Treversa Pamela L.

Mērija Popinsa

Pamela L.Treversa

Mērija Popinsa

/

.

AUSTRUMVĒJŠ

Atrast Ķiršu gatvi ir vieglāk par vieglu — jāpavaicā tikai policistam, kas stāv ielu krustojumā. Viņš pastums savu ķiveri mazlietiņ uz vienas auss, domīgi pakasīs pakausi, tad pastieps resno, baltā cimdā iespīlēto pirkstu un sacīs: «Pirmais stūris pa labi, otrais pa kreisi, taisni uz priekšu — un klāt esat. Arlaburītu!»

Un, ja jūs ejat tieši tā, kā viņš sacījis, tad itin drīz jau esat Ķiršu gatvē, kurai pa vienu pusi mājas, pa otru parks, bet pa vidu, zariņos sadevušies, ķiršu koki iet «kas dārzā, kas dārzā …».

Ja jūs meklējat septiņpadsmito numuru — un tieši to jūs noteikti meklējat, jo visa gramata būs par septiņpadsmito numuru, — tad arī septiņpadsmito numuru atrast vieglāk par vieglu. Pirmkārt jau tāpēc, ka vēl mazākas mājeles Ķiršu gatvē nav. Otrkārt tāpēc, ka

vienīgi šī visā gatvē ir tik veca un noplukuši. Bet misters Benkss, māju pirkdams, sacīja misis Benksai, lai viņa pati izvēlas, ko grib: skaistu, spodru un ērtu maju vai četrus bērnus. Abus nē — to viņš nevarot atļauties.

Misis Benksa apdomaja šos vārdus un nosprieda, ka viņa gan labāk grib Džeinu, savu pirmdzimto, Maiklu, savu otro, un Džonu ar Barbaru, savus mazos, mīļos dvīnīšus. Citādi nemaz nevarēja būt, un Benksu ģimene ievācās septiņpadsmitajā numurā ar bērniem, misis Brilu, kas cepa un vārīja, Elīnu, kas klāja galdu, un Robertsonu Ei, kas pļāva mauru, berza nažus, tīrīja kurpes un, kā diendienā kurnēja misters Benkss, «veltīgi šķieda savu laiku un manu naudu».

Un, protams, bez visiem jau pieminētajiem bija arī aukle Ketija, kura gan nemaz nav pelnījusi, ka viņas vārdu ieraksta grāmatā, jo tieši tad, kad mans stāsts sākās, bija no septiņpadsmitā numura aizgājusi.

—    Ne ar pušplēstu vārdiņu nebrīdinādama! Ne sveiki nepateikdama! Ko nu lai es daru? — bēdājas misis Benksa.

—    Sludinies avīzē, sirsniņ, — kājas audams, atbildēja misters Benkss. — Un vispār man gribētos, lai arī Robertsons Ei aiziet, ne sveiki nepateikdams. Atkal jau viena kurpe notīrīta, otra dubļaina! Pēc kā es izskatīšos?

—   Tas nu gan nav svarīgi, — misis Benksa atteica. — Labāk pasaki — ko lai es daru ar aukli Ketiju?

—    Nezinu gan, ko tu varētu darīt ar aukli Ketiju, ja aukle Ketija ir projām, — misters Benkss atbildēja. — Bet, ja tas būtu es, es gribētu teikt, tavā vietā es, vārdu sakot, es aizsūtītu kādu uz «Rīta Ziņām», lai ieliek sludinājumu, ka Džeina, Maikls, Džons un Barbara (nerur.ījot nemaz par viņu māti) meklē vislabāko no iespējamām auklēm par viszemāko no iespējamām algām un steidzami. Tad es gaidītu un skatītos pa logu, ka aukles stāv' rindā pie mūsu vārtiem, būtu ļoti nikns, ka viņas traucē satiksmi un man vēl jādod šiliņš policistam par to, ka esmu sagādājis viņam tik daudz lieku pūliņu. Nu man jāskrien. Pū, auksts kā ziemeļpolā! No kuras puses vējš?

Tā šķendēdamies, misters Benkss izbāza galvu pa logu un paskatījās uz admirāļa Būma namu Ķiršu gatves stūrī. Tas bija lielākais nams visā Ķiršu gatvē, un visa Ķiršu gatve ar to lepojās, jo nams izskatījās pēc īsta kuģa. Admirāļa dārzā slējās karoga masts, un jumtu greznoja apzeltīts vējrādis — teleskops.

— Ha! — noteica misters Benkss, žigli ieraudams galvu atpakaļ. — Admirāļa teleskops rāda austrumvēju. Tā jau man likās. Drebuļi pa visiem kauliem. Vilkšu divus n^ēteļus! — Viņš izklaidīgi noskūpstīja sievu uz deguna, pamāja bērniem un gāja uz Sitiju.

Uz Sitiju misters Benkss gāja katru dienu — izņemot, protams, svētdienas un Banku brīvdienas —, sēdēja tur lielā krēslā pie liela galda un taisīja naudu. Viņš strādāja augu dienu, izgriezdams penijus un šiliņus, puskronas un sīkos trīspensu gabaliņus. Un nesa tos uz mājām maza, melnā somā. Reizēm viņš iedeva pa naudiņai Džeinai un Maiklam, lai viņiem ir ko iemest savās krājkasītēs, bet reizēm, kad nevarēja neko atlicināt, teica: — Banka ir bankrotējusi, — un bērni tad saprata, ka viņš tajā dienā iztaisījis maz naudas.

Tātad misters Benkss ar savu melno somu aizgāja, misis Benksa nosēdās viesistabā un visu dienu rakstīja vēstules avīzēm, lūgdama drīzāk atsūtīt kādu aukli, — viņa ļoti gaidot, — bet augšā, bērnistabā, Džeina un A^aikls jau skatījās pa logu un zīlēja, ko viņiem atsūtīs. Par Ketijas aiziešanu viņi tikai priecājās, šī aukle viņiem nepatika no sākta gala. Viņa bija veca, resna un oda pēc miežu tumes. Par Ketiju labāka būtu kura katra un varbūt pat daudz, daudz labāka.

Kad debesis aiz parka jau krēsloja, misis Brila un Elīna uznesa viņiem vakariņas un novannoja dvīņus. Pēc vakariņām Džeina un Maikls atkal sēdēja pie loga, gaidīja mājās misteru Benksu un klausījās, kā vējš švīkstina gatves ķiršu kailos zarus. Koki locījās un virpuļoja mijkrēslī kā traki, izskatījās, ka tie gribētu izdejot no zemes ar visam saknēm.

—    Re, kur viņš nāk! — pēkšņi iesaucās Maikls, rādīdams uz kādu tumšu stāvu, kas smagi nobūkšķēja pret vārtiem. Džeina ieskatījās biezajā mijkrēslī.

—    Nav*vis tētis, — viņa sacīja. — Tas ir kāds cits.

Tad vēja purinātais un saliektais stāvs pacēla vārtu

krampīti, un bērni ieraudzīja, ka tā ir sieviete, kas ar vienu roku pietur cepuri, bet otrā nes somu. Tad Džeinas un Maikla acu priekšā notika kaut kas jau pavisam ērmots. Tiklīdz nācēja bija pa vārtiem iekšā, vējš parāva viņu gaisā un svieda pret māju. Gluži ta, it kā būtu sviedis viņu pret vārtiem, tad pagaidījis, lai viņa vārtus atdara, sagrābis atkal ar visu somu un cepuri un triecis pret durvīm. Metiens bija pamatīgs, visa māja nolīgojās, kad svešā ar varenu būkšķi atsitās stenderē.

—    Cik jocīgi! Kaut ko tādu es nekad neesmu redzējis, — nobrīnījās Maikls.

—    Ejam skatīties, kas viņa ir, — Džeina noteica, 1 paķēra brāli aiz rokas, novilka no palodzes un izrāva cauri bērnistabai kāpņu laukumiņā. No turienes allaž varēja labi redzēt, kas notiek priekšnamā.

Tagad bija redzams, ka māte iznāk no viesistabas un līdzi viņai svešā sieviete. Džeina un Maikls pamanīja, ka atnācējai ir melni, spīdīgi mati. — Gluži kā koka lellei, — Džeina nočukstēja. Un ka viņa ir tieva, ar lielām rokām un kājām, bet mazām, urbīgi zilām ačelēm.

—    Jūs redzēsiet, ka viņi ir ļoti jauki bērni, — misis Benksa teica.

Maikla elkonis asi iebuksnījās Džeinas ribās.

—    Un ka ar viņiem jums nebūs ne mazāko nepatikšanu, — misis Benksa nedroši turpināja, jo pati

neticēja tam, ko runāja. Un pēc atnācējas nospurciena bērni varēja spriest, ka arī viņa netic.

—    Jā, un tad vēl atsauksmes … — misis Benksa ieminējās.

—    Es principā neuzrādu nekādas atsauksmes, — bargi noteica svešā. Misis Benksa iepleta acis.

—    Man likās, tā ir pieņemts, — viņa sacīja. — Es gribēju teikt… cik man zināms, visi tā dara.

—    Ļoti vecmodīga ideja, manuprāt, — Džcina un Maikls dzirdēja bargo balsi atcērtam. — Ļoti vecmodīga. Drīzāk jau otrādi — neviens tā vairs nedara!

Jāpiebilst, ka par visu vairāk misis Benksa baidījās būt vecmodīga. Viņa nepārdzīvotu, ka viņu kāds noturētu par vecmodīgu. Tāpēc viņa steigšus atsaucās:

—    Tad jau labi. Nedomāsim par to. Es apvaicājos tāpat vien, ja gadījumā jūs prasītu atsauksmes par mums. Bērnistaba ir otrā stāvā. — Un viņa gaja uz kāpnēm un runāja, un runāja, ne elpu neatvilkdama. Tāpēc misis Benksai, pa priekšu ejot un runājot, nebija ne jausmas, kas notiek aiz muguras, toties Džcina un Maikls no kāpņu laukumiņa lieliski redzēja, kādu jaunu brīnumu taisa atnācēja.

Viņa, protams, devās līdzi misis Benksai uz otro stāvu, taču ne kājām, kā jebkurš to darītu. Lielo somu rokās turēdama, viņa graciozi uzbrauca augšā pa kāpņu margām un nokļuva otrā stāvā vienlaikus ar misis Benksu. Kaut ko tādu neviens un nekad nebija izdarījis — to Maikls un Džeina varēja apzvērēt. Leja, protams, — viņi paši ne reizi vien bija laidusies lejā pa margām. Bet augšā — nekad. Bērni ziņkārīgi skatījās uz ērmoto atnācēju.

—    Tad jau viss kārtībā, — atviegloti nopūtās bērnu māte.

—    Kā tad. Kamēr vien es būšu mierā, — atteica svešā, slaucīdama degunu milzīgā, sarkanbalti svītrotā mutautā.

—  Bet bērni! — iesaucās misis Benksa, ieraudzījusi viņus kāpnēs. — Ko jūs te darāt? Šī ir jūsu jaunā aukle Mērija Popinsa. Džeina, Maikl, sakiet: «Labvakar!» Un tie, — viņa pamāja ar roku uz zīdaiņu gultiņām, — ir dvīņi!

Mērija Popinsa cieši nopētīja gan vienu, gan otru, it ka šaubīdamas, vai viņai šie dvīņi būs pa prātam.

—    Mēs jums patīkam? — apprasījās Maikls.

—    Maikl, neesi bezkaunīgs, — māte viņu apsauca.

Mērija Popinsa joprojām noraudzījās bērnos. Tad

skaļi, gari nošņaukājās, kam vajadzēja nozīmēt, ka viņa ir izlēmusi, un teica:

—    Es pieņemu vietu.

—    Tadā balsī, — misis Benksa vēlāk sacīja vīram. — it kā viņa mums parādītu ārkārtēju godu.

—    Var būt, ka parāda arī, — teica misters Benkss, uz mirkli pabāzdams degunu gar laikraksta malu un tūlīt atkal pazuzdams aiz ta.

Kad māte bija aizgājusi, Džeina un Maikls sāka sāniski virzīties pie Mērijas Popinsas, kura stāvēja nekustīga kā sētas miets, rokas uz vēdera salikusi.

—    Ka jūs atnācāt? — Džeina jautāja. — Izskatījās taisni tā, it ka vējš būtu jūs atpūtis.

—    Atpūta arī, — Mērija Popinsa strupi atbildēja. Viņa sāka tīt šalli no kakla, noņēma cepuri un pakara uz gultas gala.

Neizskatijas, ka Mērija Popinsa grasītos vēl kaut ko sacīt — kaut gan brīdi pa brīdim viņa nicīgi nošņaukājās —, tāpēc arī Džeina cieta klusu. Bet, kad viņa noliecās, lai atvērtu somu, Maikls nekādi nespēja novaldīties.

—    Cik jocīga soma! — viņš iesaucas, rādīdams uz to ar pirkstu.

— Tepiķis, — teica Mērija Popinsa, sprauzdama atslēgu slēdzenē.

—    Tur iekšā ir tepiķis?

—    Nē. No tepiķa šūta.

—    Ā, — teica Maikls, — saprotu. — Bet viņš nesaprata vis.

Tikmēr soma bija atslēgta, bet, Džeinai un Maiklam par lielu brīnumu, — galīgi tukša.

—    Ai, — iesaucās Džeina, — tur taču nekas nav iekšā!

—    Ko tu sauc par neko? — noprasīja Mērija Popinsa, izslējās visā augumā un izskatījās briesmīgi apvainojusies. — Nekas nav iekšā, tu saki?

To teikdama, viņa izņēma no tukšās somas ballu, iestīvinātu priekšautu un apsēja ap vidu. Pēc tam viņa izcēla no somas lielu gabalu tualetes ziepju, zobu suku, matu sprādzes, mazu saliekamu krēslu un klepus tablešu kārbiņu.

Džeina un Maikls acis vien iepleta.

—    Bet es taču redzēju. — nočukstēja Maikls. — Soma bija tukša!

—    Kuš! — teica Džeina. jo Mērija Popinsa patlaban ņēma laukā lielu pudeli, uz kuras bija rakstīts: «Vienu tējkaroti pirms gulētiešanas.»

Tējkarote bija piesieta pie pudeles kakla, un Mērija Popinsa jau tecināja karotē tumši sarkanu šķidrumu.

—    Tās ir jūsu zāles? — ziņkārīgi jautāja Maikls.

—    Nē, tavas, — teica Mērija Popinsa un pastiepa karoti uz viņa pusi. Maikls blenza uz karoti. Sarauca degunu. Sāka protestēt. •

—    Es negribu zāles! Man nevajag zāles! Es nedzeršu!

Bet Mērija Popinsa tikai cieši jo cieši raudzījās uz viņu, un Maikls pēkšņi juta, ka nekādi nav iespējams skatīties uz Mēriju Popinsu un neklausīt. Viņai piemita dīvaina un ārkārtēja īpašība — vienlaikus šausmināt un patīkami satraukt. Karote nāca tuvāk. Viņš aizturēja elpu, samiedza acis un rāva zāles iekšā. Mute pieplūda ar kaut ko brīnum gardu. Maikls izgaršoja to ar mēli. Tad norija, plati un priecīgi smaidīdams.

—    Zemeņu saldējums! — viņš svētlaimīgi izdvesa. — Vēl! Vēl! Vēl!

Bet Mērija Popinsa, joprojām tikpat bargu seju rādīdama, jau lēja zāles Džeinai. Sudrabzaļi zeltaina strūkliņa ietecēja karotē. Džeina nogaršoja.

—    Citronsīrups, — viņa teica, jūsmīgi aplaizīdama lūpas. Taču, ieraudzījusi, ka Mērija Popinsa iet ar savu pudeli pie dvīņiem, Džeina metās starpa.

—    Ai, nē! Lūdzu! Viņi vēl pārak maziņi. Viņiem tas kaitēs. Lūdzu nevajag!

Mērija Popinsa nelikās ne zinis, tikai uzmeta Džeinai šaušalīgu skatienu un bāza karoti Džonam mutē. Viņš kari to izlaizīja, bet pēc pilieniem, kas nokrita uz viņa laciša, Džeina un Maikls varēja spriest, ka šoreiz karote bijis piens. Tad savu daļu dabūja Barbara, kas noguldzās vien un divreiz aplaizīja karoti.

Mērija Popinsa pielēja karoti atkal un svinīgi iedzēra pati.

—    Ruma punšs, — viņa noteica, aplaizīdama lūpas un aizbāzdama pudeli.

Džeinai un Maiklam aiz brīnumiem vai acis izsprāga no pieres, bet ilgi brīnīties viņiem nebija lemts, jo Mērija Popinsa, nolikusi brīnumaino pudeli uz kamīna malas, nokomandēja:

—    žip, žip — un gulta!

Pie izģērbšanas viņa ķērās pati. Džeina un Maikls pamanīja, ka pogas un āķīši, kas auklei Ketijai sagādāja daudz pūliņu un šķendēšanās, Mērijas Popinsas rokās sprāga vaļa tik zibenīgi, ka nebija ko redzēt. Ne minūte nepagāja, kad viņi jau gulēja zem segām un naktslampiņas blavajā gaismā noskatījās, ka Mērija Popinsa izkravā savu somu.

Viņa izņēma septiņus flaneļa un četrus kokvilnas naktskreklus, kurpju pāri. domino kauliņus, divas peldcepures un pastkartīšu albumu. Beidzot viņa izcēla no somas saliekamo gultu ar visām segām, spilveniem un peli un nolika starp Džona un Barbaras gultiņām.

Džeina un Maikls, sēdus uztrausušies, skatījās. Viņi bija tik pārsteigti, ka nezināja, ko teikt. Bet abi saprata, ka nu reiz Ķiršu gatvē septiņpadsmit sākušies zili brīnumi.

Mērija Popinsa pārsvieda pāri galvai flaneļa naktskreklu un sāka zem tā izģērbties, gluži kā teltī. Maiklam tik ļoti patika dīvainā, jaunā aukle, ka viņš vairs nekādi nespēja nociesties un iesaucās:

—    Mērij Popins! Jūs taču no mums neiesiet projām? Nemūžam neiesiet?

Nekāda atbilde no naktskrekla apakšas nebija dzirdama. To Maikls nespēja paciest.

—    Jūs neiesiet no mums projām, vai ne?

Naktskrekla izgriezumā parādījās Mērijas Popinsas

galva. Nikna jo nikna!

—    Vēl vienu vārdu, — viņa draudīgi teica, — un es saukšu policistu!

—    Es tikai izsacīju cerību, — Maikls pazemīgi iebilda, — ka jūs tik drīz neiesiet projām … — viņš aprāvās sasarcis un nokaunējies.

Mērija Popinsa, ne vārda neteikdama, pablenza uz viņu un Džeinu. Tad nošņaukājās.

—    Es palikšu, kamēr vējš nemainīsies, — viņa strupi atcirta, nopūta sveci un likās gultā.

—    Tad jau labi, — Maikls noteica pa pusei sev, pa pusei Džeinai. Bet Džeina neklausījās. Viņa domaja par visu, ko šodien redzēj.usi, un brīnījās …

Tā nu Mērija Popinsa apmetās uz dzīvi Ķiršu gatvē septiņpadsmit. Un, kaut arī Benksu ģimene brīžiem ilgojās pēc mierīgajām, ne ar ko neievērojamajam diemām, kad te saimniekoja aukle Ketija, visi tomēr priecājās par Mērijas Popinsas parādīšanos. Misters Benkss priecājās, ka viņa ieradusies, nebūt neradot satiksmes traucējumus Ķiršu gatvē, un viņam nevajadzējis dot dzeramnaudu policistam. Misis Benksa priecājās, ka var palielīties ar jaunu, ļoti modernu aukli, kas ieteikuma vēstules uzskata par vecmodīgam blēņām. Misis Brila un Elīna priecājās, ka visu dienu var dzert savu tēju virtuvē, nenīkstot augšā pie bērniem. Robertsons Ei arī priecājās, jo Mērijai Popinsai bija tikai viens pāris kurpju un tās viņa spodrināja pati.

Bet, ko par to visu domā Mērija Popinsa, nezināja neviens, jo Mērija Popinsa nevienam neko nestāstīja.

BRĪVĀ PĒCPUSDIENA

—    Ik trešo ceturtdienu, — sacīja misis Benksa,

—   no diviem līdz pieciem.

Mērija Popinsa uzmeta viņai bargu skatienu.

—    Labakajas aprindās, kundze, — viņa sacīja, — dod katru otro ceturtdienu no vieniem līdz sešiem. Uz to es pastāvu vai arī. .. — Mērija Popinsa apklusa, un misis Benksa zināja, ko nozīme viņas apklušana. Tā nozīmēja, ka Mērija Popinsa panāks, ko gribējusi, vai arī ies projām.

—   Labi jau, labi, — misis Benksa steidzīgi piekrita, kaut gan slepus nožēloja, ka Mērija Popinsa par labākajām aprindam zināja daudz vairāk nekā viņa pati.

Mērija Popinsa uzvilka baltus cimdus un pasita padusē lietussargu — ne tāpēc, ka lītu lietus, bet tāpēc, ka lietussargu ar tik skaistu rokturi nekādi nevarēja atstāt mājās. Vai tad jūs atstatu mājās lietussargu, kam rokturī papagai|a galva? Bez tam Mērija Popinsa bija loti ārišķīga un gribēja izskatīties cik vien labi iespējams. Godīgi sakot, viņa bija pārliecināta, ka tieši tā un ne citādi viņa vienmēr izskatās.

Džeina maja viņai pa bērnistabas logu.

—    Uz kurieni jūs ejat? — viņa nokliedza.

—   Esi tik laipna un aizver logu, — Mērija Popinsa atbildēja, un Džeinas galva tūlīt pazuda bērnistabā.

Mērija Popinsa izgāja pa dārza celiņu un atvēra vārtus. Uz ielas tikusi, viņa pielika soli un gāja tik atri, it ka baidītos, ka pēcpusdiena aizbēgs, ja viņa neturesies tai līdzi. Uz stūra viņa nogriezās pa labi, tad pa kreisi, augstprātīgi pamāja ar galvu policistam, kurš sacīja, ka nu gan reiz esot jauka dieniņa, un tad ari pa īstam saprata, ka viņas brīvā pēcpusdiena sākusies.

Viņa apstajās pie tukša automobiļa, lai paspoguļotos vējstiklā un iegrozītu cepuri taisnāk, tad piegludināja svārkus un pasita lietussargu cieši jo cieši padusē, tomēr tā, lai rokturis, pareizāk sakot, papagailis, būtu redzams katram pretimnācējam. Nu viņa bija pienācīgi saposusies, lai ietu uz satikšanos ar sērkociņu pārdevēju.

Šim sērkociņu pārdevējam bija divi amati. Viņš ne tikai tirgojas ar sērkociņiem, ka jebkurš sērkociņu pārdevējs, bet piepelnījas, arī zīmēdams uz ietves. Vienu vai otru amatu viņš piekopa atkarībā no laika apstākļiem. Slapjā laikā viņš pardeva sērkociņus, jo lietus tāpat noskalotu no ietves visu, ko viņš sazīmētu. Jauka laikā viņš augu dienu tupēja uz ceļiem, apgleznodams ietves ar krāsainiem krītiņiem, un to viņš darīja tik veicīgi, ka jūs nepaspētu ne gar stūri nogriezties, kad viņš jau būtu apgleznojis ielu no abām pusēm.

Šī diena, lai arī auksta, bija saulaina, tāpēc viņš gleznoja. Saglcznots bija daudz, pašlaik viņš gleznoja divus banānus un ābolu, un karalienes Elizabetes galvu, kad uz pirkstgaliem, viņu pārsteigt gribēdama, piezagās Mērija Popinsa.

—    Ei! — Mērija Popinsa klusi uzsauca.

Viņš vilka kā vilcis brūnas svītras uz banāna un brūnas cirtas ap karalienes Elizabetes galvu.

—    Khm! — Mērija Popinsa cienīgi ieklepojās.

Gleznotājs sarāvās, pacēla galvu un ieraudzīja, kas

atnācis.

—    Mērij! — viņš iesaucās tādā balsī, ka ikviens noprastu, cik daudz viņam nozīmē Mērija Popinsa.

Mērija Popinsa skatījās uz savām kājām un ar kurpes purngalu paberzeja ietvi. Tad viņa uzsmaidīja kurpei, bet kurpe gan saprata gluži labi, ka smaids domāts kadam citam.

—    Šī ir mana diena, Bert, — viņa sacīja. — Tu biji to aizmirsis?

Bērts bija sērkociņu tirgotāja vārds, teiksim, pa darbdienām, bet pa svētdienām — Herberts Alfrēds.

— Protams, nebiju aizmirsis, Mērij, — viņš teica,

—    bet… — viņš aprāvās un bēdīgi palūkojas savā cepurē. Cepure bija nolikta uz ietves blakus pēdējai gleznai, un tajā spīdēja daži sīknaudas gabaliņi — vairāk par diviem pensiem tur nesanāktu. Viņš salasīja sīknaudu un pašķindināja saujā.

—    Tas ir viss, ko tu esi nopelnījis, Bert? — Mērija Popinsa apvaicājās gaišā balsī. Jūs vis nepateiktu, ka viņa jūtas jel drusciņ vīlusies.

—    Viss līdz pēdējam penijam, — viņš atbildēja.

—   Slikta diena, nekādu ienākumu. Tu droši vien domā, ka cilvēkiem pietiek ieraudzīt šito te, — viņš pamāja uz karalienes Elizabetes galvu, — lai viņi būtu gatavi maksātāji, vai ne? — Viņš nopūtās. — Tā nu tas ir, Mērij. Baidos, ka šodien nevarēšu uzlūgt tevi uz tēju.

Mērija Popinsa atcerējās gardos rabarberu rausīšus, ko viņi parasti ēda pie tējas Mērijas Popinsas brīvajās pēcpusdienās, un jau ievilka elpu smagai nopūtai, kad ieraudzīja, cik viņš bēdīgs. Mērijai Popinsai pietika prāta pārvērst nopūtu smaidā — īsti platā un sirsnīgā, ar abiem mutes kaktiņiem uz augšu — un atbildēt:

—    Nekas, Bert! Par to tu vari neuztraukties. Es nemaz negribu teju. Vienmēr esmu teikusi, ka tēja ir smaga un neveselīga barība, goda vārds!

Ja ņemam vērā, cik loti Merijai Popinsai garšoja rabarberu rausīši, tad jāatzīst, ka viņa rīkojusies cildeni.

Tā acīmredzot domāja arī sērkociņu pārdevējs, jo

saņēma Mērijas balti cimdoto plaukstu un cieši to paspieda. Tad viņi-roku rokā gāja gar gleznu rindu.

—    Te ir viena, ko tu vēl nekad neesi redzējusi, f— lepni sacīja sērkociņu pārdevējs un norādīja uz sniegotu kalnu, kura piegāze ziedēt ziedēja milzu rozēs un uz katras rozes sēdēja pa sienāzim.

Beidzot Mērija Popinsa varēja no sirds nopūsties, neaizskardama viņa jūtas.

—    Ai, Bert, — viņa teica, — cik skaisti! — Un to Mērija Popinsa pateica tādā balsī, ka viņam bija skaidrs — šai gleznai ar pilnām tiesībām vajadzētu atrasties Karaliskajā Akadēmijā: tā, ziniet, ir tada liela istaba, kur cilvēki izkarina gar sienām visu, ko sagleznojuši. Citi savukārt nāk skatīties, to viņi dara ilgi un pamatīgi, līdz kamēr sabikstās un saka: — Ir nu gan ārprāts!

Nākošā glezna, pie kuras apstājās Mērija Popinsa un sērkociņu pārdevējs, bija pat vēl labāka. Tā bija lauku ainava — koki, koki un zaļa zāle, un zils jūras līcis, un iztālēm, pašā gleznas dziļumā, pilsētiņa, kas izskatījās pēc Margitas.

—   Cik jauki! — Mērija Popinsa jūsmīgi iesaucās, pieliekdamas, lai varētu labāk to apskatīt. — Kas ar tevi noticis, Bert?

Jo sērkociņu pārdevējs nu bija satvēris arī otru viņas roku un izskatījās tik satraukts.

—    Mērij, — viņš teica, — man ir ideja! Patiešām ideja! Kāpēc lai mēs tur neieietu — šodien pat, tūlīt? Abi divi — un gleznā iekšā! Ko, Mērij? — Un, neatlaizdams viņas rokas, sērkociņu pārdevējs vilka viņu laukā no ielas, projām no dzelzs margām un laternu stabiem — pašā gleznas vidū. Kaut kas it kā nošvīkstēja, it kā notinkšķēja, un iekšā viņi bija!

Ai, to zaļumu un mieru, to mīksto zālāju, kas vilnīja zem viņu kājām! Viņiem bija grūti aptvert, ka tā ir īstenība, bet, kad viņi, tālāk iedami, pielieca galvas zem zaļajiem zariem, tie klusi noskrapstēja gar viņu

cepurēm, un sīkas, raibas puķītes vijās ap viņu kurpēm. Ieplestam acīm viņi vērās viens otrā un tad atklāja, ka arī paši izskatas pavisam citādāk. Mērijai Popinsai likās, ka sērkociņu pārdevējs nopircis un apvilcis gluži jaunas drēbes, jo nu viņš bija košā svārkā ar zaļām un sarkanām svītrām un baltās flaneļa biksēs, bet greznāka par visu pārējo bija jaunā salmu cepure. Viņš izskatijas neparasti spodrs, gluži kā nopulēts.

—    Bert, cik tu esi smalks! — viņa sajūsmā iesaucās.

Bērts labu brīdi vispār neko nevarēja pateikt, jo mute viņam bija vaļa un acis apaļas no brīnumiem. Viņš norīstījās un izgrūda: — Jā nudien!

Tas bija viss. Bet šo vienīgo vārdu viņš pateica tik aizgrābti un tik cieši un dedzīgi raudzījās Mērija Popinsā, ka viņa izņēma no somiņas spogulīti un paskatījās uz sevi.

Nu viņa redzēja, ka ari pati ir citās drānās. Plecos viņai bija smalka, viļņaini rakstīta zīda apmetnis, un, ja Mērija Popinsa vēl nebija sapratusi, kas viņai kutina kaklu, tad spogulītis pavēstīja, ka tā ir gara, cirtaina spalva, nolīkusi pār cepures malu. Viņas goda kurpes bija pazudušas, to vieta rēgojās daudz smalkakas ar lielām, spožum spožām briljantu sprādzēm. Vienīgi baltie cimdi bija tic paši un padusē lietussargs ar papagaiļa galvu.

—    Debestiņ! — nodvcsās Mērija Popinsa. — To nu patiesi var saukt par brīvdienu!

Un tā, sajūsmā gan par sevi, gan viens par otru, viņi gāja cauri mazajam mežiņam, līdz pēkšņi iznāca saulainā klajumā. Un tur, klajumā, stāvēja zaļš, pēcpusdienas tējai saklats galds.

Pašā galda vidū, Mērijas Popinsas vidukļa augstumā, slējās rabarberu rausīšu kaudze, blakus tai mutuļoja vara tējkanna. Un — kas nu bija pavisam lieliski — arī divi šķīvji ar vīna gliemežiem un divi irbulīši gliemežu ēšanai.

—    Sasper mani pūce! — teica Mērija Popinsa. Ta viņa teica vienmēr, kad bija patīkami pārsteigta.

-1 — Jā nudien! — teica sērkociņu pārdevējs. Un tas savukārt bija viņa parastais teiciens.

—    Vai godatai kundzei nelabpatiktos piesēsties? — ievaicājās kāda balss. Viņi atskatījās un ieraudzīja, ka no meža iznācis liels, melnā fraka tērpies vīrs ar baltu salveti elkonī.

Mērija Popinsa pagalam izbrīnējusies krišus atkrita vienā no zaļajiem krēsliņiem, kas stāvēja ap galdu. Sērkociņu pārdevējs, acis iepletis, atšļuka otrā.

—    Es, redziet, esmu viesmīlis, — paskaidroja frakotais vīrs.

—    Ā! Bet gleznā es jūs neredzēju, — teica Mērija Popinsa.

—    Es stāvēju aiz koka, — viesmīlis atbildēja.

—    Varbūt jūs piesēstos, — Mērija Popinsa pieklājīgi ieminējās.

—   Viesmīļi nekad nesēž, godāta kundze, — viesmīlis sacīja, bet likās glaimots par uzaicinājumu.

—   Jūsu gliemeži, mister, — viņš teica, piestumdams šķīvi sērkociņu pārdevējam. — Un irbulītis! — Viņš noslaucīja irbulīti salvetē un pasniedza to arī.

Viņi sāka rīkoties uz tējas dzeršanu, bet viesmīlis stāvēja klat, lai pielūkotu, vai viņiem ir viss, kas vajadzīgs.

—    Re, ka nepatikām bešā, — skaļi nočukstēja Mērija Popinsa, ķerdamās pie rabarberu rausīšiem.

—   Jā nudien, — sērkociņu pārdevējs piekrita un paņēma divus vislielākos.

—    Tēju? — ieminējas viesmīlis un pielēja katram pa lielai tasei no kannas.

Viņi izdzēra gan tās, gan vēl pa divām katrs un tad — uz veselībām! — nokopa raušu kaudzi. Galā tikuši, viņi cēlās un nopurināja drupačas no drānām.

—   Jāmaksā nav, — teica viesmīlis, pirms viņa paspēja ieminēties par rēķinu. — Tas bija tikai prieķa pēc. Tur tālāk ir karuselis, — viņš pamaja ar roku uz šauru stigu starp kokiem. Tur Mērija Popinsa un sērkociņu pārdevējs ieraudzīja koka zirdziņus griežamies pa apli.

—   Jocīgi gan, — viņa teica. — Neatceros, ka būtu redzējusi gleznā karuseli.

—   Ā, — sacīja sērkociņu pārdevējs, kurš arī neatcerējās, — tas bija kaut kur fonā, skaidrs?

Kad viņi pienāca pie karuseļa, tas patlaban stajas. Viņi uzlēca uz apļa, Mērija Popinsa uzsēdās melnā zirgā, sērkociņu tirgotājs — abolainā. Tad mūzika sāka atkal spēlēt un karuselis skriet, un viņi nojāja visu ceļu līdz Jārmutai un atpakaļ, jo tā bija pilsēta, kuru viņiem abiem visvairāk gribējās redzēt.

Kad viņi atgriezās, krēsloja vakars un viesmīlis viņus jau gaidīja.

—    Man ļoti žēl, godātā kundze, man ļoti žēl, godātais kungs, — viņš pieklājīgi sacīja, — bet septiņos mēs slēdzam. Noteikumi, ziniet. Vai drīkstu parādīt jums izeju?

Viņi pamaja, viesmīlis novicināja salveti un gāja viņiem pa priekšu cauri mežam.

—    Šoreiz gan tev izdevusies brīnišķīga glezna, Bert, — teica Mērija Popinsa, ielikdama roku viņa elkonī un savilkdama ciešāk zīda apmetni.

—    Ko nu par to, Mērij. Es darīju, ko varēju, — sērkociņu pārdevējs pieticīgi atbildēja. Bet bija redzams, ka viņš patiešām ir ļoti apmierināts ar sevi.

Tajā brīdī viesmīlis apstājās pie lielām, baltām durvīm, kas likās taisītas no biezām krīta līnijām.

—    Esam klāt, — viņš teica. — Sī ir izeja.

—    Paldies un uz redzēšanos! — sacīja Mērija Popinsa un paspieda viņam roku.

—  Uz redzēšanos, godātā kundze! — atsaucās viesmīlis un paklanījās tik zemu, ka sasita pieri pret ceļgaliem.

Viņš mazliet palocījās arī sērkociņu pārdevējam, kurš piešķieba galvu un pamirkšķināja viesmīlim ar aci, jo tā savukārt parasti atvadījās viņš. Tad Mērija Popinsa izgāja pa baltajām durvīm un līdzi viņai arī sērkociņu pārdevējs.

Jau vārtos spalva nokrita no viņas cepures, zīda apmetnis no pleciem un briljantu sprādzes no kurpēm. Sērkociņu pārdevēja košais uzvalks izbalēja, un salmu cepure atkal pārvērtās vecā, noplukušā žokejnīcā. Mērija Popinsa pagrieza galvu un vienā acu uzmetienā saprata, kas noticis. Uz ietves stāvēdama, viņa ilgu brīdi nolūkojās sērkociņu pārdevējā, tad parlaida acis uzgleznotajam mežam, meklēdama viesmīli. Bet viesmīlis nekur nebija manāms. Gleznā nebija ne dzīvas dvēseles. Ne mazākās kustības. Pat karuselis nozudis. Tikai mēmi koki, zāle un sastindzis jūras zilums.

Bet Mērija Popinsa un sērkociņu pārdevējs sasmaidījās. Viņi gan zinaja, kas ir aiz kokiem .. .

Kad Mērija Popinsa atgriežas, Džeina un Maikls skrēja viņai pretī.

—    Kur jūs bijāt? — viņi jautāja.

—    Brīnumzemē, — atbildēja Mērija Popinsa.

—    Pelnrušķīti satikāt? — Džeina vaicāja.

—    Ko, Pelnrušķīti? Tikai ne es! — Mērija Popinsa nicīgi izmeta. — Atraduši brīnumu! Pelnrušķīte!

—    Nu tad Robinsonu Krūzo? — jautāja Maikls.

—    Robinsonu Krūzo? Pē! — rupji atcirta Mērija Popinsa.

—    Ko tad jūs stāstāt, ka esat bijusi brīnumzemē? Tā nemaz nav mūsu brīnumzeme!

Mērija Popinsa augstprātīgi nošņaukājās.

—  Vai tad jūs nezināt, ka ikvienam cilvēkam ir pašam sava brīnumzeme? — viņa, it kā bērnus nožēlodama, vaicāja.

Mērija Popinsa nošņaukājās vēlreiz un gāja augšā pa kāpnēm — novilkt baltos cimdus un iesliet kaktā lietussargu.

SMIEKLU GĀZE

—   Jūs droši zināt, ka viņš būs mājās? — jautāja Džcina, izkapdama līdzi Maiklam un Mērijai Popinsai no autobusa.

—    Interesanti gan! Vai tad mans tēvocis būtu lūdzis atvest jus uz teju, ja grasītos iet kaut kur citur? — acīm redzami apvainojusies, nošņaukajās Mērija Popinsa. Viņa bija uzcirtusies zilā mētelī ar sudraba pogām un pieskanīgi zila cepurē. Retajās dienās, kad viņa ta uzcirtās, apvainot viņu bija vieglāk par vieglu.

Viņi trīs gāja pie Mērijas Popinsas tēvoča mistera Parūka, un Džeina ar Maiklu bija tik ilgi un nepacietīgi gaidījuši uz šo ciemošanos, ka patiešām baidījās neatrast misteru Parūku mājas.

—    Kāpēc viņu sauc par misteru Parūku? Viņš staigā parūkā? — jautāja Maikls, pusteciņus turēdamies blakus Mērijai Popinsai.

—    Viņu sauc par misteru Parūku tāpēc, ka misters Parūks ir viņa vārds. Nekādu parūku viņš nevalkā. Viņš staigā ar pliku pauri, — Mērija Popinsa atbildēja. — Vēl vienu jautājumu, un mēs iesim atpakaļ uz mājām. — Un viņa, ka jau parasti, nepatikā nošņaukājas.

Džeina un Maikls saskatījās un sarauca pieres. Sarauktas pieres nozīmēja: — Nevaicāsim viņai neko, citādi mēs tur nemaz netiksim.

Mērija Popinsa apstājas uz stūra pie tabakas veikala loga un sakartoja cepuri. Veikalam bija viens no tiem ērmotajiem logiem, kuros atspīdums trīskāršojās, bet, ja cilvēks skatijas pietiekami ilgi, tad viņam jau likās, ka viņš nav viņš, bet vesels bars kaut kādu citu cilvēku. Taču Mērija Popinsa labpatikā nopūtas, redzēdama trīs Merijas Popinsas uzreiz: katru zilā mētelī ar sudraba pogain un pieskanīgi zilā cepurē. Viņai šis skats likās tik jauks, ka viņa labprat redzētu veselu duci vai pat trīsdesmit Mēriju Popinsu. Jo vairāk, jo la'oāk.

—    Ejam! — viņa uzsauca tik bargi, it kā bērni būtu tie, kas likuši viņai gaidīt. Tad viņi nogriezās gar stūri Robertsona iela un piezvanīja pie trešā numura durvīm. Džeina un Maikls dzirdēja zvaniņu klusi nošķindarn kaut kur pašā mājas dziļumā un saprata, ka pēc kadas minūtes vai divām viņi pirmoreiz mūžā dzers tēju pie Mērijas Popinsas tēvoča mistera Parūka.

—   Ja viņš, protams, būs mājās, — Džeina pačukstēja Maiklam.

Taja pašā brīdī durvis atvēra kaulaina, drūma lēdija.

—    Viņš ir mājās? — Maikls tūlīt noprasīja.

Mērija Popinsa uzmeta viņam šaušalīgu skatienu:

— Būšu tev no sirds pateicīga, ja runāšana paliks manā ziņā!

—    Labdien, misis Parūka! — Džeina pieklājīgi sveicināja.

—    Misis Parūka! — teica lēdija balsī, vēl kaulainākā par viņu pašu. — Kā jūs iedrošināties saukt mani par misis Parūku? Paldies par tadu godu! Esmu tikai mis Persimona un lepojos ar to! Misis Parūka! Kas vēl nebūs! — Viņas sašutums lika bērniem nodomāt, ka misters Parūks gan laikam ir pagalam ērmots tips, ja mis Persimona tik ļoti priecājās, ka nav misis Parūka.

—   Taisni pa kāpnēm un pirmās durvis, — teica mis Persimona un aizskrēja pa gaiteni. — Misis Parūka! Saki nu vienam cilvēkam! — nikni nobrēcās viņas spalgā, kaulainā balss.

Džeina un Maikls gāja Mērijai Popinsai nopakaļ pa kāpnēm. Mērija Popinsa pieklauveja pie durvīm.

—    Iekšā! Iekšā! Laipni lūdzu! — klauvējienam atsaucas skaļa, priecīga balss. Džeinai no uztraukuma sirds kāpa vai pa muti laukā.

Džeina pamirkšķināja Maiklas. Tas nozīmēja — viņš ir mājās!

Mērija Popinsa atgrūda durvis vaļā. Viņu priekšā bija liela, gaiša istaba. Tās galā mājīgi kurējās kamīns, bet vidu stāvēja milzīgs, tējas dzeršanai uzklāts galds — četras tases un šķīvīši, maize, sviests, smalkmaizītes, kokosriekstu kūka un liels plūmju pudiņš ar rožsartu glazūru.

—    Prieks jūs redzēt! — noducināja raženā balss, un Džeina ar Maiklu skatījās apkārt pēc priecīgā sveicēja. Bet viņa nekur nebija. Istaba likās pavisam tukša. Tad viņi dzirdēja Mērijas Popinsas sapīkušo balsi.

—    Ak, tēvoci Albert, jau atkal? Nav taču nekāda dzimšanas diena!

Runādama viņa skatījās griestos. Džeina un Maikls arī pacēla acis un, sev par brīnumu, ieraudzīja resnu, plikpaurainu vīru, kas karājās gaisa, ne pie kā neturēdamies. Pat nekarajās, bet sēdēja, kājas sakrustojis, un patlaban nolika avīzi, ko bija lasījis, viņiem ienākot.

—    Mīļo krustmeitiņ, — sacīja misters Parūks, uzsmaidīdams bērniem un vainīgi paraudzīdamies uz Mēriju Popinsu, — man ļoti žēl, bet man tomēr ir dzimšanas diena.

—    Ak, ak, ak! — teica Mērija Popinsa.

—    Es to atcerējos tikai vakarvakara, tik vēlu, ka nevarēju nosūtīt jums ziņu, lai atnākat citudien. Ļoti bēdīgi, vai ne? — viņš sacīja, skatīdamies lejā uz Džeinu un Maiklu.

—    Redzu, ka jūs esat mazlietiņ pārsteigti, — misters Parūks teica. Un patiesi, mutes viņiem bija tik plati vaļā no brīnumiem, ka misters Parūks, ja vien būtu mazāks, varētu iekrist kādam mute.

—    Būs labāk, ja es jums paskaidrošu, kas un kā. — misters Parūks mierīgi turpināja. — Es, redziet, esmu

ļoti priecīgs no dabas, un man par visu nāk smiekli. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik bezgaldaudzas lietas man šķiet smieklīgas. Es varu smieties gandrīz par visu, goda vārds!

Un tiešam — pietika ar domu, cik viegli viņš sasmīdināms, lai misters Parūks tūlīt saktu lēkāt gaisā un kratīties jaunā smieklu lēkmē.

—    Tēvoci Albert! — draudīgi teica Mērija Popinsa, un misters Parūks sarāvās un norima.

—    Lūdzu piedošanu! Pie ka es paliku? Ak jā … Visjocīgākais ir tas — nebaidies, Mērij, es nesmiešos, ja vien spēšu novaldīties, — ka tad, kad mana dzimšanas diena iekrīt piektdienā, esmu beigts un pagalam! Absolūti B. P.! — teica misters Parūks.

—    Bet kāpēc? — ievaicājās Džeina.

—    Bet ka? — ievaicājās Maikls.

—    Redziet, ja es smejos dzimšanas piektdienā, smieklu gāze mani piepūš tā, ka es vienkārši nevaru noturēties pie zemes. Pietiek pat ar smaidu. Ko pirmās jocīgās domas es uzšaujos gaisā ka balons. Un, kamēr man neienāk prātā kaut kas nopietns, es netieku lejā. — Misters Parūks jau pleta muti smieklam, bet, ieraudzījis Mērijas Popinsas bargo seju, saknieba muti ciet, novaldījās un turpināja:

—    Neērti, protams, bet neteikšu, ka nepatīkami. Ar jums. jādomā, nekas tamlīdzīgs nenotiek?

Džeina un Maikls pakratīja galvas.

—    Ta jau es domāju. Tads niķis ir tikai man vienam. Kādu piektdienu es, sev par sodību, atcerējos, ko iepriekšējā vakarā biju redzējis cirkā, un smējos tik gauži, ka, ticiet vai neticiet, lidinājos pa gaisu divpadsmit stundas no vietas — līdz kamēr pulkstenis sita pusnakti. Tad, protams, es nogāzos uz grīdas, ka noblīkšķēja vien, jo mana dzimšanas diena bija cauri un sestdiena klat. Diezgan savādi, vai ne? Lai neteiktu — smieklīgi!

Un. kad nu atkal mana dzimšanas diena iekrīt piektdienā, atnākat jūs ar Mēriju! Dievs, ak žēlīgais dievs, neliec man smieties, lūdzu, lūdzu! — Bet velti* Lai gan Džeina un Maikls nedarīja neko smieklīgu, tikai platam acim uz viņu skatījas, misters Parūks atkal sāka pilnā kaklā smieties, kratīties un lēkāt. Laikraksts viņa rokā grabēja, un brilles nošļuka pašā deguna galā.

Viņš izskatījas tik bezgala komisks, kūļadamies pa gaisu kā milzīgs ziepju burbulis cilvēka izskatā, tverdamies gan pie griestiem, gan lampas, lai neaizlidotu diezin kur, ka Džeina un Maikls gan visiem spēkiem pūlējās būt pieklājīgi, bet nespēja nedarīt to, ko darīja. Proti, smējās! Un kā smējās! Veltīgi viņi spieda mutes ciet ar abām rokām — nenieka tas nelīdzēja! Drīz viņi jau krita gar zemi un vārtījās pa grīdu, spiegdami un ķērkdami no smiekliem.

—    Nu, vai ziniet! — teica Mērija Popinsa. — Kā jūs uzvedaties?

—    Es nevaru, es nevaru! — kvieca Maikls, ripodams uz kamīnu un atsizdamies margās. — Par daudz jocīgi! Vai, Džeina, cik jocīgi, ko?

Džeina neatbildēja, jo ar viņu notika kaut kas dīvains. Smiedamās viņa juta, ka kļūst vieglāka un vieglāka, it kā būtu piesūknēta ar gaisu. Tā bija savāda un brīnišķīga sajūta, kas lika smieties vēl un vēl. Un pēkšņi viņa salēcās un uzšāvās gaisā. Cik pārsteigts bija Maikls, redzot savu masu uzlidojam griestos! Nobūkšķēja vien, kad viņa atsita pret tiem galvu, un tā nebija vienīgā reize, līdz kamēr viņa aizplivinājās pie mistera Parūka.

—    Re! — izbrīnījās misters Parūks. — Jūs taču neteiksiet, ka jums arī ir dzimšanas diena?

Džeina pakratīja galvu.

—    Nav? Nu tad šī smieklu gāze droši vien ir lipīga. Ei, kas tad nu? Paskatieties uz kamīnu! — Uz kamīna malas stāvēja porcelānā figūriņas, pie tām, smieklos rēkdams un locīdamies, mēģināja pieturēties Maikls,

kurš ari cēlās gaisa. Maikls šāvās taisni uz misteru Parūku un iekrita viņam klēpī.

—    Sveika būšana! — noteica misters Parūks un sirsnīgi paspieda viņam roku. — To es saprotu, tā, goda vārds, ir draudzīga ricība. Ja es netieku leja, jūs uznākat pie manis augša, un viss kartībā, ko? — Viņi ar Maiklu saskatījās, atmeta galvas un, burtiski, iekaucās no smiekliem.

—    Nē, patiešam, — misters Parūks teica Džeinai un slaucīja smieklu asaras. — Jūs gan domājat, ka esmu visneuzvedīgākais cilvēks pasaulē. Es sēžu, jūs stāvat! Tik glīta, jauna dama stāv kajas! Baidos, ka nevarēšu te augšā piedāvāt jums krēslu, bet tikpat ērti var sēdēt gaisā, pamēģiniet vien! Es taču sēžu.

Džeina pamēģināja, un gaisa patiešām bija ērta sēdēšana. Viņa noņēma cepuri un nolika sev blakus — arī cepure nekrita zerne.

—    Pareizi, — teica misters Parūks. Tad viņš pagriezās un paskatījās lejā uz Mēriju Popinsu.

—    Mēs tad nu esam iekārtojušies, Mērij. Beidzot es varu apvaicāties, kā tev klājas, krustmeitiņ? Es no sirds priecājos, ka tu un mūsu jaunie draugi taisni šodien … ko, Mērij, tu esi dusmīga? Tev laikam nepatīk, ka mēs … ka šitā . ..

Viņš pamāja ar roku uz Džeinu un Maiklu un steidzās atvainoties.

—    Lūdzu, piedod, Mērij. Tu taču zini, kā tas ar mani notiek. Bet, ka šī liga pielips arī mūsu jaunajiem draugiem, to es nekādi nevarēju paredzēt, tici man, Mērij! Laikam vajadzētu lūgt, lai viņi atnāk citreiz, vai ari domāt par kaut ko bēdīgu, — tiešām nezinu, ko iesākt.

—    Man trūkst vārdu, — Mērija Popinsa ledaini atbildēja. — Kaut ko tādu es redzu pirmoreiz mūžā. Un jūsu gados, tēvoc . ..

—    Mērij Popins! Mērij Popins, nāciet augšā! — viņu pārtrauca Maikls. — Tas ir pavisam viegli! Tikai iedomājieties kaut ko jocīgu!

