Sterlinga Dorotija

Mērija Džeina

Dorotija Sterlinge

Mērija Džeina

.

.

7-6-3

1968—73

JAUNIE PADOMJU DRAUGI!

Amerikāņu rakstniece Dorotija Sterlinga uzrakstījusi grāmatu «Mērija Džeina», kurā pastāstīts par nēģeru meiteni, kas iestājusies skolā, kur agrāk mācījušies tikai baltie. Viņai jānoklausās pūļa draudi un apvainojumi, jāpacieš savu vienaudžu apsmiekls un nicinājums. Meitene drosmīgi stājas grūtībām pretī un uzvar.

Tas ir stāsts par nēģeru tautas sapņiem un cerībām, pārbaudījumiem un grūtībām, ar ko tai jāsastopas, izcīnot līdztiesību un brīvību. Mūsu dienās Amerikas Savienotās Valstis aptvērusi tautas kustība, ko ne bez pamata dēvē par revolūciju. Tajā piedalās miljoni nēģeru un demokrātiski noskaņoto balto, kuri nelokāmā apņēmībā cīnās par to, lai tiktu likvidēta apkaunojošā sistēma, kas nolaupījusi cilvēka tiesības iedzīvotājiem ar tumšu ādas krāsu. Sīs kustības priekšgalā soļo jaunatne. Ne cietumi, ne fiziska izrēķināšanās nespēj to apturēt.

Mērijas Džeinas tēlā iemiesots to bērnu cīņas gars, par kuriem laikraksts «New York Times» 1963. gadā rakstīja: «Kad grupa nēģeru skolnieču, ģērbušās rūpīgi iestīvinātās kleitiņās, iznāca

no baznīcas un ieraudzīja kaujas gafavībā apbruņotus policistus, pūlī atskanēja bērna balstiņa: «Pasteidzies, Lusila, neatpaliec. Ja atpaliksi, cietumā nenokļūsi kopā ar mūsu grupu ...»»

Nav tāda spēka, kas varētu noslāpēt šo cīņas garu.

Padomju skolēni, kas aug zemē, kur valda visu tautību brīvība un vienlīdzība, izlasījuši šo grāmatu, labāk izpratīs, kas ir neuzticēšanās un naids starp cilvēkiem, kam ir dažāda tautība vai atšķirīga ādas krāsa; viņi vēl dziļāk cienīs to, ko sasnieguši viņu tēvi un vectēvi, ko viņiem devis sociālisms.

Ieteicu jaunajiem padomju lasītājiem izlasīt šo grāmatu!

Henrijs Vinstons (No krievu izdevuma)

1. nodaļa. FERMA

Mērija Džeina pavadīja pēdējo nedēļu fermā. Dārzos jau ziedēja iumši sarkanas asferes. Un vasarai atvadu dziesmu sisināja sienāži. Māmiņa bija atrakstījusi, ka ceturtdien atbrauks Mērijai Džeinai pakaļ.

Kad Mērija Džeina vēl bija pavisam maza meitenīte, tik maza, ka nezināja, ne kas ir Austrumi un Rietumi, ne arī to, ka Zeme griežas ap savu asi, viņa domāja, ka saule lec viņpus ceļa, kas iet gar vectēva fermu, un noriet priežu mežos, kas klāj kalnu nogāzes tālumā. Hairidžā, kur viņa dzīvoja gada lielāko daļu, saule, likās, nekad ne lēca, ne arī rietēja. Saulainās dienās tā vienmēr atradās virs namiem, bet, kad bija laiks vakariņot, tā pazuda. Te nekad neredzēja, kā saule kustas. Toties fermā varēja vērot sauli visu cauru dienu.

Kad Mērija Džeina vēl bija maza, visa ģimene vasarā dzīvoja vectētiņa fermā. Tagad Lu Elena bija medicīnas māsa slimnīcā Ziemeļos^1 un mājās pārradās tikai Ziemsvētkos, un

Džeimss bija aizbraucis studēt, lai kļūtu par advokātu, tāpat kā tētis. Mērija Džeina nu jau bija liela, tik liela, ka zināja par Zemes griešanos un pavadīja vasaru viena vectētiņa fermā.

Vectētiņa ferma nebija tāda kā citas fermas. Visi apkārtējie fermeri audzēja tabaku, bet vectētiņš audzēja tikai to, kas viņam patika, — dārzeņus pašu vajadzībām, kukurūzu — cāļiem un ziedus — priekam.

Ja truši apskrubināja kāpostu galviņas, viņš tikai raustīja plecus un sacīja: «Viņi ar pilnām tiesībām drīkst ēst kāpostus. Paskat, cik tie draiskulīgi lēkā pa zāli.»

Ja salaidās zilie sīļi, sarkankrūtīši un vārnas un noēda cāļiem izlikto barību, viņš nobēra vēl vairāk kukurūzas un nodziedāja dziesmu, ko bija iemācījies, vēl zēns būdams. Viņi abi — Mērija Džeina un vectētiņš mēdza vērot, kā putni ēd, un dziedāt, gan nepareizā meldijā, tomēr droši un skaļi:

Hei, teic sārtais putns, kas uz žoga sēž:

Reiz bija man draudziņš, kam galvā vējš.

Viņš aizlaidās projām — kā vējš skrien un bēg ... No tā laika galva man sarkana deg.

Hei, melnajai vārnai sauc vanadzēns mazs:

Ja tu neesi melna, man nav skaidrs kaut kas!

Kopš pasaule pastāv — tā bijis arvien, —

Pēc graudiem tu zaglīgi piedarbā lien.

Hei, melnais strazds vārnai melnajai sūdz:

Kam baltie mūs nemīl? Kam neieredz mūs?

Kopš pasaule pastāv, mums amats ir tāds,

Ka strazdi sev barībai graudus vāc.

Hei, vanadzēnam melnā vārna sauc:

Skaidrs, kādēļ tu runā tik skaļi un daudz;

Cik ilgi bez soda tev vistas čiept ļaus?

Nāks saimnieks, un garām viņš neaizšaus ...'

' Seif un tālāk atdzejojumus veikusi O. Lisovska.

Vectētiņš pat nešāva vistu vanagus.

— Neko lielu tie cāļiem nevar kaitēt, un tas nav nekas salīdzinājumā ar labumu, ko tie dara, mielodamies visu cauru gadu ar siseņiem un pelēm, kuras tava māmiņa tā centās izķert, — viņš paskaidroja.

Mērijas Džeinas māte, uzaugusi pilsētā, šausminājās vien, dzirdot vectētiņu pieminam peles.

— Labāk tās izķert nekā spēlēties ar tām, Duglasa tētiņ, — viņa attrauca. — Ļaudis runā — tu ziemā atverot durvis un aicinot iekšā visas lauku peles: «Nāciet un sildieties.» Stāsta — tu pat nezāles dārzā audzējot.

Vectētiņš tikai nogrudzināja savus klusos smiekliņus. Viņš nepievērsa uzmanību māmiņas zobgalībām. Un taisnība arī bija, ko viņa stāstīja par nezālēm. Blakus īstajām dārza puķēm — rozēm un kāršu rozēm, ko ikviens audzē, — viņš stādīja pienenes, debeszilos cigoriņus un baltos lopbarības burkānus.

Nezāļu audzēšana nemaz nebija tāda aušība, kā varētu likties. Jau labi sen, kad vectētiņš vēl lasīja lekcijas štata zemkopības koledžā, viņš atklāja, ka no pienenēm var iegūt kaučuku un no dažu savvaļas augu sēklām — eļļu. Arī tagad viņš, lai gan bija jau aizgājis pensijā un vairs koledžā nemācīja, joprojām veica izmēģinājumus ar augiem, lai izaudzētu tos vērtīgākus, košākus un garšīgākus.

Visu vasaru, kamēr vectētiņš strādāja savā puķu dārzā, Mērija Džeina noņēmās ar viņa lopiņiem. No rīta viņa izlaida govi Sofiju no kūts un aizdzina uz ganībām un vakaros kārtīgi pārdzina atkal mājās. Viņa to būtu arī izslaukusi, vienīgi pirksti vēl nebija tik spēcīgi. Toties meitene prata pabarot cāļus un cūkas, un neveiklo, garkājaino teliņu, kas Sofijai bija atskrējis pavasarī, un prata vēl apkopt Ruksīti.

Vasaras sākumā Ruksītis bija pats sīkākais no visiem sivēniem un dzīvoja nāves bailēs, ka bezrūpīgā māte viņu samīs vai arī rijīgie brāļi un māsas nomērdēs badā. Mērija Džeina bija

izņēmusi sivēnu no aizgalda un barojusi ar pienu no pudelītes, kā zīdaini, un ar saknēm no paša bļodiņas. Tagad izlutinātais Ruksītis, gluds un apaļš, tecēja Mērijai Džeinai visur līdz.

Pēc vakariņām Mērija Džeina un vectētiņš sēdēja virtuves lievenī un vēroja, kā tālie, zaļie kalni, krēslai iestājoties, pamazām kļūst zili, pēc tam nogrimst tumsā. Arī Ruksītis parasti pievienojās viņiem. Viņš cēla priekškājas uz pakāpieniem un rukšķēdams un tusnīdams rāpās augšā. Viņš neapjūsmoja saulrietu, bet, iegrūdis šņukuru Mērijas Džeinas kombinezona kabatā, meklēja tur kaut ko ēdamu. Mērija Džeina tad pakasīja viņam galvu tieši starp ausīm, bet vectētiņš dziedāja «Mērijai bij' sivēntiņš». Vectētiņš skandēja:

Viņš kādu dienu saņēmās Un nāca līdzi skolā.

Kā bērni smējās, priecājās,

Kad sivēns līda solā!

Te Mērija Džeina iespurdzās. Viņa smējās ilgi, kamēr Ruksītis sāka vēkšķēt, un vectētiņš, pārtraucis dziedāšanu, izkratīja pīpi pret lieveņa margām.

— Nav ko smieties par manu dziedāšanu, — vectētiņš apvainojās. — Arī par tavējo nav ko smieties.

— Es jau nesmejos par dziedāšanu, — Mērija Džeina atkal iespurdzās. — Man, redzi, ienāca prātā Vilsona vidusskola. Tās priekšā simtiem pakāpienu, man šķiet, marmora ...

— Kaļķakmens, — vectētiņš izlaboja.

— Simtiem pakāpienu, un es pa tiem kāpšu augšā, un Ruksītis man sekos ... — Šoreiz Mērija Džeina smējās tik ilgi, līdz asaras saskrēja acīs.

Vectētiņš sūca pīpi un gaidīja, kamēr mazmeita nomierināsies.

— Es gribēju tev jautāt par Vilsona skolu. Kāpēc tu esi nolēmusi iet šai skolā, nevis Duglasa skolā, kur mācījās Lu Elena un Džeimss?

Mēriju Džeinu šis jautājums pārsteidza. Vectētiņš taču ļoti labi zināja, ka Vudrova Vilsona vidusskola ir vislabākā ja ne štatā, tad vismaz Hairidžā.

— Pagājušo pavasari pirms skolas beigšanas inspektors runāja svinīgajā aktā. Viņš stāstīja, ka, sākot ar septembri, krāsainajiem būs tiesības vidusskolās mācīties kopā ar baltajiem. Tie, kam būs labas atzīmes, varēs turpināt mācības Vilsona skolā. Māmiņa un tētis gan vēl šaubījās, toties man tūlīt bija skaidrs, ka es stāšos tikai Vilsona skolā — un cauri.

— Hm, — vectētiņš pašūpoja galvu. — Bet tu nepateici, kāpēc.

— Tieši tāpēc, ka tā ir labāka par Duglasa skolu. Tur māca tikai franču valodu, turpretim Vilsona skolā māca gan franču, gan latīņu. Duglasa skolā māca parastos priekšmetus, ko es jau pa lielākajai daļai zinu. Bet Vilsona skolā māca arī fiziku, ķīmiju un bioloģiju. Ja es nemācīšos Vilsona skolā, kā tad es varēšu kļūt par biologu?

Vectētiņš izņēma no mutes pīpi un sāka pētīt tās galviņu.

— Daži cilvēki, — vectētiņš sacīja, — uzskata mani par biologu, lai gan es nekad neesmu mācījies Vilsona vidusskolā.

— Ko nu, vectētiņ! — Mērija Džeina kļuva neiecietīga. — Daudz kas ir mainījies kopš tavām bērnu dienām. Zinu jau, kā tu mācījies ābeci, kas bija piesieta pie arkla rokturiem. Un kā tu gāji pie svešiem cilvēkiem mazgāt traukus, berzt grīdas un vārīt ēdienu, lai nopelnītu skolai naudu. Mūsdienās tā vairs nav. Tagad katrs var mācīties, vienīgi dažas skolas ir labākas. Man ir tāda sajūta, ka jāstājas Vilsona vidusskolā. Turklāt ... — Viņa sastomījās, meklēdama īstos vārdus. — Turklāt gribu pārliecināties, vai es varēšu turēt viņiem līdzi.

— Un tu domā, ka varēsi?

Mērijas Džeinas bizes salēcās uz pleciem, kad viņa pamāja ar galvu.

— Viegli jau nebūs.

— Iespējams, ka nebūs, — vectētiņš piekrita. — Vai kāds no taviem draugiem arī tur pāries?

— Ir kādi trīs vai četri vecāki skolēni, kas pāriet no Duglasa skolas uz šo vidusskolu, bet uz jaunāko klasi pārejam vienīgi mēs ar Fredu Džeksonu. Fredu es pazīstu jau sen, bet neuzskatu viņu par savu draugu, jo viņš taču ir zēns.

— Skaidrs. — Vectētiņš atkal pamāja.

Mērija Džeina prātoja, vai tikai vectētiņam viss ir skaidrs. Patiesībā viņš uzstādīja tos pašus jautājumus, ko māmiņa un tētis. «Iespējams, ka tu jutīsies vientu|a,» māmiņa bija teikusi. «Jūs abi ar Fredu vieni paši tai milzīgajā skolā.»

— Ak, šie pieaugušie! — Mērija Džeina iesaucās, it kā viņa mājās strīdētos ar māmiņu. — Viņi domā, ka mēs ejam skolā, lai satiktos ar draugiem. Ja es gribētu ar kādu tikties, es vispār neietu skolā. Es iešu Vilsona vidusskolā tādēļ, ka vēlos iegūt izglītību.

Skaļi izteikti, šie vārdi likās svarīgi un pārdroši. Kamēr viņa gaidīja, ko vectētiņš atbildēs, saule pazuda aiz kalniem, ietīdama tālās virsotnes liegi sārtā vizmā. Pēkšņi lievenī kļuva vēss un tumšs, un Mērija Džeina nodrebinājās.

— Šovakar jūtams īsts rudens, — vectētiņš ierunājās pieceldamies un izstaipīdamies. — Aizteci nolikt gulēt Ruksīti, es tikmēr iekuršu uguni.

Ruksītim nebija nekādas vēlēšanās iet gulēt. Viņš aiztipināja Mērijai Džeinai līdz uz kūti, bet tad atteicās iet tālāk. Meitenei vajadzēja spēcīgi pagrūst sivēnu no mugurpuses, lai tas ietu aizgaldā. Kad Mērija Džeina aiztaisīja durvis, sivēns sāka tik žēli kviekt, ka viņai nekas cits neatlika kā uzkavēties vēl kūtī, pakasīt tam galvu un nomierināt viņu.

Iedama uz māju, viņa galvu vien nogrozīja. Skaidrs, ka Ruk-sītis bija izlutināts. Ko gan tas iesāks, kad viņa aizbrauks?

2. nodaļa. STĀSTS PAR SARKANO ANNU

Kad Mērija Džeina ienāca virtuvē, pavardā jau sprēgāja uguns un vectētiņš sēdēja šūpuļkrēslā, blakus novietojis grozu ar kukurūzu. Viņa nometās turpat pavarda tuvumā un pasniedzās pēc kukurūzas vālītes.

Viņi abi lobīja kukurūzas vālītes un klausījās, kā sīc mitrā malka pavardā un tikšķ pulkstenis. Kaut kur iečirkstējās circenis, un Mērijai Džeinai bija tik silti un labi, ka nemaz negribējās vairs runāt par Vilsona vidusskolu.

Kad vectētiņš paliecās krēslā uz priekšu, it kā grasītos runāt, viņa pasteidzās pirmā:

— Pastāsti man kaut ko. Par Sarkano Annu.

— Par viņu es tieši domāju, — vectētiņš atzinās. — Bet tu taču zini šo stāstu tikpat labi kā divreiz divi ir četri.

— Nu pastāsti, — Mērija Džeina neatlaidās. — Sarkanā Anna bija verdzenīte ...

— Sarkanā Anna bija verdzenīte, — vectētiņš atkārtoja. — Viņa vēl bija pavisam maza knīpa, kad saimniece atņēma viņu mātei un pielika pie darba Lielajā mājā^2. Lai auklē zīdaini, slauka grīdu un spodrina sudrablietas ...

— Un tīra kartupeļus. Tu taču aizmirsi pateikt, kāpēc viņu iesauca par Sarkano Annu, — meitene atgādināja.

— Viņu nosauca par Sarkano Annu skaistās, sarkani brūnās ādas krāsas dēļ. Jo viņas tētis bija indiānis.

Mērija Džeina pameta skatienu uz vectētiņu, mēģinādama iztēloties Sarkano Annu. Viņai āda droši vien bija tādā pašā aprikozu krāsā kā vectētiņam, vienīgi mati bija melni — melnas

bizes, turpretim vectētiņam mati reti un sirmi. Un, protams, viņai nebija arī krunku.

— Indiānis no irokēzu cilts, — viņa piemetināja. — Indiāņu virsaitis.

— Man liekas — tādos nostāstos visi indiāņi ir bijuši virsaiši, — vectētiņš iešmējās. — Lai nu kā, bet, kad Sarkanā Anna izauga tik liela kā tu, viņa bija no darba pārgurusi un ļoti noilgojusies pēc māmiņas un jautrības. Tādēļ viņa nolēma bēgt. Bet kur lai iet? Sarkanā Anna bija dzirdējusi par kādu tālu zemi, sauktu Ziemeļi, kur vergi dzīvojot brīvībā, bet viņa nezināja pašu galveno — kā tur nokļūt. Toties viņa labi zināja, ka ceļi tiek dienu un nakti apsargāti, lai neviena mazā verdzene neiedrošinātos bēgt.

— Tad kādu dienu, slaukot putekļus no grāmatām viesistabā, viņa nolēma mācīties lasīt un rakstīt, — Mērija Džeina pateica priekšā.

Vectētiņš pamāja ar galvu.

— Sarkanajai Annai šķita, ka baltie cilvēki — tie gan zina visu un tādēļ var uzkundzēties vergiem. Viņa iztēlojās, ka, slepus ieguvusi zināšanas, kļūs noteicēja pati pār sevi. Katru pēcpusdienu, kad saimnieku dēls gatavoja mācības, meitene neatlaidīgi lūdza, lai pamāca arī viņu. Protams, viņš neapjēdza, ko dara, bet meitene, būdama vecāka un strādādama jau no mazotnes, bija daudz apķērīgāka. Sarkanā Anna mēdza iejautāties: «Es gan nesaprotu, kas tas par vārdu,» — bet saimnieku dēls, kā jau zēns, tūlīt padižojās, sacīdams: «māja», «suns» vai kas nu tur bija. Naktīs, kad visi gulēja, viņa mācījās lasīt no zēna grāmatām. Pagāja labs laiks, tomēr beidzot Sarkanā Anna iemācījās lasīt. Viņa neapmierinājās ar to, kas bija ābecē. Viņa iemācījās lasīt visu — gan grāmatas, gan laikrakstus, gan vēstules, kas pienāca Lielajā mājā.

— Viņa kļuva pārāk gudra, — Mērija Džeina noteica.

— Viņa pat izlielījās mājas ļaudīm, un to kāds pastāstīja saimniecei. Tā kļuva neganta. Neko sliktāku vergs nevarēja izdarīt kā iemācīties lasīt. Tas bija pret likumu. Sarkanā Anna kā vien mācēdama visu noliedza, tomēr saimniece nezināja, ko darīt — ticēt vai ne. Viņa šur tur izlika zīmītes, lai pieķertu Sarkano Annu. Saimniece, piemēram, uzrakstīja: «Pieliekamajā atrodas cepumi,» — bet Sarkanā Anna tobrīd bija bezgala izsalkusi, pie tam nekad nebija ēdusi saldumus. Saimniece rakstīja arī apmelojumus par savas verdzenes māti un ciliem vergiem. Bet Sarkanā Anna ne ar ko neizrādīja, ka būtu zīmītes lasījusi.

Lai cik bieži Mērija Džeina klausījās šo stāstu, viņa vienmēr satraucās, kad vectētiņš bija ticis līdz šai vietai.

— Un tad kādu dienu Sarkanā Anna izlasīja vēstuli, ko saimniecei rakstīja svešs cilvēks, kurš grasījās atbraukt pēc viņas. Viņš gribēja meiteni nopirkt un paņemt līdz uz čarlstonu. Tukšu skatienu, neizteiksmīgu seju Sarkanā Anna tajā dienā pildīja savus pienākumus. Tomēr nepārtraukti viņas galvā šaudījās dažādas domas.

Naktī, kad visi bija aizmiguši, viņa paņēma papīra lapu no saimnieces galda un uzrakstīja sev caurlaidi, ko uzrādīt patruļām uz ceļa. Saimnieces vārdu viņa parakstīja sevišķi rūpīgi. Paņēmusi līdz tikai dažus plāceņus un karti no saimnieku dēla ģeogrāfijas grāmatas, viņa devās prom — tieši uz Ņujorku. Bet uz šejieni — uz Dienvidiem atgriezās vienīgi pēc pilsoņu kara.

Mērija Džeina nogaidīja, kamēr vectētiņš piebāza pīpi.

— Tu neizstāstīji līdz galam. Tu aizmirsi piebilst: «Sarkanā Anna bija mana māte.» Kad biju vēl pavisam maziņa un tu tiki līdz šai vietai, man parasti uzmetās zosāda. — Viņa iesmējās.

— Sarkanā Anna bija mana māte un tava vecvecmāmiņa, — vectētiņš atgādināja. — Liekas, izglītībai vienmēr ir bijusi nozīme mūsu ģimenē.

«Nu viņš atsāks runas par skolu,» Mērija Džeina domāja. Viņa mēģināja mainīt sarunas tematu.

— Sarkanā Anna nu gan ir rīkojusies drosmīgi. Es gribēju

sacīt — aiziedama prom tikai ar papīriem rokā, kad visa pasaule bija nostājusies pret viņu.

Vectētiņš izpūta dūmu gredzenu, kas pletās ik brīdi jo lielāks, līdz pie griestiem izjuka.

— Cilvēki dara to, kas viņiem jādara. Iespējams, ka arī tev vajadzēs šajās dienās parādīt drošsirdību.

Mērija Džeina sarauca pieri un pievēra acis. Viņa klusēdama noraudzījās vectētiņā caur savām garajām skropstām. Lai viņš parunā vien, viņa nolēma, gan jau tad būs labi.

— Skaidrs nu ir viens, bērniņ, ka Vudrova Vilsona vidusskolā atradīsies ļaudis, kuriem nepatiks tava jaukā, kanēļbrūnā ādas krāsa. Varbūt viņi pat izturēsies zemiski pret tevi.

Hi, melnais strazds vārnai melnajai sūdz:

Kam baltie mūs nemīl? Kam neieredz mūs? —

Mērija Džeina iedziedājās, pārvērzdama vectētiņa vārdus par joku.

Vectētiņam gan tas nešķita smieklīgi. Viņš šovakar bija nopietns.

— Naids ir no vienas puses, — viņš aizrādīja, — un neziņa — no otras. Viņi ir radījuši sev priekšstatu par nēģeri, mūs nemaz nepazīdami.

— Nu tad viņi iepazīs. — Mērija Džeina paraustīja plecus, it kā tas viņai būtu vienalga. — Es tad būšu tur kā svešzemju sūtnis.

— Dažreiz tāds svešzemju sūtnis jūtas stipri vientuļš, — vectētiņš brīdināja. — Skolā ir bērni. Viņi iepazīsies ar tevi un tu ar viņiem. Var gadīties, ka viena otra pazīšanās tevi sāpinās.

— Ai vectētiņ! — Mērija Džeina izslējās, ka bizes vien salēcās, un balsī bija jaušamas dusmas. — Laiki mainījušies, kopš dzīvojusi Sarkanā Anna. Kad biju vēl maza, es rotaļājos ar baltajām meitenēm no kaimiņu mājām. Viņas man vienmēr uzsauca: «Sveika!» — un es viņām tāpat. Es nemaz neuztraucos par skolu. — Viņa uzsita ar kukurūzas vālīti pa pavardu. — Es nemaz neuztraucos, — viņa atkārtoja.

— Laiki mainījušies, — vectētiņš piekrita, — un tev ir tiesības iestāties Vilsona skolā. Taču uz mirkli atcerēsimies Sarkano Annu. Ne jau visa pasaule bija nostājusies pret viņu. Atradās ļaudis, kas palīdzēja viņai nokļūt līdz Ņujorkai un palīdzēja arī vēlāk, — fermu saimnieces, misionāri un vienkāršā tauta. Protams, viņai vajadzēja uzmanīties, izvēloties cilvēkus, un nemaz nebija tik viegli atrast uzticamus ļaudis.

Mērija Džeina atbalstījās pret vectētiņa šūpuļkrēslu, gaidīdama, ko viņš vēl teiks.

— Varbūt kādreiz tev būs tāda sajūta, kad liksies, it kā visa pasaule nostājusies pret tevi, — viņš turpināja. — Tā ir drausmīga sajūta. Esmu to piedzīvojis un zinu. Un, ja tu ļausies šai sajūtai, tad ir beigas. Bet tā vairs nebūs, kā bija Sarkanās Annas laikā. To gan iegaumē.

Un, strauji piecēlies, vectētiņš sāka meklēt ledusskapī saldējumu, kas bija palicis no pusdienām.

— Pietiks runāt. — Viņš pasmaidīja.

Mērija Džeina skaļi nopūtās.

— Neļaušu nu gan sevi nobeigt, — viņa solījās. Tad, uzlēkusi kājās, piesteidzās pie bufetes, lai izņemtu šķīvjus un karotes.

3. nodaļa PĀRSTEIGUMS

Mērijai Džeinai un vectētiņam vairs neiznāca parunāt par Vilsona skolu. Arī pēdējā vakarā pirms aizbraukšanas viņi nerunāja, jo Mērija Džeina noņēmās, saiņodama drēbes, bet vectētiņš

pārbaudīja mazmeitas kaklu, ausis un nagus, lai viss būtu pilnīgi tīrs, kad atbrauks māmiņa.

Diena pagāja mazgājoties, kravājoties un atkal mazgājoties, tā ka palika tikai īss brīdis, ko pasēdēt kopā pie pavarda. īss brīdis, kad jāatceras viss, kas vasarā atgadījies, jādod norādījumi par Ruksīti un vēl jāpajokojas.

Vectētiņš iedziedājās:

Re, kur mazais circenītis Sausu dzelkšņu biezoknī!

Un Mērija Džeina pievienojās:

Ar masalām cūciņa saslima,

Un pavasarī tā nomira.

Abi sāka smieties, jo ne viens, ne otrs neprata noturēt meldiju, bet viņiem par to bija maza bēda.

— Nebūs vairs nekāda zvilnēšana zem riekstkoka, — vectētiņš ķircināja.

— Nebūs vairs jātīra cāļu sprosts. Viens otrs darbiņš tev pašam būs jāveic, — Mērija Džeina attrauca. Viņai nepavisam nepatika tīrīt cāļu sprostu.

Nebūs vairs vectētiņa ... nebūs vairs Ruksīša ... nebūs vairs Sofijas ... līdz pat nākamajai vasarai. Tomēr no rīta, kad viņi vēl vāca nost brokastu traukus un ieradās māmiņa, Mērija Džeina nemaz nebija noskumusi. Jaunajā katūna kleitā māmiņa izskatījās tik uzposusies, jauna un piemīlīga, un Mērija Džeina bija priecīga, ka iesaiņojusi savu kombinezonu. Cik labi, ka pārmaiņas pēc varēs valkāt kleitas, skatīties veikalu skatlogos Galvenajā ielā un darīt to, ko dara bērni pilsētā. Fermā bija jauki, un tikpat jauki būs arī mājās.

Kamēr vectētiņš novietoja mašīnas aizmugurē tomātus, olas,

puķes un dažādus dārzeņus un māmiņa ieskatījās skapī, vai nav kas aizmirsies, Mērija Džeina aizmuka uz kūti. Ruksīša sagrieztā astīte luncinājās tāpat kā sunim, kad viņa atvadoties sivēnu nomutēja, vispirms gan pārliecinājusies, vai māmiņa neredz. Māmiņa daudz ko saprata, taču diez vai atzina par pareizu skūpstīties ar cūkām. Noslaucījusi miklo vaigu, kur bija pieskāries Ruksīša šņukurs, Mērija Džeina aizskrēja pie mašīnas.

— Atraksti man, bērniņ, kad būsi iedzīvojusies, — vectētiņš lūdza un noskūpstīja tieši to pašu vietu, ko Ruksītis. Viņa apskāva vectētiņu, ostīdama ziedu, kas viņam bija iesprausts zilā, izbalējušā krekla pogcaurumā, pēc tam jau pa mašīnas logu māja atvadu sveicienu, līdz mašīna nogriezās uz krustcelēm. Kad vectētiņš vairs nebija redzams, viņa atlaidās sēdeklī, domādama par Hairidžu.

Māmiņa kā no pilnības raga bēra visvisādus jaunumus. Lu Elena rakstījusi, ka pētot kādu interesantu saslimšanas gadījumu. Džeimss cerot drīzumā nedēļas nogali pavadīt mājās. Tētis bijis aizņemts ar ...

— Nu, tad jau redzēsi. Tevi gaida pārsteigums.

Lai kā Mērija Džeina lūdzās, māmiņa par to nebilda ne vārda.

— Tev patiks, — māmiņa atrunājās, — kaut gan tuvākajās pāris dienās no tā tev būs maz prieka.

Kas gan īsti «tas» varētu būt? Mērija Džeina bija tik dziļi iegrimusi domās, ka labi neieklausījās, kas, pēc mātes domām, kārtojams turpmākajās dienās.

— Ārsts .. . zobārsts ... frizieris...

— Frizieris? Kam tad tas vajadzīgs? — Mērija Džeina izslējās, kad māmiņa to pateica. Vaļā atlaisti, viņas mati sniedzās līdz lāpstiņām, un viņa ļoti vēlējās, kaut tie izaugtu līdz viduklim. Kā pasakā tai princesei, kura nolaida matus, lai ķēniņa dēls varētu pa tiem uzrāpties pilī, kur viņa bija ieslodzīta.

— Tu jau esi par lielu bizītēm, — māmiņa paskaidroja. — Esmu novērojusi, kā meitenes tagad sakārto matus. Viņas

galvenokārt valkā īsi apgrieztus matus vai arī uzsien «zirgasti». Man liekas — apgriez matus mazliet arī priekšpusē, tad tie būs uzbužināti uz pieres un ...

— Bet māmiņ, — Mērija Džeina iebilda. Viņa atgādināja, ka Gvenai un Pegijai, un Laurai, un visām labākajām draudzenēm ir bizes. — Un man ir visgarākās bizes.

Viņa gan nestāstīja mātei par princesi pasakā, tāpēc ka māmiņai tas liktos muļķīgi, tomēr strīdējās vēl labi ilgi. Un māmiņa arī strīdējās pretī, aizrādīdama, ka īsus matus no rītiem daudz vieglāk sasukāt.

— Tu tagad iesi vidusskolā, — viņa teica, — un meitenes tur pievērsīs uzmanību tavam izskatam.

Vienu mirkli Mērijai Džeinai iešāvās prātā pavaicāt, kāpēc, mācoties Duglasa skolā, var audzēt bizes, bet Vilsona skolā — ne. Bet tas varētu izraisīt nevēlamas runas. Bez tam māmiņa taču zināja par modēm daudz vairāk nekā viņa, un bez tam īsus matus sakārtot no rītiem var ātrāk un bez tam ... Viņas vēl nebija sasniegušas Hairidžu, kad Mērija Džeina piekrita doties uz frizētavu un atcerējās pārsteigumu, kas viņu gaidīja.

Salīdzinājumā ar fermu mājās viss šķita šaurāks, kārtīgāks un pilsētnieciskāks. Sārtiem vīteņaugiem noaugušo veco jumstiņu vietā šeit bija redzamas pelēkas mūra sienas, nupat krāsoti zaļi slēģi un ar alumīniju apkaltas durvis. Kūti, laukus un cāļu sprostu šeit nomainīja nebeidzamas rindas vienādu māju ar nelieliem zālājiem priekšpusē un garāžām aizmugurē. Te nezaļoja kupli ozoli un riekstkoki, bet gar ietves malām auga izstīdzējuši kociņi, apjozti ar dzelzs sētiņu, un pie verandām ligustra dzīvžogi un nīkulīgas aslapainās palmas.

Tomēr Mērija Džeina to visu bija iemīļojusi. Te bija māmiņa, tētis, meitenes, ar ko rotaļāties, veikali un televizors. Un augšā guļamistabā viņu gaidīja pārsteigums.

Lielās, vecās kļavas koka gultas, kurās līdz šim gulēja Mērija Džeina un Lu Elena, bija pazudušas. Tagad šeit stāvēja tahtas ar lieliem, polsterētiem spilveniem. Sienā bija iebūvēti skapīši un rakstāmgalds ar atvilktnēm abās pusēs un grāmatu plauktiem virs tā. Un īsts, jauks tualetes galdiņš ar spoguli, tā ka Mērijai Džeinai vairs nevajadzēs kārtot matus pie spoguļa vannasistabā. Un vēl lampa ar garu, izliektu kāju, un to viņa varēs iedegt, kad pie galda mācīsies vai arī gultā lasīs.

Tētis bija iztapsējis istabu puķotām tapetēm, un māmiņa pagatavojusi sedziņu tualetes galdiņam, pielikusi jaunus aizkarus un skaistas, tumši zilas štoras, ko aiz auklas aizvilka ciet, tāpat kā skatuves aizkaru.

Mērija Džeina gribēja piezvanīt Gvenai, Pegijai un Laurai, lai atnāk visu apskatīt, bet māmiņa neatļāva, jo neesot laika.

— Kamēr gatavošu vakariņas, tu izsaiņo mantas. Tētis ieradīsies kuru katru brīdi, un man vēl šis tas jāpadara, pirms viņš pārnāk.

Mērija Džeina lēni izsaiņoja lietas. No skapīša atvilktnēm dvesa svaiga priežu koka smarža, kad viņa, rūpīgi salocījusi drēbes, lika tās iekšā. Tā kā tagad Mērija Džeina ir tik liela, ka ies jau vidusskolā, un viņai ir tik jauka istaba, viņai jābūt arī kārtīgai. Nu vairs nedrīkstēja nomest zeķes pagultē vai atstāt kurpes istabas vidū, vai nogrūst savalkātus svīterus atvilktnēs. Visam jābūt savā vietā, kā to vēlas māmiņa.

Kad Mērija Džeina bija visu izsaiņojusi un pat uzklājusi galdu — veikusi savus parastos pienākumus mājās, — viņa dzirdēja, ka tētis slēdz durvis. Un pēkšņi viņa aizmirsa, ka ir jau liela un ies vidusskolā, un lēkšus ielēca tēva rokās. Tētis, izlikdamies, ka meita ir smaga un grūti to noturēt, nosēdināja viņu uz tahtas.

— Nu gan tevi kārtīgi jāapskata, — ierunājās tētis. — Kājas tev ar katru mirkli kļūst garākas.

— Un tava piere arī kļūst garāka, — Mērija Džeina ķircināja. Taisnību sakot, tētim jau sāka mesties plika galva, un viņam ne vienmēr patika, ja to atgādināja. Bet šovakar viņa yarēja runāt

visu, ko iedomājās, un tētis nekļuva dusmīgs, tāpēc ka viņa tikai šodien bija atbraukusi.

Vakariņas bija gatavotas Mērijai Džeinai par godu — bifšteks, ceptas zivtiņas un trīskārtaina torte ar viņas iemīļoto šokolādes glazūru.

— Salātos gan nav nedz pieneņu, nedz savvaļas cigoriņu, — māmiņa aizrādīja. Viņa ne visai atzina vectētiņa ēdienu gatavošanas māku, sevišķi viņa aizraušanos ar dažādiem savvaļas augiem. Māmiņai labāk patika augstvērtīgi produkti, kas pirkti pašapkalpošanās veikalā.

Mērija Džeina pļāpāja bez mitas, pieminēdama gan Sofiju, gan cāļus, gan Ruksīti. Tomēr viņa ne vārda nebilda ne par dziesmiņu, ne par to, ko vectētiņš pēc tam sacīja. Tētis un māmiņa pastāstīja meitai par jaunumiem Hairidžā, un tad jau bija laiks nokopt galdu.

Tā kā Mērijai Džeinai šis bija pirmais vakars mājās, viņai nevajadzēja mazgāt traukus, un viņa iegāja dzīvojamā istabā skatīties televizoru. Pēc divu mēnešu prombūtnes bija daudz, ko redzēt. Laiks aizsteidzās nemanot, un, kad tētis noteica: — Jāiet pie miera, mīlulīt, — viņa devās augšā, lai liktos gulēt jaunajā gultā.

4. nodaļa VIŅI TEIKS...

Arī no rīta Mērijai Džeinai nebija laika piezvanīt ne Gvenai, ne Pegijai, ne arī kādai citai meitenei.

— Vai tu zini, kas mums šodien jāizdara? — māmiņa jautāja. Mērija Džeina nezināja, bet drīz vien viņai viss bija skaidrs.

Māmiņa skraidīja pa universālveikaliem Galvenajā ielā tik veikli, ka Mērija Džeina tikko spēja izskriet viņai līdz. Vispirms bija vajadzīga jauna jaka, kaut gan pagājušajā pavasarī pirktā vēl bija gluži laba, piedurknes nebija par īsām un arī citādi nekādas vainas. Mērija Džeina vēl nebija paspējusi apbrīnot jauno, pelēko vējjaku, kad māmiņa jau atradās citā nodaļā, pētīdama neskaitāmos pakaramos ar svārkiem.

Māmiņa vienmēr zināja, tieši kādas drēbes viņa grib pirkt. Ne vienmēr tas, kas patika māmiņai, patika arī meitai. Māmiņa pat nepameta acis uz vilnas svārkiem, nošūtiem viscaur ar sunīšiem. Viņa izvēlējās vienkrāsainus, tumši pelēkus svārkus un tumši zilus taisna griezuma svārkus un aizsūtīja Mēriju Džeinu ģērbtuvē pielaikot. Taisnā griezuma svārkos Mērija Džeina izskatījās pieaugusi, un, kad māmiņa apsolīja nopirkt apakšsvārkus ar stīpu, kurus pavilkt zem pelēkajiem svārkiem, Mērija Džeina atteicās no svārkiem ar sunīšiem.

Tad māmiņa izvēlējās gan baltu blūzi, gan zilu, virskreklam līdzīgu, ar pogājamu apkaklīti un aprocēm, kurām vajadzīgas aproču pogas, it kā viņai mājās atvilktnes jau nebūtu pilnas ar blūzēm. Protams, Mērija Džeina māmiņai to neatgādināja — ja māmiņa uzskatīja, ka jāpērk jaunas drēbes, tas nozīmēja, ka tās noteikti jāvalkā.

Pie blakus letes pārdeva svīterus. Šoreiz Mērija Džeina ieraudzīja tieši to, ko vēlējās, — sarkanu mīkstas jo mīkstas vilnas svīteri. Paraustījusi māmiņu pie elkoņa, viņa lūdza to nopirkt.

— Sarkanu? Bērniņ, tu taču nevari valkāt neko sarkanu! Tu izskatīsies briesmīgi.

— Kāpēc es nevaru valkāt sarkanas drēbes? — Mērija Džeina nesaprata. — Lūdzu, lūdzu, māmiņ! Būs pasakaini pie pelēkajiem svārkiem.

— Tikai ne sarkanu. — Māmiņa nebija pierunājama.

