Kordons Klauss

Musons jeb Baltais tlģeris

Klauss Kordons

Musons jeb Baltais tlģeris

1. daļa BOMBEJA. LIEDAGA SOSEJA

.

PELĒKS RĪTS

Gopu pamostas. Māte ir notupusics pie viņa.— Ir laiks,— viņa saka.

Tumšajā telpā Gopu viņu tik tikko spēj saskatīt. — Tūlīt, — viņš nočukst un pagriežas uz vēdera. Viņš vēl nevar celties, viņam jādomā par redzēto sapni: viņš gulēja vectēva bilda, sirmais virs ar vaļīgu sa'rkanu turbānu ap galvu stāstīja par kādu ganu, kurš nebija pazinis jērā apburtu princesi.

Savāds sapnis! Ko tas varētu nozīmēt?

— Gopu!— Mate noliecas tik zemu pār Gopu, ka zēns jūt viņas elpu. Viņš izraušas no segas un pieceļas: viņam jārikojas klusu, lai neuzmodinātu brāļus un māsas. Pamodušies tie sāks ālēties un neļaus tēvam gulēt.

Gopu radis piecelties pirmais, viņš labi ielāgojis ceļu pāri tumšajai istabai, zina, kur guļ brāļi un māsas, un, kāpjot tiem pāri, nevienam neuzgrūžas virsū. Šorīt viņš ir neuzmanīgs, ar kāju aizķer Sri-dama pīteni. Brālis pamostas un samiegojies uzraujas sēdus. Gopu uzliek plaukstu viņam uz mutes. — Klusu! Guli vien tālāk!

Jebkurš cits no brāļiem un māsām bulu lielajam brālim paklausījis, tikai ne Sridams, kas ir straujas dabas un ar citiem nerēķinās. Sridams grib celties augšā un iet Gopu Ildzi ārā pagalma; Gopu spiests viņu sagrābt aiz pleciem un nospiest atpakaļ guļvietā.

— Ja nepaliksi guļot, es tev nestāstīšu, ko esmu nosapņojis.

— Ko tad tu esi nosapņojis?

— Pasaku.

Nu Sridams paklausa. Viņš jūsmb par pasakām un stāstiem. Ari pats viņš sadomā pasakas, parasti ļoti jautras, un ar tām ielīksmo visu ģimeni.

Gopu iziet pagalmā. Rīts ir pelēks, kāds mēdz būt februāra vidū. Zēns nodrebinās, aizsedz ar rokām kailās krūtis un lēnām iet pāri pagalmam. Pie tualetes viņš paliek stāvot un ieklausās. Viņam ir laimējies — no kaimiņiem neviens nav redzams, šobrīd viņš ir vienīgais, kuram ir vajadzība nokārtoties. Viņš ieiet tualetē, nolaiž bikses, aptupstas. Tualetē viņš ir viens pats — tā ir agras celšanās vienīgā priekšrocība.

Sis sapnis! Un vectēvs! Sapnī vectēvs izskatījās kā dzīvs. īstenībā viņš jau divus gadus ka miris. Gopu ar tēvu tika apmeklējuši vectēvu, kad tas gulēja uz nāves gultas. Toreiz viņi brauca ar autobusu, līdz tam Gopu nebija braucis autobusā, tāpēc viņš šo dienu nekad neaizmirsīs. Gala pieturā viņi izkāpa un tālāk gāja kājām, līdz nonāca ciemā, no kura ģimene bija cēlusies. Viņi sēdēja pie vectēva gultas un lūkojās uz apklusušo veco vīru ar iekritušajiem vaigiem.

— Gopu!— Mātes sauciens noskan pāri pagalmam. Viņa zina: Gopu negrib, lai kaimiņi par viņu smejas, tāpēc pasteigsies. Kad Gopu no jauna iziet pagalmā, māte jau stāv pie sūkņa. Viņa smaida. — Nu, nāc taču!

Māte sūknē. Gopu iešļāc sev sejā auksto ūdeni, tad pabāž galvu zem strūklas, ļauj ūdenim līt pār kaklu, muguru un krūtīm. Viņš nosprauslājas, uz brīdi izslējās un saziepē galvu. Pēc tam izskalo zem ūdens strūklas. Gopu pārvelk ar rokām pār seju un matiem, paņem mātes sniegto dvieli. Noslaucījies viņš apliek dvieli ap pleciem un apsēžas uz sola pie durvīm, paņem ķemmi un sasukā biezos, slapjos matus.

Māte nolaižas uz sola viņam līdzās un padod kukurūzas biezputras bļodu. Лг kreiso roku Gopu pagrabj biezputru un sāk ēst. Viņš ēd lēni, jo no rīta nav sevišķi izsalcis. Turklāt viņš nevar aizmirst redzēto sapni. «Ganāmpulks bija liels un saimnieks bargs,» vectēvs stāstīja, «ganam nebija viegli lopus novaldīt. Viņš nezināja, ka viens no jēriem ir princese,—kā viņš to būtu varējis zināt?» Gopu redz vectēva noraizējušos seju un dzird viņu stāstām talak: ka princese cietusi, tāpēc ka gans viņu nav pazinis, ka vilks ieklupis ganāmpulkā un aizrāvis princesi, kā jērs mirstot pārvērties princesē, kā vilks, to redzēdams, bēdzis projām un gans, atradis princesi, kļuvis grūtsirdīgs.

— Ed, manu zēn, ēd!— Māte atkal liek Gopu rokai darboties.

Gopu paklausa. īstenībā trīspadsmit gadu vecumā ar viņu vairs nebūtu jāapietas kā ar zīdaini, bet viņš saprot māti. Bora nomira no kādas slimības, kas viņam uzbruka tāpēc, ka nebija diezgan, ko ēst. Māte droši vien smagi pārdzīvoja to, ka nebija spējusi izglābt savu vecāko dēlu.

Gopu ēd, līdz viņam vairs nelien iekšā. Tad viņš noliek bļodiņu uz sola, pie sūkņa nomazgā rokas un ieiet atpakaļ dzīvojamā istabā. Gopu dzird aizmigušo brāļu un māsu šņākuļošanu, mazā Rabija pazīstamo čapstināšanu, vecākās māsas Odinijas stenēšanu: taustīdamies viņš iet uz priekšu. Sridams viņu saķer aiz kājas. Nebēdnis grib paplosīties. Gopu viņu brīdina izturēties klusu. Sridams pievērš uzmanību tēva krākšanai. Izklausoties gluži kā melno sivēnu rukšķēšana Ghopala zooveikalā, Sridams saka. Te nu Gopu sanāk smiekli. Viņš iespiež galvu Sridama segā, lai tos noslāpētu, tad paņem koka paplāti, baltu drāniņu, kreklu un iziet atpakaļ pagalmā. Paplāti un drānu viņš noliek uz sola, uzvelk kreklu.

Viņš to neaizpogā, krekls ir pārāk šaurs, vīles var pārplīst. Māte raugās viņā, nopūšas, paņem bļodu ar kukurūzas putru un pārsedz.

Gopu noskūpsta māti uz vaiga, satver paplati līdz ar drānu un iziet no pagalma pa zemajām koka durtiņām ar to astoņu ģimeņu vārdiem, kuru dzīvojamās telpas izvietotas šajā pagalmā. Viņš ir aizkavējies, tāpēc ceļš, pa kuru viņš citkārt iet kopā ar Gauriju un Jagdišu, viņam tagad jānoiet vienam. Bet šodien Gopu tas ir pa prātam. Viņš iet pa šo ceļu jau četrus gadus, iet bez domāšanas, kājas pašas nes uz priekšu, un domas var kavēties pie redzētā sapņa, pamēģināt to iztulkot: gans nebija pazinis savu laimi; vai vectēvs vēlējās, lai mazdēls būtu vērīgāks? Vai viņu gaida laime?

Satiksme uz ielām kļūst dzīvāka, automašīnas taurē, lai tām atbrīvo ceļu. Gopu jāpasteidzas, viņš nedrīkst nokavēt pirmā motorkuģa atiešanu. Pec pusstundas viņam jau jāsēž pie Vārtiem un jāpie-āvā pani^1, bet tie vispirms jaatnes no Patelu ģimenes veikala

Gopu sāk skriet Pani veidošana, tiem pievienojot garšvielas, ir mākslā un Patelu ģimene ir slavena tieši ar to, ka lieliski pieprot šo mākslu. Viņi pievieno betelpalmas riekstiem ne tikai dedzinātu kaļķi un citrona sulu, bet ari dažādu augu ziedus un citas noslēpuma turētas piedevas. Visi pani pārdevēji labprāt strādā pie Pateliem. Tapec Gopu nedrīkst ierasties par vēlu. Tam, kurš nokavē, apgrozījums ir mazaks, bet pārdevējs ar mazu apgrozījumu ir slikts pārdevējs, un sliktus pārdevējus Patelu ģimene darbā netur.

Gopu nav slikts pārdevējs. Rītos viņš sež pie Vārtiem, pēc tam līdz tumsai Covpati liedagā. «Paaani! Patelu firmas pani! Paaani!» skan viņa sauciens.

Pani pārdošana nav visai interesants darbs, bet kurš darbs ir interesants? Tas, ko dara brāļi un māsas, nav nekas labāks, drīzāk sliktāks. Odinija tīra saknes, rokas viņai sarkanas, sasprēgājušas. Katru vakaru viņai tās jāieziež ar krēmu. Krēms maksā gandrīz vairāk, nekā viņa nopelna. Jaga-nats — vecākais no abiem jaunākajiem brāļiem — strādā zivju ceptuvē, viņš notīra zivīm zvīņas, no viņa nāk smaka. Sridams skraida pa bazāru ar suku kasti un tīra ārzemniekiem kurpes. Ja viņš nebutu tik viltīgs, arī viņš gandrīz neko nenopelnītu. Gopu pats vismaz nopelna labi. Ļaudis košļā pani jebkurā dienas laika: pirms ēšanas, pēc ēšanas, darbā, pastaigājoties, ēdnīcās, restorānos un mājās. Gopu pašam negaršo pani, viņam tie šķiet rūgti, zobi no tiem nokrāsojas melni, siekalas sarkanas, taču tēvs labprāt tos zelē. Tie atspirdzina un veicina gremošanu,— viņš apgalvo.

Spoguļu veikals! Gopu paliek stāvot. Kad viņš iet ar Gauriju un Jagdišu, viņi trijatā pastāv pie skatloga ar spoguļiem, pieglauž matus un vaibstās. Šodien viņš ir viens. Viņš atbīda no pieres melnbrūnos matus, kurus, tāpat kā šauro galvu ar mazliet izliekto degunu, mantojis no tēva, un pats sev uzsmaida.

Mātei taisnība, ar savu izskatu viņš var būt apmierināts.

Līdzās spoguļu veikalam ir pulksteņveikals. Gopu paskatās lielajā pulkstenī virs ieejas durvīm, izbīstas un sāk atkal skriet. Pēc divdesmit minūtēm atiet pirmais motorkuģis: viņam jābūt pie Vārtiem, iekams pasažieri uzkāpj uz kuģa. Gopu iegriežas ielā, kur atrodas Patelu tirgotava,— un paliek stāvot: pie veikala izveidojusies cilvēku rinda, visi tie ir pani pārdevēji, kas saņem preci. Ar to viņš nebija rēķinājies, un negribīgi viņš nostājas rindas galā. Gopu jauš, kas notiks: pirmais motorkuģis aizies, bet viņš vel nebūs ieņēmis savu vietu. Rindā stāvošie viri, sievas un bērni klusē. Ari Gopu nesaka neko. Viņi ir cits citam konkurenti, un uz konkurentiem allaž ir dusmas. Gopu atceras Birindiju, kas kādu rītu bija sēdējis pie Vārtiem. Ja turpat negadījies Bhombals, grāmatu pārdevējs, Gopu nebūtu dabūjis projām lielāko un spēcīgāko Birindiju.

Gaidīt nākas ilgi, taču beidzot Patela kundze ari Gopu noskaita uz paplātes simt sudrabmirdzošus pani. Pēc tam viņa ieraksta zēna vārdu un pani skaitu lielajā grāmatā, kas atrodas uz letes. Vakarā Gopu atnesīs atpakaļ nepārdotos pani un norēķināsies par pārdotajiem. Nopelnīto—divas, trīs vai četras rūpijas*— viņš atdos tēvam, tāpat ķā to dara Jaganats, Odinija un Sridams. Tēvs pieliek šo naudu pie paša nopelnītās; arī visa kopā tā nav liela summa un nepietiek, tomēr neliels atspaids tas ir.

— Tu esi nokavējies,— Patela kundze saka. Gopu tikai nopūšas, saņem paplāti ar pani un pārklāj ar drānu. Par preces saņemšanu viņam nav jāparakstās, Patela kundze nebaidās, ka kāds no pārdevējiem varētu ar ieņemto naudu pazust: simt pani dēļ neviens neriskē zaudēt darbu.

PIE VĀRTIEM

Ar paplāti padusē Gopu iziet cauri pilsētas tirdzniecības rajonam. Pirmais motorkuģis ir projām, viņam vairs nav kur steigties; viņš var pavērot tirgotājus, kas iekārto savus stendus un izliek uz tiem svaigu preci. Un tad ir klāt Vārti —«Vārti uz Indiju», kā vēl arvien dēvē kādreizējo no dzeltena bazalta izbūvēto aizjūras kuģu ostu, kaut gan lielie pasažierkuģi jau sen mēdz iebraukt otrpus zemesmē-les, Ballarda piestātnē un no Vārtiem atiet tikai mazie motorkuģi ar tūristiem, kuri dodas uz Ghara-puri salu. Gopu izspraucas cauri ekskursantu pūlim, kas steidzas uz Vārtiem ar četriem torņiem uz jumta, novieto paplati starp piestātnes akmens apmali un kreisajiem sānvārtiem un pāri pazemajam mūrim raugās uz jūru. Pirmais motorkuģis vairs tikko saskatāms— tik tālu jau tas izgājis jūrā. Otrais, kas pietauvojies pie akmens kāpnēm, kuras noved tieši pie ūdens, pašlaik atdod galus.

Gaišās drēbēs ģērbušies cilvēki māj uz krastu ardievas. Tātad viņš ir nokavējis ari otro kuģi! Gopu pagriežas pa kreisi. Viņam par mierinājumu, mazajā līcīti atrodas vel trīs iekāpšanai sagatavoti kuģi.

Viņš beidz domāt par kuģiem, apsēžas zemē pie paplātes un sāk piedāvāt preci:

— Paani! Patelu veikala pani! Paaani!

Bhombals, grāmatu pārdevējs, dzird Gopu saucienus. Viņš vispirms pamāj, tad pieceļas no ķeblīša un atstāj mazās māsiņas Kehmijas ziņā uz ielas bruģa, jātnieka statujas pakājē, izliktās grāmatas. Gopu viņus abus jau sen pazīst. Bhombals, kas uzpērk un pārdod vecas grāmatas un rokrakstus, ir veikls tirgotājs, no viņa Gopu ir daudz ko iemācījies.

— Namaste*!— Bhombals sveicinādams saliek kopā rokas. Viņa ūsas, kas sniedzas līdz zodam, klust arvien platākas.

— Nevarēji izlīst no migas, vai?

Viņš notupstas līdzās Gopu, paņem no paplātes pani, iebāž mutē, košļā un noraizējies groza galvu.

— Tā tu nekad nekļūsi bagāts.

Gopu viegli pa bungā ar rādītājpirkstu pa zemi. Viņam jāatgādina draugam, ka par paņemto pani jāsamaksā. Katrreiz Bhombals izliekas pārsteigts, bet viņš to nedomā nopietni.

— Šodien viss iet greizi,— Gopu saka, izdodams Bhombalam sīknaudu.

— Kas iet greizi, to vajag iztaisnot,— visgudri atbild Bhombals. Viņš grib vel ko piebilst, bet nc-pagūst. Kehmija māj viņam ar roku. Pār izliktajām grāmatām noliecies pircējs. Bhombals pielec kājās, pārskrien pāri ielai un tuvojas pircējam'— kadam vīrietim. Paņem rokā grāmatu, par kuru vīrs ieinteresējies, un atver to tik tuvu pie pircēja sejas, ka tas izbijies kāpjas atpakaļ.

Gopu smejas: jā, Bhombals tāds allaž mēdz būt! Tad Gopu paveras apkārt, diena izvērtusies saulaina. Visi, kas pie Vārtiem cenšas nopelnīt naudu, ir jau ieradušies: Harins, augļu pārdevējs, Makhu, vienmēr ārzemju tūristu ielenktais čūsku dīdītājs, Bihu, kas pa labi no Lielajiem vārtiem pārdod saldējumu un ceptas zivis, Radanijs, saldumu un suvenīru tirgotājs pie karaļa Džordža pieminekļa, un Sidvars, bārddzinis, kurš saviem klientiem turpat ielas malā ieziepē seju un nodzen bārdu vai apgriež matus. Tā kā viņi nav konkurenti, nekad neizceļas strīdi, jo viņi cits citam neatņem pircējus. Sājā brīdī gan nodarbināti ir tikai Makhu, Bhombals un Sidvars. Gopu pieceļas un lūkojas lejā uz piestātni. Gar krasta nostiprinājumu un arī gar kuģu sāniem sakārtas autoriepas. Kad līcī stipra viļņošanās, kuģi dauzās viens pret otru vai pret krasta nostiprinājumu, riepas tos pasargā no bojājumiem.

