Bianki Vitālijs

Meža mājoklīši

Vitālijs Bianki

Meža mājoklīši

Augstu pār upi virs stāvā krasta laidelējās jaunās krasta čurkstes. Spiegdamas un pīkstēdamas tās traucās šurpu turpu: rotaļājās, cita citu ķerdamas.

Viņu vidū bija neliela Čurkstīte, tik izveicīga lidotāja, ka nekādi viņu nevarēja panākt — tā prata no visiem izvairīties.

Kāds putnelis sāk skriet viņai pakaļ, bet viņa — šurp turp, lejup augšup, aizspurdz sāņus un metas skriet, ka tikai spārniņi vien nozib.

Pēkšņi — kur radies, kur ne — parādījās bezdelīgu piekūns. Tā asie, izliektie spārni švīkstēja vien.

Čurkstes briesmīgi izbijās: metās katra uz savu pusi — mirklī viss bars bija izklīdis.

Bet veiklā Čurkstīte neatskatīdamās — no vanaga pāri upei, pāri mežam, pāri ezeram!

Briesmīgs vajātājs bija bezdelīgu piekūns.

Čurkstīte laidās, laidās — spēki sāka izsīkt.

Pagriezās atpakaļ — neviens neseko. Paraudzījās visapkārt — pavisam sveša vieta. Paskatījās lejā — upe tek. Tikai tā nebija pašu upe, bet pavisam sveša.

Čurkstīte satrūkās.

Ceļa atpakaļ uz mājām viņa neatcerējās: un kā gan lai atcerētos, kad, baiļu pārņemta, viņa bija steigusies kā bez prāta.

Tumsa jau vakars — drīz iestāsies nakts. Ko lai tagad iesāk?

Šaušalas pārņēma mazo Čurkstīti.

Viņa nolaidās lejā, nometās upes krastā un sāka rūgti raudāt.

Bet tad ieraudzīja: garām pa smiltīm tek neliels, dzeltens putniņš ar melnu apkaklīti.

Čurkstīte kļuva priecīga un vaicāja dzeltenajam putniņam:

—     Sakiet, lūdzu, kā man aizkļūt mājās?

—      Bet kas ir tavi piederīgie? — jautāja dzeltenais putniņš.

—      Es nezinu, — Čurkstīte atbildēja.

—     Tad tev grūti būs atrast savas mājas, — dzeltenais putniņš teica. — Drīz norietēs saule, satumsīs. Labāk paliec pie manis pārnakšņot. Es esmu Tārtiņš. Mana'māja ir tepat blakus.

Tārtiņš paskrēja dažus soļus un parādīja ar knābi uz smiltīm. Pēc tam salīgojās, sašūpojās uz tievajām kājiņām un sacīja:

—     Šeit ir mana mājiņa. Nāc iekšā!

Čurkstīte paskatījās — visapkārt tikai smiltis un oļi, bet nekādas mājas neredz.

—      Tu tiešām neredzi? — Tārtiņš brīnījās. — Raugies šurp, te starp oļiem redzamas oliņas.

Ar pūlēm Čurkstīte saskatīja: četras oliņas ar brūniem punktiņiem guļ rindiņā tieši uz smiltīm oļu starpā.

—     Ko tu brīnies? — Tārtiņš jautāja. — Tev nepatīk mana māja?

Čurkstīte nezināja, ko lai atbild: ja teiks, ka te nekādas mājas

nav, Tārtiņš var vēl apvainoties. Čurkstīte tāpēc aizbildinājās:

—      Neesmu pieradusi gulēt zem klajas debess, kailās smiltīs, bez kaut kā . . .

—     Žēl, ka neesi pieradusi! — Tārtiņš teica. — Tad laidies, lūk, uz egļu mežiņu. Pameklē tur balodi, vārdā Ubotāju. Viņam ir māja ar grīdu. Tur tad arī pārnakšņo.

—     Paldies, paldies! — Čurkstīte nopriecājās.

Un aizlaidas uz egļu mežiņu.

Tur viņa drīz atrada balodi Obotāju un lūdza atļauju pārnakšņot pie viņa.

Parnaksņo, ja tev mana māja ir pa prātam, — Ubotājs

teica.

Bet kāda tad bija Ubotāja māja? Tikai grīda un arī tā — kā siets — vienos caurumos. Žagariņi tikai sasviesti zaros, kā pagadījies. Uz žagariņiem baltas baložu oliņas. No apakšas tās var saskatīt: spīd cauri grīdai. Čurkstīte pabrīnījās.