— Bet es taču vienmēr esmu valkājusi drēbes sarkanā krāsā, — Mērija Džeina iebilda. Un viņa uzskaitīja visus savus apģērba

gabalus sarkanā krāsā — svīterus, blūzes, pat jaku, kas bija pirkta pagājušajā pavasarī.

— Kā tev šķiet — kāpēc es nopirku šo vējjaku? Lai tu skolā nevalkātu sarkano, — māmiņa paskaidroja. — Tev tagad jāģērbjas ar apdomu, jo tu taču iesi... iesi... vidusskolā.

— Bet Lu Elena valkāja sarkanus svīterus, kad gāja vidusskolā, — Mērija Džeina iebilda, un viņai jau likās, ka gūs virsroku. Māmiņa vienmēr minēja Lu Elenu par paraugu. Lu Elena bija gan laikā sagatavojusi stundas, gan pakārusi drēbes vietā, gan iztīrījusi nagus, gan ...

— Toties Lu Elena negāja Vilsona vidusskolā, — māmiņa, jau apnikusi, attrauca. — Tieši to viņi grib, lai tu valkātu sārtas vai purpura sarkanas, vai citas kliedzošas krāsas drēbes, kādas valkā nēģeru dziedātāji savos uzvedumos.

Mērija Džeina sarauca pieri. Par to vēl būs jāpadomā. Viņa nezināja, kādi ir nēģeru dziesmu uzvedumi, un neko nejautāja. Tomēr viņa nometa svīteri, it kā tas būtu kvēlojoša ogle, un vilkās māmiņai līdzi.

— Zeķes! — māmiņa atkal ieskatījās sarakstā. — Šogad viņi valkā biezas, svītrotas golfa zeķes.

Interesanti, vai šie «viņi», kas šogad valkā golfa zeķes, taisna griezuma svārkus, plecā iekārtas somas, vestītes, ir tie paši «viņi», kas domā, ka viņa valkās kliedzošas krāsas drēbes? Un vai tie patiešām ir tie paši «viņi», kas liedz viņai un māmiņai ēst restorānos Galvenajā ielā, kad viņas ir izsalkušas?

Kad vārdi «zeķes», «somiņa», «vestītes» un «apakšsvārki» bija izsvītroti pirkumu sarakstā, Mērija Džeina un māmiņa nogriezās ap stūri un devās uz mašīnu stāvvietu. Mājas bija tālu, tāpēc viņas ieturēja azaidu turpat mašīnā.

— Vispirms dosimies uz apavu veikalu, — māmiņa ierunājās, kad Mērija Džeina bija apēdusi sviestmaizi, — un pēc tam uz frizētavu ...

Mērijai Džeinai nekad mūžā nebija nopirkti vienā reizē vai-

rāki pāri apavu, taču šoreiz māmiņa atļāva viņai izvēlēties divus pārus — ķieģeļsarkanas ielas kurpes un laiviņas, kas atgādināja baleta čības. Viņa bija tik sajūsmināta par laiviņām un par to, ka varēs caurspīdīgās zeķēs iet uz frizētavu, ka pārstāja domāt par «viņiem». Gan tikai uz brīdi.

Frizētavā Mērija Džeina aizspieda acis, lai neredzētu, kā šķēres pārvietojas pa galvu. Pieķērusies pie krēsla roku balstiem, viņa nevēra acis vaļā, kamēr friziere mis Alise nebija uzbužinājusi matus uz pieres un mugurpusē notīrījusi nogrieztos. Kad frizūra bija sakārtota, mis Alise pagrieza krēslu un turēja spoguli tā, lai varētu redzēt «zirgasti». Mērijai Džeinai bija jāatzīst, ka tā ir daudz glītāk. Bez bizēm viņa izskatījās gandrīz pieaugusi.

Mis Alise pazina Mēriju Džeinu jau sen, kad Mērija Džeina, vēl maza meitene, nāca ar māmiņu uz šejieni un griezās krēslos tik ilgi, kamēr galva noreiba. Vienīgi tagad friziere uzrunāja viņu «mis Mērija Džeina» un atsveicinoties sarokojās.

— Ja skolā viņi jums sarunā rupjības, neliecieties zinis. Dariet tikai savu, — friziere pamācīja.

Māmiņa dusmīgi paraudzījās uz mis Alisi, bet nebilda ne vārda. Braucot mašīnā uz mājām, māmiņa pārbaudīja pirkumu sarakstu, vai nav kas aizmirsies. Arī Mērija Džeina nebilda ne vārda. Viņa juta nogurumu visā ķermenī, sākot no uzbužinātajiem matiem uz pieres un beidzot ar gluži jauno kurpju purngaliem.

Kad pirkumi bija uznesti augšā un izlikti Lu Elenas gultā, māmiņa visu atzinīgi apskatīja.

— Nu gan viņi nevarēs teikt, ka tu esi negaumīgi ģērbusies, — viņa nopūtās.

Atkal «viņi». Šis vārds radīja meitenei pakrūtē tādu dīvainu sajūtu. Ne īsti vēdera graizes, bet tādu kā trīsēšanu, it kā tur plivinātos taurenītis. Likās — kaut kam jānotiek. Tikai kad piezvanīja Gvena un atnāca Pegija apskatīt jauniekārtoto istabu un jaunās drēbes, nepatīkamā trīsēšana beidzās.

5. nodaļa. NECIK NESĀPĒS

Sestdienas rītā, kamēr māmiņa bija aizgājusi uz pārtikas veikalu, tētis aizveda Mēriju Džeinu pie zobārsta un bērnu ārsta. — Necik nesāpēs, — zobārsts apsolīja, un tiešām nesāpēja, lai gan viņš aizplombēja divus zobus, un parādīja, kā pareizi tīrīt zobus — ne no vienas puses uz otru, bet gan uz augšu un uz leju.

Arī bērnu ārsts neko sāpīgu nedarīja. Viņš lika pateikt «ā», izklausīja krūtis un nosvēra un nomērīja meiteni. Izmeklējis Mēriju Džeinu, ārsts pataustīja meitenes muskuļus.

— Spēcīga kā vērsēns, — viņš paziņoja. — Jūsu meitai pašai vajadzēs skolā ar visu tikt galā, ja radīsies kādas nepatikšanas.

Tas, protams, bija tikai joks, tomēr tētim nepatika. Mērijai Džeinai arī ne. Viņai jau sāka mazliet apnikt cilvēki, kas pastāvīgi pieminēja Vilsona vidusskolu.

Pat raksts bija ievietots rīta laikrakstā. «Seši nēģeru bērni,» tur bija teikts, «būs pirmie savas rases pārstāvji, kas pirmdien iestāsies agrākajā Hairidžas balto skolā. Viņi ir uzņemti Vudrova Vilsona vidusskolā, kurā ir gan jaunākās, gan vecākās klases.»

Mērija Džeina rūpīgi izgrieza rakstu un pievienoja kolekcijai, ko gribēja uzglabāt saviem bērniem, — šajā kolekcijā ietilpa otrās klases pareizrakstības kontroldarbi, viens piena zobiņš un apliecība par Danbara skolas beigšanu. Māmiņa aizņēmās šo avīzi no kaimiņienes un arī izgrieza rakstu, lai varētu aizsūtīt Lu Elenai.

Protams, Lu Elena jau zināja visu par Vilsona vidusskolu. Pārnākusi mājās no ārsta, Mērija Džeina pamanīja gaitenī uz galda sainīti ar pasta zīmogu «Filadelfija»; tur atrodas Lu Elenas slimnīca. Attinusi brūno papīru, Mērija Džeina ieraudzīja bāli zilu

zīda lakatiņu. Pērngad lielā māsa bija atsūtījusi viņai sarkanas lentas bizēm, šogad zilu lakatiņu, ko apsiet ap «zirgasti». Skaidrs, ka Lu Elena visu ziņai

Mērija Džeina uzdrāzās augšā pie jaunā tualetes galdiņa. Viņa ilgi laikoja pie spoguļa lakatiņu, kamēr uzsēja, kā vajag. Pēc tam uzkasīja ar suku matus uz pieres un beidzot bija apmierināta ar savu izskatu.

Visi šie notikumi — jaunās drēbes, dāvana no Lu Elenas un tas, ko teica friziere un ārsts, — meitenei atgādināja bērnību, kad sešu gadu vecumā viņai vajadzēja izņemt mandeles. Arī toreiz visi jau labu laiku iepriekš izturējās pret viņu sevišķi mīļi. Māmiņa gatavoja viņas iemīļotos ēdienus, tētis nopirka jaunu lelli, un pat māmiņas māsas atnāca ar rotaļlietām. Vēlāk, kad Mērijai Džeinai pēc operācijas sāpēja kakls, viņai atļāva ēst saldējumu un neuzspieda dārzeņus, un neliedza skatīties televīzijas pārraides līdz vēlam vakaram.

Arī tagad mājinieki sacēla kņadu un izturējās tā, it kā iet Vilsona vidusskolā būtu tikpat nepatīkami kā izņemt mandeles.

— Nemaz tā nav, — viņa stāstīja Gvenai pēc brokastīm, kad viņas sēdēja verandā un spēlēja akmentiņus. — Droši vien būs daži ļauni bērni — ko tikai viņi mājās nedzird! Bija taču nejauki bērni arī Danbara skolā. Tu jau to zini. Taču tūlīt pēc pirmajām skolas dienām es pieradīšu pie tā, un viss būs kārtībā.

— Iespējams, — Gvena piekrita. — Tomēr es priecājos, ka neesmu tavā vietā. Man jau liekas diezgan baisi iet Duglasa skolā, — vidusskolā taču iet arī vecāki bērni, un tur jāmācās gan algebra, gan citi grūti priekšmeti.

— Nav ko baidīties. — Juzdamās drosmīga, Mērija Džeina pasvieda akmentiņu tik augstu, ka vajadzēja to rāpus meklēt pa grīdu.

— Hm. — Gvena pūlējās savākt visus desmit akmentiņus vienā rokā. — Mana māmiņa saka — viņa šausmīgi uztrauktos, ja

es gribētu iet Vilsona skolā. Viņa nesaprotot, kā tava māte varot to izturēt.

— Mātēm vienmēr par kaut ko jāuztraucas, — Mērija Džeina aizrādīja. — Manējai nepatika arī, kad Lu Elena aizbrauca uz Zieme|iem uz māsu skolu. Un, kad tētis pirmo reizi at|āva Džeim-sam naktī braukt ar mašīnu, viņa pat neaizgāja gulēt, kamēr Džeimss nebija pārbraucis mājās.

— Hm, — Gvena vēlreiz izgrūda. — Interesanti, vai arī mēs būsim tādas pašas?

— Droši vien, — Mērija Džeina nopūtās. — Man šķiet, ka pieaugušie vienmēr par kaut ko uztraucas.

Spēle ar akmentiņiem, kā arī pārrunas par to, ka visas mātes ir vienādas, palīdzēja Mērijai Džeinai aizmirst nepatīkamo sajūtu pakrūtē. Bet jo sevišķi palīdzēja tas, ka māmiņa uzaicināja Gvenu palikt uz vakariņām un pēc tam tētis aizveda meitenes noskatīties labu kovboju filmu brīvdabas kinoteātrī.

Arī svētdienas skolā nākamajā rītā viss gāja gludi. Kad Mērija Džeina pārnāca mājās, visur smaržoja pēc ceptas jēra gaļas piparmētru mērcē; bija atnākuši ciemos arī tēvoči un krustmātes, un katrs atnesis Mērijai Džeinai kādu dāvanu. Ne jau nu rotaļlietas kā toreiz, kad viņai izņēma mandeles, bet lodīšu pildspalvu, aproču pogas jaunajai, zilajai blūzei un skolas somu ar neskaitāmiem nodalījumiem un kabatām.

Skolas soma bija sarkani rūtota, ar sarkanām ādas siksnām un tādu pašu rokturi. Mērija Džeina pašķielēja uz māmiņu, gribēdama zināt, vai viņa ievērojusi, ka krustmāte Ruta izliekas nekā nezinām par «viņiem», vai arī tai ir viss vienalga. Kad Mērija Džeina pateicās par dāvanu, krustmāte Ruta pateica kaut ko pavisam negaidītu:

— Gluži otrādi — man jāpateicas tev. Tu ar savu rīcību atvieglosi ceļu manam Džimijam un pārējiem.

Mērija Džeina nebija nekad par to domājusi. Viņa gribēja mācīties Vilsona skolā tikai tāpēc, ka tā bija labākā skola. Bet

pēc krustmātes Rutas vārdiem, meitene jutās pagodināta — gluži kā pētniece vai izgudrotāja. Mērija Džeina bija tik sajūsmināta, ka pat nekurnēja, kad pēc pusdienām māmiņa lūdza viņu aizvest Džimiju uz rotaļu laukumu, kamēr lēdijas nokops galdu un vīrieši verandā izpīpos cigārus. Viņa bija tik sajūsmināta, ka šūpoja Džimiju ilgi, ilgi, kamēr rokas iesāpējās un krustmāte Ruta atnāca viņam pakaļ.

Kad ēnas kļuva aizvien garākas un šaurākas, Mērija Džeina devās uz māju. Viņa gāja lēni, domādama par to, ko rītdien vilks mugurā, un tāpēc pakrūtē atkal kaut kas kutēja, kā toreiz pirms mandeļu operācijas.

Arī pie vakariņu galda Mērija Džeina vēl nevarēja izlemt, kurus svārkus vilkt mugurā — pelēkos vai tumši zilos, un domāja par to, ko māmiņa teiks, ja viņa apaus laiviņas; un te pēkšņi meitene atskārta, ka tētis viņai kaut ko saka.

— Mērija Džeina, — to tētim vajadzēja atkārtot divreiz, — misters Džeksons zvanīja. Viņi ar Fredu ieradīsies no paša rīta.

— Kāpēc?

— Mēs aizvedīsim jūs abus uz skolu. — Viņš pateica to pavisam vienkārši, bet Mērija Džeina tā satrūkās, ka nometa dakšiņu uz grīdas, un viņai vajadzēja iet uz virtuvi pēc tīras.

Tētis parasti mēdza sacīt: «Dievs devis bērniem kājas, lai viņi ietu, nevis rāptos mašīnās.» Tētis nekad nekur neveda Mēriju Džeinu, vienīgi ja bija jādodas jūdzēm tālu. Un Vilsona skola bija tikai pieci kvartāli tālāk. Arī tas bija viens no iemesliem, kāpēc Mērija Džeina vēlējās iet Vilsona skolā, jo tā atradās tuvāk nekā Duglasa skola.

Vai tie atkal bija «viņi»? «Viņi vienmēr braukšus ved savus bērnus uz skolu ... Izskatīsies briesmīgi, ja tu iesi kājām ...» Tomēr tā vis nebija. «Viņi» neveda savus bērnus uz Vilsona skolu. Visi gāja kājām. Mērija Džeina pati bija redzējusi, kā

viņi iet, vicinādami somas un skaļi sasaukdamies, arī tētis to bija redzējis, pie tam neskaitāmas reizes.

Kutēšana pakrūtē bija tik spēcīga, ka viņa tikko varēja atkārtot:

— Kāpēc?

— Žubīti — Tētis noglāstīja meitenes roku. — Kamēr tu pa vasaru dzīvoji fermā, paklīda runas... daži cilvēki negribot, lai krāsainie ietu Vilsona vidusskolā. Rīt... redzi, iespējams, viņi mēģinās tevi aizturēt. Mēs ar misteru Džeksonu un garīdznieku Koulmanu bijām vakar pie policijas priekšnieka. Viņš apsolīja mūs aizstāvēt, darīt visu, kas būs vajadzīgs. Viņš teica, ka negribot nekādas nepatikšanas, un es viņam ticu. Un tomēr...

Mērija Džeina vēroja, kā māmiņa niekojas ar karoti, pēc tam ar ūdens glāzi. Visi pieaugušie uztraucas, viņa sev atgādināja. Taču šoreiz droši vien viņiem ir taisnība, šoreiz droši vien patiešām ir par ko uztraukties.

— Žubīt, — tētis turpināja, — ja tu esi pārdomājusi un gribi pāriet uz Duglasa skolu, neviens tevi nenosodīs. Neviens pats. Visi sapratīs.

Mērija Džeina papurināja galvu un dziļi ievilka elpu, lai aizturētu asaras. Viņa iedomāja par krustmāti Rutu un vectētiņu, kuri ar tik lielām pūlēm tikuši pie izglītības, tāpat arī Sarkanā Anna.

— Es iešu Vilsona skolā. — Tas bija viss, ko viņa izdabūja pār lūpām.

Pēkšņi Mērijai Džeinai vairs negribējās saldēdienu. Pēkšņi viņai vajadzēja steigties augšā un sakārtot visu skolai. Tikai nokļūt savā istabā, aizvērt durvis un izraudāties.

Tomēr Mērija Džeina bija jau par lielu, lai izplūstu asarās. Viņa neraudāja, bet salika visu rītdienai — tā, kā patika māmiņai. Paskatījusies skapī, viņa izvēlējās pelēkos svārkus, nevis zilos, tāpēc ka stīpotajos apakšsvārkos viņai nevajadzēs domāt par to, ka jāievelk vēders. Pēc tam viņa paņēma balto blūzi,

pelēkās golfa zeķes un ielas kurpes, kurās zem zolītēm ielikti spoži peniji — laimes peniji. Tos šorīt bija iedevis tēvocis Bens.

Tad Mērija Džeina ķērās pie somiņas. Vispirms ielika tajā futrālīti ar Lu Elenas, Džeimsa un vectētiņa fotogrāfijām un savu nedēļas kabatas naudu. Pēc tam suku, spogulīti, kabatas lakatu un neaizmirsa pat nagu vīlīti.

Beidzot Mērija Džeina sakārtoja skolas somu. Ielika smaili noasinātus zīmuļus, jauno lodīšu pildspalvu un dzēšamo gumiju — tētis bija pārnesis to no sava kantora, — tādu apaļu gumiju ar suseklīti galā, ar kuru aizslaucīt drusciņas. Soma izskatījās tāda patukša, bet jau rītdien, kad viņa pārnāks no skolas, tā būs piebāzta ar grāmatām, piezīmju un uzdevumu burtnīcām.

Rītdiena ... Vēl ilgi pēc tam, kad māmiņa bija ienākusi pārbaudīt saliktās drēbes un tētis piekodinājis: «Džeksoni ieradīsies jau astoņos, tā ka neaizgulies, vai dzirdi?» — viņa sēdēja gultā, pārdomādama, vai nav ko aizmirsusi. Vēl ilgi pēc tam, kad viņi bija noskūpstījuši meitu un novēlējuši tai labu nakti, Mērija Džeina vēroja, kā jaunajām štorām spīd cauri ielas ugunis, un domāja par to, kā viņai klāsies Vilsona vidusskolā.

6. nodaļa GALVU AUGŠA, SKATIENS UZ PRIEKŠU!

Misters Džeksons un Freds ieradās pie Duglasiem, kad Mērija Džeina vēl brokastoja. Kamēr viņa ēda biezputru, misters Džeksons sarunājās ar tēti, un Freds jaunajā uzvalkā un nospodrinātajos apavos izskatījās stīvs un neveikls. Mērijai Džeinai bezmaz uznāca smiekli, un viņa gribēja pastāstīt viņiem, ka nebūs nekā

nepatīkama. Tomēr nespēja, jo likās — kaklā iestrēdzis tāds kā kamols, it kā mandeles būtu no jauna ieaugušas.

Māmiņa, saraukusi pieri, izlīdzināja meitai jaunās vējjakas atlokus, palaboja «zirgastē» iesieto lentu un noprasīja, vai viņa nav aizmirsusi kabatas lakatu.

— Esi paklausīga un neapgrūtini skolotājus, — viņa sacīja. — Vai dzirdi?

Māmiņa atkārtoja vienu un to pašu katru gadu pirmajā skolas dienā. To pašu viņa bija teikusi Lu Elenai un Džeimsam, kad viņi vēl bija bērni. Vienīgi tie, kas labi pazina māmiņu, kā Mērija Džeina un tētis, zināja, ka viņas atvadu skūpsts bija citāds, un tas liecināja, ka šī nebija parastā pirmā skolas diena.

Māmiņa stāvēja verandā, mādama ar roku, kad viņi brauca projām. Mērija Džeina vēroja māmiņu pa mašīnas pakaļējo logu, kamēr viņas tēls izplūda. Freds, kas pa vasaru bija pamatīgi izstiepies garumā, runāja par basketbolu. Viņš mierīgi stāstīja par metieniem, piespēlēm un driblu, līdz tētis apstādināja mašīnu otrpus ielas iepretī skolai. Freds apklusa ... nepabeidzis teikumu.

Mērija Džeina paraudzījās ārā, lai redzētu, kāpēc Freds tik pēkšņi apklust. Viņa atkal sajuta kutēšanu gan vēderā, gan krūtīs, gan kaklā un sasvīdušajā rokā sažņaudza somu.

— Kas tad tasi — Freds nošņāca caur zobiem.

Viņpus ielas pretim Vilsona vidusskolai cita aiz citas bija sabraukušas zaļi baltās policijas mašīnas. Bet aiz mašīnām salasījies nepārredzams pūlis. Vīrieši, sievietes un bērni sēdēja uz zemās mūra sētiņas, drūzmējās plašajā zālienā un spiedās uz platajām akmens kāpnēm. Visi šie cilvēki kaut ko kliedza un brēca, bet, tiklīdz tētis, misters Džeksons, Freds un Mērija Džeina izkāpa ārā no mašīnas, visas balsis saplūda vienā vienīgā pērkondimdošā «ū-ūl».

Mērija Džeina uz brīdi iedomājās, kā Ruksītis nāk viņai līdz uz skolu un ir ļoti pārbijies, dzirdot šo troksni. Pēc tam viņa vairs ne par ko nedomāja. Tētis un misters Džeksons nostājās

Fredam un Mērijai Džeinai no abām pusēm cieši blakām, un tā viņi visi četri gāja pāri ielai.

Uz ietves pie skolas viņiem pievienojās divi policisti. Tie gāja pa priekšu, atbrīvodami pūlī ceļu. Likās — it kā viņi soļotu parādē.

Galvu augšā! Skatiens uz priekšu! Viens — divi — trīs — četri ...

Vienīgi viņu soļus pavadīja nevis bungu ritmiskie rībieni, bet svilpieni.

Kāds vīrs saniknoti iekliedzās: — Vācieties uz Āfriku!

Mērija Džeina pagrieza galvu, lai redzētu, kas kliedza. Ko viņš domāja, tā teikdams?

Kāda sieviete — vai tā varēja būt sieviete?! — iespiedzās: — Plūciet ārā tās melnās pinkas!

Mērijas Džeinas galva notirpa, it kā jau kāds grasītos to aizskart. Viņa gluži instinktīvi aptaustīja uz pieres matus, ko šorīt tik rūpīgi bija sukājusi pie jaunā tualetes galdiņa. Tad tētis satvēra viņas roku un cieši saspieda.

Galvu augšā! Skatiens uz priekšu! Tas piekalts platajām, zilajām policistu mugurām.

Viņi jau atradās uz kāpnēm — baltajām kāpnēm, kas veda uz atvērtajām skolas durvīm. Viss pūlis — nevis cilvēki, bet satracināts seju blāķis ar atplestām mutēm — rēkdams drūzmējās aizmugurē, šis blāķis spiedās aizvien tuvāk un tuvāk, līdz šķita — tūlīt metīsies virsū. Mērija Džeina tik tikko savaldījās neiekliegusies, tad policists pagriezās un uzsauca:

— Stāt! Atpakaļ!

Blāķis apstājās, pakāpās atpakaļ, un atkal tajā varēja izšķirt cilvēciskas būtnes. Bet tas bija vēl ļaunāk, jo cilvēki rēca uz viņu — Mēriju Džeinu Duglasi, tētiņa un māmiņas mīļo meitiņu, Lu Elenas un Džeimsa mazo māsiņu. Rēca uz Mēriju Džeinu, kas nekad mūžā nekā ļauna nebija pieredzējusi, izņemot mandeļu

griešanu, un pat toreiz ārsts centās viņu pasargāt no sāpēm. Nevar būt, ka visi cilvēki kliedza uz viņu, un tomēr viņi kliedza.

Tētis atkal cieši saspieda Mērijas Džeinas roku. Galvu augšāl Skatiens uz priekšu! Viņi jau atradās uz kāpņu laukumiņa pie pašām durvīm. Bars zēnu pilnā balsī skandēja:

Taisies, ka tiec!

Šeit negribam jūs! —

juzdamies kā futbola sacīkstēs. Tā četrinieks iesoļoja skolā un saucienu ritmā devās pa gaiteni uz direktores kabinetu.

Kamēr viņi gaidīja misis Deivisu, tētis palaida vaļā Mērijas Džeinas roku un īsu brīdi apskāva viņas plecus. Meitene apaļām, melnām acīm izbijusies paraudzījās tēvā. Viņš vērās meitā, sakārtoja «zirgastē» iesieto lentu, gan ne tik veikli, kā māmiņa to būtu darījusi, bet nemākulīgi, kā jau tētis. Mērija Džeina nolika zemē skolas somu un savukārt sakārtoja lentu, it kā tieši tas šobrīd būtu pats svarīgākais.

— Tas nu gan bija briesmīgi, — Freds čukstēja. — Paskaties uz manu roku. — Un viņš pastiepa trīcošo roku.

— Nu, kā tu jūties? — tētis noraizējies iejautājās. — Varbūt vest tevi mājās?

Mērija Džeina papurināja galvu. Arā bija tāds troksnis, ka te, klusajā gaitenī, viņai ausīs joprojām dūca. Viņa nevarēja parunāt, jo kaklā bija iestrēdzis kamols.

— Es jūtos labi, — viņa izdvesa. — Ej vien tagad prom.

Tomēr tētis palika tik ilgi, kamēr ieradās misis Deivisa, kas,

pamājusi sveicienu, iepazīstināja viņus ar pārējiem nēģeru bērniem, trim zēniem un meiteni, kuri bija iestājušies vecākajās klasēs. Tiklīdz atskanēja zvans, tētis atvadoties noskūpstīja Mēriju Džeinu un misters Džeksons Fredu, kurš izskatījās apjucis un tomēr priecīgs. Vecākiem bija pienācis laiks doties projām, jo sākās mācības.

— Tūlīt būs jaunāko klašu svinīgais akts, — misis Deivisa paziņoja, vezdama bērnus pa līkloču gaiteņiem uz zāli. — Tur jūs saņemsiet skolēnu apliecību ar savas klases numuru.

Lielajā zālē Mērija Džeina un Freds sēdēja gluži vieni. Gluži vieni telpā, kas bija pilna ar zēniem un meitenēm. Gluži vieni, it kā viņi atrastos neapdzīvotā salā okeāna vidū.

Misis Deivisa savā apsveikuma runā uzsvēra, ka ir ļoti patīkami uzņemt jaunos skolēnus; viņa izteica cerību, ka vasarā visi ir labi atpūtušies, tā ka varēs ar jaunu sparu ķerties pie mācībām šai semestrī. Runa bija skaista. Mērija Džeina bija dzirdējusi tādu pašu Danbara skolā no misis Baklijas katru rudeni.

Kad misis Deivisa savu runu bija beigusi, piecēlās kāda skolotāja un nosauca klašu numurus. Viņa izsauca citu pēc cita zēnus un meitenes zāles priekšā un pasniedza katram apliecību.

Jau bija izsaukti burti «A», «B», «C». Kad skolotāja tika līdz burtam «D», Freds līdzjūtīgi paskatījās uz Mēriju Džeinu. Mirkli Mērijai Džeinai likās — Freds grib noglāstīt viņai roku. Bet tad viņš atcerējās, ka ir zēns un Mērija Džeina meitene un ka divpadsmit gadu vecumā neklājas glāstīt rokas ne skolā, ne ārpus tās, ne pirmajā skolas dienā, ne arī pēdējā.

— Mērija Džeina Duglasa! — Viņai uznāca drebuļi, lai gan mugurā aizvien vēl bija vējjaka. Meitene lēni piecēlās un starp solu rindām devās uz priekšu. Galvu augšā! Skatiens uz priekšu!

Telpā bija pilnīgs klusums, tā ka uz grīdas atbalsojās viņas soļi — klaudzēja ielas kurpes ar laimes penijiem. Un tad kaut kur aizmugurē klusinātas balsis noskandēja:

— Mēs viņu negribam, pievāciet sev, mums nepatīk melnās!

Mērija Džeina nosarka, brīdi vilcinājās un tad soļoja tālāk.

Kvēlojošiem vaigiem misis Deivisa pielēca kājās no savas vietas uz skatuves un paklaudzināja, pieprasīdama zālē kārtību.

— Kāds kauns ... lai tas vairs neatkārtotos... neglīti... es nepieļaušu ...

Vārdi. Vārdi, kurus Mērija Džeina tik tikko saklausīja, kad,

saņēmusi apliecību, devās uz savu vietu. Galvu augšā, skatiens uz priekšu, neko nedzirdēt un neredzēt! Pat apliecību viņa izlasīja tikai tad, kad Freds atgriezās ar savējo, un viņi tās salīdzināja. Viņa klases numurs bija simt divdesmit septiņi, viņas — simt divdesmit četri. Apliecībā bija rakstīts, ka viņas audzinātāja ir mis Ruso.

Kad apliecības bija izdalītas un jaunākās klases nodevušas svinīgo solījumu, visi nodziedāja skolas himnu, un tad zēni un meitenes, cits citu grūstīdami, izgāja pa zāles durvīm līkloču gaiteņos. Likās — visi zināja, kurp iet, vienīgi Freds un Mērija Džeina nezināja. Viņi neizpratnē viens otru uzlūkoja, un tad notika kaut kas pavisam negaidīts. Vismaz Mērija Džeina tā domāja. Vēlāk, pārcilājot visu atmiņā, viņai pat šķita, ka tas ir bijis tikai sapnis.

Pie Freda un Mērijas Džeinas pienāca meitene — maza meitenīte koši sārtiem vaigiem un gaišiem matiem — un teica, ka esot sašutusi par pūli ārpusē.

— Es jums palīdzēšu sameklēt jūsu klases, — viņa piedāvājās. — Mana māsa šeit mācījās, tā ka es zinu, kur atrodas visas klases. Te var galīgi apmulst, ja neko nezina.

Atbildes vietā Freds un Mērija Džeina parādīja apliecības. Meitene uzveda abus stāvu augstāk un devās pa gaiteni uz viņu klasēm. Tad viņa pazuda pat neatvadījusies.

Simt divdesmit ceturtā istaba bija jauka un saulaina, ar plašiem logiem, pārvietojamiem soliem un zaļu tāfeli aiz skolotāja krēsla. No Danbara skolas telpām šī atšķīrās vienīgi ar zaļo tāfeli un gluži jauniem soliem.

Pat mis Ruso bija tāda pati kā Danbara skolas skolotāji. Nenosakāma vecuma, kādi parasti mēdz būt skolotāji, ne sevišķi izskatīga, ne arī neglīta. Tāda pati kā Danbara skolas skolotāji, vienīgi mis Ruso ādas krāsa bija gaiša, nevis brūna, un viņa izrunāja «th» tā, kā Mērija Džeina nekad agrāk nebija dzirdējusi.

— Labrīti — Viņa pasmaidīja, kad Mērija Džeina palika stāvam durvīs, nezinādama, ko darīt tālāk.

Nozvanīja, un mis Ruso ņēmās sasēdināt skolēnus. Atkal alfabētiskā kārtībā, pēc kuras Duglasai vieta iekrita otrajā rindā, — vienā pusē bija logs, otrā pusē — meitene, vārdā Dankane.

Bet meitene, vārdā Dankane, neapsēdās. Viņa piegāja pie skolotājas galda un skaļi paziņoja:

— Māte teica, ka man nav jāsēž kopā ar viņu.

Mis Ruso sarāva uzacis.

— Manā klasē, — viņa sacīja, — skolēni sēž tur, kur viņiem ir ierādīts. — Un mierīgi atsāka lasīt uzvārdus.

Meitene, vārdā Dankane, jau grasījās atstāt klasi, bet tad pārdomāja. Neskatīdamās Mērijā Džeinā, viņa pastūma solu tik tālu nost, ka tas gandrīz atdūrās pret solu labajā pusē. Viņas sols tur stāvēja, kamēr mis Ruso bija sasēdinājusi visus skolēnus.

— Nu, Dārlene! — Skolotājas balss bija mierīga. — Tagad tu vari savu solu atstumt atpakaļ.

Pie sevis kaut ko murminādama, Dārlene paklausīja. Tomēr visu stundu viņa skatījās uz durvju pusi. Ja viņai jāsēž blakus Mērijai Džeinai, viņa vismaz neskatīsies uz to. Vienu brīdi Mērija Džeina tik tikko neiespurdzās. Semestra beigās Dārlenei kakls noteikti būs stīvs!

Atlikušo stundas daļu skolēni bija vairāk aizņemti. Mis Ruso izdalīja stundu sarakstu un sienas skapīšu šifras, paskaidroja par stundu gaitu, zvanu, brokastīm un vingrošanu, atgādināja ne-noseboties un saslimšanas gadījumā vēlāk nodot zīmi medicīnas māsai. Pēc tam visa klase izgāja gaitenī, lai sameklētu skapīšus un iegaumētu atslēgu šifru. Pēc šās šifras skapīšus varēja atslēgt tāpat kā seifu. Divas reizes pagriezt uz labo pusi. Apstāties pie skaitļa «divdesmit septiņi». Vienu reizi pagriezt uz kreiso pusi. Apstāties pie skaitļa «četrpadsmit». Tad atkal uz labo pusi, un, kad sasniegts skaitlis «septiņi», atslēga noklakšķ. Mērija Džeina grieza un apstājās, atkal grieza un apstājās, kamēr zināja savu šifru no galvas. Pakārusi vējjaku uz āķa skapītī, viņa atgriezās klasē.

Atskanēja zvans, pēc tam vēl viens, un sākās mācības. Pirmajā dienā visas stundas nenotika, skolēni tikai iegaumēja skolotāju uzvārdus, uzzināja, kur jāsēž, un saņēma grāmatas. Pirmajā stundā Mērija Džeina palika tai pašā vietā, blakus Dārlenei, tāpēc ka tā bija franču valodas stunda un to mācīja mis Ruso.

Mis Ruso ne tikai mācīja franču valodu, viņa pati bija francūziete — tā viņa teica klasei. Ar to arī izskaidrojams viņas neparastais akcents. Jebkuru citu reizi Mērija Džeina, kas līdz šim bija tikusies vienīgi ar cilvēkiem no Ziemeļkarolīnas, Kentuki vai Tenesī, būtu interesējusies par parīzieti, īstu francūzieti. Bet ne jau šoreiz, kad viņai sāpēja galva, sūrstēja kakls un, par spīti visām pūlēm, neizdevās norīt kamolu, kas bija iestrēdzis kaklā.

Pēc franču valodas stundas un vairākiem zvaniem nāca angļu valodas stunda, un atkal atskanēja vairāki zvani, pēc tam sekoja aritmētika, vēsture un dabas zinātnes. Vienīgi vēsturi tagad sauca par sabiedrības mācību un aritmētiku par matemātiku. Visi kabineti bija tādi paši kā klase, izņemot dabas zinātņu kabinetu, kur solu vietā bija galdi un telpas otrā galā izlietne, un sabiedrības mācības kabinetu, jo tur bija Freds.

Tikai ieejot sabiedrības mācības kabinetā un ieraugot Freda laipno, tumšo seju, Mērija Džeina saprata, cik mīļš viņai šis zēns. Kamēr skolēni vēl meklēja savas vietas, viņš paliecās uz priekšu un iečukstēja meitenei ausī:

— Viņi jau paspējuši iespert man pa kājām un izsist no rokām grāmatas. Punktu attiecība ir šāda: divi pret nulli Vilsona skolas labā. Ja tā turpināsies, man var rasties nepareizs viedoklis. Sākšu vēl domāt, ka viņi mani neieredz, — viņš nosmējās.

— Kurš to izdarīja? — Mērija Džeina ar lūpām izveidoja vārdus, kamēr skolotāja apsauca klasi.

Freds paraustīja plecus, un smaids nozuda no viņa sejas.

— Liekas, visi.

Norakstot no tāfeles mājas uzdevumu, Mērija Džeina kodīja apakšlūpu. «Kolumbs atklāj Jauno pasauli, 3.—11. Ipp.» Nākamais zvans nozīmēja, ka sāksies dabas zinātņu stunda, un pēc tam mācības beigsies. Zvans pēc šās stundas vēstīs, ka jāiet ārā un jāstājas pretī kaucošajam, naidīgajam pūlim. Mērija Džeina cerēja, ka varbūt viņi tur nestāvēs. Varbūt viņi būs aizmirsuši un aizgājuši prom. Bet, kad viņa bija izņēmusi vējjaku no skapīša un sameklējusi Fredu un tēti trokšņainajā vestibilā, viņa saprata, ka pūlis joprojām gaida ārpusē.

Pa kāpnēm lejā un pāri zālienam Mēriju Džeinu pavadīja policisti un pūfa spiedzieni. Ausīs griezās ļauni, naida pilni svilpieni. Viņa piemiedza acis fotogrāfa spožās zibspuldzes uzliesmojumā. Izvairījās no nūjas, kas gandrīz skāra plecu. Bet tas Mēriju Džeinu sevišķi nesāpināja. Viņa tikai lika soli pēc soļa, spiezdama tētim roku un cenzdamās neklausīties pūļa rēkoņā.

Viens — divi — trīs — četri, un viņi bija pārgājuši pāri ielai. Viens — divi — trīs — četri, un viņi jau atradās mašīnā. Durvis bija aizvērtas un logi aizbīdīti, lai klusinātu troksni.

Tā Mērijai Džeinai beidzās pirmā diena vidusskolas jaunākajā klasē.

7. nodaļa TAVA NEIZMĒROJAMĀ DROSME

Braucot uz māju mašīnā, kad visi klusēdami tikai pūta un elsa, Mērija Džeina atkal atcerējās savas mandeles. Pašlaik bija gluži tāpat kā toreiz pēc operācijas, kad viņa ar tēti atgriezās no slimnīcas. Viņā jutās vēl vārga, tāda kā gurdena no zālēm, ko bija devis ārsts, lai nesāpētu kakls. Un mājās māmiņa ar rūpju pilnu seju gaidīja uz kāpnēm.

Vienīgi tagad Mērijai Džeinai bija nevis seši gadi, bet divpadsmit, un māmiņa neliks viņu gultā, nedos saldējumu un bilžu grāmatas un nesolīs, ka sāpes pēc brīža aprims. Tagad viņai ir divpadsmit gadu, un varbūt šīs īpašās sāpes, ko izraisa mācīšanās kopējā skolā, nekad nepāries. Vienīgi kad viņa aizies no šīs skolas,

Bet Mērija Džeina izmeta no galvas domu par aiziešanu no Vilsona vidusskolas, jo māmiņa viņu tik cieši apskāva, it kā viņa būtu bijusi prom nevis dažas stundas, bet veselu gadu, un tad ieraudājās. Visu rītu māmiņa bija klausījusies pa radio reportāžas par skolu. Visu rītu viņa bija iztēlojusies Mēriju Džeinu no-trenkātu, asinīm noplūdušu, varbūt pat mirstošu. īstenībā māmiņa nekad neraudāja, un tāpēc Mērija Džeina, redzot viņas sasarkušās acis, nemitīgi atkārtoja, ka viss bijis ļoti labi, pat jauki.

Vēl nebija paēstas pusdienas, kad pie durvīm sāka zvanīt reportieri. Sievietes ar piezīmju grāmatiņām rokās un vīrieši ar fotoaparātiem jautāja, cik veca ir Mērija Džeina, par ko viņa grib kļūt, kad izaugs liela, un kā viņa jutusies šorīt skolā. Līdz ar reportieru ierašanos sākās zvanīšana pa telefonu. No tālās Filadelfijas zvanīja Lu Elena, un varēja manīt, ka viņa raud, tāpat kā māmiņa, zvanīja arī Džeimss no juridiskās skolas un vectētiņš, un krustmātes. Tais brīžos, kad Mērija Džeina katram teica: «Viss ir ļoti labi,» — viņa pati sāka tam ticēt.