«King George» ienāk ostā. Gopu vēro tā tuvošanos. «King George» ir vienīgais kuģis, uz kura viņš reiz braucis — pirms trim gadiem, kad tēvocis Ka-mals kārtējo reizi apciemoja dzimteni. Arī toreiz viņi cēlās pāri uz Gharapuri salu, ko ārzemnieki sauc par Elefantu, jo tur bija milzīga akmenī izkalta ziloņa statuja, kas tagad pārvesta uz Viktorijas parku. Viņi stāvēja uz klāja un skatījās, kā Vārti sarūk arvien mazāki un mazāki. Tēvocis Kamals smēķēja cigareti un stāstīja par to dienu, kad pēdējais angļu kolonizācijas karaspēka kareivis caur šiem Vārtiem atstāja indiešu zemi. Tēvocis toreiz bijis vēl zēns, pat ne tik vecs kā Gopu, bet viņš nekad neaizmirsīšot, kā viņš tur stāvējis un gavilējis. Viņš arī apgalvoja, ka ar to dienu varot lepoties, kaut arī vēlāk ne viss noticis tā, kā tam bijis jānotiek. Gopu vaicāja tēvocim, kas angļiem Indijā bijis vajadzīgs. Tēvocis atbildēja: «Mušu derīgie izrakteņi, mūsu plantācijas, mūsu darbaspēks.» Viņš brīdi padomāja un vēl piebilda:

«Viņiem rūpēja, lai mēs kļūtu labi pavalstnieki, nevis labi cilvēki; mums vajadzēja būt kalpiem un ierēdņiem, bet ne saimniekiem savā zemē.»

Gopu labprāt atceras šo sarunu ar tēvoci. Tā nebija saruna starp pieaugušo un bērnu, viņi bija runājuši kā līdzīgs ar līdzīgu. Kad Gopu pajautāja, kāpēc vēlāk viss nenoticis tā, kā tam bijis jānotiek, un kas pie tā vainojams, tēvocis nopietni atbildēja: «Pārāk ilgi mēs bijām labi kalpi. Nav viegli pašiem noteikt savu likteni, ja to neesam mācījušies.»

Arī uz salas bija jauki. Gopu ar tēvoci klejoja pa mežainajiem pakalniem, zēns trenkāja tēvoci pāri groziem un saiņiem, kas atradās starp vīriem, sievām un bērniem, kuri, atlaidušies zālē, atpūtās vai nodevās jautrām spēlēm; tad viņi abi ar tēvoci stāvēja uz plato pie vecā angļu lielgabala, kas slējās augstu virs jūras. Viņi pavadīja ar acīm vējā aizslīdošos putnus, ēda konservētu ķirbi un sīrupa kūku. Paēduši atlaidās zālē, un tēvocis stāstīja par Deli — pilsētu, kurā viņš dzīvo un strādā. Viņš pastāstīja par iespiedēja darbu un par to, kā top avīze. Beidzot tēvocis pagura un iemiga. Pēcpusdiena viņi apmeklēja kalnu alas iekārtotos tempļus, pēc tam devās atpakaļ uz piestātni un klusēdami stāvēja uz mājup braucošā kuģa.

— Paaani! Pani no Patclu veikala! Paaani!

Tas ir Bhombals, sakrustotām kājām viņš sēž

Gopu vietā un atdarina drauga saucienu.

Gopu nometas zemē līdzās Bhombalam. Bhombals pabāž viņam deguna priekšā trīs rūpijas. So naudu Bhombals ieņēmis par pārdoto grāmatu, ko pats ieguvis par pusrūpiju. Gopu apbrīno Bhombalu. Zēns ir pārliecināts: ja Bhombalam būtu krietns pamatkapitāls, no viņa iznāktu varens vīrs. Arī Bhombals domā tāpat.— Ja man vienu vienīgu reizi tā īsti palaimētos, es būtu sevi nodrošinājis visam mūžam.

Laime! Gopu domā par savu sapni. Garastāvoklis viņam ir uzlabojies, bet tam, ka vectēvs būtu izmantojis sapni, lai pareģotu viņam laimi, Gopu vairs netic.

— Lūdzu, vienu pani!

Gopu priekša stāv meitene, loti skaista pieaugusi meitene baložzilā ar zelta un sudraba diegiem caurausta zīda sari*.

Zēns sniedz meitenei pretī savu paplāti. Viņa rūpīgi izvēlas, lielās, ovālās acis pārbauda katru pani. Gopu pietiek laika viņu apskatīt. Melnie, garie bizē sapītie mati laistās saulē, uz augstas, tumšās pieres viņai ir hinduistu sieviešu sarkanais punkts, ausīs gredzeni, ap kāju un roku locītavām zelta sprādzes, deguna kreisais spārns izrotāts ar mazu dārgakmeni.

— Es ņemšu šo te.— Meitene uzsmaida Gopu, atklādama baltos, pērlēm līdzīgos zobus. Viņas hindi* izklausās svešādi.

Gopu nosauc cenu. Tad viņš saņem naudu un grib atlikumu atdot meitenei, bet viņa jau aizgriezusies un iet prom. Viņas vietā nostājies zēns baltās, garās biksēs un baltā bezrocī, kas uzvilkts virs zilā krekla. Zēns ir tikpat tumšs un melnmatains kā meitene. Gopu grib atdot naudu zēnam, jo ir redzams, ka viņi ieradušies kopā. Bet zēns tikai atmet ar roku, uzlūko Gopu un pasmaida.

Gopu iebāž naudu kabatā, pateicas. Tad viņam uznāk smiekli. Zēns izskatās jocīgs — galva viņam apaļa kā lode, platais deguns — īss un strups, lielās, apaļās acis lūkojas tā, it kā tās nekad nebūtu redzējušas pani pārdevēju.

Zēnam patīk, ka Gopu smejas. Viņš bikli smejas līdzi, tad kaut ko jautā Gopu.

Gopu purina galvu. Viņš runā tikai hindi, ma-rathi* un mazliet gudžarati*, zēna valodu viņš nesaprot.

— Baptij!— pilnīga auguma sieviete zaļā sari, sarkanu lakatu ap pleciem sauc zēnu. Tas parausta plecus, vēlreiz uzsmaida Gopu un Bhombalam un iet projām.

— Dienvidindietis,— saka Bhombals, kas visu laiku klusējis, meitene un zēns atstājuši uz viņu dziļu iespaidu.

— Redzeji, kadas meitenei bija sprādzes?— viņš jautā Gopu.—Tā ir naudīga .ģimene.

Gopu lūkojas nopakaļus sievietei, meitenei un zēnam. Tēvs saka, dienvidindieši esot bagātāki nekā tie cilvēki, kuri dzīvo valsts ziemeļos un austrumos, jo dienvidos gandrīz nekad neuznāk sausuma periodi un ari plūdi reti kad nodara zaudējumus.

Meitene viņam iedeva rūpiju, pani maksā četrdesmit paisi, tātad viņam ir sešdesmit paisi ekstra*. Ja nu tā ir laime, kas viņam tika sapnī pavēstīta, tad tā ir tikai sīka, sapņa necienīga laimīte.

Sirēna! Tūlīt aizies pēdējais motorkuģis. Bhom-bals pieceļas.— Tātad — līdz rītam!— Viņš saliek kopā rokas, paklanās un iet pāri ielai. Gopu raugās viņam nopakaļus, noskatās, kā Bhombals un Keh-mija sasaiņo grāmatas, lai dotos uz Sitiju. Tad arī Gopu pieceļas, pārliecas pār akmens apmali un raugās lejā uz kuģi. Tas ir <<King George». Vēlreiz iekaucas sirēna, un kuģis atdod galus.

Gopu lūkojas nopakaļus «Kit/g George», līdz no kuģa atlicis tikai gaišais plankums, tad viņš paņem paplāti, apklāj pani ar drānu un pošas ceļa uz Covpati liedagu. Lēnām zēns soļo pa Apollo piestātnes šoseju, šķērso Kolaba ceļu un paiet garām Veling-tona akai.

Pie akas stāv sieviete un zēns no dienvidiem. Meitene abus fotografē. Zēns pamirkšķina Gopu. Meitene pagriežas, ierauga Gopu, pārtrauc fotografēt un iet viņam klāt.— Tavi pani ir ļoti labi,— viņa saka. Meitene paceļ drānu, izvēlas sev vel vienu pani un uzliek uz paplātes rūpiju. Tad viņa dodas atpakaļ pie zēna un sievietes, bet Cropu iet tālāk. Tas tik ir darījums: pārdoti tikai trīs pani — un divreiz pa sešdesmit paisi ekstra!

PRASATS*

Ir pats pusdienas laiks, saule stāv augstu. No jūras pūš brāzmains vējš, spēlējas ar smiltīm, plivina matus. Gopu patīk jūras vējš. Tas garšo pēc sāls un atsvaidzina. Kad vējš iekļūst pilsētā pāri pakalniem, tas ož pēc benzīna un izplūdes gāzēm.

Gopu ir apmeties starp Covpati liedaga tirdzniecības stendiem, kuri piedāvā visdažādākās uzkodas un dzērienus. Liedagā iezemiešu ir maz, tūristu vēl mazāk. Svešzemnieki, to Gopu zina, ap šo laiku sēž pie maltītes vai, atlaidušies noēnotos guļamkrēslos, guļ. Bet svešzemnieki viņu neinteresē, jo tie nezelē pani; ja an viņi grib kādu pagaršot, no ielas pārdevējā viņi to neperk.

Gopu apiet apkārt paplātei un paveras uz jūru. Dažas arābu dhovas*, izmantojot dienvidvēju, burā uz ostu. Tas nāk no Pcrsijas līča vai no Austrumāfri-kas. Šie burinieki ved pāri jūrai preces, arī kontrabandu: amerikāņu un angļu cigaretes, ziepes, smaržas, pulksteņus, šokolādi. Kontrabandisti dzīvo labi. Vēl pērn arī Gopu bija vēlējies kļūt kontrabandists, pelnīt daudz naudas, apģērbt vecākus un brāļus un māsas un aizvest viņus paēst ārpus mājas. Kādā tveicīga naktī, kad moskīti viņam un Odinijai neļāva gulēt, viņš par savu nodomu pastāstīja māsai. Arī tēvs negulēja un, pielēcis sēdus, sāka rāties: ja viņa vecākais dēls iegrūdīšot ģimeni nelaimē, kļūšot par noziedznieku, viņš pats to nodošot policijai.

Gopu pagriež galvu pa labi. Aiz augstceltnēm atrodas Malabara kalns. Tur dzīvo bagātnieki. Ar tēvu viņš reiz tur ir bijis. No Malabara kalna var pārredzēt visu pilsētu.

Gopu atkal pagriež galvu un vēro liedagu. Ūdcns-malā stāv zēns no Vārtiem, tas pats dienvidindietis. Viņš ir viens, meitene un sieviete nav. pie viņa. Zēnam mugurā vēl arvien baltais bezrocis, lai gan ar to tagad ir par karstu. Garās bikses iizlocītas, lai viļņi var apskalot kājas, kurpes viņš tur roka.

Arī zēns redz Gopu, bet Gopu nezina, vai tas viņu ir pazinis. Drošības labad viņš pārlec pāri paplātei un apsēžas. Zēns ir bagāts, bagāti zēni Gopu mulsina. Tēvs saka: bagātajiem vajagot parādīt cieņu; ja bagātie nebūtu spējīgi ļaudis, viņi nebūtu bagāti. Gopu negrib ticēt, ka bagātie zēni ir daudz spējīgāki par viņu. Bagātie prot lasīt un rakstīt, bet vai viņi strādā divpadsmit, trīspadsmit, pat četrpadsmit stundas dienā kā viņš un Odinija, kā Sridams un Jaga-nats, kā Gaurijs un JagdišsV Vai viņi ir tik gudri kā Bhombals? Ir sāpīgi allaž justies mazvērtīgākam, tāpēc Gopu labāk izvairās būt kopā ar bagātajiem zēniem.

Zēns ar uzlocītajām biksēm nāk šurp, viņam pie slapjajām pēdām pielipušas smiltis. Tad viņš stāv Gopu priekšā un smaida. Viņš ir pazinis Gopu, zina, ka Gopu viņu nesaprot, tāpēc brīdi padomā un tad vaicā:— Do you speak English?

Gopu nerunā angliski, viņš rāda uz pani un jautājoši savelk seju.

Zēns purina galvu.

«Kad ne, ne!» nodomā Gopu. Ko šis zēns no viņa grib, ja nevienu pani nepērk?

Zēns rada uz Bhagvana dzērienu stendu, kaut ko pasaka un pamāj. Kad Gopu nesaprot, zēns ar pirkstu viegli piesit viņam pie krūtīm un izdara tādu kustību, it kā gribētu pacelt paplāti. Tad viņš atkal norāda uz Bhagvana dzērienu stendu. Gopu jaiet viņam līdzi. Gopu brīdi vilcinās, bet tad apklāj pani ar drānu, paņem paplāti un pieceļas.

Zēns iet pa priekšu, bet vairākkārt pagriežas atpakaļ pret Gopu, it kā baidīdamies, ka tas var pārdomāt. Gopu ir par viņu lielāks un vismaz gadu vecāks, tas vieš drošības izjūtu.

Bhagvans jau pazīst svešo zēnu, tas pie viņa ir kaut ko iebaudījis. Viņš sarunājas ar zēnu svešajā valodā. Gopu ir samulsis. Ja zēns jau ir kaut ko dzēris, ja viņš un Bhagvans var pat sarunāties, kāpēc tad viņam vajadzīgs Gopu?

— Kokosriekstu pienu, limonādi, sodas ūdeni?— Bhagvans uzsmaida Gopu.— Zēns no Madrasas tev izmaksā, vari pasūtīt, ko vien vēlies.

Gopu nepatīk Bhagvans. Tas ir lielībnieks — stendu pārņēmis no tēva, bet izliekas, it kā tik tālu būtu ticis ar čaklumu. Bhagvans smaida, tā vien šķiet, nevis svešais zēns, bet viņš—Bhagvans — uzaicinājis Gopu iedzert limonādi.

Gopu jau bieži ir stāvējis pie Bhagvana stenda, aplūkodams sarkanās, zaļās un dzeltenās limonādes pudeles, bet nevienu no limonādēm nekad nav nobaudījis. Tagad, kad var izvelēties, viņš iekāro zaļo limonādi, zaļš ir viņa mīļākā krāsa.

Arī zēns no Madrasas izvēlas zaļo limonādi L Kamēr Bhagvans taisa vaļā pudeles, zēns pajautā, kā Gopu sauc. Bhagvans pasaka un tad pavesti Gopu, ka svešo zēnu saucot par Baptiju.

Gopu atceras: tā zēnu bija uzrunājusi viņa mate pie Vārtiem.

— Kā tu vari ar viņu sarunāties?— Gopu brīnīdamies vaicā Bhagvanam. Madrasa atrodas Tamilna-das štatā, tur cilvēki runā tamila* valodā.

— Mana mate ir no Madrasas,— Bhagvans lepni paskaidro. Viņš vēl grib kaut ko teikt, bet zēns viņu pārtrauc. Zēns viegli piesit sev pie krūtīm un saka:

— Baptijs Candrahass. Viņš izrunā ļoti skaidri un atkārto:— Baptijs Candrahass.

Gopu, rādīdams uz sevi, ari tikpat skaidri un saprotami stādās priekšā:— Gopu Advani.

Bhagvans noliek abiem zēniem priekšā pudeles līdz ar salmiņiem un stāsta par Madrasu. No mātes viņš zina, kāda izskatās šī tāltālā pilsēta.— Madrasa ir liela un zaļa,— viņš saka un smejas.— Tik zaļa kā ši limonāde.

— Cik vecs ir Baptijs?— Gopu grib zināt. Viņš neuzdrošinās dzert, iekams arī zēns nav ieņēmis mutē salmiņu. Bet zēnam dzeršana nerūp, viņš tur rokā pudeli un ziņkārīgi vēro Gopu.

— Divpadsmit,— Bhagvans pārtulko zēna atbildi

Gopu saka: viņam esot trīspadsmit, bet uz Bap-

tiju tas neatstāj nekādu iespaidu. Baptijs pastāsta ka viņa tēvs ir komersants un tam pieder fabrika, kurā šuj apģērbus; sievietes visā pasaulē valkājot šos apģērbus, pat Amerikā. Bombejā viņi pašlaik uzturoties sakarā ar tēva veikalnieciskajiem darījumiem

Gandrīz vai godbijīgi Bhagvans pārtulko Baptija teikto.

