāca?

—          Tātad tu viņus atsūtīji? … Bet es domāju, ka viņi paši…

—           Mēs ari paši būtu atnākuši. — Piepūtās Trīs Sivēntiņi. Klamza, it kā sajutusi, ka viņas saimnieks par kaut ko apvainojies, piedūra purnu viņa ceļiem.

Dēzijai tas nepatika. Viņa notenterēja no jumta un, apseglojusi Klamzu, sāka to raustīt aiz kaklasiksnas.

—          Jūs tik daudzus gadus esat staigājis pa vecpilsētu ar leijerkasti, — teica Kazis, domīgi vērodams Dēziju un Klamzu, kas rotaļājās, — vai jums nav gadījies kaut ko dzirdēt par pazemes eju?

Leijerkastnieks uzmanīgi paraudzījās Kazī.

—          Par pazemes eju? — viņš pārjautāja. — Kālab ne, ir gadījies. Gan par pazemes ejām, gan par spoku māju, gan par abata rēgu, gan par sienā iemūrētiem mūkiem — visu ko gadījies dzirdēt. — Leijerkastnieks pasmaidīja.

Trīs Sivēntiņiem aiz ziņkāres iespīdējās acis.

—     Par kādiem iemūrētiem mūkiem?

—     Vai Jāņa baznīcu zināt?

—     Kā nu ne!

—     Vai maskas tur neesat ievērojuši?

—     Nē-e.

—          Nākamreiz, ejot garām, papētiet un ieraudzīsiet divas maskas. Vecos laikos ticēja, ka baznīca

ilgāk stāvēs un karos netiks izpostīta, ja tās sienā iemūrēs dzīvu cilvēku. Lūk, un divi Rīgas mūki Jāva sevi dzīvus iemūrēt. Tika atstāta sprauga, lai garāmgājēji varētu viņiem pasniegt ēdienu.

—     Bet spoku māja?

—     Paklausies, Aloizij, man ir brāļu Griminu pasakas, es tev iedošu. Un vēl «Alībabu un četrdesmit laupītājus» piedevām, tikai esi tik labs un ļauj cilvēkiem aprunāties! — Kazis neizturēja.

—      Tātad jūs arī esat dzirdējis par pazemes eju?

—      Bez šaubām, te, Vecrīgā, ir bez sava gala visādu pazemes bunkuru. Rakuši visi^ kam nebija slinkums. Zviedru karalis Gustavs Ādolfs mēģināja parakties zem Pulvertorņa, Pēteris Pirmais pie Rīgas aplenkšanas tāpat rakās. Un vēl, šķiet, arī Pētera laikā, pieci nelaimīgie pusgadu rakuši eju, lai tiktu no pazemes laukā. Saproti, viņus apbēra pagrabā. Tā nu viņi rakušies cauri citiem pagrabiem. Nedod dievs šitādu darbiņu. Esot iznākuši virszemē kaut kur pie Melngalvju nama.

—     Ko tad viņi pusgadu ēda un dzēra? — Trīs Sivēntiņi iesaucās.

—     Nu, tur nav nekādu brīnumu! — viņu nomierināja Kazis. — Rīgas tirgoņi un birģeri pagrabos glabāja desas, šķiņķus un vīnus, bet šie pusgada laikā, zini, cik pagrabus izrevidēja?!

—      Toreiz gan pagrabi bija tukši, — iebilda Leijerkastnieks, — Rīgas aplenkšana Pētera laikā ilga deviņus mēnešus. Tā ka ne par kādiem krājumiem nevarēja būt ne runas.

—     Padomā tik, deviņus mēnešus! Re, ļeņingradieši 900 dienas badojās, — siekalas rīdams, skumīgā balsī teica Trīs Sivēntiņi. Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, bet Kazis izjauca viņa daiļrunu, pajautādams:

—         Tātad viņi iznāca laukā kaut kur pie Melngalvju nama?

—     Tā stāsta. Bet kāpēc tevi tas interesē?

—     Vajag.

—          Tieši kura pazemes eja tevi interesē? Netālu no šejienes arī ir eja, tikai kādas desmit pēdas platumā. Iziet dievs vien zina kur. Agrāk tur bija pazemes cietums ar karceriem. Es pazīstu cilvēku, kas visas šīs pazemes ejas pazīst kā savu kabatu. Tikai man ir iemesls viņam par šīm pazemēm neatgādināt.

Ierējās Klamza un tūdaļ apklusa. Pagalmā ienāca Edis.

—     Sveiks, tēvoci Kārli, — Edis klusi sacīja.

—          Labdien, labdienl Tu mūs ar Dēziju pēdējā laikā nelutini.

—          Arvīdonkulis slims — ievainojums kājā atvēries. Bet es zinu, ka tevi apmeklē.

—          Sajā pilsētā visi viens par otru visu zina. Vai jūs esat pazīstami? — Leijerkastnieks pavaicāja, pētīdams abus zēnus.

Iestājās neveikls klusuma brīdis. Kazis, izlikdamies, ka viņam atrisusi kurpju saite, sāka knosīties gar zābaku. Trīs Sivēntiņi glaudīja Klamzu un klusēja.

—          Mums ir kopēji paziņas, — Edis atrada izeju no situācijas.

—           Starp citu, — Leijerkastnieks sacīja Kazim, — Eduards pazīst Vecrīgu daudz labāk par mani.

Kazis ar neizdibināmu seju saitēja zābaku.

—     Es pie tevis piekāpšu vēlāk, — ieilgušo klusēšanu pārlrauca Edis, nocēla no plcca Dēziju un uzsēdināja to Klamzai mugurā.

Edis aizgāja, bet saruna nez kāpēc neturpinājās, un gaisā vēdīja no kaut kurienes uzradies vēsums.

—          Par ko tu viņu neieredzi? — cieši lūkodamies Kazī, jautāja Leijerkastnieks.

Kazis nenoteikti paraustīja plecus.

—          Tāpat… — rūgti iesmējās Leijerkastnieks,

—      neieredzi tāpēc, ka neieredzi. Bet, starp citu, veltīgi. Viņš ir ļoti jauks zēns. Un labs biedrs.

«— Kas lai zin, — visai nepieklājīgi nomurkšķēja Kazis.

—          Es zinu! — Leijerkastnieka skatiens tapa ciets. — Eduards ir uzticams. Tavu māti un māsu, Kazimir, fašisti noslepkavoja, viņa tēvu un māti tāpat. Jums vajadzētu labāk saprasties.

10.nodaļa. EDUARDS UN KAZIMIRS

Pēdējā tikšanās ar Leijerkastnieku lika Kazim visu pamatīgi apdomāt. Pirmkārt, viņu mocīja jautājums, kas tas par cilvēku, kurš pārzina visas Rīgas pazemes ejas, otrkārt, kāpēc Leijerkastnieks nevēlas viņu ar šo cilvēku iepazīstināt, un, treškārt, kā salīgt mieru ar Edi.

Samierināties ar Edi palīdzēja nejaušība.

—          Klīst baumas, — lepni sapurinājusi banti, reiz sacīja Riča, — ka tu nez kāpēc interesējies par visādām muļķīgām pazemes ejām. Ir kāds cilvēks, kas šo to par tām zina.

Tā tika norunāta Eduarda un Kazimira satikšanās.

Viņi sastapās Melngalvju štābā. No Kazimira puses bija klāt Siļķe un Trīs Sivēntiņi. No Eduarda puses — Margarita. Neitrālā persona bija Klamza, kas visu laiku rēja, un Trīs Sivēntiņi, meitenēm par lielām šausmām, secināja, ka vīna etiķešu noliktavā, iespējams, dzīvo žurkas.

Iespaids, kādu štābs atstāja uz Edi, pārspēja visas Kaža cerības. Ar sveci rokā Edis ilgi pārlūkoja visus kaktus, taustīja sienas, uzmanīgi pētīja, izklaudzināja un kā uzvilkts apgalvoja: «interesanti», «ļoti interesanti».

Beigu beigās Kazis neizturēja un vaicāja:

—     Kas tev te liekas tik interesants?

—     Vai tad tu pats neredzi, ka te noteikti ir viduslaiku noliktava? Sī siena droši vien saglabājusies no bijušajiem pilsētas nocietinājumiem. Bet šī, — Edis norādīja uz otru sienu, — tikusi mūrēta vēlāk.

—     Bet vai jūs zināt, kas tur ir? — Edis pievērsās kastēm ar vīnu etiķetēm.

—     Es jau tev teicu, te ir vīnu etiķešu noliktava. Tajās kastēs glabājas etiķetes. — Margarita pabrīnījās par Eda neapķērību.

—     Es neprasu, kas ir kastēs, bet kas aiz tām.

—     Aiz kastēm? — Pēc Kaža balss varēja manīt, ka Eda jautājums viņu pārsteidzis un ka viņš par to nekad nav iedomājies. — Bet kāpēc tev šķiet, ka tur kaut kam jābūt? Manuprāt, tur ir visparastākā siena.

—     Tu tā domā?

Bet bija pārāk daudz lietu, par kurām Kazim vajadzēja izjautāt Edi, lai pašlaik pļāpātu par visādiem niekiem. Nezinādams, ar ko sākt izjautāšanu, Kazis it kā starp citu izgrūda:

—     Ko tu meklē drupās?

—          Drupās? — Edis samulsumā sakārtoja brilles. Acīmredzot tādu jautājumu viņš nebija gaidījis.

Mirkli padomājis, viņš sacīja:

—      Vai zini, uz to nav tik viegli atbildēt.

—      Bet tu pamēģini.

—         Vai kāds no jums zina, kad tika sagrauta Pēterbaznīca un Melngalvju nams?

—          Četrdesmit pirmajā … Tikai kāda tam nozīme?

Edis apmulsa vēl vairāk.

—          Saproti, Melngalvju nams tika uzcelts 1330. gadā. Un tajā glabājās ieroču kolekcijas, sudrabs, kalumi, gleznas.

—          Skaidrs, — Kazis viņu pārtrauca. — Gribi atrast mantu un kļūt bagāts?

—          Tā jau ir, bet ne gluži. — Edis pasmaidīja.

—     Atrast mantu nebūtu slikti, bet vēl vairāk man gribētos uziet pazudušo bīskapa Alberta māju.

—           Kas tas par bīskapu Albertu, un kāpēc viņam pazudusi māja? — vienā elpas vilcienā izgrūda Trīs Sivēntiņi.

—          Bīskaps Alberts ir viens no mūsu pilsētas dibinātājiem. 1201. gadā viņš atbrauca no Brēmenes un uzcēla sev pili. Sīs pils sienu atliekām jābūt tepat kaut kur Jāņa ielas rajonā. To zina visi, bet neviens nevar atrast.

—          Pirmkārt, tavs bīskaps pats neko nevarēja uzcelt, viņš bija apspiedējs. Pili cēla latviešu tauta. Un, otrkārt, kam vajadzīgas mācītāju māju krāsmatas? — kā ar cirvi nocirta Kazis un atbīdīja pakausī ķiveri.

—     Vai tādu nieku dēļ vērts pa dubļiem rakņāties?

—          Daļēji tev taisnība, — Edis pasmaidīja,

—       pili, bez šaubām, necēla bīskaps, bet vietējie iedzīvotāji — kurši un līvi. Bet es tur rakņājos tālab, ka gribu palīdzēt pilsētas muzejam papildināt ekspozīciju.

—     Edi, pastāsti viņiem, kā tu atradi drupās svētā Maurīcija roku, — tik lielīgi, it kā nevis Edis, bet viņa nodarbotos ar izrakumiem, sacīja Margarita.

—     Pirmkārt, nevis svētā Maurīcija, bet viena no morīšiem un nevis roku, bet augšstilbu, otrkārt, manam atradumam nav mākslinieciskas vērtības, tāpēc ka divas tādas pavisam veselas skulptūras jau stāv muzejā.

Kazis saprata, ka Siļķe un Trīs Sivēntiņi apbērs Edi ar veselu lēveni muļķīgu jautājumu, ja viņš nepārņems iniciatīvu. Tāpēc viņš it kā netīši pavaicāja:

—     Bet kā ar pazemes eju?

—     Kādu eju? — Edis nesaprata.

Eda atbilde Kazim šķita bezkaunības kalngals. Kazis piesarka un jau grasījās noskaisties, bet Edis laikus izlaboja savu kļūdu.

—     Tu, Kazimir, mani neesi pareizi sapratis. Tēvocis Kārlis jau tev sacīja, ka Rīgā ir vairākas pazemes ejas. Piemēram, pazemes ejas cietokšņa apkārtnē. Tās raka zviedri, kamēr karoja ar Pēteri Pirmo, lai dotos izlūkgājienos aiz pilsētas mūriem. Tādu vecu eju dēļ reiz iebruka bruģis.

Ir pazemes ejas, kas ved uz Pulvertorni, bet ieejas tām aizmūrētas. Paša Pulvertorņa trīsmetrīgajā sienā ir eja, tā savieno pazemi ar augšējiem stāviem. Es tad nu gribēju uzzināt, kura no pazemes ejām tev vajadzīga.

Redzēdams, ka nu Kazis nezina, ko atbildēt, Edis nāca viņam palīgā.

—     Vai zini, — viņš teica it kā starp citu,

—    man ir kaut kas līdzīgs Vecrīgas eju un pagrabu shēmai. Mans tēvocis ar to nodarbojas visu mūžu. Tiesa, plānā vēl daudz baltu plankumu. Un bez tam nekad nevari būt līdz galam pārliecināts: vienā vietā eja var aizgrūt ciet, kādā citā mājas saimnieks sadomājis izbūvēt pagrabu un pēc saviem ieskatiem kādā posmā eju aizcementējis.

Varēja redzēt, ka šī saruna Ediin nez kāpēc neliekas patīkama.

—         Vai tu parādīsi mums plānu? — vaicāja Trīs Sivēntiņi.

—     Parādīšu.

Trīs Sivēntiņi bija tā uztraucies, it kā viņš būtu Edmons Dantess un abats Faria būtu viņam atklājis noglabāto bagātību noslēpumu, kuras ar laiku pārvērtīs viņu no nabaga gūstekņa par grāfu Montē Kristo.

Arī Kazimirs Eduarda atsaucību novērtēja, kā pienākas.

—          Bet es nesen uzgāju vienreizēju slēptuvi. Varu tev parādīt, — viņš sacīja.

—          Un mēs, vai tad mums neparādīsi? .— Trīs Sivēntiņi apvainojās.

—          Te daži ir par daudz pļāpīgi. — Kazis caur pieri palūkojās Margaritā.

—     Ja tu runā par mani, — Riča nosprauslojās,

—    tad es varu arī aiziet.

—          Pasaki tacu, kāpēc tu piesienies cilvēkam, vīlē un vīlē kā ar neasu zāģil

—        Ja šī slēptuve ir tavs noslēpums, kāpēc tad to rādīt?

—          Tā nemaz nav mana slēptuve. To izmanto viens tips.

—          Izmanto? — pārjautāja Edis. — Ko tad viņš tur glabā?

—          Ko glabā? — Kazis jau iebāza roku kabatā, bet pēc tam, laikam pie sevis kaut ko nolēmis, pārdomāja.

Trīs Sivēntiņi jau pavēra muti, bet Kazis uzmeta viņam tādu skatienu, ka tam pārgāja velēšanās runāt.

—          Un tā vienmēr, — vērsdamās pie Eda, apvainoti uzmeta lūpu Margarita. — Vienmēr viņam kaut kādi noslēpumi!

Bet Kazis nepiegrieza Ričas replikai nekādu vērību. Bez jebkādas loģikas viņš vaicāja Edim:

—           Vai tu nekad neesi bijis Snitcela madāmas korsešu darbnīcā?

Trīs Sivēntiņi, Siļķe un Margarita tik tikko nenomira no smiekliem.

—          Bija un pasūtīja sev korseti no valzivju ūsām! — Margarita nenoturējās neiedzēlusi.

Tikai Kazis ar Edi palika nopietni.

—          Kā lai tev pasaka … — nepiegriezdams vērību pārējo smiekliem un uzmanīgi vērodams Kazi, teica Edis. — Es diezgan bieži klīstu ap šo māju. — Edis brīdi klusēja, tad piebilda: — Ļoti interesanta māja!

—          Atkal «Joti interesanti». — Kazis pasmīnēja.

—     Ja tevī paklausās, tad pa Rīgu soli nevar paspert, lai neuzdurtos kaut kam «ļoti interesantam». Kas tad šai mājā tik interesants? Vai iedzīvotāji?

•— Kāpēc tu saki «iedzīvotāji»? Manuprāt, tur dzīvo tikai Snitcela madāma.

—     Vai esi pārliecināts?

—     Varbūt tu esi redzējis vēl kādu?

—          Ar jautājumu uz jautājumu nemēdz atbildēt. Labāk paskaidro, ar ko šī māja tev šķiet interesanta.

—          Tā ir veca birģeru māja, tipiska Hanzas pilsētām. Vai par Hanzas savienību esat dzirdējuši?

—          Zinām, zinām, — visgudri sacīja Trīs Sivēntiņi, lai gan tā īsti neko nezināja, — Rīgā pat Hanzas iela ir.

—          Tu atkal izlokies. Protams, es arī bez tevis no mācību grāmatām zinu, ka Rīga ietilpa Hanzas pilsētu savienībā. Bet no tā, ko tu sacīji, es sapratu tikai tik daudz, ka Snicelienes pilī maza apdzīvojamā platība un šo milzeni nedrīkst nacionalizēt. Bet to es zināju arī agrāk.

—          Par apdzīvojamo platību es kaut kā nepadomāju, — neskanīgā balsī atsaucās Edis.

—          Tātad Snicelienes māja tevi interesē tikai kā arhitektūras piemineklis, vai tā? — Kazis nelikās mierā.

—     Arī kā arhitektūras piemineklis …

—     «Arī»? Tad kāpēc vēl?

—          Tu esi rupeklis, Kazja, — sarunā iejaucās Margarita. — Ar kādām tiesībām tu Edi pratini? Pats par kaut kādu slēptuvi ne vārda neesi teicis, bet gribi, lai citi tev priekšā noliek savu dvēseli šķīvītī ar zelta apmalīti.

—      Rimsties taču, Riča! — Kazis apskaitās.

—          Rimsties pats! Neklausies viņā, Edi! Viņš ir reti bezkaunīgs. Ņems un ne par šo, ne par to apvainos cilvēku.

—     Riča, beidz vārīties! — Siļķe sacīja.

—      Driģenes esi saēdusies, vai? — piebilda Trīs Sivēntiņi.

—      Nomierinies, Rita, — Edis teica.

—     Pareizi saka, ka klačīga vecene esot kā pods: izņem no krāsns, bet šis vēl trakāk šņāc,— konstatēja Kazis.

Pamanījusi, ka visi ar kaut ko neapmierināti, bet varbūt tāpēc, ka sajuta žurkas, skaļi sāka riet Klamza.

11.  nodaļa. KORSETES, SVĒTAIS JURIS UN DZEJOĻI ALBUMA

Tanī klusajā vasaras pēcpusdienā Kazis domāja, ka tad, kad notikumi sāk velties virsū kā sniega lavīna, ļoti derīgi tā pasēdēt vientulībā un pamēģināt tikt par visu skaidrībā. Viņa istabas durvis stāvēja vaļā, bet pagalmā valdīja neparasts klusums — bērni bija kā ūdenī iekrituši.

Pēc tam kad Kazis no Eda uzzināja, ka pazemes eju vecpilsētā daudz, viņa interese par pagrabu pētīšanu bija manāmi mazinājusies. Jo vairak tādēļ, ka Edis apsolīja viņam parādīt šo pagrabu plānu.

Toties arvien biežāk un biežāk Kazis domāja par slēptuvi. Pareizāk sakot, viņa domas visu laiku kavējās pie slēptuves, Šnitcela madāmas korsešu darbnīcas un dīvainā cilvēka ar vienu ausi, kas staigāja slēpju zābakos. Kazim šķita, ka starp Snitcela madāmu, Vienausi un slēptuvi pastav kāds sakars.

No pirmā acu uzmetiena uzdevums nelikās grūts: ir zināms, ka Vienausis izmanto slēptuvi. Zināms, ka Vienausis kaut kādā veidā saistīts ar Snitcela madāmu. Bet kas ir jāpierāda? Vai Snitcela madāmai ir kāds sakars ar slēptuvi? Ko Vienausis glabāja slēptuvē? No kurienes slēptuvē uzradās patrona? Kas ir šis noslēpumainais Vienausis? Kas slēpjas aiz korsešu darbnīcas izkārtnes? Kas Edim zināms par Snicelieni, un kāpēc viņš to slēpj?

Tie nebūt nebija visi jautājumi, uz kuriem Kazis velti mēģināja rast atbildi. No visa tā varēja prātā sajukt un tomēr ne par soli nepietuvoties patiesībai.

Kazim visu laiku šķita, ka atminējums ir kaut kur tepat, ka jāatrod tikai viens trūkstošais ķēdes posms, lai viss nostātos savā vietā.

Pagalmā aizelsies iemetās Trīs Sivēntiņi, kuram pakaļ, mēli izkārusi, nesās Klamza, un, ieraudzījis logā sēdošo Kazi, ieaurojās, cik spēka:

—     Ko tu te kverni? Edis Melngalvju nama drupās atracis svēto Juri!

—     Kas par svēto Juri? Jūs man esat līdz kaklam ar saviem svētajiem! Te svētais nēģeris Maurīcijs, te vēl kaut kāds svētais Juris.

—     Nevis kaut kāds, bet Pūķa Uzvarētājs! Un nevis kaut kā ar kuģi pa bruģi, bet jāšus uz zirga!

—     Pagaidi, pagaidil Kurš ir uz zirga?!

—     Taču jau svētais Juris, kurš gan cits!

—     Neko nesaprotu! Tad iznāk, ka Edis arī zirgu atracis?!

—       Skaidrs! Svēto Juri jāšus uz zirga. Melngalvju namam bijis tāds vējrādis, vēja virzienu rādījis. Nu, tāds kā gailis Doma smailē.

—          Nekad tu, Aloizij, neko nevari sakarīgi pastastīt! — Kazis saskaitās.

—          Es tev vispār vairs nekad neko neteikšu! — apvainojās Trīs Sivēntiņi.

—      Nu tad ej ratā!

Bet Kazis ātri apdomājās.

—          Nedusmojies, tu joks-spoks tāds, *— viņš miermīlīgi teica. — Es tikai dzenu velnu. Bet kur tad Edis? Joprojām turpat drupās?

—          Kālab viņam tur dirnēt! — norūca Trīs Sivēntiņi. — Viņš aizstiepa svēto Juri uz muzeju.

—     Starp citu, būtu varējis parādīt!

—          Nūja, tā nu viņš tev ar metru garu vējrādītāju dauzīsies apkārt pa pilsētu!

Satraukti runādamās, pagalmā ienāca Siļķe un Margarita.

—     Neparko neuzminēsi, kur mēs bijām!

—          Nemaz netaisos minēt, — attrauca Kazis, saulē laiski miegdams acis.

—          Šodien viņas nejūtas savā ādā, — paziņoja Trīs Sivēntiņi.

—          Tu gan esi nejauks, Kazja, — teica Siļķe.

—     Vakar tev Sniceliene bija uz karstām pēdām vajadzīga, bet šodien tu par viņu ne dzirdēt negribi!

—          Kāds tam sakars ar Snicelieni? — Kazis kļuva uzmanīgs.

—           Sakars ir tāds, — lepni pašūpojusi banti, teica Margarita, — ka mēs bijām pie viņas.

—          Pie Snicelienes? — Trīs Sivēntiņi apstulbis blenza uz meitenēm. — Ko tad jūs tur darījāt?

—          Katrai kārtīgai jaunkundzei taču jābūt korsetei. Jeb vai mēs nebūtu kārtīgas?

—     Vai tā Sniceliene teica?

—     Uhu.

—     Veca mulķc!

—          Tu pats esi muļķis, Kazja! — Margarita sašuta. — Un vispār — kādas tev tiesības tā izteikties dāmu klātbūtnē?

—     Vai jūs būtu tās dāmas?!

—     Bet kā tad tu domāji?

—          Bez šaubām, ka dāmas, — kā vienmēr mēģinādams visus un vienmēr samierināt, iesprauda ziņkārības mocītais Trīs Sivēntiņi. — Ja viņas būtu vīrieši, kālab lai viņas pasūtītu sev korsetes?

Trīs Sivēntiņu neapstrīdamais pierādījums sasmīdināja Kazi.

—           Nu labi, — viņš sacīja. — Pūtiet vaļā visu pēc kārtas!

—          Pēc kārtas… — Siļķe mirklīti padomāja.

—     Ja nu pēc kārtas, tad mēs ar Ritu vēl vakar nodomājām ieiet korsesu darbnīcā un visu uzzināt.

—     Ko uzzināt? — pabrīnījās Kazis.

—          Ja mēs to zinātu! Tu jau neko nesaki. Bet tas, ka Sniceliene tevi interesē, laikam pat Klamzai skaidrs. Tā nu mēs nolēmām pie viņas ieiet.

—          Un pasūtīt korsetes?! — gluži vai starodams aiz ziņkārības, neizturēja Trīs Sivēntiņi.

—      Nejaucies starpā! Stāstiet visu pēc kārtas!

—     Lai tālāk stāsta Margarita.

—     Kāpēc tā? — Margarita blenza Siļķē.

—          Albumu tacu Sniceliene uzdāvināja tev, nevis man. Tamdēļ.

—     Kādu albumu? — Kazis nesaprata.

—           Visparastāko, dzejoļu. — Margarita nosarka no prieka.

—     Kur tad tas ir?

—     Albums? Mājās. Guļ uz klavierēm.

—      Atnes to surp, Rita, bet es pa to laiku visu pastāstīsu.

Margarita aizgāja pēc albuma, bet Siļķe sāka bērt, pa reizei apklusdama, lai ievilktu elpu.

—     Nu lūk, nonācām pie tās mājas un apstājāmies zem izkārtnes. Riča prasa: «Vai tad mums viņa tā arī jādēvē par «Snitcela madāmu»?» Es saku: «Jukusi esi, vai?» Tai bridi durvis atveras un no darbnīcas izveļas viena resna tante. Es pie sevis nodomāju: «Tādai i korsete nepalīdzēs.» Nu, resnā izveļas, bet uz slieksņa stāv viena gara un tieva, visa vienās sprodziņās. Stāv tāda taisna kā olekti norijusi un skatās mums virsū. Es uzreiz sapratu, ka sī pati ir tā madāma. Es viņai saku: «Labdien!» Te uzreiz viņa pasmaida un atbild: «Sveiki, bērniņi. Vai jūs pie manis?» Bet Riča, kā kad so nelabais aiz mēles raustītu, ņēma un ieciepstējās: «Pie jums!» Sniceliene nez kāpēc atkal pasmaidija un saka: «Lūdzu, nāciet iekšā!» Mēs iegājām. Pa vidu salonam galds, apkārt krēsli liektām kājiņām, bet uz galda visādi ārzemju modes žurnāli. «Sēdieties, lūdzu. Ko pasūtīsiet? Korseti? Grāciju? Puskorseti?» Te nu es jūtu, ka tūlītās sadegsu aiz kauna, bet Ričai ne silts, ne auksts. «Mēs šoreiz,» saka Riča, «neko nepasūtīsim, atnācām, rau, priekšdienām augsni sagatavot.» Tā arī pateica: «augsni sagatavo!». Te Sniceliene nezin kāpēc atkal pasmaidīja. «Jums pašai korsete tā kā nebūtu vajadzīga, jums laba stāja (tas par Riču), bet jūsu draudzenei (tas par mani) derētu iztaisnot kumpo muguru. Meitenei par savu figūru jārūpējas no mazām dienām Runā, bet pati sēz uz krēsla taisna kā nūja, krēsla atzveltnei ne reizi nepieskaras. «Droši vien līdz šim laikam korseti nēsā,» nodomāju. Bet Sniceliene pienāk pie manis un sāk muguru taisnot, tīrās, sausmas, bet pati skaita: «Skatieties, cik jūsu draudzene pareizi sēz (tas par Riču). Tā, redz, vajadzētu sēdēt.» Te Riča sāk lielīties, ka viņai tik nevainojama figūra tamdēļ, ka viņa klavieres spēlējot un mūzikas skolotāja viņu rājot, kad viņa metot kūkumu. «O!» Sniceliene nopriecājās. «Meitene spēlē klavieresl Tas ir brīnišķīgi! Ar ko tad nodarbojas meitenes vecāki?» Te Riča pavisam uzslien degunu mākoņos un saka, ka tēvs sai esot pulkvedis, drīz būšot ģenerālis, bet māte — krievu valodas skolotāja, tikai nestrādājot. «O!» sāk kladzināt Sniceliene. «Meitenīte no inteliģentas ģimenes!» Pēc tam padomā kādu nieku un saka: «Es gribētu jums pasniegt nelielu velti!» Mēs, saprotams, uzreiz neapjēdzām, ko viņa grib darīt, bet nelikām manīt. Sniceliene iegāja otrā istabā un pēc kāda laika nāk atpakaļ ar albumu, ko nez kāpēc uzdāvina Ričai.