Vectētiņš vienīgais neko nejautāja par skolu. Viņš tikai stāstīja par Ruksīti, Sofiju un cālēniem, kamēr Mērijai Džeinai uzvilnīja ilgas pēc vasaras un fermas. Tad viņš nogrudzināja savus klusos smiekliņus un iejautājās:

— Vai vari iedomāties, ko es darīju, izdzirdis diktoru pa radio stāstām, ka pie Vilsona skolas sadrūzmējies ļaužu bars?

Mērija Džeina nevarēja iedomāties. Taisnību sakot, viņa bija pārāk nogurusi un pat necentās iedomāties.

— Es vēlējos, kaut uznāktu lietus, tāda pamatīga lietus gāze. — Kad vectētiņš atkal iegrudzinājās, Mērija Džeina iztēlojās, kā ļaudis stāv ārā pie skolas un lietus līst viņu atvērtajās mutēs. Un viņa sāka smieties.

Viņa joprojām irgoja, kamēr tētis viņai atņēma klausuli, lai uzzinātu, kas tur tik smieklīgs. Stāvēdama turpat blakus, meitene klausījās viņu sarunā.

— Tu, tētiņ, vari lepoties ar Mēriju Džeinu. Ne vismazākā satraukuma. Viņa šorīt devās uz skolu pa kāpnēm paceltu galvu. It kā ar degunu mākoņus stumdama.

«Ne vismazākā satraukuma.» Mērija Džeina aizslāja uz virtuvi, lai kaut ko uzkostu. Grauzdama burkānu, viņa domāja par tēva vārdiem. Tētis pat nebija pamanījis viņas izbailes. Viņš patiešām lepojās ar Mēriju Džeinu, tāpat arī vectētiņš. Un drīz vien viņa pati kļuva lepna un nejuta ne vismazākā satraukuma. Arī tad ne, kad atsākās telefona zvani, nesdami pavisam citāda veida vēstis.

Pirmoreiz Mērija Džeina pacēla klausuli, un nepazīstama vīrieša balss sacīja: «Vai nu aizvāciet to melno skuķi no balto skolas, vai arī mēs viņu nositīsim.» Bija vēl citi zvanītāji — gan sievietes, gan vīrieši, — tie lamājās un pat draudēja uzspridzināt māju un tētiņa kantori. Pēc šī zvana tētis aizliedza viņai nocelt klausuli. Ap vakariņu laiku viņš pat atvienoja telefonu.

— Tukša pļāpāšana, — tētis sacīja. — Ļaudis tikai pļāpā, bet darīt nekā nedara. Un tomēr nav nekāda vajadzība viņos klausīties.

Kad avīžu zēns nometa pie verandas «Vakara Ziņas», Mērija Džeina ieraudzīja, ka visa pirmā lapa veltīta viņai. Te nu viņa bija — šīsdienas varone, kam avīze veltījusi vairāk uzmanības nekā pašam prezidentam; attēlā bija redzams, kā Mērija Džeina dodas pa skolas kāpnēm augšup. Tūlīt aiz viņas soļo baltā meitene saviebtām lūpām, naidā izķēmotu seju. Pie tam ne jau sveša baltā meitene, bet meitene, vārdā Dankane, Dārlene Dankane, kas sēdēja viņai blakus klasē franču valodas stundās.

Mērija Džeina ilgi blenza attēlā, cenzdamās visu izprast. Ak

vai, Dārlene taču viņu nemaz nepazina! Kāpēc vajadzēja tik ļoti izvaikstīties? Protams, tā ir, kā vectētiņš bija teicis: «Viņi tevi pat nepazīst.» Iespējams, ka Dārlene visu pārdomās, kad viņu iepazīs.

Paņēmusi grieznes no mātes rokdarbu kārbas, Mērija Džeina izgrieza attēlu un ielika rakstāmgalda atvilktnē pašā apakšā — turpat, kur jau atradās piena zobs, pareizrakstības burtnīcas un Danbara skolas beigšanas apliecība. Ko gan domās viņas bērni, ieraudzījuši šo attēlu? Mērijai Džeinai vajadzēs visu izstāstīt, tāpat kā vectētiņš stāstīja viņai par Sarkano Annu.

Juzdamās lepna un apmierināta ar notikumu gaitu un pateicīga visiem mājiniekiem, kas tik jauki pret viņu izturas, Mērija Džeina atmeta domu par to, ka nemācīsies Vilsona vidusskolā. Viņa nedomāja par to arī vakarā, kad gulēja jau gultā un ausīs joprojām skanēja sieviešu spiedzieni un vīriešu lamas.

Satraukums, kas sākās pirmajā skolas dienā, tik ātri nenorima. Joprojām nāca reportieri, un laikraksti visā zemē iespieda māmiņas, tētiņa un Freda attēlus. Kāds reportieris pat gribēja, lai Mērija Džeina brauc uz Ņujorku un uzstājas televīzijas pārraidē. Mērijas Džeinas acis iedegās, bet māmiņa, protams, atteica, uzskatīdama, ka meita ir skolniece, nevis televīzijas zvaigzne.

Tad sāka nākt vēstules, katru rītu milzums vēstuļu. Dažas bija briesmīgas; tajās Mērija Džeina tika nosaukta par «melno mērkaķi» un pat vēl sliktākos vārdos, kurus viņa ne vienmēr saprata. Tomēr lielākā daļa vēstuļu bija patīkamas, un daži rakstītāji pat atsūtīja viņai nelielas dāvanas — kabatas lakatus un naudu.

Vēstules pienāca no visdažādākajām vietām — Ņujorkas un Čikāgas, un Losandželosas, un pat no tik tālām pilsētām kā Parīze, Berlīne un Stokholma. Kad bija pagājušas jau vairākas nedēļas kopš skolas sākuma, pastnieks atnesa vēstuli, uz kuras bija rakstīts: «Mis Mērijai Džeinai Duglasai Hairidžā Amerikas Savienotajās Valstīs». Tā bija atceļojusi pat no Tokijas.

Mērija Džeina atdeva pastmarkas Fredam kolekcijai un pašu vēstuli aizbāza aiz tualetes spoguļa maliņas, kur viņa, sukājot matus, varētu ik rītu to pārlasīt.

«Dārgā mis Mērija Džeina,» bija teikts vēstulē. «Es esmu skolniece no^Tokijas un lasīju par Tavu neizmērojamo drosmi. No visas sirds novēlu Tev veiksmi. Piedod, ka labi nezinu angļu valodu. Tava draudzene Fudži Janasi.»

«Viss kārtībā!» Mērija Džeina to atkārtoja gan reportieriem, gan tiem, kas viņai rakstīja vēstules, gan māmiņai, gan krustmātei Rutai, gan Gvenai, Pegijai un tētim.

«Viss kārtībā,» viņa sacīja arī tad, kad tas nesaskanēja ar īstenību.

8. nodaļa ES NĪSTU SAVUS IENAIDNIEKUS!

Nākamā diena Vilsona vidusskolā izrādījās mazliet labāka par iepriekšējo. Tagad, kad Mērija Džeina zināja, kas viņu sagaida, viņa centās neklausīties kliedzienos un spiedzienos. Meitene soļoja pa kāpnēm augšā, galvu izslējusi, it kā ar degunu mākoņus stumdama. Viņa gāja pa kāpnēm kā Žanna d'Arka vai Sarkanā Anna, vai arī kā tā Mērija Džeina, kas bija teikusi, ka ies skolā, lai mācītos, nevis lai tiktos ar draugiem.

Freds reizēm izrādījās īsts glābējs, kad zēni kāpņu laukumiņā skaitīja:

Taisies, ka tiec!

Šeit negribam jūs! —

viņš izslējās un atbildēja:

Vērā to liec:

Kopā jāmācās būs!

Arī Mērija Džeina pievienojās Fredam, un abi, skaitīdami dzejoli soļu ritmā un apstādamies vienīgi, lai atsveicinātos no tēviem, iesoļoja pa durvīm skolā un devās katrs uz savu klasi.

Mērija Džeina joprojām turēja galvu augstu paceltu un neklausījās, ne ko runāja klasē, ne arī vēlāk franču valodas stundā. Viņa bija tā nogrimusi sevī, ka nevarēja atbildēt, kad mis Ruso viņu izsauca. Meitene pietvīka, sastomījās un sadzirdēja Dārleni irgojam. Un tad Mērija Džeina vairs nejutās tik drosmīga.

Pēc franču valodas stundas viņai atkal neveicās. Gaitenī viņa pagriezās pa kreisi, bet vajadzēja pagriezties pa labi. Tad devās pa kāpnēm lejā, bet vajadzēja iet augšā. Aizelsusies, izbijusies viņa nonāca angļu valodas kabinetā, kad stunda jau bija sākusies.

Vilsona vidusskola bija milzīga ēka ar neskaitāmām kāpnēm, zālēm, jauno un veco spārnu, un Mērija Džeina baidījās, ka nekad neiegaumēs visas šīs telpas. Pārējie skolēni zināja, kur jāiet. Tie pastaigājās divatā vai trijatā.

Visbriesmīgākā bija brokastošana. Kad atskanēja pirmais brokastu zvans, septītās un astotās klases skolēni drāzās no kabinetiem ārā. Viņi aizslidinājās pa spožo flīžu grīdu, vicinādami pa gaisu grāmatas un maciņus un pilnā kaklā spiegdami. Mērijai Džeinai viņi atgādināja auļojošu ganāmpulku, kurš samin visu, kas gadās ceļā.

Mērija Džeina, cerēdama atrast Fredu, piespiedās pie sienas, kamēr skolēni paskrēja garām. Kad pienāca Freds, viņi kopā devās uz ēdamzāli. Ar paplātēm rokās viņi apstaigāja silto ēdienu letes, paņemdami to, ko vēlējās, un samaksāja par visu kasē. Pēc tam abi devās pa garo viduseju meklēt brīvu galdiņu.

Ēdamzāle bija plaša telpa, gandrīz tik plaša kā futbola laukums, ar nebeidzamām galdu rindām. Zēni sēdēja pie saviem galdiem, meitenes pie saviem, cits citam uzsaukdami: «Hei!» — vai: «Sēdies te!» — tikai šie saucieni nebija domāti ne Mērijai Džeinai, ne Fredam.

Neviens nepievērsa viņiem uzmanību pie ēdienu letēm un kases, bet, kad viņi ar piekrautajām paplātēm gāja pa eju, pēkšņi iestājās klusums. Lielajā, trokšņainajā telpā visi apklusa, kad Mērija Džeina uz galda netālu no durvīm nolika sviestmaizi un pienu un Freds šķīvi ar cīsiņiem un divas porcijas saldēdiena. Bija tik kluss, ka varēja dzirdēt, kā meitene, kas atradās Mērijai Džeinai tuvāk, atstūma krēslu un pielēca kājās, lai dotos prom. Vispirms bija klusums, un tad sākās dūkoņa, jo visi sačukstējās un piebikstīja cits citam.

Freds pamāja ar galvu, norādīdams, lai Mērija ēd vien tālāk. Un pats tūliņ ķērās pie cīsiņiem, bet Mērijai Džeinai ēstgriba bija zudusi. Viņa ēda lēni, prātīgi, kozdama sviestmaizi maziem kumosiem un pēc katra piena malka slaucīdama lūpas salvetē. Viņa it kā sadzirdēja māmiņas vārdus: «Uzvedies, kā nākas. Viņi skatīsies uz tevi.»

Skaidrs, «viņi» skatījās. Pēc neilga brīža, kad visi, nebilzdami ne vārda, joprojām blenza uz abiem brokastotajiem, Mērija Džeina pačukstēja Fredam:

— Viņi skatās uz mani, it kā man būtu divas galvas vai kas tamlīdzīgs.

— Droši vien viņi nekad nav redzējuši nēģerus ēdam, — Freds sacīja skaļi. — Iespējams, viņi iedomājas, ka mēs kampsim gaļu ar rokām un laizīsim šķīvjus ar mēli.

Freds tiešām bija īsts glābiņš. Pāris skolēnu pie blakus galdiņa dzirdēja, ko viņš teica, un vairs neblenza. Un, kamēr Mērija Džeina vēroja, kā Freds tiesāja cīsiņus un abas saldēdiena porcijas, viņai atkal atgriezās drosme. Protams, baltie tik labi nepazīst krāsainos un domā, ka tie ir citādi cilvēki. Kad viņi iepazīs Mēriju Džeinu, viss būs labi.

Viņa pat neuztraucās, kad kāds zēns, pūzdams prom papīra maisiņu, kurā bija ielikts salmiņš piena sūkšanai, trāpīja viņai ar to. Danbara skolā, kad skolotājs neskatījās, skolēni vienmēr pūta šos papīra maisiņus cits citam virsū. Tas nebija nekas sevišķs.

Varbūt, kad viņa iedzīvosies Vilsona vidusskolā, viņa arī tāpat pūtīs. Bet visam vajadzīgs laiks — tā nu tas ir.

Laiks ritēja, un Mērijai Džeinai joprojām drosme mijās ar izbailēm un izklaidība ar uzmanību. Viņa iegaumēja, pa kuriem gaiteņiem jāiet un kurā stāvā atrodas angļu valodas kabinets un vingrošanas zāle. Viņa nopirka Vilsona skolas tradicionālos sārti baltos grāmatu apvākus un sakrāja no kabatas naudas divus dolārus, par ko iegādājās karti uz visām skolas sporta spēlēm. Mērija Džeina pat sāka pierast pie tā, ka, ieraugot viņu ēdamzālē vai trokšņainajā, pārpildītajā mazgājamā istabā, visi pēkšņi apklust. Tas, protams, bija nepatīkami, tomēr pie tā jāpierod.

Laiks ritēja, un ar katru dienu ļaužu bars pie skolas aizvien vairāk saplaka. Beidzot ietves malā stāvēja tikai viena policijas mašīna, un tētis un misters Džeksons nolēma, ka nekas ļauns nenotiks, ja Mērija Džeina un Freds ies uz skolu vieni paši.

Mājās telefona zvani — arī nepatīkamie — izbeidzās, vēl tikai pienāca dažas vēstules no tālienes. Arī satraukums bija rimis. No māmiņas sejas nozuda rūpju vaibsti, un viņa atkal bāra Mēriju Džeinu par to, ka netiek kārtīgi uzposta istaba un paliek nemazgāti trauki, un vienmēr pārbaudīja, vai ir sagatavotas stundas, pirms ieslēdza televizoru. Tētis, aizņemts ar kādu lielu prāvu, bija pārāk noguris, lai aizvestu meitu sestdienas vakarā uz brīvdabas kinoizrādi vai atcerētos uzsist viņai uz pleca un pateikt, ka viņa ir liela un drosmīga meitene.

Šķita — viss ir tāpat kā toreiz pēc mandeļu operācijas, kad kakls vairs nesāpēja un, likās, dzīve ievirzījusies ierastajās sliedēs. Un tomēr nebija gluži tā kā agrāk.

Ik rītu Freds atnāca pēc Mērijas Džeinas, un viņi kopā devās uz skolu. Pieaugušie vairs nedrūzmējās pie skolas, taču vienmēr kāds pulciņš zēnu un meiteņu slaistījās uz kāpnēm. Viņi to vien gaidīja, lai varētu uzkliegt: «Kāpēc jūs neejat uz savu skolu?» Gaidīja, lai varētu Mēriju Džeinu un Fredu apsaukāt un aizvainot.

Mērija Džeina tagad visu dzirdēja, ko viņi saka. Viņa vairs negāja, galvu izslējusi. Meitene, acis nepamirkšķinājusi, raudzījās, kā zēns, lielāks par Fredu, pacēla ūdenspistoli un mērķēja tieši uz viņu.

— Tajā if ielieta skābe, — viņš kliedza. — Ja jūs iesiet skolā, es šaušu.

Protams, tur bija nevis skābe, bet ūdens, un tas apšļāca Freda bikses un Mērijas Džeinas zeķes. Pēc tam visu franču valodas stundu meitene drebēja — ne jau tāpēc, ka saltu kājas, bet tāpēc, ka ūdens vietā patiešām varēja būt skābe. Stundā sēdēdama, Mērija Džeina nenovērsa acis no Dārlenes, cenzdamās izprast, kāpēc Dārlene viņu tā nīst. Kad mis Ruso neredzēja, Dārlene joprojām vīpsnāja, ņirgājās un stūma savu solu prom no Mērijas Džeinas.

Bet Dārlene nebija vienīgā, kas tā uzvedās. Gaitenī, ejot brokastīs, skolēni mina viņai uz papēžiem, grūdās virsū. Sabiedrības mācības kabinetā bija kāds zēns, kas nepārtraukti spārdīja viņas sēdekļa atzveltni.

Kad Mērija Džeina stāstīja par to mājās, māmiņa izskatījās gauži nelaimīga. Viņa centās meitu mierināt, sacīdama: «Var jau gadīties,» — vai: «Tā dažkārt skolā notiek.» Bet, kad Mērija Džeina aizmirsa aizslēgt sienas skapīti un kāds uzlēja sarkano tinti uz viņas piezīmju burtnīcas un angļu valodas sacerējuma, kuru viņa nupat bija pārrakstījusi, māmiņa vairs neapgalvoja, ka tas ir nejaušs gadījums.

Sākumā Mērijai Džeinai visi skolēni šķita neskaidri tēli, it kā ārsts viņai acīs būtu iepilinājis zāles. Tie visi likās vienādi, bet vēlāk viņa jau spēja tos atšķirt. Viņa, piemēram, atcerējās rud-mataino zēnu ar ūdenspistoli, kad tas zālē iebelza viņai ar elkoni. Mērija Džeina pazina garo meiteni ar «zirgasti» — tā labi atbildēja angļu valodā un bija septītās klases volejbola komandas kapteine. Arī mazo meitenīti ar īsi apgrieztajiem, gaišajiem matiņiem dabas zinātņu stundās — viņa ģērbās kā bērns, tādēļ izskatījās pārāk jauna vidusskolas klasei.

Visi skolēni nebija ļauni. Pāris meiteņu pat sveicināja Mēriju Džeinu, kad viņa tām gāja garām gaitenī. Dažas lūdza iedot mājas uzdevumus, ja pašas bija aizmiršušas uzrakstīt. Meitene, vārdā Sārona, divas dienas pēc kārtas pat gāja ar Mēriju Džeinu pēc matemātikas stundas uz ēdamzāli. Viņa izturējās tik laipni, ka Mērija Džeina jau grasījās uzaicināt Sāronu brokastot pie viena galda.

Un tad trešajā dienā Sārona jautāja:

— Mērija Džeina, man tu vari stāstīt droši. Vai tu neesi dzimusi Ņujorkā? Un vai tikai tev nemaksā par to, ka tu atbrauci uz šejieni, lai iedabūtu nēģerus Vilsona vidusskolā?

Mērija Džeina iepleta acis, jo nesaprata jautājumu.

— Ņujorkā? Man maksā? Esmu nodzīvojusi Hairidžā visu mūžu. Esmu šeit dzimusi un ...

Sārona nopūtās. Mērija Džeina ievēroja, ka viņa jutās vīlusies.

— Nolādēts! — Sārona iesaucās. — Es saderēju ar Elizabeti, ka tu esi ieradusies no Ziemeļiem. Tava pareizā izruna ... — Un Sārona aizgāja, galvu šūpodama.

Freds smējās, kad Mērija Džeina pie brokastīm viņam to pastāstīja.

— Vai tad tu nesaproti? Tu taču nerunā tā, kā, pēc viņas domām, nēģeri runā.

«Viņi radījuši savu priekšstatu par nēģeri,» vectētiņš bija teicis. Un toreiz viņa bija tik pašpārliecināti atbildējusi: «Gan viņi mani iepazīs. Es tur būšu kā svešzemju sūtnis.»

Tomēr nemaz nebija tik viegli būt par svešzemju sūtni tādos ļaudīs kā Sārona, kura izliekas draudzīga, taču patiesībā neko negrib par tevi zināt. Nebija viegli būt par svešzemju sūtni, ja vienīgais draugs skolā ir Freds, kurš aizvien vairāk aizraujas ar basketbolu.

Danbara skoiā Mērija Džeina arī bija ļoti aizņemta, — viņadarbojās dramatiskajā pūciņā, skolēnu komitejā un rakstīja skolas avīzē. Turpretim šai skolā, kad viņa gribēja iesaistīties kādās ārpusklases nodarbībās, piemēram, basketbolā, komandas kapteine, vecākās klases skolniece, apmulsusi viņu uzlūkoja. Un tad izmeta:

— Baidos, ka tu nederēsi. Redzi — tu neesi tāda kā mēs — tava ādas krŽsa nav tāda kā mūsējā. Tu taču saproti, vai ne? Protams, es negribu tevi apvainot.

Mērija Džeina daudz ko saprata. Piemēram, vingrošanas stundās neviens ar viņu negribēja spēlēt volejbolu, kaut gan citas meitenes bija sliktākas spēlētājas. Vai arī, kad mācīja tautas dejas, neviena meitene negribēja iet ar viņu pārī.

Pat vingrošanas skolotāja jutās neveikli un nezināja, ko iesākt, līdz Sallija, mazā meitenīte no dabas zinātņu kabineta, pienāca pie Mērijas Džeinas un jautāja, vai viņa dejošot. Mērija Džeina jau grasījās teikt: «Nē,» — tomēr nespēja, jo skolotāja stāvēja turpat un klausījās.

Sallija bija stipri piesarkusi, un viņas roka drebēja, kad viņa saņēma Mērijas Džeinas roku. Likās — viņa tūlīt sāks raudāt. Arī Mērija Džeina juta, ka nenovaldīs asaras, taču, pastiepusi lūpas, izlikās apburoši smaidām un nodejoja vienu reizi apkārt zālei.

Pirms nākošās dejas Mērija Džeina nomurmināja Sallijai, ka viņai sāpot potīte, un nogāja malā. Neviens nav spiests dejot ar viņu tikai žēlastības pēc. Patiesībā Mērijai Džeinai bija pašai sevis žēl.

9. nodaļa PIRMAIS SALS

Laiks gāja, koki kļuva kaili, un māmiņa, sakārtojusi ziemas drēbes, paziņoja, ka Mērijai Džeinai vajadzīgs jauns mētelis.

Kādu rītu, paskatījusies pa guļamistabas logu, meitene ieraudzīja, ka zāie nav vairs zaļa, bet ir sudrabpelēka. Pirmais sals — tas nozīmēja, ka salna nokodusi vectētiņa ziedus un tomāti vairs nenogatavosies, tas nozīmēja, ka kūts un vistu dārzs jāsagatavo ziemai, lai dzīvniekiem būtu labi un silti.

Mērija Džeina negribēja domāt par vectētiņu. Viņš taču brīdināja no Vilsona skolas, bet viņa nenoticēja. Vectētiņš bija teicis, ka viņa jutīšoties tā, it kā visa pasaule būtu pret viņu. Un tā arī bija. Iespējams, ne gluži visa plašā pasaule, tāpēc ka no Francijas, Zviedrijas un Japānas viņai pienāca sirsnīgas vēstules. Tomēr tā pasaules daļiņa, kurā dzīvoja Mērija Džeina, — Hairidža un Vilsona vidusskola bija noteikti pret viņu.

Arī māmiņa un tētis. Kad Mērija Džeina vēl bija maza, likās — vecāki var visu vērst par labu. Ja atgadījās nepatikšanas skolā vai strīdi ar draugiem, vecāki vienmēr zināja, ko darīt. Turpretim tagad — Vilsona vidusskolā viss bija citādi. Ja viņa stāstīja kaut ko par skolēniem, vecāki sacīja: «Neliecies gar viņiem zinis,» — vai: «Viņi parāda savu muļķību. Kauns tiem, kuri tā uzvedas.» Bet pēdējā laikā, kad Mērija Džeina sapīkusi atgriezās mājās, lēni, lēni vilkās pa kāpnēm augšup un strupi atbildēja uz vecāku vaicājumiem, viņi tikai nopūtās un sacīja: «Galu galā viņai varbūt labāk pāriet uz Duglasa skolu.» It kā tas būtu kāds atrisinājums!

Pat Gvena, Pegija un Laura bija kļuvušas citādas. Gvena un Mērija Džeina draudzējās jau kopš pirmās klases. Otrajā klasē viņām pievienojās Pegija un Laura. Viņas visas bija gan četri musketieri, gan amazones, gan Zilie putni, bez tam viņas darbojās vienos un tajos pašos bērnu pulciņos, vēlāk skautos. Meitenes kopīgi šuva lellēm kleitas, spēlēja bumbu, cepa kūkas un pļāpāja par visu ko.

Turpretim tagad Gvena, Pegija un Laura darbojās Duglasa skolas skautu organizācijā. Viņas dziedāja savas skolas dziesmas, runāja par sapulcēm, skolotājiem un zēniem, kurus Mērija Džeina nepazina. Kad Mērija Džeina zvanīja meitenēm un uzaicināja tās pie sevis pārgulēt sestdienas nakti, meitenes gandrīz vienmēr atrunājās, ka esot aizņemtas. Arī satiekoties nebija agrākās sirsnības. Likās, meitenēm šķita, ka Mērija Džeina jūtas pārāka par.viņām, tādēļ ka mācās Vilsona vidusskolā. Varēja domāt, ka viņas priecātos, ja Mērija Džeina pārietu uz Duglasa skolu.

Arī Freds bija mainījies. Nebūtu godīgi apgalvot, ka Freds rīkotos pret viņu, tā tas nebija. Bet Freds bija visgarākais zēns septītajā klasē, un viņa rokas bija kā radītas basketbolam, lai prasmīgi iemestu bumbu grozā. Likās — ādas krāsa zēniem nav tik ļoti svarīga. Tikai daži bija neapmierināti, kad treneris uzņēma Fredu komandā un, ja viņš cītīgi trenēšoties, teicās izveidot jaunāko klašu komandu. Tā Freds palika skolā pēc stundām uz treniņu, un Mērija Džeina gāja uz māju viena pati.

Iepriekšējā dienā ēdamzālē Freds bija juties mazliet neērti.

— Daži puiši, — viņš stomīdamies sacīja, — uzaicināja mani ēst kopā ar viņiem. Es atbildēju, ka pagaidām nezinu. Teicu, ka padomāšu. Varbūt, ja tu ēdamzālē nesēdētu kopā ar mani, meitenes arī tevi uzaicinātu. Redzi, ja mēs joprojām sēdēsim kopā...

Mērija Džeina apgalvoja, ka būtu labi, pat ļoti jauki, ja viņš ēstu kopā ar zēniem. Un tā arī Freds viņu atstāja.

Iet uz māju vienai bija gluži labi. Dažreiz viņa izmetās pa sān-durvīm un aizskrēja pa šķērsieliņu. Viņa skrēja patiešām ātri, juzdamās brīva kā putns, jo stundas bija beigušās un neviens vairs viņai nepiegrieza vērību.

Iet uz māju vienai nemaz nebija tik nepatīkami, toties jo nepatīkamāk bija brokastot vienai milzīgajā ēdamzālē ... Kad Mērija Džeina par to iedomāja, rokas pārklājās ar zosādu. Droši vien šās iedomas dēļ viņai reizēm drosme mainījās ar izbailēm un niknumu.

Pēdējā laikā viss, ko māmiņa teica, aizkaitināja Mēriju Džeinu, arī par tēti nevarēja teikt neko labāku. Viņš izturējās tā, it kā meita joprojām būtu bērns, — jokojās un skaitīja muļķīgus dzejolīšus:

Kas kaiš Mērijai Džeinai? Kas noticis?

Ne sāpes to nomāc. Ne rūpēs tā nīkst.

Bet zodiņš atkal pār ceļiem līkst. . .

Tā varēja darīt, kad viņa bija maza, nevis tagad. Kad tētis mēģināja ar jokiem uzlabot Mērijas Džeinas slikto garastāvokli, viņa uzdrāzās savā istabā, aizcirzdama aiz sevis durvis.

Vērodama sevi tualetes spogulī, viņa brīnījās, kāpēc vecāki nav pamanījuši, ka viņa vairs nav bērns. Seja viņai bija atturīga un neizteiksmīga, un viņa atklāja, ka nolaižot plakstus un raugoties cilvēkos caur skropstu apakšu, nav nojaušams, ko viņa domā.

Pat balss viņai bija kļuvusi citāda. Ne jau tāda kā Freda balss. Uztraukumā Freda balss mainījās no zemas, dārdošas līdz augstai, spiedzīgai. Mērijas Džeinas balss bija monotona un neskanīga un atbilda neizteiksmīgajiem sejas vaibstiem. Kad viņas balss sacīja: «Lūdzu, skolotāj» vai «Paldies, skolotāj», viņa nemaz nevēlējās būt sevišķi pieklājīga. Meitene pārliecinājās, ka viņā ir vēl kāda cita balss, spalga un dusmīga; tā izveidojās kaut kur dziji kaklā un izrunāja tādus vārdus, par kādiem viņa pat nebija domājusi.

Mērija Džeina to uzzināja pirmajā aukstajā dienā, kad viņi abi ar Fredu gāja uz skolu. Tas pats rudmatainais zēns, kas toreiz šāva ar ūdenspistoli, stāvēja uz kāpnēm kopā ar diviem vai trim zēniem, murminādami, kā parasti, caur zobiem vārdus «nēģe-rēns» un «mūdzis». Agrāk Mērija Džeina neklausījās viņos un nepievērsa viņiem uzmanību, bet šoreiz pēkšņi uzkliedza: — Aizverieties! Kaut jūs izputētu! — un pateica vēl rupjākus vārdus, kādus agrāk netika mutē ņēmusi.

Viņa pati bija tikpat pārsteigta kā Freds.

— laid visu pār galvu, — Freds labsirdīgi norūca, kad viņi abi gāja pa gaiteni. — Nekļūsti rupja līdz ar viņiem.

Fredam bija viegli teikt: «Laid visu pār galvu.» Fredam un viņa basketbolistiem. Mērijai Džeinai, griežot sienas skapīša slēdzeni, trīcēja rokas. Viņai vajadzēja dziļi ievilkt elpu un sākt visu no gala, līdz viņa atcerējās šifru.

Klasē Dārlene sēdēja atgāzusies, kājas izstiepusi, lai Mērija Džeina nejauši pakluptu. Citus rītus Mērija Džeina meta līkumu ap Dārlenes kājām. Turpretim šodien viņa tās pagrūda ar purngalu sānis un soļoja taisni uz priekšu.

Dārlene spalgi iekliedzās: «Vai!» Mis Ruso pacēla galvu, bet tobrīd atskanēja zvans, un viņa sāka lasīt dienas ziņojumus: dabas zinātņu pulciņa sanāksme, meiteņu basketbola komandas nodarbības, kora mēģinājums.

— Man te nav nekā piemērota, — Mērija Džeina pie sevis norūca. — Mana ādas krāsa nav pieņemama viņu pulciņiem.

Atvērusi franču valodas grāmatu, viņa pārlasīja mājas darbu. J'aime, tu aimes, il aime. Cher ami, je t'aime. Piere savilkās dziļās rievās. Nav ko brīnīties, ka Mērija Džeina nevarēja to iemācīties. Es mīlu, tu mīli, viņš mīl. Dārgais draugs, es tevi mīlu. Kā lai pasaka «ienīst»? Tādus vārdus te nemāca.

Uzšķīrusi vārdnīcu grāmatas beigās, Mērija Džeina sameklēja jaunos vārdus. Ienīst — détester, abhorrer... Ienaidnieks — ennemi. Pabāzusi mēles galiņu, viņa tos ierakstīja piezīmju burtnīcā, pēc tam izveidoja teikumus. Je déteste mon ennemi. J'abhorre mon ennemi. Es ienīstu savu ienaidnieku.

Neapmierināta Mērija Džeina izdzēsa vārdu «mon» un uzrakstīja teikumu par jaunu. Je défese mes ennemis. Es ienīstu savus ienaidniekus. No šā brīža jābūt tā. Viņai vairs nebūs ne j'aime, nedz cher ami.

Pēkšņi Mērijai Džeinai izkrita no rokas zīmulis un atsitās pret solu, — viņa pamanīja sev aiz muguras mis Ruso. Meitene

centās uzlikt roku uz piezīmju burtnīcas, tomēr pēc skolotājas sarauktajām uzacīm saprata, ka ir par vēlu,

— Mērija Džeina, es gribētu ar tevi parunāt, — mis Ruso sacīja. — Vai tu nepaliktu mazliet pēc stundas?

Mērijas Džeinas sirds dauzījās, kad viņa, nolaidusi acis, atbildēja:

— Jā, skolotāj. — Franču valodā Mērijai Džeinai neveicās, un ja mis Ruso uz viņu sadusmosies ...

Bet mis Ruso nebija dusmīga. Kad skolēni bija izgājuši no klases, viņa, domās iegrimusi, kodīja apakšlūpu.

— Skolotāji man stāstīja, ka tu viņu stundās labi mācoties; ja tu saņemtos franču valodā, tu varētu kļūt teicamniece. Man likās — sākumā, kamēr tu vēl neesi pieradusi pie šās skolas . ..

Acis pievērusi, stingu seju Mērija Džeina gaidīja, kas sekos pēc šā ievada.

— Redzi — ja tu varētu palikt pēc stundām — tikai īsu brīdi, — es tev palīdzētu mācīties, un tu izlabotu atzīmi.

Tagad bija mis Ruso kārta gaidīt, kamēr Mērija Džeina apdomās izteikto priekšlikumu; tomēr meitene to noraidīja: Palikt pēc stundām? Lai mis Ruso uzdotu jautājumus, varbūt žēlotu viņu?

— Nē, paldies, skolotāj! Māte mani gaida mājās. Bet es pati centīšos vairāk mācīties franču valodu.

Tad Mērijai Džeinai vajadzēja atvainoties un skriet prom, lai nenokavētu angļu valodas stundu. Viņa joprojām centās izprast, kāpēc mis Ruso nebija pieminējusi mes ennemis, kad pēkšņi izdzirdēja angļu valodas skolotāju mis Morganu nosaucam viņas vārdu.

— Vislabākais sacerējums šodien ir Mērijai Džeinai. Es gribētu, lai viņa nolasa to visai klasei.

Kāpēc gan viņai jāiet un jālasa? Mērijai Džeinai vaigi bija sasarkuši un rokas miklas, kad viņa paņēma no skolotājas rakstu darbu. «Mans mīļākais dzīvnieks». Noklepojusies viņa sāka lasīt

par Ruksīfi. Lasīja cik iespējams ātri, tāpēc ka saklausīja aiz sevis sprauslāšanu un dzirdēja kādu sakām: «Mērija Džeina — sivēna draudzene» un «Es jau teicu, ka viņa dzīvo cūkkūtī».

Arī mis Morgana to dzirdēja. Bārdama Klerensu, kas to bija teicis, viņa tumši pietvīka.

— Ja tu uzrakstīsi tikpat labu sacerējumu kā Mērija Džeina, tad varēsi smieties. Pēc stundām pienāc pie manis!

Protams, Mērijai Džeinai no tā nekļuva labāk, bet Klerenss bija tik dusmīgs, ka izlikās viņu netīšām pagrūžam gaitenī, toties Mērija Džeina pat neizlikās — viņa tīšām pagrūda Klerensu.

Matemātikas stunda bija viegla — atkārtoja pagājušā gada uzdevumus. Piemēram, tādu — pārtikas preču veikalā jānopērk piecas mārciņas kartupeļu par divpadsmit centiem mārciņā; lai to atrisinātu — pieci jāreizina ar divpadsmit. Mērija Džeina atrisināja visus uzdevumus pareizi, bet skolotājs viņu neizsauca, un viņa nepapūlējās pacelt roku. Tāpēc ka ap šo laiku viņu jau pārņēma satraukums par tuvajām brokastīm.

Ēst vienai pašai, kad visi blenž un nav neviena, ar ko parunāt! Kad nav neviena, ar ko pajokot, lai varētu smieties un izlikties, ka viņai viss ir vienalga.

«Bet man ir vienalga,» Mērija Džeina centās sev iestāstīt. «Viņi nīst mani, un es nīstu viņus. Je déteste mes ennemis.»

Franciski tas skanēja labāk nekā angliski. Spēcīgāk. Pēc brokastīm Mērija Džeina uzmeklēs vārdnīcā, kā franciski saka: «Man ir vienalga,» — un pierakstīs arī to. Bet kāpēc nogaidīt? Ja viņa paņemtu ēdamzālē līdz franču valodas grāmatu, varētu sameklēt daudz dažādu vārdu, ko pateikt, kad visi viņu vēros. Atbalstījusi grāmatu pret piena krūzi, Mērija Džeina ēda sviestmaizi un neredzēja Fredu pamājam ar roku un nepamanīja arī Salliju — to pašu Salliju no dabas zinātņu kabineta un tautas deju pulciņa, — kas stāvēja pie galdiņa un it kā grasījās ko teikt.

«Man ir vienalga. Je m'en moque. Lieciet mani mierā. Laissez moi seule. Aizverieties! Assez!»

— Je m'en moque, — Mērija Džeina noteica skaļi, gandrīz izsmējīgi, redzēdama pie galdiņa sēdošo meiteņu pārsteigtās sejas. Viņas nepazina Mēriju Džeinu un nesaprata arī, par ko viņa runā.

— Laissez moi seule, — Mērija Džeina sacīja, augsti paceltu galvu iziedama no ēdamzāles.

Kad Mērija Džeina vēra vaļā sienas skapīti, lai noliktu franču valodas grāmatu, pienāca mis Kolinsa. Viņa bija dziedāšanas skolotāja un vadīja kori, kas katru piektdienu dziedāja skolēnu sanāksmēs. Mis Kolinsa bija veca un pļāpīga dāma, un skolēni viņu bieži izjokoja.

— Mērija Džeina, es gribētu zināt... — viņa vilcinājās, — kāpēc tu nepiedalies korī?

Mērija Džeina jau grasījās jautāt: «Kādēļ gan?» — taču galu galā tikai pateica: «Kā, lūdzu?»

— Vai tev ir alts vai soprāns? Mums vēl daži alti noderētu, bez tam mēs gatavojam Ziemsvētku programmu. Šķiet — būtu labi. Man liekas — taviem ļaudīm ... — Viņa apklusa.

Mērija Džeina bija tik ļoti pārsteigta, ka nezināja, ko atbildēt. Danbara skolā dziedāšanas skolotāja nekad neļāva viņai dziedāt sarīkojumos. Turpretim šeit mis Kolinsa jautā «alts vai soprāns» un uzaicina viņu dziedāt korī.

— Bet es taču nevaru padziedāt, — Mērija Džeina iebilda.

— Nāc vien, neesi tik kautrīga, — mis Kolinsa mudināja, kļūdama jau uzbāzīga. — Es gandrīz droši varu sacīt, ka tev ir jauka balstiņa. Vai tad tu nedziedi savā baznīcā?

Mērija Džeina sarauca pieri. Kā gan skolotāja varēja zināt? Mērija Džeina nekad nebija dziedājusi skolas korī. Taisnību sakot, viņa nebija dziedājusi, kopš aizbrauca no fermas. Un, protams, nedziedāja arī svētdienas skolā, tur visi zināja, ka viņa nevar noturēt meldiju.

— Bet es taču nevaru padziedāt, — Mērija Džeina atkārtoja. — Vienīgi kaut ko parūkt.

— Man gan liekas — tā ir tikai kautrība. — Mis Kolinsa papurināja galvu. — Taviem ļaudīm ir tik jaukas balsis. Man tieši patīk jūsu garīgās dziesmas. Kā būtu, ja tu ienāktu trijos dziedāšanas kabinetā un es paklausītos, kuru balsi tu dziedi?

Jau otrreiz tai dienā Mērija Džeina dzirdēja sevi sakām: «Nē, pateicos, skolotāj. Māte gaida mani mājās.» Vienīgi šoreiz viņas balss aizlūza, gandrīz tāpat kā Fredam. Tāpēc ka viņa pēkšņi saprata, ko mis Kolinsa domāja.

Visiem «taviem ļaudīm» — visiem nēģeriem ir skaistas balsis, un viņi dzied garīgās dziesmas. Tāpat kā visi nēģeri runā nepareizi. Tā domāja skolotāja. Ne tikai skolniece Sārona, bet pieaudzis cilvēks, skolotāja! It kā ādas krāsai būtu kāds sakars ar balsi. It kā Mērijai Džeinai, tētim un vectētiņam patiešām nebūtu vissliktākās balsis visā štatā. Varbūt Fredam mis Kolinsa liktos smieklīga, bet Mērijai Džeinai tā vis nelikās.