—    Patiešām, Mērij! Lūdzu! — pievienojās tēvocis.

—    Mēs te garlaikojamies bez jums, — Džeina teica, pastiepusi rokas pret Mēriju Popinsu. — Iedomājieties kaut ko jocīgu!

—    Ak, viņai nav nekas jādomā, — misters Parūks nopūtās. — Ja viņa gribēs, tad tiks augšā bez kādas domāšanas, un viņa to zina it labi. — Viņš noslēpumaini un sazvērnieciski paskatījās uz Mēriju Popinsu, kas stāvēja lejā pie kamīna.

—    Lai notiek, — Mērija Popinsa teica. — Tas ir bezgala muļķīgi un necienīgi, bet, ja nu reiz jus visi esat augšā un leja tikt nevarat, būs prātīgāk jums pievienoties.

Liels bija Džeinas un Maikla izbrīns, kad viņa, rokas gar sāniem nolaidusi, ne tikai nesmiedamās, bet pat ne drusciņu nepasmaidīdama, uzšāvās gaisā un apsēdas blakus Džeinai.

—    Gribētos gan zināt, — viņa šķendējās, — kāpēc man vienmēr jāatgādina, ka, silta istabā ienākot, vajag atģērbties? — Atpogājusi Džeinas mēteli, viņa kārtīgi nolika to gaisā pie cepures.

—    Pareizi Mērij, ļoti pareizi, — misters Parūks priecīgi piekrita, pasniegdamies uz leju un nolikdams acenes uz kamīna malas. — Nu mēs visi esam ērti iekārtojušies.

—    Ko nu kurais sauc par ērtībām, — nošņaukājās Mērija Popinsa.

—    Un varam dzert tēju, — misters Parūks turpinaja, it kā nebūtu dzirdējis Mērijas piezīmi. Un tad viņa seja parādījās apmulsums.

—    Vai dieniņ! — Misters Parūks iesaucās. — Cik šausmīgi! Nu tikai es apjēdzu, ka galds ir lejā, bet mēs augša! Ko nu lai mēs iesākām? Mēs te, galds tur! Kāda traģēdija! Drausmīga traģēdija! Tas nu gan ir joks, vai, nesmīdiniet mani! — Viņš piespieda mutei kabatlakatiņu un pilnā kaklā iesmējās. Džeinai un Maiklam gan bija žēl, ka viņi netiks pie smalkmaizītēm un kūkām, bet smējās arī viņi, jo mistera Parūka līksmība bija tik lipīga.

Misters Parūks izslaucīja acis.

—    Ir tikai viena izeja, — viņš teica. — Mums jādomā par kaut ko nopietnu. Kaut ko bēdīgu, ļoti bēdīgu! Tad mēs tiksim lejā. Viens — divi — trīs! Sākam! Kaut ko bezgala bēdīgu, lieciet aiz auss!

Viņi domāja un domāja, zodus rokās atspieduši.

Maikls domāja par to dienu, kad viņam būs jāiet skolā. Bet pašlaik tas viņam likās tik jocīgi, ka paspruka smiekliņš.

Džeina domāja: «Vēl četrpadsmit gadi, un es būšu pieaugusi!» Diemžēl tas nelikās bēdīgi, bet gluži jauki un pat jocīgi. Džeina nespēja novaldīt smaidu, iztēlodamas, ka viņa staigas garos svārkos un ar rokassomiņu.

—    Nabaga vecā krustmāmiņa Emīlija, — balsī domaja misters Parūks. — Viņu sabrauca omnibuss. Bēdīgi. Ļoti bēdīgi! Sirds lūst domājot! Nabaga krustmāmiņa Emīlija. Bet viņas lietussargs gan palika sveiks un vesels. Vai tas nav jocīgi, ko? — Un viņš nepaspēja ne aci pamirkšķināt, kad jau atkal kratij^ un locījās smieklos par krustmāmiņas Emīlijas lietussargu.

—    Nekas neiznāks, — viņš teica, nošņaukdams degunu. — Veltīgs pūliņš. Un ari maniem jaunajiem draugiem neiet labāk ar bēdāšanos. Mērij, vai tu nevari mums izlīdzēt? Mēs gribam tēju.

Līdz šai baltai dienai Džeina un Maikls nav īsti aptvēruši, kā tas varēja notikt. Bet vienu viņi atceras pavisam droši: tiklīdz misters Parūks bija uzrunājis Mēriju Popinsu, galda kājas sāka mīņāties. Tad galds bīstami sazvārojās, traukus šķindinādams un kūkas pa galdautu bārstīdams, pacēlās gaisā, apmeta līganu loku un nostājās tā, lai misters Parūks sēdētu galda galā.

—  Krietns bērns! — terca misters Parūks un smaidīja vien, lepodamies ar tādu krustmeitu. — Es jau zināju, ka tu to nokārtosi. Vai nu tu nesēstos saimnieces vietā un. neielietu mums tēju, Mērij? Un ciemiņi man blakus, katrā pusē pa vienam. Tieši tā, — viņš noteica, kad Maikls slaikā palēciena nometās misteram Parūkam pa labi. Džeina jau sēdēja kreisaja pusē. Nu viņi visi bija gaisā un galds pa vidu. Leja nebija palicis nekas — ne tik ka sviestmaizes šķēle vai cukura grauds.

Misters Parūks apmierināti smaidīja.

—    Parasti gan sāk ar maizi un sviestu, tā skaitās pareizāk, — viņš sacīja Džeinai un Maiklam, — bet par godu manai dzimšanas dienai darīsim nepareizi, sāksim ar kūku. Un ziniet, man vienmēr licies, ka tieši tā ir pareizi!

Un viņš nogrieza katram pa lielai šķēlei.

—    Vēl tēju? — viņš jautāja Džeinai. Pirms viņa paspēja atbildēt, kāds skaļi un strupi pieklauvēja pie durvīm.

—    Lūdzu! — atsaucās misters Parūks.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa stāvēja mis Persimona ar karstu ūdens krūzi uz paplātes.

—    Es iedomājos, — viņa teica, raudzīdamās pēc mistera Parūka, — ka jums droši vien vajag vēl karstu … Nu, vai ziniet! Nemūžam arī ne, — viņa nodvesas, ieraudzījusi viņus visus sēžam gaisā ap galdu. — Tādas piedauzības es savu mūžu neesmu redzējusi. Kopš dzimstamās stundas! Protams, es visu laiku zināju, ka jūs esat drusciņ gaisā parauts, mister Parūk. Bet uz to es pievēru acis, jo, lai nu ko, īri jūs maksājāt kārtīgi. Taču, ja jūs esat jau tiktāl nonācis, ka dzerat tēju gaisā ar visiem ciemiņiem, tad piedodiet, mister Parūk, piedodiet ser, man par jums jābrīnās! Tik necienīgu uzvešanos no džentlmeņa jūsu gados es nemūžam …

—    Bet ja nu tomēr, mis Persimona, — ieminējas Maikls.

—    Ko tomēr? — mis Persimona augstprātīgi apvaicājās.

—    Jūs ieelposiet smieklu gāzi tapat ka mēs, — Maikls paskaidroja.

Mis Persimona nicīgi atmeta galvu.

—    Es ceru, jaunais cilvēk, — viņa atcirta, — ka man jau nu pietiks pašcieņas nelēkāt pa gaisu ka pasistai gumijas bumbai. Vēl es varu nostāvēt pati uz savām kājām, tas ir tikpat droši, ka mani sauc Eimija Persimona un — vaimandieniņ, vai manu, vai … kas te notiek? Es nevaru paiet, es ceļos, es. . . palīga! Palīgā!

Jo mis Persimona gluži pret savu gribu jau cēlās gaisa, zvāļodamas kā ļoti šaura, gara muca un pūlēdamās noturēt taisni paplāti ar tējkannu. Viņa gandrīz raudaja no izmisuma, pielidojot pie galda un noliekot uz tā karstā ūdens kannu.

—    Pateicos, — sacīja Merija Popinsa mierīgā, ļoti pieklājīgā balsī.

Mis Persimona pagriezās un lēni līgoja lejā, murminādama: — Tik necienīgi . . . man . .. labi audzinātai, godīgai sievietei … Būs jāiet pie ārsta . ..

Jūtot zem kājām atkal grīdas dēļus, viņa, rokas tauzīdama, skriešus izskrēja no istabas un ne skatu vairs atpakaļ nepameta.

—    Tik necienīgi! — noskanēja viņas vaids, durvīm aizveroties.

—    Un viņu vairs nesauc par Eimiju Persimonu, jo uz kājām viņa vis nenostāvēja! — Džeina pačukstēja Maiklam.

Bet misters Parūks paskatījās uz Meriju Popinsu, pa pusei it kā nosodīdams, pa pusei uzjautrinādamies.

—    Mērij, Mērij, tā nu gan nevajadzēja, goda vārds! Tā vis nevajadzēja darīt, Mērij. Vecā laga dvēsele to nepārdzīvos. Ak debess, cik jocīgi viņa plivinājās pa gaisu, ko, bija taču jocīgi, vai ne?

Un misters Parūks, Džeina un Maikls, iedomājušies

vien, cik jocīgi izskatījusies mis Persimona, smējās atkal vēderus saķēruši, locīdamies un kunkstēdami.

—    Es nevaru! — brēca Maikls. — Nesmīdiniet mani! Es plīsīšu!

—    Au, au, au! — roku pie sirds turēdama un pēc elpas cīnīdamās, vaidēja Džeina.

—    Ak dievsapžē … dievsapžē … dievsap … žēliņdievs! — rēca misters Parūks, slaucīdams acis svārku stūrī, jo mutautu nespēja sameklēt.

—    Mums nu jāiet mājās. — Mērijas Popinsas balss iegriezās smieklu vētrā kā trompetes pūtiens.

Džeina, Maikls un misters Parūks svelpdami nāca lejā. Ar lielu blīkšķi viņi sakrita čupā uz grīdas. Doma, ka nu viņiem jāiet mājās, bija šīs pēcpusdienas pirmā bēdīgā doma, un, tiklīdz tā iešāvās prātā iekšā, smieklu gāze izšāvās ārā.

Džeina un Maikls nopūtās, raudzīdamies uz Mēriju Popinsu, kas lēni un cienīgi laidās lejā ar Džeinas mēteli un cepuri rokās.

Misters Parūks arī nopūtās. Tā bija liela, gara, smaga nopūta.

—    Zel gan, briesmigi žēl, — viņš skumji sacīja. — Ļoti bēdīgi, ka jums jāiet mājās. Tik jautru pēcpusdienu es savu mūžu neesmu piedzīvojis. Un jūs?

—    Nekad, — Maikls sērīgi atbildēja, viņam bija tik garlaicīgi stāvēt atkal uz zemes bez nekādas smieklu gāzes iekšā.

33

—    Nekad, nekad! — teica Džeina, pacēlās pirkstgalos un noskūpstīja misteru Parūku uz vaiga, krunkaina kā žāvēts ābols. — Nekad, nekad, nekad mūžā!

Braucot ar autobusu uz mājām, viņi sēdēja katrs savā pusē Mērijai Popinsai. Viņi sēdēja pavisam klusi, domādami par brīnumjauki pavadīto pēcpusdienu. Pēkšņi Maikls miegainā balsī jautāja Mērijai Popinsai: — Jūsu tēvocis bieži tā dara?

3 1521

—    Ka dara? — Mērija Popinsa noprasīja tik pikti, it kā Maikls būtu tīšuprāt viņu apvainojis.

—    Speras gaisa no katra smējiena.

—    Speras gaisā? — Mērijas Popinsas balss nu bija spalga un griezīga. — Ko tu, lūdzams, gribēji sacīt ar speršanos gaisā?

Džeina mēģināja paskaidrot:

—    Maikls gribēja zināt, vai jūsu tēvocis bieži ir tik pilns ar smieklu gāzi, ka viņam jākarājas gaisā un jāsitas gar griestiem, kad . ..

—    Jākarājas un jāsitas! Kas tev nāk prātā? Jakarajas gaisā un jāsitas gar griestiem! Tu vēl sāksi man stāstīt, ka mans tēvocis nav cilvēks, bet balons! — Mērija Popinsa sašutumā nošņaukājās.

—    Bet viņš bija gaisā! — teica Maikls. — Mēs redzējām.

—    Re, kā? Karājas gaisā un sitas pret griestiem? Ko tu uzdrošinies? Es tev rādīšu! Mans tēvocis ir krietns un godīgs darba cilvēks. Esi tik laipns un runā par viņu pieklājīgi. Un nebāz mutē autobusa biļeti! Karājās gaisā un sitas pret griestiem! Ko tu neteiksi!

Maikls un Džeina pašķielēja viens uz otru pāri Mērijas Popinsas rokām. Teikt viņi neteica neko, jo it labi zināja, ka labāk jau nestrīdēties ar Mēriju Popinsu, lai cik jocīgi viņiem kas liktos.

Bet viņu saskatīšanās nozīmēja — tā patiešām bija vai tā nebija? Ar misteru Parūku? Mērijai Popinsai taisnība vai mums?

Taču autobusā nebija neviena, kas varētu viņiem atbildēt skaidri un gaiši.

Autobuss rūca, šūpojās un kratījās.

Mērija Popinsa sēdēja starp viņiem apvainojusies un nerunīga, bet bērni pagalam noguruši piešļūca tuvāk, piespiedās viņas sāniem un aizmiga, vēl arvien brīnīdamies . ..

MIS LĀRKA UN ENDRJŪ

Mis Lārka dzīvoja blakusmājā.

Taču, pirms runājam tālāk, man tev jāpastāsta, kā šī blakusmāja izskatījās. Tā bija ļoti liela māja, citas majas Ķiršu gatvē tai ne līdzināties nevarēja. Visi zināja, ka pat admirālis Būms apskauž mis Lārku par viņas lielisko māju, kaut arī admirāļa namam bija īsti tvaikoņa dūmeņi parasto skursteņu vietā un masts dārza vidū. Laiku pa laikam admirāļa Ķiršu gatves kaimiņi dzirdēja, kā viņš, mis Lārkas mītnei garāmiedams, šķendējas: — Piķis mani rāvis! Kāda šai jēga no tik lielas mājas?

Admirālis Būms apskauda mis Lārku par to, ka viņas mājai divēji vārti. Vieni mis Lārkas radiem un draugiem, otri miesniekam, maizniekam un piena nesējam.

Reiz maiznieks pārskatījās un ienāca pa radu un draugu vārtiem, un mis Larka tā apskaitās, ka nozvērējās savu mūžu vairs neēst maizi.

Bet galu galā mis Lārkai tomēr vajadzēja maiznieku apžēlot, jo viņš vienīgais visā apkaimē prata cept rožmaizītes ar tik gardi kraukšķīgiem stūrīšiem. Lāgā ieredzēt viņa maiznieku kopš tās reizes gan nevarēja, tāpēc maiznieks nāca ar dziļi pār acīm uzmauktu cepuri, lai mis Lārka domā, ka tas nav viņš, bet kāds cits. Taču viņa nekad tā nedomāja.

Džeina un Maikls vienmēr zināja, kad mis Lārka ir dārzā vai iet pa ielu, jo viņa valkāja tik daudz saktiņu, kreļļu un auskaru, ka šķindēja un dārdēja kā vesels orķestris. Un, satikusi bērnus, viņa allaž sacīja vienu un to pašu:

— Labrīt! (Vai «labdien», ja tas gadījās ap pusdienlaiku.) Kā nu mums šodien klājas?

3*

Džeina un Maikls nekad nebija īsti droši, vai mis Lārka apvaicājas, kā klājas viņiem, jeb arī, kā klājas viņai pašai ar Endrjū.

35

Tāpēc viņi teica tikai «labdien!» (vai «labrīt!», ja tas gadījās pirms pusdienām).

Augu dienu bērni, lai būtu kur būdami, dzirdēja mis Lārkas skaļo klaigāšanu:

—    Endrjū, kur tu esi?

—    Endrjū, tu neiesi laukā bez mētelīša!

—    Endrjū, nāc pie mammītes!

Nezinātājs noteikti domātu, ka Endrjū ir mazs puišelis. Džeinai patiešām likās, ka mis Lārka uzskata Endrjū par puiku. Bet Endrjū nebija puika. Viņš bija suns, viens no tiem mazajiem zīda spalvas kumšķīšiem, kas izskatās pēc mēteļa apkakles, kamēr nav sācis riet. Tad gan ikvienam kļūst skaidrs, ka tas ir suns. Jo apkakle tādu troksni nespētu sacelt.

Šis Endrjū dzīvoja tādā greznībā, it kā būtu par suni pārģērbies Persijas šahs. Viņš gulēja uz zīda spilvena mis Lārkas istabā, viņš divreiz nedēļā brauca mašīnā pie friziera, kas viņu mazgāja ar šampūnu, viņš ēda olu krēmu katrā ēdienreizē un palaikam austeres, viņam bija četri mētelīši, gan strīpaini, gan rūtaini, katrs savā krāsā. Jebkuru visparastāko nedēļas dienu Endrjū tapa lutināts tā, kā citus lutina t^kai dzimšanas diena. Un, kad Endrjū svinēja dzimšanas dienu, viņa tortē par ik nodzīvoto gadu sprauda nevis vienu sveci, bet divas.

Visu šo mis Lārkas pūliņu dēļ Endrjū bija kritis tuvo un tālo kaimiņu nežēlastībā. Viņi no sirds smējās, skatīdamies, kā Endrjū savā košakajā mētelītī un ar ādas pārsegu uz kājām sēž mis Lārkas mašīnas pakaļējā sēdekli un brauc pie friziera. Kādu dienu, kad mis Lārka bija nopirkusi viņam divus pārus zābaciņu, lai viņš varētu staigāt pa parku arī slapjā laikā, visi kaimiņi saskrēja pie vārtiem paskatīties, kā viņš soļo garām, un paslepus nosmieties.

—    Pē! Ir nu gan mīkstpēdiņš, — kādu dienu ieteisās Maikls, kad viņi cauri septiņpadsmitā numura

žogam raudzījās uz Endrjū, kas skraidīja pa blakus-

sētu.

—    Ka tu zini? — jautāja Džeina, jo viņai arī ļoti gribējās zināt.

—    Zinu tāpēc, ka tētis viņu šorīt tā nosauca! — Maikls atbildēja un rupji nosmējās par Endrjū.

—    Nav nekāds mīkstpēdiņš, — teica Mērija Popinsa. — Un cauri!

Un izrādījās, ka Mērijai Popinsai taisnība. Endrjū nebija mīkstpēdiņš, kā jūs paši drīz redzēsiet.

Tikai nesāciet domāt, ka viņš necienīja mis Lārku. Cienīja gan. Un turēja uz viņu mīļu prātu. Kā lai viņš neturētu mīļu prātu uz saimnieci, kas tik sirsnīgi par viņu gādājusi kopš kucēntiņa dienām, lai arī mis Lārka viņu patiešām skūpstīja pārāk bieži. Taču nebija noliedzams, ka tāda dzīve viņu garlaikoja līdz izmisumam. Endrjū atdotu pusi savas bagātības — ja viņam tāda būtu — par krietnu jēlas, sarkanas gaļas gabalu tās cāļa krūtiņas, olu krēma un sparģeļu vietā, ko viņam allaž cēla priekšā.

Jo pašos sirds dziļumos Endrjū ilgojās būt parasts suns. Viņš ne reizi nespēja paiet garām savam ciltskokam (kas karājās pie sienas mis Lārkas viesistabā), nenodrebējis no kauna. Mis Lārka tā lielījās ar šo ciltskoku, ka Endrjū bieži gribējās, kaut viņam nebijis ne tēva, ne vectēva, ne vecvectētiņa.

Tieši tāpēc, ka Endrjū pats karoja būt parasts suns, viņš meklēja draugus starp visparastākajiem suņiem. Kad vien viņam laimējās izrauties, viņš skrēja pie vārtiem, sēdēja tur un gaidīja, kad parādīsies kāds no viņiem, lai pārmītu dažus parastus vārdus ar parastu suni. Bet mis Lārka, to pamanījusi, tūlīt sāka kliegt:

—    Endrjū, Endrjū, dārgumiņ! Nāc iekšā! Ātrāk projām no šiem nejaukajiem vazaņķiem!

Un, protams, Endrjū vajadzēja vien tūlīt skriet iekšā, citādi mis Lārka, viņam par lielu kaunu, brāztos laukā un aiznestu viņu uz rokām. Entlrjū tad atlika vienīgi nosarkt un mesties atpakaļ uz mājām, lai draugi nedzirdētu, kā mis Lārka viņu sauc par mīļumiņu, zeltumiņu un mazo cukura gabaliņu.

Vismīļākais Endrjū draugs pat nebija parasts suns, drīzāk jau suņa izsmiekls. Viņš bija pa pusei erdels, pa pusei kurts, turklāt pa ķēmīgākajai pusei no katra. Ja uz ielas sākās suņu plēšanās, viņš noteikti bija pašā biezumā, vienmēr viņam sanāca nepatikšanas ar pastnieku vai policistu, un nekas viņam nebija tīkamāks par rakņāšanos atkritumu kaudzēs. Visai ielai viņš bija kā dadzis acī un dažu labu dzirdēja pateicamies debesīm, ka šis neradījums nav viņa suns.

Bet Endrjū viņu mīlēja un uzticīgi gaidīja viņu parādāmies. Dažkārt viņiem iznāca tikai saostīties parkā, bet laimīgākos gadījumos — kaut arī šie gadījumi bija ļoti reti — viņi krietni iztērzējās pie vārtiem. No sava drauga Endrjū uzzinaja visas pilsētas tenkas un pēc drauga rupjajiem smiekliem varēja spriest, ka viņš par pilsētu nav diez cik augstās domās.

Tad pēkšņi pa logu atskanēja mis Lārkas balss, otrais suns cēlās, parādīja mēli mis Lārkai, pamirjkšķinaja Endrjū un slāja projām, ļodzīdams dibenu tā, lai katram būtu skaidrs, ka viņam jau nu gan vienalga, kas tur brēc.

Ārā pa vārtiem Endrjū netika nekad, ja nu vienīgi gāja pastaigāties parkā ar mis Lārku vai kāda no istabenēm veda viņu pie manikīres — apkopt nadziņus.

Tāpēc varat iedomāties, ka izbrīnējās Džeina un Maikls, ieraudzījuši Endrjū vienu pašu aizbrāžam viņiem garām pa parku saslietām ausīm, asti gaisā, itin kā tīģerim pakaļ skriedamu.

Mērija Popinsa parāva bērnu ratiņus sānis, lai Endrjū savā trakajā skrējienā neapgāž tos ar visiem dvīņiem.

— Ei, Endrjū! Kur tavs mētelītis? — iekliedzās

Maikls, pūlēdamies atdarinat mis Lārkas spalgo, spiedzīgo balsi.

—    Endrjū, tu palaidņa puika! — bārās Džeina, un viņas balss, kā jau meitenei, bija daudz līdzīgāka mis Lārkas balsij.

Bet Endrjū tikai pameta nicīgu skatienu uz šiem abiem un, spalgi riedams, vērās uz Mēriju Popinsu.

—    Vau, vau, vau! Vau, vau, vau! — Endrjū vairākas reizes steidzīgi norēja.

—   Jāpadomā. Liekas, pirmais pagrieziens pa labi, un tad otrā maja pa kreisi, — teica Mērija Popinsa.

—    Vau? — prasīja Endrjū.

—    Nē, ne jau dārzā. Tikai pagalmā. Vārti allaž vaļā.

Endrjū ierējās atkal.

—    Galvot nevaru, — Mērija Popinsa atbildēja. — Bet domāju, ka tā. Parasti iet mājās ap tējas laiku.

Endrjū atmeta galvu un aizlēkšoja.

Džeina un Maikls tā izbrīnījās, ka acis viņiem kļuva apaļas kā šķīvīši.

—    Ko Endrjū teica? — viņi vienā balsī, gluži bez elpas ievaicājās.

—    Tikai apsveicinājās! — atcirta Mērija Popinsa un saknieba lūpas tik cieši, it kā būtu nozvērējusies nebilst vairs ne pušplēsta vārda. Džons un Barbara nogulgojās savos ratiņos.

—    Neapsveicinajās vis! — teica Maikls.

—    Tā nebija nekada apsveicināšanās, — sacīja Džeina.

—    Jūs, protams, zināt labāk. Kā vienmēr, — Mērija Popinsa nicīgi atcirta.

—    Viņš droši vien jautāja, kur kāds dzīvo, to pat es sapratu, — Maikls iebilda.

—    Ja tu saprati, tad nav ko jautāt, — Mērija Popinsa nošņaukājās. — Es neesmu nekāda enciklopēdija.

—  Ai, Maikl, — iejaucās Džeina, — Viņa mūžam neteiks, ja tu būsi tik nekaunīgs. Mērija Popinsa, lūdzu, lūdzu, pasakiet, ko Endrjū sacīja.

—     Prasi misteram Prātvēderam. Viņš zina! — Mērija Popinsa nicīgi pameta ar galvu uz Maiklu.

—    Vai, nezinu, nezinu! Es nekad vairs tā nezināšu, Mērij Popins! Pastāstiet!

—    Pusčetri. Tējas laiks, — noteica Mērija Popinsa, apgrieza ratiņus un atkal aizknieba muti kā lamatu dzelžus. Visu mājupceļu viņa nebilda vairs ne vārda.

Džeina ar Maiklu gāja nopakaļ.

—    Tā ir tava vaina, — viņa sacīja. — Nu mēs nekad nedabūsim zināt.

—    Kas par to, — Maikls atteica un sāka stumt savu skrituļriteni ātrāk. — Es nemaz negribu zināt.

Bet zināt viņš gribēja gan un gribēja ļoti. Un sagadījās tā, ka viņš un Džeina, un visi citi dabūja to zināt jau pirms tējas dzeršanas.

Grasīdamies iet pāri ielai uz savu māju, viņi izdzirdēja lielu brēku blakusnainā un ieraudzīja, ka tur notiek kaut kas pavisam jocīgs. Abas mis Lārkas istabenes kā apsvilušas skraidīja pa dārzu, šķirstīdamas krūmus un skatīdamās kokos, kā to darītu cilvēki, kas pazaudējuši savu dārgāko mantu. Un tur grozījās arī Robertsons Ei no septiņpadsmitā numura, aizgūtnēm bakstīdams mis Lārkas grantēto celiņu ar slotaskātu, it kā cerētu atrast pazudušo dārgumu zem grants. Mis Lārka pati šaudījās pa dārzu, lauzīja rokas un vaimanāja: — Endrjū! Endrjū! Ai, viņš ir pazudis! Mans dārgais puisītis pazudis! Mums jāsauc policija! Es braukšu pie ministra! Endrjū pazudis! Vai dieniņ! Vai dieniņ!

—    Nabaga mis Lārka! — iesaucās Džeina un skrēja pāri ielai. Gribot negribot viņai sametās žēl mis Lārkas, tik apjukušas un nelaimīgas.

Bet nomierināt mis Lārkas sirdi netīšām izdevās Maiklam. Viņš patlaban gāja iekšā pa saviem vārtiem, atskatījās uz Ķiršu gatvi un ieraudzīja …

—    Re, kur viņš ir, mis Lārka! Paskatieties pati! Viņš nupat nāk gar admirāļa Būrna stūri.

—    Kur? Kur? Parādi! — bez elpas izdvesa mis Lārka un skatījās, ko viņai rāda Maikls.

Un tur patiešām nāca Endrjū, tik laiski un nevērīgi, it kā nekas nebūtu noticis, un blakus viņam piedejodams gorījās milzīgs suns, kas izskatījās pa pusei pēc erdela, pa pusei pēc kurta, turklāt pa ķēmīgākajai pusei no katra.

—    Tavu laimi! — mis Larka skaļi nopūtās. — Kā akmens nokrita no sirds!

Mērija Popinsa un bērni palika stāvam uz ielas pie mis Lārkas vārtiem, mis Lārka un abas istabenes pārliecās pār sētu, Robertsons Ei, no smagiem pūliņiem saguris, atspiedās pret slotaskātu, un visi mēmi noraudzījās Endrjū pārnākšanā.

Endrjū ar savu draugu vienā mierā tecēja šurp, viņu astes līksmi luncinājās, bet ausis bija modri saslietas, un Endrjū apņēmīgais skatiens skaidrāk par skaidru lika manīt, ka tā ir viņa nopietnība.

—   Cik šausmīgs suns! — iesaucās mis Larka, paskatījusies uz Endrjū pavadoni. c

—    Tis projām! Tis! — viņa kliedza.

Bet lielais suns tikai apsēdās uz ietves, pakasīja labo ausi ar kreiso kāju un nožāvājās.

—    Ej projām! Ej mājās! Tiš, ka tev saka! — brēca mis Lārka, dusmīgi vicinādamās uz suni.

—    Un tu nāc iekšā, Endrjū! -viņa turpināja. — Tūlīt iekšā! Kas tā par staigāšanu vienam pašam un bez mētelīša! Man ļoti nepatīk, kā tu uzvedies!

Endrjū laiski ierējās, bet nespēra ne soli.

—    Ko tu iedomājies, Endrjū? Tūlīt nāc iekša! — sacīja mis Lārka.

Endrjū atkal ierejas.

—    Viņš saka, — Mērija Popinsa paskaidroja, — ka nenākšot vis iekšā.

Miss Lārka pagriezās un uzmeta viņai nicīgu skatienu.

—    Interesanti gan, kā jūs varat zināt, ko mans suns saka? Protams, viņš nāks iekšā.

Taču Endrjū tikai pakratīja galvu un reizi vai divas klusu ierūcās.

—    Viņš neies, — Mērija Popinsa teica, — un, ja ies, tad tikai ar savu draugu.

—    Kas par muļķībām! — mis Lārka pikti atcirta.

—    Tas nemaz nevar būt! Viņš taču neteiks, ka man būtu jāielaiž pašai pa saviem vārtiem šis te lielais lempis, kuram pat nekādas sugas nav.

Endrjū norējās trīs vai četras reizes.

—    Viņš apgalvo, ka tā esot viņa nopietnība, ka viņš iešot dzīvot pie sava drauga, ja draugam neļaušot dzīvot pie viņa.

—    Vai dieniņ, Endrjū, tas nevar būt, tas taču nevar būt pēc visa, kas tavā labā darīts! Tu to nevari prasīt! — Mis Lārka atkal saviebās uz raudāšanu.

Endrjū ierējās un atkāpās no vārtiem. Otrais suns arī piecēlās.

—    Viņš prasa! — iebrēcās mis Lārka. — Es redzu, ka prasa! Viņš iet projām! — Mis Lārka brītiņu pašņukstēja mutautā, tad nošņauca degunu un teica:

—    Labi, Endrjū, es padodos. Šis … šis parastais suns var palikt. Ar vienu noteikumu, protams. Viņam jāguļ ogļu pagrabā.

Endrjū atkal ierējās.

—    Cienītā kundze, Endrjū pastāv uz citiem noteikumiem. Viņa draugam arī pienākoties zīda spilvens un arī jāguļot jūsu istabā, — teica Mērija Popinsa.

—    Endrjū, kā tev nav kauna? — vaidēja mis Lārka.

—   To es nemūžam nepieļaušu!

Endrjū lika manīt, ka ir gatavs gājējs. Otrais suns

arī.

—    Viņš mani atstāj! — iespiedzās mis Lārka. — Jā jau, jā, Endrjū. Būs, kā tu gribi. Viņš gulēs manā istabā. Bet es nekad, nekad vairs nebūšu tā, kas biju, mana sirds būs salauzta. Nē, šito parasto plušķi!

Asaras viņai plūda straumēm, viņa slaucīja acis un zūdijās: — To nu gan es no tevis negaidīju, Endrjū! Bet vairāk es neteikšu ne vārda, lai domātu ko domādama. Un šo .. . ē … radījumu es saukšu Klaidoni vai Blandoņu, vai . . .

Otrais suns visdziļākajā sašutumā paglūnēja uz mis Lārku, un Endrjū nikni ierējās.

—   Viņi prasa, lai Endrjū draugu jūs saucat par Pūpoliņu un ne citādi, — Mērija Popinsa teica. — Viņa vārds ir Pūpoliņš.

—    Pūpoliņš! Atraduši vārdu! Jo tālāk, jo trakāk! — mis Lārka izmisusi nokunkstējās. — Ko viņš vēl saka? — Jo Endrjū rēja atkal.

—    Viņš pieprasa, lai viņam nekad vairs neliek valkāt mētelīšus un neved pie friziera. To viņš nolēmis negrozāmi.

Iestājās ilgs klusums.

—    Ļoti labi, — mis Lārka beidzot izdvesa. — Bet es tevi brīdinu, Endrjū, — ja tu sasaldēsies un nomirsi, nevaino mani. *

Viņa pagriezās un, lepni izslējusies, kāpa augšā pa lieveņa kāpnēm, šņaukādamās un slaucīdama pēdējās asaras.

Endrjū pamāja ar galvu Pūpoliņam, it kā sacīdams: «Ejam!» — un abi plecu pie pleca, lēni piedejodami un astes kā karogus vicinādami, gaja pa darza celiņu paka) mis Lārkai — mājā iekšā.

—    Redzi nu, Endrjū nav nekāds mīkstpēdiņš, — teica Džeina, kad bērni kāpa augšā uz savu istabu dzert tēju.

—    Patiešām nav, — Maikls piekrita. — Bet kā Mērija Popinsa varēja to zināt?

—    Nezinu, — Džeina sacīja. — Un mums viņa to nemūžam nesacīs. Uz galvošanu!

DEJOJOŠĀ GOVS

Džeinai sāpēja ausis, viņa gulēja gultā, un galva viņai bija aptīta ar Mērijas Popinsas raibo kaklautu.

—    Kā tas ir? — Maikls gribēja zināt.

—    It kā man galvā kāds šautu, — Džeina atbildēja.

—    Ar lielgabaliem?

—    Nē, ar plaukšķenēm.

—    Ā, — novilka Maikls, gandriz vai gribēdams, lai arī viņam sāpētu ausis. Tas izklausījas tik interesanti!

—    Varbūt es palasīšu tev kaut ko priekšā? — vaicāja Maikls, iedams pie grāmatplaukta.

—    Nē. To es neizturēšu, — Džeina atbildēja, piespiedusi plaukstu pie auss.

—    Nu tad es sēdēšu pie loga un stāstīšu tev, kas notiek ārā.

—    Jā, to var. — Džeina piekrita.

Visu pēcpusdienu Maikls nosēdēja uz palodzes, pavēstīdams māsai visu, kas notiek Ķiršu gatvē. Brīžiem tas bija ļoti garlaicīgi, brīžiem tikpat aizraujoši.

—     Re, kur admirālis Būms! — viņš pēkšņi ieminējās. — Viņš iznāk pa saviem vārtiem un izskrien gatvē. Viņš brāžas šurp. Deguns tik sarkans kā vēl nekad. Galvā cilindrs. Nu viņš skrien garām blakusmājai …

—    Viņš saka: «Piķis mani rāvis?» — Džeina jautaja.

—     Nedzirdu. Bet droši vien. Mis Lārkas dārzā grozās viņas otrā istabene. Robertsons Ei mūsu dārzā grābj lapas un šķielē uz viņu pāri sētai. Tagad viņš sēstas zemē un atpūšas.

—    Viņam vāja sirds, — Džeina sacīja.

—    Kā tu zini?

—    Viņš man pateica. Dakteris viņam licis kustēties, cik maz vien iespējams. Un tētis vēl sacīja Robertsonam Ei, ka atlaidīšot viņu uz vietas, ja viņš klausīšot dakterim. Pati dzirdēju. Ai! Šauj un šauj! — Džeina atkal piespieda plaukstu pie auss.

—    Ehē! — Maikls satraukti iesaucās.

—    Kas tur ir? — Džeina paslējās sēdus. — Pasaki man arī!

—    Kaut kas neredzēts! Govs Ķiršu gatvē! — teica Maikls, lēkādams pa palodzi.

—    Govs? īsta govs pašā pilsētas vidū? Tas nu gan ir jocīgi, — brīnējas Džeina. — Mērija Popinsa, Maikls apgalvo, ka uz ielas esot govs.

—   Jā, un nāk ļoti lēni, bāzdama galvu pāri katriem vārtiem, it kā būtu kaut ko pazaudējusi.

—    Man arī gribētos redzēt, — bēdīgi nosūkstījās Džeina.

—    Rau! — ar pirkstu lejā rādīdams, teica Maikls Mērijai Popinsai, kas arī nāca pie loga. — Govs! Tas nu gan ir joks!

Mērija Popinsa pameta lejā žiglu, asu skatienu un izbrīnā sarāvās.

—    Nebūt nē, — viņa teica, palūkodamās atpakaļ uz Maiklu un Džeinu. — Tas nav nekāds joks. Es to govi pazīstu. Viņa ir manas mātes draudzene, un būšu jums pateicīga, ja runāsiet par viņu pieklājīgi. — Viņa saraustīja priekšautu un draudīgi paskatījās uz bērniem.

—    Jūs viņu sen pazīstat? — laipni apvaicājās Maikls, cerēdams, ka ar īpašu pieklājību uzzinās par govi kaut ko vairāk.

—    Vēl pirms tam, kad viņa gāja pie karaļa, — Mērija Popinsa atbildēja.

—    Un kad tas bija? — Džeina klusā, piemīlīgā balsī skubināja uz stāstīšanu.

Mērija Popinsa stingi skatījās tukšumā, viņa likās redzam kaut ko bērniem neredzamu. Džeina un Maikls, elpu aizturējuši, gaidīja.

—    Tas bija ļoti sen, — Mērija Popinsa teica domīgā, pasaku stāstāmā balsī. Un apklusa, it kā atcerēdamās kaut ko tādu, kas noticis simtiem un simtiem gadu pirms mūsu laikiem. Tad viņa sapņaini ierunājās, joprojām neko neredzošām acīm skatīdamās istabas vidū.

Viņas vārds bija Brūnaļa. Un viņa bija cienīga un labklājīga govs — ta vismaz teica mana māte. Viņa dzīvoja visas apkaimes košākajā pļavā — plašā pļavā, kur saulpureņu ziedi bija tasīšu lielumā un pienenes kuplākas par slotām. Pļava bija zeltaini dzeltena no saulpurenēm un pienenēm, kas auga stalti un taisni, drīzāk karavīri nekā puķes. Kolīdz Brūnaļa tādam karavīram noēda galvu, vietā uzauga cita — zaļš mundieris un dzelteni pušķota cepure.

Viņa tur bija nodzīvojusi visu savu mūžu — viņa bieži sacīja manai mātei, ka neatceras nekādu citu pļavu kā vienīgi šo. Pari viņas pļavai bija zilas debesis, apkārt zaļi dzīvžogi, un, kas tur aiz dzīvžogiem, viņa nezinaja.

Brūnaļa bija ļoti cienīga govs, viņa allaž uzvedās kā īsta dāma un zināja, kas pieklājas un kas nepieklājas. Katra lieta viņasprāt bija vai nu balta, vai melna, par kaut ko pelēku, vai, teiksim, sārtenu nebija ne runas. Cilvēki bija vai nu labi, vai slikti — un nekad pa vidām. Pienenes bija vai nu saldas, vai skābas, nevis itin ēdamas.

Darba viņai bija neapdarāmi daudz. No rītiem viņa skoloja savu meitu, Brūno Telīti, augstās govju gudrībās, pēcpusdienās mācīja labu uzvedību, smalku maušanu un visu citu, kas jāprot labi audzinātiem teļiem. Vakariņu laikā Brūnaļa ierādīja savai meitiņai, kā atšķirt labu zāli no sliktas, un tikai tad, kad bērns bija nolicies gulēt, viņa varēja stāvēt pļavas malā, gremot un mierigi domāt par dzīvi.

Visas viņas dienas bija pilnīgi vienādas. Viena brūna telīte izauga un aizgāja pasaulē, otra nāca vietā. Tāpēc skaidrs, ka Brūnaļa uzskatīja savu dzīvi par kaut ko nemainīgu: kāda tā bijusi, tāda būs vienmēr, un viņa patiesi dzīvoja tik labi, ka atlika vienīgi vēlēties, lai tā būtu līdz mūža galam.

Bet, kā viņa pēc tam stāstīja manai mātei, tieši tad, kad viņa domāja šīs tīkamās domas, viņai jau uzglūnēja dēka. Tā piemeklēja viņu naktī, kad zvaigznes izskatās pēc dzeltenām pienenēm un mēness debesu vidū — pēc lielas margrietiņas.

Šajā naktī, kad Brūnā Telīte sen jau saldi dusēja, Brūna|a pēkšņi piecēlās un sāka dejot. Viņa dejoja aizrautīgi un skaisti, pareizā taktī, kaut gan mūzikas nemaz nebija. Reizēm tā bija polka, reizēm skotu flings, reizēm kāda neredzēta deja, ko viņa izdomāja pati. Un pēc katras dejas viņa klanījās, māja ar galvu un taisīja reveransus pienenēm.

—    Vai dieniņ! — Brūna|a nodomāja, laizdamās jūrnieku dejā. — Cik savādi! Man vienmēr licies, ka dejot nepieklājas, bet laikam jau pieklājas gan, ja es pati dejoju. Jo es taču esmu priekšzīmīga govs!

Un viņa dejoja vien tālāk, priecādamās no visas sirds. Beidzot viņa tomēr apgura un nosprieda, ka tagad pietiek un jāliekas gulēt. Bet, Brūnaļai par lielu brīnumu, izrādījās, ka viņa nevar nedejot. Viņa «gan mēģināja apgulties blakus Brūnajai Telītei, bet kājas neļāvās. Kājas lēkāja un spriņģoja, un Brūnaļai bija vien jāspriņģo līdzi. Palēkdamās un nagu galos celdamās, viņa virpuļu virpuļiem valsēja apkārt pļavai.

—   Vai dieniņ! — viņa brīžiem iedvesās pārsteigtas dāmas tonī. — Cik savādi! — Tomēr apstāties nevarēja.

Pienāca rīts, bet Brūnaļa vēl arvien dejoja, un Brūnajai Telītei vajadzēja ēst pieneņu brokastis vienai pašai, jo viņas māte nevarēja apstāties ne tik, cik pieneņu noplūkšanai.

Augu dienu viņa dejoja augšā pa pļavu un lejā pa pļavu, apkārt pļavai un šķērsām pļavai, un Brūnā Telīte, žēli maudama, skrēja viņai līdzi. Kad satumsa otrā

nakts un Brūnaļa joprojām nevarēja pierimt, viņa sāka uztraukties. Un, nodejojusi veselu nedēļu, viņa jau bija tuvu izmisumam.

—    Man jāiet pie karaļa sūdzēt, — viņa, galvu kratīdama, nosprieda.

Brūnaļa noskūpstīja savu Telīti un pieteica viņai godīgi uzvesties. Tad viņa pagriezās un dejoja projām — sūdzēt savas bēdas karalim.

Viņa dejoja visu ceļu, brīžiem iekozdama pa zaļai dzīvžoga pazarītei, un katrs, kas viņu redzēja, acis vien iepleta aiz brīnumiem. Taču neviens nebija tik ļoti izbrīnēts kā Brūnaļa pati.

Beidzot viņa nonāca pie karaļa pils. Viņa parāva ar muti zvana auklu un, kad vārti atvērās, izdejoja cauri vārtiem un augšā pa plato dārza taku līdz pašiem karaļa troņa kāpieniem.

Tronī sēdēja karalis un vaiga sviedros gudroja jaunus likumus. Kolīdz karalis bija atkal kādu likumu izdomājis, viņa sekretārs to ierakstīja sarkanā piezīmju grāmatiņā. Apkārt grozījās galma kungi un galma dāmas, krāšņi jo krāšņi ģērbušies, un runāja vienā laidā, cits uz citu neklausīdamies.

—   Cik likumu es šodien jau esmu izdevis? — jautāja karalis savam sekretāram. Sekretārs saskaitīja sarkanajā piezīmju grāmatiņā ierakstītos likumus.

—    Septiņdesmit divus, jūsu majestāte, — sekretārs atbildēja zemu, bet piesardzīgi paklanīdamies, jo baidījās paklupt pār savu rakstāmspalvu, kas patiešām bija milzum liela.

—    Hmm. Nav slikti stundas laikā, — noteica karalis un izskatījās ļoti apmierināts ar sevi. Viņš piecēlās un glīti sakārtoja sermuliņa mantijas krokas.

—    Liec padot karieti. Man jābrauc pie bārddziņa, — viņš majestātiski teica.

49

Un tad viņš ieraudzīja Brūnaļu nākam. Viņš nosēdās tronī atpakaļ un paņēma scepteri.

4 1521

—    Kas tad tas? — viņš noprasīja, kad Brūnaļa piedejoja pie troņa pakāpieniem.

—    Govs, jūsu majestāte, — viņa vientiesīgi atbildēja.

—    To es pats redzu, — karalis teica. — Acis pierē man ir. Bet ko tu gribi? Runā žiglāk, jo man desmitos jābūt pie bārddziņa. Ja nebūšu laikā, viņš mani vis negaidīs, bet man vajag apgriezt matus. Un, dieva dēļ, beidz lēkāt un sprinģot! — viņš nīgri piebilda. — Man jau galva reibst.

—    Galva reibst! — vienā mutē piebalsoja galminieki, blenzdami uz Brūnaļu.

—    Tāpēc jau es nāku pie jums, jūsu majestāte. Es nevaru apstāties! — žēlabaini sacīja Brūnaļa.

—    Nevari apstāties? Kas par muļķībām! — karalis nikni uzbrēca. — Paliec mierā! Tev pavēl karalis!

—    Stāvi mierā! Tev pavēl karalis! — iebļāvās visi galma kungi un dāmas.

Brūnaļa saņēma visus spēkus un pūlējās nedejot. ' Viņa sasprindzinājās tā, ka visi muskuļi un ribas izspiedās uz āru un viņa izskatījās drīzāk pēc kalnu grē1 das nekā pēc govs. Bet tas neko nelīdzēja. Viņai bija ! vien jādejo pie karaļa troņa kāpieniem. *

—    Es pūlējos, jūsu majestāte. Bet nekas neiznāk. Es dejoju septiņas dienas un naktis. Gulējusi neesmu ļ nemaz. Ēdusi tikpat kā nemaz. Reizēm pa kādai dzīvžoga pazarītei, bet neko vairāk. Tāpēc jau nācu pie ļ jums pēc padoma.

—    Hmm, ļoti savadi, — norūca karalis, pastūma kroni uz vienas auss un pakasīja galvu.

—    Ļoti savādi, — piebalsoja galminieki un arī pakasīja galvas.

—    Kāda sajūta ir, tā visu laiku dejojot? — karalis jautāja^

—    Ērmota, — atteica Brūnaļa. — Un tomēr, — viņa brītiņu padomāja, īstos vārdus meklējot, — arī ļoti patīkama. Itin kā iekšā viss kutētu no smiekliem.

—    Kaut kas nedzirdēts, — sacīja karalis, atspieda zodu plaukstā un skatījās uz Brūnaļu, prātodams, ko lai ar viņu iesāk.

Pēkšņi viņš uzlēca kājās un iesaucās:

—    Žēlīgā debess!

—    Izdomājāt? — vienā balsī nokliedzās galminieki.

—    Vai tad jums nemaz nav acu pierē? — karalis tā satraucās, ka viņam pat scepteris izkrita no rokām.

—    Biju gan idiots, ka nepamanīju uzreiz! Un jūs, idioti? — viņš nikni uzbrēca galminiekiem. — Jūs neredzat, ka viņai uz raga kritoša zvaigzne?

—    Tik tiešām ir! — iekliedzās galminieki, jo nu beidzot visi uzreiz bija ieraudzījuši zvaigzni. Un, jo ilgāk viņi uz to skatījās, jo spožāk zvaigzne mirdzēja.

—    Tur tā nelaime! — teica karalis. — Nu, mani kungi, noņemiet lēdijai zvaigzni no raga, lai viņa beidz dejot un var mierīgi paēst brokastis. Tā ir zvaigzne, kas liek jums dejot, cienītā kundze, — viņš sacīja Brūnaļai. — Nu, kas būs, ķersieties reiz klāt?

Un viņš pamāja galma cercmonijmeistaram, kas eleganti paklanījās Brūnaļai un saka raustīt zvaigzni. Veltīgs pūliņš. Otrs galma kungs ķērās viņam ap vidu un naca palīga, trešais otrajam, ceturtais trešajam un tā tālāk, līdz kamēr visi bija saķērušies dzīvā ķēdē un sakās lielais galma kungu cīniņš ar zvaigzni.

—    Galvu vien atstājiet klāt! — lūdzās Brūnaļa.

—    Raujiet dūšīgāk! — rēca karalis.

Galma kungi rāva dūšīgāk. Viņi rāva tik dūšīgi, ka kļuva sarkani kā zemeņu ogas. Viņi rāva, kamēr vairs nejaudāja raut un sagazās atpakaļ visi vienā kaudzē. Zvaigzne nekustēja ne no vietas. Palika raga galā, kā bijusi.

—    Ts—ts—ts, — karalis noklakšķināja mēli.

—   Sekretдr, sadabū enciklopēdiju un paskaties, kas tur sacīts par zvaigznēm govju ragos.

•i

Sekretārs nometās ceļos un palīda zem troņa. Drīz viņš izlīda atpakaļ ar milzīgu, zaļu grāmatu, kas vien-

51

mēr tika glabāta pa rokai, ja karalim neviļus gribētos kaut ko uzzināt.

Sekretārs pašķirstīja enciklopēdiju.

—    Te nav galīgi nekā, jūsu majestāte, izņemot stāstu par govi, kas lēca pāri mēnesim, un to jūs tāpat zināt.

Karalis berzēja zodu, jo tā viņam labāk veicās domāt.

Viņš nīgri paskatījās uz Brūnaļu.

—    Varu sacīt vienīgi to, ka jums arī vajadzēs pamēģināt.

—    Ko pamēģināt? — Brūnaļa jautāja.

—    Lēkt pāri mēnesim. Var izrādīties, ka tas palīdz. Katrā ziņā vērts pamēģināt.

—    Man? — Brūnaļa sašutumā iepleta acis.

—    Kam tad citam? Protams, jums! — karalis nepacietīgi atcirta. Viņam rūpēja laikus tikt pie bārddziņa.

—    Valdniek, — Brūnaļa teica. — Atļaušos atgādināt, ka esmu godājama un labi audzināta govs un no bērna kājas man mācīts, ka lēcieni lēdijai nepiestāv.

Karalis saslējās un padraudēja viņai ar scepteri.

—    Godātā kundze, — viņš sacīja, — jūs nācāt pie manis pēc padoma, un es jums to devu. Jūs gribat'dejot visu mūžu? Nekad vairs neēst? Nekad vairs negulēt?

Brūnaļai saskrēja siekalas mute, iedomājoties saldās, sulīgās pienenes. Viņa iedomājās arī zaļo pļavu, kurā bija tik mīksta gulēšana. Iedomājās, cik nogurušas ir viņas spriņģojošās kājas un cik jauki būtu, ja tās paliktu mierā. Un viņa nosprieda: — Vienu reizīti jau varētu gan, tas nebūtu nekas briesmīgs, un neviens, izņemot karali, to neuzzinās.

—   Cik augstu tas varētu būt? — viņa dejodama apvaicājās.

Karalis paskatījās uz mēnesi.

—    Manuprāt, kāda jūdze, pat vairāk, — viņš atbildēja.