—     Un ko tev? — Trīs Sivēntiņi neizturēja.

—    Man neko, — nopūtās Siļķe, .—. laikam tāpēc, ka man kumpa mugura.

—    Ne tāpēc, ka tev kumpa mugura, bet tāpēc, ka Sniceliene ir veca muļķe, — sašuta Kazis.

Viņš gribēja vēl kaut ko teikt par Snicelieni, bet laikā apklusa, jo parādījās Riča ar albumu.

Albums bija grezni iesiets. Uz ķirškrāsas vāka reljefi izdalījās zelta pakavs. Papīrs bija gluds, biezs un ciets. Pirmajā lappusē ar tušu bija ierakstits dzejolis. Bērni cits caur citu sāka joli balsī.

… Un mācies tu ari par atbalstu būt

Visiem tiem, kas mokās zem sloga,

Ķas ciņā iet bojā un trūkumu jūt,

Kas no bēdām un negaisiem nogurst.

Mācies pakļausit svētākām jūtām,

Mācies milēt un patverties tajās,

Lai dzivot tev silti būtu

Alku pasaulē rijigajā.

Kad lasīšana korī bija beigusies, visi nez kāpēc palūkojās uz Kazi.

—          Tas nav mūsējais, kas rakstījis šo dzejoli, —sacīja Kazis.

—          Ko tas nozīmē — «nav mūsējais»? — Siļķe nesaprata.

—           To, ka tas nav mūslaiku cilvēks, kas uzrakstījis šo dzejoli. Mūsējais nekad nerakstītu «alku pasaulē rijīgajā». Tas teikts par kapitālistisko iekārtu, ne mūsējo.

—          Par kapitālistisko, fakts, — bēdīgā balsī sacīja Trīs Sivēntiņi, kaut gan varēja redzēt, ka dzejolis viņam paticis.

—           Un ko nozīmē «paklausīt svētākām jūtām»? Kas tās vispār par svētākām jūtām? Normāls pieaugušais nekad nerakstīs šādus dzejoļus meitenei albumā.

—          Tad tacu iznāk, ka Sniceliene, tavuprāt, nav normāla?

—          To es nezinu, — teica Kazis, — bet, ka dzejolis nav padomju laika, tas gan ir fakts.

.— Dzejolis nemaz nevar būt padomju laika, —

satraucās Margarita, — to sarakstījis dzejnieks Nadsons pagājušajā gadsimtā. Tā teica mana mamma.

—          Tāpēc jau es arī saku, ka nav mūsējais, — Kazis sacīja par pustoni mierīgāk.

—          Daudz tu gan saproti! — Nosprauslojās Margarita. — Nadsons ir visīstākais «mūsējais». Tāpat kā Dobroļubovs un Ņekrasovs. Mamma teica, ka viņš nomiris ar diloni, jo viņu iedzinusi kapā cara patvaldība, un vēl mamma teica, ka viņa dzejoļiem rakstījuši mūziku Rahmaņinovs un Borodins.

Te bija grūti ko iebilst, bet, par laimi, pagalmā ienāca Edis.

—          Edi! — Siļķe uz karstām pēdām metās pie viņa. — Kazis teica, ka sito dzejoli rakstījis buržujs. Ko tu par to domā? — Un viņa iegrūda Edim rokās albumu ar dzejoli.

Edis uzmanīgi izlasīja dzejoli un sakārtoja brilles.

—          Es slikti orientējos krievu valodā un krievu dzejā, — viņš apmulsis sacīja.

—     Atkal izlokies! — Kazis devās uzbrukumā.

—     Bet es, lūk, domāju, ka rakstīt dzejoļus albumos ir nelādzība. Vai tu arī tā nedomā?

Edis samulsa vēl vairāk, bet pēcāk klusi sacīja:

—     Nē.

—     Nedomā? — Izbrīnījās Kazis. — Kāpēc?

—          Es domāju, ka viss atkarīgs no tā, kas raksta dzejoļus; ja tos raksta nelāgs cilvēks, tad dzejoļi būs nelāgi, bet, ja raksta ģēnijs, tad ari dzejoļi būs ģeniāli. Bet, kur tos raksta, nav no svara. Esmu dzirdējis no tēvoča, ka viens latviešu dzejnieks rakstījis lieliskus dzejoļus uz restorānu salvetēm.

Saruna neapšaubāmi bija nonākusi strupceļā.

—          Es te kaut ko nesajēdzu, — Kazis sašuta,

—     tu tātad aizstāvi meiteņu albumiņus, vai tā?

—     Bet ja albums ir veclaicīgs …

—          Tu esi nogājis no prāta ar savu veclaicibu! — Kazis neļāva Edim pabeigt. — Bet rauj viņu jupisl Labāk pasaki — vai tavu svēto muzejs pieņēma?

—          Pieņēma! Un ļoti nopriecājās. Nolika blakām Pētergailim.

.— Un kas tad tas vēl par zvēru?

—          Es nepareizi izteicos. Nevis Pētergailis, bet gailis no Pēterbaznīcas smailes. Arī vējrādītājs.

Kā redzams, Siļķei ar Margaritu apnika Kaža un Eda saruna, un viņas aizgāja. Kaut kur nosvīda arī Trīs Sivēntiņi.

—          Bet no kurienes meitenēm šis albums? — Edis pajautāja.

—     Vai tad tu nezini?

—     Nē.

Kazis atstāstīja Edim Siļķes teikto.

—           Visvairāk es brīnos par to, ka Sniceliene tik labi runā krieviski. Biju pārliecināts, ka viņa ir vāciete.

—          Bet viņa tik tiešām ir vāciete, tikai dzīvo Rīgā gandrīz vai kopš pagājušā gadsimta un prot arī krievu valodu.

—     Un kur tu to visu uzodi?

—          Tāpat… painteresējos… — nelabprāt atbildēja Edis.

12. nodaļa. PAZUDUŠAS DĀRGLIETĀS

«Visi kaut ko slēpj cits no cita,» domāja Kazis, nākdams no Leijerkastnieka. «Edis zina par Snicelieni vairāk, nekā izsakās. Un pazemes eju karti nenes. Ja tā, pigu es viņam parādīšu, ne slēptuvi. Bet izmuldēties par Vienausi būtu pēdīgā muļķība. Ko es varu par viņu pastāstīt? īstenībā taču neko nezinu. Un tagad vēl tēvocis Kārlis kaut kur iekritis!»

Vispār Leijerkastnieku tagad bija ļoti grūti sastapt mājās. Reiz, ejot gar korsešu darbnīcu, Kazis pamanīja Leijerkastnieku otrā ielas pusē. Leijerkastnieks pētoši raudzījās Snicelienes logos. Kaut kas viņu tā nodarbināja, ka viņš Kazi nepamanīja.

«Savāda māja,» Kazis nodomāja, «nez kāpēc visi ap to grozās.»

Šodien Kazis Leijerkastnieku atkal nesastapa, un tā nu viņš klimta pa tukšo pilsētu. Bija tveicīgi, lielākā daļa pilsētnieku izbraukuši uz Jūrmalu. Uz nokaitētajām plātnēm skaļi dūdoja baloži. Kazis uzmeta skatu pīlādzim, kas auga pašā saules svelmē. Tas nebūt nebija parasts pīlādzis. Pavasarī tam pašam pirmajam parādījās lapas, un tad Kazis mēdza apjēgt: vasaras brīvlaiks vairs nav aiz kalniem, jāsarauj, lai liecībā būtu labas atzīmes. Sis pīlādzis arī ziedēja pats pirmais. Bet tagad, kad bija tikai augusta sākums, pīlādžogas bija jau manāmi nosarkušas.

«Nepiemānīsi,» nodomāja Kazis, «līdz skolai vēl veselas trīs nedēļas.»

Pie mājām Kazis uzdūrās Trim Sivēntiņiem.

—     Vai jaunumus dzirdēji? — Trīs Sivēntiņi teica. — Šni'celieni apzaguši.

—      Kā tu to zini?

—     Siļķe pateica.

—     Un viņa?

—     Viņai to noslēpumu Margarita pačukstējusi.

—      Kādam bija stāds, stādam bija kāts, kātā bija drāts, un no jauna sāc. Vai tiešām tu nevari neko prātīgu pateikt?

—    Tā jau es domāju, ka tu atkal noskaitīsies! Labāk nebūtu tev neko teicis.

—     Vai nu stāsti tā, lai var saprast, vai arī es eju prom!

—     Lai var saprast, lai var saprast! Es jau pats neko nesaprotu. Nu, itin kā Ričas mamma un Riča gājušas pie Snicelienes: vai nu Ričas mammai korseti pasūtīt, vai par albumu pateikties. Sīs ienāk, bet Snicelienes mājā viss apgriezts ar kājām gaisā, pati noraudājusies, pat ģīmis pietūcis. Laikam no sākuma pat iekšā laist nav gribējusi. Nepieņemu, saka, un viss! Bet Ričas mamma kaut kā mācējusi viņai piebraukt. Sniceliene atmaigusi un teikusi: «Kundze, man lielas bēdas. Mani apzaguši! Jūs,» saka, «esat inteliģents cilvēks, sapratīsiet: kopā ar citām zeltlietām man nozaguši plaketi.»

—     Droši vien plakātu, — pārlaboja Kazis.

—      Tad nē jau, — teica Trīs Sivēntiņi, — Ričas mamma arī tā domājusi. Bet Sniceliene esot sākusi smieties, kad par plakātu izdzirdējusi. Nē, saka, kundze, es nepārteicos, tieši plaketi. Tā esot ģimenes dārglieta, tikusi glabāta no paaudzes paaudzē. To izgatavojis slavens vācu meistars.

—     No zelta, vai?

—          To es nezinu, — sacīja Trīs Sivēntiņi, — bet Riča teica, ka tā ir… — Te Trīs Sivēntiņi sastomījās.

—      Kas tad nu?

—          Rita vienu tādu vārdu izmeta, ko Siļķe nav sapratusi.

—     Kādu tad?

—     Tā kā reklīvija, tā kā replīl…

—           Relikvija. Reptiļi ir čūskas, ķirzakas un visādi krokodili.

—     Nu, tad jau būs relikvija.

—     Un kurā vietā Sniceliene to glabāja?

—          Šķirstiņā. Kopā ar gredzeniem un medaljoniem. To šķirstiņu arī nospēruši. Un vēl šķirstiņā bijusi kaut kāda atslēga, kas Snicelienei briesmīgi vajadzīga. Ritas mamma sākusi pierunāt Šnicelieni ziņot milicijai. Bet šī pat klausīties negrib. Jūs, saka, un jūsu burvīgā meitiņa (tas par Riču) esat inteliģenti cilvēki. Ceru, ka viss paliks starp mums.

—     Ātri gan «burvīgā meitiņa» izkladzinājusi!

—     Viņa tikai Siļķei slepeni…

—          Slepeni visiem, kas klausīsies! Tagad par to droši vien visi Vecrīgas zvirbuļi čiepst.

—     Es tev saku, ka viņa tikai Siļķei pastāstīja.

—           Bet Siļķe — tev un tu — man. Kāpēc Sniceliene negrib, lai par zādzību uzzinātu milicija?

—     No kaut kā baidās.

—          Baidās … — atkārtoja Kazis. — Es arī bez tevis saprotu, ka baidās. Tikai no kā? …

Te atvērās vēdlodziņš un māte pasauca Aloiziju pusdienās. Arī Kazis devās mājup. Viņš izlasīja produktu sarakstu, kurus tēvs bija licis nopirkt, iebāza kabatā naudu, paņēma somu un, to šūpodams, devās uz veikalu.

«Un tomēr — kāpēc Sniceliene negrib ziņot milicijai?» domāja Kazis. «Te kaut kas nav kārtībā. Cilvēku apzog, bet šis cieš klusu. Sitā Sniceliene ir aizdomīga. Gan viņa, gan Vienausis …»

Kazis apstājās.

—     Un kā es to agrāk neiedomājoši — viņš skaļi sacīja, pagriezās un ātri devās veikalam pilnīgi pretējā virzienā.

13.  nodaļa. TRIS SIVĒNTIŅI PILDA MELNGALVJU VADOŅA PAVĒLI

Kazis iegāja štābā, aizdedza eļļas lampiņu un izvilka no somas saini. Aiz nepacietības viņam drebēja rokas, un aukliņa nekādi neraisījās vaļā. Beigu beigās, gluži nomocījies, Kazis atvāza spalvu nazīti, pārgrieza sasodīto auklu un vēl nepaspēja līdz galam atritināt lupatu, kad no vīstokļa izkrita un pa kopā sastumtajām kastēm aizripoja zelta gredzens.

—      Iznāk, ka Snicelienes grabažas kāds tomēr nobēdzinājis slēptuvē, — skaļi teica Kazis, — tikai no šķirstiņa tās pārvietotas lupatā.

Starp visvisādām kaklarotām, gredzeniem, medaljoniem un piespraudēm Kazim dūrās acīs divas lietas: dīvainas formas atslēga un neliela metāla plāksnīte. Vienā plāksnītes pusē bija attēlota mežvīnu apvīta galerija. Pie vīnogulāja, rokās sadevušies, stāvēja jauneklis un meitene. Mazliet tālāk cirtains zēniņš pūta stabuliti. Plāksnītes otrajā pusē divi eņģeļi turēja granīta kapa plāksni, uz kuras bija kaut kas uzrakstīts vācu valodā.

Kazis pagrieza plāksnīti pret gaismu. «Kari Schnitzel. Anna Brauer,» viņš izlasīja pašā augšā. Mazliet zemāk bija rakstīts: VERMAIILT ZU BERLIN 1872. Un vēl zemāk: SEI. GETREU. BIS. IN DEN TOD. «Droši vien šī pati ir ta plakete. Bet Kārlis Snitcels un Anna Brauere acīmredzot ir Snicelienes senči. «Getreu» laikam bija «uzticīgs», bet «Tod» — «nāve». Iznāk kaut kas līdzīgs zvērestam būt viens otram uzticīgiem līdz nāvei.»

Kazis nolika plāksnīti un paņēma atslēgu. Tā bija apbrīnojama, neparastas formas atslēga. Tādu atslēgu Kazim vēl nebija gadījies redzēt. Tās dobo vidu varēja piebāzt ar daudzām sērkociņu galviņām un, aizbāžot rīkli ar naglu, uzšaut ar to pa mājas stūri, tur iznāktu tāds sprādziens, it kā pulvera muca būtu uzsperta gaisā.

Kazis pagrozīja atslēgu šā un tā un ar nopūtu nolika atpakaļ. Pēkšņi Kazis satrūkās no kādas skaņas: viņam uzreiz nebija ienācis prātā, ka tas ir pulkstenis, kas melodiski nosita piecas reizes. «Tātad kāds to pavisam nesen uzvilcis,» Kazis nodomāja, pētīdams senlaicīgā pulksteņa ietvaru ar masīvu zelta ķēdīti.

Kazis sāka steigties. Viņš salika Snicelienes mantas, savāca tās lupatā un sāka aptīt ar auklu. Pēc tam mirkli padomāja, atritināja vīstokli, paņēma dīvaino atslēgu un iebāza kabatā. No jauna kārtīgi apsēja vīstokli un noslēpa to vienā no vīna etiķešu kastēm. Pēc tam nopūta lampiņu, izrausās no pagraba un teciņus devās uz veikalu. Nopircis produktus, Kazis iegriezās mājās, uzrakstīja tēvam zīmīti, ka drīz būs atpakaļ, un pieklauvēja pie Triju Sivēntiņu durvīm.

Trīs Sivēntiņi bija dzimis šinī mājā. Ļaunas mēles melsa, ka Trīs Sivēntiņu rotaļlietas (bet to viņam bija milzīgs lērums) sētniece «aizņēmusies» bijušo mājas saimnieku dzīvoklī, kuri četrdesmit ceturtajā gadā aizbēguši uz Zviedriju.

Trīs Sivēntiņi bija mieramika — ar viņa rotaļlietām rotaļājās ne tikai visi pagalma bērni, bet pat Dēzija, kurai viņš uzdāvināja krāsainus klucīšus un kroketa bumbiņas. Un cik jauku alvas zaldātiņu Trīs Sivēntiņi ar Kazi neizkausēja, laimes liedamil Un cik neaprakstāmu astotnieku iztaisīja Siļķe, ar viņa velosipēdu iedrāzusies laternas stabā! Bet vissatriecošākā bija Trīs Sivēntiņu indiāņu virsaiša galvasrota, izgatavota no visfantastiskāko krāsu spalvām. To Trīs Sivēntiņi mīlēja droši vien ne mazāk kā Kazis savu tropu ķiveri. Tā bija tik koša, ka atstāja ēnā gan tomahauku, gan mokasīnus, gan apbrīnojamo loku ar bultām, kuru spalvas varētu apskaust visspilgtākie papagaiļi un ugunsputni.

Ar loku, tomahauku un košajām spalvām Trīs Sivēntiņi apkārās savos mīļākajos svētkos — Līgo vakarā.

Bērniem tā bija gada patīkamākā diena. Pirmkārt, nevienam nenāca ne prātā triekt tos gulēt: varēja palūgt vecākiem atļauju vakarā aizbraukt uz Juglu vai Ķīšezeru skatīties, kā dedzina ugunskurus. Bet visjaukāk bija — pašiem iekurt uguni un lēkāt tai pāri, un pērt citam citu ar kalmēm, un smieties, un dziedāt dziesmas.

Līgo vakarā Trīs Sivēntiņu mamma sēja Jāņu sieru un cepa daudz dažādu gardumu, jo Aloizi’ja

tēvu sauca Jānis un viņam bija vārda diena. Tāpēc arī Trim Sivēntiņiem tik ļoti patika šie jautrie svētki.

Kad Kazis ienāca, Trīs Sivēntiņi bija notupies pie alumīnija bļodas, no kuras ēda Klamza. Kā jau paradis, Trīs Sivēntiņi arī kaut ko gremoja, un radās iespaids, ka viņš ēd tieši no Klamzas bļodas.

— Tā viņi staigā viens otram pakaļ, taisni

nešķirami. Un visu laiku ēd. Gatavie caurbiras! — noburkšķēja Aloizija mamma, taču viņas burkšķēšanā nebija jaunuma. Acīmredzot ar Klamzas klātbūtni viņa bija jau samierinājusies.

—          Drīz būšu atpakaj! — Trīs Sivēntiņi uzsauca mātei, iebāza azotē maizes ņuku un noskrēja pa kāpnēm.

—     Ko nu? — viņš pavaicāja Kazim.

—     Ejam. Darīšanas.

—     Uz kurieni tad?

—     Uz štābu.

—     Un citi?

—     Man esi vajadzīgs tu viens pats.

—      Priekš kam?

—          Pēc tam paskaidrošu. Galvenais — turi mēli aiz zobiem. Ja izmuldēsies — vaino pats sevi!

—          Tu gan esi nūģis, Kazja! Man vēl nekas nav zināms, bet tu jau mani biedē. Kas tad tik svarīgs noticis, par ko nevienam nav brīv stāstīt?

Trīs Sivēntiņi nogaidoši palūkojās Kazī.

—     Pats redzēsi, — Kazis sacīja.

Atlikušo ceļa gabalu viņi klusēja. Tāpat klusēdami nokāpa pagrabā, Kazis iededza kvēpeni, izvilka vīstokli un pastiepa to Trim Sivēntiņiem.

—     Kas tur ir?

—     Neesi maziņš, pats sapratīsi.

Trīs Sivēntiņi ņēmās piesardzīgi ritināt vaļā vīstokli.

—      Nerausties, nesprāgs!

Trīs Sivēntiņi bija gaidījis visu ko, tikai ne to. Viņš bija satriekts.

—     Kur tu visu šito ņenii?

*— Pagaidām neko nevaru teikt! Saprati?

—     Sapratu, — notrūcies atbildēja Trīs Sivēntiņi, kaut gan bija redzams, ka viņš it neko nav sapratis.

Trīs Sivēntiņi klusēdams pētīja dārglietas. Pēc tam paņēma rokās plāksnīti.

—     Vai tā būtu tā plakete?

—     Droši vien, — vienaldzīgi sacīja Kazis.

—     Un kur tad ir lādīte?

—      Nezinu.

—          Un ko tu domā iesākt ar visiem šitiem krāmiem?

—          Tāpēc jau tevi pasaucu. Vai Sniceliene ir tevi kādreiz redzējusi?

—     Nē.

—          Nu, tad labi. Tātad iesi pie šnicelienes un atdosi viņai visu šito.

—     Es?! Kāpēc es?!

—     Kas tad cits?

—     Lai Riča ar Siļķi aiziet. Tās viņu pazīst.

—          Tāpēc jau viņas nedrīkst iet. Pēc tam no Šnicelienes neatšūsimies. Bet tu vienkārši piezvanīsi, atdosi sainīti un aiziesi.

—      Neko nesakot?

—          Kāpēc gan? Vari, piemēram, sasveicināties. Pēc tam pasaki: «Jums lika nodot šo te,» — iegrūd saini un joz atpakaļ. Es tevi tepat gaidīšu.

—          Kāpēc tu pats nevari? Tevi taču Sniceliene tāpat nepazīst.

—          Kāpēc, kāpēc! Ja varētu pats, nebūtu tevi lūdzis!

—     Nu, lai notiek, dod šurp!

Trīs Sivēntiņi iebāza vīstokli azotē, smagi nopūtās un devās pildīt Melngalvju vadoņa pavēli.

—          Skaties, neizmuldies! — Kazis nosauca viņam pakaļ.

Aloizijs atgriezās pēc minūtēm divdesmit.

Viss izdevās tā, kā Kazis bija paredzējis. Durvis atvēra pati Sniceliene. Trīs Sivēntiņi pateica viņai: «Jums lika nodot šo te,» — un, negaidot, kamēr Sniceliene sāks uzdot jautājumus, atkāpās.

—      Vai viņa bija viena?

—          N-nezinu … — nenoteikti sacīja Trīs Sivēntiņi.

—     Precīzāk?!

—          Blakusistabas durvis bija vaļā. Var būt, ka tur kāds bija. *

—          Vai tu gadījumā nemanīji, ka tev kāds sekotu?

—     Kas tad man varētu sekot?

—     Kāds varbūt varētu!

—          Kazja, mans deguns teic, ka tu zini kādu noslēpumu. Pastāsti man, ko?

—           Nevaru. Pašlaik nevaru. Pasaki mūsējiem, lai atnāk rītvakar ap pieciem šurp. Varbūt es jau varēšu kaut ko pastāstīt. Bet pagaidām nevienam ne vārda. Saprati?

—     Sapratu.

—      Dzelžaini?

—     Dzelžaini.

—     Nu labi. Ejam.

Puikas nopūta lampiņu un devās uz izeju.

—          Cikreiz jums jāsaka, lai aizverat lūku aiz sevis! — Ieraudzījis atvērto vāku, Kazis sašuta.

—     Bet es taču aiztaisīju! — izbijies lūkodamies Kazī, teica Trīs Sivēntiņi.

—          Dīvaini, — Kazis saausījās, — tā taču nevarēja pati atvērties? …

14. nodaļa. PAR ŠNITCEĻA MADAMU SAVELKAS MĀKOŅI

Trīs Sivēntiņus taisni mocīja ziņkārība. No rīta viņš iegāja pie Kaza un paziņoja, ka bērniem par sanākšanu paziņots, tikai Ričai šajā laikā mūzikas stunda un Edis, iespējams, nokavēsies.

Pa dienu Kazis vairākas reizes ielūkojās pie Leijerkastnieka, bet viņa atkal nebija mājās. Pie aizvērtā loga sēdēja un skuma Dēzija. Pamanījusi Kazi, viņa atdzīvojās, spieda pie rūts jau tāpat plakano degunu, ar visu savu nelaimīgo izskatu likdama saprast, cik ļoti viņai gribas brīvībā. Dēzija satraucās, un Kazim nācās doties prom aiz bailēm, ka viņa nesāk ārdīties.

«Kur tad galu galā ir Leijerkastnieks?» domāja Kazis, un šī doma visu dienu nedeva viņam miera.

Puspiecos Kazis devās uz štābu. Aizvēris aiz sevis lūku, viņš aizdedzināja sveci un lēni kāpa lejup. Viņam šķita, ka saklausījis vīrieša balsi.

«Pārklausījos,» viņš nodomāja, bet nez kāpēc tomēr piesedza sveces liesmiņu ar plaukstu un tālāk devās uz pirkstgaliem.

Nonācis līdz pagriezienam, Kazis palūkojās ap stūri un pamanīja gaismu.

«Droši vien Trīs Sivēntiņi ar Siļķi,» viņš nodomāja. «Tūdaļ piezagšos nemanot un nobaidīšu.»

Bet pēc brīža Kazis skaidri sadzirdēja vīrieša balsi. Vārdus viņš nesaprata, bet to, ka runātājs ir vīrietis un ka šo balsi viņš agrāk nav dzirdējis, Kazis zināja noteikti.

«Viņš taču nesarunājas pats ar sevi,» izskrēja Kazim caur smadzenēm, un tūlīt viņš izdzirda līdz sāpei pazīstamo, tikai ļoti pārbiedēto Triju

Sivēntiņu balsi. Sī nobiedētā, drebošā balss par kaut ko taisnojās vīrieša balss priekšā. Balss aprāvās, čerkstēja un bija tik uztraukta kā Morzes signāls, kas pārraida «SOS». Bija skaidrs, ka Trīs Sivēntiņi piespiests pie sienas.

—     Tēvocīt, — nobijies svepstēja Trīs Sivēntiņi, — es, goda vārds, neko nezinu, nu itin neko, dieva goda vārds!

Kazis iznāca no slēptuves. Trīs Sivēntiņi stāvēja ar seju pret viņu. Uz vīna etiķešu kastes ar muguru pret Kazi sēdēja vīrietis platiem pleciem gaišā lietusmētelī.

Trīs Sivēntiņi ieraudzīja Kazi, un viņa seja atplauka. Te nepazīstamais piecēlās, pagriezās un nopētīja Kazi ar ilgu, aizdomīgu skatienu. Bet, jau pirms viņš piecēlās, Kazis paspēja ievērot, ka cilvēkam gaišajā mētelī nav vienas auss.

—     Labdien, — cik vien mierīgi spēdams, teica Kazis.

—     Labdien vai, pareizāk sakot, labvakar, — atbildēja Vienausis, no jauna apsēzdamies uz kastes un kā saimnieks pagrozīdams lampiņas degli.

Kazis pievilka klāt vēl vienu kasti un arī apsēdās.

—     Ko tu stāvi? — it kā starp citu viņš pajautāja Trim Sivēntiņiem. Te Aloizijs atraisījās.

—     Pasaki viņam, Kazja, — Trīs Sivēntiņi pameta ar galvu uz Vienauša pusi, — ka es neko nezinu. Es viņam saku: tēvocīt, es neko nezinu, bet viņš netic. Nu, es aiznesu to paku, bet kā lai zinu, kur tu to rāvi.