Viņai pat nelabi metās no šiem vārdiem — «tavi ļaudis». Mis Tomase pastāvīgi to atgādināja viņai un Fredam sabiedrības mācības stundās, kad runa bija par verdzību. Klase patlaban izņēma par Eliju Vitniju un kokvilnas tīrāmo mašīnu, un mācību grāmatā bija ievietots attēls, kurā redzamas sievietes — kokvilnas plūcējas ar raibiem lakatiem galvā un pie jostas piesietiem maisiem.

Patiešām, tiklīdz sākās sabiedrības mācības stunda un skolēni uzšķīra attēlu ar verdzenēm, viņi visi, kaklus izstiepuši, ņēmās skatīties uz Mēriju Džeinu. Skolēni varbūt domā, ka viņas māmiņa, apsējusies raibo lakatu, vēl tagad staigā ar maisu pie sāniem, plūkdama kokvilnu. Nolādētais vecis Elija Vitnijs! Kāpēc gan viņam vajadzēja izdomāt šo kokvilnas tīrāmo mašīnu?

No sabiedrības mācības kabineta Mērija Džeina devās uz dabas zinātņu kabinetu, murminādama: «Je déteste Eli Wh/tney.» Dabas zinātņu stunda viņai visvairāk patika. Ne jau tāpēc, ka misters Stillers bija jauns un jautrs, un tāds viņš patiešām bija, bet gan tāpēc, ka viņa stundās mācījās par dzīvniekiem, augiem,

mikrobiem, kukaiņiem, par visu to, par ko interesējās Mērija Džeina un vectētiņš.

Arī kabinets bija jauks. Tas atradās ēkas vecajā spārnā, soli šeit bija nevis spodri, bet sagraizīti un nodeldēti un grīda izmīta, tāda pati kā Danbara skolā. Uz palodzēm bija novietoti dažādi augi — puķes, pupas, papardes — un liels akvārijs ar sīkiem, zaļiem ūdensaugiem. Tepat atradās būri ar baltajām pelītēm, kā arī lēzeni trauki, kuros rāpoja bruņurupuči.

Kabineta viņā galā stāvēja liels skapis ar dažādām lietām, tāpat kā muzejā. Lapseņu pūznis, čūskas āda, fosilijas un kādas izmirušas zivs skelets. Ja vien Mērijai Džeinai atlika laika pirms stundas, viņa apskatīja muzeja eksponātus vai arī papriecājās par bruņurupučiem un baltajām pelītēm.

Šodien misters Stillers stāstīja par to, ja sēj vienu un to pašu lauksaimniecības kultūru, no augsnes tiek izsūktas visas barības vielas, tāpēc, lai saglabātu augsnes auglību, jāievēro augu seka.

Mērija Džeina daudz ko zināja par šo mācību vielu, jo, kad vectētiņš bija jaunāks, viņš braukāja apkārt, pārliecinādams fermerus, ka dažugad tabakas vietā jāsēj sojas pupas.

— Vectētiņš saka, — Mērija Džeina ierunājās, — ka uz sojas pupu saknēm dzīvo tādas baktērijas, kas uzkrāj augsnē slāpekli.

— Vectētiņš saka ... — Uz mirkli Mērija Džeina aizmirsa savas dusmas. Viņa aizmirsa vārdus «je m'en mogue» un je déteste». Viņa bija aizrāvusies, cilādama roku un citēdama vectētiņa vārdus, un jutās līksma, kad misters Stillers piekrītoši māja ar galvu.

Viņa jutās līksma līdz pat stundas beigām, kad atskanēja zvans un visi cēlās kājās, lai ietu prom. Līdz tam brīdim, kad meitene, kas gaitenī pastaigājās ar Dārleni, skaļi iejautājās: — Kas tad ir viņas vectētiņš?

— Kā lai es to zinu? — Dārlene apspieda žāvas. — Droši vien kāds vecs melns kokvilnas vācējs.

Vectētiņš — vecs melns kokvilnas vācējs! Viss, ko Mērija

Džeina bija piedzīvojusi šodien, vakar, pagājušajā un aizpagā-jušajā nedēļā, — gan naidīgā izturēšanās, gan grūstīšanās, gan nesaskaņas — viss pēkšņi uzvirmoja viņas galvā. Nedomādama par sekām, viņa atvēzēja somu un trieca ar to pa Dārlenes plecu. Bet pati aizjoņoja pa gaiteni, noskrēja lejā pa kāpnēm un izdrāzās no skolas.

10. nodaļa GLĀBIŅŠ

Mērija Džeina skrēja lejā pa platajām kāpnēm, pāri zālājam, garām policijas mašīnai. Tad viņa apstājās. Uz ielas vējš dzenāja lapas, un no aukstuma Mērijai Džeinai kailās rokas pārklājās ar zosādu. Viņa neuzdrošinājās rādīties mājās bez vējjakas — māmiņa viņu rās. Tādā izskatā viņa nedrīkstēja atgriezties mājās — it kā izmukusi no skolas. Nevarēja taču skatīties acīs ne tētim, ne krustmātei Rutai, ne Fredam, ne arī vectētiņam un teikt, ka ir aizbēgusi.

Berzēdama rokas, lai sasildītos, Mērija Džeina griezās atpakaļ. Lēni, šļūcošiem soļiem viņa vilkās pa lapām nobārstīto celiņu uz skolu.

Vestibilā viņu sagaidīja mis Ruso un Dārlene. Naidīgā, triumfējošā nosūdzētāja — Dārlene.

— Mērija Džeina, — mis Ruso bārās, — ko gan tu domā, izskriedama ārā tādā laikā bez jakas? Tu vari saaukstēties.

— Viņa man iesita! — Dārlene iesaucās. — Tieši te, pa plecu. Viņai nav tiesību mācīties mūsu skolā.

Mis Ruso neko neatbildēja Dārlenei. Viņa tikai uzveda abas meitenes augšā klasē un lika viņām apsēsties.

— Kas galu galā ir noticis? — viņa jautāja.

— Viņa man iesita, — Dārlene atkārtoja. — Es neko nedarīju, tikai gāju pa gaiteni pie sava sienas skapīša, un viņa man iesita. Mana māte saka .. .

Mis Ruso nopūtās.

— Un ko tu teiksi, Mērija Džeina?

Mērija Džeina klusēja. Ko gan viņa varēja teikt? Pastāstīt par rudmataino zēnu uz kāpnēm, par Dārlenes izstieptajām kājām, par «taviem ļaudīm», par to, ka vectētiņš ir... Skolotājai tas ir pilnīgi vienalga. Citiem arī vienalga. Lai viss iet savu gaitu, un lai viņu izslēdz no Vilsona skolas. Arī viņai ir vienalga. Gluži vienalga.

— Vai tu viņai iesiti?

Mērija Džeina pamāja; seja viņai bija sastingusi, acis pievērstas grīdai.

— Jā, iesitu, — Mērija Džeina nomurmināja.

— Visu laiku sāp, — Dārlene sūdzējās. — Briesmīgi sāp.

Mis Ruso kā nogurusi atkal nopūtās.

— Bet kāpēc tu siti? Bija taču kaut kāds iemesls?

— Ne vismazākā iemesla, — Dārlene apgalvoja. — Viņa tieši atvēzējās un iesita man ar skolas somu. Tas nāca tik negaidīti.

Nekāda iemesla! Mērija Džeina izslēja galvu. Nekāda iemesla? Pēc visa tā, ko Dārlene bija pateikusi?

— Viņa nosauca manu vectētiņu par veco melno kokvilnas vācēju. — Mērijas Džeinas balss skanēja klusu, it kā šo vārdu atkārtošana vien jau sagādātu sāpes.

Mis Ruso dusmīgi paskatījās uz Dārleni.

— Nu iespējams, ka es arī pateicu kaut ko tamlīdzīgu, — Dārlene sacīja. — Bet tas jau nav iemesls ...

— Tu tiešām esi pateikusi neglītus un aizskarošus vārdus, un es gribu, lai tu atvainotos. Un tu, Mērija Džeina, taču esi pietiekami prātīga un saproti, ka nedrīkst sist cilvēkam, ja tev ir nodarīts pāri. Tāpēc atvainojies arī tu.

Atvainoties! Nožēlot!

— Nemūžam! — Dārlene iekliedzās. — Es pastāstīšu mātei. Un viņa pateiks misis Deivisai.

Mērija Džeina atkal sāka pētīt grīdu. Viņa nožēloja — nevis tāpēc, ka nodarījusi pāri Dārlenei, bet gan tāpēc, ka nebija izdomājusi neko prātīgāku kā sist cilvēkiem, un Mērija Džeina priecājās, ka mis Ruso viņu saprata.

— Es atvainojos, — Mērija Džeina nopurpināja, nepaceldama acis.

— Nu, Dārlene ... — mis Ruso pievērsās viņai, — es arī runāšu ar misis Deivisu. Pastāstīšu, kā tu pūlies no rītiem aizlikt kāju priekšā Mērijai Džeinai, kā tu bīdi solu prom un kā tu izrunājies par Mēriju Džeinu. Es biju cerējusi — ja nelikšos visu to redzam, tu pati pēc kāda laika sapratīsi, cik nekrietni izturies. Bet turpmāk gan es to savā klasē necietīšu.

Dārlene sarka un bālēja. Kā visi septītās klases skolēni, viņa baidījās no misis Deivisas. Vēl klusāk nekā Mērija Džeina viņa izdvesa: — Es atvainojos.

— Nu labi, meitenes. Tagad varat iet. — Mis Ruso pamāja. — Un lai es vairs nekad neko tamlīdzīgu nedzirdētu.

Dārlene izdrāzās, ka papēži vien nozibēja. Mērija Džeina gāja lēni. Viņa gribēja parunāt ar mis Ruso, pateikt kaut vai «paldies!», tomēr nespēja dabūt vārdus pār lūpām. Lai gan mis Ruso bija skolotāja Vilsona vidusskolā, viņa tomēr nebija noskaņota pret Mēriju Džeinu. Iespējams, viņa nebija izturējusies visai laipni, taču taisnīgi gan.

Arā spīdēja saule un vējš dzenāja lapas, bet Mērija Džeina vairs nejuta aukstumu. Vicinādama skolas somu, viņa sāka skriet. Ne jau tāpēc, lai no kaut kā aizmuktu, arī ne tāpēc, ka māmiņa uztraucas, kad viņa ierodas vēlu, bet tāpēc, ka ir tik labi skriet, kad spīd saule un vējš plivina matus. Viņa noskrēja vienu kvartālu, tad vēl vienu un vēl trešo, līdz bija pilnīgi aizelsusies, un tad sāka iet lēnāk.

Uz ielas stūra stāvēja pulciņš skolēnu un gaidīja zajo gaismas

signālu. Tie bija galvenokārt lieli zēni un arī dažas meitenes. Pieejot tuvāk, Mērija Džeina redzēja, ka viņi nemaz neskatās uz signālu. Pasituši grāmatas padusē, sabāzuši rokas kabatās, viņi, sastājušies aplī, kaut ko vēroja.

Citkārt, noskaitusies uz ikvienu, Mērija Džeina būtu pagājusi viņiem garām. Taču šoreiz, domādama par mis Ruso un piekususi no skrējiena, viņa apstājās. Pienākusi klāt, viņa pacēlās uz pirkstgaliem un centās saskatīt, ko visi tik dedzīgi pētī.

Apļa vidū liels, dzeltens runcis trenkāja sapinkājušos vāverēnu. Kaķis šņāca un meta kūkumu, bet vāverīte pūlējās izmukt no kaķa nagiem. Asti vēcinādama, zobus afiezusi, vāverīte gandrīz izbēga, bet te pēkšņi kaķis to sakampa.

Daži zēni uzgavilēja. Dažas meitenes šausmās iespiedzās un aizvēra acis. Bet neviens nemēģināja glābt nabaga vāverīti. Mērija Džeina nometa skolas somu un nikni metās kaķim virsū. Viņa raustīja to aiz čupra un mēģināja sagrābt ķepas, līdz beidzot kaķis palaida vāverīti un bruka virsū meitenei. Ielēca ar nagiem meitenei sejā un tad laidās mukt.

Vāverīte pārbijusies gulēja uz ietves. Kad Mērija Džeina to pacēla, dzīvnieciņš vārgi iepīkstējās un iecirta asos zobiņus meitenes īkšķī.

Nedomādama par sāpēm, Mērija Džeina apmīļoja vāverīti kā mazu bērnu un aizbāza aiz vējjakas, lai tai būtu silti. Meitene juta caur blūzi, kā pret pašas sirdi dauzās dzīvnieciņa sirds. Vismaz vāverīte ir dzīva, viņa nodomāja.

Zēni un meitenes sāka ar Mēriju Džeinu runāt, bet viņa tos pat nedzirdēja. Izspraukusies cauri drūzmai, viņa devās uz mājām.

— Mērija Džeina! ti, Mērija Džeina!

Viņa bija nogājusi jau pusi kvartāla un tikai tad pagriezās, lai paskatītos, kas sauc. Tā bija Sallija, kas elsdama pūzdama, izrisušiem matiem dzinās viņai pakaļ.

— Tu aizmirsi somu! — Sallija kliedza, vicinādama to. — Kā jūtas vāverīte? Vai paliks dzīva?

Mērija Džeina pagaidīja, kamēr Sallija pieskrēja.

— Domāju gan. — Viņa ļāva Sallijai paskatīties uz vāverīti zem jakas un paglaudīt tai galviņu.

— Mājās pamatīgi iztaustīšu vāverīti, vai kāds kauliņš nav lauzts.

— Vai tu pratīsi? Es gribēju sacīt, vai vectētiņš tev ir mācījis, kā jākopj savainoti dzīvnieki?

Mērija Džeina pašapzinīgi pamāja, saklausīdama Sallijas balsī tādu kā cieņu pret sevi.

— Ne nu tieši, kā jākopj vāveres, tomēr man liekas — es zināšu, kas jādara.

Viņas lēni gāja uz priekšu: Sallija, dauzīdama gar kājām abas somas, un Mērija Džeina, glāstīdama spalvu kamolīti azotē.

— Tu nu gan esi laimīga, — Sallija nopūtās. — Tu vari dzīvot fermā. Man vienmēr gribējies dzīvot fermā. Esmu kā uzburta uz dzīvniekiem, bet māte neļauj turēt pat suni.

— Mana māte arī neļauj, — Mērija Džeina sacīja. — Viņa neļāva turēt pat balto pelīti, kuru brāļa draugs gribēja man uzdāvināt. Kādreiz mums bija tāds miegains papagailis, bet tas nobeidzās, Māte tieši nīst dzīvniekus, i

— Manējā tāpat. — Pēkšņi Sallijai kaut kas iešāvās prātā. — Bet saki — ko viņa teiks par vāveri? Un kas ir noticis ar tevi? Tu patiešām izskaties briesmīgi! Vai ļoti sāp?

— Mazliet. Visvairāk sāp īkšķis, kurā vāverīte iekoda. — Mērija Džeina pastiepa pirkstu, lai Sallija varētu redzēt zobu pēdas.

— Vai, kā asiņo! Apstājies, es aptīšu ap pirkstu savu kabatas lakatu. Jocīgi gan, — Sallija teica, — patiešām jocīgi, vāverīte iekož tev par to, ka tu tai izglābi dzīvību.

Mērija Džeina iebāza īkšķi mutē, lai izsūktu asinis.

— Arī tu kostu, ja tevi tik ļoti mocītu, — viņa aizstāvēja

vāverīti. — Tu droši vien iekosiu pašam pirmajam, kas pagadītos.

— Varbūt, — Sallija steidzīgi piekrita. — Nu, bet tava māte? Vai tu domā, ka viņa ļaus paturēt vāverīti?

Mērija Džeina dziļi ievilka elpu. Jo tuvāk nāca mājas, jo nedrošāka viņa kļuva.

— Mātei jāatļauj vāverīti paturēt — vismaz tik ilgi, kamēr tā atlabs. Noteikti jāatļauj.

Meitenes gāja runādamās un brīžiem apstājās, lai papriecātos par vāverīti, līdz nemanot bija nonākušas pie Mērijas Džeinas mājas un devās pa kāpnēm augšā uz verandu, kur gaidīja māmiņa.

Kad Mērija Džeina mācījās Danbara skolā, māmiņa nekad nemēdza viņu gaidīt verandā. Toties tagad māmiņa katru dienu tur stāvēja, virpinādama pirkstos sprogu un nemiera pilna raudzīdamās gan uz ielu, gan pulkstenī, vai tikai meita nav novēlojusies.

Mērijai Džeinai šķita, ka māmiņa nesaprot, cik grūti mācīties Vilsona vidusskolā. Taisnību sakot, māmiņa saprata daudz vairāk, nekā Mērija Džeina iedomājās. Katru vakaru viņa ar tēti runāja par to, vai labāk nesūtīt meitu Duglasa skolā. Katru dienu māmiņa soļoja šurp un turp pa verandu, baidīdamās, kaut tikai kas ļauns nebūtu atgadījies viņas meitenītei.

šodien, ieraugot uz kāpnēm Mēriju Džeinu izspūrušiem matiem, saskrāpētu seju un asins traipiem uz jaunās vējjakas atlokiem, māmiņa bija pārliecināta — kāds nodarījis meitai pāri. šodien, ieraugot Mēriju Džeinu tādā izskatā nākam mājās un svešu meiteni nesam Mērijas Džeinas somu, māmiņa zaudēja savaldīšanos.

— Beidzot tas noticis! — viņa vaimanāja. — Es jau teicu tēvam, ka tā būs. Tagad, cerams, visi ir apmierināti.

Viņa izgāza visu sakrājušos rūgtumu pār Mēriju Džeinu, tēti, krustmāti Rutu. Viņa netaupīja arī vectētiņu fermā un «viņus», tur skolā. Tas viss varētu likties bezjēdzīgi tādam, kas nav pārdzīvojis raižpilnas dienas, naktis un pat nedēļas, kad ikviens var zaudēt savaldīšanos, kur nu vēl māte, ja viņa domā, ka meitai tiek nodarīts pāri.

Bet Sallija neko nezināja par šīm raižpilnajām dienām, naktīm un nedēļām. Kad misis Duglasa nikni paskatījās uz Salliju un saltā balsī noteica: — Ej prom, — Sallija pameta Mērijas Džeinas somu verandā. Atpakaļ kāpdamās, viņa iepleta savas zilās lelles acis platas jo platas. Tad viņa aizskrēja neatsveicinājusies, neizteikusi Mērijai Džeinai cerību, ka vāverīte atlabs.

Mērija Džeina ievilkās mājā un atkrita dzīvojamā istabā uz tahtas. Viņa nebija raudājusi kopš skolas sākuma, arī tad ne, ja viņai vajadzēja cieši samiegt acis, lai aizturētu asaras. Toties tagad viņa necentās savaldīties. Viņa brēca par visu — sākot ar pašiem sīkākiem notikumiem un beidzot ar nopietnākiem. Un, jo vairāk viņa atcerējās, jo vairāk plūda asaras un tecēja pār vaigiem.

11. nodaļa KUPLASTE

Pati būdama tuvu raudām, māmiņa centās nomierināt meitu — apkampa, glaudīja tai plecus, slaucīja ar kabatas lakatu asaras, lika mitrus apliekamos. Tomēr Mērija Džeina nemitējās elsot, kamēr vāverīte iztraucēta izbāza galviņu no vējjakas.

«Pfit-pfit-pfit!» vāverīte rājās.

Māmiņa, elpu aizturējusi, atlēca nost un jau grasījās kāpt uz krēsla, kā parasti darīja fermā, ieraudzīdama peli. Mērijai Džeinai pret pašas gribu bija caur asarām jāiesmejas.

Pēc tam gan iesmiedamās, gan lāgiem vēl elsodama, Mērija Džeina pastāstīja par kaķi, vāverīti un Salliju, kura gribot ar viņu draudzēties. Par to, ka iesitusi Dārlenei, Mērija Džeina nepieminēja, tāpēc ka droši vien bija to aizmirsusi.

Māmiņa tik ļoti priecājās, ka patiešām nekas slikts nebija noticis, un tik ļoti nožēloja savu nesavaldību, ka aizgāja uz garāžu un sameklēja veco papagaiļa būrīti. Pirms Mērija Džeina paguva ko jautāt, māmiņa pati piedāvāja:

— Kamēr vāverīte atlabs, lai padzīvo kādas dienas būrī pie mums. Bet tad palaid to brīvībā.

Vāverīte jau izskatījās atžirbusi. Vairākās vietās kaķis bija izplēsis spalvu kumšķus, un, staigājot pa būri, vāverīte vilka pakaļkāju, it kā tā būtu salauzta. Citādi zvēriņš jutās gluži mundrs, šūpoja asti un lielām, spridzīgām acīm aplūkoja māmiņu un Mēriju Džeinu.

Kamēr Mērija Džeina prātoja, kā uzlikt ievainotajai ķepiņai šinas, māmiņa darīja to, kas bija darāms. Vispirms viņa apmazgāja meitai saskrāpēto seju un apskatīja vāveres zobu pēdas īkšķī. Tad nāca satraukums par stinguma krampjiem, trakumsērgu un visādām citām infekcijām. Nu nekas cits neatlika kā zvanīt ārstam un aizvest pie viņa Mēriju Džeinu. Mērija Džeina grasījās ņemt līdz arī vāverīti, lai ārsts apskatītu tās lauzto ķepiņu, bet māmiņa par to pat dzirdēt negribēja.

Ārsts nomierināja māmiņu. Viņš paskaidroja: — Trakumsērga Hairidžā nav bijusi kopš manas prakses sākuma, un tas jau ir ļoti sen.

Viņš iešļircināja Mērijai Džeinai preftetanusa poti, pārsēja īkšķi un iedeva pilnu sauju kociņu, ar ko apskata pacientiem rīkli. Lai uzliekot šinas vāverītes ķepiņai — tā viņš teica.

Uzlikt šinas nemaz nebija tik vienkārši. Kad Mērija Džeina mēģināja pirmo reizi, vāverīte atkal iekoda viņai pirkstā.

— Tā kā esmu potēta pret tetānusu, nekas ļauns nevar notikt, — viņa mierināja māmiņu.

Kad Mērija Džeina mēģināja otrreiz uzlikt šinas, vāverīte izspruka no būra un aizkliboja pa dzīvojamo istabu. Šoreiz ar vārdiem māmiņu vairs nevarēja nomierināt. Viņa metās uz virtuvi un aizcirta durvis, līdz Mērija Džeina apsolīja uzlikt šinas tikai tad, kad pārnāks tētis.

Tētis vēl nebija pārradies mājās, bet Mērija Džeina jau bija paspējusi nosaukt vāverīti par Kuplasti un, taisnību sakot, arī to pieradinājusi. Kuplaste prata gan čakstināt, gan spiegt, gan ņurrāt kā kaķis. Mērija Džeina baroja to ar riekstiem, sausiņiem, ābola un apelsīna šķēlītēm, līdz māmiņa aizrādīja, ka Kuplaste var saslimt, ja tik daudz ēdīs.

Kad no galda bija novākti trauki, tētis uzlika šinas Kuplastes ķepiņai un pārsēja to ar marles saiti, bet Mērija Džeina tikmēr glaudīja Kuplastei galviņu, lai vāverīte būtu mierīga. Sākumā vāverīte it kā nepatikā mazliet pagrauza šinu, bet pēc brīža izstiepās būrī uz grīdas un aizmiga, ietinusies kuplajā astē kā segā.

Māmiņa, arvien vēl kaunēdamās par savu nesavaldību, atjāva Mērijai Džeinai paņemt Kuplasti savā istabā, ja vien viņa turēs to būrī.

— Un tai mazajai meitenei Sallijai, — māte vēl piemetināja, — es uzrakstīšu zīmīti, kurā paskaidrošu, ka biju satraukta, un atvainošos, un tu to nodod viņai rīt garderobē.

— Varbūt tas nemaz nav vajadzīgs, — Mērija Džeina papurināja galvu. — Man liekas — viņa interesējās vairāk par vāverīti nekā par mani. — Un, tā kā Mērijai Džeinai negribējās atzīties — arī sev pašai ne, — ko viņa domā par Salliju, viņa, izslējusi degunu gaisā, vienīgi noteica: — Je m'en moque.

— Ko tu teici? — tētis jautāja.

— Je m'en moque. Tas franciski nozīmē — man ir vienalga. Man viss ir vienalga, izņemot Kuplasti un, protams, arī jūs, — viņa mīļi piemetināja.

No rīta, kamēr māmiņa gatavoja brokastis, Mērija Džeina iztīrīja Kuplastes būrīti un iedeva tai gabaliņu maizes, ko pazelēt.

Vāverīte tupēja uz pakaļkājām un turēja maizi ķepiņās, it kā tās būtu rokas. Pat māmiņa bija spiesta atzīt, ka Kuplaste izskatās mīlīga un nemaz neatgādina peli. Mērija Džeina atstāja māmiņai zīmīti ar norādījumiem par barību un svaigu ūdeni un tad aizskrēja, lai reizē ar Fredu ietu uz skolu.

Domādama par Kuplasti, Mērija Džeina tik tikko ievēroja zēnus uz skolas kāpnēm un sapīkušo Dārleni. Brokastu laikā viņa vairs nemeklēja franču vārdus vārdnīcā, bet devās uz bibliotēku pēc grāmatas par vāverēm. Brokastojot viņa izlasīja visu, ko gribēja zināt. Gan par sarkanajām vāverēm, gan pelēkajām, gan par to, ka zobi tām aug tāpat kā cilvēkiem nagi un ka tās izklāj ligzdu ar sūnām un zāli.

Grūti bija dabūt sūnas un zāli Hairidžā šajā gadalaikā. Tiklīdz beidzās sabiedrības mācības stunda, Mērija Džeina iesteidzās dabas zinātņu kabinetā, lai paprasītu padomu misteram Stilleram. Skolotājs ieinteresējās, jo viņam atmiņā uzausa bērnība, kad pats bija turējis vāveri.

— Sūnu vietā tu vari izmantot parasto aptiekā pirkto vati, — viņš deva padomu, — lai gan es šaubos, vai vāvere siltumā taisīs ligzdu. Galvenais — ievērot pareizu barību. Nedod tikai mīkstu, cieti saturošu barību, piemēram, maizi. Vāveres zobiem nepieciešami arī rieksti un zīles. Varbūt tu vari salasīt zīles parkā, tad kādu laiku pietiks. Tu jau zini — tai ozolu birzī pie dīķa ...

Misters Stillers aprāvās, juzdamies neveikli un vēlēdamies, kaut nebūtu ieminējies par zīlēm. Tāpēc ka bija domājis par Kelauna parku, kas atradās turpat, mazu gabaliņu , aiz skolas. Mērija Džeina nezināja šo ozolu birzi pie dīķa, jo nēģeru bērniem parkā bija aizliegts ieiet. Rotaļu laukumi viņiem bija pie mājām, un vasarā viņu rīcībā bija viens peldbaseins, bet Kelauna parkā viņus nelaida. Nēģeru bērni nedrīkstēja ne staigāt pa celiņiem, ne rotaļāties zem ozoliem, ne arī lasīt zīles slimai vāverīfei, kurai tās bija nepieciešamas.

Sallija, klausīdamās sarunā, neievēroja mistera Stillera seju.

— Es zinu, kur tas ir, — viņa pārtrauca klusumu. — Es zinu parkā tādu vietu, kur ir bezgala daudz zīļu. Vai tu nāksi man līdz pēc stundām, Mērija Džeina? Es parādīšu tev pasakainu vietu, kur var salasīt zīles.

Mērija Džeina sarauca pieri. Viņa visu laiku bija prātojusi, ko lai saka Sallijai par vakardienu, māmiņu un visu pārējo, bet ja nu Sallija ir tāda muļķe ...

— Nē, pateicos, — Mērija Džeina atbildēja nosvērti un mierīgi. — Redzi, man šodien pēc stundām nebūs laika.

Kad atskanēja zvans uz stundu, Sallija aizvainota devās uz savu vietu. Mērijai Džeinai kļuva viņas žēl. Galu galā Sallija gribēja tikai labu, piedāvādamās sameklēt zīles. Bet viņai vajadzēja būt mazliet attapīgākai. Mērijai Džeinai bija apnicis būt par svešzemju sūtni.

Šodien dabas zinātņu stunda notiks laboratorijā, — tā bija paziņojis misters Stillers. Skolēni šoreiz nemācīsies no grāmatas, bet gan iepazīsies ar mikroskopu un apskatīs sīkas vielu daļiņas uz mikroskopa stikliņa.

— Sadalieties pa pāriem, — viņš skaidroja. — Jums vajadzēs citam citu nomainīt — tā, lai pie katra mikroskopa būtu pa divi.

Atkal tas pats! Mērija Džeina tik tikko bija aizmirsusi Kelauna parku, kad viņai bija jādomā, kur ņemt pārinieku. Ar ko gan viņa būs pārī? Ne jau nu ar tiem, kas sēž blakus, un, protams, ne ar Dārleni un viņas draugiem. Viņa grozījās savā vietā, lai labāk visus pārredzētu, un vēlējās, kaut arī Fredam tagad būtu dabas zinātņu stunda.

Sallija, kas sēdēja kaut kur aizmugurē, uztvēra Mērijas Džei-nas skatienu un nosarka kā biete. Vai viņa gribētu būt pārī ar Mēriju Džeinu? Kādam vajadzēja ko teikt, un, kad faktiski visi bija jau sadalījušies pa pāriem, misters Stillers viņām sacīja:

— Sallija un Mērija Džeina, jūs abas, es domāju, strādājiet kopā. Sallij, izņem no skapja mikroskopu, un tu, Mērija Džeina, izvēlies stikliņu.

Mērija Džeina paņēma stikliņu ar uzrakstu «Māli» un pabāza zem mikroskopa lēcas. Kamēr Sallija grozīja spoguli, lai uztvertu gaismu no loga, Mērija Džeina palūrēja okulārā. Bet tur nekas nebija redzams.

— Ne jau tā, — Sallija pamācīja. — Labāk turi vaļā abas acis. Es tev parādīšu. — Un viņa nosarka.

Mērija Džeina nekad mūžā nebija redzējusi nevienu, kas tik bieži sarktu kā Sallija.

— Nedomā, ka gribu tevi izrīkot, — Sallija taisnojās, ieskatīdamās okulārā. — Bet mans tēvs ir ārsts, un viņš man rādīja, kā jārīkojas ar mikroskopu.

Gandrīz visi skolēni sauca: «Mister Stiller, palīdziet!» — vai arī: «Vai tā ir pareizi, mister Stiller?» — bet Sallija un Mērija Džeina pa to laiku grozīja okulāra skrūves un apskatīja mālu un smilšu daļiņas, mušas spārnu un pēc tam paņēma stikliņu ar uzrakstu «Amēba», kurai, pēc meiteņu domām, vajadzēja būt sīkam dzīvnieciņam, tomēr viņas nebija par to gluži pārliecinātas.

Tikai kad ieskanējās zvans, Sallija pajautāja: — Kā jūtas vāve-rīte? — Un Mērija Džeina atteica: — Labi. — Un, tā kā Sallija bija izturējusies tik draudzīgi, pamācīdama, kā rīkoties ar mikroskopu, Mērija Džeina pastāstīja gan par Kuplastes salauzto ķepiņu, gan par šinām, gan par to, ka tā ēdot sēž uz pakaļkājām.

Tērzēdamas par vāverīti, meitenes bija nonākušas pie sienas skapīšiem, un tad viņas devās pa gaiteni ārā, tieši uz ielu. Viņas kopā aizgāja līdz Dienvidu ielas stūrim, kur Sallijai vajadzēja nogriezties uz mājām, un te Mērija Džeina ieteicās: — Pat māmiņai ir mazliet iepatikusies vāverīte. — Un tad atcerējās vakardienas notikumu verandā. Mērija Džeina varēja galvot, ka Sallija arī atcerējās šo notikumu, tāpēc ka viņa atkal stipri pietvīka.

Mērija Džeina dziļi ievilka elpu un, neskatīdamās Sallijā, nobēra:

— Māmiņa lūdza, lai es atvainojos viņas vietā par to, ko viņa

sarunāja. Redzi, ne jau vienmēr viņa zaudē savaldīšanos. Patie-sību sakof, gandrīz nekad.

— Mana māte teica ... — Sallija nodūra acis, — ... to pašu, ko tu vakar teici par Kuplasti. «Arī tu kostu, ja tev darītu pāri.» Tas ir, nevis, ka tava māte kostu, bet zaudēt savaldīšanos var ikviens, kas būtu tik ļoti noraizējies, — tā teica mana māte. Un man liekas . ..

Tomēr Sallija bezgala samulsusi nespēja izteikt to, ko gribēja. Nomurminājusi «uz redzēšanos!», viņa pazuda ap stūri, cik ātri vien varēja.

Mērija Džeina stāvēja kā pārakmeņojusies, vērodama Salliju, un tad pagriezās uz māju pusi. Tātad Sallijas māte zināja, ka māmiņa ir noraizējusies un jūtas aizvainota. Vismaz to, šķiet, gribēja pateikt Sallija. Tas nozīmēja ... ka Hairidžā ir vēl kāds, kas nav noskaņots pret viņu. Un tomēr Mērija Džeina nebija gluži pārliecināta. Par Salliju un viņas māti vajadzēs vēl padomāt.

12. nodaļa. SALLIJA UN VIŅAS VECĀKI

Pēcpusdiena pagāja ātri. Bija tik interesanti vērot Kuplasti, ka Mērija Džeina būtu galīgi aizmirsusi mājas darbus, ja māmiņa neatgādinātu. Kad Mērija Džeina deva vāverītei maizi, tā attupēs — patiesībā nostājās uz pakaļkājām un, ausis izslējusi, asti pasizdama, notiesāja gandrīz visu gabaliņu. Pēc tam pārpalikumu ļoti centīgi paslēpa zem vates, ko meitene bija ielikusi būrī ligzdiņai. Tobrīd, kad māmiņa sauca: «Mīlulīt, uzklāj galdu. Dzirdēju tēti iebraucam garāžā,» — vāverīte jau ņēma sausiņus tieši no rokas. Mērijai Džeinai patika, ka Kuplastes nagi, tik asi kā dzelonīši, pieskaras viņas plaukstai.

Pēc vakariņām meitene uznesa Kuplasti augšā savā istabā. Uzmanīgi aizvērusi guļamistabas durvis, Mērija Džeina attaisīja būra durtiņas un izlaida Kuplasti. Protams, tā bija nepaklausība, taču vāverītei nepieciešams vairāk kustēties, un mazā, vecā papagaiļa būrītī tas nav iespējams. Un māmiņa un tētis bija tik ļoti aizrāvušies ar iemīļoto televīzijas pārraidi, ka to nemaz nezinās.

Kuplaste notupās uz rakstāmgalda, piespiedusi priekšķepiņas pie baltā vēderiņa, it kā grasītos turēt runu. Tad nolaidās uz visām četrām un, kuplo asti šūpodama, sāka visu pētīt. Vāverīte skraidīja pa rakstāmgaldu, ka šinas vien klabēja, un, kad atskatījās, šķita tik izbrīnījusies, ka Mērija Džeina sāka nevaldāmi smieties.

Baidīdamās, ka māmiņa varētu sadzirdēt šos «knik-knik», Mērija Džeina ielika Kuplasti gultā. «Nu ir daudz labāk,» likās, sacīja vāveres spožās, melnās ačeles, kad tā skraidelēja krustām šķērsām pa pārklāju un tad uzķepurojās augšā pa logu aizkariem. Ar iešinēto kājiņu nevarēja ātri tikt uz priekšu, un, mazliet parāpusies, vāverīte slīdēja atkal zemē, tad rāpās vēlreiz, līdz Mērija Džeina izņēma no blūzes kabatas riekstu. Vienu riekstu, pēc tam otru, un vāvere jau tupēja uz meitenes pleca, satverdama riekstus veiklajās ķepiņās.

Pieglaudusi seju pie mīkstā, siltā kažociņa, meitene nopūtās. Kaut būtu kāds cilvēks, kam parādīt vāveri, pastāstīt par viņu. Tāds, kam patiesi patiktu vāveres. Nu, kaut vai Sallija!

Kad pulkstenis it kā brīdinādams rādīja, ka māmiņas televīzijas raidījums tuvojas beigām, Mērija Džeina ielika vāveri būrītī. Apsēdusies pie tualetes galdiņa, viņa domāja par Salliju un viņas māti. Vai tiešām viņas nebūtu tādas kā pārējie Hairidžas iedzīvotāji? Vai tiešām viņas nav pret Mēriju Džeinu?

Meitene ieraudzīja japāņu skolnieces vēstuli, kas joprojām bija aizbāzta aiz spoguļa. Varbūt. Iespējams, Sallija un viņas māte nebija dienvidnieces. Varbūt viņas ieradušās no tālienes — ne no Japānas, protams, bet no Filadelfijas vai Ņujorkas, kur cilvēkiem pa lielākai daļai nav aplams ieskats par nēģeriem. Rīt dabas zinātņu stundā viņa it kā nejauši iejautāsies Sallijai, no kurienes viņa šeit ieradusies.

Tiklīdz Mērija Džeina nākamajā dienā iegāja dabas zinātņu kabinetā, viņa atcerējās, ko bija nodomājusi jautāt. Bet, iekams viņa ieraudzīja Salliju, tā pati pienāca klāt.

— Mērija Džeina ... — Sallija iesāka.

— Sallij... — Mērija Džeina sacīja.

— Tu runā pirmā.

— Nē, tu.

Abas meitenes bija kļuvušas tik pieklājīgas, ka ne viena, ne otra negribēja pirmā sākt runāt, un likās — viņas pirms stundas neko arī nepasacīs. Beidzot Sallija pastiepa papīra turzu. — Kuplastei, — viņa paskaidroja. Tieši tobrīd Mērija Džeina iejautājās, ne jau nu nejauši: — Kur tu esi dzimusi?

Sallija neizpratnē savilka uzacis. — Protams, Hairidžā. Sieviešu klīnikā, kur strādā mans tēvs. Nu un tad? ...

Mērija Džeina nopriecājās, ka atskanēja zvans un viņai nebija jāatbild uz Sallijas jautājumu. Viņa iedomājās šāronu, kura bija jautājusi: «Kur tu esi dzimusi?» — tāpēc ka tai bija izveidojies šis nejēdzīgais priekšstats par krāsainajiem. Pašlaik viņa — Mērija Džeina, patiesību sakot, bija rīkojusies tikpat muļķīgi kā Sārona.

Piebāztajā papīra turzā, ko Mērija Džeina turēja klēpī, kaut kas grabēja. Kamēr misters Stillers runāja, viņa iemeta acis turzā. Zīles — lielas, skaistas, spīdīgas, brūnas zīles, ko Sallija droši vien salasījusi Kelauna parkā vakar pēcpusdienā. Pagriezusies atpakaļ, viņa paskatījās uz Salliju, kas smaidīja, kad Mērija Džeina ar lūpām izveidoja vārdu «paldies».

Varbūt vectētiņam toreiz bija taisnība, kad viņš teica, gan Mērija Džeina visu sapratīšot. Un ne jau visa pasaule būšot pret

viņu. Tāpēc ka jau tagad atradās cilvēki, kas viņu atbalstīja. Nebija jau daudz šo cilvēku, tomēr tādi bija — mis Ruso, misters Stillers un Sallija.

Kad noskanēja pēdējais zvans, Mērija Džeina pagaidīja pie kabineta durvīm, lai pastāstītu Sallijai, kā Kuplaste rāpusies augšā pa aizkariem, mēģinājusi nostāvēt viņai uz pleca un stiepusies pēc riekstiem kabatā.

— Kaut tu to būtu redzējusi! — Mērija Džeina jūsmoja.

— Jā. Kaut es būtu redzējusi! — Sallija atsaucās.

Viņas stāvēja pie sienas skapīšiem un, neskatīdamās viena otrā, ģērba virsdrēbes. Ja Mērija Džeina gribēja, kaut Sallija redzētu Kuplasti, un ja to vēlējās arī Sallija, kas tādā gadījumā varēja aizliegt viņām darīt to, ko abas gribēja? Mērijai Džeinai vajadzētu tikai pajautāt: «Vai tu gribi nākt?» Un Sallijai būtu jāpasaka: «Vai es drīkstu?» Tomēr ne viena, ne otra neko tamlīdzīgu nesacīja. Visu ceļu līdz Dienvidu ielas stūrim viņas aizrautīgi tērzēja par Kuplasti, zīlēm un kontroldarbu, k.o misters Stillers grasījās uzdot nākamajā dienā.