Brūnaļa pamāja. Viņai arī tā likās. Kādu brīdi viņa vēl padomāja un tad izlēma lēkt.

—    Nekad nebūtu ticējusi, ka man vajadzēs pie tā nonākt, jūsu majestāte. Pie tādas lēkšanas — turklāt pāri mēnesim. Bet es pamēģināšu. — Un viņa pataisīja graciozu reveransu tronim.

—    Lieliski, — karalis laipni atbildēja, redzēdams, ka viņš tomēr tiks laikā pie bārddziņa. — Nāciet līdzi!

Viņš gāja dārzā, Brūnaļa un galminieki pakaļ.

—    Tā, — noteica karalis, kad viņi bija nonākuši klajā zālienā. — Kad es svilpšu — Ieciet!

Viņš izvilka no vestes kabatas svilpi un vieglītēm papūta, lai būtu drošs, ka svilpē nav sakrājušies putekļi.

Brūnaļa dejoja, gatavodamās lēcienam.

—    Nu tad — viens! — teica karalis.

—    Divi!

—    Trīs!

Karalis pūta svilpē.

Brūnaļa ievilka elpu, atspērās un lēca tā, ka zeme palika dziļi lejā. Viņa redzēja, kā karalis un galminieki kļūst arvien mazāki un mazāki, līdz izgaist pavisam. Viņa lidoja stāvus debesīs, zvaigznes griezās ap vft^u kā zelta šķīvīši, tad uzspīdēja žilbinoša gaisma un viņa ienira mēness aukstajos staros. Brūnaļa aizmiedza acis, mēnesim pāri lecot, un tad jau žilbā gaisma palika aiz muguras, viņa palieca galvu atkal uz zemi un juta, ka zvaigzne noslīd no viņas raga. Zvaigzne noplaiksnīja kā zibens un novēlās pa debesīm. Un Brūnaļai izklausījas, ka zvaigzne, tumsā aizgrimstot, noskan krāšņā mūzikas akordā un gaisā noviļņo atbalss.

Vēl mirklis, un Brūnaļa bija zemē. Viņa ļoti izbrīnējās, redzēdama, ka nav nolēkusi karaļa dārzā, bet savā pieneņu laukā.

Un viņa vairs nedejoja! Viņas kājas stāvēja tik stingri uz zemes, it kā būtu no akmens izkaltas, un viņa staigāja tik prātīgi, kā jebkura godājama govs. Lēni un rimti viņa gāja pāri laukam pie Brūnās Telītes, pa ceļam apkozdama galvas saviem zelta karavīriem.

—    Cik labi, ka tu esi pārnākusi! — teica Brūnā Telīte. — Man bija tik bēdīgi!

Brūnaļa noskūpstīja savu meitu un pilnām mutēm klupa zālē. Pirmo reizi pēc veselas nedēļas viņa dabūja kārtīgi paēst. Viņa bija tik ļoti izsalkusi, ka noēda septiņus karapulkus. Tad viņa saka justies jau labāk. Un drīz viss bija pa vecam, viņa dzīvoja tā, kā dzīvojusi vienmēr.

No sākuma viņa ļoti priecājās, ka dzīve atkal iegriezusies vecajās sliedēs, bija laimīga, ka var ieturēt brokastis nedejojot un pa naktīm guļ, nevis taisa reveransus mēnesim līdz rīta gaismai.

Bet vēl pēc kāda laiciņa viņa kļuva nemierīga — viņai kaut kā trūka. Labi jau bija ganīties pieneņu laukā ar savu Brūno Telīti, bet viņai gribējās vēl kaut ko — taču, ko īsti, viņa nezināja. Beidzot Brūnaļa saprata, ka skumst pēc savas zvaigznes. Viņa bija pieradusi pie tās laimes, ko juta dejojot, viņai gribējās atkal laisties jūrnieku dejā ar zvaigzni uz raga.

Viņa saīga, zaudēja ēstgribu un kļuva nešpetni nikna. Bieži ne no šā, ne no tā viņa sāka gauži raudāt. Beidzot Brūnaļa aizgāja pie manas mātes, izsūdzēja viņai savas bēdas un lūdza padomu.

—    Eita nu, Brūnaliņ, — mana māte sacīja. — Jūs taču nedomāsiet, ka no debesīm tik vien krīt zvaigžņu kā jūsējā! Esmu dzirdējusi, ka ik nakti krītot biljoniem zvaigžņu! Protams, dažādās vietās. Jūs nevarat cerēt, ka vienā govs mūžā divas zvaigznes kristu tajā pašā pļavā.

—   Varbūt man vajadzētu paieties tālāk, kā jums šķiet? — Brūnaļa ieminējās, un viņas acis uzmirdzēja priecīgās gaidās.

—    Es jūsu vietā patiešām dotos meklēt atkal kādu zvaigzni, — mana māte atbildēja.

—    Tad es to darīšu, — Brūnaļa priecīgi iesaucās. ■— Jā, iešu meklēt zvaigzni!

Mērija Popinsa apklusa.

—    Tad jau laikam tāpēc viņa staigāja pa Ķiršu gatvi, — Džeina smalkjūtīgi vedināja uz stāstīšanu.

—    Jā, — nočukstēja Maikls, — viņa meklēja savu zvaigzni.

Mērija Popinsa it kā satrūkās un atslēja muguru. Dīvainais saspringums bija pāri un acis nevērās tālumā.

—    Nost no loga un žiglāk, ka tev saka! — viņa nīgri uzkliedza. — Es eju iedegt elektrību! — Un viņa piktiem soļiem izgāja kāpnēs, kur bija slēdzis.

—    Maikl! — Džeina tramīgi čukstēja. — Pamet aci, vai viņa vēl ir uz ielas?

Maikls steigšus paraudzījās tumstošajā krēslā.

—    Žiglāk! — teica Džeina. — Mērija Popinsa kuru katru brīdi būs atpakaļ. Tu viņu redzi?

—    Nē, — atčukstēja Maikls, blenzdams laukā. — Nav ne vēsts. Viņa ir aizgājusi. 1

—    Es ceru, ka viņa to zvaigzni atradīs! — teica Džeina, iedomādamās, kā Brūnaļa klīst pa pasauli un gaida, lai viņas ragā uzduras zvaigzne.

—    Es arī ceru, — piebalsoja Maikls un, Mērijas Popinsas soļus dzirdēdams, pasteidzās nolaist aizkaru.

MISIS KOR1JA

— Divas mārciņas desu no labākās cūkgaļas, — teica Mērija Popinsa. — Un žiglāk, lūdzu! Mēs steidzamies!

Miesnieks, milzīgā, zilbalti svītrotā priekšautā ap vēderu, bija resns un draudzīgs vīrs. Viņš bija arī liels un sarkans, gluži kā viena no viņa varenajām desām. Viņš paliecās pār gaļas bluķi un jūsmīgi uzlūkoja Mēriju Popinsu. Tad viņš sirsnīgi pamirkšķināja Džeinai un Maiklam.

—    Steidzamies? — viņš uzbilda Meriju Popinsu. — 2ēl gan! Es jau nopriecājos, ka esat ienākusi brītiņu patērzēt ar mani. Mums, miesniekiem, ziniet, patīk laba kompānija. Un bieži vis negadās parunāt ar tik smalku, daiļu jaunkundzi kā jūs … — Miesnieks pēkšņi aprāvas, jo ieskatījās Mērijas Popinsas sejā. Tās izteiksme bija drausmīga. Un miesniekam gribējās, kaut lūka veikala grīdā atvērtos un aprītu viņu.

—    Kad jau, tad jau, — viņš noteica un kļuva vēl sarkanāks nekā parasti. — Ja steidzaties, protams, tad neko darīt. Divas mārciņas, jūs sacījāt? No labākās cūkgaļas? Tūlīt!

Un viņš steidzīgi norāva no āķa garu virteni desu, vienu no tām, kas ķekaru ķekariem karājās pa visu veikalu. Nogriezis virtenei kādu pusmetru nost, viņš savija to apaļi kā vainadziņu, ietina baltā un tad vēl brūnā papīra un pastūma sainīti pāri gaļas bluķim.

—    Tālāk, lūdzu? — viņš cerīgi jautāja, vēl arvien nosarcis.

—    Nebūs nekāda tālāk! — Mērija Popinsa augstprātīgi nošņaukājās. Viņa paņēma desas, zibenīgi apgrieza dvīņu ratiņus un stūma tos laukā no veikala, ar katru kustību izrādīdama miesniekam, cik nāvīgi viņš aizskāris Mērijas Popinsas jūtas. Bet loga viņa tomēr lieku reizi paspoguļojās, lai redzētu, kā viņai piestāv jaunās kurpes. Tas bija tiešām smalkas kurpes, gaiši brūnas ar divām podziņām.

Džeina un Maikls gāja viņai nopakaļ, prātodami, kad reiz viņas iepirkumu sarakstam pienāks gals, bet jautāt vis neuzdrīkstējās, jo Mērijas Popinsas seja neko labu nevēstīja.

Mērija Popinsa, it kā dziļās domās nogrimusi, paskatījās uz vienu ielas galu, paskatījās uz otru, tad, pckšņi izlēmusi, nobrēca: — Zivis! — un iegrieza bērnu ratiņus miesnieka veikala kaimiņdurvīs.

—   Vienu Duvras buti, pusi ātes, pinti garneļu un vienu omāru, — Mērija Popinsa nobēra tik ātri, ka to saprast gan varēja vienīgi cilvēks, kas radis tādus pasūtījumus uzklausīt.

Zivju tirgotājs atšķirībā no miesnieka bija garš un tik tievs, ka no priekšas likās gandrīz vai neredzams, it kā sastāvētu vienīgi no kreisā un labā sāna. Un izskatījās tik bezgala bēdīgs, ka šķita: viņš nupat kā ir raudājis vai tūlīt sāks raudāt. Džeina sprieda, ka viņu kopš jaunām dienām nomāc kādas slepenas bēdas, bet Maikls domāja, ka zivju tirgotāja mate viņu no bērna kājas barojusi tikai ar pliku maizi un ūdeni, un šo sarūgtinājumu viņš nespēj aizmirst.

—    Vēl kaut ko? — zivju tirgotājs bezcerīgi jautāja. Viņa balsi jautās cieša pārliecība, ka nav ko gaidīt.

—    Šodien nē, — Mērija Popinsa atbildēja.

Zivju tirgotājs sāpīgi pakratīja galvu un neizskatījās ne drusciņu pārsteigts. Viņš jau no paša sākuma bija zinājis, ka neko vairāk nepārdos.

—    Laiks arī draņķīgs, — viņš piebilda, ar pirkstu aiztraukdams asaru no acs. — Nemaz neceriet, ka fispar būs kāda vasara, un vai tad mums jel kad bijušas vasaras? Jūs neizskatāties diez ko ziedoša, — viņš teica Merijai Popinsai. — Bet kurš tad galu galā izskatās?

Mērija Popinsa atmeta galvu.

—    Runājiet par sevi! — viņa nīgri noskaldīja un brāzās uz durvīm tik nikni, ka uzgrūda dvīņu ratiņus austeru maisam.

—    Gudrinieks atradies! — Džeina un Maikls dzirdēja viņu nošņaukājamies. Mērija Popinsa skatījās uz savām jaunajām kurpēm. Viņa lai neizskatītos ziedoša jaunās, brūnās kurpēs ar divām podziņām! Ko tu neteiksi! Bērni saprata viņas domas tik skaidri, it kā Mērija Popinsa tās būtu balsī izteikusi.

Ārā uz ietves viņa apstajās un pārlūkoja iepirkumu sarakstu, pievilkdama ķeksīšus jau iegādātajām lietām. Maikls pastāvēja uz vienas kājas, pastāvēja uz otras.

—    Mērij Popins, vai tad mājās mēs vairs nekad neiesim? — viņš ķildīgi vaicāja.

Mērija Popinsa pagrieza galvu un nolūkojās viņā gandrīz vai ar riebumu.

—    Varbūt iesim, varbūt neiesim, — viņa strupi atteica. Un Maikls, skatīdamies, kā viņa saloka sarakstu, jau nožēloja savus vārdus.

—    Tu vari iet mājās, ja gribi, — viņa augstprātīgi teica. — Mēs iesim pēc piparkūkam.

Maikls nokāra degunu. Būtu jel viņš turējis muti! Viņš nebija paredzējis, ka saraksta galā būs piparkūkas.

—    Mājas ir tur, — Mērija Popinsa strupi noteica un parādīja uz Ķiršu gatves pusi. — Ja tu nenomaldīsies, — viņa apcerīgi piebilda.

—    Vai, nē, Mērij Popins, lūdzu, nevajag. Es tā nemaz nedomāju, goda vārds. Es … ai, Mērij Popins, lūdzu, — Maikls činkstēja.

—    Ļaujiet viņam nākt līdzi, Mērij Popins, — piebalsoja Džeina. — Es stumšu ratiņus, ja viņš drīkstēs nākt līdzi.

Mērija Popinsa nošņaukājās. — Ja nebūtu piektdiena, — viņa mīklaini noteica Maiklam, — tu ietu mājās uz līdzenas vietas un šajā pašā mirkšķī! Vismirkšķīgākā no mirkšķiem!

Viņa devās uz priekšu, stumdama Džonu un Barbaru. Džeina un Maikls saprata, ka Mērijas Popinsas bargums pārskrējis, un gāja viņai pa pēdām, prātodami, kas tas mirkšķis tāds varētu būt. Pēkšņi Džeina pamanīja, ka viņi neiet uz īsto pusi.

—    Mērij Popins, man liekas, jūs minējāt piparkūkas, bet mēs nemaz neejam pie Grīna, Brauna un Džonsona, kur mēs vienmēr tās pērkam, — viņa ierunājās un aprāvās — tik draudīga bija Mērijas Popinsas seja.

—    Kurš te iepērkas, es vai tu? — Mērija Popinsa vaicāja.

—    Jūs, — Džeina vārgā balstiņā atbildēja.

—    Re, ka? Man jau radās aizdomas, ka tu, — noteica Mērija Popinsa un nicīgi iesmējās.

Viņa ar vienu roku pagrieza ratiņus ap stūri un turpat arī apstādināja. Tikpat pēkšņi vajadzēja apstāties Džeinai un Maiklam, un tad viņi ieraudzīja, ka stāv pie visērmotākā veikaliņa, kādu vien mūžā redzējuši. Tas bija ļoti mazs un pagalam noplucis. Logos karājas izbalējušas raiba papīra lentes, plauktos stāvēja aprūsējušas kārbas ar šerbetu un veciem lakricas stienīšiem un vāceles ar apvītušiem, gluži červeļainiem paradīzes ābolīšiem. Starp logiem melnoja šauras durvis, pa tam Mērija Popinsa izmanījās iestumt ratiņus, bet Džeina un Maikls sekoja viņai pa pēdām.

Veikaliņa puskrēslā bērni sablenza, ka gar trim sienam stiepjas stiklota lete. Zem stikla rindu rindām bruņoja tumšas, sausas piparkūkas, un katra piparkūka bija tik bagātīgi nolipināta ar zeltpapīra zvaigznēm, ka veikaliņš likās gaišāks no zvaigžņu spīdēšanas. Džeina un Maikls skatījās apkart — viņiem gribējās redzēt, kas viņus apkalpos tik ērmotā vietā, —*un satrūkās no Mērijas Popinsas uzsauciena:

—    Fannij! Annij! Kur jūs esat? — Viņas sauci'ens šķita atbalsojamies no visām tumšā veikaliņa sienām.

Atbalsis vēl nebija apklusušas, kad aiz letes parādijas divas milzenes — tik lielus cilvēkus Džeina un Maikls nekad nebija redzējuši — un sarokojās ar Mēriju Popinsu. Milzu sievas noliecās pār leti, un balsīs, tikpat varenās kā viņas pašas, teica: — Sveikiņi! Kā jums labi iet! — sniegdamas roku arī Džeinai un Maiklam.

—    Un kā jums klājas, mis . ..? — Maikls aprāvās, jo patiesi nezināja, kura no milzenēm ir Annija, kura Fannija.

—    Mans vārds ir Fannija, — teica viena no viņām.

-  Mans reimatisms neiet un neiet uz labo pusi, bet pii 1 dies par apvaicāšanos, — viņa nogaudās tik žēlā balsī, it kā nebūtu radusi pie tīras pieklājības pēc uzdotiem jautājumiem.

—    Šodien tik jauks laiks, — Džeina laipni bilda otrai māsai, kas nu jau veselu minūti nelaida vaļā \ iņas roku no sava milzenes grābiena.

—    Mani sauc Annija, — viņa bēdīgi pavēstīja. — Un skaists ir tas, kam skaisti darbi.

Džeina un Maikls nodomāja, ka milzu māsas gan jocīgi izsakās, bet ilgi brīnīties nebija laika, jo mis Annija un mis Fannija jau stiepa savas garās rokas uz ratiņiem. Katra svinīgi pakratīja roku vienam no dvīņiem, kuri tā iztrūkās, ka sāka brēkt.

—    Nu, nu, nu! Kas par brēku? Kas par traci? —

-  Spalga, sīka, sprakšķīga balss atskanēja no veikaliņa dibenistabas. No šī uzkliedziena mis Annijas un mis Fannijas jau tāpat bēdīgās sejas kļuva vēl bēdīgākas. Viņas izskatījās nobiedētas un sakaunējušās. Džeina un Maikls noprata, ka abām milzu māsām gribas sarukt mazākām, lai tik ļoti nekristu acīs.

—    Ko šis tracis nozīmē? — ziņkārīgi spiedza spalgā balštele nu jau tuvāk. Un pēkšņi gar stikla letes

tūri parādījās pati veikaliņa saimniece. Viņa bija sīka un sprakšķīga, gluži ka viņas balss, mati plūksnoja tik sirmās šķipsnās, kājas tik ģindenīgi tievas un sejiņa tik sačervelēta, ka bērniem viņa likās vecāka par pasauli. Un tomēr, par spīti visam, večiņa izskrēja viņiem pretī viegli un sprigani kā jauna meitene.

—    Nu, vai ziniet! Lai es uz vietas izputu, ja tā nav Mērija Popinsa ar Benksu dvīnīšiem Džonu un Barbaru! Ko? Džeina un Maikls arī? Ai, to prieku! To brīnumu! Goda vārds, tādu brīnumu neesmu piedzīvojusi kopš dienas, kad Kolumbs atklāja Ameriku! Tik tiešām ka neesmu!

Jūsmīgi smaidīdama, viņa nāca sasveicināties, un pat viņas pēdas dejoja pa izmīto gumijas kurpju iekšpusēm. Viņa pieskrēja pie ratiņiem, sāka tos vieglītēm šūpot un klakšķināt savus līkos, červeļainos pirkstus Džonam un Barbarai deguna priekšā, līdz kamēr viņi pārstāja brēkt un sāka smieties.

—    Tā jau ir labāk! — večiņa priecīgi ieklukstējās. Tad viņa izdarīja kaut ko pavisam ērmotu. Viņa nolauza sev divus pirkstus un iedeva Džonam un Barbarai — katram vienu. Un vēl ērmotāk bija tas, ka nolauzto pirkstu vietā tūlīt atauga jauni. Džeina un Maikls to redzēja paši savam acīm.

—    Tīrs cukurs viņiem nevarētu kaitēt, — vecā lēdija teica Mērijai Popinsai.

—    Viss, ko jūs bērniem dodat, misis Korija, nāk viņiem par labu, — Mērija Popinsa atbildēja tik pieklājīgi, ka atlika vienīgi pabrīnīties.

—    Cik žēl, ka tās nav piparmētru konfektes, — nenovaldījās Maikls.

—    Reizēm ir, — misis Korija līksmi atteica, — turklāt ļoti gardas. Es pati bieži pagraužos pa naktīm, i kad nenāk miegs. Veicina gremošanu, ziniet.

—    Un kadas konfektes ataugs nākošreiz? — jautāja Džeina, apcerīgi lūkodamās uz misis Korijas pirkstiem.

—    Jā-ā, — novilka misis Korija, — tur jau ir tas āķis. Es pati nekad nezinu, kas kuro dienu gaidāms.] Es paļaujos uz labu laimi, kā teica Vilhelms Iekarotājs savai mātei, kad'viņa sacīja, lai viņš labāk neiet vis iekarot Angliju. To es dzirdēju pati savām ausīm,\ meitiņ!

—    Tad gan jums jābūt ļoti vecai, — Džeina skaudīgi nopūtās, prātodama, vai viņa tādos gados spētu atcerēties visu, ko atceras misis Korija.

Misis Korija atmeta sirmo matu kodaļas un smējās aizvilkdamās.

—    Veca! — viņa izdvesa. — Es jau esmu tīrais zīdainis pret savu vecomāti. Tā gan ir veca, ja tev labpatikas runāt par vecumu. Bet esmu jau arī es šo to

pieredzējusi. Kad pasauli radīja, es biju krietni pāri pusaugam. Debestiņ manu, tas nu gan bija ļembasts! Kad es jums saku!

Viņa pēkšņi aprāvās, mazās ačteles urbīgi pavērās uz meitām.

—    Apžēliņ, es te pļāpāju un pļāpāju, bet jūs vēl ne apkalpoti neesat! Ja nemaldos, mana dārgā, — viņa uzrunāja Mēriju Popinsu, kuru šķitās ļoti labi pazīstam, — ja nemaldos, jūs te visi esat nākuši pēc piparkūkām?

—   Jūs nemaldāties, misis Korija, — pieklājīgi atbildēja Mērija Popinsa.

—    Jauki. Vai Fannija un Annija jums jau kādu iedeva? — To vaicādama, viņa skatījās uz Džeinu un Maiklu.

Džeina pakratīja galvu. Aiz letes iečukstējās divas biklas balsis.

—    Nē, māmiņ, — rnis Fannija pazemīgi teica.

—    Mēs nupat grasījārnies to darīt, māmiņ, — pārbiedētā čukstā bilda mis Annija.

Nu misis Korija izslējās visā augumā un pašķīla zvērojošu skatienu uz savam meitām. Tad viņa šaušalīgi maigā, nešpetnā balsī apvaicājās: — Nupat grasījāties, ko? Re, kā! Tas ir ļoti interesanti! Un kas-tev, Annij, ja drīkstu jautāt, ļāvis dot projām manas piparkūkas?

—    Neviens, māmiņ. Es nemaz nedodu projām. Es tikai domāju . ..

—    Tu tikai domāji! Ļoti laipni no tevis! Es gan teiktu tev paldies, ja tu nedomātu. Visu, kas šeit domājams, es izdomāšu pati! — sacīja misis Korija savā šaušalīgi maigajā balsī. Tad viņa ieklukšķējās spalgos smieklos.

—    Re, re! Paskatieties nu! Jūs tikai paskatieties uz viņu! Drebelējas kā ķīselis! Un pinkšķ! — viņa ķērca, rādīdama ar kaulainu pirkstu uz savu meitu.

Džeina un Maikls paskatījās un ieraudzīja milzu asaru ritam pa mis Annijas bēdīgo milzu vaigu, bet neko neteica, jo, par spīti savam sīkajam augumiņam, misis Korija lika viņiem justies pārlieku maziņiem un bailīgiem. Bet, tiklīdz misis Korija novērsās, Džeina pamanījās iedot mis Annijai savu mutautiņu. Milzu asara to samērcēja līdz pēdējam diedziņam, un mis Annija, ar pateicīgu skatienu vispirms mutautiņu izgrieza un tad tikai atdeva Džeinai.

—    Un tu, Fannij? Tu arī domā, ko? — spalgā balštele uzrunāja otru meitu.

—    Nē, māmiņ, — Fannija, bailēs drebēdama, atbildēja.

—    Nē? Paldies par to pašu! Atver vitrīnu!

Mis Fannija ar trīcošiem, neveikliem pirkstiem pacēlč vitrīnas stiklu.

—    Nu, mani mīļiņie, — iedūdojās misis Korija pavisam citā balsī. Viņa smaidīja un tik piemīlīgi māja Džeinai un Maiklam, ka viņi apkaunējās par savām bailēm un nosprieda, ka misis Korija galu galā ir pavisam jauka večiņa. — Nāciet nu, paņemiet pa gabaliņam, mani jēriņi! Šīsdienas cepums ir pēc īpašas receptes, tās, ko es dabūju no Alfrēda Lielā. Viņš, cik atceros, bija lielisks cepējs, lai gan vienreiz piededzināja savas piparkūkas. Cik ņemsiet?

Džeina un Maikls paskatījās uz Mēriju Popinsu.

—    Katram četras, — viņa sacīja. — Kopā divpadsmit. Duci.

—    Es jums piesviedīšu vienu klāt. Maiznieka ducis ir trīspadsmit, — moži atsaucās misis Korija. -

Tā nu Džeina un Maikls varēja izvēlēties trīspadsmit piparkūku šķēles, katru ar apzeltītu zvaigzni virsū. Abiem nu bija pilnas rokas brūno, gardo cepumu. Maikls nenocietās un nokoda vienam stūri.

65

—    Lab§? — iespiedzās misis Korija, un, kad Maikls pamāja ar galvu, viņa uzrāva brunču malu un aiz tīras sajūsmas nodejoja dažus skotu flinga soļus.

S 1521

—    Urā, urā, cik lieliski, urā! — viņa griezīgā balsī gavilēja. Pēkšņi viņa apstājās pussolī un kļuva nopietna.

—    Bet ņemiet vērā, es savas piparkūkas nedāvinu. Jums vajadzēs maksāt. Pa trīspensam no katra.

Mērija Popinsa atvēra maku un izņēma trīspensu gabalus. Pa vienam viņa iedeva Džeinai un Maiklam.

—    Un tagad piespraudiet tos pie manas jakas, — misis Korija teica. — Tur paliek visa mana peļņa.

Bērni cieši palūkojās uz viņas garo, melno jaku. Ta patiešām bija nospraudīta ar trīspensu monētiņām kā ielu tirgotāja svārks ar perlamutra podziņām.

—    Drošu dūšu! Spraudiet klāt! — misis Korija skubināja, priecīgi berzēdama rokas. —Jūs paši redzēsiet, ka nekrīt nost.

Mērija Popinsa paspēra soli uz priekšu un piespieda savu trīspensu monētu pie misis Korijas apkakles.

Džeinai un Maiklam par brīnumu, monēta nekrita nost.

Viņi pielika savas monētas arī — Džeina uz labā pleca, Maikls uz krūšu atloces. Viņu monētas tāpat nekrita nost.

—    Kaut kas neredzēts! — iesaucās Džeina.

—    Nebūt nē, mana dārgā, — misis Korija nosmējās. — Pareizāk sakot, ne pustik neredzēts kā daudz kas cits, ko es tev varētu pavēstīt. — Un viņa zīmīgi pamirkšķināja Mērijai Popinsai.

—    Baidos, ka mums nu jāiet, misis Korija, — Mērija Popinsa teica. — Pusdienās būs olu kūka un man jātiek laikus mājās, citādi nepaspēšu izcept. Tā mūsu Brila …

—    Slikta ķēkša, ko? — misis Korija neļava viņai pateikt līdz galam.

—    Slikta! — Mērija Popinsa nicīgi attrauca. — Tas vēl būtu maigi sacīts.

—   Ā! — misis Korija paberzēja degunu ar pirkstu un izskatījās ļoti gudra. Tad viņa teica: — Ja reiz jāiet,

N

tad jāiet, dārgo Mērij Popins. Man jūsu apciemojums darīja lielu prieku, un esmu pārliecināta, ka manām meitiņām arī. — Viņa pamāja uz abām sērīgajām milzenēm. — Un jūs taču drīz atnāksiet atkal ar Džeinu, Maiklu un mazulīšiem? Jūs droši zināt, ka spēsiet tās piparkūkas panest? — viņa tagad uzrunāja Maiklu un Džeinu.

Bērni pamāja. Misis Korija panācās tuvāk ar dīvaini svarīgu, ziņkāru izteiksmi sejā.

—    Interesanti gan, — viņa sapņaini ieminējās, — ko jūs darāt ar zeltpapīra zvaigznēm?

—    Mēs krājam, — atbildēja Džeina. — No pašas pirmās. Visu laiku.

—    Ak tad krājat gan! Nez kur jūs tās glabājat? — misis Korija pievēra acis un izskatījās vēl ziņkārīgāka.

—    Es, — Džeina iesāka, — savējās lieku zem mutautiņiem kumodes kreisajā atvilktnē, pašā augšā.

—    Bet es savas kurpju kastītē, drēbju skapja plauktā, pašā apakšā, — nobeidza Maikls.

—    Kumodes kreisā atvilktne pašā augšā un kurpju kastīte drēbju skapja pašā apakšā, — misis Korija domīgi sacīja, it kā pūlēdamās šos vārdus ciešāk iegaumēt. Tad viņa zīmīgi paskatījās uz Mēriju Popinsu un viegli pamāja. Mērija Popinsa pamāja pretī. Izskatījās, it kā viņām būtu radies kāds kopīgs noslēpums.

—    Tas ir ļoti interesanti, — misis Korija priecīgi noteica. — Jūs nevarat iedomāties, cik patīkami man bija dzirdēt, ka jūs krājat savas zvaigznes. Es to neaizmirsīšu. Es, redziet, neko neaizmirstu, es atceros pat, kas Gajam Foksam bija pusdienās katru otro svētdienu. Nu tad sveikiņi! Nāciet pie manis atkal labi drīz! Nāciet labi drī-ī-īz!

Misis Korijas balss likās dziestam un dziestam, līdz izdzisa pavisam, un pēkšņi, pat neapjēgdami, kā un kad tas noticis, Džeina un Maikls bija uz ielas un gāja pakaļ Mērijai Popinsai, kas atkal pētīja savu sarakstu.

Viņi pagrieza galvas un atskatījās.

—    Paklau, Džein, — Maikls izbrīnā iesaucās, — nekāda veikaliņa tur nav.

—    Es ari skatos! — teica Džeiņa, acis iepletusi. Acis viņus nevīla. No veikala tur vairs nebija ne

miņas.

—   Cik savādi! — teica Džeina.

—   Vai ne? — atsaucās Maikls. — Bet piparkūka ir loti garda.

Viņu prātus tagad tik sirsnīgi nodarbināja piparkūku izkošana dažādos veidos — par cilvēciņu, par puķi, par tējkannu —, ka viņi it drīz aizmirsa, cik ļoti savādi tas bijis.

Tomēr vēlu vakarā, kad gaisma bija nodzēsta un Džeinai ar Maiklu, pēc lielo domām, vajadzētu jau gulēt saldā miegā, viņi to atcerējās.

—    Džein, Džein! — Maikls čukstēja. — Kāds uz pirkstu galiem zogas augšā pa kāpnēm! Klausies!

—    Tss! — atšņāca Džeina no savas gultas, jo ari viņa jau bija dzirdējusi soļus.

Pēkšņi durvis ar vieglu aizklikstienu pavērās un kāds ienāca istabā. Tā bija Mērija Popinsa cepurē un mētelī, saģērbusies uz laukā iešanu.

Klusi un žigli viņa zagās cauri istabai. Džeina un Maikls gulēja pavisam nekustīgi un puspievērtām acīm skatījās, ko viņa darīs.

Vispirms viņa piegāja pie kumodes, parāva vaļā augšējo atvilktni un atkal aizstūma ciet. Tad uz pirkstgaliem devās pie skapja, atvēra to, pieliecās un kaut ko ielika vai izņēma (tas nebija īsti noprotams). Kliks! Skapja durvis žigli aizcirtās, un Mērija Popinsa steigšus izgāja no istabas.

Maikls uztrausās sēdus.

—    Ko viņa izdarīja? — viņš skaļā čukstā jautāja Džeinai.

—    Nezinu. Būs aizmirsusi cimdus, kurpes vai .. .— Džeina pēkšņi aprāvās. — Klau, Maikl!

Viņš ieklausījās. Ārā — laikam taču dārzā — ļoti nopietni un satraukti čukstējās vairākas balsis.

Vienā rāvienā Džeina izlēca no gultas un pamāja ar pirkstu Maiklam. Basām kājām viņi aizzagās pie loga un paskatījās laukā.

Tur lejā, Ķiršu gatvē, stāvēja kāda sīka figūriņa un blakus tai — divas milzum lielas.

—    Misis Korija ar mis Anniju un mis Fanniju, — Džeina čukstēja.

Tās patiešām bija viņas. Ērmota kompānija. Misis Korija skatījās caur vārtu režģiem uz septiņpadsmitā numura durvīm, mis Fannija uz sava milzīgā pleca balansēja divējas garas kāpnes, bet mis Annija turēja vienā rokā lielu spaini, kurā vīdēja kaut kas līmei līdzīgs, un otrā — milzīgu krāsotāja otu.

Aiz loga aizkara paslēpušies, Džeina un Maikls skaidri dzirdēja viņu balsis.

—    Nenāk un nenāk! — misis Korija bažīgi un nīgri noteica.

—    Varbūt, — mis Fannija bikli ieminējās, pastumdama kāpnes augstāk uz pleca, — kāds no bērniem saslimis un viņa nevar …

—    Uzreiz viņus atstāt, — mis Annija tramīgi pabeidza māsas teikumu.

—    Mutes! — nikni uzsauca misis Korija, un Džeina ar Maiklu skaidri dzirdēja viņu nošķendējamies par «lempīgajām žirafēm» un saprata, ka tas attiecas uz viņas nelaimīgajām meitām.

—    Kuš! — misis Korija pēkšņi nošņāca un ieklausījās, pieliekusi galvu kā sīks putnēns.

Bija dzirdams, ka ārdurvis klusi paveras, atkal aizveras ciet un uz takas iečirkstas soļi. Misis Korija atplauka smaidā un māja ar roku Mērijai Popinsai, kas nāca pie viņām ar tirgus grozu elkonī. Grozā kaut kas blāvi un noslēpumaini mirguļoja.

—   Nāciet, nāciet, mums jasteidzas! Laika nav daudz, — teica misis Korija, ņemdama Mēriju Popinsu aiz rokas. — Žiglāk, jūs abas! — Un viņa devās uz priekšu, bet mis Annija un mis Fannija, velti pūlēdamās izskatīties veiklas un sparīgas, lāčoja viņai nopakaļ. Zem savām nastām salīkušas, viņas smagiem soļiem gāja pa pēdām mātei un Mērijai Popinsai.

Džeina un Maikls noskatījās, kā viņas iet pa Ķiršu gatvi, tad nogriežas mazliet pa kreisi un uzkāpj pakalnā. Pakalna galā, kur vairs nekādu māju nebija, tikai zāle un āboliņš, viņas apstājās.

Mis Annija nolika zemē savu līmes spaini, mis Fannija nocēla kāpnes no pleca un uzslēja stāvu gaisā. Tad viņa turēja vienas un mis Annija otras kāpnes.

—    Ko jel viņas taisās darīt? — Maiklam mute bija vaļā no brīnumiem.

Bet Džeina varēja neatbildēt, jo viņš galu galā pats redzēja, kas tur notiek.

Tiklīdz mis Fannija un mis Annija bija noslējušas kāpnes ar vienu galu uz zemes, otru — debesīs, misis Korija uzrāva brunčus, paķēra vienā rokā līmes spaini, otrā lielo otu. Tad viņa spēra kāju uz kāpņu zemākā spraišļa un sāka trausties augšā. Mērija Popinsa ; ar grozu elkonī rāpās pa otrām kāpnēm.

Nu Džeina un Maikls redzēja kaut ko pavisam jocīgu. Nonākusi savu kāpņu galā, misis Korija iemērca otu spainī un sāka-triept līmi pa debesīm. Bet Mērija Popinsa ņēma kaut ko spīdīgu no sava groza un spieda pie iztrieptās līmes. Kad viņa atvilka roku, bērni redzēja, ka Mērija Popinsa līmē pie debesīm piparkūku zvaigznes. Katra zvaigzne, tikko pielīmēta, uzreiz sāka aizgūtnēm spīdēt, sprakstīdama uz visām pusēm zeltainas gaismas starus,

—   Tās ir mūsējās, — Maikls gluži bez elpas izdvesa. — Tās ir mūsu zvaigznes. Viņa domāja, ka mēs guļam, ienāca un nozaga mūsu zvaigznes!

Bet Džeina neteica neko. Viņa skatījās, kā misis

Korija triepj līmi uz debesīm, Mērija Popinsa lipina zvaigznes, bet mis Fannija un mis Annija pārbīda kāpnes uz citu vietu, kad viena jau piezvaigžņota.

Beidzot darbs bija padarīts. Mērija Popinsa izpurināja grozu, lai misis Korija redzētu, ka tas ir tukšs. Tad viņas kāpa lejā un ērmotā procesija atstāja pakalnu — mis Fannija ar kāpnēm pār plecu, mis Annija, tukšo spaini šķindinādama. Uz Ķiršu gatves stūra viņas vēl brīdi parunājās, tad Mērija Popinsa atsveicinājās un steigšus nāca mājās. Misis Korija, svārku malu klīrīgi pacēlusi, savās gumijas kurpēs aizdejoja uz pretējo pusi, un viņas milzīgās meitas skaļi stampāja mātei pakaļ.

Noklikstēja dārza vārtiņi. Pa taku čirkstēja soļi. Mīksti nodunēdamas, pavērās un aizcirtās ārdurvis. Tad viņi dzirdēja, ka Mērija Popinsa klusi uznāk pa kāpnēm, uz pirkstgaliem pazogas garām viņu durvīm un ieiet istabā, kur gulēja Džons un Barbara.

Kad viņas soļi vairs nebija dzirdami, Džeina un Maikls saskatījās. Tad, ne vārda neteikdami, piegāja pie kumodes un ieskatījās kreisajā atvilktnē.

Zem Džeinas mutautiņiem nekā nebija.

—    Ko es tev teicu? — čukstēja Maikls.

Viņi gāja pie skapja un ielūkojās kurpju kastītē. Arī tā bija tukša.

—    Bet kā? Un kāpēc? — prātoja Maikls, sēdēdams uz gultas malas un platām acīm blenzdams Džeinā.

Džeina neatbildēja. Tikai apsēdās brālim blakus, apskāva ceļgalus ar rokām un domāja, domāja, domāja. Beidzot viņa atmeta matus no pieres, atslēja muguru un piecēlās.

—    Tikai vienu es gribētu zināt, — viņa teica. — Vai zvaigznes ir no zeltpapīra, jeb vai zeltpapīrs no zvaigznēm?

Atbildi viņa nesaņēma un, taisnību sakot, arī negaidīja. Džeina pati zināja, ka tam, kurš varētu atbildēt, jābūt daudz gudrākam par Maiklu …

DVĪŅU VALODA

Džeina un Maikls bija aizgājuši ciemos, tik uzposti un spodri savās goda drānās, ka istabene Elīna, viņus redzēdama, iesaucās: — Jūs nu esat kā no veikala loga izņemti!

Visu pēcpusdienu māja bija ļoti klusa un mierīga, it kā domātu pati savas domas vai varbūt arī sapņotu.

Lejā, virtuvē, misis Brila, acenes uz deguna uzspraudusi, lasīja avīzi. Robertsons Ei sēdēja dārzā un čakli slinkoja. Misis Benksa bija ieritinājusies viesistabas dīvānā. Un māja ap viņiem visiem bija klusa, klusa, it kā sapņotu pati savus sapņus vai varbūt arī domātu.

Bērnistabā Mērija Popinsa vēdināja drānas pie kamīna, un saules gaisma plūda pa logu, mezdama uz sienām spožus zaķīšus un dejodama pār dvīņu gultiņām.

—    Turies nostāk, dzirdi! Tu spīdi man taisni acīs. — Džons skaļi teica.

—    Man ļoti žēl, — atbildēja gaisma, — bet es tur neko nevaru darīt. Man šā vai tā jātiek pāri istabai. Kārtība paliek kārtība. Dienas laikā man jāaiziet no austrumiem uz rietumiem, un ceļš ved pāri bērnistabai. Diemžēl. Aiztaisi acis — un tu mani vairs neredzēsi.

Zeltainais stars slīdēja cauri istabai. Varēja redzēt, ka stars slīd, cik ātri vien spēdams, lai izpatiktu Džonam.

—    Cik maigs, cik mīļš tu esi! Tu man patīc! — Barbara dūdoja, stiepdama rokas pretī spožajam siltumam.

—    Gudra meitene! — stars atzinīgi noteica un vieglā glāstā noslīdēja pār Barbaras vaigu un matiem. — Tā ir labi? — stars jautāja, it kā uzprasīdamies, lai viņu paslavē.

—    Bu-urvīgi! — Barbara laimīgi nopūtās.

—    Pļāpiņas, pļāpiņas, pļāpiņas! Otru tādu pļāpistabu es savu mūžu neesmu redzējis. Vienmēr te kāds tergā! — aiz loga atskanēja spalga balss.

Džons un Barbara pacēla acis.

Tas bija strazds, kas dzīvoja uz viņu mājas skursteņa.

—    Tas man patīk! — Mērija Popinsa apsviedās uz loga pusi. — Un tu pats? Augu dienu, jā, jā, un vēl pusi nakts pa visiem jumtiem un telegrāfa stabiem! Vienā brēkā, ķērkšanā un klaigāšanā! Tu jau pat krēslam kāju norunāsi nost! Pļāpīgāks par vispļāpīgāko zvirbuli! Fakts.

Strazds piešķieba galvu un skatījās lejā no loga i, mja, uz kura bija nometies.

—    Man, redziet, tāpat savas darīšanas kārtojamas, — strazds sacīja. — Konsultācijas, diskusijas, apspriedes un norunas. Tas viss, protams, rada zināmu nepieciešamību pēc mierīgas vārdu apmaiņas.

—    Mierīgas! — iesaucās Džons un gardi nosmējās.

—    Ar tevi es vispār nerunāju, jaunais cilvēk, — leica strazds, nolēkdams uz palodzes. — Tev šā vai tā nav nekādas vajadzības runāt. Bet tu? Viņsestdien pat — līdz vēlai naktij netaisīji muti ciet. Žēlīgā debess, man jau sāka likties, ka tu mūžam vairs neapklusisi! Es nevarēju aizmigt visu nakti!

—    Tā nebija runāšana, — Džons taisnojās. ■ Es… — viņš aprāvās. — Pareizāk sakot, man sāpēja vēders.

—    Hm! — nokrekstējās strazds un uzlēca uz Barbaras gultiņas apmales. Viņš sāniski aizkāpa līdz pagalvim. Tad lišķīgi maigā balsī ierunājās: — Nu, Barbara B., vai šodien tev nav nekā, ko uzlikt vecajam vīram uz kārā zoba?

Barbara, pie sānu redelītes turēdamās, uztrausās sēdus.

—    Man palika pāri puse biskvīta, — viņa sacīja, pastiepdama strazdam savu tuklo plauksteli.

Strazds nospurdza no apmales, paķēra biskvītu knābī, aizlaidās atpakaļ uz palodzi un badīgiem knābieniem sāka to ēst.

—     Paldies! — zīmīgi noteica Mērija Popinsa, bet strazds bija pārāk aizņemts ar ēšanu, lai pamanītu nosodījumu.

—     Es teicu: «Paldies!» — Mērija Popinsa pacēla balsi.

Strazds pablenza.

—     Ko, ko? Liecies mierā, skuķi, liecies mierā! Man nav laika tādiem cimperlīgu madāmiņu smalkumiem. — Viņš aprija pēdējo biskvīta drupaču.

Istaba bija ļoti klusa.

Džons, saulē gozēdamies, iebāza mutē labās kājas pirkstus un paberzēja gar smaganām, kur viņam sāka nākt zobi.

—    Ko tu nopūlies bez kādas jēgas? — vaicāja Barbara savā klusajā balsī, kas allaž likās trīsuļojam aizturētos smieklos. — Neviens taču neskatās.

—    Pats zinu, — atteica Džons, nomēģinādams katru pirkstu pēc kārtas. — Es tāpat vien pavingrinos. Lielajiem tas ārkārtīgi patīk. Atceries, kā krustmāte Flosija gandrīz vai sāka trakot no sajūsmas, kad es to vakar izdarīju? «Dārgumiņš! Gudrais bērniņš! Tīrais brīnums! Mīļā radībiņa!» Tu taču pati visu to dzirdēji, vai ne? — Džons palaida kāju vaļā un smējās aizvilkdamies par krustmāti Flosiju.

—    Viņai patīk mans joks arī, — Barbara pašapmierināti sacīja. — Es novelku abus zābaciņus, un viņa tad spiedz, cik salds bērniņš es esot. Viņai taisni griboties mani apēst. Vai nav jocīgi? Kad es runāju par ēšanu, tad es arī domāju par ēšanu. Par biskvītiem, sausiņiem, gultas gala bumbiņām un tā tālāk. Bet lielie laikam vispār nekad nedomā to, ko viņi saka. Viņa taču ne brīdi nav gribējusi mani apēst, kā tev šķiet?

—    Protams, nē. Tā ir tikai viņu idiotiskā izrunāšanās, — atbildēja Džons. — Nedomāju, ka es jelkad spēšu saprast lielos. Viņi visi ir tik stulbi. Pat Džeina un Maikls reizēm ir diezgan stulbi.

—    M-jā, — piekrita Barbara, domīgi novilkdama adītos zābaciņus un vilkdama atkal kājās.

—    Viņi, piemēram, — Džons turpināja, — nesaprot ne vārda, ko mēs runājam. Tas vēl nebūtu nekas, bet viņi nesaprot arī, ko citas lietas runā. Vēl pagājušo pirmdienu Džeina izteicās, ka viņai gribētos zināt, kādā valodā runā vējš! Es pats dzirdēju!

—    Es arī, — sacīja Barbara. — Taisni jāpabrīnās! Maikls vienmēr apgalvo — tu taču būsi dzirdējis, vai ne? — ka strazds sakot: «Vī-tve-vī-ī!» Viņš laikam nezina, ka strazds nesaka neko tamlīdzīgu, bet runā tādā pašā valodā kā mēs. Veltīgi būtu cerēt, ka to zinās māmiņa un tētis — viņi vispār neko nezina, lai cik miji mums būdami, — bet Džeina un Maikls! To grūti pat iedomāties …

—    Savā laikā viņi saprata, — Mērija Popinsa iebilda, locīdama Džeinas naktskreklu.

—    Ko? — Džons un Barbara vienā balsī izbrīnējās. — Tiešām? Jūs gribat sacīt, ka viņi saprata strazdu un vēju un …

—    Un ko runā koki, ko saules stars un zvaigznes — protams, ka viņi saprata! Savā laikā, — Mērija Popinsa noteica.

—    Bet kā tad viņi to varēja atkal aizmirst? — Džons, pieri saraucis, pūlējās saprast.

—    Aha! — strazds viszinīgi nosvilpās, paceldams acis no sīkajām biskvīta paliekām. — To jūs gribētu gan zināt!

—    Tāpēc ka viņi kļuva vecāki, — Mērija Popinsa paskaidroja. — Barbara, velc, lūdzu, zābaciņus kājās!

—    Muļķīgs iegansts, — teica Džons, uzmezdams bargu skatienu Mērijai Popinsai.

—    Tomēr īstais, — atbildēja Mērija Popinsa, cieši sasiedama ap Barbaras potītēm zābaciņu saites.

—    Tikai tāpēc, ka Džeina un Maikls ir muļķi, — Džons tiepās. — Es droši zinu, ka neaizmirsīšu, tai cik vecāks kļūšu.

—    Es arī ne, — piebilda Barbara, omulīgi sūkādama pirkstu.

—    Aizmirsīsi gan, — Mērija Popinsa cieti nosacīja.

Dvīņi uztrausās sēdus un skatījās uz viņu.

—    Hē! — strazds nicīgi nosvilpās. — Re, kā! Šie iedomājas, ka viņi ir sazin kas! Brīnumbērniņi atradušies! Ko tu neteiksi! Protams, aizmirsīsiet — tāpat kā Džeina un Maikls.

—    Neaizmirsīsim vis! — atcirta dvīņi, lūkodamies uz strazdu tik zvērīgi, it kā grasītos viņu nogalināt.

Strazds noņirdzās.

—    Kā es saku, tā būs, — viņš palika pie sava. — Tā, protams, nav jūsu vaina, — viņš mazliet laipnāk piebilda. — Jūs aizmirsīsiet tāpēc, ka tur neko nevar darīt. Nav pasaulē cilvēka, kurš to neaizmirstu, kļūdams gadu vecs, — un tas ir augstākais. Izņemot, dabiski, Viņu! — strazds pamāja pār plecu uz Mēriju Popinsu. *

—    Un kāpēc viņa var atcerēties, bet mēs ne? — prasīja Džons.

—    Ā-ā! Viņa nav tāda kā citi cilvēki. Viņa ir Lielais Izņēmums! Viņai citi netiek ne tuvu, — strazds sacīja, uzsmīnēdams dvīņiem.

Džons un Barbara klusēja.

Strazds skaidroja tālāk: — Viņa, redziet, ir kaut kas sevišķs. Ne jau izskata ziņā, protams. Viena no manām vakarējām strazdulītēm ir nesalīdzināmi skaistāka, nekā Mērija Popinsa jelkad bijusi . ..

—     Sito nekauņu! — Mērija Popinsa pikti uzbrēca un atvēzējās pret strazdu ar priekšautu. Bet strazds palēcās sānis, uzlidoja uz loga rāmja un no savas drošās vietas tikai ņirdzīgi pasvilpoja par viņas dusmām.

—    Nu gan tu domāji, ka dabūsi mani ciet, vai ne? — viņš zobgalīgi pasmējās un noskurināj? spārnus.

Mērija Popinsa nošņaukājās.

Saules gaisma plūda cauri istabai, vilkdama sev pakaļ zelta staru kūli. Laukā bija sacēlies viegls vējiņš un mīļi čukstējās ar gatves ķiršu lapotnēm.

—    Paklausieties vien, kā vējš runā, — galvu piešķiebis, sacīja Džons. — Mērij Popins, nopietni, vai mēs patiešām to vairs nedzirdēsim, kad būsim lielāki?

—    Dzirdēt jau dzirdēsiet, — Mērija Popinsa atteica, — bet nesapratīsiet. — Nu Barbara sāka klusītēm raudāt. Arī Džona acīs parādījās asaras. — Tur neko nevar darīt. Tāda ir dzīve, — Mērija Popinsa prātīgi piebilda.

—    Re, re! Paskaties vien uz šiem abiem! — strazds ņirgājās. — Brēc kā uz nāvi! Strazdulēniem tad gan vairāk prāta, vēl no olas neizlīdušiem!

Re, re!

Jo tagad Džons un Barbara savās gultiņās patiešām raudāja aizvilkdamies — ilgiem, gariem dziļa izmisuma šņukstiem.

Pēkšņi atvērās durvis un ienāca misis Benksa.

—    Man izklausījās, ka bērni raud, — viņa teica un skrēja pie dvīņiem. — Mīļumiņi mani, kas jums kaiš? Ai, mani dārgumiņi, mani cālīši, mani zeltumiņi, kas tad nu? Kāpēc viņi tik gauži raud, Mērij Popins? Visu pēcpusdienu viņi bija mierīgi — ne dzirdami, ne manāmi. Kas viņiem būtu noticis?

—   Jā, kundze. Nē, kundze. Man liekas, viņiem nāk zobiņi, — atsaucās Mērija Popinsa, tīšām neskatīdamās uz strazda pusi.