—     Jūsu mājai ir tikai grīda, — viņa sacīja Ubotājam, — pat sienu nav. Kā tādā mājā lai guļ?

—      Neko darīt, — Ubotājs sacīja, — ja tev vajag mājas ar sienām,_ laidies un uzmeklē Vālodzi. Pie tās tev patiks.

Un Ubotājs pateica Čurkstītei Vālodzes adresi: birzī, visskaistākajā bērzā.

Čurkstīte aizlaidās uz birzi. Bet birzī bērzi cits par citu skaistāki. Meklēja, meklēja Vālodzes māju, beidzot ieraudzīja: bērza zarā karājas maza, viegla mājiņa. Patīkama mājiņa, līdzīga rozei, kas pagatavota no smalkām pelēka papīra lapiņām.

„Cik maziņa ir Vālodzes mājiņa," Čurkstīte nodomāja. „Pat es tur nevarētu novietoties."

Tikko viņa grasījās pieklauvēt — pēkšņi no pelēkās mājiņas izlidoja lapsenes.

Lido apkārt, spindz, tūlīt vai iedzels!

Čurkstīte nobijās un aši aizlaidās prom.

Traucās starp zaļajiem kokiem.

Kaut kas zeltains un melns pazibēja viņai priekšā. Čurkstīte pielaidās tuvāk un redzēja — uz zara sēž zeltains putns ar melniem spārniem.

—     Kurp tu steidzies, maziņā? — zeltainais putns uzsauca Čurkstītei.

—     Meklēju Vālodzes māju, — Čurkstīte atbildēja.

—      Es esmu Vālodze, — zeltainais putns sacīja. — Un mana māja ir te, šajā skaistajā bērzā.

Čurkstīte apstājās un palūkojās, kur bija norādījusi Vālodze. Sākumā viņa nekā nevarēja izšķirt: redzēja tikai zaļas lapas un baltus bērza zarus. Bet, kad labi ieskatījās, tad pabrīnījās.

Augstu virs zemes pie bērza zara bija piekarināts viegls, pīts groziņš.^

Un Čurkstīte redzēja, ka tā bija mājiņa, ļoti prasmīgi savīta no kaņepājiem un zāļu stiebriņiem, astriem, spalviņām un smalkas bērza tāss.

—     Vai! — Čurkstīte sacīja Vālodzei. — Es gan nepalikšu šai nedrošajā celtnē! Tā šūpojas, un man acu priekšā viss griežas… Tā vien skaties, vējš to nopūtīs zemē. Un jumta arī jums nav.

—     Tad dodies pie Ķauķa! — apvainota noteica zeltainā Vālodze. — Ja tu baidies gulēt svaigā gaisā, tad tev droši vien patiks viņa būdā zem jumta.

Čurkstīte aizlaidās pie Ķauķa.

Mazais, dzeltenais Ķauķītis dzīvoja zālē tieši zem tā paša bērza, kur karājās Vālodzes gaisa šūpulis.

Čurkstītei ļoti patika Ķauķa ligzdiņa no sausas zāles un sūnām. „Ir gan jauki!" viņa nopriecājās. „Šeit ir grīda, ir sienas, ir jumts un arī guļasvieta no mīkstām spalviņām! Gluži kā mums mājās!"

Laipnais Ķauķītis gatavojās viņu apguldīt. Bet tad pēkšņi zeme sāka dunēt un drebēt. Čurkstīte uztrūkās un klausījās, bet Ķauķītis viņai sacīja:

—     Tie ir zirgi, kas aulekšo uz birzi.

—     Bet vai jūsu mājas jumts izturēs, — Čurkstīte ievaicājās, — ja zirgs ar kāju uzmīs virsū?

Ķauķītis tikai sēri pakratīja galvu un nekā viņai neatbildēja.

—     Ak, cik te tomēr baigi! — Čurkstīte sacīja un acumirklī izspurdza no lizdiņas. — Šeit es visu nakti nevarētu acu aizvērt: visu laiku domātu, ka mani var samīt. Mūsu mājās ir pavisam droši: tur neviens neuzskries virsū vai nenosviedīs zemē.

—     Tad tev droši vien ir tāda pati māja kā Cekuldukuram, — uzminēja Ķauķītis. — Viņa māja nav kokā — vējš to nevar nopūst, bet nav arī uz zemes — neviens nevar sabradāt. Gribi, es tevi aizvedīšu pie viņa?

—      Gribu! — Čurkstīte sacīja.

Viņi aizlaidās pie Cekuldukura.