Vakariņojot Mērija Džeina bija tik klusa, ka tētis sacīja:

— Es dotu peniju, lai uzzinātu, par ko tu domā. — Viņš to atkārtoja divas reizes, kamēr meita sadzirdēja. Viņa pastiepa plaukstu un, kad tētis bija ielicis tajā peniju, pasmīnēja par šo joku un atkal kļuva nopietna.

— Vai tu pazīsti ārstu Grīnu? Viņš strādā sieviešu klīnikā.

— Esmu dzirdējis. — Tētis pamāja. — Runā, viņš esot lielisks cilvēks. Arī labs ārsts. Nu un tad? Vai tu taisies slimot?

— Viņš ir Sallijas tēvs. Tu jau zini, — Mērija Džeina pievērsās mātei, — tā ir tā meitene, kas nesen bija atnākusi man līdz.

— Vai zini ko, — māmiņa priecīga sacīja. — Esmu tikusies ar Sallijas māti. Ļoti sen, kad Lu Elena vēl mācījās Duglasa skolā un es biju vecāku komitejas priekšsēdētāja. Misis Grīna toreiz bija Vilsona skolā vecāku komitejas priekšsēdētāja, un mums bija kopēja sanāksme. Ja es pareizi atminos — svinējām Linkolna

dzimšanas dienu. Mēs sēdējām kopā tribīnē, un viņa patiešām bija laipna. Nevis pārspīlēti laipna, kā daži mēdz būt.

«Daži». Šo vārdu māmiņa lietoja «viņi» vietā. Mērija Džeina bija jau atklājusi, ka «viņi» nozīmē «baltie cilvēki». Brīdi padomājusi, viņa iejautājās:

— Tu domā — viņi visi nav pret mums?

— Protams, ne, — tētis attrauca. — Tu to pati vislabāk zini. Paraugies uz vēstulēm, ko esi saņēmusi.

— Par vēstulēm es nerunāju, — Mērija Džeina strīdējās pretī. — Es domāju par ļaudīm tieši šeit, Hairidžā.

— Arī Hairidžā, — tētis teica. — šeit vienmēr ir bijuši tādi cilvēki kā tajā vecāku komitejas sanāksmē. Viņi nāk uz mūsu baznīcu, un mēs ejam uz viņējo. Apmēram pirms gada vai diviem sāka ieviest kopmācību skolās, un līdz ar to iedegās strīdi. Man liekas — daži cilvēki labprāt izteiktu savas domas, bet baidās. Un tomēr ir arī tādi, kas runā atklāti.

— Misis Grīna, — māmiņa piebilda. — Viņa runā. Vai atceries pagājušo gadu, kad notika pedagoģiskās padomes vēlēšanas? Baltie cilvēki uzbruka misteram Kortijam, tāpēc ka viņš aizstāvēja kopmācību skolās. Misis Grīna pat uzrakstīja laikrakstam vēstuli, kurā norādīja, ka visiem jāpakļaujas likumam un jārīkojas saskaņā ar Augstākās tiesas lēmumu.

— Un vai viņi pakļāvās? — Mērija Džeina jautāja. Pagājušajā gadā viņai bija tikai vienpadsmit gadu un viņa neko nezināja ne par vēlēšanām, ne par Augstāko tiesu.

— Nu protams, — tētis iesmējās. — Vai citādi jūs abi ar Fredu būtu tikuši Vilsona skolā? Pedagoģiskā padome pakļāvās tiesai, bet milzum daudz ļaužu nebija ar to apmierināti.

Mērija Džeina pavīpsnāja. Tas nu nebija jāsaka, viņa to pati labi zināja.

— Misis Grīna ... vai tu domā, ka viņa vēlas... es gribēju teikt, ja es lūgtu Salliju ... viņai patīk Kuplaste . . . taisnību sakot, visi dzīvnieki...

— Spriežot pēc tavas nesakarīgās runas, tu gribi uzaicināt Salliju, lai viņa atnāk apskatīt Kuplasti, — tētis pārtrauca Mēriju Džeinu. — Es tiešām nezinu, kādu padomu dot. Cik man zināms, ārsts Grīns un viņa dzīvesbiedre ir krietni cilvēki. Bet, vai viņiem patiks, ka viņu meita ārpus skolas draudzējas ar krāsaino meiteni, to vēl nevar zināt.

Māmiņa lēni pašūpoja galvu.

— Tas gan viņiem nepatiks. Ko teiks visa sabiedrība? Viņu draugi un ārsta pacienti — vairums noteikti protestēs.

Mērija Džeina sadrūma. Pret ko protestēs? Kāda gan citiem daļa par to, kas skar tikai Salliju un Mēriju Džeinu? Kad māmiņa stāstīja par satikšanos ar misis Grīnu un vēstuli avīzei, Mērija Džeina jau iztēlojās, kā jautās Sallijai: «Vai tu gribi atnākt?» — kad abas stāvēs pie sienas skapīšiem, un Sallija atbildēs: «Protams.» Un tagad viss bija pagalam.

— Es ieteiktu vēl kādu brīdi nogaidīt, — tētis ierosināja. — Laiki ātri mainās, tomēr nav iespējams vienā dienā izskaust aizspriedumus, kas potēti cilvēkos gadsimtiem ilgi. Ja Sallija izturas draudzīgi pret tevi skolā, tas patiešām ir jauki. Tomēr vēl neaicini viņu pie mums mājās.

Mērija Džeina atgrūda krēslu un ķērās pie traukiem, ar troksni novietodama tos virtuvē uz galda. Viņa pati nezināja, uz ko viņa ir dusmīgāka — uz Grīniem vai uz māmiņu un tēti. Viņiem viegli teikt: «Jānogaida.» Tētis un māmiņa ir jau veci, bez tam viņiem ir savi draugi. Bet Mērijai Džeinai ir tikai Kuplaste.

Protams, ar Kuplasti bija jautri. Tā daudzreiz prata sasmīdināt Mēriju Džeinu. Kad meitene pēc vakariņām ienāca dzīvojamā istabā, Kuplaste priecīga iečakstinājās, sniegdamās caur būra režģiem, lai sameklētu ko ēdamu Mērijas Džeinas kabatā. Kamēr māmiņa nokopa traukus, Mērija Džeina paņēma vāverīti līdzi augšstāvā, lai ar to parotaļātos. Tagad vāverīte varēja jau veikli kāpelēt. Lai gan kājiņa vēl bija šinās, tomēr vāverīte varēja

uzrāpties pa aizkariem līdz pašai augšai un slaidi nolēkt lejā gultā.

Ar Kuplasti bija jautri. Tā prata sasmīdināt Mēriju Džeinu. Bet tad vāverīti vajadzēja nest projām no mājas, un visi prieki beidzās.

13. nodaļa KUPLASTE JĀNES PROM

Diena bija lietaina un drūma. Mērija Džeina atgriezās no skolas galīgi izmirkusi, slapjiem, pie galvas pielipušiem matiem; uz verandas kāpnēm aiz viņas palika dubļainas pēdas. Māmiņa viņu sagaidīja nevis verandā, bet dzīvojamā istabā. Māmiņa nelikās noraizējusies. Viņa bija aizkaitināta.

Kamēr Mērija Džeina, atbalstījusies pret durvju stenderi, āva nost slapjās kurpes, māmiņa iesāka: — Tava vāvere jānes no mājas ārā. Viss paklājs nobārstīts riekstu čaumalām, uz tahtas mētājas cepumu paliekas, — ar to vien jau pietiktu. Bet šodien ...

Viņa apklusa un aizgāja pēc dvieļa, ar ko nosusināt Mērijai Džeinai matus. Pirmajā brīdī meitenei nebija skaidrs, ko tad Kuplaste īsti nodarījusi. Bet, kad Mērija Džeina bija noklausījusies visu māmiņas stāstījumu, dūša viņai galīgi sašļuka.

No rīta, kamēr māmiņa veikalā iepirkās, Kuplaste bija kaut kā atgrūdusi būrīša durtiņas un sākusi klejot pa visu māju. Dzīvojamā istabā viņa apgāzusi puķu vāzi, virtuvē sasitusi glāzi un augšstāva istabā saplosījusi gluži jaunas zeķes, kas atradās uz māmiņas veļas skapīša.

— Bet kur viņa tagad ir? — Mērija Džeina bailīgi iejautājās.

— Vannas istabā, un kas to zin, kādas negantības tur tagad strādā, — māmiņa rājās. — Ar slotu es viņu tur iedzinu.

Ar kurpēm rokā Mērija Džeina metās pa kāpnēm augšup, lēkdama pa diviem pakāpieniem uzreiz. Kuplaste sēdēja izlietnē un izskatījās gluži draiskulīga. Ieraudzījusi Mēriju Džeinu, pielēca viņai klāt, lai parādītu atrasto zobu pastas tūbiņu. Vāverīte bija to pārgrauzusi un pastu iztriepusi pa visu māmiņas uzkopto vannas istabu. Balti pastas tārpi rēgojās gan uz grīdas, gan uz vannas, gan uz dušas aizkara un pat uz Kuplastes mīkstā, pelēkā kažociņa.

Mērijai Džeinai sanāca smiekli, bet nebija taču nekā smieklīga. Neklājās smieties par to, ko māmiņa bija stāstījusi. Dziļā nopietnībā Mērija Džeina nonesa Kuplasti lejā un ielika būrītī.

— Es pati visu iztīrīšu, patiesi gan, — viņa apsolījās. — Un samaksāšu par glāzi un zeķēm. Jau šo sestdienu tu vari sākt atvilkt no manas kabatas naudas.

Māmiņa papurināja galvu.

— Es jau tev sacīju, ka vāveri vari paturēt tik ilgi, līdz tā izveseļosies. Dzīvnieki vienmēr sagādā neērtības; tagad vāvere ir atlabusi. Viņai jādzīvo ārā, nevis kulturālā mājā.

Māte vēl gari un plaši skaidroja, ka Kuplaste ir meža dzīvnieks un šeit nav zooloģiskais dārzs. Nekas neliecināja, ka māmiņa varētu iežēloties, tomēr Mērija Džeina neatlaidīgi lūdzās un centās pierādīt un pārliecināt. Viņa parādīja mātei, kā būrīša durtiņas varēs nostiprināt ar stieples gabalu, lai Kuplaste atkal neizkļūtu ārā. Meitene sacīja, ka vāverītes lauztā kāja vēl nav pilnīgi sadzijusi, un sašutusi vaicāja, vai māmiņa ir padomājusi, kā lai naba^ga vāverīte sev sagādā barību un siltumu, kad ziema jau pie durvīm.

Tas viss, protams, neko nelīdzēja. Ja māmiņa bija kaut ko izlēmusi, viņa nemēdza padoties.

— Gan viņa izdzīvos, — māmiņa mierīgi pateica. — Izdzīvos gluži tāpat, kā izdzīvojušas vāveres pirms miljoniem gadu. Pārģērbies un iznes viņu pagalmā vai rotaļu laukumā un palaid, lai iet. Saprati?

— Tādā lietū? — Mērija Džeina dusmīgi iesaucās. — Tu gribi lai viņa dabū plaušu karsoni? Nonāvēt tu viņu gribi?

Lietus un Mērijas Džeinas sāpīgā sejas izteiksme māmiņu mazliet iežēlināja. Bet tikai mazliet. Kuplastei atļāva palikt līdz rītdienai, kamēr Mērija Džeina atgriezīsies no skolas. Tad vāverīte katrā ziņā jānes prom. Ja māmiņa runāja tādā tonī, nebija nozīmes strīdēties. Un pat tētis, pārradies mājā, neko neiebilda pret viņas lēmumu.

Mērija Džeina saniknota izskrēja no istabas, aizcirzdama aiz sevis visas durvis, un arī augšā, pašas istabā, viņai garastāvoklis neuzlabojās. No rīta, kad caur aizkariem istabā iespīdēja saule, viņa nejutās ne drusciņas labāk. Viņa pat aizgāja neatsveicināju-sies, un, kad Freds ierunājās par jaunāko klašu basketbola komandu, meitene tam tikko atbildēja. Nākošajā nedēļā Fredam jāspēlē, un viņš vēlējās, ka Mērija Džeina būtu viņa līdzjutēja. Mērija Džeina kaut ko norūca, kas varēja būt gan «jā», gan «nē». Taisnību sakot, viņa šaubījās, vai vispār kādreiz spēs kādam just līdzi.

Viņa izlikās neredzam zēnus, kas stāvēja uz skolas kāpnēm, un, kad gaitenī kāds viņu pagrūda, viņa nepapūlējās atskatīties, kurš tas bija. Brokastis viņa ēda viena pati, stingi raudzīdamās sev priekšā, pat nemēģinādama paslēpties aiz atvērtās grāmatas. Meitene jau bija izlēmusi bēgt pie vectētiņa — atlauzt savu krāj-kasīti un kopā ar Kuplasti autobusā doties uz fermu, un te pie viņas galda pienāca Sallija.

— Kas tev noticis? — viņa vaicāja.

Mērija Džeina viņu drūmi uzlūkoja. Sājā brīdī viņa ienīda Salliju — viņas gaišos, zīdmīkstos matus, zilās lelles acis un īso, bērnišķīgo kleitiņu. Mērija Džeina ienīda Salliju un viņas māti, un visu pasauli.

Bet, kad Sallija nosarkusi vilcinādamās iejautājās: «Vai es ... varu kaut kā palīdzēt?» — Mērija Džeina pastūma sānis iekosto sviestmaizi un izgāja viņai līdz gaitenī. Vismaz Sallija apjēgs, kādas briesmas Kuplastei draud no kaķiem un ziemas aukstuma. Vismaz Sallija sapratīs, cik ļoti Mērijai Džeinai pietrūks mīļās vāverītes.

— Tu nedrīksti laist Kuplasti prom! — noklausījusies draudzenes stāstu, Sallija novaidējās. — Mums kaut kas jāizdomā.

«Mums»? Ko Sallija ar to grib sacīt? Tā ir Mērijas Džeinas vāvere, un rūpes par viņu ir Mērijas Džeinas rūpes.

— Es bēgšu no šejienes projām, — Mērija Džeina apņēmīgi paziņoja. — Ņemšu Kuplasti un braukšu pie vectēva. Un nekad, nekad neatgriezīšos Hairidžā, pat tad ne, kad būšu liela.

— Tu nedrīksti bēgt, — Sallija protestēja. — Runa nav tikai par Kuplasti vien. Ļaudis nodomās...

Sallija aprāvās, bet Mērijai Džeinai bija skaidrs, ko draudzene gribēja pateikt! Ļaudis nodomās, ka viņa bēg no Vilsona vidusskolas. Lai! Tā tas ir — viņa bēg no zēniem, kas viņu sagaida uz kāpnēm, no meitenēm ēdamzālē, no Dārlenes, Sāronas un mis Kolinsas, un arī no savas pašas mātes, kas neieredz vāveres.

— Un kā vēl aizbēgšu! — Mērija Džeina īgni atteica.

— Bet mana māmiņa saka: Mērija Džeina ir tik drosmīga un ... — Sallijas vaigi kvēloja.

— Tava māte — vai patiešām? — Mērija Džeina ieinteresējās par sacīto. Jau nedēļām ilgi, kopš pienākusi pēdējā vēstule no ārzemēm, viņa nebija centusies būt drosmīga. Būt drosmīgai — nozīmēja zaudēt Kuplasti. Mērija Džeina dziļi ievilka elpu.

— Tava māte ... vai viņa tev atļautu turēt Kuplasti mājā?

— Nav vērts pat jautāt, es jau iepriekš zinu, ko viņa atbildēs, — Sallija nopūtās. — Viņa ir ļoti jauka un mīļa, bet dzīvniekus necieš. Tāpat kā tava māmiņa.

Arī Mērija Džeina nopūtās. Brokastlaiks tūliņ beigsies. Ja Sallijai ir kāds priekšlikums, viņai jāpasteidzas.

— Jāatrod kāds, kas mīl dzīvniekus, — Sallija skaļi domāja.

— Slimnīcas laboratorijā ir baltās peles . ..

Baltās peles! Abas meitenes reizē uzsita knipi. Misters Stillers

dabas zinātņu kabinetā tur baltās peles. Ja viņam patīk peles, viņam noteikti patiks arī Kuplaste, kas taču ir lielāka, gudrāka un nesalīdzināmi interesantāka.

Kad abas draudzenes iedrāzās dabas zinātņu kabinetā, misters Stillers sēdēja pie rakstāmgalda un laboja kontroldarbus. Nolicis sarkano zīmuli, viņš vērās satrauktajās sejās un brūnajās, dedzīgajās un zilajās, apaļajās acīs. Viņš pacietīgi noklausījās, ko meitenes stāstīja par vāverēm un mātēm, un par to, ka Kuplaste nevienu ne mazākā mērā neapgrūtinās.

— Mēs viņai pienesīsim barību ...

— ... un tīrīsim būrīti . ..

— ... ja vien ...

— ... lūdzu ...

Kad viņas mitējās, lai ievilktu elpu, misters Stillers mierīgi pamāja ar galvu.

— Pamēģināsim, — viņš sacīja, — Skolēniem būtu ko papriecāties. Vienīgi jāizdomā, ko iesāksim ar vāverīti nedēļas nogalē, bet, tā kā skolas sargs baro baltās peles, varbūt viņš parūpētos arī par jūsu vāveri.

Mērijai Džeinai gribējās aiz prieka skaļi uzgavilēt, bet viņa tikai pavaicāja:

— Jau šodien? Vai jau šodien pēc stundām es varu vāverīti atnest? Māte man noteica, ka šodien pat Kuplaste jāaizvāc.

— Var arī šodien, — misters Stillers piekrita. — Tikai drāziet labi žigli uz māju un nesiet šurp vāverīti, jo pulksten četros man ir sarunāta kāda tikšanās. Un nepiemirstiet paņemt vāverei vakariņas.

Vēl divas mācību stundas — un Mērija Džeina un Sallija aizlīgoja pa gaiteni pie saviem skapīšiem. Paņēmušas jaciņas, viņas metās uz durvīm. «Vai Sallija nāks man līdz uz māju un palīdzēs atnest Kuplasti?» Mērija Džeina domāja, iedama pa kāpnēm zemē, bet neuzdrošinājās pajautāt. Uz Dienvidu ielas stūra Sallija

nogriezās, uzsaukdama: «Uz redzēšanos!» Mērija Džeina viegli pamāja atbildes sveicienu, it kā citu neko arī nebūtu gaidījusi.

Mājā viņai neatlika laika domāt par Salliju. Iedrāzusies dzīvojamā istabā, viņa uzsauca sveicienu māmiņai, pie kuras ciemojās krustmāte Ruta, un sāka grābt no bufetes riekstus, meklēt pa maizes kasti maizi un ledusskapī apelsīnus. Pēc brīža viņai pievienojās māmiņa un krustmāte Ruta — arī viņas vāca kopā visu nepieciešamo un lika papīra turzā, aizrādīdamas, lai pārāk neuztraucoties — misters Stillers viņu noteikti gaidīšot. Kad abas sievietes atskārta, cik [oti Mērija Džeina noraizējusies, krustmāte Ruta piedāvājās viņu un Kuplasti aizvest atpakaļ uz skolu savā mašīnā.

Pēc dažām minūtēm mašīna piebrauca pie skolas galvenās ieejas, un krustmāte Ruta palīdzēja Mērijai Džeinai izkravāties un atkal apkrauties ar daudzajiem saiņiem. Kad krustmāte Ruta aizbrauca, Mērija Džeina stāvēja uz ietves ar Kuplastes būrīti rokā un barības turzām abās padusēs.

— Ei, pagaidi! — Tā bija Sallija, kas, rokām aptvērusi lielu audekla maisu, rāpās ārā no mašīnas.

— Te ir putnu barība, — viņa izdvesa, kad abas tusnīdamas klunkuroja pa kāpnēm augšup. — Vāveres to allaž zog no mūsu putnu barotavas, tāpēc es domāju, ka Kuplastei tā garšos.

Varbūt tāpēc, ka Sallija bija ļoti aizkususi, viņa nepateica, ka bija izdevusi visu ietaupīto naudu un vēl aizņēmusies no nākošās nedēļas kabatas naudas, lai nopirktu šo maisu. Sallija nepateica, un Mērija Džeina savukārt neiedomājās pajautāt.

Misters Stillers smējās, kad abas draudzenes, apkrāvušās saiņiem, ievēlās viņa kabinetā. Viena Mērijas Džeinas turza pārplīsa, un cepumi un rieksti izbira uz grīdas.

— Es sacīju, atnesiet vakariņas, nevis pārtiku zilonim veselam gadam.

Meitenes nolika Kuplastes būrīti uz palodzes, no kurienes viņa varēja skatīties uz augiem, pelēm un bruņurupučiem un pasnau-

duļot pēcpusdienas saulē. Tā kā misters Stillers bija ieminējies, ka viņam vēl ir dažas minūtes laika, Mērija Džeina atvēra būrīša durtiņas, lai vāverīte mazliet papētī apkārtni. Kuplaste uzlēca Mērijai Džeinai uz pleca un ar ķepiņu meklēja viņas kabatā riekstus.

Sallija sajūsmā spiedza un lūdza, lai arī viņai atļauj paturēt Kuplasti. Viņa baroja vāverīti ar sēkliņām un kaut ko mīlīgi čivināja dzīvnieciņa mazajā, ovālajā austiņā, līdz beidzot misters Stillers, ielūkojies pulkstenī, skaļi nokrekšķinājās.

Pēc brīža istabā ienāca mis Ruso. Kaut gan skolotāja bija tērpusies skaistā, zilā kostīmā, viņa nebaidījās paglāstīt Kuplasti un pacienāt viņu ar putnu barību no Sallijas maisa.

Mis Ruso pastāstīja par kādu Parīzes parku, kurā mītot pieradinātas vāveres, kas pašas nākot klāt pie cilvēkiem un diedelējot riekstus.

Kad misters Stillers bija apvilcis mēteli, aizdarījis portfeli un droši vien jau desmito reizi atgādinājis: «Iesim, meitenes!» — Mērija Džeina ielika Kuplasti atpakaļ būrītī. Iziedama no skolas kopā ar Salliju un abiem skolotājiem, Mērija Džeina sevī brīnījās, kā gan viņai bija varējusi ienākt prātā doma par bēgšanu. Galu galā Vilsona vidusskola bija gluži jauka. Mērija Džeina cerēja, ka ar laiku viņa še pieradīs, jo tagad viņai un Kuplastei bija radušies draugi.

14. nodaļa VILSONA VIDUSSKOLAS TALISMANS

Taisni jābrīnās, cik ātri skolā visi uzzināja par Kuplasti. Kad Mērija Džeina brokastlaikā aizgāja viņu apciemot, dabas zinātņu kabinets bija pilns skatītāju. Misters Stillers nevienam, izņemot Mēriju Džeinu un Salliju, neatļāva vāverīti ņemt rokā, bet zēni un meitenes, pat no vecākajām klasēm, bija sanesuši zīles un cepumus un lūdzās, lai neliedz viņiem Kuplasti pamielot caur būrīša režģi.

Drīz vien Kuplaste bija tikpat izlutināta un izlepusi kā Ruksītis. Un gandrīz tikpat apaļa. Augu dienu viņa čakstināja un rājās, līdz misters Stillers pa pusei jokojot, pa pusei nopietni piedraudēja ieslēgt viņu skapī, lai stundu laikā būtu miers.

Mērijai Džeinai ieskanējās ausīs vectēva dārdošais bass, kad viņš dziedāja:

Kā bērni smējās, priecājās,

Ka vāvere sēž solā!

Bērni patiešām šķita pārvērtušies, kļuvuši draudzīgāki. Meitenes, kuras nekad agrāk nebija sarunājušās ar Mēriju Džeinu, nāca klāt un izjautāja, kur viņa Kuplasti atradusi, kā to pieradinājusi un ko viņas varētu tai atnest. Franču valodas stundā, kad mis Ruso lika Mērijai Džeinai nosaukt vārdu «vāvere» un meitene atbildēja — écureuil, bērni priecīgi smējās un sita plaukstas. Tomēr ne visi, jo Dārlene un vēl daži no viņas kompānijas atturējās.

Dārlene saviebās, izlasījusi jaunāko klašu avīzē vēlējumu, lai Kuplaste kļūtu par skolas talismanu vecā rotaļu lācīša vietā, ko līdzjutēji mēdza ņemt līdz uz basketbola spēlēm. Sagumzītu kumšķī viņa iemeta avīzi papīru grozā, visu laiku kaut ko purpinādama par «zvēru kopējiem» un «zvēru smakām».

Ne vaibsts nepakustējās Mērijas Džeinas sejā, kad viņa izdzirda Dārlenes murmināšanu. Viņai bija vienalga, ko Dārlene runā tagad, kad viņām ar Kuplasti ir draugi. Nu viņa varēja neievērot Dārleni un tos, kas viņu gaitenī raustīja aiz «zirgastītes», un sarkanmataino zēnu ar ūdenspistoli, kurš vēl arvien mēdza viņu sagaidīt uz skolas kāpnēm.

«Vilsona Ziņotājs» bija ierosinājis labu domu. Pēc stundām Mērija Džeina netālu no mājām iegriezās veikalā un iegādājās sar-

kanas un baltas lentas, ar ko izrotāt Kuplasfes būrīti. Nākamajā dienā tūlīt pēc botānikas stundas viņa pa sētas kāpnēm nonesa Kuplasti uz zēnu vingrošanas zāli, lai noskatītos jaunāko klašu basketbola spēli.

Pagājušajā nedēļā vai vēl agrāk, pat tad, kad Freds viņu aicināja, viņa neuzdrīkstējās apmeklēt maču. Viņa nezināja, kā pret viņu izturēsies. Bet šodien kopā ar Kuplasti būrītī, kas bija izgreznots skolas krāsām, viņa jutās droša.

Zēni un meitenes priecājās, ieraudzījuši Kuplastei ap kaklu sarkanu lentu, un daži pavirzījās tālāk, lai atbrīvotu Mērijai Džei-nai vietu priekšējā solā. Tā bija Freda pirmā spēle jaunāko klašu komandā, un viņš trīsreiz guva grozu, un Mērija Džeina viņam aplaudēja, un Kuplaste čakstināja «fut, fut», un uztraukumā viņai atrisa sarkanā lenta.

Pēc spēles, kad Mērija Džeina nesa Kuplasti pa kāpnēm augšā uz dabas zinātņu kabinetu, lai noliktu to atpakaļ uz palodzes, viņai piebiedrojās Sallija. Viņas pļāpāja par šo un to un apsvēra, vai nav pienācis laiks noņemt vāverītei šinas; arī Kuplaste savā valodā priecīgi čaloja, it kā saprazdama, ka meitenes runā par viņu.

Kad Mērija Džeina apmainīja būrītī dzeramo ūdeni, pie loga pienāca misters Stillers.

— Sveikas, meitenes! — viņš sacīja, — atnesu jums ļaunas vēstis.

Ļaunas vēstis! Mērija Džeina stāvēja kā sastingusi, gaidīdama, ko teiks misters Stillers.

— Dažas mātes neapmierinātas, ka skolā tiek turēta vāvere. Viņas baidās, ka Kuplaste varētu kādam iekost un izplatīt slimības. Misis Deivisa uzskata ... īsi un skaidri: mēs vāveri še ilgāk paturēt nevaram. Kuplaste jāvāc prom.

Mērija Džeina, acis nolaidusi, uzlūkoja misteru Stilleru no izliekto skropstu apakšas.

— Saprofu, — viņa klusā, neskanīgā balsī noteica.

Mērijai Džeinai tūlīt bija skaidrs, ka mistera Stillera lēmums

ir negrozāms, turpretim Sallija strīdējās pretī, cenzdamās skolotāju pārliecināt. Viņa stāstīja, cik Kuplaste ir mīlīga un cik ļoti visi vēlas, lai viņa kļūtu par skolas talismanu, un ka viņa nevienam nekož, pat tai dienā, kad bijusi ievainota, neesot kodusi.

Misters Stillers sarauca pieri.

— Runa ir par trakumsērgu, — viņš, Salliju pārtraukdams, sacīja. — Dažas mātes baidās no trakumsērgas, un man jāatzīst — tāda iespēja nav pilnīgi izslēgta.

— Nieki! — Sallija attrauca un tūlīt nosarka, jo tā neklājās runāt ar skolotāju. — Arī mana māmiņa iedomājās par trakumsērgu, kad es viņai pirmoreiz pastāstīju par Kuplasti. Bet tētis sacīja, ka tas esot tikpat kā neiespējami, jo Veselības departaments Hairidžā trakumsērgu likvidējis jau pirms daudziem gadiem. Trakumsērgu dzīvnieks nedabū vienkārši no gaisa. Viņš to dabū no cita dzīvnieka. Bet, ja Hairidžā nav trakumsērgas, kur tad to būtu dabūjusi Kuplaste?

Sallija apklusa, lai ievilktu elpu, pārliecināta, ka pret šiem argumentiem misters Stillers izrādīsies bezspēcīgs. Bet skolotājs tikai purināja galvu.

— Iespēja saslimt var būt pavisam niecīga, bet, ja tā tomēr pastāv, mēs nedrīkstam riskēt. Saprati?

Mērija Džeina saprata. Viņa paslēpa seju vāveres kažokā, vēlēdamās, kaut jel Sallija rimtos. Mazā Sallija patiešām izrādījās liela runātāja.

— Es zinu, ko mēs varētu darīt! — Sallijai bija padoms pie rokas. — Kuplaste jāpotē pret trakumsērgu, kā to dara ar suņiem. Tad visi jutīsies droši.

Gaužām noraizējies misters Stillers paskaidroja Sallijai, ka viņas padoms nav pieņemams.

— Skola nevar uzņemties atbildību pat tad, ja kādam iekostu

blusa. Par tavu māmiņu nav ko bēdāt, bet dažas mātes — trīs vai četras ieradās pie misis Deivisas...

Mērija Džeina juta pārskrienam pār visu augumu ledainas tirpas. Nebija nozīmes vēl ko piebilst. Viņa uzgrieza muguru misteram Stilleram un Sallijai, lai nostiprinātu Kuplastes būrīša durtiņas.

— Sīm mātēm, — Sallija vēl arvien turpināja, — varētu piezvanīt un pastāstīt par potēšanu, kā arī to, cik ļoti visi vēlas, lai Kuplasfe dzīvo skolā. Varbūt kāda no viņām ietilpst skolas vecāku komitejā un mana māmiņa viņu pazīst. Māmiņa varētu piezvanīt.

Misteram Stilleram bija dīvaina sejas izteiksme. Balss skanēja sveši, gandrīz pikti.

— Man šķiet, nav vērts zvanīt. Redzi, šīs sievietes ir no Vecāku līgas. Tādas kā misis Dankane un ...

Mērija Džeina vairs tālāk neklausījās.

Tagad, kad viņa mācījās vidusskolā un lasīja laikrakstus, viņa zināja, ka Vecāku līga nav skolas vecāku komiteja. Vecāku līgu bija nodibinājušas tās sievietes, kas pirmajā skolas dienā stāvēja pie skolas un brēca: «Izplūciet viņai tās melnās pinkas!» Kā gan Sallija savā apmātībā neapjēdz, ka Vecāku līga nav pret mazo, pelēko vāverīti, bet gan pret mazo, brūno meiteni.

15. nodaļa KUPLASTES MĀJOKLIS

Ar Kuplastes būrīti vienā rokā un skolas somu otrā Mērija Džeina jau bija nogājusi puskvartālu, kad viņu panāca Sallija.

— Misters Stillers atļāva paturēt Kuplasti dabas zinātņu kabinetā līdz rītam, kamēr sameklēsim viņai mājokli.

Mērija Džeina noraidoši papurināja galvu. Kakls viņai bija kā aizžņaugts, un viņa vairījās runāt.

— Sasodītā Vecāku līga! — Sallija paspēra ar kāju akmentiņu. — Ko nu mēs darīsim?

Mērija Džeina noskaitās. Atkal Sallija ar savu «mēs»! Tā ir viņas — Mērijas Džeinas vāvere, pret ko uzstājas Dārlenes māte. Viņas vāverei nav mājokļa. Viņas vāvere nekad nekļūs par Vil-sona vidusskolas basketbola komandas talismanu. Pār meitenes vaigu noritēja asara, kad viņa palūkojās uz saburzītajām būrīša lentām.

Izlikdamās, ka nav neko manījusi, Sallija trieca tālāk:

— Varētu parunāt ar tēti par slimnīcu. Ja Kuplasti tur pieņemtu, mēs viņu nevarētu tik bieži apciemot, bet viņai tur klātos labi. Un slimnieki viņu iemīlētu — par to nu es galvoju. Vai lai piezvanu un uzzinu?

Mērija Džeina pamāja. Priekšlikums viņai nelikās diez cik daudzsološs, bet pašai nekas labāks neienāca prātā. Kamēr Sallija šķērsoja ielu, lai piezvanītu tētim, Mērija Džeina apsēdās uz zemās mūra sētiņas, kas norobežo skolas teritoriju. Viņa sēdēja nokārtu galvu, Kuplastes būrīti nolikusi pie kājām.

Garām gāja skolēni — zēni grūstījās, cits citam sizdami no rokām grāmatas, meitenes sarunājās un smējās. Neviens nepa-māja Mērijai Džeinai. Neviens nelikās viņu redzam.

«Viņi iet man garām tā, it kā es būtu koks, nevis cilvēks,» Mērija Džeina, pilna rūgtuma, sev sacīja. Kādreizējā sajūta, ka visi ir pret viņu, atgriezās ar jaunu spēku.

— Je déteste mes ennemies! — viņa skaļi iesaucās. Viņa gribēja piecelties un doties mājup, bet pēkšņi ieraudzīja, ka no otrpus ielas tuvojas Sallija. Mazā, jocīgā Sallija ar sārtajiem vaidziņiem un bērnišķīgajām kleitiņām, kura tik pašpārliecināti strīdējās ar skolotājiem. Mērija Džeina nespēja viņu nīst, kaut arī šai brīdī ienīda visus cilvēkus.

Sallija vēl nebija pienākusi, kad Mērija Džeina viņas sejā iz-

lasīja atbildi, — ārsts Grīns bija teicis «nē». Kuplaste slimo kopējām sagādāšot pārāk daudz darba, un slimnīcā personāla jau tāpat nepietiekot.

Mērija Džeina drūmi pamāja, un Sallija gurdi nosēdās viņai līdzās uz mūra. Ka slimnīcā trūkst kopēju, to Mērija Džeina jau zināja no Lu Elenas. Īstenībā viņa jau arī nebija cerējusi, ka Kuplaste varētu dzīvot slimnīcā.

— Tētis ieteica, lai es piezvanu Dzīvnieku aizsardzības biedrībai, — Sallija turpināja. — Nu, tur, kur pieņem slimus un noklīdušus suņus — atradeņus, kuriem nav saimnieka. Dzīvnieku aizsardzības biedrībā tas vīrs gan neko labu nepateica. Lai mēs laižot Kuplasti brīvībā un ... — Sallija sastomījās, — ... ja vāverītes kāja esot nopietni savainota, viņi varot to iemidzināt.

Iemidzināt — nonāvēt Kuplasti! Mērija Džeina pacēla būrīti.

— Kur tu iesi? — Sallija vaicāja.

— Mājās. Braukšu pie vectētiņa. Šoreiz no tiesas — man vienalga, ko par mani runā.

Sallijas vaigos nodzisa sārtums.

— Bet ko es iesākšu?

— Tu? — Mērija Džeina pārsteigta apstājās. Galu galā Vecāku līga taču nenostājās pret Salliju. Ja Kuplaste piederētu Sallijai, tā varētu palikt skolā. To saprot katrs, kam galva uz pleciem.

— Man būs skumji bez tevis! — Sallija šūpoja kāju, ar kurpes papēdi spārdīdama mūri. — Man nebūs draudzenes.

— Tev? — Mērija Džeina nesaprata. — Bet tu taču vari draudzēties ar visiem skolēniem. Tu neesi tāda kā es. Tu esi balta. — Tas nu bija pateikts. Varbūt tagad Sallijai atausīs gaisma.

— Sarkana, — Sallija īgni pārlaboja. — Tu nemaz nezini, cik esi laimīga, ka tev nav ik brīdi jāsarkst un tu neesi maza auguma. Jau kopš agras bērnības es vienmēr esmu bijusi vismazākais bērns. Mātes allaž izsaucās: «Kāda mazulīte!» — un: «Vai viņa nav maza lellīte?» Bet bērni mani saukāja par zīdaini un negribēja ar mani rotaļāties.

Mērija Džeina no jauna noslīga uz mūra sētiņas. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka Sallijai varētu būt kādas raizes.

— Un manas drēbes ... — Sallija turpināja gausties. — Tev tik jauki piestāv jaunās vējjakas un taisnie svārki, bet es sev tādus nevaru atļauties. Man jāiet uz bērnu apģērbu nodaļu, lai ietērptos šajās smieklīgajās kleitelēs. — Viņa ar nicinājumu norādīja uz savu rūtaino kokvilnas kleitiņu. — Tas pats ar kurpēm. Ielas kurpes man krīt no kājām, un tik mazas laiviņas, kā man derētu, nekur neizgatavo.

Apaļās, zilās acis pieplūda asarām.

— Es iedomājos, ka vidusskolā viss būs citādi. Cerēju, ka līdz tam laikam būšu izaugusi vai arī še neviens nebrīnīsies par manu augumu. Kad mana māsa mācījās mūsu skolā, viņa bija klases vecākā un piedalījās vecāko klašu teātra uzvedumā. Bet man no tā nav nekāda labuma. Meitenes pastaigājas bariņos un runā par zēniem, un neviena manī neklausās. Reiz pie brokastīm es ierunājos, ka man

patīk baltās pelītes, un tūdaļ visas sāka smieties. Viņas saka, es esot jocīga — smieklīga un dīvaina.

— Bet brokastis viņas tomēr ēd kopā ar tevi, — Mērija Džeina viņu pārtrauca. — Tu neesi pastāvīgi viena kā ...

— Ar ko tad es sēžu kopā? — Sallija pikti attrauca. — Meitenes, kas ēd ar mani, ir tās, ar kurām neviens negrib draudzēties. Tādas kā Marija, kura tā stostās, ka neviens viņu nevar saprast. Es zinu, tā runāt ir nekrietni, jo Marija nav vainīga, ka viņa stostās, tāpat kā es nekā nevaru darīt, ka sarkstu un esmu maza auguma. Un tomēr ...

Sallija sēdēja, atbalstījusi zodu rokās, un vērās tālumā. Mērija Džeina centās viņu mierināt.

— Tavs tētis ir ārsts — vai viņš tev nevar iedot kādas zāles? Lai tu ātrāk augtu.

— Kā pasakā «Alise Brīnumzemē»? «Apēd mani, un es izstiepšos kā teleskops!» — Sallija irgājās. — Tētis saka — gan es izaugšot. Vajagot paciesties.

— Arī mana māmiņa mēdz teikt: «Esi pacietīga, un viss nokārtosies,» — Mērija Džeina līdzjūtīgi piebilda. — Bet nekas nenokārtojas. Vai tev nav kādreiz tāda sajūta, ka visi ir pret tevi?

— Pat mani vecāki. — Sallija pamāja. — Man šķiet, tā nav viņu vaina, bet, kad es biju maza — nu, jaunāka, es domāju, ka esmu adoptēts bērns. Viņi paši ir lieli, un Helēna, mana māsa, ir liela, vienīgi es esmu tāda knīpa.

Sallija nopūtās. Arī Mērija Džeina nopūtās. Kuplaste sāka rāties. Caur būrīša režģi viņa ar ķepiņām ķerstīja Mērijas Džeinas vējjaku. Viņa bija izsalkusi.

— Mēs aizmirsām vāverītes barību!. — Abas meitenes pielēca kājās un drāzās pa kāpnēm augšup un tad pa līkumaino gaiteni uz dabas zinātņu kabinetu.

Skolas apkopējs stumdīja pa gaiteni lielo grīdas suku.