— Parīt mēs izlidojam uz Deli, bet jaunnedēļ vēlreiz atgriezīsimies Bombejā,— Baptijs stāsta tā lāk.

— Man Deli ir tēvocis,— Gopu klusu saka Bet Bhagvans to nepārtulko.

Baptijs dzer, un tagad arī Gopu drīkst iesūkt no salmiņa. Limonāde garšo lieliski. Gopu dzer un dzer, līdz pudele ir tukša un dzirdams tikai sūkšanas troksnis. Baptijs pasūta vēl divas limonādes. Viņš rāda uz sarkanajām pudelēm un uzlūko Gopu Tas pamāj.*

Abi zēni atkal dzer. Šoreiz Gopu dzer lēnām, viņš grib pēc iespējas ilgāk izbaudīt limonādi. Viņš pār domā, kā varētu atstāt iespaidu uz Baptiju. Gopu atceras vectēvu. Jaunībā vectēvs bija ziloņu jātnieks. Viņš stāvēja sardzē pie gubernatora pils, nēsāja greznu uniformu un sēdēja visvarenākā ziloņa mu gurā.

Arī vectēvs atstāj Baptiju vienaldzīgu. Zēns jautā, vai ar pani pārdošanu var nopelnīt daudz naudas. Bhagvans pārtulko un smejas. Arī Gopu smejas. Kā var tik muļķīgi iedomāties, ka ar pani pārdošanu nopelna daudz naudas!

Baptijs smejas līdz ar viņiem, un tad Gopu ievēro, ka šis zēns nemaz nav tik dumjš, kā izliekas,— viņš jautā tikai tāpēc, lai izrādītu interesi. Gopu ir atkal samulsis.

— Kas ir tavs tēvs?— Baptijs vaicā.

— Lifta apkalpotājs viesnīcā,— Bhagvans atbild Gopu vietā.

— Kurā viesnīcā?

—« Excels ior».

— Tur mēs dzīvojam. Parīt tā tiks slēgta.

Gopu pamāj. Jau dienām ilgi tēvs mēģina atrast

darbu citā viesnīcā, līdz šim tas viņam nav izdevies. Bet tēvs ir paļāvīgs un saka: jau gandrīz desmit gadus viņš ir liftbojs, viesnīcās viņu pazīst. Tomēr īsti drošs viņš laikam nejūtas: kāpēc tad viņš pēdējā laikā tik bieži iet uz templi, lai ziedotu Sivam*?

— Cik liftnieks nopelna?— Baptijs vaicā.

— Izpeļņa ir maza. Vairāk iegūst ar ekstra,— Gopu atteic.

— Es iedošu tavam tēvam lielu ekstra.

Gopu sarauc pieri. Nu gan Baptijs joko. Ekstra ir dzeramnauda, un liels ekstra ir ļoti liela dzeramnauda.

Baptijs iegrābj bikšu kabatā un izvelk piecdesmit rūpiju naudaszīmi.

— Vai pietiks?

Bhagvans ka sastindzis skatās uz naudu. Arī Gopu nespēj novērst skatienu. Piecdesmit rūpijas! Par to viņam vairāk nekā divas nedēļas katru dienu divpadsmit stundas jāpārdod pani.

Baptijs sniedz Gopu šo naudaszīmi.— N'em! Tas ir tev!

Gopu pastiepj roku, vilcinās un neņem naudu. Zēns noteikti atvilks savu roku, tikko Gopu [neskarsies naudai. Baptijs iespiež naudaszīmi Gopu saujā.

— Nem šo naudu! Tas ir prasats.

Gopu paņem naudu un iebāž kabatā. Viņš neskatās uz Baptiju.

Baptijs pateicas, par to, ka dāvana ir pieņemta. Tad viņš saka:— Ja vēlies, mēs varam rīt atkal te sastapties. Tad es paņemšu līdzi vairāk naudas.

Bhagvans spēji izslējās.

— Vai tu par to nedabūsi rājienu?—viņš jautā zēnam.

Baptijs aizpūš matus sev no pieres.

— Manam tēvam esmu tikai es, viņa vienīgais dēls,— viņš atbild, it kā ar to būtu viss paskaidrots.

— Un kas bija tā meitene šodien priekšpusdienā?— jautā Gopu.

— Aješa, mana māsa. Viņa ir ļoti jauka, bet viņa neskaitās, tēvs viņu drīz izprecinās.

— Tikai divi bērni!— Bhagvans smejas. Viņam ir tikai divdesmit četri gadi un jau trīs bērni.

Ari Gopu izbrīnā groza galvu. Visiem zēniem, kurus viņš pazīst, ir daudz brāļu un māsu, Gaurijam pat veseli četrpadsmit.

Baptijs izlej smiltīs atlikušo limonādi. Viņš apgalvo, ka vairs nevarot iedzert, uzsit sev ar plaukstu pa vēderu un skaļi atraugājas. Bhagvans un Gopu smejas, un Baptijs to pašu atkārto vel pāris reižu. Tad viņš samaksā, sveicienam saliek kopā rokas, paziņo, ka nākamajā diena tajā pašā laika būs liedagā, un iet projām.

Gopu un Bhagvans lūkojas viņam nopaka]. Bhagvans vēl arvien nevar apjēgt notikušo.— Tev ir laime!—viņš vairākkārt nosaka.

Gopu iebāž roku bikšu kabatā, satausta naudaszīmi un tikai tagad sāk ticēt, ka piecdesmit rūpijas patiešām pieder viņam.

Divreiz pa sešdesmit paisiem ekstra, divas limonādes — un tagad piecdesmit rūpijas! Sapnis viņu nav pievīlis.

ZĒNS NO LIEDAGA

Turēdams rokā kurpes, Baptijs skrien pāri Liedaga šosejai — sešlīniju autostrādei, kas ved gar jūrmalu. Sirds viņam lec aiz prieka, un viņš lec tai 'līdzi. Sis Gopu! Baptijs uzreiz ievēroja, ka viņš ir lielisks; jau pie Vārtiem, kad Aješa vērsa brāļa uzmanibu uz zēnu ar paplāti. Viņam gan ir ļoti

nopietnas acis, Aješa bija sacījusi, bet citādi viņš izskatās kā īsts marathe*. Bet ne jau tāpēc Baptijs bija tik ilgi lūkojies uz zēnu pie Vārtiem, tam par iemeslu bija zēna līdzība ar Nariju. Gopu izskatās pēc Narija, tikai ir mazliet gaišāks un, protams, lielāks.

Garš autotaures signāls, riepu švīkstoņa! Baptijs nomet kurpes, lec uz priekšu, nokļūst uz ietves un atskatās: liels, sarkans divstāvu autobuss bremzē, aiz tā kādam taksometram tikai ar grūtībām izdodas pēdējā brīdī apstāties. Taksometra šoferis izkāpj un lamā autobusa vadītāju, bet tas blenž uz Baptiju it kā nupat pamodies no miega.

Baptijs iziet atpakaļ uz braucamā ceļa, paceļ kurpes un garām autobusā nekustīgi sēdošajam šofe rim dodas uz viesnīcas ieejas durvīm. Viesnīcas šveicars godbijīgi paklanās. Tikai pagājis garām šveicaram, Baptijs paskatās uz šoferi un parausta plecus.

Baptijs nepiegriež vērīļni portjē. Zēns ir pieradis, ka viesnīcu personāls pret viņu izturas laipni. Pie katras viesnīcas ieejas durvīm stāv tāds uniformā ģērbies vīrs, cienīgs un uzpūtīgs pret garāmgājējiem, bet viesiem par mazāko ekstra gatavs tūkstoškārt paklanīties.

Baptijs iziet cauri viesnīcas vestibilam un gar reģistratūru dodas uz restorānu. Tur sēdēs tēvs, māte un viņiem līdzās Aješa.

Tēvs svin atvadīšanos no «Excelsior». Pusdienas laikā viņš allaž sēž restorānā, ēd, dzer, aplūko apzeltītās sienas ar biezajām auduma tapetēm un angļu valodā sarunājas ar viesmīļiem. Personālam tēvs patīk. Viņam par to nāk smiekli. Par naudu katram jebkurš var patikt, viņš saka.

Tur jau tēvs sēž. Stūrī pie loga ir viņa pastāvīgā vieta. Avīzi izklājis uz ceļgaliem, galvu ar iesirmajiem, sprogainajiem matiem un gaļīgo, stipri līko degunu pagriezis pa kreisi, viņš sarunājas ar viesmīli. Viesmīlis, mazliet paliecies uz priekšu, stāv aiz tēva un uzklausa katru viņa vārdu.

Māte sēž pa kreisi no tēva. Viņa lūkojas ārā pa logu uz ēnaino dārziņu.

Aješa sēž tēvam iepretī. Baptijs redz vienīgi viņas muguru ar garo bizi, seju viņš neredz. Taču viņš zina, ka Aješa iegrimusi savos sapņos un neskatās ne uz tēvu, ne uz māti. Tēvs viņu saderinājis ar kāda darījumu kompanjona dēlu brah-mani*. Jauno cilvēku sauc par Bihariju, viņš ir ļoti atturīgs, gandrīz vai kautrīgs. Pūra nauda, kas tēvanvjāizmaksā, ir liela, taču ne pārāk liela, un Aješa ir atbilstoši savai kārtai apgādāta; tāpēc tēvs ir tik apmierināts. Baptijs apsēžas uz brīvā krēsla starp tēvu un Aješu. Mātes tumšās acis viņu pētoši uzlūko.

— Kur tu biji tik ilgi?

— Liedagā.

— Esi izsalcis?

— Nē.

— Ēdīsi pudiņu?

— Nē!—Baptija balss skan noraidoši. Tā tēvs mēdz runāt ar māti, kad nevēlas tālāk apspriest kādu jautājumu; ta vajag, Baptijs to redz ik dienas, runāt ar sievietēm, ja grib, lai viņas apklust. Ari tad, ja kļūst žēl sievietes, kā tas, piemēram, ir ar māti, kura viņu mīl un ir allaž laipna. Mate jaunībā bija viena no skaistākajām meitenēm visā Tamilnadā, tāpēc arī tēvs viņu apprecēja, neraugoties uz trūcīgo pūru; tagad viņa ir resna, tāpat kā visas viņas vecuma sievietes, kuras necieš badu, un tāda būs arī Aješa, kļuvusi sieva un māte.

Baptijs uzmaida Aješai. Māsa smaida pretī. Bapti-jam ienāk prātā tēva vārdi: jo skaistāka līgava, jo mazāks pūrs. Ja tas ta būtu, tēvam vispār nevajadzētu Aješai izmaksāt pūra naudu.

Tēvs stāsta viesmīlim, ka viņš gandrīz vai nopircis 4Excelsior» viesnīcu. Aiz tīras sentimentalitātes. Bet tad pārdomājis un kļuvis prātīgs:— Darījumam jābūt darījumam — un ne citādi.— Tēvs smejas un pamāj viesmīlim, ka tas var iet projām. Viesmīlis paklanās un aiziet. Tēvs iedzer no tases nedaudz stipras kafijas, to viņš dara pec katras maltītes, un tad uzlūko Baptiju.

— Vai patīkami pavadīji laiku?—viņš apjautajās.

Baptijs pamaj. Bet ar to nav diezgan, tēvs grib no viņa uzzināt kaut ko tuvāk. Baptijs padomā, ko viņš vēl varētu darīt vai pasacīt. Tā kā zēnam nekas labaks neienāk prātā, viņš paņem roka netīrās kurpes un uzliek uz galda.— Tās nekur neder, laiž cauri smiltis.— Viņš pagriež vienu kurpi ar zoli uz augšu, un uz baltā galdauta izbirst smiltis.

— Ņem kurpes nost no galda!— Māte palūkojas apkārt. Tad viņa rājas, lai taču Baptijs uzvedas pieklājīgi. Bet tēvs smejas.— Joks! Tas jau ir tikai joks!

— Tas nav nekāds joks! Muļķība un nekaunība!— Māte pieprasa, lai zēns noņem no galda kurpes. Baptijs paklausa. Tēvs dusmojas.— Par ko es viņiem maksāju? Vai tad mēs nu nedrīkstēsim kādreiz notraipīt galdautu?— Tēvs uzlūko māti tā, it kā viņa to apgrūtinātu. Viņš necieš sieviešu iejaukšanos. Māte saprot viņa skatienu un apklust. Arī tas tēvam nepatīk. Viņš aizrāda, ka Baptijs drīz būs pieaudzis vīrietis un mātei tas beidzot jāsaprot.

— Pieaudzis vīrietis neliek kurpes uz galda, it sevišķi restorānā ne.— Mate to pasaka klusu, tā, it kā negribētu tēvam vairs pretī runāt, vienīgi lai viņam atbildētu. Tad tēvs nolasa mātei lekciju. Tikai tas ir vīrs, kas pelna naudu, viņš_ apgalvo. Pienāks diena, kad Baptijs pārņems uzņēmumu un kārtos visus darījumus, tāpēc ir vēlams jau tagad viņam parādīt zināmu cieņu.

Tā ka māte vairs neko neiebilst, tēvs griežas pie Baptija.— Vai tu ar kādu esi sapazinies?-— Tēvs nevaicā, lai ar Baptiju sarunātos, viņš jautā tāpēc, lai mātei vēlreiz parādītu, ka tagad viņš runā ar dēlu, nevis ar sievu. Baptijs atbild negribīgi, bet tad pastāsta par Gopu un pamazām kļūst runīgāks. Viņš izklāsta vairāk, nekā bija nodomājis, un pēkšņi viņam rodas kāda ideja, gluži nedzirdēta ideja, no tās kļūst pavisam karsti. Vai tēvs viņam netika apsolījis, ka četrpadsmit gadu vecumā viņam būs pašam savs bojs? Vēl gan viņam nav tik daudz, bet vai tad jābūt četrpadsmit gadu vecam, lai iegūtu savu boju? Kāpēc jāgaida vēl divi gadi? Kungi visu izlemj paši, saka tēvs, tikai kalpiem jāgaida uz to, ko citi uzskata par pareizu.

— Esmu pieņēmis šo zēnu,— Baptijs saka,— par savu boju.— Viņš aiztur elpu.

Mātes acis klust arvien lielākas, arvien apaļakas. Arī Aješa viņu uzlūko vaicājoši.

Tu viņu pazīsti,— Baptijs skaidro māsai.

'I'as ir tas pani pārdevējs no Vārtiem.

Aješa pārdomā, tad viņas seja noskaidrojas.

Tas ir jauks zēns,— viņa klusu saka.

Tēvs nav šo sarunu dzirdējis. Tanī brīdī, kad Baptijs stāstīja par Gopu, tēvs bija pastiepis roku ar cigāru. Tūlīt ieradās viesmīlis un pasniedza tēvam uguni. Tagad viņš, domās iegrimis, smēķē.

— Viņš varēs gulēt dārza istabā.— Baptijs nejautā, vai tēvs ir ar mieru. Tam, kurš nejautā, nevar teikt «nē». Arī tas ir tēva iemīļots teiciens.

— Kas?

Tēvs ir kļuvis uzmanīgs, Baptijs var atkārtot, sīki attēlot, kā viņš iepazinies ar Gopu un kas par veiklu zeņķi ir šis pani pārdevējs. Tikai tagad, kad Baptijs visu izstāstījis otrreiz, viņš sev iztēlojas, kā tas būtu, ja viņš iegūtu zēnu no liedaga sev par boju. No joka, no iedomas, no untuma rodas nopietnība. Ja Gopu būtu viņa bojs, viņš vairs nebūtu viens.

— Un tu pieņēmi šo zēnu?— tēvs pa pusei sadusmojies, pa pusei uzjautrināts vaicā, kad Baptijs savu stāstu ir beidzis.

— Tu taču man apsolīji boju,— Baptijs atteic.

— Pēc diviem gadiem,— tēvs papildina.

— Pēc diviem gadiem viņš būs projām,— Baptijs saka,— tad viņu būs pievācis kāds cits.

Aješa uzluko brāli.— Sis pani pārdevējs patiešām ir ievērības cienīgs puisis,— viņa apgalvo.— Ja viņš nokļūs īstajās rokās, no viņa kaut kas var iznākt.

— Bet kā tu to zini?— Tēvs smejas.

— Es to jūtu.— Aješa nosarkst.

— Bet viņš noteikti neprot ne lasīt, ne rakstīt,— tēvs noraidoši atmet ar roku.— Man nepatīk, ka kalpotāji sev neko nevar atzīmēt.

— Viņš prot rakstīt un lasīt,— Baptijs melo. Bet pats saprot: viņa ideja nav nekāda labā, nemaz nevajadzēja sākt par to runāt.

— Viņš neprot lasīt un rakstīt,— māte saka, jo лапа redz pēc Baptija sejas, ka dēls runā nepatiesību.— Viņš noteikti neprot arī tamilu.