—     Par ko tu runā? — Kazis viņu asi pārtrauca.

—     Par Snicelienes krāmiem!…

—          A… — domīgi novilka Kazis, atbīdījis ķiveri pakausī, un ziņkārīgi piebilda:

—     Jūs laikam no milicijas?

—     Jā … apmēram … — Vienausis pasmaidīja.

—      Tas ir kā — «apmēram»?

—          Vienkārši man bija šīs dārglietas jānodod milicijai, bet kāds man sajaucis kārtis un atdevis tās vecenei. Es redzēju, ka dārglietas viņai uz mājām atnesa šis te jaunais cilvēks.

—     Un izsekojāt viņu?

—          Te jau nebija ko izsekot. Es šīs vietas pazīstu daudz labāk nekā jūs. Tikai kāpēc jaunais cilvēks, — Vienausis norādīja uz Trim Sivēntiņiem, — tik nekaunīgi melo?

.— Tu pasaki viņam, Kazja, ka es nemaz nemeloju!

—          Pirmkārt, pārslāj bļaut, — vērsdamies pie Trim Sivēntiņiem un cenzdamies palikt mierīgs, sacīja Kazis. — Otrkārt, — šis jautājums jau bija adresēts nepazīstamajam, — kāpēc Snitcela kundzes lietas jānodod milicijā?

—          Kāpēc jānodod? — Vienausis domīgi atkārtoja Kaža jautājumu. — Tāpēc, ka šīs lietas nepieder viņai. Tās kara laikā nejauši nokļuva pie viņas.

—          Nav tiesa! Uz plāksnītes rakstīts «Kari Snitcel». Tās ir ģimenes dārglietas! — negribot izlauzās Kazim.

—          Tā, nu mēs nokļuvām pie lielas! — iesmējās Vienausis. — Tātad tu redzēji dārglietās?

Kazis saprata, ka sevi nodevis, bet viņa sejā nepakustējās ne muskulitis.

—     Redzēju, — viņš vienaldzīgi teica. — Un kas tad ir? Mēs ar Aloiziju, — viņš norādīja uz Trim Sivēntiņiem, — kopā tās izpētījām.

—          Jā, es arī viņas redzēju, — labprāt apstiprināja Trīs Sivēntiņi, — bet es, goda vārds, nezinu, kur Kazja tās izracis.

Kazis uzmeta Trim Sivēntiņiem tādu skatienu, ka tas saguma. Pārtvēris šo skatienu, nepazīstamais pārgāja uzbrukumā.

—          Vai gribat vai ne, jums vienalga nāksies izstāstīt, kur jūs tās ņēmāt. Te vai citā vietā, bet jums būs jārunā.

—          Man tās iedeva… — izaicinoši teica pie sienas piespiestais Kazis.

—     Kas? — lakoniski vaicāja nepazīstamais.

—     Man nav brīv runāt…

—          Saprotu, — pasmaidīja svešinieks, — konspirācija. Bet, manuprāt, karš jau beidzies, vai tad pagrīde vēl eksistē? Nu ko, nāksies arī par to paziņot.

Ieskanējās zvaniņš.

Svešinieks saausījās.

—     Tā ir Siļķe. — Nopriecājās Trīs Sivēntiņi.

—     Bet varbūt Edis …

—     Vai jūsu ir daudz? — Vienausis vaicāja.

Viņa jautājums palika karājamies gaisā.

Siļķe, kā likās, nepavisam nebrīnījās par negaidītā viesa klātbūtni. Viņa pieklājīgi sasveicinājās un pēkšņi ņēmās pētīt svešinieka slēpju zābakus.

—          Kazja, — viņa smaidot sacīja, — un tu sacīji, ka vasarā cilvēki slēpju zabakos nestaigā.

—           Es kara laikā apsaldēju kājas, — drūmi sacīja nepazīstamais.

—           Vai jūs bijāt frontē? — pieklājīgi painteresējās Siļķe.

—      Kājas apsaldē ne tikai frontē.

—     Partizānos?

—     Nē …

—           Nu, ko tu piesienies cilvēkam! — Kazis viņu apsauca.

—          Biju Rīgas pagrīdē, — negaidot sacīja svešais.

—          Vai, onkulīt, cik interesanti! — Siļķe sasita plaukstas. — Vienam no mūsu zēniem arī mamma un tētis bija Rīgas pagrīdē. Gestapoviesi viņus nošāva.

—     Kā to zēnu sauc?

—          Edis. Viņam vēl ir tēvocis. Tikai akls. Tēvoci sauc par Arvīdu, viņs arī bija pagrīdē. Varbūt pazīstat?

Svešais brīdi padomāja. Kazis, Siļķe un Trīs Sivēntiņi gaidīja.

Pēc brītiņa viņš it kā atguvās.

—          Nē, — svešais teica, — kaut kā neatceros. Bez tam mums arī bija konspirācija. Iespējams, ka viņi strādāja citā grupā. — Vienausis smaidīdams paraudzījās uz Kazi, un tam likās, ka viņš piemiedz aci.

—     Tūlīt Edis atnāks, — teica Trīs Sivēntiņi,

—     tad varēsim viņam pajautāt.

—     Diemžēl man jāiet. — Vienausis piecēlās.

—     Ja gribat, varat savākt visus jūsējos, bet es pie jums atnākšu, tad parunāsim.

—          Cik jauki! — atkal neizturēja un sasita plaukstas Siļķe. — Bet kad?

—      Kaut vai rīt.

—     Cikos?

—     Tāpat kā šodien jūs apmierina?

—     Pilnīgi.

—     Nu, tad līdz rītam!

—          Uz redzēšanos! — vienbalsīgi atbildēja Siļķe un Trīs Sivēntiņi.

—          Vienu mirklīti, — teica Kazis. — Vai par dārglietām milicijai paziņosit jūs pats, vai varbūt mums aiziet?

—          Neuztraucieties, es pats visu izdarīšu. — Vienausis pasmaidīja. — Bet tas, ka paziņošu pie viena arī par jums, protams, bija joks. Spēlējieties uz veselību. Tikai nevajag jaukties pieaugušo darīšanās. Laiki nemierīgi, viss kas var notikt.

—          Tēvocīt, — it kā nejauši ieprasījās Kazis,

—    bet vai pistole jums ir?

Svešais paraudzījās Kazī ar smagu skatienu.

—          Nē, pistoles man nav, — brīdi vilcinājies, viņš bilda. — Bet kāpēc tev liekas, ka man ir pistole?

—         Tāpat. — Kazis paraustīja plecus. — Tagad daudziem ir pistoles. Jūs taču esat bijušais pagrīdnieks, es nodomāju, ka jums droši vien ir pistole.

Vienausis kaut ko pārlika.

—          Man bija pistole, — viņš teica, — bet es to nesen nodevu.

—         A… — vīlies norūca Kazis. — Zēl. Mēs būtu varējuši pašaudīt mērķī.

—          Tad re, kas par lielu! — Svešais iesmējās, un viņa intonācijā Kazis uztvēra tikko manāmu atvieglojumu. — Nē, komandier, šaut mēs nešausim. Ir tāda gudra grāmata «Bībele». Tur sacīts, ka visam savs laiks: laiks sēt un laiks pļaut, laiks izmētāt akmeņus un laiks tos salasīt, laiks karam un laiks mieram. Tagad ir miera un klusuma laiks.

Un to traucēt mums abiem nejaus. Paliec sveiks, strēlniek! Man jāsteidzas.

—

Visu labu! — sacīja Kazis, pavadot aizejošo svešinieku ar skatienu.

—    Nu gan esam ķezā! — dusmīgi sacīja Trīs Sivēntiņi. — Kazja, tu mani ievilki šinī putrā!

Kas tad galu galā tev iedeva tos elles krāmus?

—    Tā jau nu teikšu, gaidi ar maisu! —, Kazis atcirta. — It sevišķi tādam pļurkstoņam kā tu.

Kurš te ir ķezā, tas vēl jānoskaidro.

—     Ko tu ar to domā?

—    Neko sevišķu. Vienkārši es šitā pagrīdnieka vietā nevis izsekotu Aloiziju, bet dotos pa taisno uz miliciju. Un vispār viņš uzvedas diezgan dīvaini.

—    Tu, Kazja, visu laiku kaut ko slēp. Pirmkārt, tu to tēvoci esi redzējis agrāk, kaut gan viņš tevi nez kāpēc nepazīst. Otrkārt, tu apsolīji mums pastāstīt par Šnicelienes dārglietām, bet pats neko nesaki.

—    čaļi, es te nenieka nesaprotu! Kāpēc par Snicelieni jāziņo milicijai, kāpēc tas pagrīdnieks nāca surp, un kas vispār noticis?

Siļķe satraukti uzlūkoja papriekšu Kazi, pēc tam Trīs Sivēntiņus.

—          Paprasi viņam, — Trīs Sivēntiņi teica,

—    viņš apsolījās paskaidrot, kur ņēmis Snicelienes dārglietas.

—     Snicelienes dārglietas? Viņs? Ņēmis? — Siļķe pārbijusies atkārtoja, un viņas acis kļuva tīri apaļas.

—     Taisnību sakot, es negaidīju, ka tu tā izgāzīsies, — vērsdamies pie Trim Sivēntiņiem, bēdīgi sacīja Kazis. — Labi, ko tur taisnoties, vienkārši nākamo reizi mazāk runā un vairāk klausies. Man ļoti vajadzīgs Eduards, bet viņš, kā par spīti, nenāk.

—     Pasaki taču — kam viņs tev vajadzīgs?

—     Tāpat, šo to noskaidrot.

—      Viņs apsolīja atnākt. Tikai piecos nevarēja, jo pie viņa un viņa tēvoča kaut kādās darīsanās nākšot Leijerkastnieks.

—     Leijerkastnieks? — Kazis atdzīvojās. — Es jau trīs dienas nevaru viņu noķert. Nu tad iesim visi kopā pie Eda. Man briesmīgi vajadzētu ar viņiem aprunāties.

Bet arī šoreiz bērniem nepaveicās — Eda dzīvokļa durvis bija ciet.

Arī Leijerkastnieka nebija mājās, tikai uz palodzes, apķērusi podu ar gumijkoku, mierīgi gulēja Dēzija.

15. nodaļa. LEJERKASTNIEKA STĀSTS

Virs Pārdaugavas vēl aizvien karājās saule, bet Dēzijas pagalmiņā jau sen valdīja vakara krēsla un klusums. Nāsīs sitās nežūstošo pagrabu mitrais puvuma gaiss.

Leijerkastnieka dzīvokļa logi bija plaši atvērti, un Kazis neturēja par vajadzīgu pieklauvēt. Viņš aprobežojās ar brīdinošu uzsaucienu: — Tas esmu es, tēvoci Kārli! — un ar veiklību, ko varētu apskaust pat Dēzija, vienā mirklī pārlidoja pāri palodzei.

Dzīvoklī bija vēl tumšāks nekā pagalmā — laiks iedegt petrolejas lampu. Elektrības nebija — fašistu sagrautā Ķeguma elektrostacija vēl nestrādāja, bet vilcieni ar pārvietojamām elektroiekārtām nevarēja visu Rīgu nodrošināt.

Tēvocim Kārlim bija veclaicīga petrolejas lampa. Tik veclaicīga, ka, uz to paskatoties vien, Siļķe mira no smiekliem, un Kazis reiz tik sāpīgi iegrūda viņai dunku sānos, ka meitene iekunkstējās.

Kas tajā lampā bija tik smieklīgs? Divas bronzas sievietes, tiesa kas tiesa, pilnīgi kailas, atspiedušās pret kaut kādām bronzas ziedlapiņām? Kupols vēžu kakliņu krāsā? Smalkā sodrēju kārtiņa uz lampas stikla? «Muļķe kas muļķe!» nodomāja Kazis toreiz, kad bija Siļķi iedunkājis.

Siļķe, dabūjusi sukas, uzreiz kļuva nopietna, bet tēvocis Kārlis, kā likās, notikušajam neveltīja nekādu uzmanību. Tikai Dēzija, laikam atriebjoties par savu apsmieto saimnieku, nolaidās kaut kur no augšas un tik spēcīgi parāva Siļķi aiz plānās bizītes, ka meitene neizturēja un iespiedzās, it kā viņai būtu noņemts skalps.

Tas bija toreiz, bet tagad Leijerkastnieka dzīvoklī bija neparasts klusums.

—     Par ko tad priecāties? — pusbalsī piezīmēja Kazis, aizņemts ar savām domām.

Tēvocis Kārlis neatbildēja, iegāja virtuvē un pēc kāda laika atgriezās ar lielu fajansa šķīvi, kurā bija izkārtots kāds pusducis lielisku sviestmaižu. Uz gaišbrūnajām saldskābās maizes šķēlītēm ar tumšu garoziņu kā margrietiņas ziedi bija uzliktas cieti vārītas olas šķēlītes, bet uz tām — rožainas, iztīrītas ķilavas.

Drudžaini norijis siekalas, Kazis piegāja pie leijerkastes, noņēma pārvalku un sāka vilkt ar pirkstu pa Zodiaka zīmēm, tik sakoncentrēti savilcis pieri, it kā risinātu to pašu matemātikas uzdevumu, pie kura bija lauzījis galvu līdz pašām brīvdienām.

—     Ēd, — Leijerkastnieks teica.

Kazis negribīgi atkāpās no leijerkastes, noņēma ķiveri un sacīja:

—     Esmu paēdis pusdienas.

—      Es arī ēdu pusdienas, bet drīz jau vakariņu laiks.

—      Varbūt kādu nieku, — teica Kazis un paņēma sviestmaizi.

Starplaikā starp trešo un ceturto sviestmaizi viņš pavaicāja:

—      Bet kam jums leijerkaste pie jaunās valdības? — un piebilda sava tēva vārdiem: — Pagātne aizgājusi uz neatgriešanos.

—      Domā, ka aizgājusi? — košļādams neskaidri pajautaja tēvocis Kārlis.

—      Aizgājusi, — pārliecināti, bet tikpat nesaprotami atbildēja Kazis.

—      To nu tu, puis, tā teikt… — norūca Leijerkastnieks un devās uz virtuvi pēc tējas. Kad viņš atgriezās ar tējkannu, Kazis pārprasīja:

—      Ko tad — tā teikt?

—          Pārspīlē! — ne mazāk pārliecināti kā pirmīt Kazis paziņoja tēvocis Kārlis. — Pārspīlē, puis. Vai zini, kas ir Tutanhamons?

—     Zinu. Ēģiptes mūmija.

—     Un kur viņai, tavuprāt, vieta?

—     Muzejā, — nepadomājis atbildēja Kazis.

—     Pareizi. Bet ar ko viņa slavena, tā mūmija?

Kazis neatbildēja. Viņa zināšanas seno laiku

vēsturē bija izsmeltas.

—          Šitā ja, — nez kādā sakarībā sacīja tēvocis Kārlis. Un negaidot piebilda: — Vai gribi, es tev kaut ko pastāstīšu? Par šo leijerkasti.

—     Gribu.

Un Leijerkastnieks sāka savu stāstu.

—          Tu vaicāsi, kad tas sākās? Katrs tev pateiks — četrdesmit pirmā gada divdesmit otrajā jūnijā. Viens sāk karot deviņpadsmit, otrs astoņu deviņu gadu vecumā, kā tev, piemēram, bet vēl cits — pāri pusmūžam. Vai saproti?

—     Uhu, — drūmi atsaucās Kazis.

—     Klausies tālāk. Man karš sākās …

Pa kaimiņmājas jumta kori, gāzelēdamās no vienas kājas uz otru, gāja brūngani balta dūja. Viņa arvien vairāk tuvojās tai liktenīgajai vietai, kur, nevērīgi nokāris galvu pāri dakstiņu malai, laiskojās bezkaunīgi ruds, visai noplucis vienūsains runcis. Runci nodeva acu spīdums. Viņa acis, ko nenosedza plakstiņi (šeit daba bija acīm redzami kļūdījusies), zaigoja tik zaļā alkatībā, ka pietiktu veselam treknu baložu baram.

—          Tava drauga Eda tēvs bija skolotājs tanī skolā, kur es strādāju par sargu, — kaut kur no tālienes Kazis izdzirda Leijerkastnieka balsi un pārtrauca novērot balodi un runci.

Tēvocis Kārlis sagumis sēdēja gultā, rokām apņēmis ceļus, un skatījās kaut kur kaktā. Likās, ka viņam vienalga, vai Kazis klausās vai ne.

Taču tagad Kazis klausījās, jo Leijerkastnieks no visādiem nevajadzīgiem spriedelējumiem pievērsās tam, kas zēnu interesēja.

—     Viņi atnāca pie manis pa nakti — skolotājs Ansons, viņa sieva Emma un septiņgadīgais Edis. Viņu vilcienu sabombardēja, bet iet kājām nebija jēgas: priekšā vācieši. Nācās atgriezties.

Bet, ja viņi ierastos savās mājās, viņus arestētu. Tā nu viņi griezās pie manis pēc padoma. Es teicu, ka visupirms iesaku viņiem palikt pie manis kaut vai vienu dienu un atpūsties. Viņi vairs nebija cilvēcīgā izskatā. Un vēl es teicu, ka pa vienu dienu pat tāds aunapiere kā es var kaut ko izdomāt. Viņi bija pareizi izlēmuši — atnākt pie manis. Kas lai liktos zinis par vecu skolas sargu, kurš ir gandrīz vai mācību inventārs? Viņu atceras tikai tad, kad viņa trūkst.

Kazis no jauna pievērsās logam. Zēns saprata, ka, tāpat kā visi veci cilvēki, tēvocis Kārlis tagad ņemsies spriedelēt minūtes piecas, bet šie spriedelējumi nav vairāk vērti kā salauzta «kaķene». Kazis daudziem pieaugušajiem bija atklājis šo neārstējamo kaiti, bet pagaidām nevarēja noteikt tās iemeslu: varbūt tā cēlās no vecuma, bet varbūt no buržuāziskas audzināšanās.

Rudais bezkauņa kaķis zvilnēja kā beigts, tikai pats astes galiņš brīžiem krampjaini noraustījās kā no elektriskās strāvas, un acu spraudziņās droši vien lēkāja dzirksteles. Taču tās no šāda attāluma Kazis, protams, nevarēja saskatīt.

Dūja bija jau turpat klāt, vēl mazliet, un… Bet piepeši tā sāka mīņāties uz vietas, skaļi un neapmierināti iegulgojās un devās atpakaļ.

—     Diena pagāja, bet mēs joprojām neko nebijām izdomājuši, — teica Leijerkastnieks. — Un, taisnību sakot, kritām izmisumā. Tad nu Emma Ansone atcerējās savu brālēnu.

—     Kādu brālēnu? — skumīgi pavaicāja Kazis, kuram visas radu būšanas likās tikpat neatrisināmas kā uzdevumi par diviem vilcieniem vai baseiniem.

—          Tu viņu pazīsti, — Leijerkastnieks teica,

—    tas ir Eda tēvocis. Aklais melnajās brillēs. Arhitekts pēc profesijas un arheologs pēc aicinājuma. Toreiz, četrdesmit pirmajā, viņš vēl bija redzīgs.

—     Bet kā viņš kļuva akls? — Kazis vaicāja, bīdamies, ka pēc šiem tēvoča Kārļa vārdiem atkal varētu sekot vispārināti prātojumi par cilvēka aklumu.

—     Kad pienāks laiks, tu viņa akluma iemeslu uzzināsi, — Leijerkastnieks sacīja.

—     Tātad, — turpināja tēvocis Kārlis, — Emma Ansone, Eda māte, atcerējās savu brālēnu. Un es devos pie viņa agri no rīta, lai viņu, tā teikt, iepazīstinātu ar lietas apstākļiem. Viņš dzīvoja turpat, kur tagad. Sagrautās mājas kūpēja kā nenodzēsti ugunskuri. Oda pēc sviluma. Pa caurumiem sienās varēja redzēt pamestus dzīvokļus. Kārtīgi saklātas gultas, tiesa, sodrējos nomelnējušas, veclaiku skapji, kuros droši vien vēl karājās ar naftalīnu apbārstīti kažoki, bufetes ar izbirušiem stikliem, bet vēl joprojām trauku pilnas. No kāda cauruma garāmgājējus bēdīgi vēroja liels plīša lācis.

Arhitekts, kaut gan bija visai agra stunda, jau strādāja. Uz galda bija izklāts milzīgs Vecrīgas plāns, raibs no daudzkrāsainiem aplīšiem un kvadrātiņiem. «Es atzīmēju,» viņš teica, «to, kas neglābjami gājis bojā, un to, ko vēl var atjaunot.» Un viņš sāka man lasīt lekciju par vecpilsētu. Bet es ne sevišķi pieklājīgi viņu pārtraucu, sacīdams: «Padomājiet par savu māsīcu, Meldrāja kungs. Viņai nav sevišķi patīkami gaidīt.» Tad viņš apķērās un sāka kasīt pakausi. Pēc tam iebakstīja ar rādītājpirkstu uz galda izklātajā plānā. «Šepat,» viņš teica, «tas ir tas, kas vajadzīgs. Māja sagrauta, bet puspagrabs vesels. Agrāk tur bija darbnīca. Saimnieks — es viņu pazinu — gājis bojā. Tur var lieliski iekārtoties. Un uz ilgu laiku.»

«Iesim paskatīties,» es teicu. Šis arhitekts bija tāds cilvēks …

Kazis palūkojās logā. Dūja bija aizgājusi līdz skārda renes galam un spodrinājās. Tīrīja spalviņas. Bet miskastniekam nervi neizturēja. Viņš pārstāja tēlot beigtu un uzmanīgi uz vēdera, lai nenobrauktu lejā pa gludajiem dakstiņiem, centimetru pa centimetram tuvojās vakariņām, kas turpināja uzposties.

Kazis pamira. Bet te līdz viņa dzirdei nonāca:

—     Vai tu vari iedomāties, ko es ieraudzīju?

—      Nevaru, — Kazis norūca, joprojām skatīdamies pa logu.

—     Es ieraudzīju zārkus.

—      Ko? — Pārsteigtais Kazis ar visu krēslu pagriezās pret Leijerkastnieku.

—      Jā, jā, — tas atkārtoja, — zārkus. Tie bija sakrauti grēdās. Un vāki, svaigi krāsoti vai papīra mežģīnēm izrotāti, bija pieslieti pie sienām. Tā bija zārcinieka darbnīca.

—      Patīkami gan, — drūmi pavīpsnāja Kazis.

—     Taisni tā, — tēvocis Kārlis pārtvēra, — to pašu es teicu arhitektam. «Patīkama vietiņa, Meldrāja kungs,» es viņam sacīju, «diez vai jūsu māsīca priecāsies, ieraugot šo, tā sacīt, apkārtni.» Bet arhitekts tik izbrīnīti paskatījās uz mani, ka es samulsu un sāku vervelēt: sak, saprotu, tie ir parasti dēji, sanagloti pēc pieņemtiem noteikumiem, bet sievietes ir viegli iespaidojamas būtnes un tā tālāk tādā pašā garā. Viņš uzsita man uz pleca. «Jūs slikti pazīstat manu māsīcu,» arhitekts bilda, «tādi sīkumi viņu neietekmē.»

Es tik tiešām mgz pazinu Emmu Ansoni, tomēr atļāvos Meldrāja vārdus apšaubīt. Veltīgi. Sievietes atšķiras cita no cilas kā diena no nakts.

Dūja uzlēca uz renes maliņas, pagrozīja galviņu un, noliekusies uz priekšu, negaidot aizlidoja. Kazis pavadīja viņu ar skatienu.

—     Naktī mēs viņus aizvedām uz darbnīcu. Baidījos, ka skolotāja sieva kritīs ģībonī, kad mans kabatas lukturītis apgaismoja vienu zārku pēc otra, bet Emma Ansonc tikai pasmējās un teica, ka viņai te ļoti patīkot. Svaigi dēji, lūk, jauki smaržojot. Viņi gulēja zārkos. Katrs izmeklēja sev pēc auguma. Pat Edim atradās piemērots.

—     Liela muiža! — Kazis norūca ne visai pārliecināti. Galu galā, protams, nieki vien ir, bet viņš iztēlojās, kā naktī sagrautas mājas pagrabā liekas zārkā un aizver aiz sevis vāku …

—     Liela muiža, — Kazis atkārtoja jau bez jebkādas pārliecības un, lai sasprindzinājums atslābtu, pajautāja:

—     Bet kā jūs kļuvāt par Leijerkastnieku?

—     Par leijerkastnieku kļuvu četrdesmit otrajā, — tēvocis Kārlis domīgi sacīja. — Tolaik viņi jau bija pārvākušies citā vietā, uz Pārdaugavu. Bet es, saproties, kaut kā vairs nespēju palikt malā. Tā nu man arī nācās kļūt par pagrīdnieku.

Tēvocis atāķēja savus garos, mezglainos pirkstus, atlieca muguru un piecēlās.

—      Mans biedrs šodien drusciņ par ilgu guļ. Jāuzmodina un jāpabaro, citādi nakti negulēs un man arī neļaus.

Kazis noprata, ka runa ir par Dēziju, un kopā ar Leijerkastnieku devās uz virtuvi.

Dēzija, kā zināms, bija kaprīza būtne. Naktī viņa gulēja kastītē blakus Leijerkastnieka gultai, bet, ja viņai pēkšņi iešāvās prātā nosnausties pa dienu, tad nez kāpēc deva priekšroku virtuvei. Tur viņa ierīkojās pie plīts uz austas grīdsedziņas un, ja bija vēss, apsedzās ar dvieli.

Izdzirdusi soļus, Dēzija pavēra acis un miegaini blenza ienācējos.

—     Burkānu gribi? — tēvocis Kārlis vaicāja.

Dēzija plati nožāvājās un domīgi pakasīja aiz auss.

Leijerkastnieks sadabūja pieliekamajā lielu burkānu un sāka to kasīt ar nazi. Dēzija mitējās ieskāt galvu un ar interesi vēroja, kā no tumšbrūna, nepievilcīga stumbeņa burkāns top par kaut ko sulīgu, spilgti oranžu, kaut ko tādu, ko uzlūkojot tek siekalas. Viņas miegainība bija kā ar roku atņemta. Nometusi trauku dvieli, Dēzija vienā lēcienā atradās uz virtuves galda un nepacietīgi ierūcās.

—      No sākuma krāc ar pekām pret sauli, pēc tam urkšķ, — dusmīgi teica Leijerkastnieks.

—     Nemaz vairs nav kauna.

Tēvocis Kārlis nolika Dēzijai notīrīto burkānu, un viņi atgriezās istabā, atstājot durvis pusvirus. No virtuves atskanēja aizrautīga skraukšķināšana.

—     Bads nav brālis. — Leijerkastnieks pasmaidīja.

—     Tas pareizi, — Kazis piekrita. — Vai nevārītas sēnes esat ēdis?

.— Nav gadījies, — tēvocis sacīja. — Vai tad tu esi tādas ēdis?

—     Un kā vēl, — ar pārākuma sajūtu atbildēja Kazis. — Tādas milzīgas kā saulessargus, uz tieva kāta. Sitās var zaļas ēst nenoēzdamies. Kad mammu un māšeli… Nu, kad friči viņas… es laidos uz mežu pie tēva. Tur pa reizei ne to vien ēdām.

—     Jā, puis, — domīgi teica Leijerkastnieks, •—karš uz vecuma rēķina atlaides nedod. Ar ēdamo viņiem tāpat viegli negāja. Sakumā taču kartiņu nebija. Vienīgais, ko varēja nopirkt, bija kauli. Toreiz, kad Ansoni vēl dzīvoja zārkos. Lai tos kaulus dabūtu, man nācās aizņemt rindu piecos no rīta. Vakarpusē saņēmu kilogramu pliku ribu, bet viņi priecājās par to pašu. Vārīja tās galdnieku līmes katliņā. Ansonu Emma smējās: līmi jau arī taisot no kauliem, tātad viss esot kārtībā. Toreiz laikam viņi par pagrīdes darbu vēl nedomāja. Neticēja, ka šis karš ievilksies. Bet pats zini, kā sanāca. Ar vārdu sakot, laiks gāja, fa* šisti sāka interesēties par drupām. Tad es atcerējos

Pārdaugavu. Te jāpiebilst, ka par sargu ģimnāzijā sāku strādāt tikai trīsdesmit otrajā.