—   Ak jā, laikam gan zobiņi, — misis Benksa atplauka.

—    Es negribu nekādus zobus, ja man zobu dēļ jāaizmirst viss, kas man mīļš, — svaidīdamies pa gultu, vaimanāja Džons.

—     Es arī negribu! — galvu spilvenā iespiedusi, elsoja Barbara.

—    Nabaga čabulīši, mīļumtiņi mani, būs labi, zobiņi iznāks, un viss būs atkal labi, — mierināja misis Benksa, iedama no vienas gultiņas pie otras.

—    Tu neko nesaproti, — Džons sašutumā ierēcās. — Es negribu zobus!

4Nekas nebūs labi, viss būs slikti! — bļāva spilvenā Barbara.

—    Jā jau, jā. Neraudiet nu! Māmiņa zina, māmiņa saprot. Viss būs atkal labi, lai tikai iznāk tie nejaukie zobiņi, — maigi dūdoja misis Benksa.

No loga puses atskanēja apslāpēts klukstiens. Strazds bija steidzīgi norijis smiekliņu. Mērija Popinsa pašķīla uz viņu bargu skatienu. Strazds atjēdzās un tālāk notiekošo vēroja, ne ar knābja kaktiņu nepasmaidīdams.

Misis Benksa mīļi apglāstīja vienu bērnu, apglāstīja otru un murmināja vārdus, kas, viņasprāt, derēja par mierinājumu. Pēkšņi Džons pārstāja raudāt. Viņš bija labi audzināts bērns, ļoti mīlēja savu māti un atcerējās, cik daudz pateicības viņai parādā. Nabaga māmiņa jau nebija vainīga, ka runāja galīgas aplamības. Aplamības viņa runāja tāpēc, ka vienkārši nesaprata, nosprieda Džons. Un, lai māte redzētu, ka viņai ir piedots, Džons apvēlās uz muguras un ļoti skumīgi, asaras rīdams, saņēma ar abām rokām labo kāju un iebāza mutē.

—    Manu gudro bērniņ! — māte sajūsmā nodvesās. Džons izdarīja to vēlreiz, un viņa bija ļoti iepriecēta.

Tad Barbara, lai brālis nepārspētu viņu pieklājībā, pacēla no spilvena slapji noraudāto vaigu, piecēlās sēdus un norāva adītos zābaciņus.

—    Manu brīnumbērniņ! — misis Benksa lepni iesaucās un noskūpstīja viņu.

—    Redziet nu, Mērij Popins! Viņi atkal ir labiņi! Es viņus vienmēr māku nomierināt. Atkal labiņi, mīļi labiņi, — viņa dūdoja, it kā šūpujdziesinu dziedādama, — un zobiņi arī drīz būs laukā!

—   Jā, kundze, — Mērija Popinsa mierīgi atbildēja Uzsmaidījusi dvīņiem, misis Benksa izgāja no bērnistabas un aizvēra durvis.

Tiklīdz viņa bija projām, strazds aizvilkās rupju smieklu lēkmē.

—    Piedod to smaidīšanu, — viņš rēca, — bet, goda vārds, es nevarēju! Šito skatiņu! To idiotisko skātiņu!

Džons nelikās par strazdu ne zinis. Viņš pabāza degunu caur savas gultiņas margām un klusi un nikni sacīja Barbarai: — Es nebūšu tāds kā citi! Ka es tev saku — nebūšu! Tie abi, — viņš pameta galvu uz strazdu un Mēriju Popinsu, — var runāt, ko viņi grib. Es nekad neaizmirsīšu! Nekad!

Mērija Popinsa savā nodabā smaidīja rāmu, zinīgu smaidu.

—    Es arī ne, — atbildēja Barbara. — Nemūžam!

—    Lai man aste noplūk, ja viņi negvelž atkal! — ieķērcās strazds; spārnus ciskās atspiedis, viņš smējās pilnā kaklā. — It kā viņi varētu neaizmirst! Pēc mēneša vai diviem, augstākais, pēc trim, viņi vairs neatcerēsies pat to, kā mani sauc, dumjie dzeguzēni! Plikie, vakarējie muļķa dzeguzēni! Ha, ha, ha! — Izgrūdis vēl vienu šalti skaļu smieklu, strazds paplēta lāsumainos spārnus un izlaidās pa logu.

Nepagāja ilgs laiks, kad zobi pēc visām ciešanām bija iznākuši, kā zobiem pieklājas, un dvīņi svinēja savu pirmo dzimšanas dienu.

Pēc dzimšanas dienas svinībām, strazds, kas bija pavadījis brīvdienas Bornmutā, atgriezās Ķiršu gatves septiņpadsmitajā numurā.

—    Sveikiņi, sveiķiņi, sveikiņi! Te nu mēs atkal esam! — viņš priecīgi ieķērcās un nozvārodamies uzlaidās uz palodzes.

—  Kā labi klājas cienītai jaunkundzei? — strazds,

siko galviņu piešķiebis, vīzdegunīgi uzrunāja Mēriju Popinsu un šķielēja uz viņu ar spožu, mirkšķīgu aci.

\ — No apvaicāšanās labāk netiek! — Mērija Popinsa atmeta galvu.

\Strazds iesmējās.

—   Tā pati vecā Mērija Popinsa, — viņš teica.

—   L^i nu kurš mainās, tikai ne tu! Un kā sviežas tiem dzegtļzēniem? — viņš jautāja, skatīdamies uz Barbaras gultiņu.

—   Klau, Barbarīna, — viņš lišķīgi iedūdojās, — vai neesi kaut ko pietaupījusi vecajam puikam?

—    Agu-gu-gū! — mīlīgi nogulgoja Barbara, sūkādama savu biskvītu.

Strazds sarāvās no pārsteiguma un palēcās mazliet tuvāk.

—    Barbiņ, mīļumiņ, — viņš atkārtoja skaidrāk,

—  es prasīju, vai tu neesi kaut ko pietaupījusi vecajam puikam arī?

—    Bu-la-bu-la-bu-lā, — murmināja Barbara un,

griestos skatīdamās, iebāza mutē pēdējo saldā cepuma drupaču.

Strazds acis vien iepleta.

—    Ha! — viņš beidzot izdvesa un vaicājoši palūkojās uz Mēriju Popinsu. Viņa mierīgi izturēja strazda ilgo skatienu.

Strazds uzšāvās spārnos un nolaidās uz Džona gultiņas apmales. Džons bija cieši apkampis lielu, pūkainu jēru.

—    Kā mani sauc? Kā mani sauc? Kā mani sauc? — spalgā, satrauktā balsī ķērca strazds.

—    Uā-uam! — teica Džons un iebāza mutē jēra kāju.

Strazds pakratīja galvu un novērsās.

—    Tātad nu tas ir noticis, — viņš klusi sacīja Mērijai Popinsai.

81

Viņa pamāja.

6 1521

Strazds labu brīdi bēdīgi nolūkojās uz dvīņiem. Ta paraustīja lāsumainos plecus.

—    Ko lai dara. Es taču zināju, ka tā būs. Es viņiefn sacīju. Bet viņi man neticēja. — Viņš paklusēja, noraudzīdamies uz dvīņu gultiņām. Tad sparīgi noskurinājās.

—    Jā, jā. Man vairs nav laika. Jālaižas atpakaļ savā skurstenī. Tur jātaisa lielā tīīršana. Darba, cik uziet! — Viņš pārlaidās uz palodzi, pamīņājās, atskatījās pār plecu.

—    Būs tomēr tā jocīgi bez viņiem. Man allaž paticis ar viņiem papļāpāt. Nu vairs nekā.

Viņš steidzīgi noslaucīja acis ar spārnu.

—    Raudi gan? — Mērija Popinsa pasmīnēja. Strazds saslējās.

—    Raudu? Nekas tamlīdzīgs! Es tikai drusciņ apaukstējos atpakaļceļā, tas ir viss. Jā, nieka iesnas. Nekas nopietns. — Viņš uzspurdza uz loga rāmja, piegludināja ar knābi krūšu spalvas, spītīgi nokliedza: — Sveika būšana! — paplēta spārnus un projām bija.

PILNMĒNESS

Visa diena Mērijai Popinsai pagāja vienā steigā, un, kad viņai vajadzēja dzīvot vienā steigā, viņa allaž bija pikta.

Lai ko darītu Džeina — viss bija slikti, lai ko darītu Maikls — vēl sliktāk. Mērija Popinsa uzbrēca pat dvīņiem.

Džeina un Maikls visiem spēkiem pūlējās nemaisīties viņai pa kājām, jo labi zināja, ka ir dienas, kad jāturas tālāk, lai Mērija Popinsa viņus ne dzirdētu, ne redzētu.

— Kaut jel mēs būtu neredzami, — sūrojās Maikls pēc Mērijas Popinsas sakliedziena, ka viņu uzlūkot

vien esot pāri par sevi daudz maz cienījoša cilvēka spēkiem.

—    Mēs būsim neredzami, ja paslēpsimies aiz dīvāna, — Džeina teica. — Mēs tur varētu pārskaitīt, cik naūdas mūsu krājkasītēs. Kad Mērija Popinsa būs paēdusi vakariņas, tad varbūt kļūs lādzīgāka.

Un to viņi izdarīja.

—    Seši pensi un četri peniji, kopā desmit pensu, un vēl puspenijs un trīs peniji vienā gabalā, — Džeina čakli skaitīja.

—    Četri peniji un trīs fārtingi — un viss, vairāk nekā, — nopūtās Maikls un salika savu naudu mazā kaudzītē.

—     It pietiekami, ko iemest ubagam cepurē, — Mērija Popinsa, pār dīvāna paroceni skatīdamās, nošņaukājās.

—    Nu nē, — Maikls pārmetoši sacīja. — Tā paliks man pašam. Es krāju.

—    Aeroplānu pirksi, vai? — Mērija Popinsa nicīgi apvaicājās.

—    Nē, ziloni. Pašam savu. Tādu kā zvērudārza Lizija. Es tad jūs varēšu pavizināt, — teica Maikls, pa pusei skatīdamies, pa pusei neskatīdamies uz Mēriju Popinsu, lai redzētu, vai viņa nenoskaitīsies.

—    Hm, — norūca Mērija Popinsa, — ir nu gan ideja. — Bet varēja manīt, ka viņa vairs nav tik nikna kā pirmīt.

—    Nez kas notiek zvērudārzā pa naktīm, kad visi cilvēki aizgājuši mājās, — Maikls domīgi ieminējās.

—    Ziņkārības pēc kaķis aplauza sprandu, — Mērija Popinsa atcirta.

—    Nav nekāda ziņkārība. Man tikai tāpat vien ienāca prātā, — Maikls aizbildinājās. — Bet jūs zināt? — viņš jautāja Mērijai Popinsai, kas divtik ātri slaucīja no galda maizes drupačas.

e*

—    Vēl viens jautājums — un tu būsi gultā, ka ne nošķaudīties nepagūsi! — viņa sakliedza un sāka tik

83

zibenīgi uzkopt bērnistabu, ka izskatījās drīzāk pē viesuļa aubītē un priekšautā nekā pēc cilvēcīgas būtne^.

—    Nav vērts jautāt. Viņa visu zina, bet nekati nesaka, — Džeina teica. ļ

—    Kāda jēga zināt, ja nevienam nesaka, — Maikls kurnēja, bet klusi jo klusi, lai Mērija Popinsa neizdzirdētu.

Džeina un Maikls neatcerējās, ka jel kad būtu nolikti gulēt tik ātri kā tovakar. Ļoti agri Mērija Popinsa nodzēsa gaismu un izšāvās no bērnistabas tā, it kā visi pasaules vēji pūstu viņai mugurā.

Taču viņi nebija neko ilgi gulējuši, kad aiz durvīm kāda zema balss iečukstējās:

—    Džeina! Maikl! Nāciet žigli lejā! Uzvelciet kaut ko mugurā un nāciet žiglāk!

Pārsteigti un iztrūcināti viņi izlēca no savām gultām.

—    Ejam, — sacīja Džeina. — Kaut kas notiek! — Un viņa pa tumsu taustījās pēc drēbēm.

—    Žiglāk! — balss steidzināja.

—    Sasodīts, es nevaru atrast savu matroža cepuri un cimdus! — šķendējās Maikls, vilkdams vaļā atvilktnes un rakņādamies pa plauktiem.

—    Iztiksi ar šiem pašiem. Velc virsū. Laiks nav auksts. Ejam!

Džeinai bija izdevies paķert vienīgi Džona mētelīti, bet viņa kaut kā uzspīlēja piedurknes un atrāva durvis. Neviena nebija, bet viņiem izklausījās, ka pa kāpnēm kāds skrien lejā. Džeina un Maikls skrēja paka'. Saucējs, lai viņš būtu kas būdams, visu laiku turējās priekšā. Redzams viņš nebija, bet bērni skaidri juta, ka viņus kāds ved un ik pa brīdim pamāj, lai viņi seko. Nu jau viņi bija izgājuši Ķiršu gatvē, un asfalts klusi švīkstēja zem viņu steidzīgajiem soļiem.

—    Žiglāk! — atkal skubināja balss aiz nākošā ielas stūra, bet, kad bērni gar to nogriezās, viņi atkal nevienu neredzēja. Rokās saķērušies, viņi metās skriešus balsij pakaļ pa ielām, alejām, cauri arkām un šķērsu parkam, līdz beidzot aizelsušies, pavisam bez elpas apstājas pie liela turniketa kādā mūrī.

—    Klāt jūs esat! — teica balss.

—    Kur klāt? — iesaucās Maikls. Atbildes nebija. Džeina gāja uz turniketu, vilkdama Maiklu aiz rokas.

—    Skaties! — viņa sacīja. — Vai tad tu neredzi? Tas ir zvērudārzs.

Ļoti spožs, pilns mēness spīdēja debesīs, un mēness gaismā Maikls apskatīja kaltos vārtus un palūkojās caur režģiem. Nu, protams! Bijis gan viņš muļķis, ka nepazinis zvērudārzu!

—    Bet kā mēs tiksim iekšā? — viņš sacīja. — Mums nav naudas.

—    Viss kārtībā, — aiz vārtiem norūcās dobja balss. — Godaviesus šonakt laiž bez maksas. Pagrūdiet riteni, lūdzu!

Džeina un Maikls pagrūda un vienā mirklī bija cauri turniketam.

—    Saņemiet biļetes! — teica rūcīgā balss. Bērni pacēla acis un ieraudzīja milzīgu, brūnu lāci, kam mugurā bija svārks ar spožām pogām un galvā formas cepure. Ķepā lācim bija divas sarkanas biļetes, tās viņš sniedza bērniem.

—    Parasti taču mēs dodam kontrolierim biļetes, — iebilda Džeina.

—    Bija parasti, un nav vairs parasti. Šonakt biļetes saņemat jūs, — lācis smaidīdams atbildēja.

Maikls palūkojās uz lāci ciešāk.

—    Es tevi pazīstu, — viņš teica lācim. — Es tev vienreiz iedevu sīrupa burku.

—    Iedevi gan, — lācis sacīja, — tikai aizmirsi noņemt vāciņu. Vai tu maz zini, ka man vajadzēja nopūlēties desmit dienas, lai dabūtu to vāku nost? Citreiz esi uzmanīgāks.

—    Bet kāpēc tu neesi savā būrī? Pa naktīm tevi laiž ārā? — jautāja Maikls.

—    Nē, tikai tad, kad dzimšanas diena iekrīt pilnā mēnesī. Bet atvaino, lūdzu. Man jāuzmana vārti. —/ Lācis uzgrieza viņiem muguru un sāka griezt turniketa kloķi.

Džeina un Maikls ar biļetēm rokā iegāja zvērudārzā. Pilnmēness gaismā skaidri iezīmējās katrs koks, krūms un puķu dobe, zvēru mītnes un būri bija labi redzami.

—    Te gan laikam notiek brīnumu lietas, — ieteicās Maikls.

Un patiešām notika. Zvēri skraidīja pa visiem celiņiem, dažiem līdzi lidinājās putni, dažiem ne. Divi vilki aizrikšoja bērniem garām, dedzīgi tērzēdami ar ļoti lielu svēteli, kas gāja viņiem pa vidu, graciozi cilādams garās kājas. īsajā brīdī, kad viņi bija bērniem blakus, Džeina un Maikls skaidri dzirdēja vārdus «dzimšanas diena» un «pilnmēness».

Tālumā, sāns pie sāna, soļoja trīs kamieļi, un turpat pa gabaliņu bebrs dedzīgi apspriedās ar Amerikas liju. Un bērniem likās, ka visi runā par vienu un to pašu.

—    Nez kam tā dzimšanas diena varētu būt? — prā: toja Maikls, bet Džeina tikai gāja uz priekšu, vērdamās neparastajā ainā.

Garām ziloņu mītnei šurp un turp četrrāpus staigāja liels, ļoti resns vecs džentlmenis, un viņa mugurā divos mazos blakussēdeklīšos vizinājās astoņi pērtiķēni.

—    Re, te jau viss sagriezies kājām gaisā! — iesaucās Džeina.

Vecais džentlmenis garāmiedams uzmeta viņai niknu skatienu.

—    Kājām gaisā! — viņš nošņācās. — Es! Kājām gaisā? Tik vien būtu nelaimes! Tas ir goda aizskārums!

Astoņi pērtiķēni rupji noņirdzās.

—    Piedodiet, lūdzu, es nedomāju jūs, bet vispār, — taisnojās Džeina un skrēja viņam pakaļ, lai atvainotos. — Parastās dienās cilvēki vizinās uz dzīvniekiem, un te pēkšņi — dzīvnieki vizinās uz cilvēka. Tā es gribēju sacīt.

Bet vecais džentlmenis tikai noelsās, ka viņš rupji apvainots, un steidzīgi šļūkāja tālāk ar ķērcošajiem pērtiķēniem mugurā.

Džeina saprata, ka nav vēris skriet viņam pakaļ, saņēma Maiklu aiz rokas un gāja tālāk. Viņi satrūkās, kad turpat pie kājām viņiem kāds uzsauca:

—    Ei, jūs abi! Nāciet iekšā! Es gribu paskatīties, kā jūs nirsiet pēc apelsīna mizas, kas jums nemaz negaršo! — Balss bija rūgta un dusmīga, bērni paskatījās lejā un ieraudzīja, ka no mēnesnīcas piespīdēta baseina viņos noraugās mazs, melns ronis.

—    Nāciet, nāciet! Es gribu redzēt, kā jums tas patiks! — ronis teica.

—    Bet… bet mēs nemākam peldēt! — stomījās Maikls.

—    Tur es neko nevaru darīt, — ronis atcirta. — Laikus vajadzēja domāt. Man neviens nav prasījis, vai es māku peldēt. Ko? Kas ir?

To viņš jautāja otram ronim, kas bija izniris no ūdens un kaut ko čukstēja viņam ausī.

—    Kas? — jautāja pirmais ronis. — Runā skaidrāk.

Otrais ronis atkal iečukstējās. Džeina saklausīja

vārdus «godaviesi» un «draugi», bet tas arī bija viss. Pirmais ronis izskatījās vīlies, bet diezgan pieklājīgi teica Džeinai un Maiklam: — Atvainojiet, lūdzu! Patīkami iepazīties. Atvainojiet. — Viņš pastiepa pleznu un ļengani sarokojās ar bērniem.

—    Skaties, kur tu ej! Tev vairs acu pierē nemaz nav? —: viņš uzbrēca kādam, kas bija uzgrūdies Džeinai. Viņa atskatījās un šausmās sarāvās — tas bija milzum liels lauva! Lauvas acis uzstaroja priekā, viņu ieraugot.

—    Nē, patiešām, — viņš iesaucās. — Es nezināju, ka tā esat jūs! Šonakt te ir tāda drūzma, un es tik ļoti steidzos paskatīties uz cilvēku barošanu, ka neredzēju, kur speru kāju. Nāksiet līdzi? Tādu skatu jums nevajadzētu palaist garām.

—    Varbūt jūs rādītu mums ce|u, — Džeina pieklājīgi ieminējās. Bail viņai bija gan, bet lauva likās it laipns. — Galu galā, — viņa nodomāja, — šonakt viss ir otrādi.

—    Arr prrieku! — lauva nomurrāja un pasniedza viņai ķepu. Džeina to saņēma, bet pie otras rokas drošības pēc turēja Maiklu. Maikls bija tik mīksts un apaļš resnulītis, un lauvas, viņa nodomāja, ir un paliek lauvas.

—   Vai manas krēpes ir glīti iecirtotas? — jautāja lauva, kad viņi sāka iet. — Es safrizējos par godu šim gadījumam.

Džeina paskatījās uz krēpēm. Tās bija spoži ieeļļotas un sacirtotas gredzenos.

—    Ļoti, — viņa sacīja. — Es tikai brīnos, ka lauvas arī rūpējas par tādām lietām. Man likās…

—    Velti! Mīļā, jaunā lēdija, lauva, kā jums zināms, ir zvēru karalis. Viņam jādomā par savu augsto kārtu. Es personiski to nekad neaizmirstu. Es turos pie pārliecības, ka lauvam vienmēr jāizskatās tik labi, cik labi vien iespējams, lai kur viņš atrastos. Uz šejieni, lūdzu!

Graciozi pamājis ar ķepu uz Lielo kaķu mītnes durvīm, viņš veda bērnus iekšā.

Džeinas un Maikla acu priekšā pavērās tāds skats, ka viņiem aizrāvās elpa. Lielajā ēkā drūzmējās zvērudārza iemītnieki. Citi stāvēja pie barjeras, kas šķīra apmeklētājus no būriem, citi bija apmetušies sēdekļu rindās iepretim būriem. Tur bija panteras un leopardi, vilki, tīģeri un antilopes, pērtiķi un eži, ķenguri, kalnu kazas un žirafes un vesels bars kaiju un ērgļu.

—    Lieliski, vai ne? — lauva lepni apvaicājās. — Gluži kā vecajos, labajos džungļu laikos. Bet nāciet vien dziļāk, mums jādabū labas vietas.

Un viņš lauzās cauri pūlim, saukdams: «Ceļu!

Ce|u!» — un vilkdams Džeinu un Maiklu līdzi. Beidzot viņi nokļuva telpas vidū, kur varēja redzēt būrus.

—    Klau, — Maiklam mute palika vaļā no brīnumiem, — būros taču ir cilvēki!

Un tā patiešām bija.

Vienā būrī divi gari pusmūža džentlmeņi cilindros un strīpainās biksēs staigāja šurp un turp gar restēm un nepacietīgi lūkojās tām cauri, it kā gaidīdami kaut ko.

Visādu vecumu bērni, sākot no zīdaiņiem uzrautos bruncīšos, kūleņoja pa otru būri. Dzīvnieki ziņkārīgi vēroja cilvēku mazuļus, un daži mēģināja viņus sasmīdināt, bāzdami caur restēm ķepas un astes. Žirafe, pārliekuši garo kaklu pāri citu dzīvnieku galvām, ļāva mazam puišelim matroža uzvalciņā kutināt viņai degunu.

Trešajā būrī bija ieslodzītas trīs vecas lēdijas lietusmēteļos un galošās. Viena no viņām adīja, bet divas stāvēja pie restēm, kliedza un draudēja dzīvniekiem ar lietussargiem.

—    Pretīgie kustoņi! Ejiet projām! Es gribu tēju! — ķērca viena no viņām.

—    Vai viņa nav jocīga? — iesaucās daži zvēri un sāka skaļi smieties.

—    Džeina, paskaties! — teica Maikls, rādīdams uz galējo būri. — Vai tas nav …

—    Admirālis Būms! — izbrīnēti sacīja Džeina.

Tas patiešām bija admirālis Būms. Viņš lēkāja pa

savu būri, klepoja, šņauca degunu un sprauslāja aiz niknuma.

—    Sasper mani jūrasgovs! Vīri, pie sūkņiem! Zeme, ahoi! Svilpt visus uz klāja! Sasper mani jūrasgovs!

Katru reizi, kad viņš pienāca pie restēm, tīģeris laipni pabikstīja viņu ar spieķi un admirālis Būms tad sāka nešpetni lādēties.

—    Bet kā viņi tika būros? — Džeina jautāja lauvam.

—    Iemaldījās, — lauva atbildēja, — vai, pareizāk sakot, nokavējās. Tie ir cilvēki, kas izklaidības pēc palika iekšā, kad noslēdza vārtus. Kaut kur viņus vajadzēja likt, attiecīgi mēs viņus ielikām būros. Tas tur ir plēsīgs! Nupat viņš gandrīz saplosīja savu kopēju! — Lauva rādīja uz admirāli Būmu.

—    Pakāpieties nost, lūdzu, pakāpieties nost! Nedrūzmējieties! Dodiet, lūdzu, ceļu! — Džeina un Maikls dzirdēja dažas balsis skaļi saucam.

—   Ā! Nu viņus baros! — iesaucās lauva, dedzīgi lauzdamies cauri pūlim. — Kopēji nāk.

Četri brūnie lāči formas cepurēs vilka ratiņus ar barību pa šauro eju, kas šķīra dzīvniekus no būriem.

—    Paejiet nost! — kopēji atkārtoja, kad viņiem kāds izrādījās ceļā. Tad viņi pavēra katrā būrī mazu lūku un ar dakšām stūma būros barību.

Pa spraugu starp panteru un dingo Džeina un Maikls labi redzēja, kas tur notiek. Piena pudelītes kopēji piestūma zīdaiņiem, kas jau stiepa pretī tuklās roķeles un badīgi ķērās tām klāt. Lielākie bērni grāba no dakšām biskvītus un pīrādziņus un aizgūtnēm cirta zobus cepumos. Šķīvji ar plānām sviestmaizēm un pilrĻgraudu plācenīšiem ieslīdēja veco dāmu būrī, bet džentlmeņi cilindros dabūja jēra kotletes un olu krēmu. Džentlmeņi, barību saņēmuši, aiznesa to būra kaktā, izklāja uz svītrotajām biksēm mutautus un sāka ēst.

Kad kopēji beidzot bija nonākuši rindas galā, izcēlās tracis.

—    Ka tevi jūrasgovs saspertu! To sauc par ēdienu? Kriksītis gaļas un divas lapeles kāpostu? Ko? Jorkšīras pudiņa nebūs? Nejēdzība! Enkuru augšā — un projām! Un kur paliek mans portvīns? Portvīns, ka jums saka! Svilpt visus uz klāja! Ei, jūs tur, kambīzē! Kur admirāļa portvīns?

—    Dzirdiet, kā rēc? Viņš sāk niknoties. Ka es jums saku, šis te ir bīstams, — teica lauva.

Džeinai un Maiklam nevajadzēja paskaidrot, par ko lauva runā. Viņi labāk par labu pazina admirāļa Būma lāstus.

—   Tā, — noteica lauva, kad negantais troksnis krātiņu galā sāka pierimt. — Rādās, ka cauri ir. Jums vajadzēs mani atvainot, man tagad jāiet. Satiksimies vēlāk, kad sāksies lielā riņķa deja. Es jūs uzmeklēšu.

Izvedis bērnus pa durvīm, lauva atvadījās un līganiem soļiem, sacirtotās krēpes plivinādams, gāja projām. Viņa zeltainā āda ņirbēja mēnesnīcas un ēnu lāsumos.

—    Ai, lūdzu … — Džeina nosauca paka], bet viņš jau vairs nedzirdēja.

—    Es tikai gribēju pajautāt, vai viņi kādreiz tiks laukā. Nabaga cilvēki! Tas taču varētu atgadīties Džonam un Barbarai vai kādam no mums. — Viņa pagrieza galvu uz Maikla pusi, bet brāļa viņai blakus vairs nebija. Viņš bija aizgājis pa celiņu viens pats, un, paskrējusies viņam pakaļ, Džeina atrada Maiklu runājamies ar pingvīnu, kas stāvēja celiņa vidū ar lielu burtnīcu zem viena spārna un milzīgu zīmuli zem otra. Kad Džeina pienāca klāt, viņš domīgi grauza zīmuļa galu.

—    Man nekas nenāk prātā, — Džeina dzirdēja Maiklu sakām. Tā acīmredzot bija atbilde uz jautājumu.

Pingvīns griezās pie Džeinas.

—    Varbūt jūs varat man izlīdzēt? — viņš jautāja. — Kādas atskaņas būtu vārdam «Mērija»? Es nevaru lietot «sēriju», jo tā jau ir dzirdēta un man vajag kaut ko svaigāku. Vispār jau es to iedomājos, bet nē, nē. Kāds gan viņai sakars ar sēriju? Tas neiet cauri.

—    Nerija! — Maikls atjautīgi piedāvāja.

—    Hmm. Nav pietiekami dzejiski, — iebilda pingvīns.

—    Un «mērīja», no vārda «mērīt»? — Džeina minēja.

—    Mērīja … — pingvīns domīgi atkārtoja. — Diez kas nav, vai ne? — viņš bezcerīgi noteica. — Baidos, ka man nekas neiznāks. Es, redziet, gribu uzrakstīt dzejoli par godu dzimšanas dienai. Būtu tik jauki, ja tas sāktos ar uzrunu: «Ai, Mērija, ai, Mērija!» Bet tālāk es netieku un netieku. No pingvīna visi gaida kaut ko gudru, un man negribētos pievilt viņu cerības. Ziniet, labāk jau netraucējiet mani. Man jātiek ar to galā.

Zīmuli grauzdams un burtnīca skatīdamies, pingvīns steidzīgi aizgāja.

—    Man jau galva sāk griezties, — teica Džeina. — Kam te galu galā ir tā dzimšanas diena?

—    Nāciet nu jus abi, nāciet! Ja esat dzimšanas dienas svinībās, tad, jādomā, gribēsiet apsveikt gaviļnieci, — kāda balss ierunājas viņiem aiz muguras. Atskatījušies bērni ieraudzīja brūno lāci, to pašu, kas bija viņiem iedevis biļetes pie zvērudārza vārtiem.

—    Protams, protams, — sacīja Džeina, domādama, ka vismaz to viņa var sacīt droši, arī nezinot, ko viņiem vajadzēs apsveikt.

Brūnais lācis saņēma viņus aiz pleciem un bīdīja pa celiņu uz priekšu. Sāni bērniem sila no lāča mīkstāS spalvas un ausīs ducināja viņa zemā, it kā no paša vēdera skanošā balss.

—    Nu jau esam klāt, nu jau esam! — teica brūnais lācis, apstādamies pie nelielas mājiņas, kuras logi meta tik spožu gaismu, ka liktos — tur spīd saule, ja debesīs nerēgotos apaļš pilnmēness.

Spožā gaisma bērnus tā apžilbināja, ka acīm vajadzēja pierast, lai redzētu, ka viņi nokļuvuši čūsku mītnē. Visi krātiņi bija vaļā un čūskas ārā — citas gulēja, laiski saritinājušās zvīņotos gredzenos, citas klusi lodāja pa grīdu. Čūsku mītnes vidū uz baļķēna, kas droši vien bija izvelts no kāda krātiņa, sēdēja Mērija Popinsa. Džeina un Maikls gandrīz nespēja ticēt savām acīm!

—    Divi dzimšanas dienas viesi, cienītā, — brūnais lacis godbijīgi pieteica. Čūskas vaicājoši pagrieza galvas uz bērniem. Mērija Popinsa nekustējās. Bet runāja gan.

—    Un kur tavs metelis, ja atjauts zināt? — viņa jautāja, ercīgi, bet bez izbrīna skatīdamās uz Maiklu.

—    Un tava cepure un cimdi? — viņa nīgri noprasīja Džeinai.

Atbildēt bērni nepaspēja, jo čūsku mītne pēkšņi saviļņojās.

—    Tssss! Tssss!

Čūskas, klusi šņākdamas, slējās uz astēm un klanījās kādam aiz Džeinas un Maikla mugurām. Brūnais lācis noņēma savu formas cepuri. Arī Mērija Popinsa lēni piecēlās.

—    Mans mīļais bērns! Mans mīļais, mīļais bērns,— iešņācās sīka, smalka balss. No paša lielākā krātiņa lēni un svinīgi izritinājās karaliskā kobra. Maigiem, gracioziem līkumiem viņa locījās garām sveicienā pielīkušajām čūskām un garām brūnajam lācim pie Mērijas Popinsas. Pieslīdējusi viņai klāt, karaliskā kobra pusaugumā paslējās, iepleta savu zeltaino kapuci un maigi noskūpstīja Mēriju vispirms uz viena vaiga, tЈd otra.

—   Tā, — viņa klusi nošņācās. — Tas ir ļoti jauki, ļoti, ļoti jauki. Tik sen jūsu dzimšanas diena nav iekritusi pilnā mēnesī, mana dārgā!

Kobra pagrieza galvu.

—    Sēstieties, lūdzu, — viņa sacīja, graciozi paklanīdamās citām čūskām, kas tūlīt arī godbijīgi noslīdēja atpakaļ uz grīdas, saritinājās un cieši lūkojās uz karalisko kobru un Mēriju Popinsu.

Karaliskā kobra pagriezās pret Džeinu un Maiklu, un bērni nodrebēja — tik sīku un grumbainu seju viņi nekad un nevienam nebija redzējuši. Viņi paspēra soli uz priekšu, jo šīs dīvaini dziļās acis šķita velkam viņus sev klāt. Tumšās acis bija garas, šauras un it kā miegainas, bet miegainās tumsas dziļumos kā mazi dārgakmeņi spulgoja modra gaisma.

—    Un kas, ja drīkstu jautāt, ir šie divi, — karaliskā kobra ievaicājās šaušalīgi maigā balsī, uz bērniem lūkodamās.

—    Mis Džeina Benksa un māsters Maikls Bcnkss jūsu rīcībā, — aizkritušā balsī, it kā nobijies atbildēja brūnais lācis. — Viņas draugi.

—    Ā, viņas draugi … Esiet sveicināti un sēstieties, lūdzu, dārgie viesi.

Džeina un Maikls noprata, ka viņi ir karaliskas personas klātbūtnē — sastopoties ar lauvu viņi to nebija īpaši izjutuši. Ne bez pūlēm viņi atrāva acis no kobras ciešā skatiena un paraudzījās apkārt pēc kāda sēdekļa. Tos pagādāja brūnais lācis, satupdamies un piedāvādams katram spalvainu ceļgalu.

Džeina čukstus sacīja: — Viņa runā kā ļoti augsta persona.

—    Ir jau arī. Viņa ir mūsu pasaules valdniece, pati gudrākā un pati briesmīgākā no mums, — brūnais lācis klusi un godbijīgi atbildēja.

Karaliskā kobra gari, laiski un noslēpumaini pasmaidīja un pavērās uz Mēriju Popinsu.

—    Māsīc, — viņa laipni iešņācās.

—    Viņas patiešām ir māsīcas? — čukstus jautāja Maikls.

—    Otrajā augumā, no mātes puses, — ķepu mutei priekšā aizlicis, atčukstēja brūnais lācis. — Skaties un klausies! Viņa pasniegs dzimšanas dienas dāvanu.

— Māsīc, — atkārtoja karaliskā kobra, — pagājis ilgs laiks, kopš jūsu dzimšanas diena iekrita pilnā mēnesī, un sen neesam varējuši svinēt jūsu dzimšanas dienu tā, kā svinam šonakt. Tāpēc es varēju savlaicīgi apdomāt, ko lai dāvinu jums dzimšanas dienā. Un es nolēmu, — viņa apklusa, un čūsku mītnē uz mirkli nebija dzirdama ne skaņa, varēja tikai saklausīt, ka daudzas dzīvas būtnes aizturējušas elpu, — ka labākais, ko es varētu jums dāvināt, būtu mana āda.

—    Mīļo rnāsīc, tā ir pārāk liela laipnība … — ierunājās Mērija Popinsa, bet karaliskā kobra noraidoši izslēja kapuci.

—    Nebūt nē, nebūt nē. Jūs zināt, ka es laiku pa laikam mainu ādu. Viena vairāk vai mazāk man neko nenozīmē. Vai tad es neesmu … — viņa apklusa un paskatījās apkārt.

—    Džung|u pavēlniece! — visas čūskas vienā balsī nošņāca, it kā jautājums un atbilde būtu daļa no labi zināmas ceremonijas.

Karaliskā kobra pamāja.

—    Tātad, — viņa sacīja, — kas liekas labs man, liksies labs arī jums. Tā ir diezgan sīka dāvana, dārgo Mērij, bet noderēs jums kurpītēm vai jostai, pat cepures lentei — tādi nieciņi sievietei allaž vajadzīgi.

To pateikusi, karaliskā kobra sāka viegli šūpoties. Džeinai un Maiklam skatoties likās, ka pa visu viņas augumu no astes līdz galvai skrien sīki vilnīši. Pēkšņi kobra sagriezās kā liels korķu viļķis, palēcās, un viņas zeltainā āda nokrita uz grīdas, bet pati kobra palika jaunā, sudrabspožā tērpā.

—    Pagaidiet, — teica kobra, kad Mērija Popinsa pieliecās, lai paceltu ādu. — Es uzrakstīšu uz tās apsveikumu. — Viņa nozibsnīja asti pār nomesto ādu, tad veikli savija to gredzenā, pacēla uz galvas kā zelta kroni un graciozi sniedza Mērijai Popinsai, kas paklanīdamās saņēma dāvanu.

—    Nezinu, kā lai jums pateicos … — viņa sastomījās. Viņa bija acīmredzami iepriecēta, jo slidināja ādu pirkstos uz visām pusēm un jūsmīgi uz to nolūkojās.

—    Nepūlieties, — sacīja karaliskā kobra. — Tss! — viņa uzsauca un paplēta kapuci, it kā ieklausīdamās. — Vai mūs jau neaicina uz lielo riņķa deju?

Visi klausījās. Šķindēja zvans, un dobja, zema balss, nākdama arvien tuvāk un tuvāk, sauca:

—    Riņķa deja! Riņķa deja! Visi uz dārza vidu lielajai riņķa dejai un noslēgumam. Sanāciet! Sanāciet! Pulcējieties lielajai riņķa dejai!

—   Man liekas, — karaliskā kobra smaidīdama teica, — jums nu jāiet, mana dārgā. Tur jūs gaida nostājamies riņķa vidū. Uz saredzēšanos jūsu nākamajā dzimšanas dienā. — Viņa paslējās tāpat kā pirmo reizi un vieglītēm noskūpstīja Mēriju Popinsu uz abiem vaigiem.

—    Ejiet žiglāk! — teica karaliskā kobra. — Es pavadīšu jūsu jaunos draugus.

Džeina un Maikls juta brūnā lāča ceļgalus sakustamies un piecēlās. Gar viņu kājām locījās un slīdēja čūskas, steigdamās laukā no savas mītnes. Mērija Popinsa ļoti svinīgi paklanījās karaliskajai kobrai un, uz bērniem pat neatskatījusies, skrēja uz lielo, zaļo klajumu zvērudārza vidū.

—    Vari mūs atstāt, — karaliskā kobra sacīja brūnajam lācim, kas, pazemīgi paklanījies, ar cepuri ķepā aizskrēja pie citiem zvēriem, kuri jau pulcējās ap Mēriju Popinsu.

—    Iesim kopā? — karaliskā kobra laipni uzrunāja Džeinu un Maiklu. Atbildi negaidīdama, viņa ieslīdēja starp bērniem un ar kapuces kustību norādīja, ka viņiem jāiet katram pa savu pusi.

—    Ir jau sākusies! — kobra priecīgi nošņācās.

97

No klajuma skanēja gaviles, tāpēc bērni saprata, ka viņa runā par riņķa deju. Tuvāk pienākuši, viņi dzirdēja zvērus dziedam un klaigājam, un drīz jau arī redzēja viņus pašus: leopardus un lauvas, bebrus, kamieļus, lāčus, dzērves, antilopes un daudzus citus, kas stāvēja plašā aplī ap Mēriju Popinsu. Tad zvēri, savas džungļu dziesmas mežonīgi izkliegdami, sāka dejot viņai apkārt, mainījās ar vietām un sniedza ķepu vai

7 1521

spārnu nākošajam partnerim, kā pieklājas īstā, vecā angļu kadriļā.

Spalga, sīka balss pārspiedza visus:

Ai, Mērija! Ai, Mērija!

No džungļiem un no prērijas

Sveic tevi liels un mazs!

Bērni ieraudzīja, ka šurp dejo pingvīns, strupos spārnus vicinādams un jautri dziedādams. Nācējus ieraudzījis, vīņš paklanījās karaliskajai kobrai un nokliedzās:

—    Iznāca gan! Dzirdat, ko es dziedu? Nav jau gluži bez vainas. Veca atskaņa — Mērija un prērija. Bet iztikt var, iztikt var! — Un viņš aizdejoja tālāk, sniegdams spārnu leopardam.

Džeina un Maikls skatījās zvēru dejā, bet starp viņiem nekustīgi un noslēpumaini klusēja karaliskā kobra. Kad viņu draugs lauva, garām dejodams, pieliecās, lai saņemtu ķepā Brazīlijas fazāna spārnu, Džeina bikli mēģināja izteikt savu izbrīnu vārdos.

—    Man vienmēr likās, Jūsu majestāte… — viņa iesāka un samulsusi aprāvās, nezinādama, teikt vai neteikt.

—    Runājiet, mans bērns! — sacīja karaliskā kobra., — Kas jums likās?

—    Nu … ka lauvas un putni, tīģeri un mazie dzīvnieciņi …

Karaliskā kobra palīdzēja viņai izteikties līdz galam: — Jums likās, ka viņi ir dabiskie ienaidnieki, ka lauva, putnu saticis, nevar to neapēst, tīģeris nevar neapēst zaķi un tā tālāk, vai ne?

Džeina nosarka un pamāja.

—    Vispār jums taisnība. Tā notiek. Bet ne dzimšanas dienā , — atbildēja karaliskā kobra. — Šonakt mazie nebaidās no lielajiem un lielie mazos aizstāv. Pat es, — viņa, brīdi padomājusi, piebilda, — pat es varu skatīties uz meža zosi, ne mirkli neiedomādamās

par vakariņām, — šādā gadījumā. Un galu galā, — viņa sacīja, šaudīdama sīko, draudīgi zaroto mēlīti,

—    varbūt apēst un tikt apēstam ir viens un tas pats. Mana dzīves pieredze rāda, ka tā vien būs. Ņemiet vērā, ka mēs visi esam no vienas un tās pašas vielas: mēs, džungļu radības, un jūs, pilsētas bērni. Viena viela pamatā visiem mums: kokam virs galvas un akmenim zem kājām, putnam, zvēram, zvaigznei — mēs visi esam viens un ejam uz vienu un to pašu galu. To pieminiet vēl arī tad, kad mani būsiet aizmirsuši, mīļie bērni.

—    Kā tad koks var būt akmens? Es neesmu putns. Džeina nav tīģeris, — Maikls bezbailīgi apstrīdēja.

—    Nav, tu saki? — karaliskā kobra iešņācās.

—    Skaties! — viņa pamāja ar galvu uz dzīvo radību jūkli. Putni un zvēri šūpojās vienā ritmā, dejodami ciešā lokā apkārt Mērijai Popinsai, kura tāpat vieglītēm šūpojās dejai līdzi. Visi dejotāji līgojās uz priekšu un atpakaļ kā pulksteņa svārsts. Pat koki liegi locījās, un mēness debesīs šūpojās kā kuģis jūrā.

—    Putns un zvērs, un zvaigzne, un akmens — visi mēs esam viens, visi viens, — murmināja karaliskā kobra, nolaizdama kapuci un šūpodamās starp Džeinu un Maiklu.

—    Bērns un čūska, zvaigzne un akmens ir viens.

šņācošā balss kļuva klusāka. Dzīvnieku kliedzieni

dzisa un gaisa. Džeina un Maikls klausījās un arī lēni līgojās līdzi, it kā viņus kāds šūpotu .. .

Maiga, aizēnota gaisma krita viņu sejās.

—    Abi guļ un kaut ko redz sapnī, — kāds čukstus sacīja. Kas to teica — karaliskā kobra vai viņu māte, apspraudīdama segas, kā viņa to darīja ik nakti, bērnistabā ielūkojoties?

—   Viss kārtībā. — Kas to norūca dobjā balsī: brūnais lācis vai misters Benkss?

7*

Džeina un Maikls cēlās un grima kā šūpolēs, viņi to neatšķīra, nevarēja pateikt…

99

—    Es šonakt redzēju pavisam jocīgu sapni, — pavēstīja Džeina, bērdama cukuru uz savas brokastu biezputras. — Es redzēju, ka mēs esam zvērudārzā un Mērijai Popinsai ir dzimšanas diena, visi zvēri laukā, bet krātiņos sēž cilvēki …

—    Nē, tas bija mans sapnis! Es arī to redzēju! — izbrīnēti iesaucās Maikls.

—    Divi nevar sapņot vienu un to pašu sapni, — Džeina sacīja. — Tu droši zini? Atceries, kā lauva bija sacirtojis krēpes un ronis gribēja …

—    Lai mēs nirstam pēc apelsīna mizas? — Maikls turpināja. — Protams, atceros! Un bērnus krātiņā un pingvīnu, kas nevarēja izdomāt atskaņu, un karalisko kobru …

—    Tad tas nemaz nav bijis sapnis, — Džeina zīmīgi noteica. — Tas noticis pa īstam. Un ja pa īstam … — Viņa vērīgi paskatījās uz Mēriju Popinsu, kas vārīja pienu.

—    Mērij Popins, — viņa jautāja, — vai mēs ar Maiklu varētu redzēt vienu un to pašu sapni?

—    Ejiet jūs ar saviem sapņiem! — atcirta Mērija Popinsa. — Ēdiet labāk biezputru, citādi nedabūsiet grauzdiņus ar sviestu.

Bet Džeina neatlaidās. Viņai vajadzēja zināt.

—    Mērij Popins, — cieši uz viņu lūkodamās, jautāja Džeina, — jūs vakarnakt bijāt zvērudārzā?

Mērija Popinsa iepleta acis.

—    Zvērudārzā? Pašā nakts vidū? Es? Kārtīgs un uzvedīgs cilvēks, kam zināms, ka bagāts, vesels un gudrs būs tas, kurš agri iet gulēt un agri ceļas?

—    Bet jūs bijāt? — Džeina palika pie sava.

—   Man pietiek zvērudārza tepat bērnistabā, — vīzdegunīgi atcirta Mērija Popinsa. — Hiēnas un orangutāni, visi ka viens! Sēdi taisni un nerunā muļķības!

Džeina izdzēra savu piena krūzīti.

—    Tad es tomēr būšu sapņojusi, — viņa noteica.

Bet Maikls ar ieplestu muti blenza uz Mēriju Popinsu, kura patlaban pie kamīna grauzdēja maizi.

— Džeina! — viņš spalgi iečukstējās. — Džeina, paskaties! — Viņš pastiepa pirkstu, un tagad arī Džeina redzēja, ko viņš ieraudzījis.

Mērijai Popinsai ap vidu spīdēja zeltzvīņota čūskādas josta un uz tās līkumots čūskas raksts «Dāvana no zvērudārza».

RIETUMVĒJŠ

Bija pirmā pavasara diena.

Džeina un Maikls to saprata uzreiz, jo dzirdēja misteru Benksu vannā dziedam, un gadā bija tikai viena vienīga diena, kad tētis dziedāja vannā.

Šis rīts viņiem palika atmiņā uz visiem laikiem. Vienkārt jau tāpēc, ka šodien viņi pirmo reizi mūžā drīkstēja nākt lejā no bērnistabas pie kopīgā brokastu galda, otrkārt tāpēc, ka misters Benkss nevarēja atrast savu melno somu. Divi ārkārtēji notikumi pašā dienas sākumā!

—    Kur mana soma? — bļāva misters Benkss, griezdamies riņķī un riņķī pa priekšnamu kā suns, kas ķer savu asti.

Un visi pārējie arī sāka griezties riņķī un riņķī — Elina un misis Brila, un bērni. Pat Robertsons Ei saņēma visus spēkus un divreiz apgriezās ap savu asi. Beidzot misters Benkss atrada somu pats savā kabinetā un, pāri galvai to vicinādams, izbrāzās atkal priekšnamā.

—    Jūs! — viņš draudīgi teica, kā bargu sprediķi sākdams. — Manai somai vienmēr jābūt savā vietā! Te! Uz lietussargu statņa. Kas aizstiepa somu uz kabinetu? — viņš rēca.

—   Tu, dārgais, kad vakar pārnesi ienākumu nodokļa papīrus, — sacīja misis Benksa.

Misters Benkss uzmeta viņai tik aizvainotu skatienu, ka viņa nožēloja savu nesmalkjūtību. Labāk būtu bijis, ja viņa teiktu, ka pati somu tur nolikusi.

—    Hrnrn-hrrmm! — misters Benkss ierūcās, sparīgi nošņauca degunu un paņēma no pakaramā mēteli. Ar mēteli rokā viņš gāja uz durvīm.

—    Klau, — viņš jau priecīgāk iesaucās, — mūsu raibās tulpes jau pumpuros! — Viņš izgaja dārzā un paošņāja gaisu. — Hm, liekas rietumvējš. — Viņš paraudzījās uz vējrādi — teleskopu admirāļa Būma dārzā. — Ta jau es domāju, — viņš teica. — Vējš no rietumiem. Spirgts un silts. Es nevilkšu mēteli.

Viņš paķēra savu katliņu un somu un steidzās projām uz Sitiju.

—    Tu dzirdēji, ko viņš teica? — Maikls satvēra Džeinas roku.

Džeina pamāja. — Vējš ir no rietumiem, — viņa lēni noteica.

Vairāk viņi nesacīja ne vārda, bet prātā abiem bija viena un tā pati doma, un abiem gribējās, kaut jel tās domas labāk nebūtu.

Taču drīz viņi to aizmirsa, jo viss bija kā parasti, māja starot staroja pavasara saulē, noviens nelauzīja? galvu par tās pārkrāsošanu un jaunām tapetēm. Gluži otrādi — visiem likās, ka skaistākas mājas par viņējo Ķiršu gatvē vispār nav.

Nepatikšanas sākās pēc pusdienām.

Džeina bija nogājusi dārzā palīdzēt Robertsonam Ei. Viņa bija iesējusi rindiņu redīsu, kad dzirdēja, ka bērnistabā kaut kas notiek un pa kāpnēm rīb steidzīgi soļi. Gluži sarkans un aizelsies dārzā izskrēja Maikls.

—    Skaties, Džeina, skaties! — viņš kliedza un pastiepa roku. Plaukstā viņam bija Mērijas Popinsas kompass. Kompasa disks drudžaini griezās ap bultu, it kā trīcētu līdzi Maikla drebošajai rokai.

—    Kompass? — Džeina vaicājoši paskatījās uz brāli.

Maikls pēkšņi sāka raudāt.

—    Viņa man to atdeva, — Maikls šņukstēja. — Viņa teica, ka pavisam. Vai dieniņ, kaut kas nav labi! Kas nu būs! Viņa man nekad neko nav devusi.

—    Varbūt viņa gribēja izrādīt tev laipnību, — ieminējās Džeina, Maiklu mierinādama, bet sirds viņai bija tikpat smaga kā Maiklam. Viņa labi zināja, ka Mērija Popinsa netērē laiku laipnībām.