— Gopu to varētu iemācīt,— Baptijs atteic. Viņš katrā ziņā grib palikt pie sava. Mātei ir taisnība: ko lai viņš iesāk ar tādu zēnu, ar kuru pat nevar sarunāties?

— Ir tādi zēni,— tēvs pēkšņi ierunājas,— kuri visu ātri iemācās. Dažs labs jaunībā bijis analfabēts un tomēr kļuvis liels virs.

Baptijam atkal rodas cerība.

— Liedagā ir kāds dzērienu pārdevējs, kas runā tamilu, tas varētu Gopu pamācīt, kamēr mēs atgriežamies no Deli.

— Un Radžs varētu viņam iemācīt lasīt un rakstīt,— Aješa papildina.

— Vai nebūtu vienkāršāk Madrasā sameklēt kādu zēnu?— māte jautā.— Tādu, kurš jau prot visu to, kas šim te vēl jāiemācās.

— Apklusti!—Baptijs pielec kājās. Mate nedrīkst atkal visu sabojāt!

Tēvu neinteresē mātes iebildumi. — Atved to zēnu rīt pie manis,— viņš saka. Tad viņš paņem no ceļgaliem avīzi, smēķē un sak lasīt.

Baptijs uzlūko māti. Viņa izvelk kabatlakatu, viegli pārvelk ar to pār muti un nosusina acu kaktiņu. Labi nav: tēvs ir par Gopu, māte pretojas.

Pec ēšanas Candrahasu ģimene iet pagulēt. Viesmīlis balta žakete stāv pie restorāna izejas. Candra-hasa kungs iegrābj krekla kabatā un iespiež viesmīlim saujā ekstra. Viesmīlis paklanās un paliek šādā stājā, līdz visa Candrahasu ģimene paiet garām.

Arī Baptijam jābūt' savā istabā. Tēvs stingri raugās uz to, lai tiktu ievērota pēcpusdienas atpūta. Tikai tas, kurš ir svaigs vakarā, var pilnīgi izmantot dienu, viņš mēdz teikt.

Pie lifta durvīm iedegas signāls. Pamirdz uzraksts «Lifts nāk». Ģimene gaida. Tēvs nepacietīgi soļo šurpu turpu un atkārtoti spiež pogu: atkal parādās pirmītējais uzraksts, bet lifts nenāk.

— Vai lifts jau ir nomontēts?— tēvs dusmīgi jautā, skatīdamies uz reģistratūru. Virs aiz lodziņa paklanās un aizsūta pie tēva boju. Tas pienāk, nospiež pogu, paiet divas trīs sekundes, tad atveras lifta durvis un divi boji sāk izkraut daudz saiņu. Arī liftnieks palīdz. Bojām, kuram ir labāk paveicies nekā viņam pašam, tēvs iedod mazu ekstra. Lifta apkalpotājam, kas licis viņam ilgi gaidīt, tēvs veltī īgnu skatienu.

Liftbojs ir Gopu tēvs, Baptijam tas uzreiz redzams. Tā pati gaišā, šaurā seja, tie paši uz pieres krītošie melnbrūnie mati, tas pats nopietnais skatiens.

Beidzot lifts ir atbrīvots. Tēvs, māte, Ajcša un Baptijs ieiet kabīnē, liftbojs aizdara durvis, nospiež slēdzi, lifts sāk darboties.

Baptijs atceras: šis bija tas pats liftbojs, ar kuru tēvs vakar sarunājās. Tēvs runāja angliski, liftbojs visu laiku māja ar galvu un atkārtoja: «Yes, sir,»— lai gan noteikti nesaprata ne vārda.

Šoreiz tēvs ar liftboju nerunā. Vīrs apnēsātajā uniformā, kas viņu dara vel tievāku, nekā viņš ir īstenībā, uzgriež tēvam muguru, neatņemdamies lūkojas uz durvīm, it kā viņam vajadzētu saskaitīt viesnīcas stāvus. Līdzās slēdzim piestiprināta dieva Sivas bilde: Siva uz tīģerādas. Izrotājies ar galvaskausiem un čūskām, dievs meditē ledainajos Hima-laju kalnos.

Lifts apstājas. Lifta apkalpotājs atver durvis un paklanās. Tēvs paiet viņam garām, neiedevis ekstra. Seko māte, Aješa un Baptijs.

Baptijs ieiet savā istabā un nogaida divas trīs minutes. Kad zēns ir drošs, ka vecāki aiz sevis aizvēruši durvis, viņš atgriežas gaitenī un vairākkārt nospiež lifta pogu. Poga iegaismojas, lifts tuvojas. Liftbojs atver durvis. Mirkli viņš liekas pārsteigts, atkal ieraudzīdams Baptiju, tad paklanās un norāda uz tukšo kabīni.

Baptijs neiet kabīnē. Viņš iedod liftbojam desmit-rupiju naudaszīmi un klusu saka:—Gopu.

— Gopu?— Liftbojs tur rokā naudaszīmi, it kā nezinādams, ko ar to iesākt.

Baptijs viņam paskaidro visvienkāršākajā angļu valodā, ka nauda domāta viņam — Gopu tēvam—, ka Gopu jau ir dabūjis savu naudu.

Liftbojs saprot šos vārdus, bet nezina, ko tie nozīmē. Beidzot viņš pasmaida, pateicas un aizver durvis: lifts tiek izsaukts uz apakšstāvu.

GOPU LAIME

Tēvs uzmanīgi apskata naudaszīmi. Viņš ir šaubu pilns, reiz viņam kāds viesis tika iedevis ekstra, no kura viņam radās vienīgi nepatikšanas. Naudaszīme bija viltota, pats viesis krāpnieks. Sī zīme ir īsta: Gopu to redz un izjūt atvieglojumu.

— Un to tev iedāvināja kāds zēns?— Māte tur klēpi mazo Rabiju. Mazais sūkā cukurniedres gabaliņu. Viņam tek deguns, katru mirkli mātei tas jāapslauka. Sājā brīdī viņa to ir aizmirsusi, un puņķi tek bērnam mutē un sajaucas ar siekalām.

Māte baidās, vai tikai Gopu naudu nebūs nozadzis; šķiet pārāk neticami: kāds puika ne no šā, ne no tā piepeši pasniedz viņam šādu prasa tu. Gopu apzinās, ka mātei ir pamats neticēt. Māte pieļauj, ka Gopu naudu ir nozadzis, bet tas vedina domāt: arī viņa pati spētu tā izrīkoties.

Tēvs izklīdina mātes šaubas:— Es pazīstu šo zēnu. Tā ir ļoti bagāta ģimene no Madrasas. Zēna tēvs man nedeva ekstra, jo viņam bija pārāk ilgi jāgaida uz liftu, bet pēc tam zēns man iedeva desmit rūpijas.— Tēvs izvelk no krekla kabatas vairākkārt pārlocītu naudaszīmi, nogludina un uzliek uz piecdesmit rūpijām.

— Sī diena ir laimes diena,— tēvs saka.— Siva mums ir labvēlīgs.

Nu Gopu vairs nespēj klusēt, viņš izstāsta savu sapni. Brāļi un māsas, kas ir ap viņu, uzmanīgi klausās, vienīgi Rabijs turpina zelēt cukurniedres gabaliņu. Sridams ir mazliet pikts, viņš bija iedomājies, ka Gopu savu sapni uzticēs viņam vienam, sēžot uz sola pagalmā, divatā uz pīteņa vai vakarā, pastaigājoties pa kvartālu. Savu īgnumu viņš liek izjust Jaganatam, iebakstot ar rādītājpirkstu brālim sānos. Vecākais brālis iebļaujas. Tēvs ir pamanījis Sridama kustību un uzmet viņam bargu skatienu.

Gopu beidz stāstīt. Viņš jautājoši uzlūko tēvu.

— Dīvains sapnis!— tēvs brīnīdamies saka.— Apslēpta laime, kas netika atklāta?— Viņš papurina galvu.— Kaut ko tādu es vēl nekad nebiju dzirdējis, par to jāpadomā.

Bērni apklust. Kad tēvs doma, neviens neuzdrošinās viņu traucēt. Та viņš tur sēž savā ērtajā, balta ja dhoti* un rūtainajā kreklā un ar dūri balsta zodu, it kā lai visiem parādītu, kāds izskatās cilvēks, kas pārdomā.

Gopu neiziet no prāta zēns no Madrasas. Tēvs un šis Baptijs ir viens otru redzējuši. Gopu mēģina iedomāties tēvu liftboja uniformā; tas viņam neizdodas. Mājā tēvs valkā vienīgi dhoti, izejot no mājas, viņš uzvelk pelēkas bikses.

Tēvs un tēvocis Kamals pēc izskata nav līdzīgi. Tēvocis ir liela auguma, spēcīgs, tēvs — drīzāk mazs un tievs. Gopu mantojis tēvoča augumu un tēva seju. Ar Sridamu ir otrādi, tāpēc bērni agrāk viņu sauca par «Cik garš, tik plats».

Cik atšķirīgi ir tēvs un tēvocis pēc izskata, tikpat atšķirīgs ir viņu pasaules skatījums. Sēdēdami viens otram līdzās, viņi allaž strīdas. Gopu neatceras tādu reizi, kad abi būtu bijuši vienis prātis; varbūt tāpēc ir tik patīkami viņos paklausīties, kad abi vakarā sēž pagalmā un iedzer nēru*.

Reiz abi vīri runāja par daudzajiem miljoniem nabadzīgo ļaužu visā zemē. Tēvs.izteica domu, ka novērst šo postu varētu vienīgi tad, ja bagātie savu mantu taisnīgi sadalītu starp visiem iedzīvotājiem. Tēvocis bija citādos ieskatos. «Tas būtu divu minūšu ilgs lietus tuksnesī,» viņš sacīja. «Bagātnieku nav tik daudz, lai varētu paēdināt visus nabagos. Mums vajadzīga citāda saimniekošana, jaunas organizatoriskās formas.»

Citā reizē viņi strīdējās par iedzīvotāju vidējiem slāņiem. «Tie gluži vienkārši neredz mūsu zemes nabadzību, bet paslēpjas savā sīkajā laimītē kā odze zem akmens,» tēvocis sacīja. Kad tēvs sadusmojies pajautāja, pie kādiem slāņiem tad viņš pats — kamals Advani — piederot, tēvocis saka smieties. «Pie kādiem? Pie vidusšķiras! Tas jau ir, ko es saku!»

Sākumā Gopu neizprata viņu sarunas. Tēvocis apgalvoja, ka viņš ienīstot vidusšķiru, taču katrs, kuram ir darbs, pieder pie vidusšķiras. Vai tad drīkst nīst to, kas ir labs? Vēlāk Gopu labāk saprata tēvoci. Viņam ir taisnība^ kad viņš apgalvo, ka vidusšķira aiz bailēm pazaudēt savu vietu neuzdrošinās pat acis pacelt. Lai to apjēgtu, nav jābūt sevišķi gudram. Tēva atbilde — nepacelt acis ir labāk nekā ar paceltu galvu gulēt uz ielas un ļaut ģimenei badu ciest — nav aplama, taču Gopu šķiet nepieņemama: ir skumji apzināties, ka visu,mūžu nāksies dzīvot vienās bailes.

Vissirdīgāk tēvocis ar tēvu strīdas, kad runa ir par reliģiju. Tāpat kā visi ticīgie hinduisti, tēvs ir pret vardarbību; tā kā viņš atsakās ēst nogalinātus dzīvniekus, viņš ir veģetārietis. Ja tēvam reizēm gadās apēst svaigu juras zivi, kā to dara daudzi bombejieši, viņam ilgu laiku ir sirdsapziņas pārmetumi. Tēvocis ēd gaļu. Viņš izsmej tēvu.

«Bez vardarbības tu neko nevari iekustināt, arī pats sevi ne. Un, kad tu sēdēsi mēslos, neviens dievs nenāks tevi vilkt ārā.» To tēvs nespēj klausīties. Kad tēvocis sāk ta runāt, tēvs ceļas kājās un lamājas. Jauns būdams, viņš bija apmeklējis Varanasi, lai redzētu svētās vietas un šķīstītu dvēseli Gangas svētajā ūdenī. Sājā svētceļojumā viņš bija iztērējis visu savu naudu. Reliģiju viņš uzņem pārāk nopietni, lai pieļautu, ka tēvocis par to zobojas.

Gopu skatiens apstājas pie svētbildes pudžas* kaktā. Katru rītu pirms saules lēkta tēvs nometas ceļos pie lampiņas apgaismotās Sivas bildes un tikai pēc tam dodas pāri pagalmam nokārtoties. Viņš nomazgājas un tad, no visa netīrā šķīstījies,— noskaita rīta lūgšanu. Pusdienas laikā viņš liftā nometas ceļos Sivas bildes priekšā, vakaros no jauna lūdz mājās. Tēvs necenšas visos sīkumos ievērot rituālus, viņš izpilda tikai pašus nepieciešamākos ticīga hinduista pienākumus, bet tos viņš pilda ļoti apzinīgi. Gopu nopūšas. Par laimi, viņš ceļas augša pirms tēva, tā ka tēvs viņu nevar uzmanīt, citādi ari viņam nāktos ik rītu skaitit lūgšanas.

— Par ko tu domā?— Tēvs uzlūko Gopu.

— Ne par ko.— Gopu nosarkst un nodur galvu. Viņam allaž sametas kauns, kad viņš iedomā, ka tēvoča uzskati viņam ir tuvāki par tēva uzskatiem un ka viņš nekad neizpildīs tēva vēlēšanos, lai dēls kādreiz aizceļotu uz Varanasi, peldētos Gangas ūdenī. Tā kā Gopu piekrīt tēvocim, viņš ir nostājies privileģētā brāļa puse. Vectēvs, kas, tāpat ka visa ģimene, piederēja pie karotāju zemnieku kastas, bija sakrājis naudu, kalpodams par seržantu pie ziloņu jātniekiem, un par šo naudu nolēma sūtīt skolā vecāko dēlu. Naudas tomēr nepietika, tā ka pēc atlaišanas no karadienesta vectēvs bija tikai neliela zemes gabala rentnieks, neko nepelnīja un ar grūtībām spēja nomaksāt renti. Tad tēvs, pēc vecuma otrais dēls, bija devies uz pilsētu piepelnīties. Tikai tā tēvocis Kamals varēja nobeigt skolu, tikai tēva peļņa deva viņam iespēju iemācīties amatu. Tēvocis Kamals to allaž atceras. Par spīti atšķirīgajiem uzskatiem, abi brāļi mīlēja viens otru.

Gopu paceļ galvu un pamana, ka tēvs vēl arvien viņu vēro.

— Tavam sapnim ir dziļāka nozīme,— tēvs saka, — tas nevar būt vienīgi šis naudas dāvinājums. Tā būs liela, vienreizēja, nevis maza, īslaicīga laime.

Liela laime? Bērni ziņkārīgi raugās uz Gopu. Gopu samulst. Kas tā var būt par laimi? Un kāpēc lai tieši viņam gadītos laime?

— Pastāsti mums visu, ko tu zini par to zēnu,— tēvs mudina,— varbūt tas mums palīdzēs izprast tavu sapni.

— Jā! Pastāsti!—Odinija un Bidija, abas Gopu māsas pa kreisi un pa labi no viņa, pievirzās tuvāk brālim. Četrgadīga Bidija ieliek galvu viņam klēpī. Arī Rabijs grib pierāpot pie Gopu. Mate, to redzēdama, nogrābj viņu aiz krekla, notīra mazulim degunu un izņem no roķelēm sazelēto cukurniedres gabaliņu. Rabijs taisās raudāt, bet tēvs uzliek pirk stu uz mutes. Rabijs nomierinās: viņš nedara to, ko tēvs negrib.

Gopu pastāsta par sastapšanos pie Vārtiem, kā viņš zēnu tur pirmoreiz ieraudzījis, tad par Veling-tona aku, kur zēns viņam pamirkšķinājis ar aci, un, beidzot, par tikšanos liedagā. Vēl viņš pavēstī par abām limonādēm, ko zēns viņam izmaksājis, un tad atkal par naudaszīmi, kuru šis Baptijs viņam iespiedis saujā. Gopu attēlo Bhagvana skaudīgo grimasi un atstāsta, ko Baptijs sacījis par tēvu.

— Divas limonādes!— Odinija lūkojas sapņainām acīm.— Tās gan būs bijušas garšīgas!

— Ak, tu gan varēji mums kādu malciņu atnest!— Sridams berzē acis, it kā viņam būtu nez kādas bēdas. Īstenībā viņš smejas, un visa ģimene smejas līdz ar viņu. Visi labprāt novēl Gopu garšīgo limonādi, lai gan ari paši to labprāt būtu baudījuši.

Tēvs brīdi pārdomā, tad parausta plecus; viņš vēl arvien nezina, kā sasaistīt Gopu sapni ar ģimeni no Madrasas. Beidzot viņš lūdz māti likt galdā ēdienu.