«Un viņš saka «tikai»,» nodomāja Kazisļ

—     Bet līdz tam strādāju par dārznieku pie kādas pārtikušas dāmas. Viņai Pārdaugavā ,bija savrupmāja, augļu un sakņu dārzs. Ar mājiņu dārzniekam. Pie dāmas dzīvoja vēl krustmeita, bārenīte. Dāma bija ar dīvainībām, bet meitene tik ļoti man pieķērās, ka sāka vakarus pavadīt manā mājoklī. Lasīja man grāmatas, bet es viņai stāstīju visādus notikumus no savas dzīves. Tante gan rūca, bet, kā man likās, vairāk skata pēc. Viņa par meiteni nemaz tik ļoti nerūpējās. Bet pēcāk vienreiz dāma mani iesauc pie sevis: tā un tā, banka, kur es turēju savu naudu, bankrotējusi, esmu spiesta jums uzteikt darbu. Tolaik bija daudz bezdarbnieku. Tomēr man paveicās, pēc kādiem diviem mēnešiem tiku pieņemts par sargu ģimnāzijā. Un, iedomājies, vienā jaukā dienā skatos un savām acīm neticu: pa kāpnēm kāpj augšā tā pati meitene, manas bijušās saimnieces krustmeita. Izrādās, viņa iestājusies tanī ģimnāzijā.

—      Stāstiet taču par pagrīdi! — Kazis neizturēja.

Leijerkastnieks nepaspēja atbildēt, jo Dēzija, sekmīgi tikusi galā ar burkānu un sajutusi pamatīgu spēku pieplūdumu, negaidot iedrāzās istabā, ielēca tieši krūtīs Kazim, kurš aiz pārsteiguma tik tikko nenovēlās no krēsla, pēc tam pārsviedās uz palodzi un no turienes izspruka pagalmā.

—     Va velns! — Leijerkastnieks iesmējās.

Bet Dēzija jau rāpās pa ūdens notekcauruli uz tā paša jumta, kur rudais runcis lēnām un kārīgi ļīda klāt čiepstošiem zvirbuļiem.

«Būs ko redzēt,» nodomāja Kazis. Un patiesi — bija Vērts paskatīties uz rudo nelaimes čupiņu, kad viņa priekšā parādījās neredzēts radījums un, izbiedēdams zvirbuļus, uzlēca uz skursteņa. Runcis kāpās atpakaļ un neganti iešņācās. Dēzija izlikās, ka nepievērš tam ne mazāko uzmanību, un urķēja no skursteņa izkustējušos ķieģeli, kas tik tikko turējās. Izvilkt to viņai izdevās, bet noturēt tādu smagumu sīkajās ķepiņās nebija pa spēkam. Ķieģelis ar būkšķi nokrita uz jumta un ripoja taisni virsū runcim. Tas ieņaukstējās aiz pārsteiguma un taisīja lielu lēcienu sānis. Pēc šāda uzrāviena noturēties uz dakstiņiem vairs nebija iespējams, un sekoja šļūciens uz vēdera līdz pat jumta renei. Runcim gan izdevās ar priekšķepām ieķerties renes malā un nenogāzties lejā, bet toties šis palika karājamies virs pagalma ar visu savu kārno, ugunīgi rudo rumpi, kaunīgi cenzdamies to piesegt ar visai nolietotu un ne sevišķi tīru asti.

Kādu laiku Dēzija ar interesi vēroja nelaimīgā mokas, pēc tam, nolēkusi no skursteņa, sāka lēnītēm tam tuvoties, izgrūžot saraustītas, bet manāmi labvēlīgas skaņas.

Bengālijas tīģeru pēctecis histēriski ieņaudējās un pieglauda galvai saplosītās ausis. Dēzija par kaut ko sāka ar viņu runāties — samierinoši un pacietīgi, bet laikam dzīvnieki, tāpat kā cilvēki, palaikam runā dažādās valodās. Runcis labāk izvēlējās riskantu lidojumu uz zemi nekā apšaubāmu kontaktu ar svešas civilizācijas pārstāvi.

Patiesību sakot, viņš piezemējās pilnīgi veiksmīgi un, nedodot sev laiku atjēgties, ienira pagraba lūkā, kā dzimtajā stihijā ienirst no āķa norāvusies līdaka.

Savas labvēlīgās uzmanības objekta steiazīgās pazušanas pārsteigta, Dēzija savilka brīnpilnu viepli un sāka bez žēlastības plucināt savds personiskās astes galiņu.

Kazis iesmējās. Skatiņš, nudien, bija ko vērts. Leijerkastnieks, kas tāpat bija visu novērojis, arī iesmējās. Un pēc tam teica:

—     Dēziju jau arī varētu saukt par pagrīdnieci.

Kazis palūkojās viņā. «Šodien gan vecais lej,»

zēns nodomāja. «Ja nu vienīgi par zārkiem… Un arī tos droši vien izgudrojis. Vai nu Edis kaut ko tādu paturētu pie sevis? Pastāsti — un skuķi ģībonī.» Un ne sevišķi pieklājīgi teica:

—      Nu ko tad, stāstiet līdz galam, vai.

Leijerkastnieks atkāpās no loga, atkal apsēdās gultā un iegrima domās. Pēc brīža pacēla galvu.

—     Vai tevi tas interesē?

—         Ja par lietu, tad interesē, — stingri sacīja Kazis.

—          Centīšos par lietu, — piekāpīgi atsaucās Leijerkastnieks. — Bet lieta, vai zini, netop uzreiz. Līdz tai jānonāk.

Un tomēr Kaža piezīme bija Leijerkastnieku apmulsinājusi, sapratis, ka šis aizrādījums pa daļai atbilst patiesībai, viņš piepeši sāka steigties.

—          Tātad ar Janu — tā sauca manas bijušās saimnieces krustmeitu — es no jauna sastapos ģimnāzijā. Nu jā, to es jau stāstīju. Ansons četrdesmitajā un četrdesmit pirmajā gadā bija pasniedzējs arī viņas klasē, tā ka viņi viens otru pazina. Tad man ienāca prātā, ka skolotājs varētu iekārtoties par dārznieku pie mūsu Janas krustmātes un apmesties mājiņā, kur kādreiz dzīvoju es. Devos uz Pārdaugavu ar kuģīti — tilti bija uzspridzināti — un sāku staigāt gar savrupinājiņu, jo no sākuma man vajadzēja aprunāties ar Janu. Pusi dienas nostaigāju šurpu turpu, līdz beidzot viņa iznāca uz ielas. Es tūliņ viņai klāt. Viņa dikti nopriecājās, papļāpājām no sirds patikas, tad nu es viņai visu izstāstīju. Sī padarišana Janu aizrāva, nolēmām tūlīt pat doties pie tantes. Tante mani laipni uzņēma, uzvārīja ka* fiju, nolika priekšā trauciņu ar baltmaizes sausiņiem, tos viņa iesāka žāvēt vēl tajā laikā, kad gāja vaļā itāļu-abesīniešu karš. Tā nu sākām runāties. Sākām par karu, protams, par vāciešiem, te nu es arī bilstu: tā, redz, un šitā, Bergmaņa kundze, vai jūs neizdarītu labu darbu, mans radinieks, diplomēts dārzkopis, palicis bez jumta virs galvas. Kad vācieši ieņēma Rīgu, viņa mājā trāpīja bumba, viss nodega — gan mantas, gan dokumenti. Palika ar sievu un dēliņu bez nekā, tikai tas, kas mugurā. Vai nepieņemsiet viņu darbā — kaut vai uz laiku? Pēc tam, saku, viņš kaut ko sameklēs. Jāpalīdz cilvēkam kaut pašā sākumā. Ja jau šitāda nelaime notikusi. Te arī Jana iejaucās. Vai, saka, krustmāt, kā nu mēs līdzcilvēkam nepalīdzēsim? Ar mums varēja notikt tas pats. Ar vārdu sakot, mēs tā visu apstāstījām, ka tante apraudājās.

Tikai, saka, daudz nevaru maksāt, laiki nedroši, saprotiet paši. Jā, es teicu, bez šaubām. Par naudu tagad nav runa, galvenais, neļaut cilvēkam aiziet postā un tā tālāk, un tā joprojām. Viss iznāca, ka labāk nevar vēlēties. Nākamās dienas pievakarē skolotājs Ansons ar sievu un dēlu pārvācās uz Pārdaugavu. Mēs viņiem ātri sadabūjām jaunus dokumentus, par laimi, vī^ bija sajukums — viscaur mudžēja bēgļi un cietušie —, tā viņi no Ansoniem pārvērtās par Bērziņiem. Es viņus bieži apciemoju, skolotāju,'vajadzēja dārznieka amatā apmācīt, un vispār biju šai ģimenei pieķēries.

Vienvakar skolotājs paaicina mani virtuvē un lūdz uzzināt par vienu cilvēku: vai tas ir pilsētā un vai varētu ar viņu satikties. Ja jūs, saka, Kārli, tas neapgrūtina. Jāsaka gan, viņš sēdēja tanī savā mājiņā un laukā tikpat kā nerādījās.

Katru skolotāju tūkstošiem cilvēku pazīst, bet starp tiem var izrādīties kāds nelietis, ņems un nodos.

Aizgāju pie tā cilvēka, pateicu, ko skolotājs vēlēja. No tā laika viss sagriezās.

Kazis saausījās, bet pirmajā brīdī viņu gaidīja vilšanās.

—      Man, vai saproti, neko tuvāk neatklāja, — turpināja tēvocis Kārlis. — Esmu vecs cilvēks, ne pārāk izglītots, kas no manis par labumu. Bet aiziet pie kāda, aiznest zīmīti vai kaut ko pasacīt — to laipni lūdzu.

—      Tātad iznāk, ka jūs neko par pašu pagrīdi nezinājāt? — Kazis sausi ieprasījās.

—     Kā tev teikt, — domīgi novilka Leijerkastnieks. — So un to, bez šaubām, nopratu, bet nekādus noslēpumus man no sākuma neuzticēja.

—      Skaidrs, — Kazis sacīja, — jūs bijāt kaut kas līdzīgs sakarniekam. Mans tēvs arī bija sakarnieks pie partizāniem. Bet, — te Kazis pavīpsnāja, — viņš gan zināja visu. Automāts ari viņam bija.

—* Man, — tēvocis Kārlis sacīja, — nekāda ieroča nebija. Izņemot šo. — Viņš ar galvas mājienu ņorādija uz leijerkasti.

Kazis sāka smieties.

—          Un vai daudz fašistu jūs ar šito šmeiseri nokniebāt?

Leijerkastnieks pasmaidīja.

—           «Vēcenīte» savu izdarīja. Domāju, ka viņa daudziem fašistiem nospēlēja bēru maršu.

—     Nūja! — Kazis brīnījās. — Kā tad tā?

—          Nestreb karstu. Labāk paklausies, kā tas notika. Redzi, es ar savām zīmītēm tiku sūtīts pie vieniem un tiem pašiem ļaudīm, tas droši vien varēja kādam likties aizdomīgi. Vai ne?

—     Patiesi, — Kazis bija spiests piekrist.

—          Re, tur jau tas suns aprakts! Bet leijerkastnieks iet, kurā sētā grib, un griež rokturi. Viņam met naudiņu, un aizdomu nekādu.

—          Tu re, ko! — Kazis ieinteresējās. — Un jūs tātad šādi nodevāt ziņojumus?

—          Ļauj man pastāstīt visu pēc kārtas, — vecais vīrs palūdza.

Dēzijai, kā redzams, apnika ņemties pa jumtu, kuram putni meta līkumu un uz kura vairs neriskēja parādilies kaķi. Tādēļ viņa norāpās lejā, uzlēca uz palodzes un apgūlās tur, melanholiski vērodama Kazi.

—          Nezinu, kas izdomāja par leijerkasti, — domīgi sacīja tēvocis Kārlis, — tikai vienreiz skolotājs Ansons pajautāja, vai man kādreiz nav bijusi darīšana ar mūzikas instrumentiem. Bet es tikai bērnībā uz ķemmes caur papirosu tinamo papīru tiku spēlējis. Skolotājs sadrūvējās, un es, protams, painteresējos, kas par lietu.

Viņš paskaidroja. Un te pār mani nāca apskaidrība. Atcerējos cilvēkus, ar kuriem kādreiz biju nedaudz pazīstams, un nākamajā dienā devos viņus uzmeklēt. Izrādījās, ka tas nav tik vienkārši — vecajā dzīvesvietā viņi jau sen nedzīvoja, jaunās adresi neviens nezināja, un, ja nebūtu puiku, kurus es galu galā izjautāju, visi mani meklējumi laikam ne pie kā nebūtu noveduši.

Bet puikas zina visu uz pasaules, it sevišķi, ja runa ir par leijerkastnieku un vēl par tādu, kuram ir mērkaķis.

Dēzija pacēla galvu, it kā būtu sapratusi, ka runa ir par viņu, bet pēc tam vienā lēcienā pārlidoja no palodzes uz gultu un ierīkojās Leijerkastniekam uz ceļiem. Viņš paglaudīja tai zīdaino muguriņu, un viņa maigi, atzinīgi ieņurdējās.

—     Trešajā meklējumu dienā izspūris desmitgadīgs zēniņš aizveda mani uz mitru un tumšu pagrabu, kur tagad mitinājās mani paziņas. Es pat uzreiz viņus nepazinu, tā viņi bija pārvērtušies. Mārtiņš bija ar mani vienos gados, bet izskatījās pēc sagrabējuša vecīša. Viņa sieva Matilde, ko biju pazinis kā slaidu meiteni, līdzinājās izbalējušai gumijas lellei, tā viņa bija uzblīdusi no tūskas. Mārtiņš, kaut arī slims ar tuberkulozi pēdējā stadijā, reizēm vēl iznāca uz ielas, staigāja pa sētām, kuras pazina no bērnības, un, mokoši klepodams, grieza savas leijerkastes rokturi. Un leijerkaste, tikpat veca kā viņas saimnieks, elsodama gārdza «Transvālas» melodiju. Bet nevienam vairs nebija daļas gar Transvālu …

—     Tā zeme, starp citu, ir izdomāta, — drūmi aizrādīja Kazis. — Izmeklējos pa visām kartēm, bet tādas nav.

—    Ir, — teica tēvocis Kārlis. — Zeme ir, pa īstam. Pat divas bija. Tikai — pagājušajā gadsimtā. Transvālas un Oranžas republikas. Pašos Āfrikas dienvidos. Tur dzīvoja būri — holandiešu kolonisti. Tad angļi nolēma viņus pakļaut sev. Starp citu, viņi staigāja tieši tādās ķiverēs kā tev. Aprija, tā sacīt, Oranžas republiku, bet Transvāla izrādījās cietāks rieksts, un sākās karš. Angļu-būru. Daudzu zemju brīvprātīgie toreiz devās uz Transvālu, lai cīnītos būru pusē. Nezinu, kas sacerējis šo dziesmu. Tā savā laikā bija ļoti populāra. Arī leijerkastei to ierakstīja.

—    Tātad, — domīgi teica Kazis, — būri bija kaut kas līdzīgs antifašistiem?

Tēvocis Kārlis pakratīja galvu.

—    Nē, ne visai. Viņi iedzimtajiem atņēma zemi. Slepkavoja sievietes un bērnus, dedzināja nost veselas sādžas. Uz angļiem šāva tikai apaļām lodēm un tikai galvā, lai šie nemokās, jo viņi, tāpat kā angļi, bija kristieši. Bet nēģeriem viņiem bija kvadrātīgas lodes — lai mežoņi pamokās.

—    Un par tādiem riebekļiem vēl dziedāja dziesmās? — Kazis sašuta.

—      Kā tev teikt, — tēvocis Kārlis laikam ne visai izprata šo jautājumu, — tomēr viņi aizstāvēja savu neatkarību. Un bez tam, vai zini, kas izgudroja koncentrācijas nometnes?

—    Fašisti, protams, — Kazis bez apdoma atbildēja.

—    Nekāl — Rūgti pavīpsnāja Leijerkastnieks. — Tās izdomāja angļi karā pret būriem.

—     Tev te nu bija «nuja»!

«Kaut kāda biezputra,» Kazis nodomāja. «Fašisti ar fašistiem cīnījās, vai?» Nebija saprotams: kas labs, kas slikts.

Bet tēvocis Kārlis pa to laiku piegāja leijerkastei, noglāstīja to kā bērnu, lēnām pagrieza rokturi, un «vecenīte» mehāniskā, čērkstošā balsī sāka vilkt «Transvālas» skumīgo melodiju.

Arī Kazimiram, pieredzējušam trīs briesmīgus kara gadus, pēkšņi dīvaini un skumīgi iesmeldzās sirds, un varbūt šobrīd pirmoreiz viņš saprata, ka dzīve ir daudz sarežģītāka, nekā viņam līdz šim bija licies.

Pēdējais, ko viņš pajautāja šajā sakarībā:

—     Bet kāpēc tā saucās par Transvālu?

—          Trans, — teica tēvocis Kārlis, — kaut kādā valodā nozīmē «aiz». Būri dzīvoja aiz Vālas upes. Tā arī iznāca Transvāla. Bet mums tas nozīmēja — nāc uz tikšanos, viss kārtībā. Bet, ja es spēlēju «Mein lieber Augustiņ» — «Mans mīļais Augustiņ», tad labāk sēdi mājās un nebāz degunu laukā. «Sudmaliņas» nozīmēja — rīkojies! Un tā tālāk.

«Veikli,» Kazis nodomāja, bet viņam negribējās palikt kaunā, tāpēc viņš sacīja:

—          Bet mans tēvs svilpoja kā strazds, kad tuvojās sādžai.

—          Tas ir — kā? — Leijerkastnieks ar interesi pajautāja.

Kazis greizi pasmīnēja.

—     Vai tad jūs nezināt, kā svilpo strazds?

Un Kazis iesvilpās dzirkstoši un skanīgi.

—     Tu re, ko!

—     Un kā jūs domājāt? Tā ari svilpoja. Es iznācu ar maisu. Ko tikai mēs nesalasījām mēneša laikā — kartupeļus, garozas, kaltētas zivis… — Kazis apklusa un pēkšņi negaidot vaicāja:

—      Bet vai jūs esat kaut vienu fašistu nokniebis?

Tēvocis Kārlis vai nu nesadzirdēja jautājumu, vai ari nevēlējās atbildēt. Viņš skatījās kaut kur tukšumā un klusām glāstīja mērkaķiti, kas bija saritinājies viņam uz ceļiem. Pēc tam sacīja it kā pats sev:

—     Nebūtu parādījies tas puisis, viņi visi paliktu dzīvi…

—      Kas būtu dzīvi?

—     Skolotājs Ansons, viņa sieva un daudzi citi cilvēki.

—     Lūdzu, tēvoci Kārli, ne tik aptuveni. Pastāstiet, kā fašistus sita. Mans tētis, piemēram, trīs gabalus nogāza no automāta.

—     Saproti, Kazimir, partizāni — tas ir viens, bet pagrīdnieki — kas cits. Viņi darbojās atšķirīgos apstākļos.

Istabā jau bija tik tumšs, ka zēns nevarēja pat saskatīt rakstu uz veclaicīgajām tapetēm, un Leijerkastnieka balss atlidoja līdz viņam it kā no tālienes.

—     Tas puisis parādījās, kā liekas, četrdesmit otrā gada beigās. Viņš bija Bergmanietes attāls radinieks. Nu, tās kundzes, pie kuras Ansoni dzīvoja. Viņš esot atbraucis no lauku mājām, tur, kā viņš pats izteicās, esot kļuvis «par karstu».

Tā nu Ansoni ar viņu iepazinās … Bergmaniete reizēm viņus ielūdza pa vakariem tēju dzert. Kādas runas tur risinājās, nezinu, bet, lūk, četrdesmit trešajā tika izdota pavēle par mobilizāciju vācu armijā, bet šis puisis pēc vecuma atbilda pavēlei. Tajā laikā skolotājs Ansons jau viņam uzticējās. Tikai Jana viņu necieta, bet tas bija, kā skolotājs teica, «aiz personiskiem motīviem». Un, lūk, mani aizsūtīja pie arhitekta, Ansonu Emmas brāļa, ar uzdevumu, lai tas sameklē puisim paslēptuvi, kamēr viņam palīdzēs pāriet pie partizāniem. Arhitekts pavandījās pa saviem papīriem un atrada. Pie tam vēl tādu vietu, ka labāku nevarētu vēlēties. Tepat Vecrīgā. Kaut kādas vīnu rūpnīcas vecajā noliktavā, kur glabājās pudeļu etiķetes.

—     Ko, ko? — dīvainā balsī ieprasījās Kazis un ar visu krēslu noliecās uz Leijerkastnieka pusi.

—     Vai tad tu nezini, kas ir etiķetes?

—      Zinu, .— dobji sacīja Kazis, — stāstiet, lūdzul

—      Noliktava sen bija pamesta, to rūpnīcu slēdza vēl pirms kara, bet tas nav galvenais. Galvenais bija tas, ka šī telpa izrādījās savienota ar māju, kur dzīvoja mūsu Bergmanietes māsa, kam piederēja korsešu darbnīca.

—     Sniceliene? — Kazim izlauzās.

—     Nūja. Viņas vīra uzvārds bija Snitcels, bet pirmslaulību — Bergmane.

Kazis sāka dīdīties uz krēsla.

—. Tātad jūs sakāt, ka noliktava…

—          No tās noliktavas, — Leijerkastnieks teica, —     ved eja uz minētās mājas pagrabu, kur dzīvo šī, kā tu viņu nosauci, Sniceliene. Tā ka viņa šo puisi varēja apgādāt ar produktiem, un viņš mie-

rīgi sēdēja tur, kamēr mūsējie sazinājās ar partizāniem.

—    Vai tad jums bija sakari ar partizāniem?

—    Bija, bet ļoti neregulāri. Un ne tieši ar partizāniem, bet caur mūsu skolotāja brālēnu, kas dzīvoja tanī rajonā. Pats skolotājs nedrīkstēja braukt, viņu tur pazina un varēja nodot, bet, ja sūtītu citu cilvēku, kas ticētu, ka tas nav provokators? Domājām, minējām un nolēmām tā: braukšu es ar Edi.

—    Jūs ar Edi?!

—    Taisni tā! — Pēc balss Kazis noprata, ka Leijerkastnieks smaida. — Saproti, cik veikli izdomāts? Ēdis man bija paroles vietā, lai skolotāja brālis noticētu, ka es patiešām esmu Ansona uzdevumā atbraucis. Nu, bet visu sarunāt bija uzdots man.

—     Un Edis brauca?

—      Brauca.

—      Bet kāpēc tad viņš mums par to nekad nav ne vārda bildis?

—     Viņam tāds raksturs.

—     Liela muiža … raksturs, — Kazis noburkšķēja. — Vai tad pārējie bez rakstura?

—     Cilvēki ir dažādi, — nenoteikti atsaucās Leijerkastnieks. — Bet klausies tālāk. Aizbraucām tātad līdz nozīmētajai vietai, vilcieni toreiz tik tikko vilkās, lai neuzlidotu gaisā, ja partizāni uzspridzinātu sliedes, — un kājām soļojām pie mums vajadzīgā cilvēka. Līdz viņa mājām bija kilometru divdesmit. Tikai pret vakaru nonācām galā. Viņš Edi tūlīt pazina, nopriecājās, sāka izjautāt. Izstāstīju visu, ko skolotājs Ansons lika, bet viņš saka: «Jums laimējies, Kārli. Šonakt gaidu «ciemiņus». Tie jūs aizvedīs pie sava komandiera, ar viņu arī norunāsiet. Bet Edis jūs tepat, mājās, pagaidīs.» Tā arī norunājām. Naktī tik tiešām atnāca divi ar automātiem. Un es ar viņiem devos pie partizāniem. Atgriezties man vajadzēja pēc divām dienām, un Edis palika mani gaidīt. Bet, kad es jau nācu atpakaļ, kilometrus desmit no mājām, skatos — nāk pa meža ceļu Edis ar savu tēvoci. Noticis bija, redz, kas.

Piemiguši Dēzija negaidīti sagrozījās uz Leijerkastnieka ceļiem, smagi nopūtās un pagriezās uz otriem sāniem.

—     Guli, guli. — Tēvocis Kārlis viņu noglāstīja.

—    Kas tad galu galā tur bija noticis? — nepacietīgi vaicāja Kazis.

—    Notika, redz, kas. Nākamajā dienā, pēc tam kad es aizgāju, jau pievakarē, Edis sēdēja tēvoča mājas bēniņos un šķirstīja vecus žurnālus, bet tēvocis pie šķūņa skaldīja malku. Sieva viņam bija mirusi, dzīvoja viens, bet saimniecību turēja kārtībā. Te pēkšņi pagalmā iebrauca vieglā automašīna, un no tās izlēca policisti. Divi metās pie tēvoča, trešais, laikam priekšnieks, stāvēja ar pistoli rokā un komandēja. Bet Edis, kā viņš pēcāk mums stāstīja, jau sen bija ievērojis bēniņos vecu divstobrcni, pat gribējis ar to parotaļāties, bet baidījies, ka neizšauj.

«Kā skuķis!» nodomāja Kazis, bet skaļi neko neteica.

—    Tomēr tagad viņš, ilgi nedomādams, satvēra šaujamo, uzvilka abus gaiļus, notēmēja un izšāva. Par laimi, divstobrene izrādījās pielādēta. Šoferis iesaucās: «Partizāni!» — un sāka griezt apkārt mašīnu. Tie divi, kas bija sākuši tēvoci siet, metās pie automobiļa un ielēca tajā, jau braucošā. Pēc tam, pats saproti, nācās tūlīt doties no mājām prom, kamēr policisti nebija atgriezušies ar palīgspēkiem. Rau, kā viss bija noticis.

—     Tā nekas! — ar neticības pieskaņu balsī novilka Kazis, bet, baidīdamies, ka Leijerkastnieks neapvainojas, tūlīt piebilda: — Malacis Edis!

—    Es jau tev teicu. Sadraudzējies ar viņu, pats sapratīsi, kas tas par puisi.

Un Kazis nodomāja, ka cilvēkiem, kas izjutuši karu paši uz savas ādas, vienkārši nepieciešams turēties kopā.

Bet Leijerkastnieks turpināja:

—    Pēc tam Eda tēvocis, protams, palika pie partizāniem, bet mēs devāmies atpakaļ uz Rīgu. Atbraucām laimīgi, sirmgalvis ar zēnu aizdomīgi nešķiet, un taisni no stacijas — pie skolotāja Ansona. Es viņam izstāstīju visu, kā bija. Eda tēvs, tāpat kā tu, tikai noteica: «Malacis, dēls.» Mātei — sieviete kā nekā — rokas drebēja, bet arī viņa nesāka raudāt, pat zēnam galvu nenoglaudīja. Saprata, ka tagad viņam tādi glāsti vairs nepiedien, kaut arī puikam tikai devītais gads.

Bet tālāk sākās visāķīgākais. Nākamo nakti man bija jāiet uz vīnu noliktavu un jāpaziņo puisim, kas tur sēdēja, kad un kā viņu pārvedīs pie partizāniem.

Atnācu, sataustu lūku, atveru un nosaucu paroli, lai viņš man neiešauj ribās. Ne sveiki, ne labdien. Domāju, aizsnaudies. Nokāpu dažus pakāpienus zemāk, pievēru lūku aiz sevis un no jauna nosaucu paroli. Klusums kā kapā. Uzdedzu kabatas lukturīti, kāpu lejā, nonācu līdz pašai noliktavai, apgaismoju visus kaktus — neviena. Sametās kaut kā jocīgi ap sirdi. Domāju, labi, varbūt viņš izgājis paelpot svaigu gaisu, bet es nepamanīju.