Un dīvaini — visu pēcpusdienu viņi nedzirdēja no Mērijas Popinsas neviena dusmīga vārda. Vispār gandrīz ne vārda. Viņa šķita nogrimusi dzijās domās, un, ja bērni ko jautāja, viņa atbildēja tālā, it kā nemaz klātneesošā balsī. Beidzot Maikls vairs neizturēja:

—    Esiet nu atkal nikna, Mērij Popins! Esiet labāk nikna! Citādi jūs esat pavisam sveša. Ai, man tik nemierīga sirds! — Un patiesi, sirdi viņam spieda drūma nojauta, ka Ķiršu gatvē septiņpadsmit kaut kas — īsti gan nezināms, kas tieši, — notiks.

—   Aiztiksi nelaimi, nelaime aiztiks tevi! — Mērija Popinsa nīgri atcirta savā parastajā balsī.

Maiklam uzreiz kļuva drusciņ labāk.

—   Var jau būt, ka tās ir tikai iedomas, — viņš sacīja Džeinai. — Varbūt viss kārtībā un es tāpat vien sadomājos nezin ko, kā tev liekas, Džeina?

—    Iespējams, — Džeina lēni atteica. Bet sirds viņai sažņaudzās krūtīs no grūtām domām.

Vējš pret vakaru pieņēmās spēkā un spalgiem brāzieniem plosījās ap māju: kauca un svilpoja skursteņos, līda logu spraugās, cilāja bērnistabas paklāja stūrus.

Mērija Popinsa padeva viņiem vakariņas, tad novāca galdu un piekārtoja bērnistabu, glīti un akurāti nolikdama katru lietu savā vietā. Uzkopusi bērnistabu, viņa nolika katliņu uz kamīna plaukta.

—   Tā, — viņa noteica un vēlreiz pārlaida skatienu istabai, lai redzētu, ka viss patiešām kārtībā. Brīdi

viņa klusēja. Tad vieglītēm uzlika vienu roku Džeinai uz pleca, otru Maiklam uz galvas.

—    Es tagad nonesīšu kurpes Robertsonam Ei, lai notīra, — viņa sacīja. — Uzvedieties godīgi, līdz nākšu atpakaļ. — Un viņa izgāja, klusi pievērdama durvis.

Tiklīdz viņa bija izgājusi, berniem gribējās skriet viņai pakaļ, bet kaut kāds nezināms spēks viņus nelaida. Viņi palika sēžam, elkoņus galdā atspieduši, un gaidīja Mēriju Popinsu atgriežamies. Un katrs, ne vārda neteikdams, pūlējās otru mierināt.

—    Esam gan mēs muļķi! — Džeina pēkšņi ierunājās. — Viss taču ir kārtība. — Bet pati zināja, ka teikusi to vienīgi Maiklam par mierinājumu, nevis tāpēc, ka ticētu saviem vārdiem.

Uz kamīna malas skaļi tikšķēja bērnistabas pulkstenis. Uguns, lēni izdegdama, plandījās un sprakstēja. Bet bērni joprojām sēdēja pie galda un gaidīja.

Beidzot Maikls nemierīgi sacīja: — Viņa ir projām pārāk ilgi, vai ne?

Viņam atbildēja tikai vēja iekauciens aiz loga. Dobji un svinīgi tikšķēja pulkstenis.

Pēkšņi vakara klusumā skaļi nobūkšķēja ārdurvis^

—    Maikl! — saraudamās iekliedzās Džeina.

—    Džeina! — gluži bāls un iztrūcies nodvesās Maikls.

Viņi ieklausījās. Tad pieskrēja pie loga un paskatījās laukā.

Tur lejā pie ārdurvīm stāvēja Mērija Popinsa mētelī un cepurē ar tepiķsomu vienā rokā un lietussargu otrā. Vējš neganti virpuļoja ap viņu, raustīja svārkus un nebēdnīgi nošķieba cepuri uz vienas auss. Bet Džeinai un Maiklam rādījās, ka viņa to neņem ļaunā, jo smaidīja, it ka saprazdamās ar vēju.

Aiz sliekšņa viņa mirkli pavilcinājas un atskatījās uz durvīm. Tad, lai gan lietus nemaz nelija, vienā rāvienā atpleta lietussargu un pacēla virs galvas.

Vējš spalgi iekaucās, metās zem lietussarga un cēla

to augšā, it kā pūlēdamies izraut no Mērijas Popinsas pirkstiem. Bet viņa turējās cieši, un taisni to laikam vējš bija gribējis, jo pēkšņi pacēla lietussargu gaisā un atrāva Mēriju Popinsu no zemes. No sākuma tikai mazlietiņ — Mērijas Popinsas pirkstgali vēl skārās pie celiņa grants. Tad vējš pārcēla viņu pāri dārza vārtiņiem un gatves ķiršu pazarēm.

—    Viņa aizlido, Džein, viņa aizlido, — caur asarām iekliedzās Maikls.

—    Ātrāk! — sauca Džeina. — Nesīsim dvīņus šurp! Lai pēdējo reizi paskatās uz viņu!

Tagad ne Džeina, ne Maikls vairs necerēja, ka viņa atgriezīsies, jo bija iegriezies rietumvējš.

Viņi paķēra katrs pa dvīnim un skrēja atpakaļ pie loga.

Nu jau Merija Popinsa bija augstu gaisa, viņa slīdēja pari ķiršu galotnēm un namu jumtiem ar lietussargu vienā rokā un tepiķsomu otrā.

Dvīņi sāka klusi raudāt.

Ar brīvajām rokām Džeina un Maikls atvēra logu un pēdējo reizi mēģināja aizkavēt Mērijas Popinsas lidojumu.

—    Mērij Popins! — viņi kliedza. — Mērij PopinS, nāciet atpakaļ!

Bet viņa vai nu nedzirdēja, vai tīšām nelikās ne zinis. Jo viņa cēlās arvien augstāk un augstāk mākuļainā gaisa virpuļos,'līdz beidzot pazuda aiz kalna, un bērni redzēja vairs tikai ķiršus, kas locījās un vaidēja negantā rietumvējā.

—    Galu galā viņa mums to pateica jau laikus. Viņa sacījās palikt, līdz kamēr iegriezīsies rietumvējš, — nopūtās Džeina un skumji novērsās no loga. Viņa aiznesa Džonu atpakaļ uz gultiņu un nolika gulēt. Alaikls neteica neko, tikai skumīgi šņaukājās, apspraudīdams gultiņā noliktajai Barbarai segu.

—    Nez vai mēs viņu vēl kādreiz redzēsim? — minēja Džeina.

Pēkšņi kāpnēs atskanēja balsis.

—    Bērni, bērni! — misis Benksa, durvis vērdama, teica. — Bērni, es esmu ļoti dusmīga. Mērija Popinsa mūs pametusi.

—    Jā, — vienā balsī-atsaucās Džeina un Maikls.

—   Jūs jau zinājāt? — misis Benksa izbrīnējās. — Viņa jums sacīja, ka aiziet?

Bērni pakratīja galvas, un misis Benksa šķendējās tālāk.

—    Kāda nekaunība! Te viņa ir un uzreiz atkal nav! Pat neatvainodamās! Pasaka: «Es tad nu eju,» — un projām! Vai vēl nejēdzīgāk, vēl nevērīgāk, vēl nepieklājīgāk vispār .. . Kas ir, Maikl? — viņa pikti aprāvās, jo Maikls, svārkos ar abām rokām ieķēries, purināja viņu.

—    Vai viņa teica, ka nāks atpakaļ? — Maikls brēca, gandrīz nogāzdams viņu no kājām. — Saki — viņa nāks?

—    Tāpēc jau nevajag plosīties kā mežonim, Maikl, — misis Benksa atbildēja, izraudamās no viņa rokām. — Es neatceros, ko viņa vēl teica, izņemot to, ka nu viņa ejot. Bet atpakaļ viņa netiks, lai kā gribēdama! Atstāt mani uz sēkļa, bez neviena palīga un bez mazākā brīdinājuma!

—    Māmiņ! — Džeina pārmetoši iesaucās.

—    Tev nemaz nav sirds, nekrietnā sieviete! — teica Maikls un savilka dūri tā, it kā grasītos viņai sist.

—    Bērni! Man kauns par jums, patiesi kauns! Gribēt atpakaļ cilvēku, kas tik ļauni izrīkojies ar jūsu māti. Es esmu satriekta!

Džeina izplūda asarās.

—    Mērija Popinsa ir vienīgais cilvēks uz zemes, ko es gribu! — Maikls vaimanāja un sāka vārtīties pa grīdu.

—    Bērni, bērni! Es jūs nesaprotu, patiešām nesaprotu! Esiet nu atkal labiņi. Šovakar nav neviena, kam jūs pieskatīt. Man jāiet uz viesībām, un Elīnai brīvdiena. Vajadzēs sūtīt misis Brilu augšā. — Viņa izklaidīgi noskūpstīja bērnus un, sīku, raizīgu krunciņu pierē ievilkusi, aizgāja.

—    Saki nu vienam cilvēkam! Aiziet un atstāj nabaga cālīšus nelaimē, — pēc brīža, viņu istabā iebrāzdamās, sodījās misis Brila un ķērās pie darba.

—   Ja tam sievišķim sirds vietā nav pliks akmens, lai tad mani vairs nesauc par Klāru Brilu! Un mēma allaž kā viena zivs, un būtu jel mutautiņu vai cepures adatu atstājusi par piemiņu. Māster Maikl, esiet nu tik laipns un celieties augšā! — misis Brila, smagi dvesdama, turpināja.

—    Nevaru aptvert, kā mēs viņu vispār tik ilgi pacietām, šito klīrīgo uzpūteni. Pogu nu gan jums bez gala un malas, mis Džeina! Stāviet reiz mierīgi, māster Maikl, lai es varu jūs noģērbt. Un nesmuka ari bija, skaties, no kuras puses gribi. Ja tā labi padomā, mēs it mierīgi bez viņas tiksim galā. Kur jūsu naktskrekls, mis Džeina? Ei, kas te jums zem spilvena? %

Misis Brila turēja rokā plānu, smalku sainīti.

—    Kas tas ir? Atdodiet, tas ir mans, — satraukumā trīcēdama, iesaucās Džeina un pasteidzās izraut sainīti no misis Brilas .rokām. Maikls pieskrēja klāt un stāvēja blakus, raudzīdamies, ka viņa atraisa aukliņu un atloka brūno papīru. Misis Brila, nemaz nepaskatīdamās, kas tur būs iekšā, izgāja otrā istabā pie dvīņiem.

Pēdējais papīrs nokrita uz grīdas un izsaiņotais priekšmets gulēja Džeinas plaukstā.

—    Tas ir viņas portrets, — Džeina paskatījusies nočukstēja.

Tas patiesi bija viņas portrets.

Mazā, robainā aplodā glezniņa ar Mērijas Popinsas seju un zem tās parakstīts: «Mērijai Popinsai no

Berta».,

—    To gleznojis tas viņas sērkociņu pārdevējs, — nosprieda Maikls un paņēma glezniņu, lai to labāk aplūkotu.

Tad Džeina ieraudzīja, ka pie glezniņas piesprausta zīmīte. Viņa rūpīgi to atlocīja. Zīmītē bija rakstīts:

«Dārgā Džeina!

Maikls dabūja kompasu, tāpēc portrets pienākas tev. Au revoir.

Mērija Popinsa.»

Džeina lasīja balsī, līdz nonāca pie viņai nesaprotamiem vārdiem.

—    Misis Brila! — viņa sauca. — Ko nozīmē au

revoir?

—    Au revore, bērniņ? — no blakusistabas atķērca misis Brila. — Tas nozīmē, pag, ko tas nozīmē? Es diez cik labi nesaprotu visādas ārzemju valodas. Vai tas nenozīmēja: «Lai dievs jūs svētī!»? Nē. Nebūs vis. Man liekas, mis Džeina, tas nozīmē — «uz drīzu redzēšanos».

Džeina un Maikls saskatījās. Prieks un saprašanās staroja viņu acīs. Viņi zināja, ko Mērija Popinsa domājusi.

Maikls gari un atviegloti nopūtās. — Tad jau labi, — Maiklam nodrebēja balss. — Viņa vienmēr izdara, ko solījusi. — Viņš novērsās.

—    Maikl, tu raudi? — Džeina jautāja.

Viņš pagriezās un pūlējās uzsmaidīt Džeinai.

—    Nē, es pats neraudu, — viņš teica, — tikai acis.

Džeina maigi piebīdīja viņu pie gultas un, kad

Maikls bija apgūlies, iespieda viņam rokā Mērijas Popinsas portretu — steidzīgi, kamēr nav pārdomājusi.

—    Šovakar lai paliek pie tevis, brālīt, — Džeina nočukstēja un apspraudīja viņam segu, gluži kā to bija darījusi Mērija Popinsa.

PŪĶIS

Bija viens no tiem rītiem, kad zeme ir tik glīta, gaiša un spodra, it kā pa nakti būtu īpaši uzkopta.

Ķiršu gatves logu slēģi atvērās un ļoti pnecīgi pamirkšķināja saulei, koki meta melnas ēnu svītras pār ietvēm. Nekur ne skaņas, izņemot saldējuma pārdevēja zvaniņu. Pārdevējs brauca kravas velosipēdā ar uzrakstu: «Palūdz, lai piestāju, un nopērc saldējumu!» Un pēkšņi gar Ķiršu gatves stūri iznāca skursteņslauķis un pacēla melnu, sodrējainu roku.

Saldējuma pārdevējs, zvaniņu šķindinādams, brauca pie viņa.

—    Vienu par peniju, — sacīja skursteņslauķis. Atspiedies uz savam slotām, viņš ar mēles galiņu izlaizīja saldējumu. Tukšo vafeles kausiņu skursteņslauķis ietina mutautiņā un iebāza kabatā.

—   Vafeles jūs neēdat? — dziļā izbrīnā vaicāja saldējuma pārdevējs.

—    Nē. Es tās kolekcionēju, — skursteņslauķis atbildēja. Tad viņš savāca slotas un iegāja pa admirāļa Būma parādes vārtiņiem, jo kalpotāju ieejas admirālim nemaz nebija.

Saldējuma pārdevējs, zvaniņu šķindinādams, brauca tālāk, un pāri viņam krita ēnu un saules svītras.

—    Nekad nebūtu domājis, ka šī iela tik klusa! — viņš nomurmināja, skatīdamies gan pa labi, gan pa kreisi pēc kāda pircēja.

Un tajā pašā brīdī septiņpadsmitajā numurā sāka skanēt paceltas balsis. Saldējuma pārdevējs ar steigu brauca uz vārtiņiem, cerēdams, ka tur vinu lūgs piestāt.

—    Es to vairs nevaru izturēt! Es to vienkārši nespēju izturēt! — brēca misters Benkss, nikni skraidīdams pa priekšnamu — no durvīm uz kāpnēm un atpakaļ.

—   Kas noticis? — uztraucās misis Benksa un izskrēji no ēdamistabas. — Ko tu te plosies pa priekšnamu?

Misters Benkss atvēzēja kāju, spēra, un kaut kas melns uzlidoja pa kāpnēm.

—    M^na cepure! — viņš caur zobiem izgrūda.

—   Mans labākais katliņš!

Viņš uzskrēja pa kāpnēm un spēra katliņu lejā. Tas paripoja gabaliņu pa grīdu un uzkrita misis Benksai uz kājas.

—    Kas tad noticis ar cepuri? — misis Benksa nervozi vaicāja. Bet patiesībā viņa nespēja saprast, kas noticis ar misteru Benksu.

—    Skaties pati! — viņš atrēca.

Misis Benksa trīcēdama noliecās un pacēla katliņu. Tas bija viscaur lielos, spožos, lipīgos plankumos. Degunā misis Benksai iesitās savāda smaka. Viņa paostīja cepuri.

—    It kā pēc zābakziedes, viņa sacīja.

—    Tā ir zābakziede, — atcirta misters Benkss.

—     Robertsons Ei nosukājis manu cepuri ar kurpju suku! īsi sakot, uzspodrinājis!

Misis Benksai no šausmām mute palika vaļā.

—    Es nesaprotu, kas mūsu mājā notiek, — misters Benkss šķendējās. — Kur tie gadi, kā viss šķērsām vien iet. Skujamais ūdens vienmēr par karstu, brokastu kafija — par aukstu. Un tagad vēl — šitais!

Viņš izrāva katliņu no misis Benksas rokām un paķēra melno somu.

—    Es eju, — viņš teica. — Un nezinu, vai vispār atgriezīšos. Varbūt es došos ilgā jūrasbraucienā!

Tad viņš grūšus uzgrūda cepuri galvā, nikni aizcirta durvis un izskrēja pa vārtiņiem tik spēji, ka apgāza saldējuma pārdevēju, kas ar lielu interesi klausījās skandālā.

—    Pats vainīgs! — misters Benkss nīgri izmeta.

—    Jums nav tiesību te uzturēties! — Gariem soļiem viņš steidzās uz Sitiju, un viņa uzspodrinātais katliņš laistījās saulē kā dārgakmens. /

Saldējuma pārdevējs piesardzīgi uzslējās^ kājās. Pārliecinājies, ka neviens kauls nav salauzts, Aiņš nosēdās uz ietves malas un, sev par mierinājumu, apēda lielu saldējumu.

—    Vai manu, vai, — nopūtās misis Benksa, kad dārza vārtiņi aizcirtās. — Taisnība jau ir./Nekas vairs neiet, kā vajadzīgs. Ķibele pēc ķibeles. Kopš Mērija Popinsa aizgāja bez brīdinājuma, viss šķērsām un šķērsām!

Viņa apsēdās uz kāpnēm, izvilka mutautiņu un pieraudāja to slapju.

Un raudādama viņa nodomāja, ka visas nelaimes sākušās pēc tās dienas, kad tik pēkšņi un dīvaini nozuda Mērija Popinsa.

—    Vienu vakaru parādās, otru nozūd. Posts un bēdas, — šņukstēja misis Benksa.

Drīz pēc Mērijas Popinsas bija uzradusies aukle Grīna, bet jau pēc nedēļas aizgājusi, tāpēc ka Maikls viņai uzspļāvis. Pēc viņas nāca aukle Brauna, kura kādu dienu izgāja pastaigāties un vairs neatgriezās. Pagāja labs laiciņš, līdz viņi pamanīja, ka auklei līdzi aizstaigājušas ari visas sudraba karotes.

Pēc aukles Braunas nāca mis Kviglija, guvernante, kuru vajadzēja atlaist, jo viņa katru rītu pirms brokastīm spēlēja gammas un misters Benks necieta mūziku.

—    Un tad vēl, — misis Benksa šņukstēja mutautā, — Džeinai bija masalas, vannas istabā uzsprāga gāzes krāsns, nosala ķirši un …

—    Vai kundzei nelabpatiktos… — Misis Benksa pacēla acis un ieraudzīja, ka blakus viņai stāv virēja misis Brila.

—   Virtuvē skurstenis deg, — misis Brila drūmi pavēstīja.

—r Vai dieniņ! Kas vēl nebūs? — iekliedzās misis Benksa. — Sakiet jel Robertsonam Ei, lai nodzēš. Kur viņš ir?

—   Aizmidzis trauku skapī, cienītā. Un, kad tas puika ir aizmidzis, tad viņu nepamodinās nekas, ne zemestrīce, ne vesels bundzinieku pulks, — teica misis Brila, iedama pakaļ misis Benksai lejā pa virtuves kāpnēm.

Pa abān^ viņas kaut ka apdzēsa degošos sodrējus, bet ar to misis Benksas nelaimes nebeidzās.

Viņa nepaspēja ne pusdienas paēst, kad augšstāvā kaut kas nobrīkšķēja un ar dobju būkšķi krita.

—    Atkal jau? — Misis Benksa skrēja skatīties, kas noticis.

—   Vai, mana kāja, mana kāja! — brēca istabene Elīna.

Viņa sēdēja uz kāpnēm sasistu trauku kaudzē un skaļi kunkstēja.

—    Kas kaiš kājai? — nikni jautaja misis Benksa.

—    Salauzta! — Elīna izmisumā atļima pret kāpņu margām.

—    Blēņas, Elīn! Jūs vienkārši esat sastiepusi potīti, tas ir viss.

Bet Elīna tikai novaidējās.

—    Kaja pagalam! Salauzta! Salauzta! Ko nu es darīšu? — vaimanāja Elīna.

Tajā pašā brīdī bērnistabā spalgi iebrēcās dvīņi. Viņi kāvās par zilu celuloīda pīlīti. Viņu sīkās balsis pārspiedza Džeinas un Maikla ķīviņu. Šie, savukārt, uz sienas zīmēdami, strīdējās, kāda aste pienākas zaļam zirgam: sarkana vai lillā? Bērnu brēkai cauri kā bungas vienmuļi ducināja istabenes Elīnas kunksti: — Kaja pagalam! Ko nu es darīšu?

—   Tas ir pēdējais piliens! — iesaucās misis Benksa, skriedama augšā pa kāpnēm.

113

Viņa palīdzēja Elīnai iekļūt gultā un uzlika aukstu kompresi uz potītes. Tad iegāja bērnistabā.

8 — 152!

Džeina un Maikls skrēja viņai pretī.

—    Viņam taču vajag sarkanu asti, vai ne? -A jautāja Maikls.

—    Vai, māmiņ! Saki jel Maiklam, lai viņš? nav tik stulbs! Nevienam zirgam nav sarkana ast<^ nav un nav!

—    Un kuram zirgam ir lillā aste? Vari man pateikt? — Maikls brēca.

—    Mana pīle! — kvieca Džons, izraudams pīlīti Barbarai no rokām.

—    Mana! Mana! Mana! — Barbara brēca un rāva pīlīti atpakaļ.

—    Bērni, bērni! — misis Benksa izmisumā lauzīja rokas. — Palieciet klusu, vai es sajukšu prātā!

Uz brīdi iestājās klusums. Bērni ziņkārīgi raudzījās uz māti un gaidīja, kas nu būs. Vai patiešām sajuks? Un, ja sajuks, kā tas izskatīsies?

—    Mieru! — teica misis Benksa. — Tadu uzvešanos es necietīšu. Nabaga Elīna sastiepusi potīti, un nav neviena, kas varētu jūs pieskatīt. Jums jāiet uz parku un jāspēlējas tur līdz tējas laikam. Džeina un Maikl, jums jāgādā par mazajiem. Džon, tagad pīlīti dabūs Barbara, bet tu varēsi to ņemt līdzi gultiņā. Maikl, tū drīksti palaist parkā savu jauno pūķi. Nu, cepures galvā — un aiziet!

—    Bet es gribu pabeigt savu zirgu, — iespītējās Maikls.

—    Kāpēc mums jāiet uz parku, — Džeina žēlojās. — Tur galīgi nav ko darīt!

—    Tāpēc, — misis Benksa atbildēja, — ka man vajadzīgs miers. Un, ja jūs klusītēm iesiet uz parku un uzvedīsieties godīgi, pie tējas dabūsiet kokosriekstu cepumus.

Nedodama bērniem laiku jaunai brēkai, misis Benksa pasteidzās uzlikt viņiem cepures un veikli bīdīja viņus lejā pa kāpnēm.

Skatieties uz abām pusēm, — viņa nosauca pakaļ, kad bērni gāja laukā pa vārtiņiem: Džeina — stumdama dvīņu ratiņus, Maikls — nesdams savu pūķi.

Viņi paskatijas pa labi. Tur neviens nebrauca. Paskatījās pa kreisi — arī neviens, izņemot saldējuma pārdevēju, ķas šķindināja savu zvaniņu Ķiršu gatves galā.

Džeina skriešus pārstuma ratiņus pari ielai. Maikls slāja viņai pakaļ.

—   Man apriebusies šī dzīve, — viņš bēdīgi žēlojās pūķim. — Dari ko darīdams, viss slikti.

Džeina aizstūma ratiņus līdz pašam dīķim.

—   Tā, — viņa noteica. — Un tagad dodiet pīlīti man.

Dvīņi brēca un turēja pīlīti katrs aiz sava gala. Džeina laušus atlauza viņu pirkstus un atņēma pīlīti.

—    Redziet! — viņa teica un iemeta pīlīti dīķī.

—   Redziet nu, maziņie, kā pīlīte peld uz Indiju. Pīlīte aizpeldēja uz dīķa otru malu. Dvīņi skatījās

tai paka] un raudāja.

Džeina apskrēja dīķim apkārt, noķēra pīlīti un pastūma atpakaļ.

—   Tagad viņa peld uz Sautemptonu, — viņa moži pavēstīja.

Dvīņi neizrādīja ne mazāko prieku.

—    Uz Ņujorku! Dvīņi raudāja vēl gaužāk. Džeina noplātīja rokas.

—    Maikl, ko lai mēs ar viņiem iesākam? Ja atdosim, viņi atkal sāks kauties, bet, ja neatdosim, brēks vienā brēkšanā.

—    Es viņiem palidināšu pūķi, — Maikls teica.

—   Skatieties, bērniņi, skatieties! Viņš uzslēja skaisto, zaļi dzelteno pūķi un sāka ritināt aukliņu. Dvīņi caur asarām vienaldzīgi noskatījās. Maikls pacēla pūķi pāri galvai un kādu gabaliņu

paskrēja. Pūķis īsu mirkli paplivinājās gaisā un nošļuka atpakaļ zālītē.

—    Pamēģini vēlreiz, — Džeina uzmundrinoši sacīja.

—    Paturi, kamēr es skrienu, — teica Maikls.

Šoreiz pūķis pacēlās mazliet augstak. Bet lidojumā

pūķa garā aste sapinas liepas zaros, un tagad pūķis šļaugani karājas kokā.

Dvīņi gaudoja no visas sirds.

—    Žēlīgā debess, Džeina nopūtās. — Šodien nekas neiet no rokas.

—    Ei, ei, ei! Kas par traci? — kada balss aiz muguras noprasīja.

Viņi pagriezās un ieraudzīja dārza sargu, kas izskatījās ļoti cēli savā spoži pogotajā mundierī un formas cepurē. Viņš staigāja, sprauzdams uz spieķa smailes izsvaidītos papīrus.

Džeina rādīja uz liepu. Sargs paskatījās un kļuva ļoti bargs no vaiga.

—    Ak tā! Jūs pārkāpjat noteikumus. Mēs te nepieļaujam nekādus papīrus ne zalē, ne kokos. Stingri noliegts!

—    Tas nav papīrs. Tas ir pūķis, — sacīja Maikls.

Sarga piktā seja pārvērtās, nu tā bija līdz muļķī-

gumam laipna un labsirdīga. Viņš gaja pie liepaš.

—    Pūķis? Patiešām! Un es neesmu laidis pūķi kopš bērnu dienām!

Sargs uzrāpās kokā un nokāpa, maigi piespiedis pūķi pie krūtīm.

—    Klau, — viņš jūsmīgi teica, stiepdams roku pēc uzticamā kociņa, — paturēsim viņu pret vēju, ieskriesimies, un tā lieta ies!

Maikls cieši sažņaudza kociņu.

—    Paldies, bet es pats gribu laist savu pūķi.

—    Vai es vismaz nedrīkstētu tev palīdzēt? — sargs pazemīgi vaicāja. — Es taču to nocēlu no koka un neesmu laidis pūķi kopš bērnu dienām!

—vLabi, — atbildēja Maikls, jo negribēja būt nelaipns.

—    Ai, paldies, mīļš paldies! — sargs pateicīgi iesaucās. — Es ņemu pūķi un eju desmit soļus pa zālienu. Kad es teikšu: «Aiziet!» — tu sāksi skriet. Skaties!

Sargs gāja, balsī skaitīdams soļus.

—    Astoņi, deviņi, desmit.

Tad viņš pagriežas un pacēla pūķi virs galvas. — Aiziet!

Maikls metās skriešus.

—    Laid auklu! — bļāva sargs.

Maikls dzirdēja aiz muguras klusu plakšķi. Kociņam plaukstā griežoties, noraustījas aukla.

—    Viņš lido! — kliedza sargs.

Maikls atskatījās. Pūķis planēja gaisā un sparīgi cēlās debesīs. Tas kāpa arvien augstāk un augstāk, vairs tikko saredzamās zaļi dzeltenās astes pušķus plivinādams. Sargam acis izspiedās no pieres.

—    Tādu pūķi es savu mūžu neesmu redzējis, — viņš murmināja, stīvi skatīdamies debesīs. — Pat ne bērnu dienās.

Mazs mākonītis uz mirkli piesedza sauli un aizmutuļoja tālāk.

—    Tas nāk uz pūķi, — Džeina uztraukti iečukstējās.

Pušķainā pūķa aste plīvodama šāvās gaisā, līdz kamēr debesīs varēja samanīt vairs vienīgi tumšu punktiņu. Mākonis lēni virzījās tam pretī. Tuvāk! Tuvāk!

—    Viss! — teica Maikls, kad punktiņš nozuda aiz plānās, pelēkās dūmakas.

Džeina īsi nopūtās. Dvīņi rāmi sēdēja ratiņos. Dīvains klusums bija pārņēmis viņus visus. Nospriegtā aukla Maikla rokās šķita piesējusi viņus mākonītim un zemi — debesīm. Elpu aizturējuši, viņi gaidīja, kad pūķis atkal parādīsies.

Pēkšņi Džeina neizturēja.

—    Maikl, — viņa kliedza, — velc lejā! Velc lejā! Viņa pielika roku spriegi drebošajai auklai. Maikls pagrieza kociņu un no visa spēka parāva

auklu. Aukia nepadevās ne drusciņu. Elsdams un pūzdams viņš vilka atkal.

—    Es nevaru, — Maikls izdvesa. — Viņš nenāk.

—    Es palīdzēšu, — sacīja Džeina. — Nu, velc! Bet, lai kā viņi pūlējās, pūķis bija un palika aiz

mākonīša.

—    Palaidiet mani! — sargs svarīgi noteica. — Manos puikas gados mēs to darījām tā.

Viņš saņēma auklu virs Džeinas galvas un strupi, asi parāva. Aukla it kā mazliet padevās.

—    Viens, divi — reizē! — sargs nobļāvās. Cepuri sargs ar galvas vēzienu nometa zālē, Džeina

un Maikls cieši atspērās zemē, un visi vilka ko spēdami.

—    Nāk! — ieelsās Maikls.

Pēkšņi aukla atslāba, sīks virpulītis izšāvās cauri mākonim un slīdēja lejā.

—    Tin auklu! — sargs uzbrēca, skatīdamies uz Maiklu. ,

Bet aukla jau tinās uz kociņa pati no sevis. Pūķis raustīgās auklas galā slīdēja zemāk un zemāk, dejodams un kūleņus mezdams.

Džeina aprauti ieelsās. — Kaut kas ir noticis! — viņa kliedza. — Tas nemaz nav mūsu pūķis! Tas ir pavisam citādāks!

Visi skatījās debesīs.

Džeinai izrādījās taisnība. Pūķis vairs nebija zaļi dzeltens, bet tumši zils. Zvārodamies un līkumodams tas nāca lejā.

Pēkšņi Maikls iebrēcās: — Džeina! Džeina! Tas vispār nav pūķis! Tas izskatās … klau … tas izskatās pēc . ..

—   Ātrāk, Maikl, tin ātrāk, — aizclsus sauca Džeina, — es nevaru sagaidīt!

Jo tagad virs augstāko koku galotnēm auklas galā dejojošā figūriņa bija skaidri redzama. No zaļi dzeltenā pūķa ne vēsts, pūķa vietā dejoja kaut kas dīvaini svešs un reizē pazīstams, kaut kas zilā mētelī ar sudraba pogām un margrietiņu ziediem pušķotā salmu cepurē. Padusē figūriņa turēja lietussargu ar papagaiļa galvu rokturī, brūna tepiķsoma šūpojās vienā rokā, bet otra cieši turējās pie auklas, kas kļuva arvien īsāka.

—    Ai! — Džeina uzgavilēja. — Tā ir viņa!

—    Tā jau es domāju! — kliedza Maikls, un rokas viņam, tinamo kociņu turot, drebēja.

—    Tas tik ir joks! — dārza sargs blisināja acis. — Tas nu gan ir!

Dīvainā figūra slīdēja lejā, ar pēdām skardama koku galus. Bērni jau skaidri redzēja tik labi pazīstamo seju melnu matu ielokā, spoži zilās acis un degunu, uzrautu kā koka lellei. Kad gandrīz visa aukla jau bija satinusies uz kociņa, figūriņa iznira cauri liepas zariem un akurāti nolaidās zālienā.

Vienā mirklī Maikls svieda kociņu un metās skriet. Džeina aulekšiem šāvās viņam pakaļ.

—   Mērija Popinsa! Mērija Popinsa! — bērni gavilēja un ķērās viņai apkārt.

Dvīņi savos ratiņos ķērkstēja kā gaiļi rīta pusē, bet dārza sargs muti vien plātīja, it kā gribētu kaut ko sacīt, bet nerastu vārdus.

—    Beidzot! Beidzot! Beidzot! — mežonīgi kliedza Maikls, tvarstīdams viņas rokas, lietussargu, visu, kas pagadījās pa ķērienam, lai tikai būtu viņai pieskāries un pārliecinājies, ka tā patiešām ir īsta, dzīva Mērija Popinsa.

—   Mēs zinājām, ka jūs atgriezīsieties. Mēs atradām vēstuli, kurā bija rakstīts au revoir! — gavilēja Džeina, apskāvusi zilā mēteļa vidukli.

Gandarīts smaids pārskrēja Mērijas Popinsas sejai — no lūpām uz aušīgo degunu, no deguna uz zilajām acīm. Bet tas bija tikai mirklis. Smaids nodzisa.

—   Man labāk patiktu, ja jūs ņemtu vērā, — viņa . piezīmēja, izraisīdamās no bērnu rokam, — ka šis te ' ir parks, publiska vieta, nevis kaut kāda lāču bedre! Tada nesavaldība! Tikpat labi es varētu nolaisties zvēj rudārzā! Un kur jūsu cimdi, ja atļauts vaicāt?

Bērni sašļuka un sāka meklēties pa kabatām.

—    Tūlīt lai būtu rokās!

Priekā un satraukumā drebēdami, viņi iegrūda rokas cimdos un uzlika cepures.

Mērija Popinsa gāja pie ratiņiem. Dvīņi svētlaimīgi dūdoja, kad viņa pievilka ciešāk sēdekļu siksnas un sakārtoja pārsegu. Tad viņa paskatījās apkārt.

—    Kas iemeta pīlīti dīķī? — viņa jautaja tik pierasti bargā un vīzdegunīgā balsī.

—    Es, — Džcina atbildēja. — Dvīņiem. Viņa peld uz Ņujorku.

—    Tūlīt velc laukā! — Mērija Popinsa pavēlēja.

—   Viņa nepeldēs vairs ne uz kādu Ņujorku, lai tā būtu kur būdama, bet taisnā ceļā uz mājām. Tējas laiks!

Pakārusi somu uz ratiņu roktura, viņa stūma dvīņus uz vārtiem.

Darza sargs, beidzot atguvis balsi, nostājās viņai . ceļā.

—    Ei, jūs, — viņš sacīja, stīvām acīm blenzdams uz Mēriju Popinsu, — man jāsastāda protokols! Tas ir pret noteikumiem. Tād.a nākšana no zila gaisa. Un, ja ne no gaisa, tad no kurienes? No kurienes, es jums prasu?

Viņš aprāvās, jo Mērija Popinsa nomērīja viņu no galvas līdz kājām ar tādu skatienu, ka viņam labāk būtu gribējies izkrist cauri zemei.

—    Ja es būtu dārza sargs, — viņa klīrīgi piezīmēja,

—    es gan zinātu, ka formas cepurei vienmēr jābūt galvā un mundierim aizpogātam. Atvainojiet!

Ar augstprātīgu rokas vēzienu padzinuši viņu no ceļa, Mērija Popinsa stūma ratiņus tālāk.

Sargs nosarka un liecas pēc cepures. Kad viņš atkal paskatījās, Mērija Popinsa un bērni jau bija pazuduši aiz Ķiršu gatves septiņpadsmitā numura vārtiem.

Viņš blenza uz taku. Tad pablenza debesīs un atkal uz taku.

Vēl viņš noņēma cepuri, pakasīja galvu un uzlika cepuri atpakaļ.

—   Tā kaut ko es neesmu redzējis, — viņš noskurinājās. — Pat ne savās bērnu dienās.

Murminādams un pagalam apjucis viņš aizgāja.

—    Ko es redzu! Pati Mērija Popinsa! — iesaucās misis Benksa, kad viņi ienāca pa durvīm. — Un tik pēkšņi! Kā no zila gaisa .. .

—    Jā, — Maikls priecīgi pavēstīja, — auklas galā no.. . — viņš aprāvās, jo Mērija Popinsa uzmeta viņam šaušalīgāko no saviem šaušalīgakajiem skatieniem.

—    Es viņus atradu parkā, kundze, — viņa teica misis Benksai, — un attiecīgi pārvedu mājās.

—    Tad jūs paliksiet pie mums?

—    Pagaidām jā, kundze.

—    Bet, Mērij Popins, pagājušo reizi jūs aizgājāt bez brīdinājuma. Kāda man garantija, ka jūs to neizdarīsiet atkal?

—    Nekādas, cienītā kundze, — Mērija Popinsa mierīgi atbildēja.

Misis Benksa no tiesas apjuka.

—    Bet uz cik ilgu laiku, ka jums šķiet? — viņa nedroši jautāja.

—    To es nevaru paredzēt, cienītā kundze.

—    A! — noteica misis Benksa, jo nekas cits viņai neienaca prātā.

Pirms viņa paspēja atjēgties no izbrīna, Mērija Popinsa paņēma savu tepiķsomu un nekavējoties veda bērnus augšā.

Misis Benksa, viņiem paka] noskatīdamās, dzirdēja bērnistabas durvis klusi aizveramies. Atviegloti nopūtusies, viņa skrēja pie telefona.

—    Mērija Popinsa atgriezusies! — viņa laimīgi sacīja klausulē.

—    Patiešām? — otrā galā atsaucās misters Benkss. — Tad arī es varbūt atgriezīšos.

Un nolika klausuli.

Augšā Mērija Popinsa novilka mēteli un pakāra uz vadža pie bērnu guļamistabas durvīm. Tad noņēma cepuri un kārtīgi uzmauca uz gultas galvgaļa bumbiņas.

Džeina un Maikls nolūkojās uz pazīstamajām kustībām. Viss gluži tāpat, kā vienmēr bijis. Pat grūti noticēt, ka viņa ilgi bijusi projām.

Mērija Popinsa pieliecās un atvēra tepiķsomu.

Somā nebija nekā, izņemot lielum lielu termometru.

—    Kam tas būs? — Džeina ziņkārīgi jautāja.

—    Tev, — Mērija Popinsa atbildēja.

—    Bet es nemaz neesmu slima, — Džeina protestēja. — Nu jau divi mēneši, kopš man bija masalas!

—    Muti vaļā! — Mērija Popinsa teica tādā balsī, ka Džeina uzreiz aizmiedza acis un paplēta muti. Termometrs bija iekšā.

—    Es gribu zināt, kā tu esi uzvedusies, kamēr biju projām, — Mērija Popinsa bargi paskaidroja. Tad viņa izņēma termometru un pacēla pret gaismu.

—    Pavirša, aušīga, nevīžīga, — viņa nolasīja.

Džeina iepleta acis.

—    Hm, — norūca Mērija Popinsa un iebāza termometru Maikla mutē. Viņš turēja lūpas cieši sakniebtas, līdz Mērija Popinsa izņēma termometru un lasīja:

—    Ļoti bļaustīgs, palaidnīgs, ncuzvedīgs puika.

—    Nav vis! — Maikls dusmīgi iebrēcās.

Par atbildi viņa pabāza Maiklam zem deguna termometru un viņš saburtoja lielu, sarkanu uzrakstu «Averynois».

—    Redzi? — Mērija Popinsa apvaicājās, uzvaroši skaiidarnās uz Maiklu. Viņa atvēra muti Džonam un iegrūda termometru.

—    Ķildīgs un negants. — Tāda bija Džona temperatūra.

Tad pienāca Barbaras kārta un Mērija Popinsa nolasīja divus vārdus: — Galīgi izlaidusies.

—    Hm, — viņa nošņaukājās. — Esmu atgriezusies pēdēja brīdī.

Tad viņa žigli iebāza termometru mutē pati sev, brītiņu paturēja un izņēma.

«Augsti teicama un godājama persona, caurcaurēm uzticama visas lietās un vietās.»

Iepriecēts un pašapzinīgs smaids uzplauka Mērijas Popinsas sejā, kad viņa skaļi nolasīja savu temperatūru.

—    Tā jau es domāju, — viņa gandarīti noteica. — Tagad paēst — un pie miera!

Bērniem likās, ka nepagāja ne minūte, kad viņi jau bija izdzēruši savu pienu, notiesājuši kokosriekstu cepumus, iebāzti vannā un nomazgāti. Mērija Popinsa, ka jau parasti, visu darīja zibens ātrumā. Āķīši sprāg^ šus sprāga vaļā, pogas lēkšus izlēca no pogcaurumiem, sūklis un ziepes brāza kā vējš, dvieļi vienā vēzienā noslaucīja viņus sausus.

Mērija Popinsa pienāca pie katras gultas un apspraudīja segas. Viņas baltais, stīvinātais priekšauts krakstēja un jauki smaržoja pēc svaigiem grauzdiņiem.

Pie Maikla gultas viņa noliecās un pabāza roku pagultē. Vienā mirklī viņa rūpīgi izvilka saliekamo gultu ar visu savu saimniecību, saliktu glītās kaudzītēs. Tur bija ziepju gabaliņš, zobu suka, matadatu paciņa, smaržu pudelīte, mazs, saliekams krēsls un klepus zāļu tabletes. Tāpat septiņi flaneļa un četri kokvilnas naktskrekli, kurpes, domino kauliņi, divas peldcepurcs un pastkaršu albums.

Džcina un Maikls uzslējās sēdus un iepleta acis.

—    No kurienes tas viss uzradās? — Maikls brīnījās. — Simtiem reižu es līdu pagultē un zinu, ka tur nekā nebija.

Mērija Popinsa neatbildēja un sāka izģērbties.

Džeina un Maikls saskatījās. Viņi zināja, ka nav vērts jautāt, jo Mērija Popinsa nekad neko nepaskaidroja.

Viņa noņēma balto, stīvināto apkaklīti un atsprādzēja kakla ķēdīti.

—    Kas tur iekšā? — jautāja Maikls, skatīdamies uz mazo, ķēdītē iekārto zelta medaljonu.

—    Portrets.

—    Kā portrets?

—    Nāks laiks — uzzināsi. Un ne brīdi ātrāk, — viņa atcirta.

—    Un kad tas laiks nāks?

—    Kad es iešu projām.

Bērni skatījās uz viņu izbiedētām acīm.

—    Bet Mērij Popins! — Džcina iekliedzās. — Jūs taču nekad vairs mūs neatstāsiet, vai ne? Ai, lūdzu, sakiet, ka ne!

Mērija Popinsa nešpetni paskatījās uz Džeinu.

—    Jauka dzīve man būtu, — viņa atcirta, — ja visu savu mūžu man vajadzētu pavadīt ar jums!

—    Bet jūs paliksiet? — Džeina neatlaidās.

Mērija Popinsa pasvaidīja plaukstā medaljonu.

—    Es palikšu līdz tai dienai, kad ķēdīte pārtrūks, — viņa strupi atbildēja.

Pārmetuši pār galvu kokvilnas naktskreklu, viņa sāka zem tā izģērbties.

—   Tad jau labi! — Maikls pačukstēja Džeinai. — Ķēdīte ir stipra, es to kārtīgi apskatīju!

Viņš mierinoši pamāja Džeinai. Bērni ieritinājās zem segām un gulēja, nolūkodamies Mērijas Popinsas noslēpumainajās kustībās zem naktskrekla telts. Viņi atcerējās Mērijas Popinsas pirmo parādīšanos Ķiršu gatvē un visus zilos brīnumus, kas notika pēc tam. Kā viņa aizlidoja ar lietussargu, kad iegriezās rietumvējš, cik skumji un garlaicīgi viņiem gāja ilgais laiks bez Mērijas Popinsas, un cik pasakaini viņa nolaidās no debesīm šodien.

Pēkšņi Maikls kaut ko atcerējās.

—    Mans pūķis! — viņš iesaucās un uztrūkās sēdus.

—   Es biju pavisam aizmirsis! Kur palika mans pūķis? Mērijas Popinsas galva iznira no naktskrekla

izgriezuma.

—    Pūķis? — viņa īdzīgi jautāja. — Kāds pūķis? Kas par pūķi?

—    Mans zaļi dzeltenais pūķis ar pušķiem. Tas, kura auklā jūs nolaidāties no debesīm!

Mērija Popinsa blenza uz Maiklu. Nebija noprotams, vai viņa vairāk pārsteigta nekā dusmīga, bet izskatījās, ka pārsteigta un dusmīga vienlaikus.

Un balss, kas nu atskanēja, bija vēl draudīgāka par skatienu.

—     Vai es pareizi sapratu, — viņa lēni, caur zobiem jautāja, — ka esmu no kaut kurienes nolaidusies auklas galā?

—    Bet jūs taču nolaidāties! — Maikls stomījās.

—   Šodien. No mākonīša. Mēs redzējām.

—    Auklas galā? Kā pērtiķis vai vēl kas dumjāks? Es, Maikl Benks?

Mērija Popinsa no" sašutuma likās izstiepusies divreiz garāka nekā parasti. Draudīgi liela savā naktskreklā viņa slējās pār Maikla gultu un gaidīja atbildi. Maikls drošības pēc cieši ieķērās segā.

—    Nesaki vairāk ne vārda, Maikl! — čukstus no savas gultas brīdināja Džeina. Bet viņš jau bija aizgājis par tālu, lai apstātos.

. — Bet kur tad ir mans pūķis? — viņš bezbailīgi palika pie sava. — Ja jūs ncnolaidāties tā, kā es sacīju, tad kur palicis mans pūķis? Auklas galā nav.

—    Re, kā! Un es tātad esmu auklas galā? — Mērija Popinsa, nicīgi iesmiedamās, jautāja.

Maikls redzeja, ka nav vērts runāt. Viņš nemācēja paskaidrot. Vajadzēja vien padoties.

—    Nnē, — viņš vārgā balsī izdvesa. — Nē, Mērija Popinsa.

Viņa pagriezās un izslēdza elektrību.

—    Tavas manieres, — viņa nīgri piezīmēja, — manā prombūtnes laikā nav kļuvušas ne par matu labākas. Auklas galā! Ko tu neteiksi! Savu mūžu neviens nav mani tā apvainojis! Nekad!

Niknu roku viņa vienā vēzienā atsvieda palagu, iemetās gultā un pārvilka •segu pāri galvai.

Maikls gulēja kā mēms, joprojām cieši ieķēries segā.

—    Bet viņa tomēr nolaidās, vai ne? Mēs paši redzējām, — viņš beidzot čukstēja Džeinai.

Džeina neatbildēja. Tikai rādīja ar pirkstu uz guļamistabas durvīm.

Maikls piesardzīgi pacēla galvu.

Aiz durvīm uz vadža vīdēja Mērijas Popinsas mētelis. Naktslampiņas gaismā spīguļoja sudraba pogas, bet no kabatas karājās papīra pušķu virtene — zaļi dzeltenā pūķa aste.

Viņi ilgi skatījās uz asti.

Tad viņi samājās. Viņi zināja, ka te vairs nekas nav sakāms, jo Mērijas Popinsas ceļi bija un palika neizdibināmi. Galvenais, ka viņa atgriezusies. No saliekamās gultas šalkoja viņas mierīgā elpa. Viņi atkal varēja justies laimīgi, droši un mierīgi.

—    Zini, Džeina, tā aste zirgam varētu būt arī lillā, — Maikls pēkņi iečukstējās.

—    Nē, Maikl, — Džeina atbildēja. — Manuprāt, sarkana izskatīsies labāk.

Pēc tam klusajā bērnistabā bija dzirdama vairs tikai piecu cilvēku mierīgā elpa.

—    Pff! Pff! — pakšķēja mistera Benksa pīpe.

—    Klikt! Klikt! — šķindēja misis Benksas adāmadatas. v

Misters Benkss pasleja kajas uz kamīna malas un klusi iekrācās.

Pēc brīža misis Benksa ierunājās:

—    Tu vel arvien domā doties ilgākā jūrasbraucienā? — viņa jautāja.,

—    Labāk jau nē. Es diez ko nepanesu jūru. Mans katliņš arī kārtībā. Es tepat uz stūra liku to nospodrināt ar zābakziedi viscaur. Tikpat kā jauns. Bez tam, kad nu Mērija Popinsa ir atgriezusies, mans skujamais ūdens allaž būs īstā karstumā.

Misis Benksa pie sevis pasmaidīja un turpināja adīt.

Viņa no sirds priecājās, ka misters Benkss ir tik slikts jūrnieks un Mērija Popinsa atgriezusies.

Lejā virtuve misis Brila mainīja kompresi uz Elīnas potītes.

—    Kad viņa bija te, — sacīja misis Brila, — es no viņas lielas lietas neturēju, bet, gods kam gods, no šīs pēcpusdienas mums ir pavisam cita māja. Klusa kā svētdiena un spoža kā penijs. Es nenožēloju, ka viņa ir atpakaļ.

—    Es ari ne, patiešām! — Elīna pateicīgi piekrita.

—    Un es jau nu pavisam, — nodomāja Robertsons Ei, klausīdamies sarunā caur slotu skapja sienu. — Nu man ari būs kādu brītiņu miers.

Viņš ierīkojās ērtāk uz apgāzta ogļu spaiņa, atspieda galvu pret slotu un aizmiga.

Bet, ko domāja pati Mērija Popinsa, to viņi nedabūja zināt, jo Mērija Popinsa savas domas paturēja pie sevis un nevienam nekad neizpauda . ..

SVĒTĀS ŠAUSMAS UN CĪRULIS KARGZO

Bija sestdiena.

Ķiršu gatves septiņpadsmitā numura priekšnamā misters Benkss dedzīgi pakšķināja barometru un skaidroja misis Benksai, kāds laiks gaidāms.

—   Mērens dienvidu vējš, temperatūra vidēja, vietām pērkona lietus, jūrā viegla viļņošanās. Tālākās izredzes neskaidras. Ei, kas tad tas?

Viņu bija iztraucējuši tādi kā būkšķieni, lēcieni un kritieni otrā stāvā.

Kāpņu līkumā parādījās Maikls. Nīgri piepūties, viņš nobūkšķēja kāpienu zemāk. Aiz viņa, pa dvīnim katrā elkonī turēdama, nāca Mērija Popinsa un ar asiem ceļgala grūdieniem buksnīja Maiklu no viena pakāpiena uz otru. Nopakaļ Džeina nesa cepures.

—    Kas labi sākts, tas gandrīz padarīts. Lejā, lūdzu! — Mērija Popinsa pikti uzsauca.

Misters Benkss pacēla acis no barometra un skatījās, kā viņi nāk lejā.

—    Kas tad nu, Maikl? — viņš noprasīja.

—    Es neiešu staigāt! Es negribu staigāt! Es gribu spēlēties ar jauno vilcienu, — brēca Maikls un aizrijās, jo Mērijas Popinsas ceļgals nogrūda viņu atkal pa vienu kāpienu zemāk.

—    Blēņas, dārgumiņ, — sacīja misis Benksa.

—   Protams, tu iesi staigāt. No staigāšanas aug stipras un garas kājas.