Bērni sāk rosīties, cits pēc cita viņi pieceļas no salmu pīteņiem un iziet satumsušajā pagalmā, lai pie sūkņa nomazgātu rokas. Tad visi sasēžas aplī istabas vidū. Māte ienes bļodu ar lēcu biezputru un paziņo tēvam, ka kilograms lēcu tagad jau maksājot piecas rūpijas, turpmāk viņi biežāk vārīšot rīsus vai lauka pupas. Un piens Rabijam kļūstot arvien dārgāks, to jau vairs nevarot samaksāt. Tēvs klusēdams pamāj, tad ar karoti iegrābj bļodā. Bērni seko viņa paraugam. Vienīgi Rabijs vēl nedrīkst pats ēst, māte viņu baro.

Ēdot tēvs visu laiku domā, viņam neiziet no prāta Gopu sapnis. Uz mirkli pārtraucis ēšanu, viņš saka: šī ģimene no Madrasas gan neatstājot iespaidu, ka tā vēlētos citus cilvēkus darīt laimīgus. Vel pēc brīža: zēna tēvs piederot pie tiem viesiem, kuri izliekas vēlīgi un, ja viss notiek, kā pienākas, izturas ta, it kā viesis un liftbojs būtu līdzvērtīgi. Tēvs dodot priekšroku tādiem viesiem, kuri ietur distanci; tas esot patīkamāk nekā lolot sevī domu, ka esi līdzvērtīgs, lai nākamajā acumirklī tiktu nozākāts kā tāds hari-jans*. Viņš cienot spējīgus ļaudis, kas kaut ko sasnieguši, bet šiem ļaudīm nevajadzētu aizmirst, ka krietnās spējas viņiem dāvinājis Siva un, ja viņi to aizmirsīs, nākamajā dzīvē viņi kļūs nabagāki par nabagiem.

— Nē!— Tēvs trešo reizi pārtrauc maltīti.— Sī ģimene man nepatīk, tāpēc es arī nezinu, kāds sakars tai varētu būt ar Gopu laimi.

— Bet naudaszīme?— Piecdesmit rūpijas mātei ir pietiekami liela laime.

Tēvs noraida iebildi:— Piecdesmit rūpijas ir daudz, bet nav pietiekami, lai Siva papūlētos sūtīt Gopu šādu sapni.— Siva ir tēva mīļākais dievs, tēvs nešaubās, ka tas Gopu sūtījis sapni par vectēvu. Siva ir atbildīgs par visu, kas dzīve notiek, un, ja arī dievs viņam nolēmis but par kalpu, tad tikai tāpēc, ka iepriekšējā dzīvē viņš sevi apkrāvis ar grēku, par ko viņam tagad jāizcieš sods. Ja vien Siva gribēs, nākamajā dzīvē par labprātīgu grēku nožēlošanu viņš tiks atalgots.

Tēvs pabeidz maltīti, pieceļas, paņem vienu pani no līdzās stāvošās kastītes un iziet pagalmā. Pani, ko viņš košļā, nav no tiem, kurus pārdod Gopu, tas ir pavisam necils, ļoti lēts pani.

Māte nosēdina Rabiju līdzās Odinijai un sniedzas pēc bļodas. Tikai pec tam, kad tēvs paēdis, viņa var sākt ēst. Tas ir sens paradums, ka sievietes ēd pēc vīriešiem. Tēvs neprasa to ievērot, bet kopīgās maltītes laikā māte parasti baro mazāko bērnu, un tad nu iznāk, ka viņa vēl arvien sāk ēst tikai tad, kad tēvs, košļādams pani, jau sēž pagalmā.

Kad tēvs no jauna ienāk istabā, māte ir pabeigusi maltīti. Rabijs jau noguldīts uz sava pīteņa un aizmidzis, Sridams kaitina Jaganatu, Gopu sev iztēlojas nākamo sastapšanos ar Baptiju, Bidija guļ līdzās, ielikusi galvu viņa klēpī. Mate apjautājas tēvam, kā šodien veicies ar darba meklēšanu. Viņa jautā tikai tagad, jo negrib parādīt tēvam, cik ļoti ir noraizējusies. Reiz viņa tēvu sagaidīja pagalmā un apvaicājās, kādi panākumi bijuši tās dienas pūliņiem. Tēvs, piekusis no veltīgajiem gājieniem no viesnīcas uz viesnīcu, bija viņu sabāris. Viņš par to paziņošot tad, kad atradīšot par vajadzīgu,— tā viņš bija noteicis. Kopš tās reizes māte nogaida, kad tēvs pats sāks šo tematu cilāt. Bet šodien nākas gaidīt pārāk ilgi.

— Vēl nav nekā,— tēvs atbild. Viņš sarauc pieri, labprāt nevēlas par to runāt. Bet tad viņš ierauga bailes mātes sejā — bailes, ko viņa pie labākās gribas nespēj apslēpt. Tēvs kļūst skarbs. Mātei nevajagot tūlīt sākt kaukt. Tad atmaigst: viņai jāpaļaujo-ties uz Sivu, Siva zinot, kāpēc tā notiek.

Māte apspiež asaras, kas plūst pret viņas gribu. Viņa apbrīno tēvu. Pat tajās dienās, kad tēvam nebija darba un viņiem visiem nācās ciest badu, un Bora nomira, māte viņu apbrīnoja. Māte ir cēlusies no ļoti nabadzīgas laukstrādnieku ģimenes, visu savu bērnību nostrādājusi augļu koku plantācijā. Kad ziloņjātnicku seržanta dēls lūdza viņas roku, ar to nabadzīgajai ģimenei tika parādīts liels gods, kaut arī viņš bija tikai otrais dēls. Māte mēdza bieži stāstīt bērniem par to nakti pēc bildinājuma: kā viņa, gulēdama būdā, nevarējusi aizmigt un viņai piemeties drudzis no uztraukuma, ka viņu precēs vīrs no augstākas kastas.

Tēvs apguļas uz pīteņa un aizver acis. Bērni izturas klusu, viņi mīl un cienī tēvu, kas viņus nekad nesoda, kas mierīgi, bez sitieniem pārspriež visļaunākos nodarījumus. Pat Sridams, kas vēl arvien ķircina nabaga Jaganatu, tūlīt apklust. Viņš iečukst brālim ausī:— Tu ne tikai smirdi kā zivs, bet esi ari mēms kā zivs.

Sridama salīdzinājums, ko visi tomēr d^ird, liek skaļi iespurkties Odinijai, kura šajā brīdi ieziež sarkanās, sāpošās rokas ar krēmu. Arī Bidija smejas un vēl dziļāk paslēpj seju Gopu klēpī. Un Rabijs, kas neko nav sapratis, pamostas un sak skaļi vēkšķēt, it kā protestēdams, ka tik jautri notikumi tiek pārrunāti bez viņa.

Tēvs izslējās sēdus.— Ja šis zēns patiesi vēlreiz parādīsies,— tēvs saka Gopu,— un jautās tev kaut ko svarīgu, nesaki ne «jā» ne «nē», parunājies par to ar mani. Vai dzirdi?

Gopu nopietni pamāj ar galvu. Tātad tēvs vēl arvien pārdomā viņa sapni.

— Ja viņš tev atkal dod naudu, ņem vien,— tēvs turpina, - šai ģimenei naudas ir vairak, nekā vajag.

Gopu pasmaida. Te nu tēva norādījums ir lieks.

Mate brīdinādama paceļ rādītājpirkstu.— Tikai neapzodz viņu. Kaut ari nauda viņam karātos ārā no bikšu kabatas.

— Advani vīri nemēdz zagt,—tēvs atteic, un viņa skatiens klīst no viena ģimenes locekļa pie otra. Vienīgi Sridams piesarkst un nodur galvu.

DRAUGS

Baptijs guļ gultā. Viņš ir izslēdzis gaisa kondicionēšanas iekārtu, tagad istabā ir silti un klusi. Caur aizvērto logu it kā no tālienes iespiežas ielas trokšņi.

Tas vakardienas gadījums ar boju nudien bija tīrais joks. So ideju viņam kāds it ka būtu iečukstējis ausī. Turklāt nebija taču ne mazāko izredžu, ka tēvs izpildīs viņa vēlēšanos: bojs, kas neprot ne lasīt, ne rakstīt, ne angļu, ne tamila valodu! Ja māte nebūtu neko sacījusi, tēvs tā arī būtu palicis pie sava noraidījuma.

Baptijs apgriežas uz vēdera un pārvelk plāno segu pāri galvai. Lasīt un rakstīt viņa bojām nav jamāk. Gopu ir jāmāk tamils vai viņam — Bapti-jam — hindi. Aješa prot hindi, viņas skola to macija paralēli angļu valodai, Baptija skolā līdz šim vel ne.

lagadesana kungs bija teicis, ka ne tikai valdība, bet ari Tamilnadas tauta esot pret šo svešo valsts valodu.

Aješai patīk, ka Gopu ir glīts, ka viņam ir nopietnas acis un gaiša āda, bet kas viņam — Bapti-jam patīk šajā zēnā no liedaga? Vai tā ir vienīgi līdzība ar Nariju? Varbūt zēna apvaldītā izturēšanās, viņa dabiskums? Baptijs ir ievērojis, ka šis Gopu nosarkst, kad ir samulsis, uzreiz ir redzams, kad viņš kaunas; viņam ir atklāta seja. Un viņš nav nekāds roklaiža, neviens no tiem, kas Baptijam skūpsta kājas tikai tāpēc, ka viņa tēvs ir bagāts.

Baptijs negrib boju, viņš vēlas draugu — lūk, kā! Viņš atkal pagriežas, guļ uz muguras un skatās griestos.

Nekad viņam nav bijis drauga, neviena vienīga! Tajā ielā, kur viņš dzīvo, ir daudz zēnu, bet neviens no šiem zēniem nav gribējis būt viņa draugs. Un tieši Narijs, kas viņam vislabāk patika, izturējās pret viņu īpaši noraidoši. Sakumā Baptijs to nesaprata, deva zēniem dāvanas, vienmēr bija pret tiem laipns, bet zēni, ieraudzījuši viņu tuvojamies, no viņa novērsās. Bija arī citādi zēni, tādi kā resnais Moara, kuri nenovērsās, centās pieglaimoties, bet tie bija garlaicīgi, ar tiem nebija vērts noņemties, tie nepiederēja pie Narija kliķes.

Vai viņš — Baptijs — bija tik slikts? Vai viņš neprata kāpelēt? Vai viņš nebija labs tenisa spēlētājs? Baptijs nesaprata, kāpēc tie zēni, kas pulcējās ap Nariju, par viņu neko negribēja zināt. Radžs, tēva sekretārs, bija tas, kas Baptijam kādu dienu to paskaidroja: «Zemesgabali un mājas, kurās dzīvo zēnu vecāki, pieder tavam tēvam. Viņu tēvi maksā renti un īri tavam tēvam.»

«Bet kāds tam sakars ar mani?» Baptijs jautāja sekretāram.

«Tu esi sava tēva dēls,» Radžs nopietni atbildēja.

Baptijs nogrūž gultas segu. Tagad viņš ir pilnīgi atmodies. Tēva dēls! Viņš bija sapratis Radžu — un tomēr nebija sapratis. Viņš bija sapratis, ka viena daļa zēnu no viņa izvairījās tāpēc, ka to tēviem nācās maksāt viņa tēvam, un ka citi zēni ši paša iemesla dēļ viņa priekšā līda uz vēdera. Bet to gan viņš nesaprata, kāpēc pirmie reaģēja tā, bet otrie citādi — un карее viņam būtu jācieš par tēva darīju-

miein. Tad Baptijs nejauši dzirdēja kādu sarunu. Narija tēvs gribēja atpirkt no viņa tēva māju līdz ar gruntsgabalu, lai nevajadzētu maksāt īri, kas katru gadu kļuva arvien augstaka. Tēvs noraidīja pirkšanas piedāvājumu: īre un rente uz ilgu laiku ienesot vairāk. Narija tēvs paskaidroja, ka tādā gadījumā, kaut arī viņa ģimenei ļoti patīkot šis apvidus, viņi pārcelšoties uz citu vietu un tur nopirkšot sev māju. Tēvs tikai pasmaidīja. Viņam atradīšoties pietiekami daudz citu gribētāju, tā viņš apgalvoja. Neko nepanācis, Narija tēvs aizgāja, tomēr nekur citur nepārvācās. Viņš — Baptijs — dusmojās uz tēvu. Kāpēc tēvam vajadzēja noraidīt tieši Narija tēva vēlēša nos! Vai tad te nevarēja but izņēmums? Tēvs iebilda: «Izņēmums? Tur, kur ienāk tik daudz naudas, nevar būt nekādi izņēmumi.»

Baptijs aizskrēja no tēva, iedrāzās dārzā, iekrita tēva paša iekoptajā puķu dobē un dauzīja to ar dūrēm. Ja tēvs dēlam nenovel to, kas viņam sagādā prieku, tad lai arī tēvam netiek tas, kas tam patīk. Bips, pavārs, piecēla viņu, aizveda uz virtuvi, pacienāja ar pudiņu.

Dažas dienas pēc atgadījuma ar Narija tēvu Baptija tēvs paņēma dēlu līdzi uz Končipuramu. Lai iepirktu zīdu. Tēvs vēlējās, lai dels redzētu, kā viņa iepircēji tirgojas ar audējiem, kā strīdas, kā kaulējas par katru rūpiju, gribēja, lai dēls redz, kā tiek pelnīta nauda. Līdz ar viņiem brauca divi zīda iepircēji no tēva uzņēmuma. Turpceļā abi bija jautri, bet, iegājuši audēju istabās, pilnīgi pārvērtās. Augstprātīgi, bez viena vienīga smaida viņi veda sarunas ar vīriem, kuru sievas un bērni sēdēja pie aužamajiem stāviem. Audēji mēģināja izkaulēt augstākas cenas par noausto zīdu, bet iepircēji paziņoja, ka laiki esot grūti un viņi nevarot maksāt tik daudz kā līdz šim.

Iepircēji meloja. Darījumi kārtojās sekmīgi, tēvs pats to pirms dažām dienām bija apgalvojis. Audēji zināja, ka tēvs — Candrahasa kungs — pats personīgi ieradies pie viņiem, tāpēc runādami viņi neskatījās uz iepircējiem, bet uz tēvu. Viens no audējiem pat nokrita ceļos tēva priekšā. Viņa sieva esot slima, audējs sacīja, viņa nevarot palīdzēt darbā, cenas esot pārāk zemas, un viņš nezinot, kā lai ģimene izdzīvo. Vai šo vienīgo reizi viņš nevarot dabūt augstāku cenu? Tēvs izlikās, it kā sarunas par cenām uz viņu neattiektos, un norādīja uz iepircējiem, kuri smaidot purināja galvu. Audējam esot pietiekami daudz bērnu, viņi paskaidroja, tie varot palīdzēt strādāt. Bērni vēl esot mazi, audējs atteica. Tad Baptijs lūdzoši uzlūkoja tēvu. Audējs ievēroja zēna skatienu un griezās pie viņa: «Lūdzu, jaunais kungs,>> audējs runāja, «palīdziet mums.»

Tēvs sadusmojās, uzdeva iepircējiem maksāt vai rāk un izgāja no mājas. «Tu esi pārāk jūtīgs!» tēvs sacīja. «Ja katru reizi gribēsi taisīt izņēmumu, drīz vien bankrotēsi. Es paņēmu tevi līdzi, lai tu redzētu, cik grūti nākas pelnīt naudu, nevis tāpēc, lai tu kļūtu mīksts pret katru, kas tavā priekšā krīt cejos.»

Tēvs bija patiesi nikns. Baptijam nācās pagaidīt, kamēr tā dusmas-norimst, tad viņš pavaicāja: «Kāpēc tu teici, ka par cenām neko nezini?»

«Tāpēc, ka kalpotājs var teikt «ne», nekļūstot cietsirdīgs, firmas īpašnieks to nevar,» tēvs paskaidroja .

Kamēr tēvs kādā no Kančipuramas tempļiem skaitīja lūgšanu, Baptijs domāja par tēvu. Citi ticīgie pielūdz savus iemīļotos dievus, lai tādejādi piekļūtu Brahmam, galvenajam dievam, no kura cēlušies visi pārējie dievi, bet tēvs pielūdz pašu Brahmu, tēvs iztiek bez starpniekiem. Tēvs lepojas ar to, ka vienmēr iet taisnāko ceļu. Taču Kančipu-rāmā viņš neizvēlējās taisnāko ceļu, bet kārtoja darījumu caur iepircējiem.

Mājās pārbraucis, tēvs ieveda Baptiju savā darbistabā un runāja ar viņu par darījumu principiem un izņēmumiem: «Ne jau viens izņēmums kaut ko kaitē, slikti ir tas, ka rodas arvien jauni izņēmumi. Tas audējs, kuram mēs šodien samaksājām vairāk, visur lielīsies, cik gudri viņš izrīkojies. Nākamajā reizē visi audēji centīsies panākt savu.»

«Bet ja nu viņi patiešām ir tik nabagi!»