— Pasteidzieties, — viņš brīdināja. — Šodien aizkavējos sakarā ar basketbola spēli un sapulci skolotāju istabā. Bet drīz slēgšu durvis ciet.

Meitenes steidzās tālāk, šūpodamas rokās Kuplastes būrīti. Misters Stillers bija aizgājis, bet putnu barība, zīles, cepumi un rieksti atradās turpat skapī uz plaukta.

— Visu mēs nevaram paņemt, — Mērija Džeina sacīja. — Ieliksim nedaudz skolas somās, lai Kuplastei pietiktu, kamēr... kamēr es nokļūšu pie vectētiņa.

— Vai tiešām tu gribi braukt projām? — Sallija jautāja, kad viņas «ievās atpakaļ pa gaiteni.

— Nudien, negribu, — Mērija Džeina atbildēja. — Man žēl šķirties no māmiņas, tētiņa un tevis. Un es nevaru ciest, ka Dār-lene un nejaukā Vecāku līga nodomās, ka ir mani padzinusi. Bet ko citu lai iesāk ar Kuplasti?

Meitenes klimta pa vestibilu, gudrodamas kādu atrisinājumu. Visā lielajā skolas ēkā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, pat apkopējs bija nozudis. Nebija dzirdams ne mazākais troksnītis, izņemot viņu pašu soļus un nejaušu vāveres iečakstēšanos.

— Mazliet baisi, vai ne? — ievaicājās Sallija.

— Man tas tieši patīk! — Mērija Džeina atteica. — Vai tev kādreiz nav ienācis prātā būt par pētnieku — nu kaut vai džungļos, kur vēl neviens cilvēks nav kāju spēris?

— Vai arī kādā alā, — Sallija ierosināja. — Es pētu alu un izroku dinozauru kaulus.

— Vai arī atklāt ziemeļpolu. Ja vien tas jau nebūtu izdarīts. Zini ko — papētīsim arī mēs!

— Kur tad?

— Tepat. Skolā ir daudz tādu vietu, kur es vēl nekad neesmu bijusi. — Mērija Džeina apzinājās, ka nedrīkstēja izteikt šo priekšlikumu. Skolas apkopējs bija brīdinājis pasteigties, un viņai vajadzēja būt mājās, atlauzt krājkasi un tad slepus doties uz autostaciju. Ak, cik ilgs laiks pagājis — jau vairāki mēneši, kopš viņai nav bijis draudzenes, ar ko parunāties! Viņa patiesi nevēlējās steigties mājās.

— Ko tad tu gribētu apskatīt? — Sallija jautāja. — Es zinu, kur ir interesanti, — mana māsa taču mācījās šai skolā.

Sallijas vārdi Mērijai Džeinai lika atcerēties pirmo skolas dienu un meiteni, kas palīdzēja atrast viņas klasi. Vai tā bija Sallija? Kādreiz Mērija Džeina viņai to pavaicās, bet ne tagad.

Ne tagad, jo tagad abas draudzenes uz pirkstgaliem iezagās ķīmijas laboratorijā, pablenza uz togās tērptajām seno romiešu statujām latīņu valodas kabinetā un aizsoļoja pa lielās zāles galveno eju. No orķestra dobuma viņas uzrāpās uz skatuves un

nolika Kuplastes būrīti uz misis Deivisas īpašā krēsla. Attupu-sies uz pakaļkājām, priekšējās ķepiņas piespiedusi pie krūtīm, Kuplaste kaut ko nemitīgi tērgāja, it kā uzstādamās skolēnu sanāksmē.

Meitenes smējās, un vāverīte tērgāja; viņas smējās arvien skaļāk, līdz smiekli atbalsojās lielās zāles sienās,' un pēkšņi viņas izbijās, ka neizdzird skolas apkopējs.

— Nāc, apskatīsim, kādas istabas ir aiz skatuves, — Sallija aicināja. — Tās patiešām ir ļoti mājīgas.

Viņa gāja pa priekšu, kāpdama pāri virvju rituļiem un apiedama dekorāciju grēdas, līdz beidzot apstājās pie durvīm, uz kurām bija uzkrāsota liela zelta zvaigzne.

— Lūk, šai istabā ģērbās Helēna toreiz, kad viņa piedalījās vecāko klašu uzvestajā lugā. Cerams, istaba nebūs aizslēgta.

Sallija paraustīja rokturi, durvis atvērās, un meitenes, iegājušas istabā, apsēdās uz abiem augstajiem krēsliem.

— Nudien, te ir mājīgi, — Mērija Džeina jūsmoja, paraudzījusies visapkārt. Istabā bija galds ar spoguli, sienas skapis un mazs lodziņš, pa kuru varēja redzēt debesis. — Lieliska istaba pulciņu darbam!

Sallija pēkšņi salēcās, un Mērija Džeina salēcās, jo abām tai pašā brīdī bija ienākusi prātā viena un tā pati doma. Mazā ģērb-istaba būtu piemērots mājoklis Kuplāstei!

— šeit neviens neienāk, izņemot tad, kad tiek uzvestas lugas, bet tas jau nenotiks ātrāk kā pirms Ziemsvētkiem, — Sallija paskaidroja.

— Bet apkopējs? — Mērija Džeina iebilda. Taču, palūkojušās uz noputējušo spoguli un tādu pašu galdu, meitenes nosprieda, ka arī apkopējs še nenāk, varbūt vienīgi mēģinājumu laikā .. .

— Un misis Deivisa? — Mērija Džeina no jauna pārvaicāja. — Ja nu mūs še kāds ierauga? Tad būtu drausmīgas nepatikšanas.

— Neviens mūs neieraudzīs, — Sallija pārliecināti sacīja.

— No šīs istabas Kuplasti nesadzirdēs, lai viņa spiegtu cik skaļi spiegdama. Un mēs nāksim pirms un pēc stundām viņu pabarot.

Mērija Dieina vairs neiebilda. Varbūt tā nebija pati labākā mājvieta Kuplastei, bet bija labāk novietot vāverīti šeit nekā braukt projām, kad pašai nepavisam negribējās. Turklāt līdz tam laikam, kad sāksies mēģinājumi, var pameklēt citu vietu.

Mērija Džeina nolika Kuplastes būrīti uz galda iepretī spogulim, lai vāverītei liktos, ka istabā viņai biedros ir vēl otra vāvere. Viņa bija tikko iebērusi būrītī vairākas saujas barības, kad Sallija, palūkojusies pulkstenī, nopūzdamās sacīja:

— Mums jāsieidzas. Ja mēs no šejienes tūlīt nepazudīsim, mums nāksies palikt visu nakti.

Abas meitenes joņoja pāri skatuvei, cauri orķestra dobumam pa zāles galveno eju uz gaiteni. Tur jau pa priekšu virzījās uz durvīm uzsvārcī ieģērbtā apkopēja mugura.

— Pagaidiet! — Sallija kliedza.

Apkopējs stāvēja vestibilā, vicinādams atslēgu saišķi.

— Ak tad jūs esat tās vāveres meitenes! — viņš jokojās.

— Vēl mirklis, un jums šonakt būtu jāpārfiek no zīlēm.

Dienvidu ielas stūrī viņas aizelsušās apstājās.

— Cikos rīt no rīta?

— Astoņos? Piecas pēc?

— Piecas pēc — ģērbistabā, — Mērija Džeina atkliedza un skrēja tālāk.

16. nodaļa SAZVĒRNIECES

Mērija Džeina nebija melojusi, pavēstīdama māmiņai, ka skolā jābūt agrāk, lai pabarotu Kuplasti. Viņa tomēr noklusēja, ka vāverīte vairs neatrodas dabas zinātņu kabinetā uz palodzes, bet gan akiieru ģērbistabā. Galu galā itin visu jau arī nevar mātei stāstīt.

Kad viņa piezvanīja Fredam, sacīdama: «Rīt mani negaidi, man agri jābūt skolā,» — viņam pat neienāca prātā pavaicāt, kāpēc. Šajās dienās Freds ne par ko citu nedomāja kā vien par savu basketbola komandu.

No rīta Mērija Džeina žigli izmetās pa durvīm, cerēdama, ka māmiņa nepamanīs piebāzto skolas somu. Pusteciņus viņa pieskrēja pie skolas tieši tai brīdī, kad tur ieradās arī Sallija.

Pa sāndurvīm un nomaļiem gaiteņiem, sirdīm satraukti pukstot, viņas steidzās uz mazo istabiņu aiz skatuves. Kas tikai varēja Kuplastei notikt, kamēr viņas bija mājās!

Notikt varēja daudz kas, tomēr nekas nebija noticis. Kuplaste bija sveika un vesela un, ieraudzījusi meitenes, tik priecīgi satraukta, ka gandrīz apgāza būrīti. Kamēr Mērija Džeina ar skolas somā paslēpto krūzi gāja uz mazgājamo istabu pēc svaiga ūdens, Sallija izlaida Kuplasti paskraidīt. Slaidiem lēcieniem vā-verīte lidoja no galda uz krēsliem, uz grīdu un skraidīja apkārt, nemitīgi rādamās, jo ar viņu neviens nenodarbojās. Nebija ko domāt paglāstīt viņas galvu un papriecāties, kā viņa vēcina kuplo asti, jo meitenes tikko paspēja visu nokopt, kad jau atskanēja brīdinošais skolas zvans.

Mērija Džeina nostiprināja Kuplastes būrīša durtiņas, un Sallija nolika uz galda brūnu papīra turzu.

— Brokastis, — viņa paskaidroja. — Es domāju, mums nav vērts nosist laiku ēdamzālē, ja mēs varam paēst tepat. Iet mājās brokastot mums neļauj, bet skolas noteikumi arī neprasa, lai mēs ēstu brokastis ēdamzālē. Vismaz es par to neesmu dzirdējusi.

Arī Mērijai Džeinai nebija zināms, ka brokastis jāietur ēdamzālē. Tūliņ pēc matemātikas stundas viņas devās uz aktieru ģērb-istabu. Sallija bija atnesusi ar zemesriekstu sviestu apziestas maizītes, cepumus ar šokolādes glazūru un viegli nomizojamus apelsīnus.

Brokastof kopā, kad mazajā lodziņā spīdēja saule, iezīmēdama gaišu četrstūri uz pretējās sienas, brokastot kopā ar Kupl-asti, kas tupēja uz galda un turēja ķepiņās apelsīna šķēlīti, abām meitenēm šķita tik jauki, ka viņas jutās gluži kā piknikā.

— Pasakaini! — Mērija Džeina starodama izsaucās un iemeta mutē šokolādes cepumu.

— Burvīgi! — Sallija piebalsoja, paņemdama apelsīna šķēlīti. — Žēl, ka mums nav piena, ko piedzert. Es nevarēju atrast termosu. Man šķita, ka, ēdot augļus, dzert negribēsies.

— Gan iztiksim, — Mērija Džeina pilnu muti nomurmināja.

— Rīt es pienu atnesīšu. Bet ko tu sacīji savai māmiņai? Vai viņa nemaz nebrīnījās par sviestmaizēm un visu pārējo? Man jau diezgan grūti nācās paņemt krūzi un dažus sīkumus, lai māmiņa neredzētu.

— Es teicu, ka man skolas ēdiens apnicis, un tā ir patiesība. Sallija pasmīnēja. — Stāstīju, ka savu kabatas naudu gribu pataupīt Ziemsvētkiem, un tā arī ir taisnība, Māmiņa atļāva, ja es pati sev sagatavoju sviestmaizes.

— Es arī sacīšu to pašu. — Mērija Džeina atviegloti uzelpoja.

— Nudien, nav viegli izdomāt, ko teikt mātēm. Pagājušo nakti es baiļojos, ka nepiemirstu kaut ko un nenododu mūsu noslēpumu. Man ir tāda sajūta, it kā mēs būtu sazvērnieces.

— Mēs neesam ļaunas sazvērnieces. Mēs esam krietnas, tādas kā Robiņš Huds un jaunava Marianna. Mēs slēpjamies no Vecāku līgas, — Sallija irgājās.

Botānikas stundā, strādājot praktiskos darbus, abas meitenes sačukstējās par Kuplastes slepeno mājokli. Visi skolēni stādīja pupas puķu podos, vienas dziļāk, citas seklāk, daļu aplaistīja bagātīgi, daļu nemaz, lai novērotu, kuras aug labāk. Mērija Džeina bija pārliecināta, ka viņa zina, kādi būs izmēģinājumu rezultāti, un Sallija, kas bija palasījusi mācību grāmatā uz priekšu, arī domāja, ka zina. Tomēr arī viņas stādīja pupas, kā misters Stillers bija mācījis, un priecājās, ka vismaz darba laikā var parunāties.

— Nu, meitenes! — Misters Stillers smaidīdams tuvojās viņu galdam, lai apskatītu viņu darbu. — Kā klājas vāverītei?

Mērija Džeina, acis nolaidusi, nomurmināja: — Viss kārtībā, — bet Sallija starodama noskaldīja: — Lieliski! Mēs tai atradām joti labu mājokli.

Mērija Džeina aizturēja elpu, baidīdamās, ka skolotājs vēl ko nepajautā, un ko lai tad atbild? Sallija turpretim izturējās gluži nepiespiesti. Ar apaļajām, zilajām acīm bērnišķīgajā sejiņā viņa pavisam nevainīgi raudzījās misterā Stillerā. Viņai patika būt sazvērniecei.

Tiesa, arī Mērijai Džeinai nebija nekas pretī kādu laiku justies kā sazvērniecei. Gāja dienas, un Mērija Džeina, pavadīdama gandrīz visu savu brīvo laiku aiz skatuves aktieru ģērbistabā, pamazām iemanījās nestāstīt visu patiesību par savām gaitām ne vecākiem, ne arī draugiem, tādiem kā Freds un misters Stillers. Ja arī dažreiz sirdsapziņa viņu vakarā apgulstoties mocīja, tad no rīta, atskanot modinātāja pulksteņa zvanam, kas atgādināja, ka vēl pirms audzināšanas stundas jāsatiekas ar Salliju, viņa bija to aizmirsusi.

Kuplaste bija pats jaukākais dzīvnieciņš, ar ko Mērijai Džeinai nācies nodarboties, daudz mīlīgāka par Ruksīti un nesalīdzināmi gudrāka un interesantāka par Sofiju un viņas garkāji telīti. Un Sallija — jā, Sallija varēja kļūt par īstu draudzeni — ne sliktāku par Gvenu, Pegiju un Lauru. Tiesa, dažreiz viņa šķita mazliet neattapīga, toties viņai allaž bija spožas idejas. Par naudu, ko Sallija iekrāja, neēzdama skolā brokastis, viņa nopirka visu nepieciešamo Kuplastes slepenajam mājoklim. Tās bija gluži praktiskas lietas, kā papīrkurvis, kur iemest atkritumus, papīra turzas, ar ko tos izvākt, gaišāka elektriskā spuldze galda lampai. Arī Mērija Džeina izlietoja daļu savas kabatas naudas, lai nopirktu glāzes, pudeļu atveramo un ķiršu limonādi, ar ko pēcpusdienās dzesēt slāpes.

Limonāde bija silta un reizēm, atverot pudeli, kūsāja pāri,

tomēr tā bija salda un garšīga. Un, kad durvis bija cieši aizvērtas un Kuplaste, nolēkusi no galda uz grīdas, ierāpās meitenēm klēpī, limonāde garšoja tieši lieliski.

— Te ir mūsu māja — tava un Kuplastes, un mana, — Sallija sacīja. — Visi ir pret mums — pret to, ka mēs trīs esam kopā. Tava māte, liekas, ne visai vēlas, ka es tevi apciemoju mājās, un manējā ...

— Tieši otrādi — mana māmiņa pat ļoti vēlas, lai tu nāktu, — Mērija Džeina viņu pārtrauca, — viņa tikai domā, ka tas varētu nepatikt tavai mātei. Viņa arvien saka: «Nepārsteidzies, nogaidi! Visam savs laiks.»

— Tieši tā, — Sallija piekrita. — Mana māte domā, ka pietiek ar to, ka mēs draudzējamies skolā. Jau pašā pirmajā dienā viņa man pieteica izturēties pret tevi pieklājīgi. Viņai derdzās šis pūlis pie skolas. Bet, kad es gribu, lai tu mūs apciemotu, uzreiz viss kļūst citādi. Tad māmiņa bažījas, ko par to teiks kaimiņi.

— Cilvēkus nevar pāraudzināt vienā dienā. — Mērija Džeina centās atdarināt tēva zemo basu.

Sallija atviegloti pamāja — Mērija Džeina bija viņu sapratusi.

— Vecāki baidās, ka mani vairs neaicinās viesībās, kad kļūs zināms, ka tu esi mana draudzene. It kā tagad mani kāds aicinātu un it kā man interesētu viņu muļķīgās viesības!

— Tavs tētis... — Mērija Džeina atcerējās, ko bija sacījuši viņas vecāki. — Vai slimnieki tiešām vairs neies pie viņa, ja es tevi apciemošu?

— Kas to teica?

— Māmiņa.

— Hm ... — Sallija domīgi novilka, — to vis nevar zināt. Es gan tā nedomāju.

— Pieaugušie!... — Jau kuro reizi Mērija Džeina par viņiem nopūtās, bet Sallija no jauna ielēja ķiršu limonādi un savāca riekstu čaumalas, ko Kuplaste bija izsvaidījusi pa grīdu.

Sūkdamas limonādi, draudzenes pārrunāja gan šo, gan to.

Par klases biedrenēm — ka viena otra varētu izrādīties gluži jauka, ja vien to labāk iepazītu. Par grāmatām, ko abas bija lasījušas, un par to, ka abām patīk biogrāfijas, tikai ne ar gariem aprakstiem. Par to, kas viņas būs, kad izaugs lielas. Arī kaut ko nopietnu — ka Mērija Džeina būs bioloģe un Sallija ārste; viņas neaizmirsa arī pafantazēt, kā būtu, ja abas dzīvotu kopā fermā un viņām būtu daudz, daudz mīļu dzīvnieku.

— Zirgi un govis, un vāveres, un cūkas, un cālīši, un burunduki, — Mērija Džeina ierosināja.

— Un žirafe, — pieprasīja Sallija. Reiz Grīnu ģimene bija devusies ekskursijā uz Vašingtonu un tur apmeklējusi zooloģisko dārzu, un Sallijai bija ļoti iepatikusies maza žirafīte ar garu kaklu un garām kājām.

Mērija Džeina iebilda, paskaidrodama, ka žirafei nepieciešams daudz siitāks klimats — tāds kā Floridā vai Meksikā, bet Sallija tikai atkārtoja: «Es gribu žirafi,» — līdz abas sāka smieties.

Sēdēdamas mazajā aktieru ģērbistabā, viņas daudz ko pārsprieda. Par zēniem un kleitām, un rokenrola mūziku, ko ne viena, ne otra necieta, un par tautas dziesmām, ko abas mīlēja. Vienu pēcpusdienu viņas pat runāja par cilvēku ādas krāsu.

Sarkana kā biete Sallija iesāka:

— Tu esi dzeltenbrūna, un Freds ir brūns... — viņa sastomījās, meklēdama piemērotus vārdus, kas attēlotu Freda ādas krāsu, — ... kā nogatavojies kastanis. Un tava māte nepavisam nav melna. Pirms es ar tevi iepazinos, es domāju ...

Mērija Džeina klausījās, nemaz nejuzdamās neveikli un ar interesi gaidīdama, ko Sallija vēl teiks.

— Man allaž šķita, ka visi nēģeri izskatās vienādi un daudzējādā ziņā atšķiras no baltajiem. Tagad es zinu — nēģeri ir tādi paši cilvēki kā mēs — baltie.

Sallija bija tik samulsusi un satraukta, ka turpmāko sarunas pavedienu pārņēma Mērija Džeina, pastāstīdama par Sarkano Annu un viņas indiāņu tēvu, kā arī par to, ka viens no viņas tālajiem senčiem bijis baltais. Viņas aplūkoja savas rokas, kas gulēja uz galda. Mērijas Džeinas garie, slaidie pirksti bija kanēļa krāsā, Sallijas druknā roķele — sārta kā zemeņu saldējums.

Sallija sažņaudza roku dūrē, cenzdamās noslēpt apkodītos nagus.

- Tava roka ir glītāka, — viņa secināja.

— Nē, — Mērija Džeina iebilda. — Abas ir gluži vienādas. Zināms, tavējā ir sārta un manējā brūna, bet vai tas nav vienalga?

— Cr-r-r! — Kuplaste iejaucās sarunā, atgādinādama draudzenēm, ka šodien viņai jānoņem šinas. Bez pārsēja vāverītes kāja izskatījās gluži vesela. Kuplaste tikai mazliet piekliboja, rāpdamās skapja plauktā, lai pamielotos ar cepumiem.

Bet, kad viņa lēca no plaukta uz galdu, nogrūzdama limonādes pudeli uz grīdas, viņa vairs nekliboja.

Uzslaucīdamas izlieto limonādi, meitenes joprojām sarunājās. Par vectēva fermu un vasaras nometni, kur Sallija bija dzīvojusi, un par to, cik labs ir misters Stillers. Par mācību ceturkšņa nobeigumu un atzīmēm, un latīņu valodas stundām nākošajā gadā. Par visu viņas runāja — izņemot vienu — par Ziemsvētku teātra uzvedumu.

17. nodaļa NOSLĒPUMS

Kādu laiku būt sazvērniecei un uzturēties slepenajā istabā bija ļoti interesanti. Jautri svilpodama, Mērija Džeina veica mājas darbus, nedauzīja durvis un negražojās. Māmiņa bija tik priecīga par meitas labo omu, ka, vēlēdamās viņai sagādāt pārsteigumu, iedāvināja jaunu kleitu. Nedējas nogalē tētis viņu aizveda uz brīvdabas kino, un otrā dienā Gvena, pārgulējusi pie viņas, gāja viņai līdz uz svētdienas skolu.

Arī skolā bija interesanti notikumi. Mis Ruso pastāvīgi apjautājās par Kuplasti un pastāstīja, kādi dzīvnieki viņai piederējuši, kad viņa bijusi maza. Viņa pat iedeva Mērijai Džeinai izlasīt grāmatu par pieradinātu vārnu, kas pratusi runāt. Bet pats jaukākais bija misters Stillers. Reiz botānikas stundā, kad Mērija Džeina stāstīja par vectētiņa nezāļu dārzu, misters Stillers viņu pēkšņi pārtrauca.

— Līdz šim, kad tu runāji par savu vectēvu, es to nebiju iedomājies. Vai viņš ir ievērojamais biologs doktors Čārlzs Duglass?

Mērija Džeina nezināja, ko atbildēt. Vectētiņš nebija tāds doktors, kas dziedina slimos, kā Sallijas tētis. Bet viņa rakstāmgaldā glabājās kāds dokuments ar uzrakstu latīņu valodā, un tas, kā māmiņa bija teikusi, dodot arī viņam tiesības saukties par doktoru.

— Es ... es īsti nezinu, — Mērija Džeina stostīdamās atbildēja. — Viņu sauc par Čārlzu Duglasu, un viņš mācīja bioloģiju zemkopības koledžā, bet...

— Protams, tas ir viņš. — M-sters Stillers izskatījās tik priecīgs, it kā nule saņēmis dāvanu. — To man vajadzēja iedomāties. Zēni un meitenes, — misters Stillers, piecēlies kājās, lai uzsvērtu savu vārdu svarīgumu, uzrunāja klasi, — es domāju, ka Mērijas Džeinas vectēvs, doktors Duglass, darījis mūsu štata fermeru labā vairāk nekā jebkurš cits mūsdienu biologs.

Mērija Džeina sēdēja, stalti izslējusies, lepnuma pilna, klausīdamās skolotāja stāstījumu par to, ka viņas vectēvs izaudzējis jaunas labības šķirnes un mācījis graudus pareizi uzglabāt — daudz ko tādu, ko pat viņa par savu vectēvu nezināja. Dārlene zvilnēja savā sēdeklī, ar pirkstiem bungodama pa piezīmju burtnīcas vāku, lai parādītu, ka neklausās, bet Mērija Džeina nelikās viņu redzam. Gandrīz visi zēni un meitenes šķita patiesi ieinteresēti.

Kad Mērija Džeina atstāja klasi, misters Stillers pasauca viņu un sacīja:

— Studenta gados es reiz noklausījos tava vectēva lekciju. Viņš ir lielisks cilvēks. — Misters Stillers apjautājās, vai vectēvs kādreiz arī atbrauc uz Hairidžu un vai viņš nebūtu ar mieru ierasties Vilsona vidusskolā, lai piedalītos botānikas stundās.

Vectētiņš Vilsona vidusskolā! Mērijai Džeinai dega vaigi, un Sallija, kas viņu gaidīja pie durvīm, arī aiz prieka nosarka.

Jebkuru citu reizi nekas Mēriju Džeinu nespētu vairāk iepriecināt. Bet ko lai atbild tagad, kad māmiņa un tētis domā, ka Kuplaste dzīvo dabas zinātņu kabinetā, un neko nenojauš par slepeno istabu un kad vectētiņš, ieradies skolā, noteikti uzzinās patiesību?

Viņa no jauna sastostījās, apsolīdama aizrakstīt vectētiņam un uzaicināt viņu, kaut gan saprata, ka to nevajadzētu darīt.

Kad Mērija Džeina sasniedza aktieru ģērbistabu, viņa kodīja nagus, tāpat kā Sallija, un juta, ka būt sazvērniecei ne vienmēr ir patīkami.

— Tas ir gluži tāpat kā ar šokolādes saldējumu, — Sallija domīgi sprieda. — Pirmā porcija garšo lieliski. Arī otrā ir laba. Bet, kad tu tiec līdz trešajai un ceturtajai, tad zūd viss prieks.

Mērijai Džeinai arī bija zudis viss prieks būt par sazvērnieci. Viņai sāka apnikt visi noslēpumi un tas, ka krietniem cilvēkiem nedrīkst teikt patiesību.

Freds bija apvainojies, jo pēc tās vienīgās reizes viņa nenāca ne uz vienu basketbola spēli, pat tad ne, kad bija apsolījusi. Ievērojis, ka Mērija Džeina vairs nebrokasto ēdamzālē, viņš izrāja viņu:

— Kā lai skolēni tevi iepazīst, ja tu nekur nepiedalies un nekur neesi redzama? Agrāk iu lielīgi runāji, ka izturēšoties kā svešzemju sūtnis. Tagad tu vari nemaz neierasties skolā, tikpat tevi neviens nedabū redzēt.

Tik daudz uzreiz Freds vēl nekad nebija sarunājis, izņemot tad, kad viņš iztirzāja raksturīgus basketbola spēles gadījumus. Mērijai Džeinai neatradās neviens vārds, lai aizstāvētos. Kaut arī brokastot slepenajā istabā bija ļoti patīkami, viņa dažreiz atcerējās ēdamzāli un iztēlojās, ko citas meitenes teiktu, redzēdamas, ka viņai ir draudzene. Citreiz viņai gan ienāca prātā, ka varbūt Sallija nemaz nevēlas ēst ar viņu kopā ēdamzālē, visiem redzot.

Aktieru ģērbistabā Kuplaste priecīgi čakstināja, notiesādama Sallijas sviestmaizes atliekas. Mērija Džeina uzcēla kājas uz galda un sāka kodīt nagus.

— Man gribētos, nu, es vēlētos, kaut mums viss vienmēr nebūtu jātur slepenībā.

— Atceries Robiņu Hudu, — Sallija mēģināja draudzeni uzmundrināt, — viņš darīja labus darbus, aplaupīdams bagātniekus un palīdzēdams nabagiem, bet viņam vajadzēja rīkoties slepeni. Un ko citu lai mēs iesākam?

Patiesi, ko gan citu lai iesāk? Lūk, kas satrauca abas meitenes! Kuplaste auga arvien lielāka un spēcīgāka. Tagad, kad kāja viņai bija sadzijusi, draiskulei būrītī kļuva pārāk šauri. Kad meitenes nostiprināja būrīša durtiņas, viņa sāka neganti brēkt un spiegt. Lai gan barības būrītī netrūka, pagājušās nedēļas nogalē vāverīte tomēr bija būrīti apgāzusi un pati aiz nobīļa gandrīz vai galu dabūjusi. Ar katru dienu vāverīte mazliet paaugās, un ar katru dienu tuvojās Ziemsvētku mēģinājumu laiks.

— Varbūt palaidīsim Kuplasti brīvībā, — Sallija domīgi ierunājās. — Ne jau nu uz ielas, kur ir kaķi, bet kādā jaukā vietā, nu kaut vai ozolu birzī Kelauna parkā. Zini, tur, no kurienes es atnesu zīles. Pēcpusdienās mēs varētu viņu apciemot. Viņa taču ir pieradināta, un es varu derēt, ka viņa mūs pazīs.

Kuplaste nikni rājās, it kā sapratusi, par ko Sallija runā.

— Rimsties! — Mērija Džeina apsauca Kuplasti. Un atkal, pirmo reizi kopš vairākām nedēļām, viņas sejā iegūla sastingums. Viņa rosījās ap cepumu kārbām uz galda, lai Sallija neko nemanītu.

— Tu vari iet uz parku, bet es ne, — viņa, acis nepacēlusi, atbildēja.

— Vai tu domā, ka māmiņa tevi nelaidīs? — Sallija pārsteigta ievaicājās. — Muļķīgi. Pat manējā atļauj man iet tur rotaļāties jau no mazām dienām.

— Sai parkā nēģerus neielaiž, — Mērija Džeina māksloti jautri paskaidroja, — Tur izlikts uzraksts: «Tikai baltajiem!» Jūs abas ar Kuplasti tur drīkstat ieiet, bet es ne.

— Ak Mērija Džeina! — Sallija pārbijusies izsaucās. Viņa pielēca kājās un apkampa draudzeni. — Es nezināju. Patiesi nezināju. So uzrakstu es nekad nebiju ievērojusi. Bet vai mēs ... vai mēs nevarētu to noraut?

šoreiz Mērijai Džeinai no tiesas bija jāsmejas. Klausoties Sallijā, viņa nevarēja justies aizvainota. Sparīgā mazā Sallija, kas bija gatava iet uz Kelauna parku, lai šo uzrakstu norautu!

— Tas neko nelīdzētu, — Mērija Džeina aizrādīja. — Policisti un vēl dažs labs sāktu mani vajāt. Ja vien . . .

Palūkojusies pulkstenī, viņa pēkšņi uzlēca no krēsla. Ak, kaut pulkstenis jau nerādītu divdesmit piecas minūtes uz pieciem un viņām nebūtu steidzīgi jāieliek Kuplaste būrītī un pa galvu pa kaklu jāskrien projām, pirms vēl apkopējs nav noslēdzis ārdurvis! Šaudīdamās šurp un turp, draudzenes padeve Kuplastei vakariņas, nolika dzeramo ūdeni un vēl iebēra papildporciju zīļu nakts uzkodai. Skriedamas pāri skatuvei, viņas vēl arvien dzirdēja vāverītes neapmierināto čakstināšanu.

— Es jūtos kā Pelnrušķīte, kam jāsteidzas mājās no balles, — Sallija žēlojās. — Es pazaudēšu kurpi, un mana skolas soma pārvērtīsies par ķirbi . ..

— Un tur jau nāk tavs glābējs princis, — Mērija Džeina

sacīja, pa pusei smiedamās, pa pusei nopūzdamās, ieraudzījusi skolas apkopēju er lielu atslēgu saišķi pie jostas iznākam no vestibila un dodamies uz durvīm.

Ja sargs bija princis, tad viņš noteikti bija briesmīgi pikts princis. Viņš vispirms abām draudzenēm nolasīja pamatīgu sprediķi par meitenēm, kas aizkavējas skolā un sagādā citiem lieku darbu, un tikai tad atslēdza durvis. Arā uz kāpnēm viņas pārsteigtas apstājās — bija jau gandrīz satumsis.

— Dienas kļūst īsākas, — Sallija konstatēja.

Mērija Džeina pamāja. Bija skaidrs, par ko Sallija domāja. Otrpus ielas viņas redzēja veikala skatlogu, izdekorētu Ziemsvētkiem. Citus gadus, svētkus gaidot, viņa zināja, ka nedēļas nogalē no koledžas atbrauks Džeimss, varbūt viņus apciemos arī vectētiņš. Citus gadus, svētkus gaidot, viņa domāja par tītaru un saldu augļu pīrāgu, sapņoja par to, ka visa ģimene būs kopā un viņiem būs daudz, daudz prieka.

Šogad tas nozīmēja, ka tuvojās Ziemsvētki un — svētku uzveduma mēģinājumi.

18. nodaļa. KUPLASTE NAV BEZGODE

Tas notika nākošās dienas rītā. Klasē mis Ruso skaļi nolasīja no ziņojumu lapiņas: — «Ziemsvētku ludziņas mēģinājums šodien pulksten trijos zālē.»

Mērija Džeina sēdēja, kodīdama nagus, tik tikko klausīdamās. Bija noticis kas ļaunāks. Kuplaste bija nozudusi. Kad Mērija Džeina un Sallija astoņos no rīta ieradās aktieru ģērbistabā, durvis bija atstātas pusvirus un papagaiļa būrītis gulēja uz grīdas.

Aiz skatuves starp dekorācijām šur tur mētājās cepumu druskas, bet Kuplasti nekur nemanīja.

Uztraukumā sarkdama un bālēdama, Sallija bija tuvu raudāšanai.

— Mēs vakar tā steidzāmies. Man šķiet, es durvis cieši neaizvēru. Kuplaste droši vien apgāza būrīti un tad ...

Bet kur tad viņa varēja palikt? Kādu brīdi abas meitenes viņu sauca un labināja. Viņas mēģināja atdarināt vāverītes čakstinā-šanu un sauca atkal. Viņas aizlīda aiz dekorācijām, meklēja aiz portjerām un ielūkojās virvju rituļos. Viņas pārmeklēja visu skatuvi un orķestra dobumu, pārcilāja katru sēdekli zālē un pat balkonā. Kuplastes nebija.

Mērija Džeina sēdēja klasē un jutās galīgi satriekta. Viņa izklaidīgi klausījās misis Deivisas balsi skolas radiomezglā:

«Lieta ir ļoti nopietna,» direktore sacīja. «Tā ir nekrietnība ... pa visu ēdamzāli izsvaidīts ēdiens . .. saplēsti trauki... neģēlīga rīcība.» Mērija Džeina saausījās, viņas roka noslīga uz galda. Par ko misis Deivisa runāja? «la vainīgie pieteiksies līdz brokastīm ... pretējā gadījumā policija ... kauns visai skolai.»

Mērijai Džeinai satraukti dauzījās sirds, un viņa nespēja atbildēt, kad mis Ruso viņu izsauca franču valodas stundā. Visu angļu valodas stundu viņa lūkojās ārā pa logu, sākumā kodīdama apakšlūpu, pēc tam nagus. Kad atskanēja zvans, viņa bija izlēmusi, ko darīt.

Gaitenī viņu gaidīja Sallija. Pat Sallija — mazā, ņiprā Sallija izskatījās nobijusies.

— Tas «bezgodis» ir Kuplaste, — viņa bēdīgi sacīja. — Mums nāksies ...

— ... visu izstāstīt misis Deivisai, — Mērija Džeina pabeidza.

Abas meitenes sadevās rokās un gāja pa kāpnēm lejā uz

direktores kabinetu. Durvis bija aizvērtas, un Mērija Džeina viegli pieklauvēja, pēc tam vēlreiz, un tad atskanēja: — Lūdzu!

Mērija Džeina palaida vaļā Sallijas roku, viņas iegāja kabinetā un nostājās pie direktores galda.

Misis Deivisa pāri briļļu stikliem nopietni uzlūkoja abas meitenes.

— Nu, meitenes, kas jums uz sirdsl

— Mēs domājam — tā nav ... — Mērija Džeina stostīdamās iesāka.

— ... neģēlīga rīcība, — sīkā, vājā balsfiņā turpināja Sallija.

— Viņa jau citu neko neprot.

— Apsēdieties, — direktore aicināja. — Vai jūs, meitenes, gribat man pastāstīt, kurš bijis tas bezgodis?

Meitenes apsēdās uz pašas krēsla maliņas, un viņu izskats pauda, cik nelāgi viņas jūtas.

— Mums liekas — mēs zinām, — Mērija Džeina atsāka,

— bet...

— ... bet viņa patiesi nav bezgode, — Sallija papildināja.

— Bet kā citādi lai nosauc to, kas sadauza tases un glāzes un izsvaida riekstu un cepto kartupeļu turzas pa visu ēdamzāli? — misis Deivisa dusmīgi vaicāja.

Abas meitenes skumji saskatījās. Par riekstiem dzirdētais neradīja vairs nekādas šaubas.

— Par vāveri, — viņas vienā balsī atbildēja.

Misis Deivisai izkrita zīmulis no rokas, un viņa pavērtu muti uzlūkoja abas meitenes.

Mērija Džeina smagi ievilka elpu, viņu smacēja asaras, un viņa nespēja izrunāt ne vārda, bet Sallija piesarka arvien tumšāk. Pamazām viņas visu izstāstīja, un misis Deivisa, centīgi pētīdama savu zīmuli, uzacis uzrāvusi, uzmanīgi klausījās. Ja arī mutes kaktiņi viņai pāris reižu noraustījās, Mērija Džeina un Sallija bija pārāk satrauktas, lai to ievērotu.

— Tātad viss, ko jūs zināt, — direktore secināja, — ir tas, ka jūsu vāvere atrodas brīvībā kaut kur skolā. Viņa var pat nebūt ēdamzālē.

— Iespējams, ka pašreiz viņas tur nav, — Mērija Džeina nopūzdamās apstiprināja, — bet viņa ir tur bijusi. Viņa ļoti labi prot atrast sev barību, īpaši zemesriekstus.

— Un, kad ir paēdusi, izmētā tos, kur pagadās, — Sallija piebilda.

Misis Deivisa palūkojās pulkstenī.

— Jūs neievērojat skolas noteikumus, turklāt vēl atļaujaties tādus pārkāpumus, par kādiem es pat nevarēju iedomāties. Taču, pirms es jūs nosodu, sameklējiet vāverīti. Līdz pirmās maiņas brokastīm jums ir tieši divdesmit minūtes laika.

Pārkāpti noteikumi... sods. Divas nelaimīgas meitenes soļoja pa gaiteni misis Deivisai nopakaļus. Ēdamzāle jau bija uzkopta, un pie galda kases tuvumā brokastoja vairāki skolotāji. Pamanījusi misteru Sfilleru un mis Ruso, Mērija Džeina vēl zemāk nodūra galvu. Tagad abi skolotāji uzzinās visus viņas melus.

Misis Deivisa apsēdās pie skolotājiem, bet Mērija Džeina un Sallija bikli apstājās ejā starp garo galdu rindu.

— Črr, črr-rr, — Sallija čakstināja, cenzdamās atdarināt vāveri.

— Kuplastīt! Kuplastīt! — Mērija Džeina sauca.

Pašķielēdama sānis, viņa redzēja, ka skolotāji viņu vēro. Misters Stillers un mis Ruso — paši jaukākie skolotāji visā skolā. Mērija Džeina samirkšķināja acis, cīnīdamās ar asarām.

— Črr, črr... Šurp, Kuplastīt! — Viņas staigāja uz priekšu un atpakaļ, sākumā klusi saukdamas, vēlāk pilnā balsī.

Beidzot viņas saklausīja atbildi. Kuplaste sēdēja uz aizkaru stangas, gandrīz pie pašiem griestiem. Sēdēja un rājās, un nemaz nedomāja rāpties zemē. Mērija Džeina lūdzās, un Sallija labināja; un misters Stillers piecēlās, lai aizvērtu ēdamzāles durvis. Kuplaste skraidīja pa aizkaru stangām, graciozi pārlēkdama no viena loga uz nākošo, vēcinādama kuplo asti, it kā gribēdama ar to padižoties.

— Pamēģini ar maizi! — mis Ruso ieteica un pasniedza Mērijai Džeinai maizes riecienu.

Vicinādama maizi, Mērija Džeina mīlīgi uzrunāja Kuplasti. Beidzot Kuplaste sāka rāpties lejā, un visi, kas bija ēdamzālē, aizturētu elpu noskatījās, kā viņa lēca no loga uz grīdu. Divi astes vēzieni, divi lēcieni, un viņa atradās pie Mērijas Džeinas kājām. Kad meitene noliecās, lai vāverīti paņemtu rokā, tā viņai uzlēca uz pleca. Kuplaste sakampa maizi un sāka ēst.