—    Negribu garas, gribu īsas, — atbrēca Maikls, smagi nobūkšķinādamies pa nākošo kāpienu.

—    Kad es biju maziņš, — teica misters Benkss,

—    man gan patika staigāt. Es parasti gāju ar savu guvernanti līdz otrajam laternas stabam un atpakaļ katru dienu. Un es nekad nerunāju pretī.

129

Maikls apstājās uz kāpnēm un šaubīgi paskatījās uz misteru Benksu.

S 1521

—    Vai tad tu arī biji maziņš? — Maikls dziļā izbrīnā jautāja.

Misters Benkss likās apvainojies.

—    Protams, biju. Mazs, jauks puisītis ar garām, dzeltenām cirtām, samta biksītēs un pogātos zābaciņos. ļ

—   Tam nu gan es neticu, — teica Maikls, skriedams lejā pa kāpnēm jau bez bikstīšanas un platām acīm skatīdamies misterā Benksā.

Viņš nekādi nespēja iedomāties savu tēvu kā mazu puisīti. Viņam likās neiespējami, ka tēvs kādreiz nebūtu bijis sešas pēdas gars pusmūža vīrs ar papliku pakausi.

—    Kā sauca tavu guvernanti? — jautāja Džeina, skriedama Maiklam pakaļ. — Vai viņa bija laba?

—    Viņu sauca mis Endrjū, un viņa bija svētās šausmas.

—    Kuš! — misis Benksa pārmetoši teica.

—    Es gribēju sacīt, — misters Benkss mēģināja izlabot savu kļūdu, — ka viņa bija … ē … ļoti stingra. Un viņai vienmēr bija taisnība. Un viņai patika visu nostādīt tā, ka otram nekad nav taisnība, lai viņ| justos kā pēdējais zemes tārps. Tāda bija mis Endrjū!

Misters Benkss sarauca pieri, atcerēdamies savu guvernanti.

—    Ting-ling-ling! — iešķindējās durvju zvans, un atbalss notinkšķēja pa visu māju.

Misters Benkss piegāja pie durvīm un atvēra. Uz sliekšņa svarīgi piepūties, stāvēja zēns — telegrammu iznēsātājs.

—    Ātrā telegramma. Uz Benksa vārda. Atbilde būs? — zēns sniedza oranžu aploksni.

—    Ja ziņa laba, dabūsi sešus pensus, — teica misters Benkss un atplēsa telegrammu. Izlasījis to, viņš nobālēja.

—    Atbildes nebūs, — viņš strupi izmeta.

—    Un nekādu sešu pensu?

—    Protams, nē, — misters Benkss rūgti noteica.

Telegrāfa zēns uzmeta viņam pārmetošu skatienu

un bēdīgi aizgāja.

—    Kas noticis? — jautāja misis Benksa, aptvērusi, ka vēstij patiesi jābūt ļoti sliktai. — Kāds saslimis?

—    Daudz ļaunāk, — misters Benkss izmisīgi atbildēja.

—    Mēs esam zaudējuši visu savu naudu? — Nu arī misis Benksa uztraucās un nobālēja.

—   Vēl ļaunāk! Vai barometrs nevēstīja pērkona negaisu? Un tālākās izredzes neskaidras? Klausies!

Viņš nogludināja telegrammu un lasīja: «Braucu padzīvot kādu mēnesi pie jums. Ieradīšos trijos pēc pusdienas. Lūdzu, iekuriniet guļamistabā kamīnu. Eifēmija Endrjū.»

—    Endrjū? Vai tā nesauca arī tavu guvernanti? — Džeina jautāja.

—    Tā ir mana guvernante, — atbildēja misters Benkss, nervozi staigādams pa priekšnamu un drebošiem pirkstiem bužinādams nedaudzos atlikušos matus. — Pati Eifēmija Endrjū. Un trijos viņa būs klāt!

Misters Benkss skaļi ievaidējās.

—    Vai nu tās kādas ļaunas vēstis? — misis Benksa atviegloti nopūtās. — Mums, protams, jāizbrīvē viņai istaba, bet mani tas neuztrauc. Es labprāt uzņemšu veco lāga dvēseli …

—    Veco lāga dvēseli! — ierēcās misters Benkss. — Tu neapjēdz, ko runā! Vecā lāga dvēsele! Tur jau kaķim jāsmejas! Pagaidi vien, kad tu viņu ieraudzīsi, to lāga dvēseli! Tad tu redzēsi lāga dvēseli!

Viņš paķēra cepuri un lietusmēteli.

—    Mīļo vīriņ, ko tu dari? — iekliedzās misis Benksa. — Tev taču vajag viņu sagaidīt! Tu nedrīksti būt tik rupjš! Kur tu iesi?

s*

—    Vienalga, kur. Kaut vai uz elli! Saki viņai, ka

131

esmu nomiris! — viņš nīgri atcirta un izskrēja pa durvīm nervozs un nelaimīgs.

—    Vai dieviņ, Maikl, kādai gan viņai jābūt? — iesaucās Džeina.

—    Ziņkārība nokāva kaķi, — teica Mērija Popinsa.

—  Cepures galvā, lūdzu!

Viņa iesēdināja dvīņus ratiņos un stūma uz vārtiem. Džeina un Maikls viņai pa pēdām izgāja Ķiršu gatvē.

—    Kur mēs šodien iesim, Mērij Popins?

—    Cauri parkam, tad gar trīsdesmit devītā autobusa līniju, augšā pa Lielo ielu, pāri tiltam un atpakaļ uz mājām caur dzelzceļa pārbrauktuvi, — viņa atcirta.

—    Tad jau mums būs jāstaigā visu nakti, — čukstēja Maikls, iedams nopakaļ Džeinai, — un mēs neredzēsim mis Endrjū.

—    Viņa paliks pie mums veselu mēnesi, — Džeina atgādināja.

—    Bet es gribu redzēt, kā viņa piebrauks, — Maikls žēlojās, šļūceniski vilkdams kājas pa ietvi.

—    Žiglāk, žiglāk! — Mērija Popinsa skubināja.

—    Tad jau ar diviem gliemežiem es ātrāk tiktu uz priekšu nekā ar jums abiem! «

Bet, kad bērni viņu panāca, tad dabūja piecas minūtes stāvēt un gaidīt pie ceptu zivju veikala, kamēr Mērija Popinsa izspoguļojās skatlogā.

Šodien viņa bija uzvilkusi baltu blūzi ar sarkaniem punktiņiem, un viņas atspīdumam starp ceptu sīgu grēdām bija ļoti pašapmierināts izskats. Viņa paplēta mēteli, lai blūze būtu vairāk redzama, un nodomāja, ka tik labi viņa gan vēl nekad nav izskatījusies. Pat gredzenos ceptās sīgas, astes zobos iekodušas, likās uzlūkojam viņu ar apaļām, apbrīnas pilnām acīm.

Mērija Popinsa pašapzinīgi pamāja savam atspulgam un steidzās tālāk. Nu viņi bija cauri Lielajai ielai un gāja pāri tiltam, un tad jau arī dzelzceļa pārbrauktuve palika aiz muguras. Džeina un Maikls nepacietīgi izrāvās ratiņiem priekšā un skrēja visu ceļu, līdz nonāca uz Ķiršu gatves stūra.

—    Re, kur taksis! — Maikls satraukti iesaucās. — Tā būs mis Endrjū!

Taksis lēni brauca pa gatvi un griezās pie septiņpadsmitā numura vārtiem. Kunkstēdama un raustīdamās mašīna apstājās. Un kas tur par brīnumu, ja taksis no riteņiem līdz jumtam bija apkrauts ar bagāžu! Čemodāni uz jumta, čemodāni gar sāniem un čemodāni aizmugurē, tā ka pašu taksi gandrīz nemaz nevarēja redzēt.

Arī pa visiem logiem spraucās čemodāni un grozi. Cepuru kārbas bija uzsietas uz pakāpieniem, un šofera vietā šķita sēžam divas lielas somas.

Šoferis iztrausās no mašīnas tik piesardzīgi, it kā rāptos lejā no stāva kalna, un atvēra pretējās durtiņas.

Pa durtiņām izšāvās kurpju kārba, tai sekoja brūna papīra sainis, tad vēl ar auklu kopā sasieti lietussargi un spieķi, bet no bagāžas redelēm blarkšķot gāzās svari un notrieca šoferi gar zemi.

—    Prātīgāk! Prātīgāk! — no takša atskanēja varena bazūnes balss. — Tās ir dārgas mantas!

—    Dzīvība man dārgāka! — atcirta šoferis, celdamies augšā un berzēdams potīti. — Par to gan jūs laikam nemaz nedomājat, ko?

—    Dodiet ceļu, lūdzu! Dodiet ceļu! Es kāpju laukā! — bazūnēja varenā balss.

Tūlīt arī uz takša pakāpiena parādījās tik milzīga kāja, kādu bērni savu mūžu nebija redzējuši. Kājai sekoja pati mis Endrjū.

Mugurā viņai bija plats mētelis ar ādas apkakli, galvā vīriešu platmale, apjozta ar garu, pelēku plīvuru.

Bērni piesardzīgi zagās gar žogu, ziņkāri skatīdamies milzum resnajā sievā ar līku degunu, drūmi sakniebtu muti un mazām ačelēm, kas naidīgi zibsnīja aiz briļļu stikliem. Kad viņa sāka strīdēties ar šoferi, bērniem gandrīz aizkrita ausis.

—    Četri un trīspenss, — viņa dārdināja. — Ārprāts! Par tādu naudu es kājām puspasaules apstaigātu! Tik daudz es nemaksāšu! Un uzdošu jūs policijai!

Šoferis paraustīja plecus. — Tāda ir cena, — viņš mierīgi atbildēja. — Ja protat lasīt, paskatieties skaitītājā. Es nevaru dzenāt taksi par skaistam acīm. Un vēl ar šito bagāžu!

Mis Endrjū nosprauslājās, iebāza roku milzīgā kabatā uti izvilka ļoti mazu maciņu. Viņa pasniedza šofe'rim monētu. Šoferis paskatījās, izgrozīja to pirkstos un nopētīja no visām pusēm kā retu dabas brīnumu. Tad rupji iesmējās.

—    Tā ir dzeramnauda? — viņš izsmējīgi vaicāja.

—    Nebūt nē. Maksa par braucienu. Dzeramnaudas es vispār neatzīstu.

—   Jūs neatzīstat? Re, kā! — šoferis pablenza uz mis Endrjū. Un pie sevis norūca: — Ar bagāžu vien varētu pusi šitā parka piekraut, bet dzeramnaudu viņa neatzīst! Harpija!

Mis Endrjū nelikās ne dzirdam. Bērni jau bija pie vārtiņiem, un viņa, pelēko plīvuru noplandīdama un kāju pa ietvi plakšķinādama, griezās apsveicināties.

—    Nu? — viņa noducināja, skāņi pasmaidīdama.

—  Jūs droši vien zināt, kas es esmu?

—   Ai, jā, zinām gan! — Maikls atbildēja draudzīgā balsī, jo viņam bija prieks redzēt mis Endrjū.

—  Jūs esat svētās šausmas!

Tumšs, zilgans sarkanums no mis Endrjū kakla sakāpa seja līdz matu galiem.

—    Rupjais, nekaunīgais puika! Pagaidi vien, es pateikšu tētim!

Maikls izbrīnējās. — Es nemaz negribēju būt rupjš, — viņš iesāka, — tētis pats sacīja …

—    Muti! Nerunā pretī! — uzbrēca mis Endrjū. Tad paskatījās uz Džeinu.

—    Tu laikam esi Džeina? Hm … Džeina … Man tas vārds nekad nav paticis.

—    Labdien, — Džeina pieklājīgi sacīja, bet slepus nodomāja, ka viņai nekad nav paticis vārds Eifēmija.

—    Kleita stipri par īsu, — bazūnēja mis Endrjū, — un tev jāvalkā zeķes. Manos laikos mazas meitenes nekad nestaigāja plikiem stilbiem. Es pārmīšu kādu vārdiņu ar tavu māti.

—    Es neciešu zeķes, — Džeina sacīja. — Zeķes es valkāju tikai ziemā.

—    Neizrunājies! Bērni drīkst būt redzami, bet ne dzirdami, — teica mis Endrjū.

Viņa noliecās pār dvīņiem un apsveicināja viņus ar milzīgās rokas kniebieniem vaigos.

Džons un Barbara sāka brēkt.

—    Pē! Kādas manieres! — nošausminājās mis Endrjū. — Bērniem vajag dot sēru ar sīrupu! Viņa pagriezās pret Mēriju Popinsu. — Neviens labi audzināts bērns tā nebrēc. Sēru ar sīrupu. Un bagātīgi. Lieciet aiz auss!

—    Pateicos, cienītā kundze, — Mērija Popinsa ledainā pieklājībā atbildēja, — es audzinu bērnus pati pēc saviem ieskatiem un citu padomus nepieņemu.

Mis Endrjū iepleta acis. Bija redzams, ka viņa netic savām ausīm.

Mērija Popinsa mierīgi un nesatricināmi skatījās viņai pretī.

—    Jaunā sieviete, jūs aizmirstaties! — mis Endrjū, cienīgi sasliedamās, teica. — Kā jūs vispār uzdrīkstaties tā ar mani runāt! Es parūpēšos, lai jūs atlaiž no vietas. Pieminiet manus vārdus.

Viņa atgrūda vārtiņus un soļoja uz durvīm, neganti vicinādama kādu apaļu, ar rūtainu drānu pārvilktu priekšmetu un ik pa brīdim izdvesdama: — Pē! Pē!

Misis Benksa izskrēja pretī viņu sagaidīt.

—    Esiet sveicināta, mis Endrjū, esiet sveicināta! — viņa viesmīlīgi čaloja. — Cik jauki, ka atbraucāt paciemoties pie mums. Tik negaidīts prieks! Ceru, ka brauciens bija patīkams?

—    Ļoti nepatīkams. Neciešu braukāšanu, — atcirta mis Endrjū. Viņa pārlaida nīgru, pētīgu skatienu dārzam.

—    Kauns un negods, ne dārzs, — viņa šķebīgi piezīmēja. — Uzklausiet manu padomu, lieciet izrakt šīs nezāles, — viņa pastiepa pirkstu uz saulgriezēm, — un iestādiet kaut ko mūžzaļu. Mazāk klapatu. Ietaupa laiku un naudu. Izskatās arī glītāk. Vēl labāk pavisam bez dārza. Noliet ar cementu — un viss.

—    Man patīk puķes, — mis Benksa laipni iebilda.

—    Smieklīgi! Dumjas iedomas. Jūs esat ģeķīga sieviete. Un bērni jums rupji — īpaši puika.

—    Maikl! Es brīnos par tevi! Tu biji rupjš pret mis Endrjū? Uz vietas atvainojies! — misis Benksa sāka uztraukties un kļuva nervoza.

—    Nē, māmiņ, es nebiju rupjš. Es tikai, — Maikls mēģināja taisnoties, bet viņu pārkliedza mis Endrjū bazūnīgā balss.

—    Viņš bija ļoti bezkaunīgs, — mis Endrjū aurēja. — Viņu vajag bez kavēšanās sūtīt uz internātskolu. Un meitenei pieņemt guvernanti. Es pati jums sameklēšu labu guvernanti. Un jauno personu, kas pieskata mazos, — viņa pamāja uz Mēriju Popinsu, — tūlīt atlaist! Viņa ir vīzdegunīga, neko nejēdz no bērnu audzināšanas, un uz viņu galīgi nevar paļauties.

Misis Benksu pārņēma šausmas.

—    Jūs droši vien maldāties, mis Endrjū! Mūsuprāt, viņa ir priekšzīmīga aukle.

—    Jūs no tā neko nejēdzat. Es nekad nemaldos. Atlaist — un viss!

Mis Endrjū šāvās augšā pa celiņu.

Misis Benksa tecēja viņai pakaļ pagalam noraizējusies un apjukusi.

—    Es ceru, ka esam izdarījuši visu, lai jūs pie

mums justos labi, mis Endrjū, — viņa pieklājīgi sacīja. Bet pati jau sāka par to šaubīties.

—    Hm. Diez kas nav no tās jūsu majas, — atteica mis Endrjū. — Un taisni kauns, kā nolaista — krāsa lobās nost, kur vien skaties, un vispār taisās uz brukšanu. Jums jāgādā namdaris. Un kad šīs kāpnes pēdējo reizi balsinātas, ka tik netīras?

Misis Benksa piekoda lūpu. Mis Endrjū pārvērta viņas mīļo, ērto māju kaut kādā nožēlojamā būdelē, un viņa jutās dziļi nelaimīga.

—    Rīt es likšu tās pārkrāsot, — viņa padevīgi sacīja.

—    Kāpēc ne šodien? — mis Endrjū noprasīja. — Ko var izdarīt šodien, to neatliek uz rītu. Un kāpēc vispār durvis jākrāso baltas? Tumši brūnas — visīstākā krāsa durvīm. Lētāk, un nav ari redzams, ka netīras. Paskatieties vien, cik te to traipu!

Nolikusi zemē apaļo priekšmetu, viņa sāka skaitīt traipus uz durvīm.

—    Te! Te! Te! Viscaur vienos traipos! Taisni piedauzīgi!

—    Es nekavējoties par to parūpēšos, — misis Benksa vārgā balsī atbildēja. — Vai jūs tagad nenāktu augšā uz savu istabu?

Mis Endrjū iestampāja viņai līdzi priekšnamā.

—    Es ceru, ka istabā ir kamīns.

—    Ai, jā! Ļoti labs.*Uz šo pusi, mis Endrjū. Robertsons Ei uznesis jūsu bagažu.

—    Piesakiet, lai nes uzmanīgi. Čemodāni pilni ar zāļu pudelēm. Man jārūpējas par savu veselību!

Mis Endrjū virzījās uz kāpnēm. Pa ceļam viņa nopētīja priekšnamu.

—    Sienas prasās pēc jaunām tapetēm. Es parunāšu ar Džordžu. Un kāpēc, es gribētu zināt, viņš pats mani nesagaida? Ļoti rupja uzvedība. Viņa manieres, kā redzu, nav mainījušās uz labo pusi.

Pa kāpnēm misis Benksai līdzi kāpjot, bazūnes balss kļuva klusāka. Un pavisam tāla bērniem likās mātes maigā balss, kas padevīgi piekrita visam, ko sacīja mis Endrjū.

Maikls jautāja Džeinai: — Kas ir Džordžs?

—    Tētis.

—    Bet viņu sauc misters Benkss.

—    Jā, bet Džordžs ir viņa priekšvārds.

Maikls nopūtās.

—    Mēnesis ir briesmīgi garš, vai ne, Džeina?

—    Jā. Četras nedēļas un vēl drusciņ, — Džeina atbildēja, — juzdama, ka mēnesis ar mis Endrjū būs garāks par gadu.

Maikls pieliecās viņai tuvāk.

—    Paklau, — viņš bažīgi čukstēja. — Viņa taču pa īstam nevarēs izdarīt tā, lai Mēriju Popinsu atlaiž? Vai tomēr varēs?

—    Nē, nedomāju vis. Bet viņa ir ļoti jocīga. Nav nekāds brīnums, ka tētis aizbēga!

—    Jocīga! — gluži kā eksplozija noskanēja aiz viņiem.

Bērni pagrieza galvas. Mērija Popinsa raudzījās pakaļ mis Endrjū ar tadu skatienu, ka viņai vajadzētu nokrist beigtai.

—    Jocīga! — viņa atkārtoja, gari nosprauslādamās. — Tas nav īstais vārds. Hm! Es nemākot audzināt bērnus, ko? Esot vīzdegunīga, neko nejēdzot un uz mani galīgi nevarot paļauties? Ko tu neteiksi? Nu, to mēs vēl redzēsim!

Džeina un Maikls bija pieraduši pie Mērijas Popinsas draudiem, bet šoreiz viņas balsī skanēja kaut kas tāds, ko viņi vēl nebija dzirdējuši. Viņi mēmi noskatījās uz Mēriju Popinsu un prātoja, kas nu būs.

Gaisā nošvīkstēja sīka skaņa, pa pusei nopūta, pa pusei čiepstiens.

—    Kas tad tas? — Džeina steigšus ievaicājās.

Skaņa atkārtojās nu jau mazliet skaļāk. Mērija

Popinsa pielieca galvu un ieklausījās.

Atkal čiepstiens — laikam taču no lieveņa?

—    Ā! — Mērija Popinsa triumfējoši iesaucās. — To man vajadzēja gan zināt!

Vienā lēcienā viņa bija klāt apaļajam mis Endrjū pamestajam priekšmetam un norāva rūtaino pārvalku.

Zem tā izrādījās vara putnu būris, ļoti glīts un spožum spožs. Uz laktas gala, spārnos ierāvies, tupēja mazs, gaiši brūns putniņš. Viņš samirkšķināja acis, kad pēcpusdienas saule izlējās pār viņa galvu. Tad viņš nopietni palaida apkārt melnu, apaļu aci. Acs papletās — putniņš bija ieraudzījis un pazinis Mēriju Popinsu un žēli iečērkstējās, Džeina un Maikls nekad nebija dzirdējuši tik sāpīgu skaņu.

—   Jā? Tā viņa darīja? Ko tu neteiksi? — Mērija Popinsa līdzjūtīgi nošūpoja galvu.

—    Cirr-irrap! — putniņš iekliedzās, izmisīgi plivinādams spārnus.

—    Ko? Divus gadus? Šajā būrī? Kā viņai nav kauna! — Mērija Popinsa teica putniņam un pietvīka no dusmām.

Bērniem iepletās acis. Putniņš runāja viņiem galīgi svešā valodā, taču Mērija Popinsa gluži sakarīgi ar viņu sarunājās, it kā visu saprastu.

—    Ko viņš saka? — Maikls ievaicājās.

—   Tss! — Džeina ieknieba viņam rokā, lai paliek klusu.

Klusēdami viņi nolūkojās uz putniņu, kas sāniski palēcās pa laktiņu tuvāk Mērijai Popinsai un nodziedāja dažas notis klusā, vaicājošā balsī.

Mērija Popinsa pamāja. — Jā, protams, es zinu to lauku. Tur viņa tevi noķēra?

Putniņš palocīja galvu. Tad nodziedāja garu trilleri, kas izklausījās pēc jautājuma.

Mērija Popinsa brīdi padomāja. — Nav diez cik tālu, — viņa sacīja. — Tu aizkļūsi tur apmēram vienā stundā. Lidojot uz dienvidiem no šejienes.

Putniņš izskatījās priecīgs. Viņš dejoja pa laktiņu un satraukti vicināja spārnus. Tad no knābīša atkal izlauzās apaļu, dzidru skaņu trilleris un viņš lūdzoši paskatījās uz Mēriju Popinsu.

Viņa pagrieza galvu un piesardzīgi skatījās augšā pa kāpnēm.

—    Vai palaidīšu? Kā gan citādi! Vai tad tu nedzirdēji, kā viņa nosauca mani par jauno personu? Mani! — viņa šķebīgi nošņaukājās.

Putniņa pleci kratījās, it kā viņš smietos.

Mērija Popinsa pieliecās.

—    Ko jūs grasāties darīt, Mērij Popins? — Maikls vairs nevarēja nociesties. — Un kas tas par putnu?

—    Cīrulis, — Mērija Popinsa īsi atteica, pagriezdama mazo durtiņu rokturi. — Jūs redzat cīruli būrī pirmo reizi — un pēdējo!

Līdz ar šiem vārdiem būra durtiņas atsprāga vaļā. Cīrulis, spārnus kuldams, izšāvās no būra un, spalgi gavilēdams, nometās Mērijai Popinsai uz pleca.

—    Hm, — viņa izmeta, pagriezdama galvu. — Tā ir jau krietni labāk, vai ne?

—    Cirr-ap! — cīrulis pamāja.

—    Laidies vien projām, — Mērija Popinsa brīdināja. — Viņa kuru katru brīdi būs atpakaļ.

Bet cīrulis tikai trillināja un trillināja, klanīdamies un atkal un atkal mādams ar galvu.

—    Pietiks, pietiks, — Mērija Popinsa skarbi noteica. — Nav ko pateikties. Man bija prieks to izdarīt. Nespēju noskatīties uz cīruli būrī. Bez tam tu pats dzirdēji, kā viņa mani nosauca!

Cīrulis atmeta galvu un spurināja spārnus. Viņš likās no sirds smejamies. Tad viņš pielieca galvu un ieklausījās.

—    Ak, es pavisam aizmirsu! — no otrā stāva skanēja bazūnes balss. — Es atstāju Karūzo laukā. Uz jūsu netīrajām kāpnēm. Jāiet pakaļ!

Mis Endrjū smagie soļi dunēja lejā pa kāpnēm.

—  Kas? — viņa atsaucās misis Benksas jautājumam. — A, tas ir cīrulis, mans cīrulītis Karūzo! Tā es viņu nosaucu tāpēc, ka viņš tik burvīgi dziedāja! Nē, tagad nē! Kopš es viņu noķēru un ieliku būri, viņš ne reizi nav dziedājis. Nevaru saprast, kāpēc.

Balss nāca tuvāk un kļuva skaļāka.

—    Nekādā gadījumā! — balss atbrēca misis Benksai. — Es pati uznesīšu. Tiem bezkaunīgajiem bērniem es viņu nevaru uzticēt. Kāpņu margas vajag nospodrināt! Uz karstām pēdām!

—    Dram-dram! Dram-dram! Mis Endrjū soļi dārdēja priekšnamā.

—    Viņa nāk! — caur zobiem nošņāca Mērija Popinsa. — Taisies, ka tiec! — viņa papurināja plecu.

—    Ātrāk! — Maikls satraukti iesaucās.

—    Pasteidzies! — skubināja Džeina.

Dvīņi vicināja rokas.

Cīrulis žigli pielieca galvu un ar knābi izrāva no spārna spalviņu.

—    Cirr-čirr-čirr-irrap! — viņš dziedāja un aizsprauda spalviņu aiz Mērijas Popinsas cepures lentes. Tad iepleta spārnus un uzšāvās gaisā.

Tajā pašā brīdī pa durvīm iznāca mis Endrjū.

—    Ko? — viņa uzbrēca, ieraudzījusi Džeinu, Maiklu un dvīņus. — Jūs vēl neguļat! Tas neies cauri! Labi audzinātiem bērniem, — viņa ļauni pablenza uz Mēriju Popinsu, — jāiet gulēt piecos! Es noteikti runāšu ar jūsu tēvu!

Viņa paskatījās apkārt.

—    Pag, pag! Kur es atstāju savu … — viņa aprāvās. Pie viņas kājām stāvēja nepārsegtais būris, un durtiņas bija vaļā. Viņa blenza tā, it kā neticētu pati savām acīm.

—    Ko? Kad? Kur? Kas? Kāpēc? — viņa rīstījās, līdz beidzot atguva savu bazūnes balsi.

—    Kas norāva pārsegu? — viņa dārdināja. Bērni nodrebēja no pērkonīgajām skaņām.

—    Kas attaisīja būrīti?

Klusums.

—    Kur mans cīrulis?

Atkal klusums. Mis Endrjū draudīgi nopētīja visus bērnus pēc kārtas. Beidzot viņas skatiens soģa bardzībā krita uz Mēriju Popinsu.

—    Jūs to izdarījāt! — viņa brēca, resno pirkstu pastiepusi. — Tas jums uz ģīmja rakstīts! Kā jūs drīkstējāt? Ka es jums saku — jau šovakar jūs izsviedīs no šīs mājas ar visām pendelēm! Jūs nekaunīgā vīzdegune, jūs nekam nederīgā …

—    Cirr-ap! — gaisā notrillināja smiekli. Mis Endrjū pacēla acis. Viņas cīrulis, spārnus papletis, plivinājās pār saulespuķēm.

—    Ai, Karūzo! Re, kur tu esi! — iesaucās mis Endrjū. — Nāc nu šurp! Neliec man gaidīt! Nāc atpakaļ savā skaistajā, tīrajā būrītī un ļauj man aiztaisīt durtiņas!

Bet cīrulis karājās gaisā un, galvu atmetis, smējās, spārnus gar sāniem plaukšķinādams.

Mis Endrjū pieliecās, paņēma būri un pacēla to pāri galvai.

—    Karūzo! Ko es teicu? Tūlīt nāc atpakaļ! — viņa komandēja, bīdīdama būri viņam pretī. Bet cīrulis aizšāvās būriin garām un paberzējās gar Mērijas Popinsas cepuri.

—    Cirr-ap! — viņš nosaucās, aizspurgdams tālāk.

—    Lai notiek! — teica Mērija Popinsa un pamāja ar galvu.

—    Karūzo, tu mani dzirdi? — auroja mis Endrjū. Bet nu viņas pērkonīgajā balsī jau skanēja izmisums. Viņa nolika būri un mēģināja noķert cīruli ar rokām. Bet cīrulis ik reizes izvairījās, pašāvās viņai garām un vieglā spārnu vēzienā pacēlās augstāk gaisā.

Gulgojošā trillerī cīrulis kaut ko jautāja Mērijai Popinsai.

—    Gatavs! — viņa atsaucās.

Un tad notika brīnums.

Mērija Popinsa pievērsa stingas acis mis Endrjū, un mis Endrjū zem ciešā, melnā skatiena sāka drebēt no galvas līdz kājām. Un tad — vai pēkšņi mis Endrjū kļuva mazāka, vai būris lielāks? To Džeina un Maikls nespētu pateikt. Toties viņi varēja apzvērēt, ka mis Endrjū pēkšņi bija būrī un būra durtiņas skaļi aizcirtās.

—    Vai, vai, vai! — viņa brēca, kad cīrulis šāvās lejā un saķēra nadziņos būra rokturi.

—    Kas te notiek? Kur es lidoju? — mis Endrjū iekliedzās, kad būris pacēlās gaisā.

—     Es te nevaru ne pakustēties! Man trūkst elpas! — viņa vaimanāja.

—    Viņam arī trūka, — Mērija Popinsa mierīgi atbildēja.

Mis Endrjū purināja būra režģus.

—    Taisiet durvis vaļā! Taisiet vaļā! Laidiet mani ārā! Ka es jums saku, laidiet ārā!

—     Ne jau nu laidīsim, ne būs, — nicīgā balsī klusi noteica Mērija Popinsa.

Cīrulis, līksmi dziedādams, cēlās arvien augstāk un augstāk. Draudīgi zvārodamies, cēlās arī smagais būris ar mis Endrjū iekšā.

Cauri cīruļa dzidrajai dziesmai skanēja mis Endrjū dauzīšanās gar režģiem un bļāvieni:

—    Man, tik labi audzinātai dāmai! Man, kam vienmēr taisnība! Man, kas nekad nemaldās! Kā tas man varēja notikt?

Mērija Popinsa smēja svešādus, klusus smieklus.

Cīrulis nu jau izskatījās pēc sīka punktiņa, bet joprojām, lokus mezdams un skaļi gavilēdams, cēlās augstāk. Līdzi cēlās mis Endrjū savā būrī, kas šūpojās kā kuģis vētrā.

—     Laidiet mani ārā! Laidiet mani ārā! — no augšas skanēja spalgi ķērcieni.

Pēkšņi cīrulis mainīja virzienu. Sānis pašaujoties, viņa dziesma uz mirkli aprāvās. Tad viņš atkal dzidri

un gaviļaini ietrillinājās, palaida būri vaļā un lidoja uz dienvidiem.

—    Aizlaidās, — noteica Mērija Popinsa.

—    Kurp? — Džeina un Maikls vienā balsī iesaucās.

—    Uz dzimtajām pļavām, — viņa atbildēja, skatīdamās gaisā.

—    Bet viņš palaida būri, — acis iepletis, teica Maikls.

Un bija arī, ko ieplest acis, jo būris, kūleņu kūleņus mezdams, gāzās lejā. Bērni skaidri redzēja mis Endrjū stāvam gan uz galvas, gan uz kājām, kad būris apmeta gaisā kārtējo kūleni. Smagi kā akmens būris šāvās lejā un nobūkšķēja kāpņu galā.

Negantā niknumā mis Endrjū atgrūda būra durtiņas. Džeinai un Maiklam rādījās, ka viņa iznākusi laukā tikpat milzīga kā agrāk, bet vēl briesmīgāka.

Kādu brīdi viņa elsāja, ne vārda nespēdama izteikt, un seja viņai bija neredzēti zila.

—    Kā jūs drīkstējāt! — viņa čukstus nogārdza, stiepdama drebošu pirkstu uz Mēriju Popinsu. Taču Džeina un Maikls pamanīja, ka viņas acis vairs nezvēro dusmās un nicinājumā, bet bailēs.

—    Jūs, jūs … — mis Endrjū aizkritušā balsī izstornīja, — jūs, ļaunā, necienīgā, nekrietnā, nešpetnā skuķe, kā jūs drīkstējāt, kā jūs drīkstējāt?

Mērijas Popinsas ciešais skatiens apklusināja viņu. Ilgu laiku viņa puspievērtām acīm atriebīgi skatījās uz mis Endrjū.

—    Jūs teicāt, ka es nemāku audzināt bērnus, — Mērija Popinsa lēni, uzsvērti sacīja.

Mis Endrjū, bailēs drebēdama, pakāpās atpakaļ.

—    Es … es atvainojos! — viņa izdvesa!

—    Ka esmu vīzdegunīga, nekam nederīga un uz mani nevar paļauties, — nepielūdzamā balss mierīgi turpināja.

145

Mis Endrjū saplaka zem ciešā skatiena.

10 1521

—    Esmu kļūdījusies… man ļoti žēl, — viņa nošļupstēja.

—• Nosaucāt mani par ļauno personu, — Mērija Popinsa nežēlīgi piebilda.

—    Es ņemu savus vārdus atpakaļ, — elsa mis Endrjū. — Visus līdz pēdējam. Tikai laidiet mani projām. Neko vairāk es neprasu! — Viņa lauzīja rokas un lūdzoši skatījās uz Mēriju Popinsu.

—    Es nevaru te palikt! — mis Endrjū čukstēja.

—   Nē, nē! Neparko! Lūdzu, ļaujiet man iet.

Mērija Popinsa ilgi un domīgi skatījās uz viņu. Tad strupi novēzēja delnu un teica: — Ejiet!

Mis Endrjū atviegloti uzelpoja. — Paldies! Liels paldies! — Nenolaizdama acis no Mērijas Popinsas, viņa atmuguriski nosteberēja pa kāpnēm, pagriezās un grīļainiem soļiem pusklupšus devās uz vārtiņiem.

Taksometra šoferis, kas nu tikai bija izkrāvis bagāžu, jau rūcināja motoru un grasījās braukt projām. Mis Endrjū pacēla drebošu roku.

—    Pagaidiet! — viņa aizlauztā balsī izdvesa.

—    Pagaidiet mani! Es jums došu desmit šiliņus dzeramnaudas, ja jūs tūlīt vedīsiet mani atpakaļ!

Šoferis platām acīm skatījās uz mis Endrjū.

—    Tā ir mana nopietnība, — viņa dedzīgi iesaucās.

—   Redziet, — viņa drudžaini parakņājās kabatā, — te būs. Ņemiet — un braucam!

Mis Endrjū ieklupa mašīnā un sabruka uz sēdekļa. Šoferis, muti no brīnumiem iepletis, aizcirta durtiņas.

Tad viņš sāka steidzīgi kraut bagāžu atpakaļ. Robertsons Ei bija aizmidzis uz čemodānu grēdas, bet šoferis netērēja laiku, viņu modinādams, tikai novēla Robertsonu Ei uz celiņa un pabeidza darbu pats.

—    Kā rādās, vecā meiča piedzīvojusi kaut ko briesmīgu. Tik satriektu cilvēku es mūžam neesmu redzējis! Mūžam ne, — viņš aizbraukdams nomurmināja.

Bet, ko mis Endrjū piedzīvojusi, šoferis nezināja un neuzzinātu arī tad, ja dzīvotu vēl simt gadus un minētu vienā minēšanā.

—    Kur tad mis Endrjū? — vaicāja misis Benksa, izskrējusi uz lieveņa un raudzīdamās pēc viešņas.

—    Aizbrauca, — Maikls teica.

—    Kā tā — aizbrauca? — Misis Benksa izbrīnējās.

—    Viņa laikam negribēja palikt, — sacīja Džeina.

Misis Benksa sarauca pieri.

—    Ko tas nozīmē, Mērij Popins? — viņa jautāja.

—    To nu es nekādi nevaru pateikt, godātā kundze, — Mērija Popinsa atbildēja tik mierīgi, it kā viņu tas nemaz neinteresētu. Viņa nolaida acis, paskatījās uz savu jauno blūzi un piegludināja kādu krociņu.

Misis Benksa skatījās no viena uz otru un šūpoja galvu.

—    Kaut kas neredzēts! Es to nespēju saprast.

Tieši tad dārza vārtiņi pavērās un ar klusu klikšķi

aizkrita ciet. Pa celiņu uz pirkstu galiem zagās misters Benkss. Viņš vilcinājās un bailīgi stāvēja uz vienas kājas, kad tapa ieraudzīts.

—    Nu? Viņa atbrauca? — misters Benkss skaļā, bažīgā čukstā vaicāja.

—    Atbrauca un aizbrauca, — misis Benksa atbildēja.

Misters Benkss iepleta acis.

—    Aizbrauca? Tu gribi teikt — patiešām aizbrauca? Mis Endrjū?

Misis Benksa pamāja.

—    Tavu prieku! Tavu laimi! — uzgavilēja misters Benkss, pacēla lietusmēteļa stūrus un pašā celiņa vidū sāka dejot ugunīgu kalniešu deju. Pēkšņi viņš apstājās.

—    Bet kā? Kad? Kāpēc? — viņš jautāja.

—    Nupat. Ar taksi. Bērni it kā bijuši rupji. Viņa man sūdzējās par bērniem. Citu iemeslu es nevaru iedomāties. Un jūs, Mērij Popins? Varat?

—    Nē, godātā kundze, nevaru, — teica Mērija Popinsa, rūpīgi notraukdama kādu puteklīti no savas blūzes.

Misters Benkss ar sāpīgu izteiksmi sejā paskatījās uz bērniem.

—   Jūs bijāt rupji pret mis Endrjū? Manu guvernanti? Veco lāga dvēseli? Man kauns par jums. Briesmīgs kauns! — Misters Benkss bargi runāja, bet viņa acis smējās.

—    Es esmu nelaimīgākais cilvēks pasaulē, — viņš turpināja, bāzdams rokas kabatās. — Es te vergoju no rīta līdz vakaram, lai jums nekā netrūktu, bet kā jūs man atmaksājat? Ar rupjībām pret mis Endrjū! Kauns un negods! Šausmas! Patiesi nezinu, vai jelkad spēšu jums piedot. Bet, — viņš sacīja, izvilkdams no kabatas divus sešpensu gabalus un svinīgi pasniegdams Džeinai un Maiklam, — es no visas sirds pūlēšos aizmirst.

Un novērsās, lai apslēptu smaidu.

—    Hallo! — viņš iesaucās, paklupis pret putnu būri. — Kas tad tas? Un kam pieder?

Džeina, Maikls un Mērija Popinsa klusēja.

—    Nav svarīgi, — noteica misters Benkss. — Tagad tas būs mans. Es to nolikšu dārzā un apaudzēšu ar puķu zirnīšiem.

Un viņš aizgāja, nesdams putnu būri un līksmi svilpodams.

—    Tā, — bargi noteica Mērija Popinsa, uzveduši bērnus augšā. — Jaukas lietas man jādzird! Jūs esat sarunājuši rupjības miesīga tēva viešņai!

—    Nesarunājām vis, — Maikls protestēja. — Es tikai sacīju, ka viņa ir svētās šausmas. Tētis pats viņu tā nosauca!

—    Aiztriekt projām cilvēku, kas nupat ieradies, tā, jūsuprāt, nav rupjība? — noprasīja Mērija Popinsa.

—    Mēs vis neaiztriecām, — Džeina iebilda. — Jūs pati!

—    Es biju rupja pret jūsu tēva viešņu, ko? — Mērija Popinsa, rokas sānos iespiedusi, zvērīgi noblenza uz Džeinu. — Kā tu drīksti, man acīs skatīdamās, tik bezkaunīgi melot?

—    Nē, nē! Jūs nebijāt rupja, bet…

—    Es domāju gan! — atcirta Mērija Popinsa, noņemdama cepuri un atlocīdama priekšautu. — Lai nu kurš, bet es esmu labi audzināta! — viņa nošņaukājās un saka izģērbt dvīņus.

Maikls nopūtās. Viņš zināja, ka velti strīdēties ar Mēriju Popinsu.

Viņš paskatījās uz māsu. Džeina domīgi grozīja pirkstos savu sešpensa gabalu.

—    Maikl, — viņa sacīja. — Zini, ko es domāju?

—    Nezinu.

—    Tētis mums iedeva naudu par to, ka mēs aizdzinām mis Endrjū.

—    Skaidrs.

—    Bet mēs neaizdzinām. Tā bija Mērija Popinsa.

Maikls pašjūcināja kājas.

—    Tātad tu domā … — bažīgi ieminējās Maikls, vēl cerēdams, ka Džeina nav domājusi to, ko, pēc viņa domām, domājusi.

—    Jā, tā es domāju, — Džeina pamāja.

—    Bet es gribēju pats notērēt savu naudiņu.

—    Es arī. Bet tas nebūs godīgi. Tā patiesībā ir viņas nauda.

Maikls ilgi domāja. Beidzot viņš nopūtās.

—    Labi, — viņš bēdīgi sacīja un izvilka no kabatas sešpensu.

Viņi gāja pie Mērijas Popinsas.

Džeina pastiepa plaukstu ar monētām.

—    Lūdzu, — viņa gandrīz bez elpas izdvesa. — Mēs domājam, ka šī nauda pienākas jums.

Mērija Popinsa paņēma sešpensus un labu brīdi svaidīja plaukstā. Tad uztvēra bērnu skatienu, un viņas acis šķita ienirstam Džeinas un Maikla galvās un redzam, ko viņi domā. Tā Mērija Popinsa stāvēja ilgi, skatīdamās viņu domās.

—    Hm, — viņa beidzot norūca un ieslidināja naudu priekšauta kabatā. — Gādā par penijiem, mārciņas pašas par sevi pagādās.

—   Ceru, ka jums tā nauda noderēs, — Maikls teica, bēdīgi skatīdamies uz viņas kabatu.

—    Domāju gan, — viņa nīgri atcirta un aizgāja iedegt vannas krāsni.

MELNA TREŠDIENA

Tik-tak! Tik-tok!

Bērnistabas pulksteņa svārsts nosodoši klanījās no viena sāna uz otru kā vecas dāmas galva.

Tik-tak! Tik-tok!

Tad pulkstenis pārstāja tikšķēt un sāka čērkstēt un kunkstēt, no sākuma klusi, tad arvien skaļāk, it kā sāpēs aizvaidēdamies. Beidzot pulkstenis ierūcās un sāka tik neganti kratīties, ka viss kamīna plaukts kratījās līdzi. Tukšais marmelādes podiņš lēkāja, drebēja un purinājās, Džona matu suka, pa nakti tur atstāta, dejoja uz sariem, karaliskā porcelāna šķīvis, ko krustmāte Kerolaina bija dāvinājusi misis Benksai uz kristībām, nošķiebās tā, ka trīs šķīvja vidū uzgleznotie zēni nu spēlēja zirdziņus ar kājām gaisā.

Un beidzot, kad jau šķita, ka pulkstenis uzsprāgs gaisā, tas sāka sist stundas.

Viens! Divi! Trīs! Četri! Pieci! Seši! Septiņi!

Pēdējam sitienam skanot, Džeina pamodās.

Saule spīdēja pa aizkara spraugu un meta uz segas zeltainas svītras. Džeina uzslējās sēdus un paskatījās apkārt. Maikls gulēja tik klusi, ka ne dzirdams. Dvīņi pa miegam sūkāja īkšķus un dziļi elpoja.

— Es vienīgā esmu jau nomodā, — Džeina prātoja, ļoti apmierināta ar sevi. — Visa pasaule guļ, tikai es ne. Neviens mani netraucē, un es varu domāt un domāt, un domāt…

Viņa aprausa segu sev apkārt kā siltu perēklīti un ieritinājās vidū, ceļgalus pie zoda pievilkusi.

—    Nu es esmu putniņš, — Džeina nočukstēja. — Es nupat izdēju septiņas baltas olas, apsedzu ar spārniem un sāku perēt. Kluk-kluk! Kluk-kluk! — viņa, klusi aizķērkstēdamās, noklukstēja.

—    Es perēšu ilgi, ilgi, veselu pusstundu, un tad kaut kas iečiepstēsies, sāks klaudzināties un čaumalas pārsprāgs. Septiņi sīki cālīši, trīs dzelteni, divi brūni, divi…

—    Laiks celties!

Mērija Popinsa, kā no gaisa nokritusi, stāvēja pie gultas un rāva nost segu.

—    Vai nē, nevajag! — pretojās Džeina un vilka segu atpakaļ.

Viņa niknojās uz Mēriju Popinsu, kas te iedrāzusies un visu samaitājusi.

—    Es negribu celties! — viņa teica un ieraka galvu spilvenā.

—    Tiešām? — Mērija Popinsa mierīgi apvaicājās, it kā Džeinas pretošanās viņai galīgi neko nenozīmētu. Viņa norāva no gultas segu un palagu, un Džeina neizprotamā kārtā jau stāvēja uz grīdas.

—    Tīrā sodība, — viņa šķendējās, — kāpēc tieši man vienmēr jāceļas pirmajai?

—    Tāpēc, ka tu esi vecākā. — Mērija Popinsa stūma viņu uz vannas istabu.

—    Es nemaz negribu būt vecākā. Vai Maikls arī nevarētu pa reizei būt vecākais?

—    Nevarētu vis, jo tu piedzimi pirmā.

—    Es to neesmu prasījusi. Man apnikusi šitā pirmajai piedzimšana. Es gribēju mierīgi padomāt.

—    Zobus tīrot, arī var domāt.

—    Tās pašas domas nevar.

—    Neviens nedoma tas pašas domas visu laiku.

—    Es gan.

Mērija Popinsa uzmeta viņai ašu, melnu skatienu.

—    Paldies, pietiks! — Tādu balsi pārprast nevarēja. Džeinai bija skaidrs, ka pietiks.

Mērija Popinsa aizsteidzās modināt Maiklu.

Džeina nolika zobu suku un apsēdās uz vannas malas.

—    Tas nav godīgi, — viņa kurnēja, spārdīdama linoleju. — Likt, lai es daru visu, ko riebjas darīt, tikai tāpēc, ka esmu vecākā! Es negribu tīrīt zobus.

Pēkšņi Džeina izbrīnējās par sevi. Parasti taču viņa lepojās, ka ir vecāka par Maiklu un dvīņiem. Tas ļāva viņai justies pārākai un svarīgākai. Bet šodien — kas viņai šodien uznācis, ka viņa ir tik ķildīga un īgna?

—    Ja Maikls būtu piedzimis pirmais, es paspētu izperēt cālīšus, — viņa savā nodabā šķendējās. Diena bija sākusies tik nelāgi!

Diemžēl labāka tā nekļuva, taisni otrādi.

Brokastīs Mērija Popinsa atklāja, ka rīsu buberta pietiek vienīgi trijiem.

—    Labi, Džeinai jāēd biezputra, — viņa nikni nošņaukājās, likdama galdā šķīvjus, jo viņai nepatika vārīt mannas biezputru. .Tā vienmēr sagāja kunkuļos.

—    Bet kāpēc? — Džeina žēlojās. — Es gribu rīsu bubertu!

Mērija Popinsa pašķīla uz viņu ērcīgu skatienu.

—    Tāpēc, ka tu esi vecākā.

Atkal jau! Atkal šis derdzīgais vārds! Džeina spārdīja zem galda sava krēsla kājas, cerēdama, ka noskrambās lakojumu, un ēda biezputru, cik lēni vien uzdrīkstējās. Viņa tikai valstīja biezputru pa muti, bet nost cik spēdama nerija. Labāk tad nomirt badā. Tā viņiem vajag! Un tad viņiem būs žēl.

—    Kas šodien par dienu? — moži vaicāja Maikls, izkasīdams ar karoti risu buberta paliekas.

—    Trešdiena, — Mērija Popinsa atbildēja. — Un nenoskrāpē, lūdzams, šķīvim visu krāsu nost.

—    Tad jau šodien mēs ejam pie mis Lārkas uz tēju!

—    Ja labi uzvedīsieties, — Merija Popinsa drūmi noteica, it kā neticētu, ka tas vispār iespējams.

Bet Maikls bija priecīgā omā un nelikās ne zinis.

—    Trešdiena! — viņš iesaucās, blīkšķinādams karoti pa galdu. — Džeina dzimusi trešdienā/Trešdienas bērns ir nelaimes bērns. Tāpēc ēd biezputru, nevis rīsu, — viņš šķelmīgi piebilda.

Džeina sarauca pieri un spēra viņam pagaldē ar kāju. Bet Maikls parāvās sānis un smējās.

—    Pirmdienas bērniņš daiļš no vaiga, otrdienas bērniņš vieglu soli staigā! — viņš skandēja. — Arī pareizi vien ir. Dvīņiem viegla gaita, un viņi dzimuši otrdienā. Es esmu dzimis pirmdienā un daiļš no vaiga.

Džeina nicīgi iesmējās.

—    Esmu gan, — Maikls palika pie sava. — Es pats dzirdēju, kā misis Brila saka Elīnai: «Tas puika ir glīts kā puskronas gabals.»

—    Tātad pusglīts, — Džeina teica. — Un deguns tev kā poga.

Maikls pārmetoši paskatījās uz māsu. Un atkal Džeina nesaprata, kas viņai uznācis. Citkārt viņa domātu tāpat, jo allaž bija uzskatījusi Maiklu par ļoti glītu zēnu. Bet nu viņa nežēlīgi atcirta:

—   Tu staigā ar pirkstgaliem uz iekšu! Steberkājis! Steberkājis!

Maikls klupa viņai virsū.

—    Pietiek! Šai dienai tu esi diezgan runājusi! — uzsauca Mērija Popinsa, bargi skatīdamās uz Džeinu. — Ja šajā mājā kāds ir skaists, tad … — viņa apklusa un pašapmierināti uzsmaidīja savam atspulgam spogulī.

—    Kurš? — Maikls un Džeina reizē jautaja.

—    Neviens, kam uzvārdā Benkss, — atcirta Mērija Popinsa. — Tā, lūk!

Maikls iesānis pašķielēja uz Džeinu, kā viņš to darīja vienmēr, kad Mērija Popinsa izmeta kādu no savām ērmotajām piezīmēm. Džeina juta, ka Maikls uz viņu skatās, bet izlikās nemanām. Viņa uzgrieza Maiklam muguru un izņēma no skapīša krāsu kasti.

—    Vai tad vilcienu nespēlēsim? — draudzīgi jautāja Maikls.

—    Nē. Es gribu pabūt viena.

—    Nu, mani dārgumiņi? Kā jums šorīt klājas?

Istabā ieskrēja misis Benksa un steidzīgi viņus noskūpstīja. Viņai allaž bija tik daudz darba, ka mierīgā solī pastaigāt neatlika laika.