Atlaidās pie ezera un redzēja: pašā ūdens vidū uz niedru saliņas sēž putns ar lielu galvu. Uz galvas putnam aug spalvas stāvus, kā radziņi.

Ķauķītis atvadījās no Čurkstītes un pieteica, lai viņa palūdz ragaino putnu atļaut pārgulēt nakti.

Curkstīte aizlaidās un nometās saliņā. Sēž un brīnās: izrādās, ka saliņa ezerā peld. Sausu niedru kaudze peld pa ezeru. Kaudzes vidū ir bedrīte, bet bedrītes dibens izklāts ar mīkstu purva zāli. Zālē atrodas Cekuldukura olas, apklātas sausām, vieglām niedrītēm. Bet pats ragainais Cekuldukurs sēž saliņas malā un braukā ar savu kuģīti pa visu ezeru.

Čurkstīte izstāstīja Cekuldukuram, kā viņa meklējusi un nav varējusi atrast vietu naktsguļai, un lūdza atļauju pārnakšņot.

—      Bet vai tev nebūs bail gulēt uz viļņiem? — Cekuldukurs jautāja.

—     Vai tad jūsu māja pa nakti nekur nepiestās krastā?

—      Mana māja nav nekāds tvaikonis, — Cekuldukurs paskaidroja. Uz kurieni vējš pūš, uz to pusi tā peld. Tā mēs šūposimies viļņos visu nakti.

—     Man bail … — Čurkstīte čukstēja. — Gribu uz mājām pie māmiņas …

Cekuldukurs sadusmojās.

—     Skaties, — viņš teica, — cik untumaina! Nekas tev nav pa prātam! Ej vien un meklē sev māju, kāda tev patiks.

Cekuldukurs aizdzina Čurkstīti, un tā aizlaidās.

Laižas un raud.

Nakts nāk virsū: saule jau nogājusi, metas tumšs.

Čurkstīte ielaidās biezā mežā un redzēja: augstā eglē uz resna zara uzcelta māja.

No zariņiem, no sprungulīšiem, apaļa, bet uz āru spiežas sūnas, siltas, mīkstas.

„Tā gan ir laba māja," viņa domāja, „stipra un ar jumtu."

Mazā Čurkstīte pielaidās pie prāvās mājas, pieklauvēja ar knābīti pie sienas un lūdza žēlā balsī:

—      Lūdzu, saimniecīt, ielaidiet mani pārnakšņot!

Te no mājas negaidot izšāvās rūsgans zvēra purniņš ar izpūrušām ūsām, dzelteniem zobiem. Un šis briesmonis ierūcās:

—     No kura laika putni pa naktīm dauzās un lūdz pārnakšņot vāveru lizdās?

Čurkstīte pamira — sirsniņa vai sastinga. Viņa atsitās atpakaļ, uzšāvās gaisā virs meža un pa kaklu pa galvu metās bēgt, pat atpakaļ neskatīdamās.

Laidās, laidās — nebija vairs spēka. Palūkojās atpakaļ — aiz muguras neviena nav. Sāka skatīties apkārt — vieta tā kā pazīstama. Palūkojās lejup — tur tek upe, mīļā, pazīstamā upe!

Kā bulta Čurkstīte metās lejā pie upes un no turienes — augšā, zem stāvā krasta kraujas.

Un nozuda.

Krastā ala pie alas, ala pie alas. Tās visas ir čurkstīšu mājas.

Vienā no šīm alām iešāvās Čurkstīte. Iešāvās un aiztecēja pa garu garu, šauru šauru gaitenīti.

Aizskrēja pa to līdz galam un iespurdza plašā, apaļā kambarītī.

Šeit mamiņa Čurkstīti jau sen gaidīja.

В БИАНКИ. ЛЕСНЫЕ ДОМИШКИ

Детгиз 1963 Художник В. Ковалев Издательство «Лиесма». На латышском языке

Redaktore А. Sprīvule. Māks!, redaktors Н. Purviljš. Tehn. redaktore V. Blaua. Korektore V. Kapteini-, Nodota salikšanai 1965 g. I augustā. Parakstīta iespiešanai 1966 g. 3. janvāri. Papīra formāts 60 X 90.8 . 2.0 fiz. iespiedi.: 2.0 uzsk. iespied].; 2.35 izdevn. I. Metiens 25 000 eks. Maksa 17 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bnlv. 24. Izdevn. Nr. 19574/J На I. iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecibas pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rigā, Pužkina iela 12. Pašūt. Nr. 3191 K2 Bi035

Content

Bianki Vitālijs Meža mājoklīši