Tomēr palikt tur nepaliku, ja nu pārnāk un, nesaskatījis, kas pie viņa ieradies, nošaus vēl. Bet šāva viņš kā snaiperis. Izrāpos laukā un piesēdos uz pakāpiena — aiz stūra. Gaidu pusstundu, stundu, otru — nenāk. Nu, domāju, vairs nav labi — vai nu šo vācieši nogrābuši, vai dievs vien zina kas.

Viņš atnāca, kad jau gaismiņa svīda. Rokās paciņa. Es jau gatavojos viņu pasaukt, bet pēkšņi pārdomāju. Varbūt pakas dēļ, bet varbūt cita dēļ, pats nezinu. Labāk, domāju, no sākuma ar skolotāju aprunāšos. Sagaidīju rītu — un pie Ansoniem. Sakām visvisādus pieņēmumus pārcilāt, bet Ansonu Emma saka: «Nevajag spriedelēt, bet pārbaudīt.» — «Patiesi,» saku, «bet kā?» Lauzījām galvas no jauna. Bet tā arī neko neizgudrojām. Skolotājs teica, ka parunās vēl ar vienu otru, bet pēcāk darīs man zināmu. Kamēr mēs runājāmies, Edis ari pa istabu grozījās, bet mēs par viņu kaut kā piemirsām. Lieta varēja izrādīties nopietna. Laika mums bija maz… Te pēkšņi viņš mums liek priekšā savu plānu. No sākuma mēs tikai raustījām degunus, bet pēc tam, vai zini, sākām iedziļināties un nācās piekrist, ka izdomāts veikli. Ansonu Emma pretojās ilgāk par visiem, bet galu galā arī viņa padevās.

—    Ko tad viņš tādu izdomāja? — greizsirdīgi vaicāja Kazis.

Vecais vīrs brīdi klusēja un šķita kaut ko pārdomājām, pēc tam negaidīti kategoriski bilda:

—    Par to lai viņš tev pastāsta pats. Tu tikai pajautā ar labu, neaizskar viņu. Jūs abi taču, kā saka, esat veterāni, jums ir par ko parunāties.

Vārds «veterāni» Kazim vienmēr bija paticis, kaut arī viņš nezināja tā precīzu nozīmi. Jo tajā bija kaut kas no rētām un kara vējiem. Kaut kas lepnīgi sens, tikai nolāpītā Siļķe gandrīz sabojāja visu operu: Riča reiz izteicās, ka viņas tēvs ir veterāns, bet šī muļķe tūdaļ met ar galvu — zinu, tas, kas govis dakterē. Riča ir pacietīga, nesadeva šai pa ausīm, bet paskaidroja, ka govis dakterējot veterinārs.

—       Vispār Eda plāns tika pieņemts, un nepagāja ne diena, kad mēs jau zinājām, kas bija vīstoklī, kuru tas puisis, kā jau tev stāstīju, rīta pusē pārnesa savā mītnē.

—     Dārglietas! — sev pašam negaidot, izsaucās Kazis.

—    Kādas dārglietas! Tas tev nav burlaku romāns. Tur bija šis tas trakāks. Vīns, piemēram, šokolāde, konservi. Kur viņš tos varēja ņemt, kā tev šķiet?

—    Varbūt Sniceliene iedeva? — nepārliecinoši lika priekšā Kazis. — Jūs taču teicāt, ka viņa šo baroja.

—     Tādu gardumu Snicelienei nebija. Viņa to baroja ar sviestmaizēm un prosas biezputru. Tad nu padomā, kur viņš to visu rāva. Saprotams, tādās lietās steiga neder, nevainīgu cilvēku var aizsūtīt pie Pētera, bet iznāca tā, ka mums pārdomāt nebija laika, jo puisis no sava midzeņa pazuda kā akā iekritis. Te nu Dēzija, es un mana «vecenīte» sākām joņot pa pilsētu. Iznāca, tā sacīt, kaujas trauksme. Katram pagrīdniekam dzirdot, kā mēs spēlējam «Kur tu teci, gailīti man’», bija nekavējoties jaict prom.

—    Bet uz kurieni viņi gāja? — ievaicājās Kazis.

—    Par visiem es nezinu. Ansoni un vēl divi devās uz Dzirnavu ielu.

—    Vai Edis arī?

—    Nē, Edis palika pie uzticamiem cilvēkiem, jo tobrīd, tā teikt, oda pēc sviluma.

—    Vai tad Dzirnavu ielā varēja paslēpties? — Kazis iejautājās no jauna.

—    Eda tēvocis, kā jau mācīts cilvēks, zināja, ka Piektajā gadā, pirmās revolūcijas laikā, Rīgas boļševiki iekārtoja tur pazemes patvertnes un laikam pat ieroču noliktavas. Pagrabi zem vairākām mājām savienojās, un iznāca īsts pazemes labirints. Tur arī no policijas varēja paslēpties. Tajos pagrabos viņš arī ieveda mūsējos. Tikai fašisti Ansoniein jau sekoja un tūlīt tur ielauzās. Zem zemes, elles tumsā, sākās šaudīšanās. Neviens, izņemot Eda tēvoci, no turienes neiznāca dzīvs, un arī viņš bija ievainots galvā un ievainojuma rezultātā drīz kļuva akls. Bet puisi, kas izrādījās nodevējs, satiku pirms pašas atbrīvošanas. Viņš pastaigājās policista formā. Es, viņu ieraudzījis, iegāju kādos vārtos. Viņš, paldies dievam, mani neievēroja.

—    Vai jūs vismaz atceraties, kāds tas preteklis izskatījās? — Leijerkastniekam vaicāja Kazis, maukdams galvā ķiveri.

—    Dievs iezīmē tos, kurus grib sodīt, — domīgi teica Leijerkastnieks, — viņam trūkst vienas auss.

Tai pašā brīdī, izgrūdis nesaprotamu bļāvienu, Kazis uzlēca kājās un, ne vārda neteicis, pārmetās pāri palodzei.

Pārsteigtais Leijerkastnieks dzirdēja ātri attālināmies viņa ar dzelzi apkalto kurpju klaudzoņu.

16.  nodaļa. LAMATAS

Kad Kazis, riskējot novelties lejā un lauzt sprandu, noskrēja pa kāpieniem pagrabā, bērni sen jau bija salasījušies.

—   Vai kāds var sakarīgi paskaidrot, kāpēc mēs esam sanākuši šajā kapličā un ko gaidām? — it kā ne gluži Kazim, bet īstenībā tieši viņam vaicāja Margarita.

—    Es taču tev jau simtreiz esmu teikusi, ka tas ir noslēpums. Pie mums jāatnāk kādam cilvēkam, bet pārējo tev paskaidros Kazis.

—    Pagaidi, Siļķe, — ar mokām atguvis elpu, Kazis viņu pārtrauca. — Tas, ko es teikšu, ir ļoti svarīgi. Mums no šejienes pēc iespējas ātrāk jāpazūd!

—    Kā tā — jāpazūd? — Trīs Sivēntiņi nesaprata.

—    Pēcāk pateikšu.

—    Atkal jau «pēcāk»! Nu nē, man pietiek! Man šitie «pēcāk» jau līdz kaklam! — Trīs Sivēntiņu enerģiskais žests uzskatāmi parādīja viņa pilnīgo pārsātinātību ar Kaža solījumiem.

—    Ja vēl būtu ko stāstīt! — Margarita nospraustajās.

—    Mums jālaižas lapās no šejienes un, jo ātrāk, jo labāk!

—    Ko tu esi uzsēdies uz sava «jāzūd» un «jālaižas», varētu domāt, ka pagrabā ir mīna ar laika degli! — Trīs Sivēntiņi pat piesarka no uzbudinājuma, kaut gan bija redzams, ka arī viņam pielipis Kaža uztraukums.

Edis sarunā nepiedalījās, apsēdies pie pašas sienas uz vīna etiķešu kastēm, viņš mēģināja vienu no tām pastumt sānis.

Kazis ievēroja Edi tikai tad, kad kaste dārdēdama nogāzās tieši blakus Siļķei, kura no bailēm klusi iespiedzās.

—     Piedod, lūdzu, — satraukti sacīja Edis, — tā izrādījās smagāka, nekā man šķita.

—    Edi, tu arī tepat! — Kazis nopriecājās.

—        Viņš man netic! Saki kaut vai tu viņiem, ka mums uz ātrāko jālasās projām.

Sveces liesmiņa sašūpojās, un Kazis apklusa, saspringti lūkodamies tinušā.

—        Tur neviena nav! — izsmējīgi teica Trīs Sivēntiņi, paraudzījies ap stūri.

Edis pa to laiku nolēca lejā.

—        Taisnību sakot, es ne visai izprotu iemeslus tādai steigai, — viņš sacīja, purinādams putekļus no biksēm. — Manuprāt, pārējiem taisniba: paskaidro — kāpēc mēs esam te sanākuši un kāpēc mums ne no šā, ne no tā pēkšņi jāiet prom?

—    Tāpēc, ka tūlīt šurpu atnāks Vienausis.

—    Vienausis? Kāds Vienausis?

—    Aizmirsis esi, vai?

—   Atmiņa man laba, bet es nezinu, par ko tu runā.

—    Zini. Es runāju par v i ņ u.

Iestājās klusuma brīdis.

—     Es pazinu kādu vienausi, — it kā pret paša gribu sacīja Edis, — bet tas bija kara laikā. Tam vārdā bija 2oržs. Cik man zināms, tad viņš aizgāja līdzi hitleriešiem.

—    Nekur viņš nav aizgājis! Viņš ir pilsētā un tūliņ atnāks!

—         Kā tu zini, ka tas ir viņš, un kas tev par šo vienausaino stāstīja?

—    Tēvocis Kārlis.

—    Vai tēvocis Kārlis zina, ka viņš šurp atnāks?

—         Nē. Es tā steidzos, ka nepaspēju viņam neko pateikt. Nu, pietiek pļapāt, jātaisās, ka tiekam!

—         Melngalvju vadoņi sadziedājušies, bet tādiem pakalpiņiem bez balsstiesībām kā man vai Siļķei, par Trim Sivēntiņiem nemaz nerunājot, atliek tikai paklausīt! — Margarita saviebās.

—         Nekad nedomāju, ka viens skuķis var būt tik neciešams! — Trīs Sivēntiņi apvainojās.

—        Ja tas ir tas v i e n a u s i s, tad jums tik tiešām jāiet projām, — Edis teica.

—         Ko nozīmē «jums»? — Kazis vaicāja. — Vai tad tev ne?

—        Ja tas irtas v i e n a u s i s, tad es jau sen gaidu tikšanos ar viņu.

—        Tu neesi pie pilna prāta! — Kazis pat piesarka aiz pārsteiguma. — Viņam droši vien ir šaujamais, bet tev — ne velna. Tēvocis Kārlis teica, ka viņš šaujot kā snaiperis. Viņš tevi nošaus ka likts!

Siļķe un Trīs Sivēntiņi, pūlēdamies kaut ko saprast, šausmās uzlūkoja te Kazi, te Edi.

—        Tā tik vēl trūka! — vērsdamās pie Kaza, iesaucās Margarita. — Tu mūs te iemānīji satikties ar apbruņotu bandītu?!

—        Atšujies! — Kazis atmeta ar roku. — Tu man esi apnikusi.

—         Kam tu, Riča, gvelz dumjības? Ko tas nozīmē «iemānīji»? Vins tacu pats neko nezināja!

—    Nevajag strīdoties! — Eda balss noskanēja gandrīz pavēloši. — Es domāju, viena ziņa Kazimiram taisnība — jebkurā gadijumā ātri jāiet no šejienes prom.

—    Ja tev šķiet, ka mēs aiziesim un atstāsim tevi te vienu pašu, tad tu esi nūģis un nekas cits . . .

—    Tūlit pat izbeidz! — Edis neizturēja. — Labāk paziņo pēc iespējas ātrāk par visu tēvocim Kārlim, bet es pamēģināšu aizturēt Vienausi! Man ar viņu tik tiešām ir personiski rēķini.

—     Personiski! — Kazis nosprauslojas. — Vai tad tu domā, ka man nav personiski?!

—    Paklausies, — kārtodams brilles un cenzdamies savaldīties,! teica Edis, — lūdzu, ej prom un ņem līdzi sievietes un bērnus!

—    Bērnus?! — iebrēcās Trīs Sivēntiņi. — Tu teici — bērnus?! Tu mani turi par bērnu?! Tūlīt pat atkārto vēlreiz!

—    Nomierinies! Tagad nav īstais laiks strīdēties. Es nemaz nedomāju tevi. Vienkārši ta mēdz teikt.

—    Mēdz teikt! Daudz ko mēdz teikt! Kā nu kuram, bet man labi tepat, un es nekur neiešu!

Trīs Sivēntiņi demonstratīvi apsēdās jāteniski uz kastes un nospļāvās caur zobiem.

—    Velns zina kas! — Kazis galīgi sadusmojās.

Paklausies, Aloizij, es kā komandieris pavēlu

tev ņemt Margaritu un Siļķi un doties uz visu to ātrāko paziņot tēvocim Kārlim, ka mēs esam šeit un ka tūlīt šurp atnāks Vienausis. Un tagad — visi uz izeju! Mēs ar Edi segsim jūsu atkāpšanos. Zel, ka bez lāpstas un āmura mums nav nekādu ieroču.

—        No kura laika lāpsta un āmurs skaitās ieroči! — Margarita smējās.

—         Man ir nazis! — Iris Sivēntiņi izvilka mazītiņu spalvu nazīti.

—     Nu tad turi to gatavībā!

Un viņi sāka iet.

Pa priekšu gaja Edis, kuram Kazis iespieda rokā lāpstu, aiz viņa — Trīs Sivēntiņi, tālāk Siļķe ar Margaritu. Gājienu noslēdza Kazis.

Taustīdamies akla tumsā, viņi sasniedza luku. Netika izteikts neviens vārds… Pat Riča klusēja.

«Noslēgts, velns tāds,» par Edi skaudīgi nodomaja Kazis. «Re, kā orientējas tumsā. Viņš taču bija šeit jau toreiz, bet izlikās, it ka visu redzētu pirmo reizi. Taisnību sakot, no tēvoča Karļa stasta es ne visai labi sapratu, kā Edis toreiz to tipu atmaskoja . . .»

—         Tu nu gan sacēli paniku, Kazja, — Siļķe partrauca viņa pārdomas, — re, kur lūka, bet nekādā bandīta nav!

—         Ko kladzini pirms laika?! -Trīs Sivēntiņi nošņāca.

Pēc nelielas pauzes Edis paziņoja, ka lūka ir ciet.

—    Ai, čaļi, mūs atkal iespundējusi!

—        Ta tikai vēl trūka! — Margaritas balss iedrebējās dusmās.

Tikai «panikas cēlājs» Kazis nesacīja neko.

Viņi visvisādi izmēģinājās pacelt lūku.

—        Nekas neiznāks! Šoreiz esam ieslodzīti pamatīgi!

Kazis uzrāva sērkociņu, un uz acumirkli liesmiņa apgaismoja bērnu satrauktās sejas.

—        Ja tas ir Vicnausis, tad nav saprotams, kapčc viņš to izdarīja, — Edis sacīja.

—         Es ari to gribētu zināt, — Kazis domīgi icica. — Nojaušu tikai tik daudz, ka mēs viņu pamatīgi traucējam…

—        Čaļi, varbūt mūs, tapat ka pagajuso reizi, aizkravusi ar malku?

—    Neizskatas. Nu ir galīgi ciet.

—         Ko nu lai dara? — pārmetošā balsi Kazim pievērsās Margarita.

—        Jāskrien ar galvu siena! — Kazis atcirta, un visi juta, ka nupat, nupat uzliesmos ķilda.

Par laimi, iejaucas Edis, un sasprindzinājums atslaba.

—         Paklausieties, ļ— viņš teica, — manuprāt, ir nobriedusi nepieciešamība nokāpt leja un mierīgi apspriest radušos stāvokli.

Citubrīd Kazis droši vien pasmietos par «nobriedušo nepieciešamību» un «radušos stāvokli», bet tagad viņš cieta klusu, jo Eda vardi izskanēja svarīgi un pārliecinoši.

—         Es jau ari saku, — Trīs Sivēntiņi nopriecājas, — tā kasīties ir stulbi.

Nu tacu, caji, viņreiz tikām lauka, tiksim tagadiņ arī! Tikai japalauza galvas, un kaut ko noteikti sagudrosim.

—         Pasaki velvienreiz savu muļķo «čaļi» -un dabūsi pa kaklu!

— Tev gan, Kazimir, trūkst smalkuma! — Kārtējo reizi nospraustajās Margarita.

—    Ko, ko?

—    Tev ir slikts tonis, lūk, ta.

—    Kur tu esi tādas glupības sagrābstījusi?

—    Vajag lasīt klasiku!

—    Vienreiz es tev, Riča, tā iesmalcināšu!…

—    Nu ko jūs, čaļi, atkal pie sava!

—    Kuš! — Trīs Sivēntiņi nočukstēja.

—    Kas tev ir?

—    Man rādās, tur kāds stāv.

—    Met krustu, ja rādās!

—        Starp citu, Kazimir, tu pats pirmais sacēli paniku.

—         Lai nu kam runāt, Riča, tev labak stāvēt klusu!

—    Ek, Siļķe, un kālabad es ar tevi draudzējos!

—    Liela muiža, kā aplaimojusi!

—    Nu gan gatavais tirgus!

Kašķēdamies viņi nonāca līdz štābam. Edis nevērīgi nometa lāpstu un apsēdas pie galda blakus kvēpenītei, kuru jau bija paspējusi iededzināt Siļķe.

—         Nesaki ne pieci, viņš vēl var atvilkties, — drūmi sacīja Kazis.

—        Ja gribi zināt manu viedokli, — slaucīdams brilles krekla stērbelē, domīgi teica Edis, — man šķiet, ka Vienausis ir mīts. Vienkārši tēvocis Kārlis tev pastāstīja par Vienausi, un tev izlikās .. .

—        Mīts! Izlikās! Vai tu esi savā prātā? Siļķe, Aloizij, sakiet taču viņam, ka jūs ari redzējāt Vienausi un ka viņš apsolīja šodien šurp atnākt.

—    Fakts! — Trīs Sivēntiņi bēdīgi nopūtās.

Tikai labāk būtu, ja es viņu nekad nebūtu redzējis. Kā viņu, tā Snicelienes dārgumus.

Kāds te sakars ar Snicelienes, kā tu izsakies, dārgumiem?

—        Vai tu no mēness novēlies? — Trīs Sivēntiņi iesvilpās aiz brīnumiem.

—    Vari uzskatīt, ka esmu nokritusi no mēness kopā ar Edi, jo man nekādi nenāk prātā, kāds sakars Vienausim ar Snitcela madāmas pazudušajam dārglietām.

—    Vistiešākais. Tiesa gan, viņš man nepateica visu. — Trīs Sivēntiņi pūcīgi pameta ar galvu Kaza virziena. — Bet Snicelienes dārglietas bija te, un es pats viņa uzdevuma, — Trīs Sivēntiņi izaicinoši uzlūkoja Kazi, — aiznesu tas pašai madāmai.

—    Vai tad dārglietas bija šeit? — Margarita iesaucās. — Tātad Kazis tas nozadzis?!

No šāda atklājuma Margaritas acis iepletās gluži apaļas kā pūcei un pildījās asarām.

—    Riča, tu gan esi muļķe! — tik vien Kazim atradas, ko pateikt.

—    Zini, Kazimir, vai tu gribi vai negribi, būs jāmet kārtis galdā, — Edis nenocietās. — Jābūt lietas kursā par stāvokli kaut vai lielās līnijās, bet tu visu laiku kaut ko slep.

—    Lai nu kurš būtu man pārmetis noklusēšanu, tikai ne tu! «Kārtis galdā!» Bet es varu sacīt: «Karti galdā!» Neviens tevi aiz mēles neraustīja. Pats apsolījies atnest pazemes eju karti, bet neatnesi.

—    Kāpēc tu man neatgādināji? — samulsumā berzēdams pieri, teica Edis.

—    Sasper jupis, — Kazis sašuta, — iznāk, ka es vēl esmu vainīgs! Labāk pasaki — kāpēc tu uzvedies tā, it ka agrāk nekad te nebūtu bijis? Tu taču toreiz biji te?

—    Toreiz es te biju tikai divas reizes, un, protams, toreiz man nebija ne prātā viduslaiku sienas!

—        Vienos noslēpumos! — Margarita nosprauslojās. — Brīvmūrnieki, ne puikas!

—         Kas vēl nebūs, čaļi, goda vārds, mūs, tā sakot, aprakusi, bet jūs te kaut kādus sīkumus noskaidrojat!

—         Neko teikt — «sīkumi»! Sitas lips, — Kazis norādīja uz Edi, — piemēram, zina, ka šeit ir vēl viena izeja, bet nez kāpēc klusē.

—        Vēl viena izeja? — Trīs Sivēntiņi iekunkstējās. — Kur tad tā ir?

—        Aiz šīm te kastēm! — Un Kazis norādīja uz grēdu pie sienas.

—         Vai tas tiesa, Eduard, ka tur ir izeja? — prokurora balsī noprasīja Margarita.

—         Tiesa. — Edis nez kāpēc apmulsa. — Pareizāk sakot, nevis izeja, bet durvis, kas ved Snitcela kundzes korsešu darbnīcas pagrabā. Man nebija ne prātā to slēpt. Vienkārši gribēju pārbaudīt, vai šeit viss ir tāpat, kā bija. Pa šo laiku taču durvis mierīgi varēja aizmūrēt. Tādu gadījumu, ja gribat zināt, ir vairāk, nekā vajag.

Un Edis nezin kādēļ apmulsa no jauna.

—    Tu kaut ko slēp! — sarūgtināts sacīja Kazis.

—        Ne prātā nenāk. Vai tad tu, šurp atnācis, neievēroji, ka es sēdēju tur augšā?

—         Un kas tad būtu, ka sēdēji? — Kazis nesaprata.

—        Es izstumdīju kastes, lai pārliecinātos, vai dut vis ir turpat vai nav.

—         Kālab tad tu mūs nepasauci? — Tiīs Sivēntiņi sašuta, bet tūlīt pat apklusa un ieklausījās.

—    Kas ir? — Kazis saausījās.

—    Man šķiet, es dzirda sknņaj.

—    Kādas skaņas?

—    Manuprāt, tur rej Klamza.

—    Tu re, ko izdomājis! Kur tad viņa var riet?

—         Klusāk! — sacīja Margarita. — Man šķiet, ka es arī dzirdu.

—        Ja Klamza rej pie lūkas, tad arī ar tavu muzikālo dzirdi to dzirdēt nevar. — Kazis pavīpsnāja.

—         Un ja nu suns ir pie tā cauruma griestos, kur tu pagājušo reizi kāpi?

—        To var vienkārši noskaidrot, — teica Kazis un paņēma sveci. — Iesim paskatīties!

—        Mēs taču atkal nestiepsim uz turieni tās nolāpītās kastes?

—         Nē jau, pagājušajā reizē es piesēju pie dzelzs stieņa auklu. Bet kastes vienalga nāksies stiept.

Visi saprata, ka viņš runā par aizkrautajām durvīm, par kuru esamību Siļķe, Margarita un Trīs Sivēntiņi tikai nupat uzzinājuši.

Trīs Sivēntiņiem un Margaritai bija taisnība — pie spraugas rēja aizsmacis suns. Varēja noprast, ka tas rēja jau sen, un rejas pauda tādu izmisumu un bezcerību, ka Trim Sivēntiņiem sirds sažņaudzās aiz žēluma.

—         Klamza! Manu sunīt! — viņš pasauca, un Klamza viņam atbildēja ar priecīgiem rējieniem. Pēc tam suns, iebāzis purnu spraugā, gauži un lūdzoši iesmilkstējās.

—    Nāc, nāc šurp!

—        Ja jau varētu, sen būtu šeit, — Kazis teica.

—    Nesauc, iesprūdīs. Beigās nevarēsim ne ievilkt pagrabā, ne izvilkt uz ielas.

Kazis iebāza roku vienā no savām bezdibenīgajām kabatām, kur sačamdīja nazi, makšķerauklu ar āķiem, kabatas lukturīša spuldzīti, dzīvokļa atslēgas, vēl vienu neparastas formas atslēgu, izolācijas lenti un, beigu beigās, zīmuļa galiņu un papīra strēmelīti.

Klamzas rejas attālinājās.

—         Dari kaut ko, lai suns neaiziet! — sacīja Kazis, izmisīgi slapinādams zīmuli ar siekalām un vilkdams ķeburus uz saburzītā papīra gabaliņa.

Trīs Sivēntiņi negribīgi iebāza roku azotē un izvilka pamatīgu vīstokli.

—    Kas tas ir? — pavaicāja Edis.

—        Tas ir tas! — Siļķe iesmējās. — Visai sētai zināms, ka viņa mamma šodien cepināja aknas. Tad jau tur būs rupjas maizes šķēle ar aknas gabalu.

Mulsi smaidot, Trīs Sivēntiņi attina vīstokli un nolauza gabalu sviestmaizes.

—         Klamza! Klamza! — viņš pasauca un, turēdamies pie virves, pūlējās uzrāpties augšā. Ar viņa apmēriem to nebūt nebija viegli izdarīt.

—        Nekādā gadījumā! — Edis iebilda. — Klamzu kāds pabaros, bet, ko ēdīsim mēs, nav zināms.

—        Apēdīsim pašu treknāko! — Kazis pasmējās un, beidzis rakstīt, pasniedza zīmīti Edim.

—        «Kārļonkul,» — Edis skaļi izlasīja, — «Vienausis ir pilsētā. Viņš mūs iespundēja vīna etiķešu noliktavā. Ejam bojā aiz bada un slāpēm. SOS!»

—    Kārtībā? — pavaicāja Kazis.

Kā jebkurš autors, sirds dzijumos viņš alka atzinības.

—    Der, — Trīs Sivēntiņi deva savu vērtējumu.

—        Es izmestu ārā «ejam bojā aiz bada un slāpēm» — tas taču nav tiesa, — Edis sacīja.

—        Bet man šī vieta patīk vislabāk! — Kazis ietiepās.

—         Es tām slāpēm un badam pievienotu vēl aukstumu, jo esmu pagalam nosalusi, — it kā pa jokam, it kā nopietni sacīja Margarita.

—        Nekas, nekas, sāksim kastes stumdīt — uzreiz sasildīsies, — Siļķe viņu mierināja, par ko tika pagodināta ar iznīcinošu skatienu.

Klamza, žēlabaini smilkstēdama, atkal tuvojās logam. Pēc tam, smagi nopūtusies, apgūlās un nolika galvu uz priekšķepām.

—        Ei, Siļķe, dod šurp banti, — teica Kazis un izrāva zilo lenti no viņas tieviņās bizītes.

—         Kam tas vajadzīgs? — Apjukusī Siļķe centās sapīt ciešāk šķidro peļasti.

—   Tūdaļ redzēsi.

Kazis ar mērkaķa veiklību uzrāpās līdz logam un ar Siļķes lenti piesēja zīmīti Klamzas priekšķepai. Klamza ierējās reizes trīs, pēc tam apklusa un sāka izbrīnīti blisināt skumīgās, brūnās acis uz zilo apsēju.

—    Aloizij, pavēli sunim iet pie tēvoča Kārļa!

—         Pavēli pats, — atkodās Trīs Sivēntiņi, nesapratis, vai Kazis joko vai runā nopietni.

—        Velti tu par viņu ņirgājies, — Siļķe iejaucās sarunā, — Klamza saprot daudzus vārdus.

—         Klamza, ej pie Dēzijas! Atved šurp Dēziju! — skaidri un noteikti sacīja Aloizijs.

Klamza sāka smilkstēt un griezties uz vietas.