—    Maikl, — viņa sacīja, — tev vajadzīgas jaunas čības, šīm jau pirksti lien laukā. Džon, tavas garās cirtas nu vajadzēs griezt nost. Barbara, mīļumiņ, lūdzu, nezīd īkšķi! Džeina, noskrien lejā un saki misis Brilai, ka plūmpudiņu nevajag glazēt, es gribu bez glazūras.

Atkal lielie maitāja viņai dienu! Kolīdz viņa kaut ko iesāka, tūlīt jau lielie jaucās iekšā un lika darīt ko citu.

—    Kāpēc tieši es, māmiņ? Vai tad Maikls nevar noiet?

Misis Benksa izbrīnījās.

—    Man vienmēr licieš, ka tev patīk man palīdzēt. Maikls allaž aizmirst, kas jāsaka. Bez tam tu esi vecākā. Žiglāk!

Džeina vilkās pa kāpnēm, cik lēni vien varēdama. Viņa cerēja, ka nonāks virtuvē par vēlu un misis Brila jau būs plūmpudiņu noglazējusi.

Un visu laiku Džeina brīnījās par savu uzvedību. It kā sveša, ļauna skuķe būtu iemitinājusies viņā — ķildīgs radījums ar neglīti sarauktu seju — un kūdītu viņu uz naidu.

Viņa pateica misis Brilai par glazūru un jutās vīlusies, ka misis Brila vēl nav ne sākusi.

—    Par vienu klapatu mazak, — noteica misis Brila. -

—    Izteci nu darza, bērniņ, — misis Brila turpināja, — un atgādini Robertsonam Ei, ka viņš nav nospodrinājis nažus. Man sāp kājas, un šis ir mans vienīgais pāris!

—    Es nevaru. Man nav laika.

Nu izbrīnījās misis Brila.

—    Esi nu laba meitene. Es tikko varu nostāvēt, kur nu vēl paiet.

Džeina nopūtās. Kāpēc viņai neliek un neliek mieru? Viņa aizspēra ar kāju virtuves durvis un laiski izslāja dārzā.

Robertsons Ei ar lejkannu pagalvī gulēja ciešā miegā uz celiņa un krāca tā, ka mati cilājās līdzi katram krācienam. Robertsons Ei varēja aizmigt jebkurā vietā un laikā — tas bija viņa īpašais talants. Un vispār viņš labprātāk aizmiga nekā modās. Parasti Džeina un Maikls, ja vien tas bija iespējams, gādāja, lai Robertsonu Ei tik ātri neatrod. Bet šodien gluži otrādi. Nejaukā skuķe, iemitinājusies Džeinā, nelikās ne zinis, kas notiks ar Robertsonu Ei.

—    Es ienīstu visu pasauli! — viņa "teica un iespēra pa lejkannu, ka nodārdēja vien.

Robertsons Ei uzsprāga sēdus.

—    Palīgā! Slepkavo! Ugunsgrēks! — viņš bļāva, rokas mežonīgi vicinādams.

Tad viņš izberza acis un ieraudzīja Džeinu.

—    Ā, tikai Džeina, — viņš vīlies noteica, it kā būtu cerējis uz kaut ko neparastu.

—    Tev jāiet un tūlīt jānoberž naži, — Džeina nokomandēja.

Robertsons Ei lēni uzslējās kājās un izstaipījās.

—  Kā tad, — viņš bēdīgi nopūtās, — vienmēr jau kaut kas jādara. Šis jādara, un tas jādara. It kā man nemaz nebūtu jāatpūšas. Ne brītiņu man nav miera.

—    Ir gan miers, — Džeina nežēlīgi atcirta. — Augu dienu! Tu guli vienā gulēšanā.

Robertsons Ei sāpīgi un pārmetoši paskatījās uz Džeinu. Citkārt viņa nokaunētos. Bet šodien viņai ne drusciņu nebija žēl Robertsona Ei.

—    Kā nav neērti tā runāt, — Robertsons Ei bēdīgi teica. — Un vēl skaitās vecākā! Man tas neienāktu prātā, pat ja es līdz mūža galam nedarītu neko citu kā vien domātu un domātu.

Sarūgtināti atskatīdamies uz Džeinu, viņš lēni aizslāja uz virtuvi.

Džeina nodomāja, ka to gan Robertsons Ei viņai nekad nepiedos. Bet tā otra, ķildīgā būtne, kas šodien bija iemitinājusies Džeinā, atcirta viņas domai: — Lai! Kas man par daļu, piedos vai nepiedos!

Viņa atmeta galvu un lēnām gāja atpakaļ uz bērnistabu, pa ceļam vilkdama lipīgas plaukstas gar svaigi balsināto sienu, jo viņai bija stingri pieteikts to nedarīt.

Mērija Popinsa ar spalvu slotiņu slaucīja putekļus no mēbelēm, ka zibēja vien.

—    Uz bērēm iedama? — viņa izmeta, ieraudzījusi durvīs Džeinu.

Džeina piepūtās un neatbildēja.

—    Redzu, ka te viens prasīties prasās pēc nepatikšanām, un, kas meklē, tas atrod.

—    Man vienalga!

—    Tikmēr Vienalga, kamēr alga, pakārts Vienalga kaņepju valgā! — vīzdegunīgi skandēja Mērija Popinsa, nolikdama spalvu slotiņu.

—    Un tagad, — viņa brīdinoši paskatījās uz Džeinu, — es eju pusdienās. Tev tikmēr jāpieskata mazie, un ja es dzirdēšu kaut vienu vārdu … — teikumu viņa nepabeidza, tikai gari, draudīgi nošņaukājās un izgāja no bērnistabas.

Džons un Barbara skrēja Džeinai pretī un ķērās viņai pie rokām. Bet Džeina atlauza viņu pirkstus un pagrūda dvīņus nost.

—    Man labāk patiktos būt vienīgajam bērnam, — viņa rūgti sacīja.

—    Kāpēc tad tu nebēdz projām? — ieteicās Maikls. — Varbūt tevi pieņemtu kāds bezbērnu pāris.

Džeina iztrūkusies un pārsteigta skatījās uz brāli.

—    Tev pašam būs žēl!

—    Nebūs vis, — bezbailīgi atbildēja Maikls, — ja tu nīgra vien esi. Un tad man paliks tavas krāsas.

—    Nekas tev nepaliks, — Džeina nenovīdīgi atcirta. — Krāsas es ņemšu līdzi!

Lai lieku reizi parādītu, ka krāsas pieder tikai un vienīgi viņai, Džeina izvilka otas un krāsu kastīti un nolika sev blakus uz grīdas.

—    Uzglezno pulksteni, — Maikls palīdzīgi teica.

—    Nē.

—    Nu tad karalisko šķīvi!

Džeina pacēla acis. Zaļi iemalotā šķīvja vidū pa lauku skrēja trīs zēni. Jebkuru citu reizi viņa labprāt tos uzgleznotu, bet šodien Džeina netaisījās nevienam izpatikt vai darīt prieku.

—    Nekā nebija. Es gleznošu, ko pati gribēšu.

Un Džeina sāka gleznot sevi — kā viņa, pavisam viena, sēž uz olām un perē.

Maikls, Džons un Barbara sēdēja uz grīdas un skatījās.

Džeina bija tā aizrāvusies ar olām, ka gandrīz vai aizmirsa savu nelāgo omu.

Maikls paliecās uz priekšu: — Kāpēc te nevarētu būt vista?

Rādot ar pirkstu uz balto plankumu, viņa elkonis uzgrūdās Džonam. Džons sazvārojās, apkrita un ar kāju apgāza ūdens trauciņu. Sakrāsotais ūdens izšļakstījās pār Džeinas gleznojumu.

Džeina iebrekdamas uzlēca kajas: — Es vairs nevaru izturēt! Lielais lempis! Tu man visu samaitāji!

Viņa metās Maiklam virsū un grūda viņu tik nešpetni, ka viņš arī nenoturējās sēdus un uzgāzās Džonam virsū. Dvīņi šausmas un sāpēs spiedza, bet viņu spiegšanu pārbrēca Maikla vaimanas: — Man galva pušu! Ko nu es iesākšu? Man galva pušu!

—    Tā tev vajadzēja! Tā tev vajadzēja! — kliedza Džeina. — Tu bāzies man virsū un saķēpāji manu zīmējumu! Es tevi ienīstu! Es tevi …

Atsprāga durvis.

Mērija Popinsa nikni noskatījās kautiņā.

—    Ko es tev sacīju? — viņa jautāja tik klusi, ka šermuļi skrēja pa kauliem. — Ja es dzirdēšu kaut Vienu Vārdu — un kas nu man jāredz? Nedomāju vis, ka tu ciemosies pie mis Lārkas un dzersi tēju! Lai tad es par ķīnieti palieku, ja tu šo pēcpusdienu spersi kāju laukā no istabas!

—    Es nemaz negribu! Man tepat labi! — Džeina salika rokas aiz muguras un pagāja malā. Viņai ne drusciņu nebija žēl.

—    Ļoti labi. — Mērijas Popinsas balss bija biedējoši laipna.

Džeina noskatījās, kā viņa ģērbj brāļus un māsu viesībām. Kad bērni bija uzposti, Mērija Popinsa iztina no brūna papīra savu labāko cepuri un švītīgi uzlika galvā. Ap kaklu viņa aplika zelta medaljonu un uzsējas sarkanbalti rūtotu šallīti, ko viņai bija dāvinājusi misis Benksa. Vienā galā šallītei bija liela, balta iezīme M. P., un Mērija Popinsa uzsmaidīja sev spogulī, piekārtodama stūri tā, lai iezīme nebūtu redzama.

Tad viņa izņēma no skapja lietussargu ar papagaiļa galvu, pasita to padusē un steidzināja mazos lejā pa kāpnēm.

—    Nu tev būs diezgan laika domāt! — viņa nīgri izmeta un, skaļi nošņaukājusies, aizvēra durvis.

Džeina ilgi sēdēja un blenza tukšumā. Viņa mēģināja domāt par savām septiņām olām. Bet olas nez kāpēc viņu vairs neinteresēja.

Džeina prātoja, ko viņi tagad dara pie mis Lārkas. Droši vien spēlējas ar mis Lārkas suņiem un klausās mis Lārkas čalošanā, ka Endrjū ir suns ar slavenu ciltskoku, bet Pūpoliņš pa pusei erdels, pa pusei kurts, turklāt pa ķēmīgākajai pusei no katra. Un tad pēkšņi viņiem visiem, suņus ieskaitot, pasniedz pie tējas šokolādes biskvītu un kokosriekstu cepumus.

—    Sasodīts! — Iedomājoties visu, kas viņai gājis secen, Džeina sapīka. Apziņa, ka pati vien pie tā vainīga, saniknoja Džeinu vēl vairāk.

Tik-tak! Tik-tok! — skaļi runāja pulkstenis.

—    Beidz! — Džeina negantās dusmās iebrēcās un svieda pulkstenim ar krāsu kasti.

Kaste ietriecas pulksteņa stikla sejā, slīdēja sānis un noblākšķēdama trāpīja pa karalisko šķīvi.

—    Krrak! — Šķīvis sazvārojās un atsitās pret pulksteni.

Ai! Ko nu viņa izdarījusi?

Džeina aizmiedza acis, baidīdamās pat paskatīties.

—    Sāp taču, ka es tev saku! — istabā noskanēja skaidra, pārmetoša balss.

Džeina sarāvās un atvēra acis.

—    Džein! — balss atkal teica. — Man ceļgals pušu!

Džeina žigli paskatījās apkārt. Istabā neviena nebija.

Viņa skrēja pie durvīm un paskatījās laukā. Arī neviena!

Tad kāds iesmējās.

—    Skaties šurp, muļķe! — balss teica. — Uz augšu!

Džeina paskatījās uz kamīna plauktu. Blakus pulkstenim gulēja karaliskais šķīvis, iesprādzis visā platumā, un Džeina, sev par brīnumu, redzēja, ka viens no uzgleznotajiem zēniem nometis grožus un abām rokām saķēris ceļgalu. Abi pārējie, galvas pieliekuši, līdzjūtīgi uz viņu noskatījās.

—    Bet… — Džeina ieminējās pa pusei sev, pa pusei svešajai balsij. — Es nespēju saprast… — Uzgleznotais zēns pacēla galvu un pasmaidīja.

—    Nē? Droši vien nespēj. Esmu pamanījis, ka jūs ar Maiklu bieži nesaprotat visvienkāršākās lietas. Vai ne? — viņš iesmējās un paskatījas uz saviem brāļiem.

—    Kur nu! Viņa neprot ne dvīņus novaldīt, lai šie neraudātu, — teica viens.

—    Viņa jau pat olas nemāk uzzīmēt. Visas vienos kūkumos! — piebilda otrs.

—    Ko jūs zināt par dvīņiem un olām? — Džeina nosarka.

—    Apžēliņ! — iesaucās pirmais zēns. — Tu varbūt iedomājies, ka mēs, augām dienām uz jums skatīdamies, nezinām visu līdz pēdējam, kas te notiek? Protams, guļamistabā mēs ieskatīties nevaram, vannas istabā arī. Kādā krāsa jums flīzes?

—    Gaiši sarkanas, — Džeina atbildēja.

—    Mums ir zilas ar baltu. Gribi paskatīties?

Džeina vilcinājās. Viņa bija tik pārsteigta, ka nezi-

naja, ko atbildēt.

—    Nāc! Viljams un Everāds, ja vēlies, būs tavi zirdziņi, bet es skriešu blakus un nesīšu pātagu. Mani sauc Velentains, ja tu netīšām nezini. Mēs esam trīnīši. Protams, ir jau vēl ari Kristīne.

—    Kristīne? Kur? — Džeina ielūkojās šķīvī. Bet redzēja tikai zaļu pļavu, alkšņu puduri. Un Velentainu, Viljamu un Everādu cieši blakus.

—    Nāc un paskaties! — roku pastiepis, vilināja Velentains. — Kāpēc lai citiem vien tiktu visi prieki? Nāc pie mums šķīvī!

Tas Džeinu pārliecināja. Viņa parādīs Maiklam, ka viņš un dvīņi nav vienīgie viesībās gājēji! Lai tad viņi

skauž un kož pirkstos, ka tik jauni apgājušies ar Džeinu.

—    Labi, — viņa teica un pastiepa roku. — Iešu ari!

Velentains saņēma viņu ap vidukli un vilka šķīvī.

Un pēkšņi viņa vairs nebija vēsajā bērnistabā, bet plašā, saules piemirdzētā pļavā, zem kājām nespurojās vecais, izdilušais paklājs, viņa gāja pa zaļu zāli un margrietiņām.

—    Urrā! — gavilēja Velentains, Viljams un Everāds, dejodami viņai apkārt. Džeina pamanīja, ka Velentains klibo.

—    Ai! — Džeina iesaucās. — Es pavisam aizmirsu! Tavs ceļgals!

Viņš pasmaidīja. — Nebēdā! Tas notika, šķīvim iesprāgstot. Tev taču ne prātā nenāca darīt man pāri!

Džeina izvilka mutautiņu un apsēja viņam ap ceļgalu.

—   Ta ir labāk! — viņš pieklājīgi teica un pasniedza Džeinai grožus.

Viljams un Everāds, galvas purinādami un sprauslādami, laidās rikšos pāri pļavai. Džeina, grožu zvārguļus šķindinādama, skrēja pakaļ.

Viņai blakus, ar savainoto kāju pieklibodams, skrēja Velentains un dziedāja:

No visām puķēm pasaulē Pats visuskaistais ziediņš tu, Pie krūts e's tevi piespraužos Un karsti mīļojut

Viljams un Everāds,piedziedāja klāt: Un ka-arsti mī-ī-ījojul

Džeina nodomāja: «Ir nu gan vecmodīga dziesma!» — bet galu galā paši trīnīši ari bija vecmodīgi ar savām garajām cirtām, ērmoto apģērbu un smalko valodu.

—    Tas ir savādi! — viņa sevī nosprieda, bet labāk tas bija nekā ciemoties pie mis Lārkas. Maikls gan būs skaudīgs, kad Džeina viņam visu izstāstīs!

Zirdziņi skrēja un rāva Džeinu līdzi — arvien tālāk un tālāk no bērnistabas.

Aizelsusies Džeina pievilka pavadas un atskatījās. Tālu p]avas viņā galā vīdēja šķīvja aploce. Tā bija sarukusi pavisam maza. Kāda iekšēja balss brīdināja Džeinu, ka laiks griezties atpakaļ.

—    Tagad man jāiet, — Džeina sacīja un nometa grožus.

—    Ai, nē! Nē! — kliedza trīnīši un sastājās viņai cieši apkārt.

—    Mājās sāks uztraukties. Man tomēr vajadzēs iet, — viņa steidzīgi ierunājās.

—    Ir taču pavisam agrs! — Velentains atspēkoja. — Viņi vēl ciemojas pie mis Lārkas. Nāc! Es tev parādīšu savas ūdenskrāsas.

Džeina padevās kārdinājumam.

—    Tev ir ķīniešu baltā? — viņa jautāja. Viņas krāsu kastē ķīniešu baltās trūka.

—    Jā. Sudraba tūbiņā. Nāc!

Pati pret savu gribu Džeina atkal ļāva vilkt sevi uz priekšu. Viņa nosprieda, ka tikai paskatīsies uz krāsām un skries mājās. Pat nelūgs, lai ļauj viņai arī pakrāsot.

—    Bet kur tad jūsu māja? Uz šķīvja nav.

—    Protams, ir. Tikai aiz mežiņa, tāpēc tu neredzi. Ejam!

ii»

Zirdziņi ievilka Džeinu melnalkšņu pudurī. Pāri galvām ēnojās tumši zari, zem kājām čaukstēja kritušas lapas, un ik pa brīdim, spārnus skaļi plīkšķinādams, kāds balodis pārlaidās no zara uz zaru. Viljams parādīja Džeinai sarkankrūtīšu lizdu žagaru kaudzē, Everāds nolauza zaļu pazarīti un apvija Džeinai ap galvu. Par spīti viņu draudzīgumam, Džeina baidījās,

163

jutās neomulīgi un atviegloti uzelpoja tikai tad, kad viņi bija izgājuši mežam cauri.

—    Tur jau ir! — Velentains teica un pamāja ar roku.

Un Džeina ieraudzīja milzīgu, ar efejām noaugušu akmens namu. Tas likās vecāks par jebkuru namu, ko Džeinai bija gadījies redzēt, un šķita draudīgi liecamies viņai pretī. Katrā pusē kāpnēm gulēja lēcienam pieplacis akmens lauva.

Džeina nodrebēja, kad pār viņu jau krita nama

ēna.

—    Es nevarēšu palikt ilgi, — viņa nemierīgi ieminējās. — Kļūst vēls.

—   Tikai piecas minūtītes, — lūdzās Velentains, vilkdams viņu hallē.

Viņu soļi dobji dunēja uz akmens grīdas. Ne miņas no kāda cilvēka. Likās, namā nav nevienas dzīvas radības, atskaitot trīnīšus un Džeinu. Gaiteņos svilpoja vējš.

—    Kristīn! Kristīni — kliedza Velentains, vilkdams Džeinu augšā pa kāpnēm. — Viņa ir klāt!

Velentaina kliedziens atbalsojās visā namā, un katra siena šķita draudīgi atkārtojam:

Viņa ir klāt!

Skriešus tuvojās kādi soļi, un atsprāga durvis. Par trīnīšiem mazliet lielāka meitene, veclaicīgo, puķoto kleitu plandīdama, izskrēja pretī un apkampa Džeinu.

—    Beidzot! Beidzot! — viņa gavilēja. — Zēni tev uzglūnēja gadiem ilgi! Bet nevarēja tevi noķert — tu allaž biji tik laimīga!

—    Noķert? — Džeina jautāja. — Es nesaprotu.

Viņai metās bail. Vai, kā nevajadzēja nākt līdzi

Velentainam šķīvī!

—    VecvectētiņŠ paskaidros, — Kristīne mīklaini iesmējās un vilka Džeinu pāri kāpņu laukumiņam uz kādām durvīm.

—    E-he-hē! Kas tur ir? — iečērkstējās sīka balss.

Džeina ieplestām acīm kāpās atpakaļ pie Kristīnes.

Jo istabas viņā galā pie kamīna sēdēja kāds, kas uzdzina Džeinai šausmas. Uguns atspulgi plandījās ap tik vecu vīru, ka viņš drīzāk izskatījās pēc rēga nekā dzīva cilvēka. Gar viņa iekritušo muti kūlāja plānas bārdas šķipsnas, un, lai gan galvā viņam bija benīte, Džeina redzēja, ka uz tās nav palicis ne matiņa. Mugurā viņam bija garš, veclaicīgs izbalējuša zīda rītasvarks, izģindušas pēdas kuļājās izšūtās čībās.

—    Tā, — noteica krēslainais stāvs un izņēma no mutes garu, izliektu pīpi. — Džeina beidzot ir klat.

Viņš piecēlās un nāca Džeinai pretī, šaušalīgi smaidīdams, iekritušās acis zvēroja tērauda spožumā.

—    Ceru, ka ceļš bija labs, dārgumiņ! — viņš noķērca. Ar kaulainu roku pievilcis Džeinu sev klāt, viņš noskūpstīja to uz vaiga. No sirmas bārdas pieskāriena Džeina kliegdama rāvās atpakaļ.

—    He, he, hē! — vecis briesmīgā čērkstā nosmējās.

—    Viņa iznaca zēniem līdzi caur melnalkšņu mežu, vecvectētiņ, — Kristīne teica.

—    A! Un kā tad puikas viņu noķēra?

—    Viņa bija nikna par to, ka ir vecākā māsa. Aiz dusmām meta ar krāsu kasti šķīvim un saplēsa Veļam ceļgalu.

—    Re, ka! — baismais vecis iesvilpās. — Ak tad pikta un niķota gan? Labi, labi, — viņš drebelīgi ieķiķinājās, — nu tu būsi jaunākā, mīļumiņ! Mana jaunākā mazmazmeitiņa. Bet nekādus niķus es te necietīšu. He, he, hē! Dies pas, nekādus niķus! Nāc nu man blakus pie kamīna. Ko tu dzersi, tēju vai ķiršu vīnu?

—    Nē, nē! — Džeina iekliedzās. — Baidos, ka noticis pārpratums. Man jāiet mājās. Es dzīvoju Ķiršu gatvē septiņpadsmit.

—    Kādreiz dzīvoji! — Vels uzvaras priekā izlaboja. — Tagad tu dzīvo te.

—    Kā jūs nesaprotat! — Džeina izmisa. — Es negribu dzīvot te! Es gribu mājās!

—    Blēņas! —vecvectētiņš atķērca. — Septiņpadsmitais numurs ir nejauka māja, nabadzīga, noplukuši un jaunmodīga. Bez tam tu nemaz nebiji tur laimīga. He, he, he! Es zinu gan, kāda dzīve vecākajam bērnam: visi darbi viņam vien jādara, un prieka ne tik, cik melns aiz naga. He, he! Bet pie mums, — viņš pavicināja pīpi, — tu būsi luteklīte, mīlulīte, mazais dārgumiņš un atpakaļ netiksi nemūžam!

—    Nemūžam! — piebalsoja Viljams un Everāds, dejodami viņai apkārt.

—    Bet man vajag! Es gribu! — Džeina kliedza asaru pilnām acīm.

Vecvectētiņš atņirdzās šaušalīgā bezzobu smaidā.

—    Tu domā, ka mēs tevi laidīsim? — viņš jautāja, un viņa gaišās acis ļauni iezvērojās. — Tu saplēsi mūsu šķīvi. Tev jāatbild par sekām. Kristīne, Velentains, Viljams un Everāds grib tevi par jaunāko māsiņu. Es gribu tevi par jaunāko mazmazmeitiņu. Bez tam tu esi mums parādā. Tu pārplēsi Velentainain ceļgalu.

—    Es viņam atmaksašu. Es atdošu viņam savu krāsu kasti!

—    Krāsas Veletainam ir pašam.

—    Savu stīpu.

—    Stīpai viņš jau par lielu.

—    Nu tad … — Džeina stomījās, — es iešu pie viņa par sievu, kad izaugšu.

Vecvectētiņš smējās aizvilkdamies.

Džeina lūdzoši skatījās uz Velentainu. Viņš pakratīja galvu.

—    Baidos, ka ir jau par vēlu, — viņš bēdīgi teica. — Es jau sen esmu izaudzis.

—    Tad kāpēc … tad kā … ai, es nesaprotu. Kur es esmu? — Džeina kliedza, šausmās skatīdamās apkārt.

—    Tālu no mājām, mans bērns, tālu no mājām, — čērkstēja vecvectētiņš. — Tālā pagātnē, sešdesmit gadus atpakaļ, kad Kristīne un zēni vēl bija maziņi.

Caur asarām Džeina redzēja, cik neganti spīd veča acis.

—    Kā tad es tikšu mājās? — viņa nočukstēja.

—    Nekā. Tu dzīvosi te. Tev nav kur palikt. Ņem vērā, ka tu esi pagātnē. Ne tikai dvīņi un Maikls, pat tavs tēvs un māte vēl nav dzimuši. Septiņpadsmitais numurs nav uzcelts. Tu nevari tikt mājās.

—    Nē, nē! — kliedza Džeina. — Nav tiesa! Tas nevar būt! — Sirds viņai sitās pašā kakla galā. Nekad vairs neredzēt ne Maiklu, ne dvīņus, ne tēti un māmiņu, ne Mēriju Popinsu!

Un pēkšņi viņa sāka kliegt tā, ka atbalss noskanēja pa visiem gaiteņiem: — Mērij Popins! Piedodiet, ka biju nejauka! Palīgā, Mērij Popins, palīgā!

—    Žigli! Turiet viņu ciet! Stājieties apkārt! — Džeina dzirdēja veča aso pavēli. Četri bērni cieši saspiedās viņai apkārt.

Džeina aizmiedza acis. — Mērij Popins! — viņa kliedza atkal. — Mērij Popins!

Kāds satvēra viņas roku, izrāva cauri ciešā lokā sastājušiem Kristīnei, Velentainam, Viljamam un Everādam.

—    He, he, hē!

Istabā noskanēja vecvectētiņa krekstošie smiekli. Rokas grābiens kļuva ciešāks, un Džeina juta, ka viņu rauj projām. Baidīdamās no vecvectētiņa drausmīgā skatiena, Džeina neuzdrīkstējās atvērt acis, bet no visiem spēkiem turējās pretī neredzamajai rokai.

—    He, he, hē! — atkal ieķērkstējās smiekli, un roka rāva viņu lejā pa akmens kāpnēm un atbalsīs dunošiem gaiteņiem.

Nu Džeina vairs necerēja uz glābiņu. Kristīnes un trīnīšu balsis palika tālu aiz viņas un nebija vairs dzirdamas. Viņi pat nepapūlējās Džeinai palīdzēt.

Kāpieni zem Džeinas klūpošajām kājām lidot lidoja, un tad, kaut arī acis joprojām bija izmisīgi sainiegtas, viņa juta virs galvas tumšas ēnas un zem kājām miklu zemi.

Kas ar viņu notika? Uz kurieni viņu rāva? Ai, kaut jel viņa nebūtu tik slikti uzvedusies, kaut nebūtu!

Ciešā roka rāva viņu uz priekšu. Nu Džeina juta uz vaigiem saules siltumu, un ap kājām viņai sitās asa zāle. Tad pēkšņi rokas sacirtās viņai ap vidu kā slazda dzelži, pacēla viņu un sašūpoja gaisā.

—    Palīgā! Palīgā! — Džeina brēca, drudžaini locīdamās un raustīdamās. Viņa nepadosies bez cīņas, viņa spers, spers un spārdīs un …

—    Es būtu pateicīga, ja tu ņemtu vērā, — viņai pie auss teica pazīstama balss, — ka tie ir mani labākie svārki un šo vasaru es gribu tajos vēl nostaigāt.

Džeina pavēra plakstus. Divas neganti zilas acis cieši lūkojās pretī.

Rokas, pret kurām viņa cīnījās, bija Mērijas Popinsas rokas, kājas, kuras Džeina tik sirdīgi spārdīja, bija Mērijas Popinsas kājas!

—    Vai! — viņa stomījās. — Tā "bijāt jūs! Es domāju, ka jūs mani neesat dzirdējusi, Mērij Popins! Es domāju, ka viņi mani paturēs pavisam! Es domāju …

—    Daži cilvēki, — piezīmēja Mērija Popinsa, saudzīgi nolaizdama viņu zemē, — domā vairāk, nekā vajadzētu. To es varu kaut apzvērēt. Lūdzu, noslaukies!

Viņa iegrūda Džeinai rokā savu zilo mutautu un sāka post bērnistabu vakara cēlienam.

Džeina skatījās uz viņu, slaucīdama strīpaini saraudāto seju lielajā, zilajā mutautā. Pārlaida acis tik labi pazīstamajai istabai. Viss pa vecam — nopluskātais paklājs, spēju skapītis, Mērijas Popinsas krēsls. Pazīstamās lietas uzlūkojot, Džeina jutās drošībā, bija tik silti un labi. Viņa klausījas Mērijas Popinsas vakara soja pierastajās skaņās, un visas bailes pārgāja. Silts laimes vilnis pāršalca Džeinu.

—    Tā nevarēju būt es, kas tik nejauki uzvedās, — viņa izbrīnēti noprātoja, — tā būs bijusi kāda cita.

Mērija Popinsa piegāja pie atvilktnes un izņēma dvīņu tīros naktskreklus.

Džeina pieskrēja viņai klāt.

—    Drīkstu tos izsildīt, Mērij Popins?

Mērija Popinsa nošņaukājās.

—    Paldies, nepūlies. Tev, ja nemaldos, tāpat par daudz darba. Lai silda Maikls, kad uznāks augšā.

Džeina nosarka.

—    Ļaujiet, lūdzu, man, — viņa sacīja. — Man patīk palīdzēt. Un es taču esmu vecākā.

Mērija Popinsa iespieda rokas sānos un domīgi noskatījās uz Džeinu.

—    Hm, — viņa beidzot noteica. — Tikai neizdedzim kādu caurumu. Man pietiek, ko lāpīt.

Un viņa pasniedza Džeinai naktskreklus.

—    Tas nu gan nekādi nevarēja notikt, — pēc brītiņa, Džeinas piedzīvojumu uzklausījis, nicīgi nosmējās Maikls. — Šķīvim tu esi par lielu.

Džeina mirkli padomāja. Viņai jau stāstot tas bija licies diezgan neticami.

—    Man arī liekas, ka nevarēja, — viņa piekrita. — Bet tobrīd viss bija pa īstam.

—    Gan jau būsi izdomājusi. Tu vienmēr izdomā sazin ko, — Maikls pārākuma apziņā noteica, jo viņš pats vispār nedomāja.

—    Jūs un jūsu iedomas! — nīgri norūca Mērija Popinsa, pastumdama viņus nost no ceļa, jo patlaban nesa dvīņus uz guldīšanu.

—    Un tagad, — Džonu un Barbaru apsegusi, viņa strupi izmeta, — es varbūt kādu brīdi drīkstēšu atvēlēt arī sev.

Viņa izvilka adatas no cepures un iebāza to atpakaļ brūnajā papīra turzā. Atsprādzēja medaljonu un rūpīgi ielika atvilktnē. Tad novilka mēteli, izpurināja un pakāra aizdurvē uz vadža.

—    Bet kur tad jūsu jaunā šalle? — iesaucās Džeina. — Esat pazaudējusi?

—    Nevarētu būt, — Maikls sacīja. — Viņai tā bija ap kaklu, kad viņa pārnāca. Es redzēju.

Mērija Popinsa pagrieza galvu.

—    Esiet tik laipni un rūpējieties paši par savām darīšanām, — viņa noskaldīja, — manas lai paliek manā ziņā.

—    Es tikai gribēju izlīdzēt, — Džeina bilda.

—    Paldies, gan es pati izlīdzēšos! — Mērija Popinsa nošņaukājās.

Džeina jau gribēja saskatīties ar Maiklu, bet šoreiz Maikls nelikās to manām. Viņš blenza uz kamīna plauktu tā, it kā neticētu pats savām acīm.

Nu arī Džeina paskatījās uz plauktu. Tur stāvēja karaliskā porcelāna šķīvis, iesprādzis visā platumā. Tur bija zāļu pļava un melnalkšņu puduris. Tur skrēja zirdziņus trīs zēni — divi grožos un trešais ar pātadziņu pakaļ.

Bet ap kučiera kāju baltoja mazs mutautiņš, un zālē, it kā to skrienot kāds būtu nometis, gulēja sarkanbalti rūtota šalle. Šalles stūrī liela, balta iezīme ar burtiem M. P.

—    Re, kur viņa to pazaudējusi, — noteica Maikls, zinīgi paklanīdams galvu. — Pateiksim viņai, ka mēs to atradām?

Džeina atskatījās, Mērija Popinsa pogāja ciet priekšautu un izskatījās tā, it kā visa pasaule būtu viņu apvainojusi.

—    Labāk nē, — viņa klusi atbildēja, — gan jau viņa pati zina.

Kādu brīdi Džeina stāvēja, nolūkodamās uz iesprāgušo šķīvi, apsieto mutautiņu un šalli.

Spējā brāzienā viņa pāršāvās pāri istabai un apkampa balti stērķelēto stāvu.

—    Ai, — viņa iesaucās, — ai, Mērij Popins! Es nekad vairs nebūšu nejauka!

Viegls smaids pavīdēja Mērijas Popinsas mutes kaktiņos, kad viņa piegludināja priekšauta krokas.

—    Hin, — viņa noteica. Tikai «hm», neko vairāk.

KATRAM SAVS BALONS

—    Kā jums šķiet, Mērij Popins, — vaicāja misis Benksa, kādu rītu bērnistabā iesteigdamās, — vai jūs varētu atlicināt laiku arī dažiem iepirkumiem?

Viņa mīļi un nedroši uzsmaidīja Mērijai Popinsai, kā allaž, kad nezināja, kāda atbilde gaidāma.

Mērija Popinsa pavērsās no kamīna, kur viņa vēdināja Anabellas drēbītes.

—    Varētu, — viņa ne pārāk laipni atteica.

—    Es jau saprotu, — vēl nervozāk sastomījās misis Benksa.

—    Vai arī nevarētu, — Mērija Popinsa turpināja, darbīgi izpurinādama adītu jaciņu un kārdama to uz kamīna margām.

—    Ja laiks atrastos, te katram gadījumam ir saraksts un mārciņa. Pārpalikumu varat iztērēt.

Misis Benksa nolika naudu uz kumodes.

Mērija Popinsa neteica neko. Tikai nošņaukājās.

—    Ak, jā! — pēkšņi iesaucās misis Benksa, atcerējusies vēl kaut ko. — Dvīņiem šodien būs jāiet kājām, Mērij Popins. Robertsons Ei uzsēdās virsū ratiņiem. Viņš bija tos noturējis par atzveltni. Ratiņi nu jālabo. Jūs varēsiet tikt galā un .. . nest Anabellu uz rokām?

Mērija Popinsa pavēra muti un atkal aizcirta ciet.

Tad nīgri izmeta: — Es varu tikt galā ar visu un vēl drusciņ, ja, protams, vēlos.

—    Es… es zinu! — izdvesa misis Benksa, virzīdamās uz durvīm. — Jūs esat no zelta … no vistīrākā zelta, stiprā pils un klints, uz kuras … — viņas balss apdzisa, pa kāpnēm lejā skrienot.

—    Un tomēr … un tomēr man reizēm gribas, lai nebūtu, — viņa atzinās vecvecmāmiņas portretam, slaucīdama viesistabā putekļus. — Viņas priekša es jūtos sīciņa un dumja, it kā būtu maza meitene. Bet es neesmu! — misis Benksa atmeta galvu un noslaucīja kādu putekļu traipiņu no raibās porcelāna govs uz kamīna plaukta. — Esmu cienīga dāma un piecu bērnu mate! To viņa aizmirst! — Un viņa strādāja tālāk un apcerēja visu, ko viņa varētu mest acīs Mērijai Popinsai, kaut gan labi zināja, ka nemūžam to neuzdrīkstēsies.

Mērija Popinsa ielika sarakstu un naudu somā, zibenīgi uzsprauda cepuri, paķēra uz rokas Anabellu un izšāvās pa durvīm. Džeina un Maikls, katrs pa dvīnim pie rokas turēdami, tecēja viņai pakaļ, cik ātri vien iespēja.

Aiz vārtiņiem viņi vēl pielika soli, šļūceniski raudami dvīņus pa ietvi. Viņi nelikās ne zinis, ka Džonam un Barbarai gandrīz vai rokas izgriezās no locītavām. Viņiem rūpēja tikai viens — turēties līdzi Mērijai Popinsai un redzēt, ko viņa darīs ar mārciņas pārpalikumu.

—    Divas pakas sveču, četras mārciņas rīsu, trīs brūnā cukura un sešas pūdercukura, divas bundžas tomātu mērces un kamīna slauķi, pāri saimniecības cimdu, pusstienīti zīmoglakas, kulīti miltu, šķiltavas, divas kastītes sērkociņu, divas galviņas puķkāpostu un saišķi rabarberu!

Mērija Popinsa, ieskrējusi pirmajā veikalā aiz parka, lasīja sarakstu.

Pārdevējs, resns, ar aizdusu sirgstošs plikpauris, cik ātri vien spēdams, steidzās pierakstīt pasūtījumu.

—    Kulīte saimniecības cimdu, — viņš pierakstīja un nervozi aplaizīja trulā, zilā zīmuļa nepareizo galu.

—   Miltu, es teicu, — Mērija Popinsa nīgri atgādināja.

Pādevējs notvīka sarkans kā zemene.

—    Ai, piedodiet! Goda vārds, tas nebija no ļauna prāta. Jauka dieniņa, vai ne? Viena kulīte saimniecības … ē … miltu …

Viņš steidzīgi pierakstīja miltus un turpināja: — Divas kārbiņas kamīna slauķu …

—    Sērkociņu! — izmeta Mērija Popinsa.

Pārdevējam sāka trīcēt rokas.

—    Ak jā, protams! Kaut kas nav kārtībā ar zīmuli — aplami vien raksta. Vajadzēs gādāt jaunu. Sērkociņus, protams! Un vēl jūs teicāt? … — Viņš nervozi pacēla acis un atkal pievērsās nelaimīgajam zīmuļgalam.

Mērija Popinsa atlocīja sarakstu un niknā, nepacietīgā balsī nolasīja vēlreiz.

—    Man ļoti žēl, — ieminējās pārdevējs, kad viņa bija beigusi, — bet rabarberu vairs nav. Vai nevēlaties plūmes?

—    Nekādā gadījumā. Paciņu tapiokas.

—    Vai, nē, Mērij Popins, tikai ne tapioku! Mēs jau viņnedēļ ēdām, — Maikls atgādināja.

Mērija Popinsa pašķīla uz Maiklu un tad uz pārdevēju tādu skatienu, ka abi atmeta katru cerību. Tapioka — un viss. Pārdevējs, notvīcis nu jau sarkanāks par zemeni, aizgāja pēc tapiokas.

—    Ja viņa tā pirksies, diez kas pāri nepaliks. — teica Džeina, noskatīdamās uz letes augošajā iepirkumu kalnā.

—    Ja nu vienīgi kādai saujiņai skābo ledeņu, bet nekam vairāk, — sērīgi piebilda Maikls, kad Mērija Popinsa izvilka no somas mārciņas banknoti.

—    Paldies, — viņa teica, kad pārdevējs pasniedza viņai atlikušo sīknaudu.

—    Paldies jums, — viņš pieklājīgi atsaucās un atspieda plaukstas uz letes. Viņš atiezās labi domātā smaidā un turpināja: — Skaists un saulains laiciņš pieturas, ko? — To viņš pasludināja tik lepni, it kā

pats būtu izkārtojis jauku laiku un ne jau kādam citam, bet vienīgi Mērijai Popinsai par labpatikšanu.

—    Mums vajag lietainu! — izmeta Mērija Popinsa, aizcirzdama vienlaik gan muti, gan somas slēdzi.

—    Kas tiesa, tas tiesa, — pārdevējs steidzīgi piekrita, lai viņa nepaspētu apvainoties. — Lietutiņš allaž ir patīkams!

—    Nemūžam! — atcirta Mērija Popinsa un pasvieda Anabellu ērtāk uz elkoņa.

Pārdevējam izstiepās seja. Neko viņš nespēja pateikt Mērijai Popinsai pa prātam.

—    Es ceru, — viņš piezīmēja, pieklājīgi atvērdams Mērijai Popinsai durvis, — ka cienītā kundze arī citu reizi pagodinās manu veikalu.

—    Visu labu! — Mērija Popinsa izšāvās pa durvīm.

Pārdevējs nopūtās.

—    Pagaidiet! — Viņš steidzīgi iegrūda roku kādā kastē, kas stāvēja netālu no durvīm. — Ņemiet! Es negribēju neko sliktu, goda vārds! Tikai to labāko!

Džeina un Maikls pastiepa rokas. Maiklam pārdevējs iemeta saujā trīs šokolādes plāksnītes, Džeinai — divas.

—    Pa vienai jums, pa vienai mazulīšiem un viena, — pārdevējs pamāja ar galvu uz Mēriju Popinsu, kas gāja projām pa ielu, — viņai!

Bērni pateicās pārdevējam un, šokolādi ēzdami, skrēja paka] Mērijai Popinsai.

—    Ko jūs tur ēdat? — viņa jautāja, skatīdamās uz brūno rimbuli ap Maikla muti.

—    Šokolādītes. Pārdevējs iedeva katram pa vienai un vienu jums. — Maikls pastiepa pēdējo plāksnīti. Tā bija ļoti lipīga.

—    Gluži kā viņa uzbāzība! — teica Mērija Popinsa, bet šokolādes plāksnīti paņēma un apēda divos kodienos — tātad garšoja gan.

—    Vai daudz naudiņas palika pāri? — Maikls bažīgi jautāja.

—    Kā to ņem.

Viņa iebrāzās aptiekā un iznāca ar ziepju gabalu, sinepju plāksteri un zobu pastas tūbiņu.

Džeina un Maikls, kuri gaidīja ar dvīņiem uz ielas, smagi nopūtās.

Viņi zināja, cik ātri kūst mārciņa.

—    Tagad viņai naudas vairs nav palicis ne pastmarkai, un, ja tomēr ir, tad kas mums par prieku no pastmarkas? — sūrojās Džeina.

—     Un tagad pie mistera Tipa, — strupi noteica Mērija Popinsa, vienā rokā vicinādama somu un aptiekas sainīšus, uz otras cieši turēdama Anabellu.

—    Ko tad mēs tur varam nopirkt! — dzijā izmisumā iesaucās Maikls, jo Mērijas Popinsas maciņā nekas vairs nešķindēja.

—    Ogles. Divarpus tonnas, — viņa steigšus attrauca, iedama tālāk.

—    Bet Mērij Popins! To taču mēs nekādi nevaram nopirkt! — Maikls izbīlī blenza uz Mēriju Popinsu.

—    Uz kredīta.

Maiklam un Džeinai tas bija tāds atvieglojums, ka viņi lēkšus metās Mērijai Popinsai pakaļ un rāva dvīņus tenteru tenteriem.

—    Tas nu beidzot ir viss? — Maikls jautāja, kad ogļu veikals bija palicis jau drošā attālumā.

—    Konditoreja! — Mērija Popinsa paskatījās sarakstā un ienira tumšās durvīs. Bērni pa logu redzēja, ka viņa rāda ar pirkstu uz mandeļkūku grēdu. Pārdevējs piesvēra lielu turzu.

—    Ducis jau nu vismaz! — Džeina bēdīgi teica. Citkārt bērni būtu stāvā sajūsmā par mandeļkūku pirkšanu, bet šodien viņiem gribējās, kaut tādu mandeļkūku vispār nebūtu pasaulē.

—    Kur mēs vēl iesim? — Maikls, nepacietīgi no vienas kājas uz otru lēkādams, jautāja. Viņam ļoti gribējās uzzināt, vai no mārciņas vēl kas palicis pāri. Viņš zināja, ka nevar būt, un tomēr — cerēja.

—    Mājās, — Mērija Popinsa atbildēja.

Bērniem izstiepās sejas. Tātad pāri nebija palicis ne pliks penijs, jo citādi Mērija Popinsa to noteikti būtu tērējusi. Bet Mērijai Popinsai, kad viņa uzkrāva inandeļkūku turzu Anabellai virsū un gāja tālāk, bija tik barga seja, ka viņi neuzdrīkstējās ne iepīkstēties. Tomēr sevī nozvērējās, ka nemūžam nepiedos Mērijai Popinsai, kas tik rūgti pievīlusi viņu cerības.

—    Bet tas jau nemaz nav ceļš uz mājām, — činkstēja Maikls, šļūceniski vilkdams kājas pa ietvi.

—    Tātad parks nav pa ceļam uz māju? Prieks dzirdēt! — Mērija Popinsa draudīgi virzījās viņam klāt.

—    Jā … bet…

—    Parkam ir daudz celiņu. — Mērija Popinsa atcirta un veda viņus uz to parka pusi, kur bērni vēl nekad nebija staigājuši.

Silti spīdēja saule. Pār celiņiem šalkoja raženu koku lapotnes. Zaros divi zvirbuļi kāvās par salmu. Uz akmens balustrādes izlēca vāvere un apsēdās uz pakaļkājām, diedelēdama riekstus.

Bet šodien tas Džeinai un Maiklam nekādu prieku nesagādāja. Viņiem bija vienalga. Viņi spēja domāt tikai par to, ka Mērija Popinsa izšķiedusi mārciņu bezjēdzīgos pirkumos, neko nepietaupīdama tērēšanai.

Noguruši un vīlušies viņi vilkās Mērijai Popinsai pakaļ.

Pāri jauniem, nekad neredzētiem vārtiem pletās augsta, ar Lauvu un Vienradzi greznota akmens arka. Un zem arkas sēdēja vecumveca māmiņa ar akmenspelēku seju, krunkainu un červeļainu kā valrieksts. Uz sīkajiem, vecīgajiem ceļgaliem viņa turēja paplāti ar raibām gumijas strēmelītēm, bet pāri māmiņas galvai, pie sētas margām piesieti, virpuļoja, lēkāja un grūstījās koši gaisa baloni.

—  Baloni! Baloni! — iekliedzās Džeina. Palaidusi

vaļā Džona lipīgo roķeli, viņa skrēja pie balonu večiņas. Maikls metas viņai pakaļ, atstādams Barbaru vienu un apjukušu ielas vidū.

—    Nu, mani pīļukiņi! — vecišķā balsī iekrekstējās balonu māmiņa. — Kuro tad gribēsiet? Ņemiet, kas pa prātam. Un izvelieties īsto, steigties nevajag. — Viņa paliecās bērniem pretī un sakratīja paplāti.

—    Mēs atnācām tikai paskatīties, — Džeina paskaidroja. — Mums nav naudas.

—    Tebe nu! Kads labums no skatīšanās uz balonu? Balonu vajag just, balonu vajag turēt rokā, balonu vajag iepazīt. Paskatīties atnākuši! Kas jums no tā tiks?

Balonu mamiņa šūpojās uz krēsla, viņas balss sprēgāja ka uguntiņa.

Džeina un Maikls bēdīgi skatījās uz večiņu. Taisnība jau viņai bija. Bet ko lai dara, ja naudas nav?

—    Kad es biju maza, — večiņa runāja tālāk,

—    cilvēki vēl saprata, kas ir balons. Viņi vis nenāca tikai paskatīties. Viņi pirka, ja, viņi pirka. Neviens bērns neizgāja pa vārtiem bez balona. Viņi vis nesāpināja balonu māmiņu ar tukšu paskatīšanos un garām paiešanu. Tie bija citi laiki!

Viņa atmeta galvu un skatījās uz dejojošiem baloniem.

—    Mani mīļi balodīši! — viņa sūrojās. — Neviens jūs vairs nesaprot, tikai es, vecā sieva, jūs vēl saprotu. Jūs esat izgājuši no modes. Neviens jūs negrib.

—    Mēs gribam, — Maikls nelokāmi atbildēja,

—    bet mums nav naudas. Viņa iztērēja visu mārciņu par galīgiem .. .

—    Un kas ir viņa? — Maiklam cieši aiz muguras apprasījās kāda balss.

Maikls atskatījās un nosarka līdz ausīm.

177

—    Es gribēju sacīt… ē … ka jūs … nu … — viņš sastomījās.

12 — 1521

—    Par augstākstāvošām personām jārunā pieklājīgi, — Mērija Popinsa piezīmēja, pastiepa roku par Maikla plecu un iemeta puskronu balonu māmiņās paplātē.

Maikls blenza uz monētu, kas spoži mirdzēja starp krunkainajām nepiepūsto balonu stērbelītēm.

—    Tātad bija gan kāda naudiņa palikusi pāri, — teica Džeina, nožēlodama, ka tik ļauni domājusi par Mēriju Popinsu.

Balonu māmiņās vecas acis iespīdējās, viņa paņēma monētu un ilgi to aplūkoja.

—    Tavu spožu naudiņu! Karalis un kronis visa godībā, — viņa iesaucās. — Tādu naudiņu es neesmu redzējusi kopš savam jaunības dienām. — Viņa pameta acis uz Mēriju Popinsu. — Balonus gribi, meitiņ?

—    Ja atvēlat, — Mērija Popinsa augstprātīgā pieklājībā atbildēja.

—    Un cikus, manu pīļukiņ, cikus?

—    Četrus.

Džeina un Maikls stāva sajūsmā apkampa Meriju Popinsu no abām pusēm.

—   Ai, Mērij Popins! Katram savs balons! Jūs nemānāties? Katram savs? Pa īstam?

—    Ceru, ka nekad neesmu mānījusies, — Mērija Popinsa klīrīgi atteica un izskatījās ļoti pašapmierināta.

Viņi metās pie paplātes un sāka pārcilāt raibos, nepiepūstos balonus.

Balonu māmiņa ieslidināja sudraba monētu priekšauta kabatā. — Tā gan, manu spožumiņ! — vēl kabatā to apglaudīdama, noteica balonu māmiņa. Tad ar satraukumā drebošām rokām palīdzēja bērniem izcilāt balonu lēverīšus.

—    Bet ar prātu, ar pratu, mani pīļukiņi! — balonu māmiņa brīdināja. — Ņemiet vērā, baloni tikai izskatās vienādi, patiesībā katram cilvēkam pienākas savs, tieši viņa balons. Tāpēc izvēlieties prātīgi un bez

steigas. Daudzi bērni paņem neīsto balonu, un tad viņiem vairs neiet tik labi, ka gājis.

—    Es gribu šo te! — Maikls teica un paņēma dzeltenu ar sarkaniem raibumiņiem.

—    Lai notiek. Tūlit piepūtīšu, un tu redzēsi, vai ir īstais, — teica balonu māmiņa.

Viņa paņēma dzelteno strēmelīti, un vienā varenā pūtienā balons kļuva apaļš. Lūdzu! Grūti bija pat iedomāties, ka sīkajai večiņai plaušās tik daudz gaisa. Dzeltenais balons ar skaistu, sarkanu rakstu uz sāna dejoja aukliņā.

—    Paklau! — Maikls iepleta acis. — Tam jau mans vārds virsū!

Un patiesi, sarkanie raibumiņi bija izvērtušies burtos, un burti veidoja divus vārdus: Maikls Benkss.

—    Re, kā! — ieklukstējās balonu māmiņa. — Vai es neteicu? Tu izvēlējies prātīgi, bez steigas un dabūji īsto!