«Nabagi!» Tēvs piecēlās un sāka staigāt pa istabu šurpu turpu. «Ir nabagi un bagāti cilvēki, veiksmīgi un neveiksmīgi, tā tas nu reiz ir. Ar to, ko mēs audējam samaksājam vairāk, viņu nepadarījām bagātu. Vienmēr viņš būs nabags, vienmēr kaulēsies. Bet mēs arī kaulējamies, tas mums ir jādara: man tāpēc, ka es gribu saglabāt firmu, iepircējiem tāpēc, ka viņi grib paturēt savu darbu.» Tēvs runāja it kā aizstāvēdamies. Beidzot viņš uzņēma valodu ari par māju izīrēšanu un gruntsgabalu ren-tem. Tēvs izrēķināja Baptijam priekšā, cik rūpiju tie divdesmit trīsdesmit gados varētu ienest: «Nauda var tikt nozagta, tā viena nakti var kļūt nevērtīga, bet mājas un gruntsgabali ir nodrošinājums visai dzīvei; manai dzīvei, tavai dzīvei, tava dēla dzīvei.»

Baptijs pieceļas, pieiet pie loga un lūkojas uz Liedaga šoseju. Abos virzienos brauc vieglās automašīnas, taksometri, autobusi. Laiku pa laikam rodas sastrēgumi un satiksmes līdzekļi apstājas.

Pcc šis sarunas ar tēvu Baptijs iegrima pārdomās. Viņu nebiedēja doma, ka viņš kādu dienu varētu kļūt nabags tas viņam šķita interesanti. Tur bija vel kaut kas: Narijs, kas viņu izsmej un noraida, it kā viņš būtu pēdējais, ar kuru tāds Narijs ielaižas, kādu dienu bus spiests maksāt viņam īri un renti. Tad viņš varēs būt vai nebūt augstsirdīgs. Tad Narijam nāksies viņu lūgt, tāpat kā Narija tēvs lūdza viņa tēvu. Tad Narijam vajadzēs savu vīzdegunību atmest. Un viņš noraidīs Nariju. Ja ar Gopu viss izdosies, viņš jau tagad varēs Nariju noraidīt, parādīt, ka Narijs un tā draugi viņam nav vajadzīgi.

Bet ja nu pani pārdevējs nevēlas kļūt viņa bojs? Kas var galvot, ka viņš Gopu patīk tāpat kā Gopu viņam? Baptijs skraida pa istabu un meklē, ar ko Gopu iepriecināt, jaunu, skaistāku prasa tu. Bet viņš neko neatrod, vienīgi naudu. Baptijs to paņem un iebāž bikšu kabatā, kuras vilks kājās. Tad viņš pieiet pie ledusskapja, izņem kolas kārbu, atver un dzer.

Tajā dienā, kad tēvs runāja par savu uzņēmumu, viņš pieminēja arī Ameriku — to zemi, kurā sievietes nēsā Candrahasa drēbes un kurā kādu dienu studēs viņa dēls. «Tad tev būs arī draugi,» tēvs sacīja. «Tam, kuram ir nauda, ir arī draugi.»

Draugi no roklaižu vidus! Toreiz viņam nebija iemesla priecāties par iespēju braukt uz Ameriku! Ja ar Gopu izdosies, būs iemesls priecāties. Tad viņš nebrauks viens uz Ameriku, viņš ņems līdzi Gopu, tam visu parādīs: debesskrāpjus, prēriju, kovbojus rodeo izrādēs. Tas viņam Gopu jāpasaka, tāda zēna nav, kurš reiz negribētu pabūt Amerikā.

Pie durvīm klauvē: Aješa.

Baptijs pielec kājās.— Tūlīt nākšu,— viņš atsaucas. Tad ieskrien vannas istabā, atgriež krānu, ietecina ūdeni saujās un šļāc sev sejā. Pēc tam iztīra zobus, izskalo muti, apģērbjas un izsukā mitros, viļņotos matus. Sukādamies viņš neviļus sāk svilpot, viņam ir patīkama sajūta.

BIHARIJS

Aješa sēž pie uzklāta brokastgalda. Ieraudzījusi brāli nākam, viņa pasmaida. — Tu izskaties satraukts.

Baptijs apsēžas viņai līdzās. Viņš ir satraukts un grib ātrāk uzzināt tēva lēmumu par Gopu, viņu māc bailes: ko tad, ja tēvs teiks «nē»? Ja nu viņš vairs Gopu neatrod? Vai nebūtu labāk tūlīt, pat aizskriet uz Vārtiem un tur satikties ar pani pārdevēju?

It. kā gribēdami vēl vairāk uzkurināt Baptija nepacietību, vecāki ierodas vēlāk nekā parasti. Tēvs ir sazvanījies pa telefonu. Tā kā priekšpusdienā viņam jākārto darījumi, viņš ir organizējis ģimenei Gaisa dārzu apskati Malabara kalnā. Biharijs, Aje-šas līgavainis, ar mašīnu uzvedīs māti, Aješu un Baptiju kalna un parādīs visu, ko ir vērts apskatīt.

Aješa nosarkst, māte smaida, tēvs smīkņā. Uz brīdi Baptijs aizmirst Gopu. Bihariju viņš jau ir redzējis, bet vēl nav ar viņu sarunājies. Vai viņš sapratīsies ar nākamo svaini?

Brokastis ievelkas garumā. Tēvs lasa rīta laikrak stu, māte nopēta nedaudzos viesus, kuri arī ēd brokastis. Tad ierodas Biharijs. Viņš ir ģērbies gaišās biksēs, tumšzilā žaketē, baltā, vaļējā kreklā. Biharijs ir glīts, bet kautrīgs. Viņš sasveicinās vispirms ar tēvu, tad ar māti un Baptiju, beidzot ar Aješu. Viņš saliek kopā rokas un raugās uz to, kuru sveicina, vienīgi Aješu viņš neuzdrošinās uzlūkot.

Tēvs noliek avīzi un paskaidro, ka tagad viņam jāiet. Tad viņš atstāj Bihariju vienu ar māti, Aješu un Baptiju. Mate uzaicina Bihariju apsēsties pie galda. Viņa runā ar jauno cilvēku angliski. Biharijs pieklājīgi atbild. Reižu reizēm pār viņa seju pārslīd kautrīgs smaids.

Biharija automašīnā Baptijs sēž priekšā, līdzbraucēja sēdeklī, māte un Aješa — aizmugurē. Biharijs nosauc ielas un ievērojamākās vietas. Vienubrīd viņš uzsmaida Baptijam. Šoreiz tas nav mulss smaids, drīzāk tāds puicisks, vienojošs smaidiņš.

Baptijs pagriežas atpakaļ pret Aješu un jautā tamila valodā:— Kāpēc tu ar viņu nesarunājies? Kam tev ir hindi?

Biharijs ir sapratis vārdu «hindi». Aješa piesarkst un nošņāc:— Apklusti!

Baptijs griežas pie Biharija.— Vai tev patīk mana māsa?— viņš jautā angliski.

Māte ir sašutusi:—Kaut ko tādu nemēdz jautāt.

— Viņa ir ļoti skaista!— Biharijs koncentrē uzmanību kustībai uz ielas. Viņš vairs nesmaida.

Mala bara kalnā Biharijs, māte, Aješa un Baptijs izkāpj no mašīnas un tālāk iet kājām. Viņi nav vienīgie, kas klīst pa pastaigu celiņiem un apbrīno mākslinieciski izveidotos dārzus. Taču Baptiju neinteresē apgrieztie dzīvžogi un krūmi, viņš uzgriež muguru dārziem, mātei, Aješai un Biharijam un lūkojas lejā uz līci, ostu un piekrastes salām. Jūra ir spilgti zila. Pie debesim redzami tikai reti vēja dzīti mākonīši.

Baptija skatiens slīd pa Liedaga šoseju. Tur, pa kreisi, aiz pelēkās, dzīvās šosejas lentes ir Vārti, pie tiem sēž Gopu. Kad Baptijs būs atkal mājās, viņš parādīs Gopu austrumu piekrasti. Trīspadsmit kilometru garajā, smilšainajā pludmalē ir Covpati liedags, šis pclēkdzeltenais trijstūris, tikai tāda laba smilšu kaste. Ar Gopu viņi paklejos gar Kūmas upi, pastaigāsies Tautas parkā, viņi sarunāsies, ēdīs saldējumu, būs jautri. Baptijam pārskrien tirpas. Viņa skatiens kavējas pie kada punkta tālumā, tiem jābūt Vārtiem. Ja viņš spētu lidot, nekavējoties paceltos gaisā un lidotu projām virs Liedaga šosejas. Viņš riņķotu ap Vārtiem un pamātu Gopu. Viņš. . .

— Baptij!

Māte, Aješa un Biharijs aizgājuši tālu uz priekšu. Baptijs viņiem seko. Kaut būtu jau pusdienlaiks!

Aješa vēl arvien nesarunājas ar Bihariju. Arī Biharijs necenšas uzsākt sarunu ar Aješu. Tas, ko viņš stāsta un rāda, domāts mātei. Aješa stāv līdzās un klausās. Par nākamo svaini Baptijs vairs nav tik labās domās.

Kad Biharijs pie viesnīcas izsēdina māti, Aješu un Baptiju, māte viņu uzaicina bārā iedzert kaut ko atspirdzinošu. Biharijs pieklājīgi pateicas, tomēr aizbildinās, ka viņam jāsteidzoties atpakaļ uz tēva biroju, kur viņu gaidot steidzīgs darbs. Māte viņu saprot. Darbs ir pirmajā vietā, viņa saka. Bet, kad Biharijs brauc projām, māte domīgi lūkojas viņam nopakaļus.

Aješa aizsedz seju ar šalli, pieiet pie reģistratūras letes un pieprasa atslēgas. Tad viņa dodas uz liftu. Arī māte un Baptijs paņem atslēgas. Māte ir ļoti nopietna. Viņa stāv blakus Aješai pie lifta un neskatās uz meitu.

Baptijs gribētu māsai pateikt kaut ko nomierinošu, bet viņam nekas jēdzīgs neienāk prātā.

Lifts piebrauc, durvis tiek atvērtas, liftbojs — tas ir Gopu tēvs — paklanās. Braucot augšup, liftbojs uzsmaida Baptijam. Baptijs nesmaida pretī, viņam nav tāds noskaņojums. Viņam jādomā par Aješas līgavaini. Cik zibenīgi ātri Biharijs nozuda! Cik atvieglots tas izskatījās, atbrīvojies no mātes, Aješas un viņa! Vai Biharijam Aješa nepatīk?

Lifts apstājas, liftbojs atver durvis. Baptijs tomēr nolemj uzsmaidīt Gopu tēvam, bet tagad lift bojs vairs nesmaida.

PIEDĀVĀJUMS

Gopu sēž pie savas paplātes. Viņš gaida Baptiju. Izsaukdams savu «Paaani! Pani no Patelu veikala! Paaani!», viņš spēj domāt vienīgi par Baptiju. Viņš nav radis lolot pārāk lielas cerības, lai nebūtu jāviļas, tomēr cītīgi pārlūko liedagu un ciešāk nekā parasti nopēta staigājošos ļaudis. Arī Bhagvans ar acīm meklē zēnu baltajā puloverā. Atkal un atkal viņš atiet no sava stenda, nostājas Gopu priekšā, aprunājas ar pani pārdevēju par šo un to, kamēr viņa skatiens klīst apkārt.

Svilpiens! Gopu pagriežas. Tas ir Baptijs. Plati ieplestām kājām viņš stāv {īie tautas varoņa Tilaka pieminekļa un vicina rokas. Gopu pieceļas, Baptijs sāk skriet. Tad abi zēni stāv viens otram pretī, skatās viens uz otru un smaida. Baptijs izvelk no bikšu kabatas dažas naudaszīmes un sniedz Gopu.

Gopu skatās uz naudu savā rokā. Vai tā domāta viņam? Tur ir vairāk nekā simt rūpiju.

Baptijs smejas par Gopu samulsumu, norāda uz Bhagvana dzērienu stendu un grasās iet pa priekšu. Viņš grib Gopu parādīt, ka viņam rūp ātrāk draugam kaut ko svarīgu pavēstīt.

Gopu iebāž naudu bikšu kabatā, paņem paplati ar pani un seko Baptijam.

Bhagvans ir īgns. Tik ilgi viņš bija lūkojies pēc šī zēna, un tieši tādā brīdī, kad viņa uzmanība bija atslābusi, ieradās zēns no Madrasas.

— Sarkano, zaļo vai dzelteno limonādi?

Gopu norāda uz zaļo limonādi. Baptijs arī.

Bhagvans noliek zēniem priekšā pudeles ar salmiņiem un steidzīgi aizslīd aiz savas letes.

— Pasaki viņam, ka man ir padomā kāda darbavieta, kas viņam ienesīs vairāk naudas nekā pani pārdošana,— Baptijs lūdz Bhagvanu.— Saki viņam, ka es gribu viņu pieņemt sev par boju.

Šoreiz Bhagvans ir nodomājis par baltu velti vairs netēlot tulku, viņš negrib vēlreiz noskatīties, kā Gopu iebāž kabatā piecdesmit rūpiju naudaszīmi, kamēr viņam, Bhagvanam, jāsamierinās ar nieka ekstra. Izdzirdējis Baptija paziņojumu, Bhagvans aizmirst savus apsvērumus. Darbavieta Gopu? Gopu par boju tik bagātā mājā? Vai viņš pareizi dzirdējis?

— Ko viņš tur teica?— Gopu ziņkārīgi vaicā.

— Pārtulko!— pieprasa Baptijs.

Bhagvans parausta plecus un tulko.

Baptijs nogaida, kamēr Bhagvans apklust, tad piebilst, ka ar tēvu viņš jau runājis un tēvs gribot pēc pusdienām Gopu redzēt.

Bhagvans atkal pārtulko. Gopu kāri tver katru vārdu. Tas, ko saka Baptijs, ir kaut kas tik satriecošs, tik neticams, ka Gopu sāk apšaubīt Bhagvana zināšanas tamila valodā. Bet, kad Bhagvans sacīto atkārto un turklāt rāda tādu seju, it kā viņš būtu sastapies ar Dievu, Gopu ir skaidrs,ka pārpratums izslēgts, ka tā, lūk ir tā laime, kas viņam pavēstīta sapnī.

Vai zini, ko tas nozīmē?— Bhagvans jautā Gopu — Tas nozīmē, ka tu redzēsi Madrasu, tur

dzīvosi, saņemsi uniformu, pelnīsi naudu. Ja tu klausīsi savus kungus, būsi nodrošināts visu mūžu!— Bhagvana balss dreb aiz skaudības un apbrīna.

— Saki Gopu, ka viņam jākļūst manam draugam,— Baptijs lūdz Bhagvanu. Tas pārtulko. Gopu dvēselē atbalsojas dzirdētie vārdi: bagāta zēna bojs, bagāta zēna draugs! Tēvocis Kamals apgalvo, ka brīnumi notiekot tikai pasakās, nevis dzīvē.

Baptijs uzliek roku Gopu uz pleca un kaut ko stāsta; viņš ir aizmirsis, ka Gopu viņu nesaprot.

— Es neprotu tamilu.

— Bhagvans tev iemācīs,— Baptijs saka un skatās uz dzērienu pārdevēju, lai tas ielāgo un pārtulko.

Bhagvans ir sapratis, viņš izmanto gadījumu.

— Ja tu man samaksāsi.

Baptijs pieiet pie Gopu un izvelk no viņa kabatas naudu, ko pats iedevis.— Vai pietiks?—viņš jautā Bhagvanam.

Tas apmulsis pamāj ar galvu. Ar tik daudzām rūpijām viņš nav rēķinājies.

Baptijs atdod naudu dzērienu pārdevējam un lūdz paziņot Gopu, ka tas dabūs citu.

Bhagvans paslēpj naudu.— Tā man ir samaksa,— viņš paskaidro Gopu.— Es tev mācīšu tamilu. Tu dabūsi citu naudu. Turklāt tu drīz vien nopelnīsi daudz vairāk naudas, dzīvosi tada mājā, kur ar naudu nerēķinās.

— Un ja nu es nebraucu viņam līdzi? Mans tēvs . . .

— Tēvs tevi nobučos un apsveiks.— Bhagvans smejas.— Tāda izdevība tev nekad vairs neradīsies. Tu patiesi esi dievu mīlulis.

— Es neprotu ne lasīt, ne rakstīt!— Gopu ir apjucis. Viņš nešaubās, ka ir laime but bagāta zēna bojām, viņš tikai nezina, vai drīkst šādu laimi vēlēties. Un vēl: vai tēvs viņu patiešām noskūpstīs un apsveiks? Vai viņš vakar neteica, ka tā ģimene viņam nepatīk?

— Viņš neprotot ne lasīt, ne rakstīt!— Bhagvans vēl arvien smejas.— It kā bojām vajadzētu prast lasīt un rakstīt!

Baptijam nepatīk limonādes pārdevēja smiekli.