—        Mums nemaz nevajag Dēziju. Kaut tikai Klamza pagadītos tuvumā tēvocim Kārlim, tad ķepa ar Siļķes banti noteikti pievērsīs viņa uzmanību. Kā tu domā, Edi?

—    Saprotams.

—         Bet tagad pie lietasl — Un Kazis ņēmās bāzt atpakaļ kabatās savas bagātības.

—         Paklausies, — sacīja Edis, pacēlis pavisam klāt tuvredzīgajām acīm smago, dīvainās formas atslēgu, ko Kazis vēl nebija paguvis noglabāt,

—   kur tu ņēmi šito krāmu?

—    Kādu krāmu? …

Bija skaidrs, ka viņš lieliski saprot, par kuru «krāmu» iet runa, bet nez kāpēc kavējas ar atbildi.

—    Kur tu dabūji šo atslēgu?

—    Atslēgu? …

Kazis nekādi nespēja izlemt, vai teikt Edim taisnību vai ciest klusu.

—         Kā tad, šito pašu atslēgu! Lieta tā, ka esmu to kaut kur redzējis.

Te Kazim pienāca kārta brīnīties.

—         Šito atslēgu tu nevarēji redzēt! Tu taču Šnicelienes dārglietas neesi redzējis, bet atslēga bija kopā ar tām.

—        Zaglis! Zaglis! Zaglis! — zaudējusi savaldīšanos, iebrēcās Margarita.

—         Kas tā par histēriju? — Siļķe bija uztraukusies no tiesas.

—    Viņš taču ir zaglis!

—         Bet tu — muļķe! — Trīs Sivēntiņi sapīcis nospļāvās.

Tikai Edis ar Kazi nepiegrieza vērību Ričas izlēcienam.

—        Tātad atslēga pieder Snilcela madāmai? — tikko dzirdami vaicāja Edis.

Cilvēka dzīvē gadās brīži, kurus mēdz saukt par apskaidrības brīžiem. Tādos brīžos slavenajam detektīvam Serlokam Holmsam izdevās atrast trūkstošo posmu loģisko secinājumu ķēdē un «izskait

ļot» slepkavu, vienā no tādiem brīžiem Ņūtons ieraudzīja krītošu ābolu, atklāja likumu par pievilkšanas spēku, Ružē de Lils uzrakstīja «Marseljēzu», bet komponists Pjērs Dežeiters — «Internacionāli».

Varbūt šis salīdzinājums ne visai atbilda Kaza un Eda stāvoklim, bet kaut ko no apskaidrības vai, pareizāk sakot, apgaismības viņi izjuta. Edis un Kazis vienlaikus saprata, ka dīvainā atslēga nav nekas cits kā to durvju atslēga, kuras ved korsešu darbnīcas pagrabā.

—    Tad tu domā, ka šī ir tā atslēga? — bez liekiem vārdiem, kā mēdz runāt līdzzinātājs, ieteicās Kazis.

—    Man šķiet, ka ja, bet es varu arī kļūdīties.

—    Jebkurā gadījumā jaķeras klāt kastēm, — šoreiz vērsdamies pie pārējiem, sacīja Kazis.

—   Citādi mums nāksies te pārnakšņot.

—    Nu nē, nekā tamlīdzīgai Ja manis pēc desmitiem nebūs, mamma ar papu sacels tādu trādirīdi, ka mūs no zemes apakšas izkašņās!

*— Mūs nemaz nav tik vienkārši atrast, — iebilda Siļķe. — Ja nu vienīgi ar vilku suni.

—    Ar suni vai bez suņa, bet atradīs. Es savus vecākus pazīstu un kastes staipīt netaisos!

—    Baltrocīte! — Siļķe izmeta, bet Edis uzlūkoja Margaritu tādām acīm, it kā redzētu viņu pirmo reizi. Margarita nodūra acis.

—    Nez kāpēc Klamza ilgi nerādās, — nelikdamies zinis par Margaritas kārtējo untumu, sacīja Trīs Sivēntiņi.

—    Ej paskaties, varbūt suns rej, bet mēs nevaram sadzirdēt.

—         Ko tu, Kazja! Kālab viņam vienam jāiet, varbūt tur ir tas sātans ar vienu ausi. Ja jau iet, tad ejam visi.

Trīs Sivēntiņi paslepen ar pateicību uzlūkoja Siļķi.

—    Es iešu paskatīties, — teica Edis.

—        Tad nu tā, — Kazis izlēma, — jūs varat sākt attīrīt ceļu uz durvīm, bet mēs ar Edi aiziesim.

Edis ar Kazi ātri atgriezās.

—    Vēl nav atpakaļ? — Trīs Sivēntiņi vaicāja.

—        Nē jau, ir atpakaļ vai arī vispār nekur negāja, — Kazis sadrūma, — zīmīte piesieta pie ķepas, tāpat kā bijusi.

—    Kamdēļ tad neatnesi lenti?

—        Pagaidīsim, varbūt Klamza tomēr ielūkosies pie tēvoča Kārļa.

—         Laikam tēvoča atkal nav mājās, — norūca Trīs Sivēntiņi.

—        Var arī būt, ka nav, — joprojām sadrūmis, teica Kazis. — Tikai Klamzas izturēšanās man ne visai patīk — tā gaudo, ka auksts iet pār kauliem.

—         Gaudo? — sabijusies pārjautāja Siļķe.

—   Mūsu sādžā mēdza teikt, ka suņi gaudo pie miroņa, suņi, sak, mironi jūt.

—        Jūsu sādžā, — teica Margarita, — dzīvo tumši un neizglītoti ļautiņi. Nevaru vien nobrīnīties par tevi, Kilikeja, tu esi citas paaudzes cilvēks, bet tāpat turies pie visiem tiem māņiem!

—         Tu runā muļķības, Riča. Mūsu sādžā ir vienreizēji ļaudis. Parunājies ar manu vecmāmiņu, viņa tev visu ko pastāstīs.

—    Ko tad viņa tādu sevišķu var pastāstīt?

—         Kaut vai to, ka uz mūsu sādžu pats Puskins kādreiz braucis pasakas klausīties un mana vecvecmāmiņa ar viņu runājusies. Un Puskina aukle Arina Rodionovna arī ir no mūsējiem, bet Puskins viņu par dumju neuzskatīja.

Visus pārsteidza Siļķes runas plūdi, bet visvairāk — Margaritu. Viņa parasti nebija uz mutes kritusi, bet šoreiz apjuka.

—         Tā šai vajag, Siļķe, — Kazis teica. — Redz, kā kladzina: māņi, dumjības! Bet sakāmvārdus, parunas, visas tautas gudrības — vai tās, tavuprāt, muļķi izgudrojuši?

—        Diezgan, mīļie! — samierinoši sacīja Trīs Sivēntiņi. — Paši teicāt, ka stumdīsim kastes, bet tagad tikai gvelžat un slaistāties!

Margarita strādāja tāpat kā visi: vai nu viņu bija ietekmējis Siļķes sprediķis, vai arī sirdsapziņa bija atmodusies.

Kādās četrdesmit minūtēs bērni bija starp kastēm izbrīvējuši šauru eju līdz durvīm. Durvis bija masīvas, ozolkoka, ar smagu, greznu rokturi.

—    Dod šurp atslēgu! — klusu sacīja Edis.

Kazis klusēdams pasniedza viņam atslēgu.

Bērni aizturēja elpu.

—    Gaismu! — tikpat klusu teica Edis.

Kazis tuvināja sveci atslēgas caurumam. Edis iebāza atslēgu. Tā gandrīz pilnīgi iegāja caurumā, taču pagriezt to neizdevās.

—    Ļauj man! Ar atslēgām jāprot rīkoties.

Kazis no jauna ielika atslēgu, pagrieza, un tā

negaidīti noskrapstēja, sākumā vienreiz, tad otrreiz.

Čīkstēdamas ozolkoka durvis pavērās.

17. nodaļa. AIZMIRSTIE KUNGI UN DAMAS

Ozolkoka durvis pavērās. Un tūdaļ caurvējš apdzēsa sveci.

—         Nebija nekādu bēdu, iekritām kā muša medū! — Kazis nočukstēja. — Mums atlikuši tikai divi sērkociņi.

Ievērojot vislielāko piesardzību, bērni no jauna aizdedza sveci, turklāt Trīs Sivēntiņi aizsvēla pie tās arī savu sveces galiņu.

No durvīm stāvi pakāpieni veda lejup.

—        Septiņi gabali, — brīdināja Kazis, kas gāja pa priekšu.

No gaiteņa bērni ienāca lielā, tumšā telpā un apstājās.

—    Vai, čaļi, kas tad tas?!

—    Kur?

—    Tur, tanī kakta.

Kazis un Trīs Sivēntiņi kā pēc komandas pacēla augšup sveces. Trīsošās liesmiņas izgaismoja tumsā vairākas cilvēku figūras, kas spiedās pie sienas.

—        Man bail, — Margarita nočukstēja.

Tūlīt atskanēja divas uztrauktas, bet skaidras un skanīgas balsis:

—    Kas tur ir?!

—    Kas jūs tādi esat?!

Kazis un Edis bija iesaukušies gandrīz reizē.

Neviens neatbildēja.

—        Mēmi esat, vai? — visiem un visvairāk sev pašam par brīnumu, pacēla balsi Trīs Sivēntiņi.

—        Kālab jūs tikai krieviski? — Siļķe nošņāca.

—   Varbūt viņi ir vācieši!

—        Sprechen sie deutsch? [1] kas jūs tādi esat? — Kazis un Edis atkal vienā balsī iesaucās.

—    Nerunā, — drīzāk nopūtās nekā teica Siļķe.

—        Varbūt viņi ir pagalam? — tīši skaļi un izaicinoši bilda Trīs Sivēntiņi. Un, pavisam drošs kļuvis, uzbrēca: — Ei, jūs, dzīvi vai beigti, atbildiet — kas jūs esat?! Skaitu līdz trīs: viens, divi…

—        Ja viņi beigti, kā lai šie atbildētu? — Margarita neizturēja un ieķiķinājās.

—        Man šķiet, .es saprotu … Ei, Aloizij, dod man sveci!

Edis paņēma sveci un tuvojās klusajām, sienai pieplakušajām figūrām. Ne soli neatkāpdamies, viņam sekoja Kazis.

—         Turiet mani, septiņpadsmit vīru, vai es izlaidīšu garu! — Kazis pēkšņi, satvēris vēderu, sāka locīties smieklos. Edis savas izjūtas izrādīja apvaldītāk.

—         Labvakar, dāmas un kungi! — viņš sacīja paklanīdamies. — Kā jūs jūtaties? Vai jums nedara pāri mitrenes un žurkas? Vai jums nekaitē slapjums un nevērīga apiešanās? Varbūt jums ir sūdzības — mēs tās varētu nodot, kam pienākas?

—        Klusē kā nolēmēti! — Siļķe iesmējās. — Nabaga mēmie no pagraba! …

—        Tā nekas! — Trīs Sivēntiņi irgojās. — Nelaimīgie gūstekņi no manekenu cilts …

—        Jā, jā, — Edis sacīja. — Es kaut ko atceros. Man stāstīja, ka agrāk te šuvuši ne tikai korsetes. Tas bija gandrīz vai gadsimta sākumā.

—         Lai nu kam, bet šitai dūdiņai taču korseti nevajadzēja!

—        Tavai dūdiņai nav ne kauna, ne goda! Stāv plika kā tikko dzimusi!

—    Tev, Kazja, pašam nav ne kauna, ne goda.

—    Nu, nu, mierīgāki

—    Kālab tad tā?

—        Tālab, ka mēs esam svešas mājas pagrabā! Edi, vai tu neatceries, uz kurieni ved lūka no šīs te kapličas?

—         Laikam pieliekamajā kambarī vai virtuvē. Tikai es neredzu lūku.

—         Bet vai viņi, — Kazis norādīja uz manekeniem, — t o r e i z te bija?

—    Neatceros …

—        Varbūt Sniceliene viņus pēcāk šurp atstiepusi?

—        Varbūt arī pēcāk, bet varbūt es tos neievēroju — tas man nebija prātā. Bet kāda tam nozīme?

—    Nekas, vienkārši interesē …

Iedami gar sienu, bērni nonāca mazākā telpā nekā tā, kur atradās manekeni.

—        Atceros! Tur tās dzelzs kāpnes ved līdz lūkai, — teica Edis un kāpa augšup.

—         Nesteidzies! — Kazis viņu aizturēja.

—   Pirms iegāzties pie večiņas, šis tas jāapspriež. Pirmkārt — vai vērts iet visiem? Vai nebūtu labāk, ja kāds ietu viens pats un mēģinātu izpētīt situāciju?

—        Manuprāt, laiks izbeigt šo glupo spēlīti, — sacīja Margarita. — Gluži vienkārši jāiet pie Snitcela kundzes. Siļķe var apliecināt, ka viņa ir ļoti jauka! Atvainosimies un paskaidrosim, ka mūs ieslēdza pagrabā.

—        Un ja nu tur būtu Vienausis un viņam mūsu parādīšanās ne visai patiktu?

—        Tu visu laiku izdomā kaut kādas pasakas,— noburkšķēja Margarita.

—         Un tu, Edi, vai tu arī līdz šim brīdim domā, ka Vienausis ir pasaka?

—        Nezinu, — domīgi sacīja Edis, — vienā ziņā tev taisnība — piesardzība par sliktu nenāk.

—        Nu, tad jūs pagaidiet, bet es iešu un visu uzzināšu! — Un Kazis jau grasījās iet.

—         Pagaidi! Ja jau kādam jāiet, tad tas būšu es, — teica Edis.

—    Kāpēc tad tā?

—        Tāpēc, ka es tur kādreiz jau esmu bijis un ātrāk tikšu par visu skaidrībā.

—         Pats interesantākais nez kāpēc nemitīgi iet man secen! — Trīs Sivēntiņi piepeši apvainojās.

—         Tādā gadījumā, — Margarita sacīja, — būs jā lozē.

—         Ko jūs kasķējaties! — Siļķe sašuta. — Kamdēļ jāstrīdas, ja mēs pat nezinām, vai lūka ir vaļā?

—        Tev, Siļķe, ir Zinātņu akadēmija galvas vietā, — teica Kazis un kāpa augšup pa kāpnēm. Viņš atspiedās pret lūku, un vāks pacēlās.

—         Pagaidi, — sacīja Trīs Sivēntiņi. — Man te ir trīs dažādas etiķetes: bruņinieks, vērsis un ģerbonis. Kas izvilks vērsi, tas arī ies. Ar mieru?

—    Lai būtu, — negribīgi atsaucās Kazis.

Vērsi izvilka Trīs Sivēntiņi.

—    Tas nav nopietni, — sacīja Kazis.

—         Kas nav nopietni? — Trīs Sivēntiņi saniknojās.

—    Nav nopietni paļauties uz gadījumu.

—        Tas tāpēc, ka vērsi izvilku es. Ja viņu būtu izvilcis tu, tad tas būtu nopietni, vai ne tā?

—        Pietiek muldēt! Iesiet divatā ar Eduardu! Skaidrs?

—         Skaidrs! — Trīs Sivēntiņu vietā atbildēja Edis. Viņš klusām atvēra lūku un paaicināja Aloiziju. Nenodzēsis sveci, tas izrāpās laukā. Aiz viņa nozuda arī Edis. Lūka aizkrita. Vēl mirkli Kazis, Siļķe un Margarita dzirdēja soļus virs galvas, tad viss'noklusa.

18.  nodaļa. KO VAR DZIRDĒT, JA PASLĒPJAS KAMĪNĀ

Edis un Trīs Sivēntiņi, aizvēruši aiz sevis lūku, nonāca pustumšā kambarī. Kambaris bija piekrauts ar burkām, kastroļiem, kārbām, vecām stāvlampām, petrolejas lampām un dažnedažādām nevienam nevajadzīgām grabažām.

Trīs Sivēntiņi stāvēja, uzmanīgi pētīdams putekļaino krāmu haotisko jucekli. Edis nopūta viņa sveci.

Bija vakars, un caur aizrestoto, mušu un baložu notraipīto lodziņu spīdēja mierīga, pelēka gaisma.

—         Izskatās, ka šeit kādus divsimt gadus neviens nav ienācis, — pačukstēja Trīs Sivēntiņi.

—        Tā izskatās gan. Cerams, ka durvis nav aizkrautas?

Edis piegāja pie durvīm un pavilka tās. Lai cik tas nebūtu dīvaini, durvis atvērās gandrīz bez trokšņa, un puikas atradās virtuvē.

Atšķirībā no pieliekamā virtuve laistījās spodrībā. Virs plīts karājās līdz spīdumam noberztas misiņa ievārījuma vārāmās bļodas un smagas čuguna pannas. Pie galda karājās izšuvums, kas attēloja cienīgu vācu ģimeni ieturot maltīti, bet apakšā gotu burtiem bija izšūts kāds teiciens. Uz burkām stāvēja rakstīts: «Soda», «Yngwer», «Pfefer», «Salz» [2] . uz skapīša bija novietotas koka kafijas dzirnaviņas ar masīvu dzelzs rokturi, un tās likās nesen lietotas, jo virtuvē jautās kairinoša stipras kafijas smarža.

Bez pieliekamā durvīm uz virtuvi veda vēl divas durvis. Vienas no tām bija cieši aizbultētas.

—    Tās uz sētu, — Edis čukstēja.

—    Tad mums vajag tās otrās, — tāpat čukstus atbildēja Trīs Sivēntiņi, un abi tuvojās pievērtajām stiklotajām durvīm.

Puikas pagaja garām vannas istabai un iznāca gaitenī. No turienes uz otro stāvu veda vītņu kāpnes.

—    Tur? — Trīs Sivēntiņi norādīja augšup.

Edis piekrītoši pamāja.

—    Bet varbūt mēģināsim tikt uz ielas? Neviena nav, varbūt izspruksim!

It kā tīši, lai pierādītu, ka Trīs Sivēntiņi maldās, augšā kaut kas nokrita.

—   Tur kāds ir? — Trīs Sivēntiņi tramīgi nočukstēja.

Edis pacēla pirkstu pie lūpām, aicinādams klu-

sēt. Bet skaņa neatkārtojās, un nekas vairs neliecināja par cilvēku klātbūtni.

—        Varbūt iesim ārā, ko? — norādīdams uz durvīm, Trīs Sivēntiņi atkārtoja jautājumu.

i Edis tuvojās durvīm un mēģināja tās atvērt,

taču durvis izrādījās noslēgtas.

—       Ciet, bet pirmā stāva logi aizrestoti, nāksies i kāpt augšā. Manuprāt, viens trešā stāva logs ir

virs jumta, bet, ja ne, — tiksim uz jumta no bēniņiem.

—    Bet kā no jumta?

—         Paklausies, ej atpakaļ pie pārējiem. Es pats visu izdarīšu.

—        Neparko! — lepni izgāzis krūtis, pilnā kaklā paziņoja Trīs Sivēntiņi.

—    Klusāk,tu!

Bet Eda brīdinājums bija lieks — mājā valdīja kapa klusums. Zagdamies uz pirkstgaliem, zēni uzkāpa otrajā stāvā •— grīdas celiņš darīja viņu jau tāpat tik tikko dzirdamos soļus pilnīgi nedzirdamus.

Kāpņu laukumiņa stūrī stāvēja dateļpalma ozolkoka toverī, bet pie sienas karājās milzu glezna zeltītā rāmī. Glezna attēloja puskailus vīriešus un sievietes dzīrojam. Trīs Sivēntiņi ievēroja, ka visresnākajam dzīrotājam bija ozola vainags galvā.

—        Vai tas būtu pa Jāņiem? — Trīs Sivēntiņi, nespēdams atraut acis no gleznas, čukstus pavaicāja.

—         Nē, tās ir dzīres par godu Bakham — vīna un auglības dievam, — pavirši uzmetis acis gleznai, atbildēja Edis. Visu viņa uzmanību pievilka divas stiklotas durvis. Edis pavēra vienas no tām — durvis atvērās bez mazākā troksnīša.

Spriežot pēc grāmatu daudzuma, šajā telpā bija iekārtota bibliotēka.

Tur izskatījās nemīlīgi — viss, no palodzēm līdz lustrām, bija taisīts no tumša ozola koka: ozola grāmatskapji, ozola krēsli ar griezumiem rotātām atzveltnēm un atņirgtām lauvu rīklēm uz rokturiem.

—    Kas tas tāds? — nočukstēja Trīs Sivēntiņi.

—    Izskatās pēc seifa …

Centrālo vietu istabā aizņēma kamīns: tas ietiecās telpā vairāk nekā metru un bija viscaur izgreznots ar meistarīgiem rotājumiem. Mākslinieks tur bija attēlojis medību ainas: medniekus, kas pūta ragos, dzinēju drosmīgās sejas, satracinātu kuiļu purnus, visvisādus ieročus. Tas viss bija lieliski apvienots ar augļiem, mazām ozolkoka muciņām, nomedītām pīlēm un paipalām.

Edis nenocietās un piegāja pie kamīna, lai tuvāk aplūkotu garausaina medību suņa skumīgo purnu.

Piegāja un sastinga. Viņš saklausīja divas dobjas balsis, kas nāca kaut kur no kamīna rīkles dziļumiem.

Viena balss (tā neapšaubāmi piederēja sievietei) bija steidzīga un žēlabaina, šķita, ka tā nemitīgi taisnojas. Otra — vīrieša balss — uzstājās, mācās virsū, neatlaidīgi un rupji kaut ko pieprasīja pirmajai.

Edis pamāja Trim Sivēntiņiem, un viņi abi pieplaka kamīnam. Ilgi nedomādams, Aloizijs ielīda kamīnā. Tas, ko viņš izdzirdēja, bija satriecoši. Trīs Sivēntiņi tā parāva Edi aiz bikšu staras, ka tik tikko nenovilka tam bikses.

—    Nāc šurpl Viņi runā par dārglietām … — Aloizijs nošņāca aizsmakuša zostēviņa balsī.

—        Tās tūlīt pat jānes no šejienes projām! — Edis izdzirdēja vīrieša balsi, no kuras viņam iekšā sametās auksti.

. — Jānes prom? Uz kurieni?

—    Vienalga! Kaut vai pie krustmātes Bertas!

—        Bet kāpēc? — iztrūcināti vaicāja sievietes balss.

—        Tāpēc, ka pēc viņām atnāks! Tāpēc, ka jūsu māju tur aizdomās! — pārvērzdamās kliedzienā, uzbruka vīrieša balss.

—    Manu māju tur aizdomās? Bet kāpēc?

—         Netēlojiet muļķi! Jūs labi zināt, kāpēc! Pat ja jūs nebūtu sacēlusi troksni par šiem nolāpītajiem grabuļiem, no čekistu uzraudzības tikpat nepaglābtos.

—    Bet es taču neesmu vainīga!

—        Jaukas lietiņas! Bet jūsu trīsstāvu māja? Un korsešu darbnīca, kur vazājas dievs vien zina kas? Lai jūs nokniebtu, pietiek jau ar to vien, ka jūs slēpjat mani!

—         Bet es nemaz nedomāju tevi slēpt! Es taču nevaru tevi slēpt pie visām valdībām! Un bez tam — kur tad slēpt, ja pagraba atslēga pazudusi?

—        Diezgan histēriju! Jums nekas nedraud! Mēs šodien pat iesim projām no šejienes!

—        Ja man nekas nedraud, kāpēc tad lai eju projām?

—        Saprotiet taču beidzot, — ierēcās vīrieša balss, — viņi mani sazīmējuši!

—        Pagaidi, es tūlīt! — nobālējis nočukstēja Edis. Trīs Sivēntiņi nepaspēja ne muti pavērt, kad viņš jau bija pazudis.

«Neprātīgais! Ko viņš nodomājis? Kāpēc viņš devās augšā?» Saritinājies kamolā, Trīs Sivēntiņi sasprindzināja dzirdi.

Drīz vien Eda prombūtne lika sevi manīt.

—    Tur kāds staigā! — Trīs Sivēntiņi pamirušu sirdi sadzirdēja Vienauša dobjo balsi.

—    Tev streiko nervi, 2orž! Tev jāārstējas. Mēs te esam vieni paši, un spoki šai mājai vienmēr metuši līkumu.

Pirmo reizi pa visu šo laiku sievietes balss atslāba — tajā pat izskanēja kaut kas līdzīgs smiekliem.

—    Es jau pats zinu, ka mani nervi nav kārtībā! Ārstēties! Es nemaz nebūtu pretī atrasties pašlaik Bādenbādenē vai Nicā. Iespējams, es jau sen atrastos tur, ja nebūtti Janas.

—    Liec meitenei mieru! Viņa taču skaidri pateica, ka nemīl tevi!

—    Jūs mani slikti pazīstat, tante! Ja esmu ko nolēmis, tad neatkāpšos!

—    Jo ļaunāk priekš tevis! Manuprāt, visā piekrastē tikai Zigfrīds vēl ielaižas tādās avantūrās. Zelts viņam aptumšojis prātu. Bet atceries manus vārdus — ja viņš neaizvāksies, viņam stāv priekšā garš ceļš pavisam uz citu pusi.

—    Nav ko ķērkt, vecā vārna! Aizmirstiet Zigfrīda vārdu, jeb arī man ir drošs līdzeklis piespiest jūs visu aizmirst!

—    Kā tu uzdrošinies runāt ar mani tādā tonī?! — iespiedzās Snitcela madāma, bet viņas balsī bija ne tikai dusmas, bet arī bailes.

Trīs Sivēntiņi bija tā aizrāvies ar noklausīšanos, ka neievēroja Edi notupjamies pie kamīna un klusi nočukstam: — Ejam!

Kamīna pulkstenis dobji nosita astoņas reizes.

—         Ko tu tur meklēji? — ar mokām turēdamies Edim līdzi, jautāja Trīs Sivēntiņi.

—    Es gribēju viņu redzēti

—    Un redzēji!

—    Jā. Tur ir stikla durvis.

—    Vai dzirdēji, ko viņi runāja?

—        Nē. Sadzirdēt bija grūti. Mums necerēti laimējās ar to kamīnu.

—        Viņš gandrīz tevi atklāja, viņam šķita, ka viens staigā.

—    Jā?

—         Bet Sniceliene teica, ka viņam jāārstē nervi, jo viņi mājā esot vieni paši, bet spoki te nekad neesot dzīvojuši. Vienausis noskaitās un sāka aurēt, ka viņš jau sen būtu pāri robežai, ja nebūtu Janas.

Edis, pacēlis lūku, sastinga.

—    Un ko viņš vēl teica par Janu?

—         Neko sevišķu. Sniceliene lūdza viņu likt to Janu mierā, jo Jana šo nemīlot. Bet Vienausis teica, ka Janu neatstās. Tad Sniceliene runāja par kaut kādu Zigfrīdu, kam zelts aptumšojis prātu. Bet Vienausis viņu apsaukāja par vecu vārnu un sāka kliegt, ka varot piespiest Zigfrīda vārdu aizmirst.

Trīs Sivēntiņi apklusa, jo lūka negaidot pavērās un parādījās Kaža satrauktā seja.

—         Vai jūs vēl ilgi vāvujosiet mums virs galvas?! — viņš sašuta, vērodams Eda un Triju Sivēntiņu pārrunas.

—    Iesim, iesim! — Attapās Trīs Sivēntiņi.

—    Kas īsti ar jums notiek?

—    Nekas īpašs, — uzbudināti sacīja Edis.

—    Vienkārši Snicelicne ir pārliecināta, ka viņas mājā nespokojas. Bet cs domāju, ka viņa alojas. Pat ja līdz šim viņas mājā spoku nav bijis, tad no šīs dienas tie parādīsies.

—    Neko nesaprotul Kaut kāds bleķis! — Kazis saviebās. — Kas par spokiem? Kam tic vajadzīgi? Vai jūs varat runāt sakarīgi?

—    Iesim pie Siļķes un Ričas, tur es visu pastāstīšu. — Trīs Sivēntiņi pamirkšķināja Kazim.

—    Viņi man vēl padancos! — it kā pie sevis nomurmināja Edis un nervozi iesmējās.