—    Redzēsim, vai ari mans būs īstais! — Džeina teica un pasniedza večiņai zilu, sarukušu balonu.

Večiņa ievilka elpu, pūta, un uz apaļās, zilās bumbas parādījas liels, balts uzraksts «Džeina Kerolaina Benksa».

—    Tā tevi sauc, manu pīļukiņ? — balonu mamiņa jautāja.

Džeina pamāja.

Balonu māmiņa nosmēja sīku, vecīgi krekstošu smiekliņu, kad Džeina paņēma savu balonu un lecināja pa gaisu.

—    Man! Man! — spiedza Džons un Barbara, ieklupdami ar tuklam roķelēm balonu paplātē. Džons izvilka gaišsārtu, un balonu māmiņa nosmaidīja vien, to piepūzdama. Visapkārt balonam vijās skaidri salasāms uzraksts «Džons un Barbara Benksi viens pa abiem, jo viņi ir dvīņi».

—    Es tomēr nesaprotu, — sacīja Džeina, — kā jūs to varējāt zināt! Jūs taču mūs nemaz nepazīstat!

—    Pljukiņ manu, vai tad es tev neteicu, ka baloni tikai izskatās vienādi, bet patiesībā katram cilvēkam ir savs, viņa paša balons un tas ir īstais.

—    Bet jūs taču uzrakstījāt uz baloniem mūsu vārdus, — Maikls iebilda.

—    Es? — večiņa iespurcās. — Nemūžam nē!

—    Kas tad?

—    Prasi man ko vieglāku, pīļukiņ! Es zinu tikai to, ka uzraksti ir. Un ka manā paplātē jebkurš cilvēks uz zemes var atrast savējo, ja vien prot izvēlēties īsto.

—    Mērijai Popinsai arī ir?

Balonu māmiņa piešķieba galvu un, mīklaini smaidīdama, skatījās uz Mēriju Popinsu.

—    Lai viņa izmēģina roku! — večiņa sazvārojās uz mazā krēsliņa. — Prātīgi un bez steigas. Paņemiet, un tad redzēsim.

Mērija Popinsa svarīgi nošņaukājās. Viņas pirksti brīdi palidinājās virs tukšajiem baloniņiem, tad apstājas pie sarkana. Viņa pacēla to izstieptā rokā, un Izbrīnetie bērni ieraudzīja, ka tas piepūšas pats no sevis. Tas pūtās arvien lielāks un lielāks un jau bija Maikla augumā. Bet balons nepārstaja pūstie s, kamēr nepiepūtās apaļāks par trim jebkuriem citiem baloniem kopā. Uz sāna parādījās spoži zelta burti — «Mērija Popinsa».

Sarkanais balons palēcās gaisā, večiņa piesēja tam auklu un ar krekšķīgu smiekliņu padeva Mērijai Popinsai.

Gaisā nu dejoja četri baloni. Tie raustīja aukliņas, it kā gribētu tikt vaļā no turētājiem. Vējš svaidīja tos uz visām pusēm — uz ziemeļiem, uz dienvidiem, m austrumiem, uz rietumiem.

—    Re, kādi baloni, mani pīļukiņi! Katram savs. jāmāk tikai atrast! — laimīgi nokliedzās balonu māmiņa.

Taja brīdī pusmūža džentlmenis cilindrā, nākdams uz parka vārtiem, paskatījās sāņus un ieraudzīja balonus. Bērni redzēja, ka viņš it kā satrūkstas. Tad viņš metās pie balonu māmiņas.

—   Cik maksā? — viņš jautāja, sīknaudu kabatā šķindinādams.

—    Septiņi pensi un puspenija. Izvēlies prātīgi un bez steigas, pīļukiņ!

Viņš paņēma brūno, un balonu māmiņa to piepūta. Parādījās zaļš uzraksts «Godājamais Viljams Vezerils Vilkinss».

—    Apžēliņ! — iesaucās pusmūža džentlmenis. — Apžēliņ, tas jau mans vārds!

Pareizi izvēlējies, manu pīļukiņ. Katram cilvēkam savs balons, — teica večiņa.

Pusmūža džentlmenis izbrīnā lūkojās uz balonu, kas raustījās auklā.

—    Kaut kas neredzēts! — viņš noteica un trompetes skajumā izšņauca degunu. — Pirms četrdesmit gadiem, kad es vēl biju zēns, es gribēju te nopirkt balonu. Bet nekā! Vecāki teica, ka nevarot atļauties. Veselus četrdesmit gadus-tas mani gaidījis! Tīrie brīnumi!

Viņš traucās tālāk un sasita galvu pret arku, jo skatījās tikai uz savu balonu. Bērni redzēja, ka viņš aiziedams ik pa brīdim no prieka palecas gaisā.

—    Skaties! — iekliedzās Maikls. Pusmūža džentlmenis lēca arvien augstāk un augstāk. Bet tajā pašā brīdī arī Maikla balons sāka raustīt auklu un celt viņu gaisā.

—    Eu! Eu! Cik jocīgi! Mans arī tā dara!

—   Tādi jau ir tie baloni, manu pīļukiņ! — teica balonu māmiņa un krekšķīgi nosmējās, kad dvīņi, pie savas kopīgā balona auklas turēdamies, pacēlās no

zemes.

—    Es lidoju! Es lidoju! — spiedza Džeina, kad balons arī viņu uzrāva gaisā.

—    Uz mājām, lūdzu! — noteica Mērija Popinsa.

Sarkanais balons tūlīt uzšāvās gaisā ar Mēriju

Popinsu. Viņa šūpojās uz augšu un uz leju ar Anabellu un saiņiem rokās. Cauri vārtiem un pari celiņam balons nesa Mēriju Popinsu. Cepure viņai bija taisni, mati vislabākajā kārtībā, un kājas soļoja pa gaisu tikpat cienīgi kā pa zemi. Džeina, Maikls un dvīņi savos balonos uz augšu un uz leju vicinādamies, lidoja viņai pakaļ.

—    Ai, ai, ai! — gavilēja Džeina, aizvirpuļodama gar gobas zaru. — Cik brīnišķīga sajuta!

—    Man ir tā, it kā es pats būtu no gaisa! — teica Maikls, atsizdamies pret parka soliņu un uzlidodams atkal. — Tā gan ir jauki atgriezties mājās!

—    Ēēē! Tīī! — spiedza dvīņi, lēkādami un spirinādamies abi kopā.

—    Labo kāju uz priekšu, lūdzu, un veicīgāk! — nikni pār plecu atskatīdamās, uzsauca Mērija Popinsa, it kā viņi mierīgi staigātu pa zemi, nevis tirinātos gaisā.

Viņi pārlidoja pāri dārza sarga namiņam un laidās gar liepu aleju. Pusmūža džentlmenis plivinājās kādu gabalu priekšā.

Maikls uz brītiņu pagrieza galvu un paskatījās atpakaļ.

—    Skaties, Džeina! Skaties! Visi dabūjuši balonus!

Viņa atskatījās. Iztālēm vesels bariņš ļaužu, katrs

pie sava balona turēdamies, arī lidinājās augšā un lejā, augšā un lejā.

—    Saldējuma pārdevējam arī balons! — viņa kliedza un skatīdamās gandrīz uzdrāzās virsū statujai.

—    Jā, un skursteņslauķim! Un tur — redzi? Mis Lārka!

Pāri zalienam uzpalēkdamies lidinājās pazīstamais stāvs cimdos un cepurē un turēja rokā balonu ar uzrakstu «Lusinda Emīlija Lārka». Vienā lēcienā viņa bija pāri gobu alejai un tad ļoti apmierināta un cienīga nogriezās gar strūklaku un pazuda no skata.

Tikām parks jau bija ļaužu pilns, ikvienam bija rokā balons ar viņa vārdu, un visi lidinājās pa gaisu.

—    Svilpt visus augšā! Ahoi! Ceļu admirālim! Kur mans portvīns? Ahoi! — rēca varenā, jūras plašumiem radusī balss, kad admirālis un viņa cienītā aizripinājās pa gaisu. Viņi abi turējās pie liela, balta balona ar ziliem burtiem.

Masti un bezanburas! Medūzas un haizivis! Turieties pret vēju, brašie zēni! — auroja admirālis, piesardzīgi apmezdams līkumu lielam ozolam.

Balonu un cilvēku pūlis auga augumā. Katra parka taciņa mirdzēja visās varavīksnes krāsās. Džeina un Maikls redzēja, cik glīti un kārtīgi cauri šim mudžeklim soļo Mērija Popinsa, un pūlējās turēties viņai līdzi; dvīņi savukārt kūleņoja pakaļ Džeinai un Maiklam.

—    Vai dieniņ, vai dieniņ! Mans balons neceļ mani gaisā. Laikam būšu paņēmis neīsto, — kāda balss sūrojās Džeinai pie elkoņa.

Vecmodīga dāma ar lielu spalvu pie cepures un spalvu boa ap kaklu stavēja uz celiņa tieši zem Džei■nas. Pie viņas kājām gulēja purpura balons ar zelta uzrakstu «Premjerministrs».

—    Ko nu lai es iesāku? — viņa raudāja. — Tā vecā sieva pie vārtiem sacīja: «Izvēlies ar pratu un bez steigas, manu pīļukiņ!» Un es tā darīju. Un tomēr nav īstais! Es neesmu premjerministrs!

—    Atvainojiet, bet es esmu! — ierunājās kāda balss, un garš, ļoti eleganti tērpts kungs ar satītu lietussargu padusē nostājās viņai blakus.

Dāma pagrieza galvu: — Ai, tad jau šis ir jūsu balons. Atļaujiet paskatīties, vai jums nav ticis manējais.

Premjerministrs parādīja balonu, kurš savukārt necēla viņu gaisā. Uz balona bija rakstīts «Lēdija Mjuriela Braitondžonsa».

—   Jā, ir gan! Mēs esam samainījušies! — dāma iesaucās, sniegdama premjerministram viņa balonu un saņemdama pretī savu. Tajā pašā brīdī viņi pacēlās gaisā un, lidinādamies starp kokiem, tērzēja.

—    Jūs esat precējies? — Džeina un Maikls dzirdēja lēdiju Mjurielu vaicājam.

Un premjerministrs atbildēja: — Ne. Nekādi nevaru atrast piedienīgu lēdiju vidējos gados — ne pārāk jaunu, ne pārāk vecu — un priecīgas dabas, jo pats esmu ļoti nopietns.

—    Vai es nederētu? — vaicāja lēdija Mjuriela Braitondžonsa. — Es smejos vienā smiešanā!

—    Jā, manuprāt, jūs ļoti labi derētu, — atbildēja premjerministrs, un roku rokā viņi pievienojās grūstīgajam pūlim.

Tagad parkā patiešām jau bija īsta drūzma. Džeina un Maikls, lidinādamies pari zālieniem pakaļ Mērijai Popinsai, visu laiku uzgrūdās citiem lēkātājiem, kas bija nopirkuši balonus pie balonu māmiņas. Garu ūsaini zila mundieri un spožā ķiverē rāva pa gaisu balons ar uzrakstu «Policijas inspektors», un cits balons ar uzrakstu «Lordmērs» virpināja gaisa resnu vīru trīsstūrene un sarkanā mantijā. Ap kaklu resnītim šūpojas liela vara ķēde.

—    Virzieties uz priekšu, lūdzu! Nedrūzmējieties! Ievērojiet noteikumus! Papīrus metiet tikai atkritumu kastēs!

Ta brēca un klaigāja parka sargs, turēdamies maza ķiršu krāsas balonā ar uzrakstu «F. Smits», kas nesa viņu cauri pūlim. Sargs vienā rokas vēzienā pastūma nost no ceļa divus suņus: buldogu, kuram uz balona bija rakstīts «Kjū» un foksterjeru, kura vārds laikam bija «Albertīne».

—    Lieciet mieru maniem suņiem! Citādi es pierakstīšu jūsu numuru un iesniegšu sūdzību! — draudēja dāma, kuras balons vēstīja, ka viņa ir Meifīldas hercogiene.

Bet parka sargs nelikās ne zinis un kūleņoja tālāk, brēkdams: — Suņus vadāt tikai saitēs! Nedrūzmējieties! Smēķēt aizliegts! Ievērojiet noteikumus! — Ta viņš klaigāja, līdz aizsmaka un vairs nevarēja ne pačērkstēt.

—    Kur Mērija Popinsa? — Maikls jautāja, uzšāvies augstāk pie Džeinas.

—   Tepat mums priekšā, — viņa atbildēja un rādīja uz taisno, cienīgo stāvu, kas lidinājās zem paša lielākā balona visā parkā. Bērni laidās viņai paka] uz mājām.

—    Katram savs balons, mani pīļukiņi! — aiz viņiem nosprakstēja sīka balss.

Bērni atskatījās un ieraudzīja balonu māmiņu ar tukšu paplāti rokas. Pašai viņai balona nebija, un tomēr viņa lidoja pa gaisu tik ātri, it kā viņu vilktu vismaz kāds simts neredzamu balonu.

—    Pārdevu visus līdz pēdējam! — viņa, garām šaudamas, noķērca. — Katram cilvēkam ir savs balons, ja vien viņam tas zināms! Ja, jā, viņi pirka ar prātu un bez steigas! Daudz es pārdevu, daudz! Balonu, balonu un vēlreiz balonu!

Viņas kabatas, garam aizlidojot, smagi nošķindēja. Džeina un Maikls, gaisā sastinguši, nolūkojās paka] mazajai, krunkainajai večiņai, kas aizšāvās garām dejojošiem baloniem, garām premjerministram un lordmēram, garām Mērijai Popinsai un Anabellai, līdz kamēr sīkais augumiņš saruka tālumā tik sīks, ka balonu māmiņa vairs nebija saredzama.

—    Katram savs balons, mani pīļukiņi! — pa vējam noskanēja vārga atbalss.

—    Lūdzu, turieties man blakus! — teica Mērija Popinsa. Visi četri bērni salaidās viņai apkārt. Anabella, Mērijas Popinsas balona ieaijāta, piespiedās ciešāk pie viņas krūtīm un aizmiga.

Septiņpadsmitā numura vārti bija plaši vaļā, durvis tāpat. Mērija Popinsa glītos un smalkos lēcienos izšāvās tiem cauri un uzlidoja pa kāpnēm otrajā stāvā. Bērni uzpalēkdamies kūleņoja viņai līdzi. Pie bērnistabas durvīm četri kāju pāri ska|i noblīkšķēja uz grīdas. Toties Mērija Popinsa nolaidās pavisam nedzirdami.

—   Ai, cik burvīga pēcpusdiena! — iesaucās Džeina, metās pie Mērijas Popinsas un apskāva viņu.

—    Par jums noteikti burvīgāka! Pēc kā jūs izskatāties? Tūlīt sasukājieties! Tīrie pufnubiedēkji! — Mērija Popinsa nīgri atteica.

—    Es pats jūtos kā balons! — Maikls jūsmoja. — Kā gaiss! Kā vējiņš! Kā lidojoša laumiņa!

—    Es rūgti nožēlotu laumiņu, ja viņa izskatītos pēc tevis, — atcirta Mērija Popinsa. — Ej labāk nomazgā rokas. Melnas kā skursteņslauķim.

Kad viņi, tīri un glīti, atgriezās no vannas istabas, četri baloni atpūtās pie griestiem. Auklas bija cieši piesietas vadzī aiz gleznas, kas rotāja kamīna plauktu.

Maikls skatījās uz baloniem — savu dzelteno, Džeinas zilo, dvīņu gaišsārto un Mērijas Popinsas sarkano. Baloni bija pavisam mierīgi — ne gaisa pūsmiņa tos nekustināja. Gaiši un koši, rāmi un klusi tie stāvēja pie griestiem.

—    Es domāju un nevaru izdomāt, — klusi, it kā pie sevis ieminējās Maikls.

—   Ko tad tu atkal domā? — apvaicājās Mērija Popinsa, šķirodama iepirkumus.

—    Es domāju un nevaru izdomāt, vai tas viss būtu noticis, ja jūs nebūtu ar mums kopā.

Mērija Popinsa nošņaukājās.

—    Es atkal domāju, vai tu par daudz neizdomā! — viņa atcirta.

Un ar to Maiklam bija jāiztiek.

KARUSELIS

Diena bija klusa un mierīga no paša rīta. Ne viens vien kaimiņš, pa Ķiršu gatvi septiņpadsmitajam numuram garāmiedams, bija noskatījies

pāri žogam un nomurminājis: — Cik neparasts klusums! Ne skaņas!

Pat māja, kas parasti par to nelikās ne zinis, sāka uztraukties.

—    Vai dieniņ, vai dieniņ! — ta šķita sūrojamies par dīvaino klusumu. — Tas nav uz labu!

Lejā virtuvē misis Brila ar degungala noslīdējušām acenēm snauda pār laikrakstu.

Pirmajā stāvā misis Benksa un Elīna kārtoja veļas skapi un skaitīja palagus.

Augšā bērnistabā Mērija Popinsa klusītēm novāca pusdienu traukus.

—    Es šodien jūtos tik laba un rātna, — miegaini ierunājās Džeina, izstiepusies uz grīdas krītošos saules staros.

—    Ilgi jau nejutīsies, — Mērija Popinsa nošņaukājās.

Maikls izņēma pēdējo šokolādes konfekti no karbas, ko viņam sestajā dzimšanas dienā bija uzdāvinājusi krustmāte Flosija.

Brīdi viņš vilcinājās. Varbūt vajadzētu piedāvāt to Džeinai? Vai dvīņiem? Vai Mērijai Popinsai?

Nē. Galu galā tā bija viņa dzimšanas diena.

—    Pēdējā visgardākā, — viņš žigli noteica un iemeta konfekti mutē. — Bet gribētos, lai būtu vēl kāda, — viņš piebilda, ar nožēlu skatīdamies tukšajā kārbā.

—    No visām labām lietām kādreiz jāšķiras, — stīvi noteica Mērija Popinsa.

Maikls piešķieba galvu un paskatījās uz viņu.

—   Tikai ne no jums! — viņš izaicinoši sacīja. — Un jūs esat laba.

Pašapmierināts smaids ietrīsējās Mērijas Popinsas mutes kaktiņos, bet nozuda tikpat ātri, cik parādījies.

—    Kā to ņem, — viņa atcirta. — Nekas nav uz mūžu!

Džeina iztrūkusies paskatījās apkārt.

Ja nekas nav uz mūžu, tad arī Mērija Popinsa …

—    Nekas? — viņa bažīgi jautāja.

—    Galīgi nekas, — Mērija Popinsa noskaldīja.

Un, it kā uzminējusi, kas Džeinai prātā, viņa pie-

gaja pie kamīna plaukta un noņēma savu lielo termometru. Tad izvilka no pagultes tepiķsomu un ielika termometru iekšā.

Džeina ar vienu rāvienu bija sēdus.

—    Mērij Popins, kāpēc jūs to darījāt?

Mērija Popinsa tā dīvaini paskatījās uz Džeinu.

—    Tāpēc, — viņa vīzdegunīgi atbildēja, — ka esmu radināta pie kārtības.

Džeina nopūtās. Sirds viņai grūti un sāpīgi sažņaudzās.

—    Man ir tik smagi un bēdīgi ap dūšu, — viņa čukstēja Maiklam.

—    Būsi pārēdusies pudiņu, — Maikls atteica.

—    Nē, kad pārēdas pudiņu, ir pavisam citādi … — viņa iebilda, bet aprāvās, jo pie durvīm kāds klauvēja.

—    Lūdzu! — atsaucas Mērija Popinsa.

Durvīs žāvādamies ieslējās Robertsons Ei.

—    Zināt ko? — viņš miegaini jautaja.

Ko tad?

—    Parka ir karuselis.

—    Man tas nav nekas jauns! — Mērija Popinsa atcirta.

—    Tirdziņš? — Maikls dedzīgi iesaucās. — Ar šūpolēm un velna riteni?

—    Nē, — Robertsons Ei nopietni pašūpoja galvu. — Tikai karuselis vien. Vakarvakarā uzstādīja. Es nodomāju, ka jums būtu prieks to dzirdēt.

Viņš laiski izslāja no bērnistabas un aizvēra durvis.

Džeina, visas melnās domas aizmirsusi, pielēca kājās.

—    Ai, Mērij Popins, mēs iesim?

—    Sakiet jā, Mērij Popins, sakiet jā! — kliedza Maikls, dejodams viņai apkārt.

Viņa pagriezās, balansēdama uz plaukstas paplāti ar šķīvjiem un krūzītēm.

—    Es iešu, — viņa mierīgi atbildēja, — jo man ir nauda biļetei. Nezinu, kā jums.

—    Manā krajkasītē ir seši pensi! — Džeina dedzīgi iesaucās.

—    Vai, Džeina, aizdod man divus pensus! — lūdzās Maikls. Viņš vakar bija izdevis visu savu naudu par lakricas stienīti!

Bērni bažīgi skatījās uz Mēriju Popinsu, gaidīdami, ko viņa izlems.

—    Nekādas aizņemšanās un aizdošanas šajā bērnistabā, lūdzu, — viņa pikti noteica. — Es izmaksāšu katram vienu braucienu. Bet tikai vienu — un viss! — Viņa izšāvās pa durvīm ar paplāti uz rokas.

Bērni izbrīnēti saskatījās.

—    Kas būtu noticis? — Maikls ieminējās. Nu bija pienākusi viņa kārta uztraukties. — Mērija Popinsa nekad un neko neizmaksā!

—    Jūs slikti jūtaties? — viņš nemierīgi jautāja, kad Mērija Popinsa skriešus ieskrēja atpakaļ bērnistabā.

—    Savu mūžu neesmu tik labi jutusies! — Mērija Popinsa, galvu atmezdama, teica. — Un esiet, lūdzu, tik laipni, nestāviet te, blenzdami uz mani! Neesat jau muzejā! Posieties, lai varam iet.

Viņas skatiens bija tik bargs, acis tik nešpetni zilas, balss tik pierasti nīgra, ka bērni pārstāja baiļoties un gavilēdami skrēja pēc cepurēm.

Mājas klusumu pārtrauca durvju blīkšķēšana, kāju dipoņa un spiedzieni.

—    Beidzot! Kāds atvieglojums! Es jau sāku uztraukties! — māja pie sevis noteica, klausīdamās, kā Džeina, Maikls un dvīņi pa galvu pa kaklu brāžas lejā no otrā stāva.

Mērija Popinsa uz brīdi apstājās priekšnamā pie spoguļa.

—    Ai, nāciet jel, Mērij Popins. Jūs izskatāties it pieklājīgi! — Maikls nepacietīgi teica.

Viņa apsviedās — nikna, sašutusi, pārsteigta.

It pieklājīgi, ko tu neteiksi! Atradis vārdu. It pieklājīgi savā zilajā kostīma ar sudraba pogām! It pieklājīgi ar zelta medaljonu kaklā! It pieklājīgi ar papagaiļa galvas lietussargu padusē!

Mērija Popinsa nošņaukājās.

—    Paldies par to pašu, — viņa strupi atteica, kaut gan nekādu pateicību vis nejuta. Tikai pieklājīgi…

Bet Maikls bija pārāk satraukts, lai pamanītu viņas strupumu.

—    Nāc, Džeina! — viņš kliedza, mežonīgi dejodams no prieka. — Es vairs nevaru nociesties! Ejam!

Mērija Popinsa vēl sprādzēja dvīņus ratiņos, kad viņi jau metas skriet. Un tad aiz viņiem noklakstēja dārza vārtiņi! Viņi gāja uz karuseli!

No parka puses jau skanēja tāla mūzika un tāda kā vilciņa rūkoņa un dūkoņa.

—     Labvakar! Ka tad bērniņiem šodien klājas? — Pa gatvi ar saviem suņiem pretī nākdama, viņus spalgā balsī apsveicināja mis Lārka. Atbildēt viņi nepaspēja, mis Larka atbildēja pati: — Uz karuseli iedami, kur citur! Mēs ar Endrjū un Pūpoliņu jau bijām! Teicama izprieca! Jauki un pieklājīgi! Un tik laipna apkalpošana! — Viņa paskrēja garām ar abiem suņiem, kas spriņģoja viņai blakus. — Visu labiņu! Visu labiņu! — mis Lārka par plecu nosaucās un pazuda aiz stūra.

—    Visi pie sūkņiem! Ahoi, brašie zēni, — no parka puses atdārdēja labi pazīstama balss. Cauri vārtiem jūrnieku dejas solī gluži sarkans izvirpuļoja admiralis Būms.

—    Jo-ho-ho un pudele ruma! Admirālis nāk no karuseļa! Pumpējiet sausu! Medūzas un haizivis! Tas nemaz nav sliktāk par jūrasbraucienu! — viņš auroja, sasveicinādamies ar bērniem.

—    Mēs ari ejam! — Maikls dedzīgi iesaucās.

—    Ko? Jūs ari? — admirālis izbrīnējās.

—    Ja, protams, — sacīja Džeina.

—    Taču ne līdz galam? — Admirālis tā dīvaini paskatījās uz Mēriju Popinsu.

—    Bērni tikai pavizināsies, ser, — viņa cienīgi paskaidroja.

—    Ak tā . .. Labu ceļavēju! — admirālis teica, un viņa dārdīgā balss bija gandrīz vai maiga.

Bērniem par brīnumu, viņš saslējās, pasvieda roku pie cepures un svinīgi salutēja Mērijai Popinsai.

—    Hrrumm! — viņš notaurēja mutautā. — Pacelt buras! Enkuru augšā! Un aiziet, manu sirdspuķīt, aiziet!

Viņš pavicināja roku un devās tālāk, zvārodamies pa visu trotuāru un skaļa, mucīgā balsī dziedādams: — Visas daiļas meitenes mīl jūrasbraucējus!

—     Kāpēc viņš sacīja «labu ceļa vēju» un nosauca jūs par sirdspuķīti? — jautaja Maikls, iedams blakus Mērijai Popinsai un atskatīdamies uz admirāli.

—    Tāpēc ka viņš uzskata mani par visādā ziņā cienījamu personu! — atcirta Mērija Popinsa, bet acis viņai bija sapņainas.

Atkal Džeinai sažņaudzas sirds un kļuva skumji.

—     Kam šodien jānotiek? — viņa bažīgi domāja. Viņa uzlika plaukstu Mērijas Popinsas rokai, kas stūma dvīņu ratiņus. Roka bija silta, rama un mierinoša.

—    Esmu gan muļķe! — Džeina nočukstēja. — Viss ir pa vecam un citādi nemaz nevar būt.

Un viņa tecēja līdzi ratiņiem, kas ripoja uz parku.

Muziķa nu skanēja stiprāk, šķindēdama un dunēdama tā vilktin vilka visus uz savu pusi.

Mērija Popinsa gandrīz vai skriešus iestūma ratiņus parka vārtos. Pēkšņi viņa sastinga uz vietas — ietve bija apgleznota.

—    Kas viņai tur ko stāvēt? — Maikls nikni čukstēja Džeinai. — Tā jau mēs nekad netiksim karuselī!

Ielu mākslinieks bija sagleznojis ar krītiņiem visādus augļus — ābolu, bumbieri, plūmi, banānu. Pašlaik viņš zem augļiem rakstīja: PAŅEM VIENU.

—    Hrn! — Mērija Popinsa dāmiski ieklepojās.

Mākslinieks pielēca kājās. Džeina un Maikls ieraudzīja, ka tas ir Mērijas Popinsas draugs: sērkociņu pārdevējs.

—    Mērij! Beidzot! Es gaidīju visu dienu!

Sērkociņu pārdevējs satvēra plaukstās Mērijas

Popinsas rokas un jūsmīgi lūkojās viņai acīs.

Mērija Popinsa izskatījās tāda kā sakaunējusies un laimīga.

—    Mēs, Bert, ejam uz karuseli, — viņa pietvīkdama teica.

Viņš pamāja. — Tā jau es domāju. Viņi ies tev līdzi? — viņš pameta ar īkšķi uz bērniem.

Mērija Popinsa noslēpumaini pakratīja galvu.

—    Nē, bērni tikai pavizināsies, — viņa attrauca.

—    A, — viņš piepūta lūpas. — Saprotu.

Maiklam iepletās acis. Viņš gan nesaprata. Vai tad

karuselī bez vizināšanas dara vēl ko citu?

—   Cik skaisti augļi tev iznākuši! — Mērija Popinsa apbrīnā skatījās uz apgleznoto ietvi.

—    Paņem kādu! — sērkociņu pārdevējs jautri atbildēja.

Un bērnu pārsteigto acu priekšā Mērija Popinsa noliecās, pacēla no ietves gleznoto plūmi un nokoda kumosiņu.

—    Vai tu arī nepaņemsi kādu? — sērkociņu pārdevējs jautāja Džeinai.

Džeina iepleta acis. — Es arī varētu? — Tas likās tik neiespējami.

—    Pamēģini!

Džeina liecās pēc ābola, un ābols pats ielēca viņai plaukstā. Džeina iekoda sarkanajā pusē. Ābols bija ļoti salds!

—    Bet kā jūs to darāt? — blenzdams uz sērkociņu pārdevēju, jautāja Maikls.

—    Es nekā, — sērkociņu pārdevējs atbildēja.

—    Re, kas dara! — Viņš pamāja uz Mēriju Popinsu, kura cienīgi stāvēja pie bērnu ratiņiem. — Tas var notikt vienīgi, ja viņa ir klāt. Goda vārds!

Tad viņš noliecās, izcēla no ietves bumbieri un piedāvāja Maiklam.

—    Bet jums pašam? — ieminējās Maikls. Bumbieri viņš kāroja ļoti, bet gribējās būt arī pieklājīgam.

—    Nebēdā, — sērkociņu pārdevējs teica. — Es vienmēr varu uzzīmēt citu. — Viņš pacēla banānu, nolobīja, pārlauza uz pusēm un pacienāja dvīņus.

Atkal uzvilnīja salda, aicinoša mūzika.

—    Nu mums patiešām jāiet, Bert, — steidzīgi ierunājās Mērija Popinsa, noslēpdama plūmes kauliņu starp sētas margām.

—    Tik neatliekami, Mērij? — sērkociņu pārdevējs pavisam bēdīgi jautāja. — Ko lai dara? Ardievu, mana dārgā! Un laimīgu ceļu.

—    Bet jūs taču atkal redzēsieties, vai ne? — jautāja Maikls, līdz ar Mēriju Popinsu parkā ieiedams.

—    Varbūt jā, varbūt nē! — viņa strupi atbildēja.

—   Un vispār tā nav tava darīšana.

Džeina paskatījās atpakaļ. Sērkociņu pārdevējs stāvēja pie savas krītiņu kastes un sāpīgi skatījas uz aizejošo Mēriju Popinsu.

—    Savāda diena, — viņa, pieri saraukusi, noteica.

Mērija Popinsa pašķīla bargu skatienu uz Džeinu.

—    Kas vainas dienai?

—    Visi, ko satiekam, saka «ardievu» un tik jocīgi uz jums skatās.

—   Vārdi naudu nemaksā, — atcirta Mērija Popinsa. — Un, ja nemaldos, pat kaķis drīkst skatīties uz karali.

Džeina klusēja. Nebija taču vērts runāt ar Mēriju Popinsu, jo Mērija Popinsa nekad neko neizskaidroja.

Džeina nopūtās. Pati nezinot, par ko īsti nopūšas, viņa metās skriet pretī pērkonīgi dārdošajai mūzikai, pašaudamās garām Maiklam, Mērijai Popinsai un dvīņu ratiņiem.

—    Pagaidi mani arī! Pagaidi mani arī! — brēca Maikls un brāzās viņai pakaļ. Aiz viņa iegrabējās bērnu ratiņi, jo arī Mērija Popinsa laidās rikšos.

Karuselis stāvēja zaļā klajumā starp liepām. Karuselis bija tik jauns, ka spīdēja un laistījās, apgleznots ar zeltītām vītnēm, sudraba lapām, raibiem putniem un zvaigznēm. Auļojošie zirdziņi šūpojās uz vara kārtīm, un jumta galā plīvoja svītrains karodziņš. Viss bija tieši tā, kā to stāstīja mis Lārka, pat košāk.

Kad viņi pienāca, karuselis sāka griezties lēnāk un lēnāk. Parka sargs priekšnieciski pienāca klāt un, vara kārti pieturēdams, apstādināja to pavisam.

—    Sanāciet! Sanāciet! Trīs pensi par braucienu! — viņš svarīgi sauca.

—    Es zinu, kuru gribēšu! — Maikls teica un metās pie zili sarkana zirdziņa ar zelta saiti ap kaklu. Uz saites bija rakstīts «Jautrās Kājiņas», Maikls uztrausās zirdziņam mugurā un pieķērās vara kārtij.

—    Papīrus nemētāt! Ievērot noteikumus! — aizgūtnēm nokliedzās sargs, kad Džeina paskrēja viņam garām.

—    Es jāšu ar Zibeni! — Džeina iesaucās, kāpdama ugunīgā, baltā zirgā, kura vārds bija rakstīts uz sarkanas kaklasaites.

Tad Mērija Popinsa izcēla no ratiņiem dvīņus. Džonu viņa uzsēdināja Džeinai aiz muguras, Barbaru Maiklam priekšā.

—    Penija, divpeniju, trīspeniju, četrpeniju vai piecpeniju brauciens? — jautāja karuseļa kasieris, pienākdams iekasēt naudu.

—    Par sešiem penijiem, — Mērija Popinsa teica, pasniegdama viņam četras sešpeniju monētas.

Bērni acis vien iepleta. Savu mūžu viņi nebija vizinājušies karuseli par veseliem sešiem penijiem!

—    Nemētāt papīrus! — bļāva sargs, šķielēdams uz biļetēm Mērijas Popinsas rokā.

—    Vai tad jūs ncnāksiet? — Maikls sauca lejā stāvošai Mērijai Popinsai.

—    Turieties, lūdzu, labi cieši! Turieties cieši! Es braukšu pēc jums! — Mērija Popinsa nīgri atteica.

Karuselis nosvilpās. Atkal sāka skanēt mūzika. Lēni, lēni sakustējās zirdziņi.

—    Turieties, lūdzu! — bargi atgādināja Mērija Popinsa.

Bērni turējās.

Liepas strauji šāvās viņiem garām. Vara kārtīs uzdurti. šūpojās zirdziņi. Maikls saņēma Barbaru cieši ap vidu. Džeina pastiepa roku atpakaļ un stingri satvēra Džonu.

Karuselis griezās arvien ātrāk un ātrāk. Vējš sitās bērniem sejās un plivināja matus. Jautrās Kājiņas un Zibens ar bērniem mugurā aulekšoja pa apli. Garām virpuļu virpuļiem šalca un līgoja parks.

Likās, karuselis nekad neapstāsies, toties apstajies laiks un pasaulē nav vairs nekā cita kā vien šis traucošās gaismas gredzens un raibo zirdziņu aplis.

Norietēja saule, savilkās zils mijkrēslis, bet bērni jāja aizvien ātrāk un ātrāk, līdz kamēr vairs nespēja atšķirt kokus no debesīm. Visa plašā pasaule griezās viņiem apkārt, dūkdama dobji un smagi kā milzu vilciņš.

Nekad mūžā Džeina un Maikls, Džons un Barbara nebūs tik tuvu pašam pasaules centram ka šajā virpulīgajā jājienā. Un dīvainā kārtā viņi to apzinājās.

—    Jo .. . nekad .. . nekad vairs … — viņi sirds dziļumos domāja, pasaulei virpuļojot un vakara krēslai tumstot.

Pēkšņi liepas vairs nebija tikai zaļas miglas virulis, jau varēja saredzet stumbrus. Zeme nošķīrās no debesim, un parks parstaja griezties. Zirdziņi skrēja lēnāk un lēnāk. Un beidzot karuselis apstajās.

—    Sanāciet! Sanaciet! Trīs peniji par braucienu! — iztālēm klaigaja sargs.

Gluži stīvi no ilgā jajiena, bērni trausās lejā. Bet acis viņiem mirdzēja, un balsis drebēja no sajūsmas.

—    Ai, burvīgi, burvīgi, burvīgi! — gavilēja Džeina, starojošām acīm skatīdamās uz Meriju Popinsu, kas sēdināja Džonu ratiņos.

—    Kaut mēs visu mūžu tā varētu! — piebalsoja Maikls, ieceldams Barbaru blakus Džonam.

Mērija Popinsa skatījās lejā uz viņiem. Vakara krēslā viņas acis likās dīvaini maigas un laipnas.

—    Visam labām lietām pienāk gals, — viņa teica. Šodien jau otro reizi.

Pēkšņi viņa atmeta galvu un paskatījas uz karuseli.

—    Mana kārta! — viņa līksmi iesaucās, tad noliecās un kaut ko izņēma no ratiņiem.

Atslējusies atkal taisni, viņa labu brīdi skatījās uz berniem — šis savādais skatiens likās redzam viņiem cauri un saprotam, ko viņi domā.

—    Maikl, — Mērija Popinsa teica, viegli noglāstīdama viņa vaigu, — esi uzvedīgs.

Maikls bažīgi pacēla acis uz Mēriju Popinsu. Kāpēc viņa tā darīja? Ko tas varētu nozīmēt?

—    Džeina! Gāda par Maiklu un dvīņiem! — teica Mērija Popinsa. Viņa saņēma Džeinas roku un maigi uzlika uz ratiņu stangas.

—    Iekāpt! Iekāpt! — kliedza kasieris.

Karuseļa ugunis uzliesmoja.

Mērija Popinsa pagriezās.

—    Nāku! — viņa atsaucās un pavicināja lietussargu ar papagaiļa galvu.

Viņa izskrēja cauri šaurajai tumsas strēlei starp bērniem un karuseli.

—   Mērij Popins! — drebošā balsī iesaucās Džeina. Pēkšņi, pašai nezinot, kāpēc, viņai bija bail.

—   Mērij Popins! — kliedza Maikls, kam arī bija pielipušas Džeinas bailes.

Bet Mērija Popinsa nelikās ne dzirdam. Viņa graciozi uzlēca uz platformas, uzkāpa mugurā ābolainam zirdziņam, ko sauca par Karameli, glīti un cienīgi iesēdās seglos.

—   Tikai turp vai turp un atpakaļ? — jautāja kasieris.

Mērija Popinsa kādu brīdi vilcinājās un pārdomāja. Viņa atskatījās uz bērniem, pameta acis uz kasieri.

—    Nekad jau nevar zināt, — viņa domīgi teica. — Ja nu ievajagas? Dodiet turp un atpakaļ.

Kasieris izknieba caurumiņu zaļā biļetē un pasniedza to Mērijai Popinsai. Džeina un Maikls pamanīja, ka viņa par biļeti nemaksā.

Atkal sāka skanēt mūzika — sākumā klusi, tad iegavilējās arvien skaļāk un mežonīgāk. Raibie zirdziņi sakustējās.

Mērija Popinsa, stingi uz priekšu skatīdamās, aizslīdēja bērniem garām. No paduses viņai rēgojās lietussarga kāts ar papagaiļa galvu. Glīti cimdotā roka turējās pie kārts. Un viņai priekšā uz zirdziņa skausta …

—   Maikl! — Džeina iekliedzās un sažņaudza viņa roku. — Tu redzi? Viņa to laikam bija paslēpusi zem dvīņu sedziņas! Tepiķsoma!

Maikls iepleta acis.

—    Tu domā, ka … — viņš iečukstējās.

Džeina pamāja.

—   Bet viņai taču medaljons kaklā! Un ķēdīte nav pušu! Es skaidri redzēju!

Viņiem aiz muguras iečinkstējās dvīņi, bet Džeina un Maikls nelikās dzirdam. Viņi bažīgi skatījās spožo zirdziņu aplī.

Nu karuselis jau griezās tik ātri, ka bcrni vairs nespeja zirdziņus atšķirt — kurais tur bija Zibens, kurais — Jautrās Kājiņas. Viss saplūda zibenīgi riņķojošas gaismas apli, viss, izņemot tumšu stāvu, taisnu un staltu, kas atkal un atkal tuvojas, aizšavās garām un pazuda. ,

Ik ar brīdi vetraināk dārdēja mūzika. Ik ar brīdi ātrāk virpuļoja karuselis. Atkal viņiem pretī traucās tumšais stāvs dābolainā zirga. Bet šoreiz, bērniem garam aiztraucoties, kaut kas gaišs un spīdīgs atrāvās no Mērijas Popinsas kakla, pazibēja gaisā un nokrita viņiem pie kājām.

Džeina noliecās un pacēla. Tas bija zelta medaljons pārtrukušā ķēdīte.

—   Viņa aiziet pa īstam, pa īstam aiziet! — Maiklam izlauzas kliedziens. — Ai, taisi vaļā, Džeina!

Drebošiem pirkstiem Džeina nospieda mēlīti un medaljons atspraga vaļā. Karuseļa gaismas zibšņos bērni ieraudzīja zem stikla pašu sejas sakļāvušās ap galviņu ar taisniem, melniem matiem, bargi zilām acīm, koši sārtiem vaigiem un uzrautu lelles deguntiņu.

«Džeina, Maikls, Džons, Barbara un Anabella Benksi un Mērija Popinsa» —

Džeina nolasīja sīko uzrakstu atritinatā papīra lentē, kas bija uzgleznota paša apakšā.

—    Tad re, kas tur bija iekšā, — sāpīgi noteica Maikls, kad Džeina aizspieda medaljonu un iebāza kabata. Nu viņš zināja, ka nav vairs ko cerēt.

Atkal viņi skatījās uz karuseli, gaismas virpuļa apžilbināti un noreibuši. Jo tagad zirdziņi auļoja tik ātri ka vēl nekad, un mūzika šķindēja nedzirdētā skaļumā.

Un tad notika kaut kas dīvains. Vareni ierēcās taures, un karuselis virpuļodams pacēlās gaisā. Ik apgrieziens cēla karuseli augstāk, apkārt un apkārt zibēja raibie zirdziņi, un visiem pa priekšu savā dābolainaja Karamelē auļoja Mērija Popinsa. Līgojošais gaismas aplis jau bija koku augstuma, un karuseļa uguņu atspulgi pārvērta koku lapas tīra zelta.

—    Viņa aizlido! — teica Maikls.

—    Ai, Mērij Popins! Mērij Popins! Nāciet atpakaļ! — bērni kliedza, rokas gaisa pastiepuši.

Bet viņas seja bija novērsta, viņa mierīgi skatījās pāri zirga galvai un neizrādīja, ka būtu dzirdējusi.

—    Mērij Popins! — Pēdējais izmisuma kliedziens.

Bet tur, gaisā, neviens neatsaucās.

Nu karuselis jau bija pāri koku galiem un cēlās debesīs. Augstāk un augstak, aizvien mazaks un mazāks sarukdams, līdz kamēr pat Mērija Popinsa bija vairs tikai melns punktiņš gaismas ritenī.

Virpuļu virpuļiem karuselis šāvās debesīs, nesdams līdzi Mēriju Popinsu. Beidzot no karuseļa palika pāri mirkšķīgs spožumiņš — gluži ka zvaigzne starp citām zvaigznēm, tikai mazlietiņ lielākā.

Maikls iešņaukājas un sāka taustīties pēc mutautiņa.

—    Kakls apsāpējās no skatīšanās, — viņš teica, lai izskaidrotu šņukstu. Tomēr, kad Džema neredzēja, viņš žigli slaucīja acis.

Džeina, joprojām skatīdamās uz virpuļojošo gaīšumiņu, klusi nopūtās. Tad novērsās.

—    Mums jāiet mājās, — viņa sausi ieminējās, atcerēdamās, ka Mērija Popinsa viņai uzdevusi gādāt par Maiklu un dvīņiem.

—    Sanāk! Sanāk! Trīs pensi par braucienu! Parka sargs, savācis izsvaidītos papīrus atkritumu grozos, nāca atpakaļ. Ieraudzījis tukšumu tur, kur nupat vēl bija karuselis, viņš salēcās kā dzelts. Muti iepletis, viņš blenza apkārt. Tad viņš paskatījās uz augšu. Nu viņam gandrīz vai acis izsprāga no pieres.

—    Ei, jūs tur! — viņš bļāva. — Tas neies cauri! Ir karuselis un tūlīt atkal nav! Tas ir pret noteikumiem! Es jums rādīšu! — Viņš nikni kratīja dūri tukšā gaisa. — Tādu nejēdzību es savu mūžu neesmu redzējis! Pat ne savos puikas gados! Te jāsastāda protokols! Pagaidiet vien, visu pateikšu lordmēram.

Bērni klusēdami gāja projām. Ne pēdu karuselis nebija atstājis zālienā, ne āboliņa lapu noliecis. Neskaitot dārza sargu, kas tur stāvēja bļaustīdamies un rokas vicinādams, zaļais klajumiņš bija pavisam tukšs.

—    Viņa paņēma turp un atpakaļ biļeti, — sacīja Maikls, lēni soļodams blakus ratiņiem. — Kā tu domā, tas nozīmē, ka viņa atgriezīsies?

Džeina brīdi padomāja.

—    Varbūt. Ja mēs ļoti gribēsim, lai viņa atgriežas, — Džeina noteica.

—    Ja, varbūt… — Maikls atkārtoja, klusi nopūtās un neteica vairs ne vārda, līdz kamēr viņi atkal bija mājās.

—    Klausieties! Klausieties! Klausieties!

Misters Benkss skrēja pa celiņu un klupšus ieklupa durvīs.

—    Ei! Kur jūs esat? — viņš kliedza un skrēja augšā, lēkdams pa trim pakāpieniem uzreiz.

—    Kas noticis? — iesaucās misis Benksa, izskriedama viņam pretī.

—    Nepieredzēts brīnums! — viņš kliedza un atgrūda bērnistabas durvis. — Debesīs parādījusies jauna zvaigzne! Nebijuša Tieluma zvaigzne! Mājās nākot, dzirdēju! Es aizņēmos no admirāļa Būma teleskopu, lai to apskatītu! Nāciet šurp un skatieties!

Viņš pieskrēja pie loga un pacēla teleskopu.

—    Jā, jā! — viņš sauca, sajūsma lēkādams. — Re, kur ir! Brīnums! Skaistule! Pasaka! Dārgakmens? Paskaties pati!

Viņš pasniedza teleskopu misis Benksai.

—    Bērni! — viņš kliedza. — Jauna zvaigzne debesīs!

—    Es zinu, — ieteicās Maikls. — Tikai ta nemaz nav zvaigzne! Ta ir.. .

—    Tu zini? Tikai tā nemaz nav? Ko tu gribi ar to sacīt?

—    Neliecies ne zinis. Kārtējā muļķība, — teica misis Benksa. — Kur tad ir ta jaunā zvaigzne? A, nu es redzu! Ļoti skaista! Pati spožākā visās debesīs! Nez no kurienes tā būtu uzradusies? Nu, bērni!

Viņa pēc kārtas iedeva teleskopu Džeinai un Maiklam, un, skatīdamies teleskopā, viņi skaidri redzēja raibo zirdziņu apli, vara kārtis un tumšo plankumiņu, kas ik pa brīdim parādījās aplī un atkal nozuda.

Viņi saskatījās un paklanīja galvas. Viņi zināja, kas tas par plankumiņu — glīta, kārtīgā figūriņa zilā mētelī ar sudraba pogām, cietu salmu cepuri galvā un papagaiļa lietussargu padusē. No debesīm viņa bija nākusi un debesīs atgriezusies. Džeina un Maikls to nevienam nevarētu izskaidrot, jo ar Mēriju Popinsu bieži atgadījās neizskaidrojamas lietas.

Pie durvīm kāds klauvēja.

—    Piedodiet, cienītā, — aizelsusies un gluži sarkana teica misis Brila, — bet, manuprāt, jums klātos zināt, ka Mērija Popinsa atkal projām.

—    Projām! — neticīgi atkārtoja misis Benksa.

—    Ka ne miņas vairs! — misis Brila uzvaroši pasludināja. — Bez mazākā brīdinājuma. Tāpat ka viņreiz. Ar visu gultu un tepiķsomu. Pa tīro! Ne pastkaršu albumu nav atstājusi par piemiņu. Tā viņš ir!

—    Vai dieniņ, vai! — nopūtās misis Benksa. — Kad reiz tam būs gals! Cik nevērīgi un cik… Džordž! — viņa teica misteram Benksam. — Džordž, Mērija Popinsa atkal aizgājusi!

—    Kas? Ko? Mērija Popinsa? Ak. neņem galvā! Mums ir jauna zvaigzne!

—    Jaunā zvaigzne bērnus neģērbs un nemazgās! — misis Benksa dusmīgi atcirta.

—    Zvaigzne visu nakti skatīsies viņu logā, — laimīgi atsaucās misters Benkss. — Tas ir labāk nekā mazgāties un ģērbties.

Viņš atkal pacēla teleskopu.

—   Tu taču skatīsies, vai ne, mana skaistule? Mana pasaka? Mans brīnums? — viņš sacīja, raudzīdamies uz zvaigzni.

Džeina un Maikls pieglaudās tēvam un lūkojās pa logu vakara krēsla.

Un augstu par viņu galvām tumstošajās debesīs griezās un virpuļoja liels, apaļš spožums, mirdzēdams un glabādams savu noslēpumu uz mūžu mūžiem.

.

SATURS

Austrumvējš………………………………… 3

Brīvā pēcpusdiena……………………………….. 13

Smieklu gāze……………………………………… 22

Mis Lārka un Endrjū …. 35

Dejojošā govs……………………………………. 45

Misis Korija………………………………………. 56

Dvīņu valoda……………………………………… 72

Pilnmēness………………………………………… 82

Rietumvējš ………………………………….

Pūķis……………………………………. no

Svētās Šausmas un cīrulis Karūzo . 129

Melnā trešdiena………………………………… 150

Katram savs balons . . . . 171

Karuselis………………………………………… 187

П. Л. Трэверс МЭРИ ПОППИНС Рига «Лнесма» 1983 Па латышском языке Перевод с английского

В. Б е л ш е в н ц ы Художник Б. Я н с о н с

HB № 3852 Jaunākā skolas vecuma bērniem Pa mela L. Tre vērsa MERIJA POPINSA

Redaktors A. Capiņš Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore G. Slepkova Korektore I. Rudusa

Nodota salikšanai 10.12.82. Parakstīta iespieSanai 04.04.83. Formāts 00X 84/16. Tipogrāfijas papīrs № 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 12.09 uzsk. iespiedi.. 12,55 uzsk. krāsu nov.; 10,07 izīlevn. I. Metiens 45 000 eks. Pašūt. № 1521. Cena 35 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 13I/3I505/B-728. Iespiesta Latvijas KP CK izdevniecības tipogrāfijā. 220081 Rīgā, Balasta dambī 3.

Treversa P.

Tr 452 Mērija Popinsa / No angļu vai. tulk. V. Belševica; Māksi. B. Jansone. — R.: Liesma, 1983. — 205 Ipp., il.

4803020000— 131 (T MS0I (11) — 83 172 "83 84.4 Lbr

Content

Treversa Pamela L. Mērija Popinsa

AUSTRUMVĒJŠ

BRĪVĀ PĒCPUSDIENA

SMIEKLU GĀZE

DEJOJOŠĀ GOVS

MISIS KOR1JA

DVĪŅU VALODA

PILNMĒNESS

RIETUMVĒJŠ

PŪĶIS

MELNA TREŠDIENA

KATRAM SAVS BALONS

KARUSELIS

SATURS