— īsts cirka numurs! — Pie skolotāju galda kāds sāka aplaudēt, un misis Deivisa neapmierināta pacēla galvu.

— Pēc dažām minūtēm ieradīsies pirmā maiņa brokastīs. Mērija Džeina, aiznes vāverīti uz manu kabinetu, bet turi viņu stingri. Lai viņa drūzmā nepazūd.

— Varbūt es varu palīdzēt? — Misters Stillers piecēlās no galda un sekoja misis Deivisai un abām meitenēm.

— Es arī! — Viņiem pievienojās mis Ruso, un tad cauri visai ēdamzālei atskanēja spalgais skolas zvans.

Tā bija savāda procesija — misis Deivisa priekšgalā, aiz viņas Sallija un Mērija Džeina ar Kuplasti, bet gājienu noslēdza misters Stillers un mis Ruso. Zēni un meitenes, kas gāzās ārā no klasēm, apstājās un vēroja.

Mērija Džeina paslēpa seju vāveres kažokā. — Je m'en moque, — sekodama direktorei, viņa sev klusu sacīja. Tas bija muļķīgi, Viņai, protams, nebija vienalga, kas ar viņu notiek. Negribējās zaudēt Kuplasti un negribējās arī tikt izslēgtai no skolas.

Kad gājiens sasniedza direktores kabinetu, Sallija, nosarkusi līdz matu galiem, līdzjūtīgi paraudzījās draudzenē. Un tad viņi tāpat rindā iesoļoja kabinetā — viens, divi, trīs, četri, pieci klusējoši cilvēki un viena pelēka, draiska vāverīte, kas bezbēdīgi rotaļājās ar apgrauztu maizes gabaliņu.

Pirms vēl misis Deivisa paguva kaut ko sacīt, misters Stillers noklepojās.

— Vai mēs — mis Ruso un es arī drīkstam būt klāt šai sarunā? — viņš jautāja. — Mēs... es jūtos līdzvainīgs. Es zināju, ka šīm meitenēm ir kādas raizes, taču es diemžēl nepapūlējos noskaidrot, kā viņas ar tām tikušas galā.

— Arī es esmu par to atbildīga, — mis Ruso piebilda savā zemajā balsī ar īpatnējo akcentu. — Mērija Džeina ir mana audzēkne. Sākumā viņai bija ļoti grūti un viņa jutās vientuļa, bet tagad . ..

— Es zinu, — misis Deivisa viņu pārtrauca, un direktorei bija tik bargs izskats, ka Mērijai Džeinai radās šaubas, vai viņa tiešām zina.

— Tomēr, — misis Deivisa turpināja, — savus neatrisinātos jautājumus neviens nedrīkst kārtot uz skolas rēķina. Ja skolēnam radušās kādas grūtības, viņš nevar rīkoties, kā ienāk prātā.

Sallija lūkojās paklāja stūrī, un misters Stillers drūmi klusēja. Šai brīdī Kuplaste sadomāja no Mērijas Džeinas klēpja uzlēkt uz rakstāmgalda. Un attupties uz pakaļkājām, lai pārdroši piedāvātu direktorei savu apgrauzto maizi.

Mērija Džeina sēdēja krēslā kā pienaglota, neuzdrošinādamās pat pakustēties. Tagad misis Deivisa pārskaitīsies. Kāpēc Kuplaste savām draiskulībām izvēlējās tieši šo — pašu neizdevīgāko brīdi?

Dusmīgi sarauktu seju direktore raudzījās uz Kuplasti, bet lūpas viņai raustījās, un beidzot viņa sāka smieties.

— Vāverīte ir brīnišķīga, vai ne? Tagad es saprotu, kāpēc jūs, meitenes, negribējāt no viņas šķirties. — Direktore glaudīja Kuplastei galvu, un vāverīte uz rakstāmgalda vēcināja pa papīriem pūkaino asti, bet Mērija Džeina un Sallija sēdēja, elpu aizturējušas.

— Man vajadzētu jums vismaz vienu mēnesi aizliegt apmeklēt skolu, — misis Deivisa turpināja. — Bet, tā kā jūs skolas noteikumus esat pārkāpušas pirmo reizi, tad šoreiz iztiksim ar brīdinājumu. Bet to gan ņemiet vērā — vāverīte skolā ilgāk palikt nevar.

Aijādama Kuplasfi, Mērija Džeina nomurmināja pateicību. Misis Deivisa varēja viņu izslēgt vai aizliegt vienu mēnesi apmeklēt skolu, vai arī aizrakstīt māmiņai. Misis Deivisa varēja visu to izdarīt, bet viņa tā nerīkojās. Mērija Džeina vēl arvien no viņas baidījās, kā no skolas direktores bīstas katrs septītās klases skolēns, bet tagad viņai bija daudz vieglāk. Viņa zināja, ka misis Deivisa nav pret viņu.

19. nodaļa ES NEVARU BRAUKT...

Pēc stundām Mērija Džeina, Sallija, misters Sfillers un mis Ruso apspriedās dabas zinātņu kabinetā. Misters Stillers, šūpodams kājas, sēdēja uz viena no augstajiem galdiem un izteica dažādus priekšlikumus par Kuplastes mājokli. Viņš minēja Dzīvnieku aizsardzības biedrību, parku — vietas, par kurām Mērija Džeina un Sallija jau sen bija runājušas un atzinušas tās par nederīgām.

— Es vāverīti labprāt ņemtu pie sevis, bet man pašam ir tikai viena neliela istaba, — misters Stillers sacīja. — Un es baidos, ka saimniece nebūs ar mieru. Vāvere ir jau gandrīz pieaugusi, un, taisnību sakot, viņu vairs nevar turēt būrītī.

— Bet viņa ir tik droša, — mis Ruso aizrādīja. — Un man liekas — uz ielas viņa ilgi nenodzīvos. Tur ir ne tikai kaķi, bet arī automobiļi.

Mērija Džeina nopūtās. Arī Sallija nopūtās. Mis Ruso virpināja matu sprogu — gluži tāpat, kā to mēdza darīt māmiņa, kad viņa kaut ko domāja.

— Man ir ideja! — Misters Stillers noslīdēja no galda un

nostājās pie loga, blakus Kuplasfes būrītim. — Vāverīte ir pārāk liela, lai dzīvotu istabā, un pārāk droša, lai atrastos uz ielas. Bet ko tu teiktu par laukiem? Kā būtu, ja viņu aizvestu uz tava vectēva fermu?

— Brīnišķīgi! — Mērija Džeina staroja priekā. — Mēs viņu sevišķi bieži gan neredzēsim, bet tur viņa būs drošībā. Es zinu, kur viņa dzīvos. — Mērija Džeina pastāstīja par riekstkoku pie kūts un tikai tad pamanīja Sallijas savādo sejas izteiksmi.

— Tev un tavam vectētiņam būs prieks, — Sallija klusā, pieklājīgā balsī sacīja. — Un, protams, arī Kuplastei.

— Bet.. . bet vectētiņš priecātos, ja arī tu atbrauktu, — Mērija Džeina apgalvoja. — Viņš nepavisam nav tāds — nu tāds dīvains kā lielākā daļa pieaugušo. Un tad tu dabūtu redzēt Ruk-sīti un Sofiju, un cālīšus, un visu pārējo.

Sallija tumši pietvīka — tādu Mērija Džeina viņu vēl nekad nebija redzējusi.

— Mans tētis un māmiņa ... — Balss viņai aizlūza, un viņa rīstījās, aizgūtnēm cīnīdamās pēc elpas, it kā kaklā būtu kaut kas iespriedies.

Viņas māte un tēvs. Sallija gribēja pateikt, ka viņas māte un tēvs viņai neatļaus braukt uz vectēva fermu. Neatļaus apciemot vectētiņu, kas taču bija pats brīnišķīgākais cilvēks pasaulē. Mērija Džeina novērsās un asaru aizmiglotu skatienu lūkojās ārā pa logu. Viņa tos ienīda — ārstu Grīnu, misis Grīnu un uz brīdi — pat Salliju.

Abas meitenes sēdēja klusas, nekustīgas kā statujas. Varētu domāt, ka viņas ir svešinieces, nevis labākās draudzenes.

— Man šķiet, es varētu jums izpalīdzēt, — misters Stillers pārtrauca klusumu. — Jau kopš studiju laikiem vienmēr esmu vēlējies sastapties ar doktoru Duglasu. Ja es sestdien jūs uz turieni aizvestu — jūs abas un vāverīti...

— Un mani, — mis Ruso viņu pārtrauca.

— Ja es tavam tētim uzrakstītu zīmīti ... — skolotājs pamāja

Sallijai. — Man liekas, viņš tev atļautu braukt. Tā būtu ļoti noderīga ekskursija meitenei, kas interesējas par botāniku.

Sallija atplauka.

— Vai tiešām jūs to izdarīsiet? Paskaidrojiet viņam, ka tā ir parasta ekskursija, kā, piemēram, muzeja apmeklējums vai kaut kas tamlīdzīgs. Es nudien domāju, ka tad viņš neiebildīs.

Mērija Džeina juta gan prieku, gan sarūgtinājumu, un viņa bija arī mazliet dusmīga. Galu galā vectētiņš nav nekāds muzeja eksponāts! Viņš ir dzīvs cilvēks — lielisks cilvēks, kā viņu bija nosaucis misters Stillers. Visi vecāki varētu lepoties ar to, ka viņu bērni apciemo tādu cilvēku. Bet dusmas Mērijai Džeinai tūlīt arī pārgāja, jo Sallija un misters Stillers, un mis Ruso bija tik priecīgi, ka viņiem izdevies jautājumu atrisināt. Ko tad Sallija lai dara ar saviem vecākiem? Viņi bija tā audzināti — tā tas ir.

Mērija Džeina visiem pēc kārtas uzsmaidīja un apsolījās tai pašā vakarā piezvanīt vectētiņam un pajautāt, vai viņi drīkst atbraukt, un tūlīt arī piebilda, ka vectētiņš katrā ziņā būšot ar mieru, par to viņa esot pārliecināta. Un misters Stillers sacīja, ka viņš pierunāšot savu saimnieci, lai līdz sestdienai atļauj Kuplastei dzīvot viņa istabā.

Kad, visiem piepalīdzot, Kuplaste ar cepumu turzām un putnu barību bija aiznesta uz mistera Stillera automašīnu un Sallija pagriezusies ap stūri, lai dotos mājup, Mērija Džeina pārgāja pāri ielai. Viņa iegāja sīku preču veikalā, pēc tam rakstāmlietu veikalā nopirka dažus zīmuļus un, nostājusies pie apģērbu veikala skatloga, pētīja tur izliktos svīterus. Viņa pat apsvēra, vai neiegriezties bibliotēkā un nepaņemt kādu grāmatu. Viņai šķita: jo ilgāk viņa uzkavēsies projām no mājas, jo ilgāk varēs novilcināt brīdi, kad būs jāizstāsta māmiņai par Kuplastes gaitām Vil-sona vidusskolā.

Māmiņa rājās, un arī tētis rājās. Un vienu briesmīgu brīdi pat šķita, ka viņi aizliegs sestdien paredzēto izbraukumu. Bet tad viņi kļuva pielaidīgāki: ja viss notiekot ar mistera Stillera un mis

Ruso ziņu, lai tad arī Mērija Džeina rīkojoties tālāk un zvanot vectētiņam.

Īstenībā vecāki nemaz nebija tik dusmīgi, ja apdomā visu to, ko viņa nodarījusi. Pieaugušie ir un paliek dīvaini. Dažreiz šķiet, viņi kaut ko neizprot, citreiz turpretim viņi zina daudz vairāk, nekā varētu sagaidīt.

Runājot pa telefonu, vectēvs neko nejautāja. Viņš tikai pateica, ka ar prieku uzņemšot pie sevis Salliju un skolotājus, un jebkuru vāverīti, ko iemīļojusi Mērija Džeina.

Jokojot ar mazmeitu, kā vectēvs to allaž mēdza darīt, viņa balss skanēja tik mīļi, ka Mērijai Džeinai tūlīt gribējās piezvanīt Sallijai un visu izstāstīt. Viņa pat sameklēja abonentu grāmatā Sallijas tālruņa numuru, tomēr pārdomāja un nepiezvanīja. Toties piezvanīja Fredam un paziņoja, ka no rīta došoties ar viņu reizē uz skolu un aiziešot arī uz basketbola maču.

Pirms audzināšanas stundas parunāties ar Salliju neiznāca. Visu rītu Mērija Džeina domāja par to, ko bija teikuši vecāki, un bažījās, kā viņa turpmāk brokastos, jo ieturēt brokastis slepenajā istabā vairs nevarēja.

Matemātikas stundas beigās viņa bija neziņā, ko darīt. Vai nenodrošināties ar grāmatu gadījumā .. . gadījumā, ja būtu jāēd vienai?

Kad atskanēja zvans un skolēni metās ārā no klases, lai pirmie iestātos brokastotāju rindā, Mērija Džeina tīši kavējās. Viņa tik ilgi kārtoja savas grāmatas un skapīti, līdz bija palikusi pati pēdējā, tālu aiz pārējiem. Mērija Džeina soļoja uz ēdamzāli augstu paceltu galvu, degunu izslējusi. Viņa tik ļoti centās izskalī-ties bezrūpīga, ka pagāja garām Sallijai, kas viņu gaidīja pie durvīm.

— Ei, mosties! Tu jau solo kā aizmigusi, — Sallija zobojās. — Kurtu tik ilgi kavējies?

Kautrīgi smaidīdama, Mērija Džeina paraudzījās draudzenē.

— Un ko tu tik agri meklē? — viņa ķircinājās pretī, tad abas

iestājās brokastotāju rindā. Sviestmaizes, želeja, piens, salvetes, karotes. Pilnām paplātēm viņas virzījās pa ēdamzāles plašo eju.

Aizturētu elpu Mērija Džeina vēroja, ka viens otrs brokasto-tājs paceļ galvu un piebiksta kaimiņam. Sallija joprojām runāja, it kā nekas nebūtu noticis. Viņa soļoja tālāk, līdz pamanīja pie viena no galdiem dažas brīvas vietas.

— Varbūt te? — viņa jautāja.

— Labi. — Mērija Džeina pamāja.

Kad viņas nolika paplātes, iestājās klusums, tomēr neviens nepiecēlās un negāja projām. Abas meitenes ķērās pie sviestmaizēm, un tūlīt arī atsākās trokšņainas sarunas. It kā tā nebūtu pirmā reize, kad Mērija Džeina ar savu draudzeni brokasto Vil-sona vidusskolas ēdamzālē.

— Mans tētis... — Sallija bija pataupījusi labās ziņas līdz brīdim, kad viņas būs apsēdušās. — Par sestdienu ar viņu viss ir nokārtots. Viņš man iedeva zīmīti misteram Stilleram, kurā rakstīts, ka es drīkstu braukt jums līdz. Ja vien tavs vectētiņš ir ar mieru.

— Vectētiņš mūs gaidīs. — Mērija Džeina nesteigdamās dzēra pienu, pūlēdamās neizrādīt prieku. — Nu, vai mājās brāzienu dabūji?

— Un kā vēl! — Sallija žēli pasmaidīja. — Pie pusdienām vecāki mani krietni izbēra. Helēnai nekad neesot bijušas nepatikšanas skolā. Viņai nekad nevajadzējis iet pie direktores.

— Neesmu arī dzirdējusi, ka tā būtu noticis ar Lu Elenu, — Mērija Džeina nopūtās.

— Ja nebūtu mistera Stillera vēstules, kas zina, ko viņi vēl izdarītu. Kad viņi beidza rāties, māte man noliedza vienu nedēļu skatīties televizoru.

— Arī manējā tāpat. Bet tas vēl nav tik ļauni. Paklau, vai gribi pēcpusdienā iet uz basketbola maču? Freds saka — būšot ļoti interesanti.

Sallija gribēja iet, un pēc botānikas stundas abas meitenes, ieslēgušas grāmatas skapīšos, devās lejā uz sporta zāli. Iet ar Salliju nebija tas pats, kas iet ar Kuplasti. Draudzenēm ienākot zālē, daži sāka uz viņām nekaunīgi blenzt. Citi pārtrauca sarunāties, kad viņas apsēdās uz viena no garajiem soliem, kas rindojās ap spēles laukumu. Bet, kad sākās spēle, visi aizrautīgi vēroja, kas notiek uz laukuma, un neviens viņām nepiegrieza vērību.

Freds driblēja bumbu pāri laukumam, gūdams grozu pēc groza, un Mērija Džeina, viņu uzmundrinādama, kliedza līdz aizsmakumam. Un, kad dedzīgākie līdzjutēji aiz sajūsmas lēca gaisā, skandēdami: «Urā, urā, Džekson! Urā, urā, urā, zēni!» — Mērija Džeina juta — jā, patiesi juta, ka Vilsona skola ir arī viņas skola.

Otrā dienā, soļodama pa gaiteni pretī Sallijai, lai ar viņu kopā ietu uz ēdamzāli, Mērija Džeina pamēģināja nodungot skolas himnu. Melodija bija jau gandrīz rokā, kad viņa ieraudzīja Salliju. Ieraudzīja viņas saraudātās acis un pietūkušo degunu, un bezcerīgi nošļukušos plecus.

— Es nevaru rīt braukt uz fermu, — Sallija paziņoja, un apakšlūpa viņai drebēja.

— Kādēļ ne?

— Tāpēc ... tāpēc ... viņi neļāva tev sacīt patiesību. Lai es tev iestāstot, ka man kaut kur jābrauc kopā ar viņiem.

Mērijas Džeinas seja sasala. Nebija vajadzības interesēties, kas tie «viņi» ir. Sallijas vecāki neļauj savai meitai braukt pie Mērijas Džeinas vectētiņa. Mērija Džeina grasījās iet projām.

Sallija uzlika viņai roku uz pleca.

— Tā nav gluži viņu vaina. Neatlaidīgā zvanīšana pa telefonu kļuva pilnīgi neciešama. «Vai jūs zināt, ka jūsu meita brokasto kopā ar to krāsaino meiteni?», «Vai jūs zināt, ka viņas kopā apmeklēja basketbola maču?», «Man liekas jums būtu jāzina ...» — Sallija nikni atdarināja lēdiju balsis.

Mērijas Džeinas seja arvien vēl bija salta, un uz rokām viņai uzmetās zosāda, taču viņa plaši atvēra acis un mēģināja pasmai-

dīt. Nedrīkstēja aizmirst, ka tā ir Sallija, viņas draudzene, Un Sallija nevar atbildēt par to, ko dara citi.

— Sākumā māmiņa izturējās lieliski. Viņa vienkārši atteica: «Paldies, ka piezvanījāt!» — un nelikās ne zinis. Tad svešās sievietes sāka zvanīt tētim uz darbu. Un tas māmiņu satrauca.

Mērija Džeina pieklājīgi pamāja, it kā tas, ko stāstīja Sallija, būtu noticis kaut kur Ķīnā vai Timbuktu un nepavisam neattiektos uz viņu.

— Māmiņa runāja ar tēti, un tad viņi abi runāja ar mani. Stundām ilgi. Viņi sacīja, ka Hairidža tomēr esot Dienvidu pilsēta un ka mēs ne vienmēr varam rīkoties tā, kā atrodam par pareizu. Varbūt vēlāk, kad satrauktie prāti pierimšot, bet ne pašreiz. Vēl viņi sacīja, ka viņiem esot ļoti žēl, bet braukt uz fermu es nevarot.

— Bet kā... būs... skolā...? — Mērija Džeina nespēja izteikt jautājumu līdz galam.

Sallija papurināja galvu.

— Es atbildēju, ka viņi nevar aizliegt mums draudzēties. Sacīju, ka skolā diendienā brokastošu ar tevi un nekas mani no tā neatturēs. Vienalga, lai zvana kas zvanīdams. Sākumā viņi mazliet rūca, tomēr vēlāk bija ar mieru, ka mēs paliksim draudzenes skolā, bet ne ārpus tās.

Mērija Džeina būtu aiz prieka uzsvilpojusi, ja vien Sallija neizskatītos tik bēdīga. Galu galā tā taču bija Sallija, kurai noliedza doties izbraukumā ar abiem skolotājiem, tā bija Sallija, kura vairs neredzēs Kuplasti un neiepazīsies ar vectētiņu.

— Es visu, visu paturēšu prātā, kā mums būs gājis, un pirmdien tev pastāstīšu, — Mērija Džeina mēģināja draudzeni mierināt.

Divas lielas asaras noritēja pār Sallijas vaigiem, un viņa tās īgni notrausa.

— Un es līdz šim domāju, ka pieaugušiem cilvēkiem ir vairāk prāta! — viņa norūca.

20. nodaļa. UZ REDZĒŠANOS, KUPLASTĪT!

Sestdienā tieši pusastoņos no rīta mistera Stillera automašīna ar mis Ruso priekšējā sēdeklī, viņam blakus, un Kuplasti aizmugurē, uz grīdas, apstājās pie Duglasu mājas vārtiem. Abi skolotāji sasveicinājās ar Mērijas Džeinas māmiņu un tēti un izjautāja viņus par taisnāko ceļu uz fermu. Tad viņi aizbrauca.

Bija viena no tām dienām vēlā rudenī, kad agri no rīta gaisā redz elpu. Bet vēlāk, kad atspīd saule un pie debesīm nav neviena mākonīša, kļūst pat karsti — jāatpogā jaka un jānoraisa lakatiņš. īpaši tad, ja tuvumā nav mātes, kas ceļ brēku un biedē ar saaukstēšanos.

Tiklīdz viņi bija izbraukuši uz šosejas, Mērija Džeina nolaida mašīnas logu. Sājā gadalaikā Hairidžā vienīgie putni bija strazdi un zvirbuļi, bet gar ceļa malu viņa redzēja gan zīlītes, gan žubītes, gan veselas sarkankrūtīšu saimes, kas šaudījās paērkšķu biezokņos un knābāja sakaltušās ogas. Mis Ruso pagriezās pret Mēriju Džeinu, lai parunātos par putniem, bet Kuplaste priecīgi lēkāja savā būrītī, it kā nojauzdama, ka dodas uz brīnišķīgu vietu, kur viņu gaida zāle un koki.

Itin drīz, kad mašīnas logos spīdēja saule un vējš uzvēdīja siena un kaltēta āboliņa saldās smaržas, Mērija Džeina bija aizmirsusi, ka brauc kopā ar diviem savas skolas skolotājiem. Mis Ruso dziedāja franču dziesmas, un misters Stillers skaļā, samtainā balsī, gluži tādā kā vectētiņam, vilka līdzi piedziedājumu. Tad viņiem pievienojās arī Mērija Džeina. Viņa ar misteru Stilleru dziedāja tautas dziesmas līdzīgas šai:

Bet nākošā maza Blusiņa nāk Un džigu dejot ar Kameni sāk —

un mis Ruso smējās, bet Kuplaste rājās, jo šāds troksnis viņai nebija pa prātam.

Smejoties un dziedot viņi nemanot bija sasnieguši lauku ceļu, kas ved tieši uz vectēva fermu. Mērija Džeina pacēla Kuplastes būrīti, lai vāverīte pavēro kokus un palūkojas uz attālajiem kalniem un uz vectēvu, kas viņus sagaidīja uz lieveņa kāpnēm.

Vectēvs izskatījās tāds pats kā vienmēr — ar pīpi rokā un ar ziedu zilā, izbalējušā krekla pogcaurumā.

Mērijas Džeinas sirdi pildīja lepnums, kad viņa, gluži kā pieaudzis cilvēks, iepazīstināja vectēvu ar saviem jaunajiem draugiem un misters Stillers veco vīru uzrunāja ar «ser», un mis Ruso sacīja: «Priecājos ar jums iepazīties, doktor Duglas.»

«Bet kur ir...» Mērija Džeina gaidīja, kad vectēvs jautās: «Kur ir Sallija?» Bet viņš tikai noliecās, lai pakasītu Kuplastei galvu. — Kur tu domā vāverīti novietot? — viņš vaicāja.

Neiegājusi mājā un pat neapciemojusi Ruksīti, Mērija Džeina aiznesa Kuplasti uz riekstkoku pie kūts un atvēra būrīša durtiņas.

Sajūsmā iespiegusies, Kuplaste uzlēca kokā un rāpās arvien augstāk un augstāk, līdz viņas siluets izvijās debesu zilgmē. Viņa joņoja no zara uz zaru, pētīja, skrēja, lēca, un aiz viņas kā dejā vijās pūkainā aste. No zara uz zaru, no koka uz kūts jumtu, no jumta uz koku un pa stumbru lejup, lai Mērijai Džeinai parādītu atrasto riekstu. Vāverītes melnās acis satraukumā zibēja, aste nemitīgi šaudījās, un atkal viņa rāpās kokā.

Mērija Džeina bija gan priecīga, gan skumja.

— Es jūtos kā māte, kas palaidusi savu bērnu pasaulē laimi meklēt, — viņa smiedamās sacīja.

Taču viņa nepateica visu, ko domāja, proti: kaut jel šeit bijusi Sallija!

— Te, bez šaubām, ir vāverītei īstā mājvieta, — misters Stillers priecīgi sacīja. — Vai te nav labāk kā aktieru ģērbistabā, kā tev liekas, Mērija Džeina?

Mērija Džeina pamāja, pašķielēdama uz vectētiņu un gaidīdama, ka viņš jautās, ko nozīmē skolotāja vārdi. Bet vectēvs vienīgi pabužināja viņas matus un noteica: — Ej sasveicinies ar Ruksīti!

Ruksītis kustināja savu gredzenā sagriezto astīti un svempās līdzi ciemiņiem, kad viņi, apskatījuši kūti un vistu dārzu, atvēra ganību aploka vārtus. Sofija bija pārāk aizņemta ar ēšanu, lai paceltu galvu, bet telīte pienāca viņiem klāt un atjāva Mērijai Džeinai sevi paglaudīt, un ar melno, aso mēli nolaizīja viņai roku.

— Telīte nav mani aizmirsusi! — Mērija Džeina sajūsmināta izsaucās.

— Protams, nav. — Vectēvs pasmējās. — Vēl nesen viņa man apvaicājās: «Kad tad atbrauks tā meitene un iedos man vārdu? Tagad jau esmu izaugusi liela un nevaru atjaut, ka mani vienkārši sauc par «Sofijas teļu».»

Droši vien tas bija muļķīgi, bet telītes brūnās, draudzīgās acis atgādināja Mērijai Džeinai kādu citu acu pāri — apaļas, zilas acis.

— Sallija, — viņa nevilcinādamās pateica. — Sauksim viņu par Salliju — manas skolas biedrenes vārdā.

Galvu atmetusi, viņa raudzījās uz vectēvu, nepārprotami uzaicinādama viņu jautāt par Salliju. Bet vectēvs nejautāja. Viņš vienīgi sacīja: — Mis telīte, es jūs nosaucu par Salliju, — un sāka smieties, kad telīte, asti vicinādama, atbildēja ar svinīgu «mū-ū-ū».

Pat tad, kad viņi sēdās pie galda ieturēt brokastis un redzēja, ka tas bija klāts piecām personām, vectēvs nepieminēja Salliju. Misters Stillers jūsmoja par kūpināto lauku šķiņķi, un dārzeņu salāti mis Ruso lika atcerēties tos salātus, ko viņa bija ēdusi Francijā, Un, kad vectēvs no virtuves ienesa ķirbju pīrāgu, visi dedzīgi sprieda par vīriešu prasmi gatavot ēdienus. Tas ir, par ēdienu gatavošanu runāja pieaugušie, bet Mērija Džeina tikai ēda un ēda. Kad viņa bija notiesājusi divus gabalus pīrāga un izdzērusi trīs glāzes Sofijas treknā piena, viņa sāka krēslā nemierīgi grozīties, vēlēdamās, lai pieaugušie runātu par ko citu.

— Tev nepievērš uzmanību, manu žubīt! — Vectēvs pasniedzās, lai paraustītu viņu aiz «zirgastes». — Neesmu pat apbrīnojis tavu jauno frizūru! No mugurpuses tu man atgādini mistera Lankastera brūno kumeļu.

Pirms vēl Mērija Džeina paguva pazoboties pretī, misters Stillers sāka izjautāt vectēvu par darba zirgiem un par to, vai viņš dod priekšroku ganību zālei vai kādai citai lopbarībai. No zirgiem viņi pārgāja uz mūļiem, no mūļiem uz traktoriem, un kas zina, uz ko viņi būtu pārgājuši no traktoriem, ja Mērija Džeina nesākusi skaļi klepot. Tas nebija visai pieklājīgi, tomēr tā bija vienīgā iespēja iesaistīties sarunā, kas jau tā pārāk ilgi bija ritējusi bez viņas.

Kad Mērija Džeina beidzot bija panākusi, ka visi lūkojās uz viņu, viņa pēkšņi vairs nezināja, ko bija gribējusi sacīt.

— Sallija, — meitene vilcinādamās iesāka, — lūdza pateikt: viņa ļoti nožēlojot, ka nav varējusi atbraukt.

Vectēvs izņēma tabakas maku un sāka piepildīt pīpi, lēni, rūpīgi, kā paradis, ar rādītāja pirkstu piespaidīdams tabaku.

— Man liekas, tu runā par meiteni Salliju, nevis par telīti Salliju, — viņš jokoja un tad pārsteigts ievēroja Mērijas Džeinas sejas izteiksmi.

Mērija Džeina bija mazliet pikta uz vectētiņu. Viņai vienlaikus gribējās un negribējās pastāstīt vectētiņam par Grīnu ģimeni.

Vectētiņš, beidzis pakšķināt pīpi, turpināja:

— Es domāju — ja Sallija nav ieradusies, tad viņai katrā ziņā bija kaut kur jābrauc kopā ar tēti un māmiņu.

Mērija Džeina pašķielēja uz misteru Stilleru un mis Ruso. Viņu sejas neko neizpauda. Viņa varēja vectētiņam atbildēt apstiprinoši, un līdz ar to viss būtu skaidrs. Bet varēja arī pateikt patiesību.

— Vecāki neļāva Sallijai braukt uz fermu, — Mērija Džeina beidzot izdabūja. — Neļāva tāpēc, ka tu un es — mēs esam nēģeri.

Vectētiņš piegāja pie pavarda, lai no jauna ielietu kafiju abiem skolotājiem.

— Es iedomājos, ka varētu būt arī tā, — viņš piemetināja.

— Viņa gribēja braukt... — Mērija Džeina centās draudzeni aizstāvēt, — ļoti ļoti gribēja braukt, bet nejaukie vecāki paieica «nē«.

— Viņus tā vienkārši nevar vainot, viņi jāsaprot, — vectētiņš sacīja. — Viņi nav tā audzināti, lai izprastu notikušās pārmaiņas, kā jūs abas ar Salliju. Bet tagad pastāsti, kā tad jūs īsti iedraudzējāties.

Mērija Džeina sarauca pieri, atcerējusies pirmās skolas dienas. Viņa pastāstīja vectēvam par mazo meiteni, kas viņai palīdzēja sameklēt klasi, un arī par to, ka Sallija viņu uzaicināja par savu partneri tautas dejās.

— Tātad jau pašā sākumā, vēl tevi nepazīdama, viņa izturējās draudzīgi? — vectēvs izbrīnījies jautāja. — Kā to varētu izskaidrot?

— Viņas māte, — Mērija Džeina negribīgi atzinās, — bija pieteikusi izturēties pret mani pieklājīgi.

— Viņas māte, — misters Stiilers iejaucās sarunā, — izteicās par to, lai balto skolās uzņemtu arī krāsainos bērnus. Pagājušā gadā tāpēc izcēlās īsts tracis. Atradās pat tādi cilvēki, kas pieprasīja, lai misters Grīns aiziet no slimnīcas.

— Ahā, — vectētiņš novilka it kā pēc svarīga atklājuma. — Ak tad tā. — Atlaidies krēslā, viņš domīgi pētīja pīpes galviņu.

Mērija Džeina nepacietīgi sarauca uzacis. Vectēvs nekad nedusmojās, itin nekad — ne uz vienu cilvēku. Laikam viņš jau kļuvis pārāk vecs, lai dusmotos. Katram taču skaidrs, ka viņš

grib pierādīt, ka Sallijas vecāki galu galā ir gluži jauki cilvēki. Bet Mērija Džeina ir jauna meitene, un viņa tam nevar piekrist.

Taisni brīnums — tam nepiekrita arī mis Ruso. Ar troksni viņa nolika savu kafijas tasi.

— Es nevaru un nevaru pārmest Mērijai Džeinai, ka viņa tur ļaunu prātu uz Grīniem. Šīs muļķības par rasēm un ādas krāsu — kāds neprāts, ja tās uzklausa izglītoti cilvēki! — viņa bija dziļi sasutusi.

— Protams, tās ir muļķības, — misters Stillers viņu mierināja. — Bet jāatzīst, ka Grīni tomēr ir drosmīgi, ja viņi kaut nedaudz atļaujas izteikt savas domas tādā pilsētā, kāda ir Hairidža.

— Nieki, — mis Ruso atcirta. — Ja viņi ir drosmīgi, kāpēc tad Sallija šodien nav fermā kopā ar mums?

Pareizi. Mērija Džeina piekrītoši pamāja ar galvu. Vectēvs izņēma no mutes pīpi, it kā grasīdamies runāt, bet, pirms viņš paguva kaut ko pateikt, misters Stillers atgrūda krēslu.

Staigādams pa istabu šurp un turp, viņš atbildēja mis Ruso:

— Tāpēc, ka tik drosmīgi viņi nav, lūk, kāpēc. Bet viņi tādi kļūs varbūt jau nākošgad. Ja misters Grīns pazaudē ārsta vietu slimnīcā . . .

— Nieki! — Mis Ruso acis šķīla dusmu zibeņus. — Zaudēt darbu — tas vēl nav pats ļaunākais, kas cilvēkam var atgadīties.

Misters Stillers nosarcis padraudēja viņai ar pirkstu. Viņa padraudēja pretī, atkārtodama: — Nieki! — līdz arī viņš iekaisa dusmās. Mērija Džeina, aizlikusi roku mutei priekšā, centās apspiest smieklus. Bija tik savādi klausīties, kā viņi strīdējās, it kā abi būtu gluži parasti cilvēki, nevis Vilsona vidusskolas skolotāji. Taču viņu saruna bija interesanta.

Vectēvs izpūta lielus dūmu gredzenus un slepus lēni pamāja Mērijai Džeinai. Kad šķita, nupat, nupat misters Stillers trieks dūri galdā, — viņš iejaucās, lai ķildniekus samierinātu.

— Jums, protams, abiem taisnība, — viņš sacīja. — Nevajag cilvēkiem piedēvēt pārāk lielus nopelnus tikai tāpēc vien, ka

viņi rīkojušies kā saprātīgas cilvēciskas būtnes. No otras puses — ir tomēr atšķirība starp tādiem kā Grīni un tiem, kas stāvēja pie skolas pirmajā mācību dienā.

— Dārlenes māte, — iejaucās Mērija Džeina. — Un tās sievietes no Vecāku līgas.

— Kad es ieraudzīju šī bērna fotogrāfiju avīzē un visus tos, kas par viņu ņirgājās ... — Vectēvs nolika pīpi. — Bēniņos man glabājas šautene, kas nav lietota kopš spāņu-amerikāņu kara. Varat man ticēt — daudz netrūka, es būtu to ieeļļojis un devies uz pilsētu.

Mērija Džeina pārsteigumā ieplēta acis. Vectētiņš, kas nespēja nošaut pat vistu vanagu, gatavojies šaut uz cilvēkiem! Protams, viņš to nedomāja nopietni, tomēr bija labi apzināties, ka arī viņš kādreiz spēj būt nikns.

Likās, arī misters Stillers un mis Ruso bija nomierinājušies. Vismaz viņi izbeidza strīdu un sāka runāt par kariem. Par karu Korejā — tai laikā misters Stillers bijis iesaukts armijā, par otro pasaules karu, kad vācieši bija okupējuši Franciju, un par spāņu-amerikāņu karu, kad bija cīnījies vectēvs.

Kari Mēriju Džeinu neinteresēja. Viņa drīz vien palūdza atļauju iziet ārā, lai paskatītos, kā klājas Kuplastei.

Stāvēdama zem riekstkoka, viņa pacietīgi svilpa uz zāles stiebra, līdz Kuplaste sāka rāpties pa stumbru lejā. Mērija Džeina uzcēla vāverīti sev plecā, lai viņai parādītu apdrupušu betona putnu sili pie dzīvojamās mājas, kur viņa var. atrast ūdeni. Kad Kuplaste nolēca zemē un no jauna uzskrēja kokā, Mērija Džeina iegāja klētī pēc graudiem.

Mis Ruso viņu sastapa klētī. Vectēvs un misters Stillers bija iegājuši mazajā siltumnīcā aiz virtuves. Par augiem misteram Stilleram bija gandrīz tikpat liela interese kā vectēvam, tāpēc varēja domāt, ka viņi siltumnīcā uzkavēsies krietni ilgi. Tas nozīmēja, ka Mērija Džeina un mis Ruso, un Ruksītis varēja pastaigāties pa ganībām un aiziet līdz strautam fermas tālākajā nostūrī.

Pāri fīrumam stiepās koku ēnas, kad viņas pārradās. Bija pienācis laiks vest kūtT Sofiju un telīti Salliju. Laiks atgriezties Hairidžā.

Pie automašīnas gaidīja vectēvs ar misteru Stilleru.

— Tagad pasaki ardievas Kuplastei, — skolotājs sacīja. — Es tavai mātei apsolīju, ka uz vakariņu laiku tu būsi mājās.

Mērija Džeina stāvēja zem riekstkoka, bet šoreiz Kuplaste uz viņas saucieniem nerādījās. Arī pieaugušie sāka svilpt un ūjināt, līdz beidzot klēts durvīs pazibēja vāverītes kažoks. Kuplaste tagad pati zināja, kur atrast graudus. Viņa skrēja pa zāli, pa pusei nesdama, pa pusei vilkdama labības vārpu, ko bija nočiepusi apcirknī.

Mērija Džeina uzsmaidīja vectēvam.

— Vismaz man nebūs jābažījās, ka tu varētu aizmirst viņu pabarot.

— Arī man būs mierīgs prāts, — vectēvs sacīja, savukārt pasmaidīdams. — Vienīgi jāpadomā par to, vai Kuplaste atstās pietiekami daudz graudu maniem cāļiem.

Tad viņi atvadījās. Ardievas vectēvam un Kuplastei, un valgs Ruksīša šņukura pieskāriens pie vaiga. Kad misters Stillers iedarbināja motoru, vectēvs noliecās pie pakaļējā loga.

— Nodod Sallijai sveicienu no Kuplastes un pasaki, ka mēs viņu drīzumā gaidīsim ciemā.

21. nodaļa MUMS JACEĻ IGLU^1

Bez Kuplastes dzīve skolā bija vienkāršāka. Protams, Mērijai Džeinai un Sallijai trūka vāverītes, bet tuvojās svētki, un šajā nedēļā sākās mēģinājumi, un atkal bija jāiet uz jaunāko klašu

> iglu — apaļa sniega būda, kādā dzTvo eskimosi.

basketbola maču. Mērija Džeina vairs negrauza nagus, un Sallija arī apņēmās laboties un atkal aizmirsa savu apņemšanos. Starpbrīžos viņas satikās gaiteņos, sarunājās mazgājamā istabā un brokastoja kopā ēdamzālē, un galu galā visi pamazām aprada ar to, ka viņas ir draudzenes. Dažas meitenes, kas sēdēja pie viņu galda, sāka pat sarunāties ar Mēriju Džeinu, tomēr citas klusēja.

Pēc stundām abas draudzenes sēdēja uz mūra sētiņas zālāja malā, šūpoja kājas un sprieda par visu ko — par zirgiem un matu sakārtojumiem un par to, ka viņas vēlētos lidmašīnā lidot apkārt visai pasaulei.

Sēžot un vērojot, kā zēni draiskuļojas un meitenes bariņos atgriežas mājās, abas draudzenes jutās gandrīz tikpat omulīgi kā agrāk slepenajā istabā.