Trīs Sivēntiņi un Kazis satraukti pavērās viņā, bet pēc tam saskatījās. Taču Edis to nemanīja — tik ļoti viņš bija aizņemts ar savām domām.

19.  nodaļa. KAUTIŅŠ BĒNIŅOS

—    Vispār jau skaidrs, bet kaut ko es tomēr nesapratu, — teica Kazis, noklausījies Eda un Trīs Sivēntiņu saraustīto stāstījumu.

Stāstīja galvenokārt Trīs Sivēntiņi, bet Edis tikai reizēm precizēja, kad Trīs Sivēntiņi pārāk aizrāvās.

—        Kas tur ko saprast! — iesaucās Margarita.

—    Viss skaidrāks par skaidru: ir jau astoņi vakarā, bet mēs joprojām dirnam šinī caurumā un nav zināms, kad tiksim ārā.

—    Riča, tu esi bezjūtīgs radījums un gatavā briesmonei Tur, — Siļķe daudznozīmīgi norādīja augšup, — brīvībā pastaigājas nodevējs un slepkava, cilvēks, kurš jāaiztur par katru cenu, bet tu domā tikai par to, kā ātrāk atgriezties pie mammiņas un papiņa!

—        Un tomēr es daudz ko nesaprotu, — nepiegriezdams vērību meiteņu strīdiņam, stūrgalvīgi atkārtoja Kazis. — Pirmkārt, ko Vienausis grib no Šnicelienes?

—        Ko, ko! Grib ievilkt nāsīs viņas dārglietas, lūk, ko! — uzbudināti sacīja Trīs Sivēntiņi.

—    Otrkārt, ko viņam vajag no Janas?

—         Ko, ko! — tanī pašā tonalitātē izgrūda Trīs Sivēntiņi. — Grib, lai viņa kļūst par šā sievu!

Visi pēc šāda paziņojuma kļuva gluži mēmi. Pirmā, protams, atguvās Margarita.

—        Ak vai, — viņa tīksmi sacīja, — ko jūs saprotat laulības un ģimenes jautājumos?… — Un pie tam nez kāpēc daudznozīmīgi pavērās Edī.

—        Muļķe kas muļķe! … — sacīja Trīs Sivēntiņi.

—        Kur nu mums kļūt par sievām … — sacīja Siļķe.

—        Diezgan pļāpāts! Katra minūte dārga, mums jāsteidzas, citādi Vienausis aizies, — teica Edis un sadrūma.

—    Ko tad tu iesaki?

—        Es te parunāšos ar pārējiem, bet tu, Kazimir, ej un atraisi virvi, kas pie loga, — tā mums noderēs.

Kad Kazis atgriezās, Trīs Sivēntiņi viņam lietišķi ziņoja, cenšoties runāt basā:

—         Mēs te nolēmām tā: es ar sieviešiem palikšu štābā, bet jūs ar Eduardu tiksiet laukā un atvērsiet mums lūku. — Un piebilda mazliet intīmāk:

—    Meitenes netiks no jumta lejā. Un vispār — nav ko sieviešu cilvēkus pakļaut riskam.

—    Tas jau gan! — Margarita neizturēja.

—     Tāds resnītis kā Trīs Sivēntiņi tiks lejā no jumta, bet mēs ne!

—         Ņem savus vārdus atpakaļ! — Trīs Sivēntiņi saskaitās. — Man liekas, tika skaidri pateikts: ja pēc stundas vai divām mūs no šejienes neizlaidīs, tad ar zēniem kaut kas nolicis, un nākamo partiju caur Snicelienes māju vedīšu es. Tad arī paskatīsimies, kas uz ko spējīgs.

—        Paskatīsimies gan! — spītīgi sapurinājusi lentes pušķi, teica Margarita.

—         Starp citu, Siļķe, gandrīz piemirsu — ņem savu lenti!

—    Tātad Klamza vēl joprojām ir turpat?

—        Turpat, kaut viņu jupis! Sēž un gaudo nelabā balsī. Savu mūžu neesmu dzirdējis, ka suņi tā gaudotu.

—        Jūs redzēsiet, tas nav uz labu! — Siļķe nopūtās.

—        Nekad agrāk suns tā nav darījis, — domīgi sacīja Trīs Sivēntiņi.

—    Mums jāpasteidzas! — Edis atgādināja.

—    Piesēdīsim pirms ccļa, lai viss izdotos.

—        Tu, Siļķe, esi man apnikusi ar savām zīmēm! Ejam, Edi!

Un Edis ar Kazi, paņēmuši sveci, auklu un katram gadījumam āmuru (lāpstu nez kāpēc Trīs Sivēntiņi izdiņģēja sev), devās ceļā.

Meitenes un Trīs Sivēntiņi pavadīja viņus līdz kāpnēm.

—        Tikai nestrebiet karstu putru! — nočukstēja Siļķe.

—    Nāciet drīz atpakaļ! — teica Margarita.

—         Ne asakas! — norūca Trīs Sivēntiņi, bet puikas viņu nesadzirdēja, jo bija jau augšā.

Klusu kā kaķis Edis zagās pa Snitcela madāmas māju. Viņam pa pēdām, elpu aizturējis, lavījās Kazis. Priekšnamā pie kāpnēm, kas veda augšup, Edis apstājās un, satraukti elpodams, pačukstēja Kazim pie pašas auss: — Vai dzirdi?

Kazis ieklausījās. Kaut kur no augšas skanēja tikko dzirdamas balsis.

—         Liekas, viņi ir otrajā stāvā. Aizmirsu tev pateikt: tur, bibliotēkā, ir seifs. Varbūt Sniceliene dārglietas glabā tur?

—    Ko mēs iesāksim?

—    Mēģināsim nokļūt bēniņos.

—        Ievēros. Tu teici, ka visas durvis šai mājā stiklotas.

—    Bet mums nav citas izejas.

Turēdami kurpes rokās, zēni kā ēnas izslīdēja otrā stāva kāpņu laukumiņā, kur, vēl joprojām neko nenojauzdams, resnais Bakhs, rotāts ar ozola vainagu, līksmoja ar savu iereibušo svītu.

—    Viņi ir kaut kur istabas galā.

—        Pieliecies. Mēģināsim nemanīti zagties gar margām.

—         Kā liekas, izdevās, — atvilkdams elpu, pēc brīža nočukstēja Kazis. — Tagad vissvarīgākais — tikt bēniņos.

Zēniem veicās: bēniņos viņi nokļuva bez sevišķām pūlēm.

—        Urā, mēs esam brīvībā! — Kazis nopriecājās — Aizkabināsim abordāžas kāšus pie jumta un — aiziet jūriņā!

—        Jā, bet vispirms es nositīšu Vienausi! — sacīja Edis, kas bija bāls kā audekls.

—        Tu neesi pie pilna prāta! Ar ko tad tu viņu nositīsi? Ar āmuru?!

—    Ar ko — tas nav galvenais! Galvenais ir, ka nositīšu!

—    Tu neesi normāls! — Kazis atkārtoja, bet šoreiz jau iztrūcināti: viņš bija sapratis, ka draugs pašreiz spējīgs uz visu.

—    Nemāžojies! — Redzēdams, ka Edis gatavojas aiziet, Kazis satrūkās. — Tūliņ mēs nokāpsim no jumta, paziņosim milicijai, un viņu saņems ciet.

—    Ej un ziņo, ja vēlies, — nosvērti sacīja Edis, — bet pa to laiku Vienausis aizies.

—    Bet tev nav tiesību nogalināt viņu bez tiesas sprieduma!

—    Iri Gan man, gan tēvocim Kārlim, gan tēvocim Arvīdam ir tādas tiesības! — drīzāk izkliedza nekā sacīja Edis.

Kazis noprata, ka pierunāšana nelīdzēs, un ķērās pie viltības.

;— Labi, — viņš teica, — mēs sadabūsim tēvoci Kārli un tēvoci Arvīdu, atvedīsim viņus šurp un sarīkosim Vienausim tiesu.

—    Un Vienausis sēdēs un gaidīs, kamēr visi sanāks. Turklāt tēvocis Arvīds ir akls.

—    Un kas tad ir? Vai tad aklais nevar būt par tiesnesi? Par tiesnesi un apsūdzētāju?

Te Kazis pieķēra sevi, ka atcerējies Lilles bendi no «Trim musketieriem» un milēdijas sodīšanu.

—    Nevajag aiztikt tēvoci Arvīdu! Viņam slima sirds, un vispār — ko viņš mums var līdzēt? Ja nu vienīgi varētu viņu pierunāt iedot man pistoli. Viņam atļāva ieroci paturēt sev — tas guļ rakstāmgaldā.

—        Manam tēvam ari ir pistole, — teica Kazis, priecādamies, ka Eda domas pavērsušās citā virzienā. Taču Kaža prieki bija pāragri.

—         Nē un vēlreiz nē! —• Edis pēkšņi sarosījās. — Mēs velti tērējam laiku. Vienausis — tā ir mana lieta, un nav ko vilkt garumā!

—        Tu nekur neiesi! — Kazis stingri sacīja, redzēdams, ka Edis gatavojas doties lejā.

—        Ar kādām tiesībām tu mani aizturi?! — Edis sašuta.

—    Ar Melngalvju vadoņa tiesībām!

—   Atradis īsto brīdi jokiem.

—    Es nejokoju.

—        Tad tu esi vienkārši muļķis! — Edis sacīja un paspēra soli uz Kaža pusi.

Edis gribēja tikai pastumt Kazi sānis, bet tas bija nepareizi sapratis viņa žestu un pagrūda Edi.

—        Tātad tu gribi kauties?! — Edis nočukstēja, kļūdams pavisam bāls, un sāka tik nikni mākties Kazim virsū, it kā tas nemaz nebūtu Kazis, bet gan Vienausis.

Paklupuši pār baļķi, puikas nokrita uz grīdas. Zem viņu augumu svara lūza krāmi, kas bija krājušies bēniņos desmitiem gadu. Gaisā zibēja dūres, un bija dzirdami sitienu dobjie būkšķi.

Bīdamies, ka viņus apakšā sadzirdēs, puikas kāvās klusēdami.

Kaža iemīļotā tropu ķivere mētājās blakus, un, ja tā nebūtu bijusi no korķa, tās liktenis būtu izlemts.

—        Tā jau es domāju! … — pēkšņi pārtraucis pretoties, klusu sacīja Edis. — Tu esi sasitis manas brilles, un tagad es ne ar ko neatšķiros no tēvoča Arvīda.

—         Liela muiža, brilles. Tu man gandrīz izdauzīji labo aci, un es nemaz negaužos.

—         Piedod, es tā negribēju, — samulsis sacīja Edis.

—    Negribēji! Domā, es gribēju?

—         Cik muļķīgi viss iznācis … — taustīdamies pa grīdu, atzinās Edis.

—         Protams, muļķīgi, — Kazis apstiprināja, izkratīdams no ķiveres gružus. Viņš uzmauca galvā ķiveri un arī sāka meklēt brilles.

—         Re, kur ir! Es nemaz tās neesmu sasilis! Tāds nieks, kājiņa nolūzusi. To mēs tūdaļ salabosim.

Kazis sagramstīja kabatā tievas stieplītes rituli, padarbojās ar brillēm un atdeva tās Edim. Edis uzlika brilles un pārsteigts lūkojās KazI: tam no pārsistās uzacs tecēja asinis, un izskats bija tik iespaidīgs, ka trakāku būtu grūti iedomāties.

—         Ko blenz! — berzēdams seju ar piedurkni, noburkšķēja Kazis.

—    Lūdzu piedošanu, — apmulsis teica Edis,

—    es viens esmu pie visa vainīgs! — un sniedza Kazim kabatas lakatiņu.

—         «Es, es»! Mūžīgi tu izlec ar savu «es», — spļaudams kabatas lakatā, sirdīgi iebilda Kazis.

—    Tagad runa nav par to. Mums pēc iespējas ātrāk jāatsvabina pārējie, citādi Trīs Sivēntiņi, nevarēdams mūs sagaidīt, vedīs savu armiju laukā un noteikti uzrausies uz Vienauša.

Acīmredzot fiziska iespaidošana bija radījusi kādu pārmaiņu Eda smadzenēs.

—    Jā, jā, — viņš sacīja, — mums pēc iespējas ātrāk jātiek no šejienes laukā.

—    Sen tā vajadzēja! — Kazis norūca un pieslēja kāpnes jumta lodziņam.

Pasākums bija bīstams: korsešu darbnīcas dakstiņu jumts bija ļoti stāvs, te viegli varēja zaudēt līdzsvaru. Tāpēc virve šeit lieti noderēja.

Viens otru atbalstīdami, puikas nonāca līdz kaimiņu mājas jumtam, kurš, kā bieži vien mēdz Vecrīgā būt, slējās cieši blakus Snicelienes mājai. Pa kaimiņmājas jumtu viņi nokļuva līdz jumta lodziņam, ielīda bēniņos un netraucēti noskrēja lejā. Tam bija vajadzīga aptuveni pusstunda. Kad viņi vēra vaļā lūku, tiem līdzās, itin kā vēlēdamās palīdzēt, grozījās Klamza.

Tiekoties ar Trim Sivēntiņiem, Klamzas priekiem nebija gala, bet, kad Trīs Sivēntiņi bija aplaizīts no galvas līdz kājām, suns uzstājīgi un neatlaidīgi sāka vilkt viņu sev līdz.

—    Uz kurieni, Klamza? — Trīs Sivēntiņi brīnījās, cenzdamies nomierināt suni. Klamza neļāvās pierunāties un turpināja raustīt Trīs Sivēntiņus aiz bikšu staras.

Siļķe gar Klamzu nelikās zinis, viņa kladzināja apkārt Kazim.

—    Kas tev vainas? Kas tev to nodarīja? — meitene nemitīgi atkārtoja, cenzdamās ar siekalām pielīmēt Kaža pārsistajai uzacij gabaliņu papīra.

—    Sīkums! — Kazis nošņaukāja uztūkušo degunu, pabīdīja Siļķi sānis, sakārtoja ķiveri galvā un teica: — Tad nu tā. Meitenes lai iet mājās un pacenšas turēt mēli aiz zobiem. Eduards ies pie tēvoča Arvīda, bet tu, Aloizij, iesi kopā ar mani pie tēvoča Kārļa. Vai jautājumi būs?

Jautājumu nebija.

—        Es skrienu, — teica Ēdis un aizjoza. Aizgāja ari Siļķe ar Margaritu, bet Kazis un Aloizijs steidzās uz Leijerkastnieka māju. Un visu ceļu viņiem pa priekšu skrēja Klamza.

20.  nodaļa. KĀPĒC DĒZIJA RAUDĀJA

Bija jau vēls vakars, kad Kazis un Trīs Sivēntiņi pieklauvēja pie Leijerkastnieka durvīm. Dzīvoklī atskanēja tāda kā čaboņa, un bērni dzirdēja, ka durvīm kāds tuvojas.

—        Šķiet, ka ir mājās, — teica Kazis un, negaidot parasto «Kas tur ir?», iesaucas: — Tic esam mēs, Kārļonkul, taisiet vaļā!

Bērniem par izbrīnu, durvis neatvērās. Kāds cieši atspiedās pret tām, un atskanēja savādas skaņas: kaut kas vidējs starp smiekliem un raudām. Un tūlīt pat, no sākuma klusītēm, bet pēc tam gluži nebalsī sāka gaudot Klamza.

—    Kuš, Klamza, klusāk! Dēzij, vai tā esi tu?

Nu, protams, tā bija Dēzija. Kurš gan cits, ja

nc Dēzija, spētu izdvest tādas skaņas un dauzīt durvis.

—        Dēzij, nāc pie prāta! — uzsauca Kazis un norūpējies uzlūkoja Aioiziju.

—    Kur tad galu galā ir tēvocis Kārlis?

Dēzija pa to laiku bija pavisam satrakojusies,

un durvis no viņas belzieniem dunēja kā afrikāņu tamtams. Tas viss kopā ar Klamzas gaudošanu radīja tādu traci, ka no saviem dzīvokļiem sāka lūkoties kaimiņi.

—        Iesim paskatīties pa logu. — Trīs Sivēntiņi paraustīja Kazi aiz piedurknes. Ka likās, Klamza to vien gaidīja. Suns palēcās un metās pie loga. Logā jau visā augumā stāvēja Dēzija. Viņa izskatījās izspūrusi un dīvaina, acis tai asaroja. Galvā viņai bija cilindrs. Dēzija to nepārtraukti cilāja, klanījās un žēli stiepa krunkaino rociņu, lūdzot kaut ko ēdamu.

—        Ar Leijerkastnieku kaut kas noticis — viņš nevarēja aiziet, nepabarojis Dēziju, — Trīs Sivēntiņi nez kāpēc pēkšņi sāka čukstēt.

—    Tā rādās

Kazis atbīdīja ķiveri pakausī un apdomājās. Logs bija ciet, un tas visu sarežģīja.

—        Tad nu, Aloizij, es tevi pieturēšu, bet tu ieskaties iekšā …

Dēzija, redzēdama, ka Trīs Sivēntiņi ķepurojas augšup, no prieka pameta gaisā cilindru un aiz sajūsmas sāka dauzīt sev pa gurniem.

—         Kas tur ir? — Kazis nepacietīgi vaicāja. Varēja redzēt, ka balstīt Trīs Sivēntiņus nebija viegla lieta.

—    Logs, kā rādās, ir tikai pievērts.

—    Tad ver vaļā.

—    Ko tad es, tavuprāt, daru?

Atvēris logu, Trīs Sivēntiņi ar Kaža palīdzību stenēdams uzrāpās uz palodzes.

—         Būda gan tev ir kā cīkstonim, — aizelsies teica Kazis.

—        Ko, ko? — Aloizijs, kas jau gatavojās ielēkt istabā, apstājās uz palodzes.

—    Lec, lec! Tavs pakaļgals ir smags kā svins!

—        Nav tava daļa! — Trīs Sivēntiņi atcirta un pazuda istabā.

Pa to laiku Kazis jau bija uzrāpies uz palodzes.

—    Kur tu esi pazudis?! — pabīdījis sānis Dēziju, kas kļāvās viņam klāt, Kazis ievaicājās, saspringti vērdamies pustumsā.

Te aiz gultas gala atskanēja savādas skaņas: it kā sabojātā krānā burbuļotu ūdens. Sīs skaņas nāca no Trim Sivēntiņiem.

—    Kas tev atkal lēcies? — Kazis sašuta, gribēja vēl kaut ko piebilst, bet pēkšņi aprāvās: viņš pamanīja, ka uz grīdas, aiz gultas rēgojas divas nekustīgas kājas.

Kazis arī agrāk bija redzējis šādas nedabiskā pozā sastingušas kājas ar augšup uzrautām bikšu starām un kailām potītēm. Kazis tās labi atcerējās — fašistu nobendēto cilvēku kājas viņa ciematā. Taču tad bija karš, bet tagad, miera laikā, tas likās ļauns sapnis, kur atkal un atkal no jauna griežas tā pati šausmīgā filma. Tādi sapņi Kazi mocīja bieži, un tad viņš modās vienos sviedros. Bet tagad viņš nesapņoja, un to skaidrāk par skaidru apliecināja Dēzija, kas sāpīgi parāva apstulbušo zēnu aiz auss.

Divos lēcienos Kazis atradās blakus Aloizijam un piespieda ausi pie Leijerkastnieka krūtīm.

—   Es jau … klausījos… — tik vien spēja izgrūst Trīs Sivēntiņi. — Viņš ir miris.

—    Viņš nav miris, — Kazis sacīja, pievērsis bālo seju Trim Sivēntiņiem. — Vai tad tu neredzi asinis? Viņu nogalinājuši.

Pēkšņi Kazis neizturēja. Viņš, kas bez nevienas asaras bija apglabājis māti un māsu, negaidot sāka raustīties elsās.

—   Vienausainā skolopendra! Fašistu rāpulis! — dūres sažņaudzis, caur asarām gārdza Kazis.

—   Viņam vēl nepietika ar tiem, kurus kara laikā novedis kapā, — viņam ievajadzējās vēl tēvoci Kārli.. . Veltīgi es aizturēju Edi — viņam bija taisnība, simttūkstoš reižu taisnība … bet es izlabošu savu kļūdu, es Vienausi nobeigšu, nositīšu kā sunil

Trīs Sivēntiņi nepaspēja atjēgties, kad Kazis virtuvē bija pagrābis cirvi, paslēpis zem jakas, uzlēcis uz palodzes un nozudis pagalmā.

—    Pagaidil — iesaucās Trīs Sivēntiņi, bet no Kaža vairs nebija ne vēsts.

Trīs Sivēntiņi apsēdās uz palodzes, nokāra kājas lejup un gribēja jau nolēkt pagalmā, kad viņu sagrāba aiz apkakles kāda roka. Sarāvies no bailēm, Trīs Sivēntiņi pašķielēja sānis; uz palodzes stāvēja Dēzija. Ar vienu roku viņa turēja Trīs Sivēntiņus aiz apkakles, bet ar otru sniedzās viņam azotē.

Dēzija bija saodusi ēdamo.

—    Vecā, labā Dēzij … piedod … es pavisam piemirsu… — Trīs Sivēntiņi apjuka un izvilka no azotes sviestmaizes atliekas.

Dēzija, sagrābusi maizi, sāka kārīgi ēst. Pēc tam aprāvās un, žēlabaini smilkstēdama, aizkliboja pie tēvoča Kārļa. Asaras aizžņaudza Trim Sivēntiņiem rīkli, bet viņš saprata, ka raudāšanai nav īstais laiks, jo no viņa atkarīga drauga dzīvība. Tāpēc viņš piegrūda ciet logu, nolēca sētā un, cik ātri vien kājas nes, metās pie Eda. Viņam pa pēdām, ne soli neatkāpdamās un palikdama vienaldzīga pret atkritumu urnām, kokiem, afišu stabiem un citām jaukām lietām, kurām mierīgi paiet garām nevar neviens sevi cienošs suns, lēkšoja viņam uzticīgā Klarnza.

Kad Trīs Sivēntiņi un Klamza iedrāzās Eda dzīvoklī, tur kauja risinājās pilnā sparā.

—    Nē, nē un vēlreiz nēl — uztraukti sacīja tēvocis Arvīds un pie pēdējā «nē» tā uzsita ar delnu pa galdu, ka galda lampas zaļais kupols žēli nodžinkstēja.

Varbūt pēc satrauktās elpas, bet varbūt pēc tā nemiera, ko atnesa sev līdzi Trīs Sivēntiņi, Edis un tēvocis Arvīds saprata, ka noticis kaut kas negaidīts.

—    Iziesim ārā! — Edis pamirkšķināja Aloizijam.

—    Vienu mirklīti, Eduard! — Tēvoča balss mazlietiņ atmaiga. — Zinu, ka tu no manis daudz ko slēp. Bet šobrīd es tevi ļoti lūdzu: beidz spēlēt paslēpes. Jo sevišķi pēc visa tā, ko man pastāstīja Kārlis un ntile pasacīji tu pats.

—    Jaunais cilvēk, — viņš griezās pie Trim Sivēntiņiem, — kas noticis?

Izspūrušais, nosvīdušais un satriektais Trīs Sivēntiņi jautājoši palūkojās uz Edi.

—    Runā! — Edis pamāja.

—    Leijerkastnieks nogalināts! — vienā elpas vilcienā izgrūda Trīs Sivēntiņi. — Bet Kazja laikam jau ir pie Vicnauša.

—    Kārlis nogalināts? — piespiedis roku pie sirds, nočukstēja tēvocis Arvīds un tikko dzirdami piebilda: — Tas viss tāpēc, ka es nepiedodami vilcinājos!

—    Paliec pie tēvoča! Ja vajadzēs ātro palīdzību, zvani uz nulle trīs. Es skrienu … — uzmetis Trim Sivēntiņiem iznīcinošu skatienu, iečukstēja viņam ausī Edis. Un pēc tam, lūkodamies, kā tēvocis Arvīds taustīdamies, ar nedrošu roku griež tālruna riļ^u, it kā starp citu piebilda: — Tātad tu esi nolēmis nedot man pistoli.

Turpinādams griezt tālruņa ripu, tēvocis apstiprināja, ka pistoli nedos.

—    Es iešu tev līdzil — Trīs Sivēntiņi, zinādams, ka lūdzas veltīgi, sauca pakaļ aizejošajam Edim.

—    Eduard, tu nekur neiesi! — aizklājis roku priekšā klausulei, uzsauca tēvocis Arvīds un izdzirda kā aizcirtās ārdurvis.

Edis ļoti izbrīnījās, kad, ieskrējis vīna etiķešu noliktavā, lai caur turieni iekļūtu korsešu darbnīcā, ieraudzīja Kazi sēžam pie kvēpenītes un kaut ko rakstām. Arēji viņš bija pilnīgi mierīgs.

—    Ko tu raksti?

—    Zīmīti tev.

—    Bet Vienausis?

—    Izkūpējis. Pievācis Šnicelieni un noziedējis. Tā steidzies, ka pat seifu atstājis vaļā. Laikam Snicelienes grabažas tur glabājušās … Vai tu jau zini par tēvoci Kārli?

Edis drūmi pamāja.

—    Kur ir Trīs Sivēntiņi?

—    Pie tēvoča Arvīda. Tēvocim slikti ar sirdi… Izrādās, ka pēc sarunas ar tevi tēvocis Kārlis devies pie mums. Iedams gar vīna etiķešu noliktavu, viņš saskrējies ar Vienausi. Tēvocis Kārlis bijis tā pārsteigts, ka apstājies. Kamēr viņš stāvējis un domājis, ko iesākt, Vienausis nozudis aiz stūra. Tēvocis Kārlis meties viņam pakaļ, bet šis paspējis pazust. Tēvocis Kārlis atskrēja pie mums. Apsprieduši iespēju, ka Vienausis varētu parādīties pilsētā, abi nonākuši pie secinājuma, ka tas ir maz ticams un ka tēvocis Kārlis kļūdījies. Tēvocis Arvīds iedevis tēvocim Kārlim baldriāna pilienus,

nomierinājis kā mācēdams un pavadijis uz ihājām. Bet pēc tam es pastāstīju tēvocim par Vienausi. Un palūdzu iedot man pistoli. Viņš saka mani rat, ka bāžu degunu pieaugušo darīšanās, bet te iegāzās Trīs Sivēntiņi. Tēvocis Arvīds, tikko izdzirdējis par tēvoci Kārli, kļuva bāls kā kaļķis, tvēra pie sirds un teica, ka tā noticis tāpēc, ka viņš par ilgu vilcinājies. Kad gāju prom, viņš zvanīja uz miliciju.

—    Bet pistole?

—    Ko — pistole?

—    Vai pistoli viņš tev iedeva?

—    Lika pagaidīt!

—    Vai tad nevarēji nospert?

Edis tā palūkojās Kazī, ka tas aprāvās.

—        Paklausies, kamēr mēs te runājam pa tukšo, Vienausis izspruks.

—        Kā — izspruks? Tu taču teici, ka viņš jau aizgājis?!

—         Aizgāja gan, bet atstāja vizītkarti. Trīs Sivēntiņi taču dzirdēja, ka viņš pierunājis pārvest dārglietas pie krustmātes Bertas. Vai ne tā?

—    Tā gan.

—        Bet krustmāte Berta dzīvo kopā ar Janu. Pareizi?

—    Pareizi.

—         Bet Vienausis teicās no Janas neatkāpties. Jā?

—    Nuja!

—        Tad iznāk, ka Vienausis jāmeklē pie Janas. Loģiski?

—    Loģiski.

—    Tad nu es izdomāju tā: tu ej pie tēvoča —

viņu atstāt vienu ir bīstami, bet es pamēģināšu iekļūt Janas mājā.

Edis nobalēja, šādu bezkaunību dzirdot.

—    Tu … tu … — viņš izgrūda, aiz uztraukuma stostīdamies, — tu … — un aizelsās pavisam. — Es tev jau teicu, ka Vienausis ir mana darīšana. Un ne vārda vairāk, citādi kreisā acs tev būs tāda pati kā laba!