— Viņš iemācīsies lasīt un rakstīt,-^- Baptijs saka,— viņš būs mans sekretārs. Mēs brauksim uz Ameriku, mēs apceļosim visu pasauli.

Bhagvans vairs nesmejas.— Es jau neko ļaunu nedomāju.— Gopu viņš skaidro:— Uz Ameriku viņš ņems tevi līdzi, tu būsi viņa sekretārs, pat lasīt un rakstīt tev būs jāicmacas. Esi uzmanīgs, varbūt viņš ir tikai bagāts pļāpa! Pirms viņa tēvs nav ar tevi runājis, netici viņam ne vārda.

— Kā es sapratīšu viņa tēvu?— Gopu pēkšņi liekas: labāk viņš nekad nebūtu iepazinies ar Baptiju.

— Varbūt tēvs runā hindi,— Bhagvans parausta plecus.

— Vai tu nekad neesi gājis skolā?— Baptijs jautā.

Bhagvans pārtulko jautājumu. Gopu purina galvu. Daudzi bērni no viņa kastas iet skolā, bet viņam allaž nācies palīdzēt pelnīt naudu.

Arī Bhagvans purina galvu.— Viņiem skolas-nauda nav jāmaksā, bet vai ar to ir līdzēts — pieci gadi skolā? Ar vienu dēlu vel kaut kā, bet ar trim, četriem, sešiem? Kas viņus pabaros? Un kas notiktu, ja visi sāktu iet skolā? Vai tad ir tik daudz skolu, vai pietiktu skolotāju?

— Es nelabprāt eju uz skolu,— Baptijs saka. Viņš gribētu Gopu pateikt kaut ko tādu, kas atjaunotu viņu kopību.

Bhagvans purina galvu.— Tie, kuri grib, nevar iet skolā, tie, kuri var, tie negrib. Dzīvē viss notiek ačgārni.— Viņš smejas.

Baptijs nesmejas. Viņš dusmīgi uzlūko Bhagvanu.

Gopu nav klausījies abu sarunā, viņš domā: «Ko teiks tēvs, uzzinājis par šo piedāvājumu? Varbūt Bhagvanam ir taisnība un Baptijs tikai fantazē? Un vai tā drīkst darīt — iedāvināt naudu un tad ņemt to nost?»

Baptijs stāsta par Madrasu. Bhagvans tulko, bet Gopu vēl arvien neklausās. Viens vienīgs teikums iespiežas viņa apziņā: tas par lielo māju ar daudza jām istabām, no kurām Viena būs viņējā.

Liela māja ar daudzām istabām! Viņš bieži bija mēģinājis iedomāties šādu māju, iztēloties, kā bagātnieki dzīvo! Cik viņš atceras, tēvs, māte, brāļi un māsas un viņš pats vienmēr dzīvojuši šajā vienā istabā vecpilsētā. Sājā telpā viņi guļ, vāra ēdienu, ēd.

Bagātajiem viņu vajadzībām ir dažādas telpas, viņiem ir vannas istabas, pašiem savas tualetes.

— Atsevišķu istabu man?

— Istaba, gulta, skapis, galds, krēsls!— Baptijam liekas jocīgi, ka istaba var atstāt uz Gopu tik lielu iespaidu. Parasti dienesta personālam nemēdz būt atsevišķas istabas, bet Candrahasu mājā nav pieņemts, ka divi vai trīs boji guļ kopējā telpā. Un Gopu būs kaut kas vairāk nekā bojs.

Baptijs samaksā par limonādi un satver Gopu aiz rokas.— Tagad mums jāiet. Pēc ēšanas mans tēvs guļ.

Gopu nelabprāt iet līdzi. Viņš vel nekad nav bijis tajā viesnīcā, kur tēvs strādā. Zēns tomēr nedrīkst noraidīt Baptija priekšlikumu, pirms nav runājis ar savu tēvu. Un viņš nevar Baptija priekšlikumu ņemt nopietni, iekams nav zināms, vai Baptija tēvs ir ar viņu mierā. Nekas cits Gopu neatliek kā lūgt Bhag-vanu paturēt pie sevis paplāti ar pani un pašam iet līdzi Baptijam.

Bhagvans lūkojas abiem zēniem nopakaļus. Kad viņi vairs nav redzami, dzērienu tirgotājs izvelk no kabatas Baptija doto naudu un saskaita. Pabeidzis apmierināti uzsvilpo.

Baptijs un Gopu šķērso Liedaga šoseju. Viesnīcas priekša Gopu vilcinās. Viņš neuzdrošinās iet iekšā. Šveicars uniformā ar sudrabā mirdzošām tresēm lūkojas no Gopu uz Baptiju un no Baptija uz Gopu. Baptijs saņem ciešāk Gopu roku un velk viņu uz priekšu. Gopu turas pretī. Viņš negrib iet. Viņu pārņem bailes. Ko teiks tēvs, ieraudzījis viņu viesnīcā? Ko teiks visi bagātie ļaudis? Vislabāk viņš vēlētos pamosties un atviegloti pārliecināties, ka to visu ir nosapņojis. Bet viņš nepamostas, viņš nesapņo, un Baptijs nelaiž viņa roku vaļā.

Tad Baptijs un Gopu šķērso viesnīcas vestibilu. Aiz barjeras stāv kāds vīrs. Viņš nosodoši apskata Gopu un dod bojām zīmi zēnu no vestibila izmest, tad ierauga Baptiju un liek bojām saprast, ka tam jāpaliek savā vietā līdzās durvīm.

Gopu lūkojas apkārt. Viesnīca ir tieši tāda, kādu to attēlojis tēvs: visur kolonnas, visur zelts un gleznas. Platos, ar ādu pārvilktos atzveltnes krēslos sēž viesi un sačukstas. Gopu arī neuzdrošinātos šajā viesnīcā skaļi runāt. Baptijs velk Gopu tālāk. Viņi iziet cauri kādai telpai ar citādiem — šoreiz ar audumu pārvilktiem atzveltnes krēsliem un mākslinieciski izgreznotiem polsterētiem soliem, tad ieiet restorānā: daudzi tukši galdiņi, sniegbalti galdauti, spoži naži un dakšiņas, mirdzošas glāzes. Tikai pie trim galdiņiem sež viesi. Uz vienu no tiem dodas Baptijs.

Gopu uzreiz pazīst sievieti no Vārtiem, pēc tam arī meiteni. Viņš sāk iet lēnāk un beidzot paliek stāvot. Baptijs pieiet pie galdiņa, norāda uz Gopu un kaut ko skaidro kādam vīram. Baptija tēvs vērtējoši apskata Gopu. Arī sieviete un meitene lūkojas uz viņu. Tad Baptija tēvs paceļ roku un pamāj svešajam zēnam. Gopu pieiet tuvāk un zemu paklanās. Par vēlu viņam iešaujas prātā tēvoča Kamala vārdi: but pieklājīgam nenozīmē uzmest kūkumu!

Viņam ir kauns, un viņš izslējās.

Baptija tēvs vēl arvien vēro Gopu. Ļauj skatienam kavēties pie zēna, it kā gribētu visīsākajā laikā visu par viņu uzzināt. Skatienu novērsis, tēvs neizskatās neapmierināts.

Baptija māte nav ar viņu vienis prātis. Gopu to jūt. Viņa zēnam kaut ko jautā. Gopu kļūst karsti, viņš neko nesaprot. Baptija tēvs nāk Gopu palīgā. Viņš jautā hindi valodā, vai Gopu būtu ar mieru kļūt par Baptija boju. Gopu atbild: tas viņam būtu gods. Baptija tēvs apmierināts pamāj ar galvu. Tad viņš jautā Gopu, pie kādas kastas zēns pieder.

— Pie kārotājiem zemniekiem,— Gopu atbild.

— Nu, ta nekas!— Baptija tēvs dod zīmi Bapti-jam, ka ir piekritis, tad novēršas no Gopu. Baptijs paliek pie tēva un kaut ko viņam jautā. Tēvs atbild. Tad Baptijs runā vel kaut ko. Šoreiz tēvs izvelk kabatas portfeli un iedod dēlam simtrūpiju naudaszīmi.

Baptijs paņem naudu un dod Gopu zīmi, ka viņam jāatvadās. Pēc tam Baptijs viņu stumj uz izejas pusi. Istabā ar polsterētajiem soliem Baptijs apstājas, uzliek abas rokas Gopu uz pleciem un steidzīgi kaut ko nober nesaprotamā valodā.

Kad abi zēni iet pāri vestibilam, sāņus no viņiem atveras kādas durvis. Gopu palūkojas turp. Pa šīm durvīm iznāk ārzemnieki — un aiz tiem stāv viņa tēvs. Viņš ir apvilcis uniformu, stāv kādā apgaismotā kastē un liekas svešs.

Ari tēvs redz Gopu. Ilgu laiku viņš stāv klusēdams, tad kastē kaut kas sāk rūkt. Tēvs aizver durvis, Gopu dzird, kā kaste attālinās.

Zēni atstāj viesnīcu. Klusēdami viņi pāriet pāri ielai un tālāk dodas pa liedaga smiltīm uz Bhagvana dzērienu stendu. Bhagvans pašlaik apkalpo kādu pircēju, zēniem jāpagaida.

Baptijs iedod Gopu simtrūpiju naudaszīmi, ko dabūjis no tēva,— kā atlīdzību par to naudu, ko viņš pats no Gopu paņēmis, lai samaksātu Bhagvanam.

Beidzot Bhagvanam ir laiks. Viņš pārtulko, ko Baptijs sacījis: Viņa tēvs piekrīt. Tu saņemsi div

simt rūpijas mēnesī, bez tam ēdienu, apģērbu un pajumti.

— Kas man jādara — kā bojām?

— Nekas liels,— Baptijs paskaidro.— Mums jau ir viens bojs un viena kalpone. Tu būsi tikai manā rīcībā.

— Neesi muļķis!— Bhagvans Gopu pamāca. — Tavs tēvs priecāsies. Tu varēsi daudz ko darīt ģimenes labā.

Baptija acis iemirdzas.— Paies tikai viena nedēļa,— viņš skaidro,— tad es atgriezīšos no Deli un ņemšu tevi līdzi.

PAGALMĀ

Ir vakars. Pagalmā dzīvojamo istabu logi un durvis ir tik tikko sazīmējami, tas pats sakāms par pieaugušajiem un bērniem, kuri sēž durvju priekšā un, klusām sarunādamies, lūkojas mijkrēslī.

Gopu un Jaganats apmetušies pagalmā uz sola un klusē. Laiku pa laikam līdz viņiem aizskan kāds izbrīna sauciens, smiekli vai lamu vārds. Abi zēni tos neliekas dzirdam. Gopu gaida tēvu, kas atkal, darbu meklēdams, staigā no viesnīcas uz viesnīcu. Viņam vēl nav bijusi izdevība ar tēvu aprunāties, viņš nezina, vai tēvs dusmojas, ka viņš ar Baptiju bijis viesnīcā. Viņam steidzīgi jārunā ar tēvu, jāatdod tam simt rūpijas un jāpavaicā, kā rīkoties. Bet tēvs nenāk un nenāk.

Jaganats nojauš, ka liedagā atkal bijis zēns no Madrasas. Viņš gribētu zināt, vai Gopu arī šodien dabūjis naudu, vai varbūt brālim kļuvis zināms, ko nozīmē redzētais sapnis. Bet Jaganats neko nejautā. Viņš sēž, kā sēdējis, ož pēc zivīm un cepamiem taukiem un ir nopietns kā vienmēr.

Arī māte grib kaut ko uzzināt. Atkal un atkal viņas acis pievēršas Gopu sejai un skatās neatņemdamās, līdz viņš negribot sarauc pieri: nav jēgas stāstīt mātei vai Jaganatam par Baptija piedāvājumu. Māte izbītos, varbūt pat sāktu raudāt, Jaganats taisītu lielas acis un kļūtu vēl nerunīgāks.

No dzīvojamās istabas izlaužas trokšņi. Bidija strīdas ar Odiniju, kā vislabāk pievilināt Rabiju pie sūkņa. Rabijs raud, viņam nepatīk mazgāties. Odi-nija, kas nepanes asaras, cenšas mazo brālīti nomierināt.. Bidija neatzīst saudzību, viņa sagrābj Rabiju un stiepj ārā pagalmā. Odinija protestēdama iet nopakaļ.

— Kur kavējas Sridams?— Māte pārņem savā ziņā niķīgo Rabiju. Sridarnam ikreiz izdodas aizvili nāt Rabiju pie sūkņa, katru vakaru viņš izdomā kādu jaunu triku. Ne Gopu, ne Jaganats nezina, kur kavējas brālis. Bieži vien tas atgriežas mājās veļu. Nākamā nakts ir dieva Sivas nakts — Sivrati nakts. Sājā naktī neguļ un dienā pirms tās an need. Kāpēc lai brālis pārnāktu laikā? Viņam noteikti gadījusies «šanse», un tagad viņš ar draugu Malumi un sukām piepildītu kasti stāv pie kāda restorāna un taisa lielu naudu.

Māte ar kreiso roku tur Rabiju, ar labo — sūknē ūdeni. Rabijs brēc, spārdās, vicina rokas. Pāri pagalmam nāk Gaurija māmuļa. Viņa pieiet pie sūkņa, lai mātei palīdzētu. Māte ieziepē Rabiju, noskalo un noslauka sausu. Rabijs visu laiku brēc. Tikai tad, kad Gaurija māmuļa viņam apliek savu ķiteli un iečukst: «Esi dūšīgs, manu jēriņ, esi dūšīgs!»— Rabijs apklust. Gopu jādomā par to, ka Gaurija mātei ir piecpadsmit bērnu un ka istaba, kurā dzīvo un guļ Gaurija vecāki līdz ar brāļiem un māsām, nav lielākā par to, kurā dzīvo viņš — Gopu —, viņa vecāki, brāļi un māsas. Reiz viņš pajautāja Gaurijam, ka septiņpadsmit cilvēkiem istabā pietiek vietas. «Kā?» savukārt vaicāja Gaurijs. «Pa dienu mājā ir tikai paši mazākie, un naktī mēs guļam blakus cits citam — dibens pie dibena.» Gaurijs smējās, tāpat kā viņš par visu smejas. īstenībā te nebūtu ko smieties: septiņpadsmit cilvēku guļ uz desmit pīteņiem, vairāk tur nevar ielikt.

Atsevišķa istaba, bija teicis Baptijs. Pašam sava istaba lielā mājā, kurā katram ir sava istaba! Gopu purina galvu. Neiedomājami!

— Kas ir?— Jaganats cer, ka Gopu tomēr kaut ko pastāstīs. Bet Gopu tikai purina galvu un klusē. Sievietes ir pietiekami ilgi mierinājušas Rabiju. Viņas to nolaiž zemē. Rabijs dīc, kuļādamies starp abām sievietēm, līdz pat dzīvojamai istabai, kur to satver Odinija un apmīļo. Abas sievas stāv vienotrai blakus, smejas un mazliet papļāpā.

Pagalmā nu ir pilnīgi tumšs, no dzīvojamo telpu logiem atspīd vāja gaisma, tikai reti čuksti vai smiekli pārtrauc klusumu. Sad tad kāds atgriežas mājās, apstājas pie Gopu un Jaganata, pasaka dažus vārdus un iet tālāk, lai pie nākošajām durvīm no jauna uz brīdi paliktu stāvot. Gopu patīk šī vakara noskaņa, vēl vairāk tā viņam patīk parastos vakaros, kad virs pagalma versmo un sajaucas no dzīvojamām telpām izplūstošās rīsu, dārzeņu un zivju smaržas. Ir tik patīkami atpūtināt nogurušos locekļus, garo dienu nobeigt pagalmā. Jaganats to izjūt tieši tāpat, bet nedrīkst parādīt; Gopu viņu saprot un apliek roku ap brāļa pleciem, it kā atvainodamies par ieilgušo klusēšanu. Jaganats viņam pieglaužas. Tagad viņi sēž tā, kā brāļiem un draugiem parasts, viņi mīl viens otru un to neslēpj.

Tuvējā Mahalakšmi templī nodun gongs, drīz pēc tam atskan mūzika. Gopu saklausa bifeļa ragu, cim-balu, flautu un bungas. Mazotnē tēvs viņu reiz paņēma līdzi uz templi un mācīja pazīt atsevišķos instrumentus.

Mūzika apklust. Atskan dziedāšana. Gopu pieceļas no sola. Tēvs tagad nenāks, viņš ieies templī un izlūgsies Sivas aizstāvību, viņš arī lūgs Sivu par viņu aizrunāt pie Brahmas — visaptverošā, mūžīgā, visur esošā dieva.

Ari Jaganats pieceļas. Kopā ar Gopu viņš ieiet dzīvojamā istabā.

Rabijs rotaļājas ar koka ratiņiem, ko Gopu viņam uzmeistarojis. Mazulis grib, lai Gopu piedalās rotaļā. Bet Gopu nevēlas, un Rabijs sāk ar viņu lauzties, līdz māte mazo aizvelk prom no lielā brāļa.