Sēdēt uz mūra sētiņas bija patīkami, kad spīdēja saule. Bet tad katru dienu sāka līt lietus, izņemot vienu dienu, kad sniga. Pat sniegs nebija tas jaukais, mīlīgais sniedziņš, ar ko puikas pikojas. Sis sniegs bija ķepīgs, pelēks un slapjš, tā ka nebija ne mazākās patikas iet ārā, bet, ja sadomāja iziet, vajadzēja vilkt kājās zābakus.

Mērija Džeina un Sallija slapjdraņķī brida pāri ielai, lai paklejotu pa veikaliem. Viņas iegriezās vairākos sīku preču veikalos; rakstāmlietu veikalā, izlikdamās, ka pirks piezīmju burtnīcu, ja vien atradīs piemērotu, viņas uzkavējās tik ilgi, ka sadusmoja īpašnieku.

— Ko nu? — Mērija Džeina vaicāja, kad viņas atkal stāvēja aiz veikala durvīm, gaidīdamas, kad mitēsies snigt.

— Esmu piekususi, — Sallija žēlojās. — Iesim kaut kur apsēsties. Varbūt uz aptieku — un tur iedzersim kokakolu.

Mērija Džeina novaikstījās. — Es domāju ... es nezinu, vai man izsniegs.

— Nieki! — Sallija atteica, atdarinādama mis Ruso. — Protams, tev dos. Tie ir saprātīgi ļaudis. Esmu tur daudz reižu bijusi.

Sallija runāja tik pārliecinoši un laukā bija tik auksts un drēgns, ka Mērija Džeina padevās. Viņas iegāja aptiekā un apsēdās uz augstajiem ķebļiem viena otrai blakus.

— Divas kokakolas, — Sallija skaļi pieprasīja.

Sieviete aiz letes paņēma divas glāzes un pielika pie krāna, lai tās piepildītu. Taču, pamanījusi Mēriju Džeinu, viņa nolika glāzes sāņus.

— Tu vari dabūt, — viņa pameta ar galvu Sallijai. — Bet viņa nevar. Ja viņai slāpst, es iedošu kokakolu karfona tasītē un viņa var to izdzert ārpusē.

Sallija tik stipri pietvīka, ka izskatījās sarkani violeta. Viņa bija gatava uzsākt strīdu ar pārdevēju, taču, palūkojusies apkārt, redzēja, ka Mērija Džeina nozudusi. Viņa stāvēja ārā zem nojumes augstu paceltu galvu, degunu izslējusi pret pelēkajām debesīm.

— Sasodīts! — Sallija no visa spēka aizcirta durvis. — Man briesmīgi žēl.

— Nekas, — Mērija Džeina atteica, arvien vēl lūkodamās augšup. — Tā jau ir bijis un var gadīties arī turpmāk. Bet.. . kur mēs tagad iesim?

Paraustījusi plecus, Sallija gāja pāri ielai, lai dotos atpakaļ uz skolu. Vestibilā bija silts, un viņas atraisīja šalles un noslaucīja no sejas sniegu. Mērija Džeina nošķaudījās, un Sallija nopūtās.

— Skola, — Sallija sacīja, — mums ir it kā neitrālā teritorija, nu, piemēram, kā Šveice kara laikā. Kaut arī te ir Dārlene un Vecāku līga, skola tomēr ir vienīgā vieta, kur mēs drīkstam būt draudzenes.

— Tiešām gan, drīz es te jutīšos kā Šveicē, — Mērija Džeina mēģināja jokot. — Bet ko mēs iesāksim, kad sāks snigt pa īstam?

— Uzcelsim sev pie skolas kāpnēm iglu, — Sallija atjokoja. — Ja to var eskimosi, varam arī mēs.

Joki paliek joki, bet, kad lietus, sniegs un slapjdraņķis nemitējās, abām draudzenēm apnika klimst pa skolas gaiteņiem.

Skolēniem nebija atļauts uzturēties klasēs pēc pulksten trim, izņemot reizes, kad viņus paturēja ilgāk, un pat skolas bibliotēka šai laikā jau bija slēgta. Tādējādi Mērijai Džeinai un Sallijai nebija nevienas vietas, kur aiziet, kad kājas bija piekusušas un gribējās apsēsties.

— Varbūt, — Mērija Džeina nedroši ieminējās, — mēs varētu pieteikties meiteņu basketbola komandā. Es neesmu nekāda labā spēlētāja, kā Freds, bet varbūt man atļautu pamēģināt. Ja mēs arī paliekam rezervē, mums tomēr būtu izdevība parunāties vingrošanas zālē.

Sallija smagi nopūtās.

— Cerams, neviens neiebildīs pret tavu ādas krāsu, bet ko teiks par manu mazo augumu? Basketbola komandas meitenes, pat tās no mūsu klases, ir krietnu pēdu garākas par mani. Bet, ja tu gribi pieteikties, — viņa pieklājīgi piezīmēja, — esmu visādi ar mieru.

— Blēņasl — Mērija Džeina pukojās. — Es nemaz sevišķi nevēlos spēlēt basketbolu. Es tikai gribēju atrast kādu vietu, kur mums uzturēties.

Jau kuro reizi Mērija Džeina iesāka:

— Ja mēs būtu pieaugušas... — un Sallija nobeidza: — ... un varētu darīt, kas mums tīk ...

Bezmērķīgi klaiņodamas, viņas bija nonākušas pie zāles durvīm. Caur polstējumu varēja saklausīt troksni. Cilvēki sarunājās, kāds spēlēja klavieres.

— Svētku uzvedums, — Sallija atcerējās. — Viņi mēģina.

— Varbūt mēs varētu ...

Sallija papurināja galvu.

— Dramatisko pulciņu vada mis Klintena, viņa vēl arvien domā, ka mēs izcīnām pilsoņu karu. Atklāti sakot, man šķiet, viņa tev lomu nedos.

— Man bija pavisam kas cits prātā, — Mērija Džeina paskaidroja. — Es iedomājos — mēs varētu sēdēt zālē kaut kur pašās pēdējās rindās. Ja mēs izturētos klusu, neviens mūs nepamanītu. Un, ja pamanītu, neliktos par mums zinis.

— Tā tik ir ideja! — Sallija sajūsmināta izsaucās. Viņa jau satvēra durvju rokturi, kad pēkšņi abas meitenes sev aiz muguras izdzirdēja zemu balsi:

— Nē, nē! Tur neejiet, pēdējā laikā jums jau tāpat bijis diezgan nepatikšanu. — Tas bija misters Stillers. Viņš likās noraizējies, ka meitenes varētu ieiet zālē.

Sallija un Mērija Džeina vainīgi atsprāga sāņus, kaut arī meitenes neko sliktu nebija darījušas.

— Mēs tikai gribējām ieiet zālē apsēsties un nemaz nedomājām iet aiz skatuves.

— ... Lai mums būtu kāda vieta, kur parunāties.

— Kādēļ jūs neejat... — skolotājs ierunājās un tad apklusa. — Jūs gribat sacīt... — viņš atkal samulsis atsāka.

Abas meitenes atbildēja reizē: — Ne manā, ne viņas mājā ...

— Ne aptiekā ...

— Tā kā laukā līst lietus ...

— Skola ir vienīgā vieta, kur mēs varam būt kopā.

Misters Stillers izskatījās nikns — tieši tāds viņš bija, kad strīdējās ar mis Ruso. Bet uz Salliju un Mēriju Džeinu viņš nepavisam neturēja ļaunu prātu.

— Pieaugušie... — viņš rūca. — Risinādami pasaulsvarīgas problēmas, mēs piemirstam par jums, bērni. Mēs sakām «nākošgad» ... un «pacietību» ... Bet jūs abas nevarat gaidīt, vai ne?

— Mēs nevaram gaidīt, — Sallija svinīgi apstiprināja.

Misters Stillers domīgi kasīja pakausi.

— Nāciet līdz uz dabas zinātņu kabinetu. Varbūt kaut ko izdomāsim.

Viņas gāja līdzi misteram Stilleram pa kāpnēm augšā un pa gaiteni uz tukšo dabas zinātņu kabinetu. Baltās peles būrītī virpuļoja vingrojumu ritenī, un caur akvārija stiklu pavērtām mutēm

stingi lūkojās zivis. Misters Stillers apsēdās starp pelēm un zivīm un iegrima domās.

Viņš domāja un domāja, līdz Sallija vairs ilgāk nespēja novaldīties.

— Mums jāceļ iglu, — viņa iesmējās.

— Hairidžā nekad nav tik daudz sniega, — Mērija Džeina iebilda. — Es krāju naudu ūdensdrošai teltij.

— Varbūt, — Sallija šķelmīgi pablenza uz misteru Stilleru, — mēs pēcpusdienās varētu atnākt uz šejieni pasēdēt un parunāties?

— Varbūt mēs varam būt jums noderīgas, — Mērija Džeina piedāvājās. — Mēs iztīrītu peļu būrīti, pabarotu zivis un aplietu puķes.

— Tas ir dabas zinātņu pulciņa biedru pienākums. — Misters Stillers runāja lēni, visu laiku kaut ko domādams.

Mērija Džeina atcerējās pirmās nedēļas skolā, kad mis Ruso nolasīja paziņojumu par dabas zinātņu pulciņu. Ja misters Stillers vada šādu pulciņu, kāpēc viņas nevarētu tajā piedalīties? Maz ticams, ka misters Stillers negribētu uzņemt viņu — Mēriju Džeinu. Un ja nu tomēr negrib? Acu plakstiņi tikko manāmi notrīsēja, un viņa apņēmās neko nejautāt.

Mērija Džeina apņēmās nejautāt, bet tas nemaz neatturēja Salliju.

— Nu tad mēs iestāsimies dabas zinātņu pulciņā, — viņa priecīgi paziņoja. — Mēriju Džeinu neņem basketbola līdzjutējos, mani neieskaita komandā, bet dabas zinātņu pulciņā — mēs būtu labas diezgan. Nez kāpēc mums tas agrāk neienāca prātā.

Viņa izskatījās tik priecīga, ka Mērijai Džeinai šķita, misters Stillers tūlīt teiks «jā». Bet viņš klusēja. Viņš sēdēja un joprojām domāja, izklaidīgi ar pirkstiem bungodams pa palodzi. — Jūs nevarat iestāties dabas zinātņu pulciņā, — viņš beidzot sacīja.

Mērija Džeina noslīdēja no galda, uz kura bija sēdējusi, un gāja uz durvīm. Taču, viņai vēl pusceļā esot, Sallija iejautājās:

— Kāpēc ne?

— Tāpēc ka tas ir vecāko klašu pulciņš, — misters Stillers paskaidroja.

Mērija Džeina norija kaklā iesprūdušo kamolu un noliecās pie zivīm, cerēdama, ka skolotājs viņas dīvaino izturēšanos nav pamanījis. Freds allaž mēdza teikt, ka viņa, Mērija Džeina, esot pārāk jūtīga, un tagad viņa pārliecinājās, ka draugam bijusi taisnība.

— Bet kādēļ mums nav jaunāko klašu pulciņa? — Sallija neatlaidās.

— Par to jau esmu domājis, — misters Stillers sacīja. — Pirms dažiem gadiem es mēģināju tādu nodibināt, bet skolēni nebija pietiekami atsaucīgi. Tagad, kad tik daudz runā par dabas zinātnēm, droši vien gribētāju netrūktu. Ar jums divām un vēl ar kādu pusduci sākumam pietiktu.

— Brīnišķīgi! —Sallija staroja.

— Vareni! — Mērija Džeina novērsās no akvārija un uzsmaidīja misteram Stilleram.

— Rīt es par to aprunāšos ar misis Deivisu un lūgšu, lai izziņo audzināšanas stundā.

— Rīt? — Sallija uzmeta skolotājam ašu skatienu. — Vai nevar jau šodien? Misis Deivisa vēl bija savā kabinetā, kad mēs nupat gājām garām.

Misters Stillers sāka smieties.

— Lieciet aiz auss jūs abas, — viņš brīdināja. — Es mēģināšu direktori sastapt vēl šodien, bet neiedomājieties, ka dabas zinātņu pulciņš jums visu atrisinās. Jums būs tikai viena sanāksme nedēļā.

— Dabas zinātņu pulciņš vienu dienu, basketbols vēl vienu, — Sallija skaitīja uz pirkstiem. — Atliek vēl 3 pēcpusdienas, kad jāatrod, kur palikt.

— Lūdzu, ar ko nodarbojas dabas zinātņu pulciņš? — Mērija

Džeina vaicāja. — Vai mēs nevarētu veikt tādus izmēģinājumus, pie kuriem jāstrādā arī citās dienās?

— Ne tik straujil — Misters Stillers pacēla roku, cenzdamies izlikties stingrs un nelokāms. — Ja jūs te strādājat, tad arī man ir jābūt klāt un jūs jāuzrauga. Un es nevaru palikt katru mīļu dienu. Man ir arī kas cits, ko darīt.

— Ne jau katru pēcpusdienu, — Sallija smaidīdama atgādināja. — Vienu dienu nedēļā mēs skatīsimies basketbolu.

Misters Stillers pasmējās.

— Cik jauki, ka jūs man piešķirat vienu brīvu dienu! Bet tagad, piedodiet, man ir kāda svarīga tikšanās ...

Pirms viņš paguva nobeigt teikumu, durvīs parādījās mis Ruso jaunā mētelī un cepurē un sacīja: — Es gaidu jau desmit minūtes! — un tad: — Sveikas, meitenes!

Stāstīdams par paredzēto dabas zinātņu pulciņu, misters Stillers izskatījās samulsis, un Mērija Džeina un Sallija steidzās atvadīties.

Nebija grūti iedomāties, ka «svarīgā tikšanās» viņam bija ar mis Ruso.

— Kā tev šķiet, vai viņi nav iemīlējušies? — Sallija jautāja, noliekdamās pie skapīša, lai uzvilktu zābakus.

— Laikam gan, — Mērija Džeina laimīgi nopūtās. — Tev vajadzēja dzirdēt, kā viņi fermā strīdējās. Cilvēki, kas nav vismaz labi draugi, tādā veidā necenšas viens otru pārliecināt.

Otrā rītā klasē mis Ruso, lasīdama paziņojumu par jaunāko klašu dabas zinātņu pulciņa dibināšanu, skatījās tieši uz Mēriju Džeinu. Misters Stillers bija sacījis, ka sākumam būtu vajadzīgi seši vai astoņi skolēni, bet pēc stundām ap viņa galdu drūzmējās trīspadsmit zēni un meitenes. Vairākums bija no astotās un devītās klases, dažus gadus vecāki par Salliju un Mēriju Džeinu. Viena otra meitene viņas nomērīja ziņkārīgiem skatieniem, bet neviens neaizskāra un neglīti neizrunājās. Visi vēlējās pēc iespējas ātrāk darboties dabas zinātņu pulciņā.

Tai pašā dienā viņi ievēlēja priekšsēdētāju un sekretāru, vienojās maksāt divdesmit piecus centus biedru naudas mēnesī un regulāri sanākt kopā katru piektdienu. Divās turpmākajās piektdienās tika izstrādāti pulciņa statūti un nolemts iegādāties krūšu nozīmītes. Tad sāka apspriest darba plānu.

Kāds ieteica rīkot ekskursijas. Uz kaimiņpilsētas muzeju, uz kādu Hairidžas laboratoriju, uz paraugfermu. Pavasarī, kad iestāsies jauks laiks, pulciņa biedri piektdienās sapulcēsies Kelauna parkā, kur dīķī vāks varžu kurkuļus un zem akmeņiem meklēs salamandras un ... Visi runāja reizē, ieteikdami, kādas vietas apmeklēt, un uzdodami jautājumus, līdz beidzot neviens vairs nesaprata, par ko ir runa. Runāja visi, izņemot Mēriju Džeinu un Salliju. Mērija Džeina kaut ko zīmēja uz botānikas grāmatas apvāka, izlikdamās, ka tas, par ko visi apspriežas, viņu neinteresē, bet Sallija rādīja kaut kādas zīmes, cenzdamās pievērst mistera Stillera uzmanību.

— Klusāk! — apsauca pulciņa priekšsēdētājs Rendols, aicinādams ievērot kārtību. — Runājiet pa vienam! — viņš aizrādīja. — Lai Džonija Meija var ieprotokolēt. Katram tiks dota iespēja izteikt savus priekšlikumus.

Mērija Džeina vēl zemāk nolieca galvu un ciešāk sažņaudza pirkstos zīmuli. Ko lai saka, kad pienāks viņas kārta?

Viņa izklaidīgi klausījās, kad Rendols nosauca pēc kārtas visus zēnus un meitenes.

— Mērija Džeina!

Nu bija viņas kārta. Sirds Mērijai Džeinai mežonīgi dauzījās, kad pulciņa biedri krēslos sakustējās un pievērsās viņai. Zēni un meitenes paskatījās un tad pēkšņi sāka pētīt griestus un grīdu, un savus nagus — skatījās visur, tikai ne uz Mēriju Džeinu. Sallija nosarka, un pat misteram Stilleram bija neparasta sejas izteiksme.

Kādam vajadzēja ko sacīt, un pēc klusuma brīža, kas šķita velkamies stundām ilgi, Mērija Džeina iesāka:

— Es nezinu, vai man atļauts apmeklēt vietas, par kurām jūs runājāt. Muzejā krāsainos ielaiž noteiktā dienā un par Kelauna parku vispār nav vērts runāt. Tāpēc spriediet vien tālāk bez manis. — Balss viņai mazliet aizlūza, tomēr viņa pateica visu, ko bija nodomājusi.

Telpā iestājās klusums, tik dziļš, ka dzirdēja čīkstam vingrojumu riteni, pa kuru virpuļoja peles. Tad sākās murdoņa.

— Es nezināju ...

— Patiesi?

— Ko tagad iesāksim?

— Pa vienam! — Rendols uzsita ar dūri uz mistera Stillera rakstāmgalda. — Kas grib runāt, lai paceļ roku.

Kāda meitene, kas sēdēja pie loga, pieteicās pirmā.

— Ja Mērija Džeina neiebilst, kā viņa pati apgalvoja, turpināsim apspriest pasākumu plānu. Ja viņu neielaiž parkā un citur, mēs tur neko nevaram darīt.

Mērija Džeina izkrāsoja uz grāmatas apvāka burtus «o» un vilka aplīšus ap «i». Viņas seja šķita sastingusi.

— Tas ir nekrietni! — izsaucās Džonija Meija, pulciņa sekretāre. — Kam mums vajadzīgs pulciņš, ja mēs visi neturamies kopā?

— Bet tad mēs nekur nevarēsim iet, — iebilda meitene pie loga.

— Varbūt, — kāds no zēniem ierunājās, — ja Mērija Džeina ies ar mums kopā, viņu tomēr ielaidīs. Mēs varētu palūgt, uzrakstīt kādu vēstuli.

— Tas neko nedos, — kāds cits zēns pārliecināti atteica. — Es domāju ...

Mērija Džeina noliecās pār grāmatu, rūpīgi izēnodama lielo «V» vārdā «Vilsona», bet Sallija dīdījās krēslā, vicinādama roku, lai Rendols viņai atļautu runāt.

— Man kaut kas jāsaka, — Rendols iesāka. — Ja man pagājušajā gadā jautātu, par ko es balsoju, es noteikti būtu par to, lai

krāsainajiem neatļauj mācīties kopā ar mums. No pašas mazotnes vienmēr esmu dzirdējis, ka nēģeru bērni ir... nu, jūs jau zināt... — Viņš samulsis apklusa.

Mērija Džeina viņu uzlūkoja caur pievērtajām skropstām. Deguns viņam bija nosēts vasaras raibumiem un vaigi tikpat sārti kā Sallijai.

— Tagad mēs redzam, ka nekādas starpības nav. Mērija Džeina un Freds Džeksons ir gluži tādi paši cilvēki kā mēs. Un, ja ir likums par kopmācības skolām, mums tas jāievēro. Ar to es gribu sacīt, — viņš dziļi ievilka elpu, — ka mūsu pulciņam nav jāapmeklē tādas vietas, kur Mēriju Džeinu neielaiž.

— Es arī tā domāju, — Džonija Meija piekrītoši pamāja.

Kad visapkārt uzšāvās rokas, Mērija Džeina nolika zīmuli un

izslējās.

Šķita — katrs vēlas izteikt priekšlikumu, ir gatavs to aizstāvēt, par to balsot. Un drīz vien priekšlikums tika izteikts, apspriests un pieņemts ar vienpadsmit balsīm pret vienu.

Džonija Meija to rūpīgi ierakstīja protokolā:

«Vudrova Vilsona vidusskolas jaunāko klašu dabas zinātņu pulciņš nolēma sastādīt to vietu sarakstu, ko tas nodomājis apmeklēt. Tās vietas, kur krāsainos neielaiž, pulciņš neapmeklēs.»

22. nodaļa SKATE

Šī dabas zinātņu pulciņa sanāksme noteikti bija pats priecīgākais notikums Mērijas Džeinas dzīvē Vilsona vidusskolā. Viņa pat jutās laimīgāka nekā tad, kad skolā vēl dzīvoja Kuplaste un viņa to uzpostu un izgreznotu ņēma sev līdz uz basketbola maču,

lai vāverīte kļūfu par skolas talismanu. Šoreiz skolēni savā vidū uzņēma nevis viņas vāverīfi, bet gan viņu pašu — Mēriju Džeinu.

Tagad, kad sarkanmatainais zēns ar ūdenspistoli rokā viņu vestibilā pagrūda, viņa to apveltīja ar augsprātīgu smīnu un gāja savu ceļu. Kad Dārlene klasē ņirdza vai čukstēja visādas nekrietnības, Mērija Džeina noteica: «Je m'en moque,» — un vēroja, kā Dārlene pūlas sameklēt šo vārdu nozīmi savā franču vārdnīcā. Sabiedrības mācības stundās, kad skolotāja sacīja «tavi ļaudis» un klase raudzījās uz Mēriju Džeinu, arī viņa staipīja kaklu uz visām pusēm, līdz daži zēni un meitenes sāka smieties.

Visi trīspadsmit dabas zinātņu pulciņa biedri apmeklēja laboratoriju, kur izgatavo penicilīnu un terramicīnu, un piena pasteri-zēšanas fabriku: Un neviens negāja uz muzeju, kur krāsainajiem ieeja atļauta vienīgi otrdienās, un uz paraugfermu, kur krāsainos vispār neielaiž.

Kad nenotika ekskursijas, viņi zīmēja plakātus, kas aicina stādīt kokus un ieteic ēst brokastīs miežu tumi; plakātus izkāra gaiteņos uz ziņojumu dēļiem. Pēc Ziemsvētku brīvdienām viņi sastādīja lektoru sarakstu, kurus uzaicinās pulciņa sanāksmēs, — ārstus, kā Sallijas tēti, un biologus, kā Mērijas Džeinas vectēvu, — un te negaidot misters Stillers saņēma vēstuli no laikraksta «Vakara Ziņas».

Laikraksts ierosināja Hairidžā rīkot dabas zinātņu un tehnikas skati. Vecāko klašu skolēniem jau bija notikušas gan štata, gan valsts skates, kuru uzvarētājus sūtīja uz Vašingtonu. «Vakara Ziņas» interesējās, vai viņi būtu ar mieru sarīkot vidusskolas jaunāko klašu skati.

Vai viņi būtu ar mieru? Džonija Meija vāca dienas un naktstauriņus un kokonus. Rendolam guļamistabā glabājās gandrīz pabeigta raķete, kuru, kā viņa māte izteicās, atlika vienīgi palaist gaisā, un divi citi zēni būvēja reaktīvo dzinēju lidmašīnas modelim.

Ekskursijas atsauca, lekcijas atlika uz vēlāku laiku, un visas pulciņa sanāksmes tika veltītas skates sagatavošanai. Divi devītās klases skolēni nolēma konstruēt mehāniskās smadzenes. Kāda meitene uzsāka gatavot Mēness maketu, bet kāda cita strādāja pie krāsu spektra. Gandrīz katru pēcpusdienu pulciņa biedri sanāca dabas zinātņu kabinetā, lai palasītos mistera Stillera grāmatas un uzklausītu viņa padomus.

Sallija un Mērija Džeina vēl nebija izdomājušas, ko darīt. Misters Stiilers ieteica izmēģinājumus ar augiem — daļu audzēt ūdenī ar ķimikālijām, citus kūdras augsnē. Vairākums pulciņa zēnu ierosināja uzbūvēt Zemes mākslīgā pavadoņa modeli, bet meitenes ieteica padomāt par dinozauriem vai arī savākt putnu ligzdu kolekciju.

Sallija un Mērija Džeina apsvēra visus priekšlikumus un tad tos atmeta.

— Mūs visvairāk interesē dzīvnieki, — Sallija paskaidroja.

— Tādi kā Kuplaste ... — Mērija Džeina nopūtās.

— Ko jūs teiktu par skudrām? — misters Stiilers jautāja. — No diviem stikla gabaliņiem jūs tām varētu uzbūvēt mājokli un ...

— Skudras ir pārāk mazas... — Sallija papurināja galvu.

— Un bruņurupuči?

— Pārāk nekustīgi, — Mērija Džeina noteica.

Misters Stiilers kļuva nepacietīgs.

— Varbūt akvārija zivtiņas? — viņš šķietami vienaldzīgi ierosināja.

Sallija pārlaida skatienu akvārijam uz palodzes.

— Nē, nē, — viņa domīgi atbildēja. — Man zivis nepatīk, es pat tās labprāt neēdu. Bet vai nevarētu strādāt ar baltajām pelēm? Galvoju, ka tētis mums dažas iedotu no slimnīcas laboratorijas.

Mērija Džeina smaidīdama piekrita. Viņai neviļus iešāvās prātā, cik sašutusi par to būtu māmiņa.

Bet, ja viņa ikreiz pirms iešanas uz mājām rūpīgi nomazgās

rokas, māte nevarēs pārmest. Bez tam peles noteikti būs pilnīgi tīras, ja jau viņas nāk no slimnīcas.

Un vēlreiz papagaiļa būrītis atceļoja no Duglasu garāžas uz Vilsona vidusskolu. Misteram Stilleram piepalīdzot, Mērija Džeina un Sallija to izpina ar stiepli, lai peles pa reto režģi neizkļūtu ārā. Kad viss bija sagatavots, Sallija ienesa divas pelītes — mazus, apaļus dzīvnieciņus ar sārtiem, nemierīgiem purniņiem un sārtām, kailām astītēm.

— Ko mēs ar tām iesāksim? — meitenes jautāja misteram Stilleram. — Lai piedalītos skatē, ar to vien nepietiek, ka peles tur būrītī. Ar tām jāizdara izmēģinājumi.

— Pamēģināsim ar barošanu, — skolotājs ierosināja.

Abas meitenes savilka degunus, nemaz īsti neapjēgdamas, kas viņām būtu jādara.

— Vai nevarētu kaut ko interesantāku, nu, piemēram, iemācīt pelēm trikus vai ko tamlīdzīgu? — Sallija jautāja.

— Es reiz lasīju par pelēm, kas dejojušas valsi, — Mērija Džeina sacīja. — Vai jūs domājat...

Misters Stillers smiedamies viņu pārtrauca.

— Virpuļotājām pelēm valsi neviens nemāca. Dažreiz tās tādas piedzimst. Tām nav kaut kas kārtībā ar ausīm, tāpēc tās griežas apkārt vien. Peles jūs nemūžam nevarētu iemācīt dejot.

Mērija Džeina jutās tik neveikli, ka tad, kad misters Stillers ieteica vienu peli barot ar putnu barību, zaļumiem un sieru, bet otrai dot vienīgi saldumus, viņa tūlīt bija ar mieru. Divās pēcpusdienās viņas ierīkoja būrītī starpsienu, lai peļu zēnu, kam jāsaņem kārtīgas peļu maltītes, nesajauktu ar peļu meiteni, kura dabūs vienīgi konfektes. Sākumā draudzenes peļu zēnu nosauca par Ričardu, mistera Stillera vārdā, un peļu meiteni par Selestu, mis Ruso vārdā, bet, kad misters Stillers izdzirdēja šos vārdus, viņš nosarka un uzdeva meitenēm izgudrot jaunus. Tad peles nosauca par Džordžu un Martu, pēc Vašingtoniem.

Veselu nedēļu Džordžs mielojās ar putnu barību, salātiem un siera drupatām, bet Marta skrubināja šokolādi un grauza konfektes. Veselu nedēļu Džordžs brieda, bet Marta novājēja. Džordžs kļuva draisks, bet Marta lēna, līdz beidzot meitenes sāka par viņu bažīties.

— Eksperiments noris sekmīgi, — misters Stillers viņas mierināja.

— Es gan tā nedomāju, — Salija sacīja. — Marta pavisam izdilst.

— Es jūtos kā slepkava, — Mērija Džeina paziņoja.

Misters Stillers savicināja rokas, izrādīdams nicinājumu.

— Esat gan jūs zinātnieces! — viņš zobojās. — Ja jums Martas izskats nepatīk, uzbarojiet to un mēģiniet ko citu. Tomēr izlemiet drīz. Līdz skatei ir tieši viens mēnesis.

— Ko jūs teiktu par labirintu? — Rendols, kas sēdēja pie bla-kusgalda un lasīja par raķetēm, ieinteresēts jautāja. — Es redzēju žurnālā uzņēmumu, kur kāds cilvēks apmāca peles skriet caur mazām durtiņām un ejiņām, lai sasniegtu barību. Tas patiesi izskatījās interesanti.

Mērijai Džeinai un Sallijai priekšlikums iepatikās, bet misters Stillers šaubījās.

— Lai apmācītu peli, vajadzīga milzīga pacietība. Jums būs briesmīga noņemšanās, — viņš brīdināja.

Vienā no mistera Stillera grāmatām draudzenes apskatīja labirintu zīmējumus. Vairākums izrādījās pārāk sarežģīti, tomēr beidzot viņas atrada tādu, kam bija tikai seši gaiteņi un strupceļi un kuru, kā misters Stillers domāja, varētu iebūvēt būrītī.

Kamēr meitenes pētīja zīmējumus, Rendols nolika raķešu grāmatu un izgāja ārā. Viņš atgriezās ar veselu klēpi dēlīšu un finierzāģīti, ko bija aizņēmies no darbnīcas.

— Tas jums derēs labirinta būvei, — viņš sacīja.

Mērija Džeina sarauca uzacis. Rendols bija savāds zēns. Gandrīz katru dienu viņš ieradās dabas zinātņu kabinetā, lai palasītos par raķetēm. Dažreiz viņš pārtrauca lasīšanu un raudzījās Mērijā

Džeinā. Tas nebija nedraudzīgs skatiens. Šķita, it kā tādu meiteni viņš nekad agrāk nebūtu redzējis un tagad censtos viņu izprast. Brīvajā laikā viņš palīdzēja meitenēm būvēt labirintu. Viņš pat nozāģēja būrīša augšējo daļu un pēc tam to piestiprināja ar virām, lai meitenes ērtāk piekļūtu pie pelēm. Kad Mērija Džeina un Sallija viņam pateicās, viņš tikai paraustīja plecus.

— Skatē piedalīsies četras skolas, — viņš nepacietīgi skaidroja, — vai tad jūs negribat, lai Vilsona vidusskola iegūst pirmo vietu?

Beidzot labirints bija pabeigts. Sallija turēja rokā Martu, bet Mērija Džeina palaida skrējienā Džordžu. Tam vajadzēja skriet pa gaitenīšiem, pagriežoties pa kreisi, pa labi un atkal pa kreisi, kamēr nokļūs pie maizes gabaliņa.

— Uzmanību, gatavs, sākt! — Mērija Džeina nokomandēja.

Bet Džordžs nekustējās. Tas sēdēja starta ejā, ieelpodams maizes smaržu, un izskatījās apjucis. Kad tas beidzot sāka skriet, tas pagriezās pa labi, pa kreisi un atkal pa labi.

— Džordžs nav visai attapīgs, — Sallija konstatēja, kad tas bija izdarījis vairākus nepareizus pagriezienus, pat nenokļūdams maizes tuvumā. — Pamēģināsim ar Martu.

Arī Marta nebija attapīga. Viņa kustināja ūsas, sāka skriet nepareizā virzienā un izdarīja nepareizus pagriezienus, gluži tāpat kā Džordžs. Meitenes mēģināja dziedāt «Trīs aklas peles», lai to uzmundrinātu, līdz misters Stillers, kas pie rakstāmgalda izlika atzīmes, pieprasīja klusumu.

Tagad vairs nebija jāraizējas, kurp iet pēc stundām. Katru pēcpusdienu, pat tais dienās, kad notika basketbola sacīkstes, Mērija Džeina un Sallija pūlējās iemācīt Džordžam un Martai atrast īsto ceļu cauri labirintam.

Katru pēcpusdienu Džordžs un Marta sēdēja un ošņāja, un izdarīja nepareizus pagriezienus, izskatījās nobijušies un apjukuši.

Misters Stillers ieteica apbruņoties ar pacietību, un mis Ruso sacīja, ka «Roma nav uzcelta vienā dienā», bet Rendols, kas bija

pienācis palūkoties, kā viņām veicas, neteica nekā. Meitenes vairs nevēlējās dziedāt «Trīs aklas peles». Mērijai Džeinai kakls kļuva stīvs no pastāvīgas liekšanās pār būrīti, un Sallijai bija apnicis būt pacietīgai.

— Vēl vienu reizi pamēģināsim, — viņa sašutusi paziņoja, — ja arī šodien neviens no tiem zvēriem nebūs neko iemācījies, es uzdodu.

Mērija Džeina ielika Martu būrītī. Pele skrēja, aptupās, paošņāja un skrēja atkal. Viņa pagriezās pa kreisi, pa labi un pa kreisi, līdz sasniedza maizes gabaliņu! Otrā dienā to pašu paveica Džordžs. Sākumā peles skrēja lēni, bet pēc neilga laika viņas atrada maizi, ne reizes neapstādamās un nekļūdīdamās.

Pēdējā piektdienā pirms skates dabas zinātņu pulciņa biedri sanesa savus eksponātus. Galdi gar istabas sienu bija piekrauti ar raķetēm un robotiem, un Mēness maketiem. Pēc sanāksmes visi nostājās ap būrīti, lai noskatītos peļu skrējienu caur labirintu. Marta noskrēja par veselām divām sekundēm ātrāk, tā Mērija Džeina konstatēja, uzņēmusi laiku ar mistera Stillera hronometru, bet arī Džordžs skrēja ātri. Džonija Meija lūdza atļauju paturēt Martu.

— Jums ir visas iespējas skatē iegūt balvu, — viņa sacīja.

Mērija Džeina bija pārsteigta. Viņa bija tik cītīgi strādājusi

ar pelēm, ka nebija pat iedomājusies par balvām.

— Nē, nē, — viņa pieklājīgi atrunājās, gluži tā, kā atbild, kad citi skolēni skandina: «Saderam, tev šai kontroldarbā būs pieci.»

Sallija šķelmīgi smaidīja. Viņa visu laiku bija domājusi par balvām.

— Vai jūs zināt, kas notiks, ja mēs uzvarēsim? — viņa vaicāja pulciņa biedriem. — Mūsu fotogrāfijas ievietos avīzē, mūs abas kopā. Galu galā skati taču organizē «Vakara Ziņas». Avīzei būs jāievieto mūsu ģīmetnes. Bet ko par to teiks Vecāku līga?

Visi uz brīdi pieklusa, iedomādamies, kā abas meitenes izskatīsies «Vakara Ziņās». Viņi domāja par to, ko redzēs viņu vecāki un visi Hairidžas iedzīvotāji: maza blonda meitene un vidēja auguma meitene ar kanēļkrāsas ādu var strādāt kopā un būt draudzenes.

Rendols iesmiedamies pārtauca klusumu.

— Jā, tā noteikti būs pavisam citāda bilde nekā tā, kur tu esi kopā ar Dārleni pirmajā skolas dienā, — viņš sacīja Mērijai Džeinai. — Pat tad, ja jūs neuzvarēsiet, virs jūsu eksponāta jānovieto liels uzraksts. Lai izlasa visi skates apmeklētāji.

— Kas tas par uzrakstu? — Džonija Meija iejautājās.

— Kas par uzrakstu? — Rendols smaidīdams atkārtoja. — Lūk, kāds:

«Ko var iemācīties baltās peles, to vari arī tu!»

Viņš, protams, jokoja, bet Mērija Džeina bija priecīga. Viņai nerūpēja, vai peles skatē iegūs godalgu vai ne. Rendols, devītās klases skolnieks un dabas zinātņu pulciņa priekšsēdētājs, atļāvās tā jokot, un viņa juta sirdī ieplūstam siltumu, kas apņēma viņu no galvas līdz kājām. Par spīti Dārlenei un Sāronai, un mis Kolinsai, un sarkanmatainajam zēnam ar ūdenspistoli viņai šķita, ka svešzemju sūtnis Vilsona vidusskolā sāk gūt panākumus.

.

SATURS

Henrijs Vinstons. Priekšvārds

1. nodaļa. Fermā

2. nodaļa. Stāsts par Sarkano Annu

3. nodaļa. Pārsteigums

4. nodaļa. Viņi teiks...

5. nodaļa. Necik nesāpēs

6. nodaļa. Galvu augšā, skatiens uz priekšu!

7. nodaļa. Tava neizmērojamā drosme

8. nodaļa. Es nīstu savus ienaidniekus!

9. nodaļa. Pirmais sals

10. nodaļa. Glābiņš

11. nodaļa. Kuplasfe

12. nodaļa. Sallija un viņas vecāki

13. nodaļa. Kuplaste jānes prom

14. nodaļa. Vilsona vidusskolas talismans

15. nodaļa. Kuplastes mājoklis

16. nodaļa. Sazvērnieces

17. nodaļa. Noslēpums

18. nodaļa. Kuplaste nav bezgode

19. nodaļa. Es nevaru braukt...

20. nodaļa. Uz redzēšanos, Kuplastītl

21. nodaļa. Mums jāceļ iglu

22. nodaļa. Skate

MARY JANE

by Dorothy Sterling 1959, Doubleday & Company, Inc., New York

Доротти Стерлинг МЭРИ ДЖЕЙН

Издательство «Детская литература» Москва, 1964 Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Dorotija Sterlinga MERIJA DŽEINA

No anqļu valodas tulkojušas:

Tija Pētersone un Ilze Gintere Vāku un titulu darinājis mākslinieks N. Zvirbulis Ilustrējis V. Gorjajevs

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore M. Zaumane. Korektore A. Leduskalne.

Nodota salikšanai 1968. q. 23. februārī. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 25. aprīlī. Tipoqr. pap. Nr. 2, formāts 60x84,32. 9,50 fiz. iespiedi.; 9,50 uzsk. Iespiedi.; 7,31 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā kap. Izdevniecība

«Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21834/J 2164. Iespiesta Latvijas PSR

Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 557. A(Amer)

1

ASV Ziemeļu štatos.

2

Māja, kur dzīvoja pais saimnieks.

Content

Sterlinga Dorotija Mērija Džeina

JAUNIE PADOMJU DRAUGI!

1. nodaļa. FERMA

2. nodaļa. STĀSTS PAR SARKANO ANNU

3. nodaļa PĀRSTEIGUMS

4. nodaļa VIŅI TEIKS...

5. nodaļa. NECIK NESĀPĒS

6. nodaļa GALVU AUGŠA, SKATIENS UZ PRIEKŠU!

7. nodaļa TAVA NEIZMĒROJAMĀ DROSME

8. nodaļa ES NĪSTU SAVUS IENAIDNIEKUS!

9. nodaļa PIRMAIS SALS

10. nodaļa GLĀBIŅŠ

11. nodaļa KUPLASTE

12. nodaļa. SALLIJA UN VIŅAS VECĀKI

13. nodaļa KUPLASTE JĀNES PROM

14. nodaļa VILSONA VIDUSSKOLAS TALISMANS

15. nodaļa KUPLASTES MĀJOKLIS

16. nodaļa SAZVĒRNIECES

17. nodaļa NOSLĒPUMS

18. nodaļa. KUPLASTE NAV BEZGODE

19. nodaļa ES NEVARU BRAUKT...

20. nodaļa. UZ REDZĒŠANOS, KUPLASTĪT!

21. nodaļa MUMS JACEĻ IGLU1

22. nodaļa SKATE

SATURS

1