21.   nodaļa. PAR VIRVJU KĀPŅU NODERĪBU

Bija mierīgs augusta vakars. Vel tikai krēsloja, bet virs Pārdaugavas klusajiem dārziem jau karajas milzīgs mēness. Parasti Kazim patika šādu mēnesi aplūkot binoklī. Viņš to ļoti uzmanīgi pētīja un pēc tam mēģināja citiem bērniem iestāstīt, ka skaidri redzējis vulkānu krāterus.

Bet pašlaik Kazim nebija prātā ne Lietus jūra, ne arī Skaidrības jūra, visas viņa domas koncentrējās ap Vienausi. Brīdi pa brīdim viņš pārsvieda no viena pleca uz otru nez kāpēc līdzi paķertu virvi un tik tikko turējās blakus Edim, kurš spēra milzīgus soļus un visu laiku klusēja.

Pārlēkuši pār sētu, viņi nokļuva dārzā. Pie tam Edis lēcienu nebija lāgā aprēķinājis, viņš paklupa un uzgrūdās ābclei. Un no ābeles sāka birt desmitiem ābolu. Milzīgi, dūres lielumā, tie gāzās pār Kazi un Edi tik negaidīti, ka puikas nepaspēja pat apjēgt notiekošo. Viņi stāvēja, galvas plecos ierāvuši, neuzdrīkstēdamies pakustēties, un gaidīja, kad beigsies šis trakais ābolu lietus.

Citā reizē Kazis noteikti kristu kārdinājumā un iebāztu azotē pārīti ābolu — ja ne sev, tad Dēzijai. Bet šobrīd gan viņš, gan Edis bija pret āboliem pilnīgi vienaldzīgi: viņu uzmanību saistīja māja.

Mājā divi logi bija gaiši — viens pirmajā, otrs otrajā stāvā. Pareizāk sakot, pirmā stāva logam priekšā bija slēģi, bet cauri spraugām tajos varēja redzēt, ka iekšā deg gaisma. Olrā stāva logs bija vaļā, un, sēdot ceriņu krūmos, Kazis ar Edi redzēja, ka loga aizkars vējā tikko manāmi plīvo.

—    Agrāk tā bija Janas istaba, — Edis čukstēja.

Kazis pagrūda savu ķiveri uz acīm. Tam vajadzēja nozīmēt, ka viņš saspringti domā.

—    Tūlīt pārbaudīsim, — zēns drūmi teica, iebāza roku bikšu bezdibenīgajā kabatā un izvilka «kaķeni» no alumīnija stieples.

Neliels akmentiņš, ko Kazis veikli raidīja logā, atsitās pret aizkaru un to nedaudz sašūpoja.

Edim šķita, ka viņš dzirdējis klusu skaņu, akmentiņam nokrītot uz grīdas. Zēni sastinga, bet istabā vai nu neviena nebija, vai arī akmentiņam neviens nepiegrieza vērību.

—    Pamēģini vēl! — Edis pasniedza Kazim oli. Aizkars vēlreiz sašūpojās, un šoreiz zēni skaidri saklausīja, kā olis atsitās pret grīdu.

Logā parādījās meitene. Viņa izliecās pāri palodzei un nez kāpēc skatījās nevis lejup, bet uz jumta malu. Laikam domāja, ka akmentiņš nokritis no ūdens notekcaurules.

—    Tā ir Jana, — Edis nočukstēja.

—    Ko stāvi kā zemē iemiets? — Kazis nošņāca un iegrūda sāpīgu dunku viņam sānos.

«Kaut tikai viņa neaizietu no loga, kaut tikai neaizvilktu aizkaru!» domāja Kazis, vērodams, kā Edis laužas cauri ceriņu biezoknim.

Spīdēja mēness, un pie loga stāvošā meitene nevarēja nepamanīt Eduardu, kas bija iznācis no krūmiem.

Iestājās klusuma brīdis: meitene negāja prom no loga, bet arī nekādi neizrādīja, ka Eduardu pazinusi.

«Kāpēc viņa klusē?» Kazis satraukti doinaja. «Varbūt viņa istabā nav viena? Tad būtu kaut kā likusi manīt. Laikam viņa Edi gluži vienkārši nepazīst!»

Kazim šķita, ka klusēšana ilgst veselu mūžību.

—        Labvakar, Jana! — Eduards beidzot sacija aiz uztraukuma lūstošā balsī. — Tas esmu es… Eduards … Eduards Ansons.

Kazis redzēja, ka meitene noliecas uz priekšu.

Viņa gribēja kaut ko teikt, bet pārdomāja un, likusi saprast, ka Edim jācieš klusu, nozuda istabā.

Tā arī nesapratis šīs pantomīmas nozīmi, Kazis izrausās no krūmiem un tuvojās draugam.

—        Vai tu kaut ko saprati? — viņš vaicāja, skatīdamies te logā, te uz Edi.

—    Viņa lika klusēt. Baidās, ka sadzirdēs.

—    Tad jau viņš ir šeit…

Atbildes vietā Edis nenoteikti paraustīja plecus.

Meiteni, kas atkal bija pienākusi pie loga, Kaza parādīšanās, kā likās, nebūt nepārsteidza. Viņa nosvieda Edim pie kājām zīmīti — trīsstūrītī salocītu skolas burtnīcas lapu. Edis to atlocīja un, atcerējies, ka sērkociņi ir Kazim kabatā, palūdza parādīt gaismu.

Kazis uzrāva sērkociņu. Edis pārlaida zīmītei acis un iegrima domās.

—    Kas tur ir? — Kazis nepacietīgi ievaicājās.

—     Nevar tikt laukā no mājas, viņu ieslēguši, — Edis čukstus atbildēja. — Lūdz, lai atnesam kāpnes, bet tā, lai mūs nepieķer …

—    Kas tad viņu ieslēdza?

—    Zinu tikpat daudz, cik tu …

—    Un kur ir tās kāpnes?

—    Nudien, nezinu!

—     Paklausies, kā tev liekas, kāpēc es staipu šitos striķus?

—     Tu piemirsi, ka Janai nav nekāda sakara ar pirāta Flinta bandu un viņa neprot rāpties pa virvi.

—      Viņai nav nekur jārāpjas, viņa tikai nobrauks pa to lejā, tas viss. Un bez tam, ja gribi zināt, es viņas vietā sen būtu nolēcis, negaidītu nekādas kāpnes. Tas taču tikai otrais stāvs, un jālec nevis uz asfalta, bet uz zemes.

Kamēr draugi stīvējās, meitene stāvēja pie loga un gaidīja, ko viņi iesāks.

—     Tūdaļ es jums parādīšu, kā tās lietas jādara! — teica Kazis un, parakņājies savā kabatā, izvilka diegu kamolu, kuru uzsvieda Janai, kas to veikli saķēra.

—     Pasaki viņai, lai atritina kamolu un galu nolaiž mums.

Bet sacīt neko nevajadzēja, jo, ieraudzījusi virvi, Jana visu saprata un sāka steigšus atritināt kamolu. Pēc tam viņa uzvilka augšā virvi un nozuda istabā. Pēc kāda laika Jana no jauna parādījās logā un jau gribēja laisties lejā, kad Kazis ar mājienu viņu apturēja.

—     Esmu vieglāks, pārbaudīšu, — viņš sacīja Edim, ar mērkaķa veiklību uzrāpās augšā un apsēdās uz palodzes līdzās Janai. Pēc tam iekāpa istabā un nicīgi pavīpsnāja.

—    Vai tad šitā sien mezglus! Mezglus vajag siet tā, kā sien jūrnieki.

Atraisījis virvi, Kazis gandrīz jau savilka jūrnieka mezglu, bet šai brīdī aiz durvīm atskanēja soļi.

—    Viņš… — nobālējusi pačukstēja Jana un pārsvieda virvi pāri palodzei.

Atslēgas caurumā noskrapslēja atslēga, un Jana ar Kazi saprata, ka nolaisties viņi nepaspēs.

—    Labi ātri stājies aiz šī aizslietņa un ciet klusu, — Jana iečukstēja Kazim ausī un, lai noslēptu virvi, aši aizvilka aizkaru.

Pagāja mazs brītiņš, durvis atvērās, un Kazis, ko slēpa aizslietnis, izdzirda Vienauša balsi.

—    Es gaidu tavu atbildi, — Vienausis teica.

22.  nodaļa. ATMAKSA

Stāvēdams viņpus aizslietņa, Kazis sasprindzināja dzirdi. Aizslietnis bija veclaicīgs, smags, ar riekstkokā grieztiem rotājumiem. Smalkajam, griezumiem rotātajam rāmim bija uzstiepts maigs Ķīnas zīds gaiši zaļā krāsā ar baltiem graciozu ūdensrožu kausiem; tas kādreiz droši vien bijis smalks, bet tagad šķita pa pusei satrupējis.

Kazim par šo skaistumu bija nospļauties: galvenais, ka širmī bija liels daudzums caurumu un viņš no sava slēpņa varēja labi redzēt Vienausi un Janu.

—    Es vēl vienmēr gaidu kā paipuisītis sava likteņa lēmumu. Tikai tu un dievs tas kungs zina,

cik ilgi tas jau velkas. Bet visam pienāk gals. Mana pacietība ir beigusies.

Vērdamies viņa piesarkušajā fizionomijā un drudžaini spīdošajās acīs, Kazis nodomāja, ka Vienausis ir krietni iedzēris.

—    Man šķiet, es tev pietiekoši skaidri jau toreiz pateicu, ka tev nav ko gaidīt, — Jana nosvērti atbildēja. — Es tevi nekad neesmu mīlējusi, bet tagad, pēc visa, kas bijis, es tevi vispār neuzskatu par cilvēku. Tu esi mūdzis un izdzimtenis.

Jana iesāka mierīgi, bet teikuma beigās viņas balsī ieskanējās sasprindzinājums.

—         Jo ļaunāk tevi — Vienausis neķītri iesmējās.

—    Tevi mīl izdzimtenis, un tu tiksi vai nu viņam, vai nevienam, liec to aiz savas daiļās auss!

—    Nelieti! Tu gribi mani iebiedēt! Bet tev nekas neiznāks! — stipri nobālusi, sacīja Jana.

—    To mēs vēl redzēsim! — Vienausis sadrūma. — Vēl es vēršos pie tava saprāta. Es tagad esmu bagāts, Jana. Un nav no svara, kā šis zelts pie manis nonācis. Nauda un jo sevišķi zelts, kā zināms, nesmird. Jā, jā! Nepārtrauc mani, tavs viedoklis šajās lietās man sen zināms. Tu vēl esi meitene, Jana, meitene un romantiķe. Varbūt tieši tāpēc es tevi mīlu. Paklausi man, es esmu vecāks un labāk pazīstu dzīvi un cilvēkus. Kādas izredzes t tev ir šeit? Klabināt rakstāmmašīnu un saņemt niecīgus grašus? Bet Zviedrijā tev būs viss, ko n var vēlēties, — villa, auto, jahta. Saproti taču E beidzot, spītniece, ka man sen viss norunāts. Saki tikai «jā», un pēc dažām dienām mēs jau būsim 1' tur. Neliels risks, protams, pastāv, bet lieta ir droša — cilvēks, kas mūs pārvedīs, darījis to ne vienu reizi vien.

—    Ej projām, laidies un, jo ātrāk, jo labāk, tāpēc ka tajā pašā brīdī, kad tu no šejienes iziesi, es piezvanīšu milicijai! Biju pārliecināta, ka tu sen esi nosprādzis, ka zeme neturēs tādu riebekli kā tu! Nelietīgais slepkava! Skaties, tev uz rokām skolotāja Ansona asinis!

Vienausis nobālēja un truli aplūkoja savas rokas.

Kaislības bija sasniegušas augstāko pakāpi, un Kazis juta, ka viss drīz atrisināsies. Viņš paspēja ievērot, ka stūrī pie krāsns piesliets resns dzelzs stienis, kas savā laikā droši vien kalpojis par kruķi. Kazis pastiepa roku un, cenzdamies nekādi neatklāt savu klātbūtni, klusītēm paņēma stieni.

Vienauša mirklīgais apmulsums bija pārgājis, un viņš, kaut ko nesaprotamu norēcis, devās virsū Janai.

Jana atkāpās pie loga. Vienausis lēnām tuvojās Janai, it kā viņa kājas būtu pielijušas ar svinu.

«Tūdaļ šis viņu piebeigs,» nodomāja Kazis un trijos lēcienos atradās aiz Vienauša muguras. Viņš no visa spēka iezvēla Vienausirn ar dzelzs gabalu.

Taču Kazis nokļūdījās, un blieziens ķēra tikai plecu. Vienausis ievaidējās, ātri pagriezās, un, pirms Kazis paspēja pacelt roku otram sitienam, viņš jau bija notriekts no kājām. Krītot viņš dzirdēja, kā sabrūk aizslietnis, kā vēl kaut kas nogāžas, pēc tam iestājās klusums.

—    Tu viņu nositi! — Jana iekliedzās, sperdama soli Vienauša virzienā.

—        Atjēgsies, — Vienausis norūca, berzēdams sasisto plecu, — kaut gan derētu viņu piežmiegt: šis kucēns visu laiku man maisās pa kājām.

—         Nelietis! Briesmonis! Netīrais kustonis! — Jana tuvojās Vienausim, sažņaugusi rokā krāsns kruķi.

—        Neizved mani no pacietības, met zemē to dzelzi! — Vienausis saviebās.

—    Ko vēl ne!

Tagad viņi bija mainītās lomās: Vienausis atkāpās līdz logam, Jana ar sitamo rokā mācās viņam virsū.

—        Pēdējo reizi tevi lūdzu: nepārbaudi manu pacietību.

—    Slepkava! Izdzimtenis! Es tevi nositīšu!

—        Trīcu no bailēm kareivīgās Atēnas priekšā! — Vienausis paspēra soli sānis un izvairījās no dzelzs stieņa.

Galu galā Vienausim šī spēlīte apnika. Viņš izrāva Janai no rokām stieni. Taču tajā brīdī viņam uzklupa virsū Edis, kas bija nedzirdami uzrāpies pa virvi.

Vismazāk Vienausis gaidīj.a uzbrukumu no mugurpuses. Viņš sagrīļojās un kopā ar Edi nogāzās uz parketa. Vienausim no kabatas izvēlās pistole.

Apstulbusī Jana lūkojās te uz pistoli, te uz cīkstoņiem.

Cīņa bija nevienlīdzīga: Edim nokrita brilles, un Jana dzirdēja, kā tās nokrakstēja Vienausim zem kājām.

—        Ak tu kodīsi, čūskulēn?! — ierēcās Vienausis un sāka dauzīt Eduarda galvu pret parketu.

—        Tūlīt izbeidz! — noklikšķinājusi pistoles aizslēgu, iesaucās atžilbusī Jana.

Aizslēga klikšķis lika atjēgties ari Vienausim. Viņš atstājās no Eda, piecēlās un brīnīdamies skatījās uz Janu, kas stāvēja ar pistoli rokā.

—        Met prom šaujamo, šitā rotaļlieta nav domāta meitenēm! — viņš galu galā izgrūda un pasniedzās pēc pistoles.

—         Nekusties! — kāpdamās atpakaļ, klusu sacīja Jana. — Vēl viens solis — un tu saņemsi to, ko sen esi pelnījis!

Vienausis apstājās.

—        Tu pārāk bargi mani tiesā, — viņš sacīja.

—   Bija karš, ja es nenogalinātu, tad pats tiktu nogalināts.

—        Tu neģēlīgi melo! Skolotājs Ansons tev ticēja! Bet tu viņu nodevi gestapo. Tu esi nodevējs. Nelietis!

—        Tas vēl jāpierāda! Un, ja arī kaut kas līdzīgs būtu bijis, tas sen nogrimis aizmirstībā. Karš pataisa cilvēku par zvēru, bet cilvēks tur nav vainīgs! Bet tagad, Jana, ir miera laiks, cilvēkus vajag dzemdēt, nevis nogalināt…

—        Netici viņam, Jana, viņš melo! — iekliedzās Kazis, kas bija atguvies. — Netici viņam, viņš nupat nogalināja tēvoci Kārli!

Pistole nodrebēja Janai rokā. Vienausis, zaudējis savaldīšanos, metās virsū Kazim.

—    Sauj, ko tu gaidi?!

Eda balsī bija tik daudz rūgtuma un sāpju, ka asinis sakāpa Janai galvā. Viņa piegāja Vienausim klāt un izšāva viņam taisni virsū.

Vienausis lēni sabruka.

Aiz loga nokauca bremzes — tur piebrauca milicijas mašīna.

23. nodaļa. ATVADAS NO VASARAS

Kazis izstiepās zem segas un aizvēra acis. Kājas no pārguruma smeldza un bija smagas ka bluķi. Visu dienu viņš bija skraidījis pa grāmatnīcām, pērkot mācību grāmatas.

Ar vasaru vienmēr ir tā. No sākuma šķiet, ka lai nebūs gala, ka simt brīvdienu — tā ir vesela mūžība. Un te kādu dienu, ejot gar pīlādzi, ieraugi, ka tas jau pavisam sārts, ka tanī sēž simtiem strazdu un trokšņaini sasaucas, apspriezdami tuvo pārlidojumu. Bet, ja pīlādzis nosarcis un putni lasās baros, tad ir pienācis rudens.

Un velti koku zaļās lapas cenšas pārliecināt, ka vēl aizvien valda vasara, — paies divas trīs nedēļas, un tās nodzeltēs. Un karstā saule velti mēģina iegalvot, ka ir tāda pati kā jūlijā: dienas taču sarāvušās manāmi īsākas un agri sāk krēslot. Paies vēl kāds laiciņš, un atnāks lieti.

Bet šodien vēl ir vasara. Un siltais vējš vēl gluži vasarīgi rotaļājas ar aizkariem. Un flokši zem loga vēl zied un brīnumaini smaržo.

Kazis ievilka nāsīs gaisu un pasmaidīja. Viņš samanīja vēl kādu smaržu: blakus uz krēsla gulēja jaunas mācību grāmatas un oda pēc tipogrāfijas krāsas. Ļoti drīz, pēc mēneša vai diviem, tās kļūs biezākas un nobružāsies. Uz tām parādīsies nejauši traipi, lielu ģeogrāfisku atklājumu dati, locījumu galotnes, salu un upju nosaukumi. Un tādas izpluinītas, gluži kā Klamzas aste, tās liksies tuvākas un mīļākas nekā šobrīd, kad tās nelietotas šeit guļ un smaržo tā, kā var smaržot tikai jaunas grāmatas.

«Aizveriet grāmatas un nolieciet uz sola!»

Kazis pasmaidīja. Skolotāji taču arī kādreiz bijuši skolēni. Vai tiešām viņi neatceras, ka jebkurā solā ir spraugas un vēl desmitiem kārdinošu, vilinošu, aicinošu caurumu, kuri lūgtin lūdz, lai tos izpētītu.

Portfelis ar metāla stūrīšiem arī ne visai ilgi saglabāsies tik lepns. Pašlaik tas pat portfelim nelīdzinās! Ko tādā iebāzīsi? Kādu desmitu plānu burtnīciņu un pusduci jaunu grāmatu. Bet, raug, kad ar to uzspēlēs futbolu ģērbtuvē, paslidināsies lejup no Bastejkalna, izspēlēs vēl kādus numurus, tas uzreiz atmaigs, taps par mīlīgu resnīti. Tajā kopā ar burtnīcām un grāmatām savietosies arī kedas, hanteles, espanders, brokastis, zemūdenes modelis un varbūt vēl arī dzīva jūrascūciņa vai pat sirdīgi pukstošs ezis.

Kazis apgriezās uz otriem sāniem. Pirmo reizi mūžā viņš nevarēja aizmigt — pēdējo dienu notikumi nelaida viņu vaļā.

Tovakar tieši no Kāpu ielas Edi aizveda uz slimnīcu, viņam izrādījās smadzeņu satricinājums. Nākamnedēļ ārsti solīja laist mājās, taču visu septembri viņš būs atbrīvots no nodarbībām skolā. Par to pagalmā tika runāts ne mazāk kā par Leijerkastnieka nāvi un par Vienausi, kura ievainojums, jāpiebilst, nebija dzīvībai bīstams. Nopratināšanā viņš nodeva Zigfrīdu — zvejnieku, kuram vajadzēja pārvest Vienausi uz «viņu pusi» un kuram, kā sacīja Snitcela madāma, «zelts aptumšojis prātu». Spriežot pēc tā, ka aresta brīdī Zigfrīdam konfiscēja krietnu daudzumu «cēlā metāla», viņš šajā nozarē nebūt nebija iesācējs.

Snitcela madāmas «grabažas» arī figurēja lietā, taču, tikko izmeklēšana beigsies, tās solīja atdot īpašniecei. Visdīvainakais bija tas, ka tovakar ne Jana, ne miliči mājā nekādi nevarēja atrast Sni•celieni un viņas māsu. Viņas uzgāja suns: par dumpošanos un nepaklausību Vienausis bija tās ieslēdzis tumšā kambarī dārznieka namiņā.

Kazis saņēmās un piespieda sevi par to nedomāt.

«Domā par pulksteni ar diviem nēģeriem, kas sit ik stundu pa zvanu, par atslēgām, kuru tev sarodas arvien vairāk un vairāk, par laipno, veco krāmu tirgotāju Efraimu. Vajadzētu viņu iepazīstināt ar pārējiem bērniem. Ne jau ar visiem, protams. Piemēram, iepazīstināt Efraimu ar Riču būtu tukšs numurs — viņa, kā vienmēr, pārgudri izrunāsies un klīrēsies.

Trīs Sivēntiņi — pavisam nojucis uz dzīvu radību: veselām dienām ar Dēziju un Klamzu dirn te zvērudārzā, te zooveikalā un vēl dabas muzejā. Dēzijas un Klamzas viņam vēl par maz, sadomājis pilnīgai laimei nopirkt sev vēl murkšķi un pa sestdienām un svētdienām nozūd Siena tirgū, kur kolhoznieki pārdod kviecošus sivēnus, bet tālbraucēji jūrnieki — papagaijus.

Siļķi gan varētu aizvest pie Efraima. Bet vislabāk — Edi. Edis tūdaļ visu saprastu un novērtētu …»

Kazis pasmaidīja.

«Dīvaini, ka Edis līdz šim laikam nepazīst Efraimu, viņi patiks viens otram, patiks kā likts!»

Tā bija Kaža pēdējā doma.

Viņš bez sapņiem nogulēja līdz pašam rītam.

Saulainais rīts iebruka pie viņa kopā ar tramvaju zvaniem, autotauru kaucieniem un putnu dziesmām. Kazi gaidīja vēl viena augusta diena.

Varētu uzmaukt galvā daudz piedzīvojušo tropu ķiveri, paņēmi binokli, paķert līdzi Trīs Sivēntiņus un Siļķi, uzkāpt bēniņos un novērot ar binokli, kā jumiķi labo jumtu, kā kaķi laiskojas saulītē, kā skursteņslauķi tīra dūmvadus.

Vēl varētu aizšaut uz drupām. Vai aiziet uz dambi izpeldēties. Vai gluži vienkārši pasēdēt uz saulē sasilušās malkas grēdas un pavērot, kā nažu trinējs asina nažus un šķēres uz dzirksteļojošās tecīlas.

Viņam vēl piederēja garu garā diena. Bet pēc tam vasara beigsies. Beigsies tikpat negaidīti, kā sākusies. Tāpēc ka parīt — uz skolu, tāpēc ka parīt ir pirmais septembris.

t

1.   nodala. Karaliene Margo, Velsas princis un nažu trinējs 3

2.   nodala. Vecais leijerkastnieks………………………………………. 10

3.   nodaļa. Svētā Maurīcija melnā roka …. 25

4.   nodala. Sens amats — laupīšana…………………………………….. 27

5.   nodaļa. Savrupmāja Kāpu ielā……………………………………… 32

6.   nodaļa. Vīna etiķešu noliktava jeb Melngalvju

brālība 43

7.   nodaļa. Pazemes gūstekņi…………………………………………… 50

8.   nodaļa. Svešinieka slēptuve …… 57

9.   nodaļa. Negaidīta tikšanās………………………………………….. 60

10.   nodaļa. Eduards un Kazimirs……………………………………………… 66

11.   nodaļa. Korsetes, svētais Juris un dzejoļi albumā 73

12.   nodaļa. Pazudušās dārglietas……………………………………………… 83

13.   nodaļa. Trīs Sivēntiņi pilda Melngalvju vadoņa

pavēli 86

14 .nodaļa. Pār Snitcela madāmu savelkas mākoņi . 93

15.   nodaļa. Leijerkastnieka stāsts………………………………………….. 100

16.   nodaļa. Lamatās……………………………………………………………. 127

17.   nodaļa. Aizmirstie kungi un dāmas . . . . 144

18.   nodaļa. Ko var dzirdēt, ja paslēpjas kamīnā . . 148

19.   nodaļa. Kautiņš bēniņos…………………………………………………… 155

20.   nodaļa. Kāpēc Dēzija raudāja…………………………………………… 164

21.   nodaļa. Par virvju kāpņu noderību . . . . 171

22.   nodaļa. Atmaksa……………………………………………………………. 175

23.   nodaļa. Atvadas no vasaras……………………………………………… 180

Лидия Жданова. РЕБЯТА С УЛИЦЫ ЧЕРНОГОЛОВЫХ Рига «Лнесма» 1981. На латышском языке Перевод Д. Дрейки-Матулс. Художница Е. Антимонова

ИБ 3174

Vidējā skolas vecuma bērniem Lidija Zdanova. MELNGALVJU IELAS BĒRNI

Redaktors A. Melnalksnis. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore M. Romanovska. Korektore M. Tirzīte. Nodota salikšanai 19.01.81. Parakstīta iespiešanai 27.03.81. Formāts 70X100/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7.42 uzsk. iespiedi.; 7.G6 uzsk. kr. n. 7,50 izdevn. 1. Metiens 35 000 cks. Pasūt. № 75. Cena 25 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Лг ? 171 /30937/В-645. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081, Rīgā, Balasta dambī 3.

[1] vai jūs runājat vāciski? (vācu vai.)

[2] «soda», «ingvers», «pipari», «sāls». (vācu vai).

Content

Ždanova Lidija Melngalvju ielas bērni

1. nodaļa. KARALIENE MARGO, VELSAS PRINCIS UN NAŽU TRINĒJS

2. nodaļa. VECAIS LEIJERKASTNIEKS

3. nodaļa. SVĒTĀ MAURĪCIJA MELNĀ ROKA

4. nodaļa. SENS AMATS LAUPĪŠANA

5. nodaļa. SAVRUPMĀJA KAPU IELĀ

6.  nodaļa. VĪNA ETIĶEŠU NOLIKTAVA JEB MELNGALVJU BRĀLĪBA

7. nodaļa. PAZEMES GŪSTEKŅI

8. nodaļa. SVEŠINIEKA SLĒPTUVE

9. nodaļa. NEGAIDĪTA TIKŠANĀS

10.nodaļa. EDUARDS UN KAZIMIRS

11.  nodaļa. KORSETES, SVĒTAIS JURIS UN DZEJOĻI ALBUMA

12. nodaļa. PAZUDUŠAS DĀRGLIETĀS

13.  nodaļa. TRIS SIVĒNTIŅI PILDA MELNGALVJU VADOŅA PAVĒLI

14. nodaļa. PAR ŠNITCEĻA MADAMU SAVELKAS MĀKOŅI

15. nodaļa. LEJERKASTNIEKA STĀSTS

16.  nodaļa. LAMATAS

17. nodaļa. AIZMIRSTIE KUNGI UN DAMAS

18.  nodaļa. KO VAR DZIRDĒT, JA PASLĒPJAS KAMĪNĀ

19.  nodaļa. KAUTIŅŠ BĒNIŅOS

20.  nodaļa. KĀPĒC DĒZIJA RAUDĀJA

22.  nodaļa. ATMAKSA

23. nodaļa. ATVADAS NO VASARAS