Gopu pārņem kauns. Māte ievērojusi, cik ļoti Rabijs viņu apgrūtina. Viņa vienmēr visu pamana.

Gopu atbalsta galvu rokās un caur pirkstu starpām vēro māti. Viņa sēž uz pīteņa savā rupjajā, balta ja kokvilnas sari un mierina izsalkušo Rabiju, kas negrib saprast, ka ari viņam jāgavē.

Mātei nav miera. Pastāvīgi viņai ir kaut kas darāms istabā vai pagalmā. Viņa pieceļas pirmā un pēdējā liekas gulēt, viņa vāra un tīra, šuj un lāpa. Allaž viņa ir nodarbināta, bet nekad nekļūst nelaipna — kā Jagdiša mate—un neraud tā, ka skan viss pagalms,— kā Sešasaji kundze. Pēcpusdienā viņa iet uz akmeņaino liedagu veļu mazgāt. Rabijs un Bidija iet līdzi. Māsa palīdz mātei, bet Rabijs vēro, kā māte slapjo veļu izdauza uz akmeņiem, līdz tā kļūst tīra un var tikt jūrā izskalota. Visu ceļu turp un atpakaļ mate smago veļu nes viena pati, Bidija ved pie rokas Rabiju un uzmana, lai puika tiek viņām līdzi. Domājot par māti, Gopu arvien atceras to dienu, kuru viņš nekad neaizmirsīs: Rabija dzimšanas dienu. Tēvam bija nakts maiņa, un viņa nebija mājās, uz vietas bija tikai Gopu ar brāļiem un māsām. Mate aizsūtīja pēc Gaurija māmuļas. Tā atnāca un izraidīja mazākos brāļus un māsas pagalmā. Gopu vajadzēja palikt, lai kaimiņienei varētu palīdzēt. Viņš bija klāt dzemdībās, dzirdēja mates kliedzienus un redzēja viņas asaras, skatījās, kā viņa kļuva tumši sarkana, kā viņai uz pieres parādījās sviedri, ka viņa starp kājām izspieda no sevis glumo, sarkanzilo radījumu ar lielo galvu. Viņš baiļojās par māti un jutās pārsteigts, jo nebija zinājis, ka dzemdības dzemdētajai sagādā tādas mokas. Astoņreiz mate bija šīs mokas uzņēmusies, divreiz veltīgi: viena meitenīte nomira tūlīt pēc dzemdībām, bet Bora, viņas pirmais bērns,— toreiz, kad nebija ko ēst.

Gopu ir sāpīgi lūkoties uz māti. Rabijs nebūs viņas pēdējais bērns, viņa vēl ir pārāk jauna. Vai viņš — Gopu — bus pie mātes, kad viņai atkal nāk sies ciest? Nākamajā dienā pēc Rabija piedzimšanas, kad māte atkal bija uzņēmusies savus pienākumus, Gopu viņai pastāstīja, cik ļoti par viņu bija baiļojies un ka tagad viņu mīlot vēl vairāk nekā agrāk. Māte viņu skūpstīja un glāstīja, un viņam nezin kāpēc bija jāraud. Šobrīd viņš jutās tieši tāpat.

ŠIvas griba

Tēvs nometas ceļos pie Šivas svētbildes un iededzina kvēpināmo kociņu. Gopu, Sridams, Jaga nats un arī mazais Rabijs nometušies ceļos līdzās tēvam. Māte, Odinija un Bidija sēž uz Odinijas pīteņa un noskatās, dievkalpojums ir viru darīšana. Tēvs saka priekšā lūgsnas vārdus, trīs lielākie zēni tos atkārto:

— Tu esi mans dārgums,

Tu esi mana rota,

Tu esi man viss;

Tu esi tas,

Kas dara mani labu.

Skaitīdams lūgsnu, Gopu raugās uz piecgalvaino dievu svētbildē. Tēvocis Kamals apgalvo, ka reliģijas turot Indiju viduslaiku žņaugos, nevienā citā zemē neesot tik daudz reliģiju. Gopu tomēr metas ceļos līdzās tēvam un pielūdz Sivu, bet dara to, vienīgi lai izpildītu tēva gribu.

Pēc dievkalpojuma tēvs iziet pagalmā. Viņš pamāj Gopu, lai tas seko, pagaida, kamēr zēns apsēžas viņam blakus uz sola, tad jautā:— Ko tu darīji viesnīcā?

Tikai tagad Gopu drīkst pastāstīt. Kad tēvs klusēdams noguris atgriezās mājās, viņš neko nevēlējas dzirdēt, pirms viņa dēli un viņš pats nebūs izlūgušies Sivas aizgādību. Nu tēvs klausās un, kad Gopu ir beidzis stāstīt, paņem naudaszīmi un ilgi aplūko. Tad rūpīgi saloka un iebāž kabatā.

Gopu kādu brīdi pagaida, tad vīlies noliec galvu Vai tēvam nevajadzēja teikt: par to nevar būt ne runas, ka Gopu kļūst Baptija bojs? Vai viņam — kā daudzkārt agrāk — nebūtu jārunā par to laiku pēc

savas naves, par atbildību, kas jāuzņemas vecākajam dēlam?

Tēvs pieceļas un ieiet dzīvojamā istabā, lai vēlreiz nomestos ceļos Sīvas svētbildes priekšā. Gopu atgāž galvu un klausās nedaudz pieklusušajā dziedāšanā, kas atskan no tempļa. Izklausās, it kā dziesmas skaņas nāktu nevis no kādas ēkas, bet tieši no nakts.

Vai viņam vajadzēs teikt ardievas šim pagalmam, šai ielai, pilsētai, kura viņš uzaudzis?

Tēvs atgriežas. Viņš apliek roku Gopu ap pleciem. Gopu saraujas: tātad viņš brauks uz Madrasu, tēvam tas vairs nav jāsaka.

Jau sen Gopu nav pa īstam raudājis, tagad viņš to dara, nemaz nepūlēdamies aizturēt asaras. Viņš izjūt dziļas skumjas. Kas tā par laimi, kas sagādā tādas sāpes? Tēvs glāsta Gopu plecu, it kā ar to varētu remdēt sāpes.

Pagalmā ieklumburo kāds ubags. Viņš ir izbadējies, pārāk novājējis, lai varētu nostāvēt kājās.

— Apžēlojieties!— viņš lūdzas.— Esiet žēlsirdīgi!

Tēvs viņam iedod divdesmit paisus.— Esmu

pazaudējis darbu,— tēvs atvainojas par niecīgo summu.— Jaunu darbavietu nevaru atrast, man jāsūta projām dēls!

Ubags vēl brīdi pakavējas, tad kaut ko nomurmina un steberē atpakaļ uz ielu.

Gopu raugās ubagam nopakaļus, lai gan tas jau sen vairs nav redzams. Tēvs ir pārliecināts, ka neatradis jaunu darbavietu.

— Vecajam viesnīcām esmu par vecu,— tēvs saka, neskatīdamies uz Gopu,— jaunajās liftboji nav vajadzīgi.— Viņš brīdi vilcinās, tad turpina:— Jau sen es vairs nemeklēju liftboja vietu, piedāvājos darīt jebkuru darbu: nest saiņus, tīrīt istabas, pasniegt dzērienus. Es neprasu noteiktu algu, es saku: esmu mierā ar to, ko man dod. Un tomēr viņi mani negrib pieņemt.

Tēvs pieceļas un dziļi ieelpo nakts gaisu.— Savā iepriekšējā dzīvē es laikam bušu nodarījis lielu netaisnību. Kāpēc tad Siva man uzliek sodu, kas visvairāk skar jūs visus?— Viņa balsī skan rūgtums. It kā nožēlodams šo rūgtumu, tēvs uzliek roku Gopu uz galvas un saka:— Nebūsim nepateicīgi. Mani Siva soda, tevi viņš atalgos; viņš ir taisnīgs. Tieši tik daudz, cik ģimenei jācieš man uzliktais sods, tā gūs labumu no tavas algas.

Gopu noliec galvu. Cik labprāt viņš par to visu būtu aprunājies ar tēvoci Kamalu!

— Padomā par savu sapni!— Tēvs jūt Gopu šaubas.— Tu ar šo zēnu iepazinies īstā laikā. Un nav nejaušība, ka viņš tev savu piedāvājumu darīja zināmu tieši šodien — dieva Sivas dienā.

Gopu pieceļas kājās un atbalsta galvu pret tēva krūtīm.

— Tā ir liela laime,— tēvs aizkustināts turpina. Bet tad piebilst:— Galvenokārt mums pārējiem, ne tik daudz tev pašam.

Gopu šņukst. Viņš to zināja, šī laime nav viņa laime; no šīs laimes viņš nevar atteikties, bet tā nav viņa laime.

— Nāc!— Tēvs saņem Gopu roku un kopā ar viņu atstāj pagalmu.

Ielas ir tumšas, gandrīz nekur nespīd gaisma. Pie durvīm un žogiem sasēduši vīri un sarunājas. Atsevišķi vārdi aizsniedz Gopu ausis. Reizēm iekvēlojas kāda cigarete, uz mirkli pazib sveša seja. Uz kurieni dodas tēvs? Ko viņš grib parādīt?

Bezpajumtnieki! Tēvs grib viņu aizvest uz rajonu, kur dzīvo bezpajumtnieki. Gopu vilcinās, paliek stāvot. Viņš negrib redzēt šos skrandās tērptos augumus, bērnus ar veču sejām, sievas ar dobuļos dziļi iegrimušām trulām acīm, vīrus, kuru skatieni vērsti uz iekšieni, it kā viņu bēdas nāktu ārā no ķermeņa. Gopu viņus ir bieži redzējis — visus šos cilvēkus, kuriem ribas izspiedušās uz āru, rokas tik tievas kā skaliņi; galvas ar izkritušajiem matiem un locekļi bez muskuļiem viņus padara līdzīgus skeletiem; nav nepieciešams, ka tēvs tos parāda tikai tāpēc vien, lai dēlam būtu skaidrs: nav citas izejas kā vien sūtīt viņu uz Madrasu.

— Nac!— Tēvs saņem Gopu roku.— Es gribu ne tikai tev, bet arī sev pašam parādīt, ka Siva ir darījis labu, dodams tev iespēju uzturēt ģimeni.

Lēnām Gopu iet līdzās tēvam. Lēmums sūtīt dēlu projām sagādā viņam ciešanas; tēvs mīl Gopu.

Tad tēvs un Gopu ierauga pirmos bezpajumtniekus. Viņi guļ uz ielas, paklājuši apakšā avīzi vai arī bez tās. Kā saslaukas viņi tur guļ, sarāvušies vai izstiepušies, pa vienam, diviem vai veselām ģimenēm. Bērni, pieaugušie, sirmgalvji. Viņi ir noguruši, bet negul miegā arī viņiem ir Sivrati. Uzmanīgi tēvs un dels soļo starp gulošajiem augumiem. Gopu nevar saskatīt nevienu seju, ir pārāk tumšs, bet viņam ir tā, it ka viņš redzētu nemazgātos bērnus ar sapinkātiem matiem, ar augoņiem uz sejas un ķermeņa. Viņš tos bieži sastop, kad tie klīst pa liedagu vai ielās. Redzot bezpajumtniekus, viņš nejūt tiem līdzi, viņš baidās. Tās ir bailes no ubaga, kuram tu nekā nevari iedot, bailes pašam kādu dienu palikt bez pajumtes. But bez pajumtes — tas ir dieva Sivas uzlikts sods, ļaudis mēdz teikt, un vainīgajam šis sods jāizcieš. Un vēl ļaudis saka: bezpajumtniekiem jāturas pie bagātajiem un ārzemniekiem; bezpajumtnieki nedrīkst ubagot no tā, kurš nezina, vai drīz nepievienosies viņu pulkam.

Gopu neskaita šos ļaudis, starp kuriem viņš ar tēvu virzās uz priekšu. Sājā ielā nakšņo vairāk nekā simts, rajonā — vairāk nekā tūkstotis, Bombejā — simt tūkstoši, visā zemē — miljoni. Skaitam te nav nozīmes, svarīgi ir, lai nekad nevajadzētu šiem ļaudīm pievienoties.

'levs droši vien domā to pašu, viņš sak iet ātrāk, apiet kvartālu un tikai tad atviegloti uzelpo, kad viņi sasnieguši veikalu rajonu. Te guļ maz cilvēku. Viņi apmetušies nostūros un kaktos, nevienu netraucēdami.

— Tagad viņi cieš, bet nakamaja dzīvē visas viņu ciešanas tiks atalgotas,— tēvs skaidro pēc ilgas klusēšanas.— Tikai nedaudzi ir izņēmumi šajā bezgalīgajā atdzimšanu ķēdē. Tie ir apskaidrotie, kas ieguvuši mūžīgu svētlaimi. Visiem pārējiem allaž jāpatur prātā, ka viņi nedzīvo tikai vienreiz, jārūpējas par to, lai nākamajā dzīvē viņiem neklātos tā kā tiem nelaimīgajiem.

— Vai visi bezpajumtnieki ir harijani?— Gopu jautā.

Tā bija agrāk,— tēvs atteic.— Tad bezpajumtnieki bija vienīgi pāriji, nepieskaramie, kurus tagad sauc par harijaniem, toreiz mūsu kastas loceklis nevarēja kļūt par bezpajumtnieku. Šodien harijans var sasniegt visu, ja viņš ir krietns un dievi viņam palīdz, bet tikpat labi var gadīties, ka karotājs zemnieks vai pat brahmanis kļūst bezpajumtnieks.

— Vai tur kas slikts, ka'kastas vairs nav tik stingri norobežotas?— Gopu atceras tēvoča Kamala teikto: jaunais laiks liek kastām tuvināties; arvien biežāki ir gadījumi, kad harijans ir brahmaņa priekšnieks; cilvēkam nav jābūt visu mūžu frizierim tikai tāpēc, ka viņa tēvs piederējis pie frizieru kastas; tā ir muļķība, ka pat podnieki dalās divās kastās — vieni griež podnieka ripu uz kreiso, otri — uz labo pusi.

— Kastu nošķirtība vēl pastāv,— smaidīdams saka tēvs, viņš zina, no kurienes Gopu smeļ savas zināšanas.— Harijans ar brahmani gan strādā kopā, bet pēc darba viņi viens otru nepazīst.— Gopu klusē, un tēvs turpina:— Es neaizstāvu kastu sistēmu, es neatzīstu to, ka daudzos ciemos nepieskaramie vēl arvien ir nepieskaramie, ka viņiem jā mazgā jas pie atsevišķām akām un par katru mazāko likumu pārkāpumu viņi tiek sodīti daudz bargāk nekā pārējo kastu locekļi.

Gopu par to ir dzirdējis. Dažos ciemos harijani par augļu zādzību bija sodīti ar nāvi. Slepkavas tikuši noķerti un sodīti, tomēr tādi gadījumi vēl arvien atkārtojas.

— Nē, to es neatzīstu,— tēvs vēlreiz saka.— Bet es arī neatzīstu, ka jebkuras kastu robežas tiek izdzēstas. Tici man, arī harijani to nevēlas; viņi negrib atteikties no algas, kas viņiem par savam ciešanām pienākas nākamajā dzīvē.

Tēva vārdi liek Gopu atcerēties mazo, badā mirstošo sunīti, kurš streipuļoja pa ostas kvartālu un kuru viņš tika pārnesis mājās. Māte vienīgi purināja galvu, bet tēvs viņam sunīti atņēma un iznesa ārā. Gopu raudāja, sacīdams, ka bez viņa sunītis nomirs. Tad tēvs viņam izstāstīja teiksmu par balto tīģeri, kurā laiku pa laikam iemiesojoties nāve, lai zvēra izskatā pārstaigātu zemi un nolūkotu tos, kuriem pienācis laiks mirt. Viņš tos nogalina, lai atbrīvotu no ciešanām. Varbūt arī mazajam sunītim būtu labāk, ja viņš beidzot iekristu baltā tīģera ķetnās.

Tā bija pirmā reize, kad tēvs stāstīja par balto tīģeri, vēlāk viņš to darīja biežāk. Kad viņiem gadījās ieraudzīt ievainotu putnu, tēvs sacīja, k'a baltais tīģeris to drīz aiznesīšot, redzot slimus, cic-sanu izmocītus cilvēkus, tēvs sprieda, ka te tīģerim vajadzētu ātrāk paveikt savu darbu. Galu galā Gopu sāka baidīties tumsā staigāt pa ielām, taču viņš nespēja iedomāties šo zvēru ar dzeltenajām acīm.

Kāpēc tēvs tagad nerunā par balto tīģeri? Vai nāves uzdevums nav bezpajumtniekus pēc iespējas ātrāk atbrīvot no ciešanām? Vai tīģeris tēva teiksmā ir slinks vai vienaldzīgs zvērs? Gopu no sāniem uzlūko tēvu. Vai viņš pats būtu izgudrojis teiksmu par balto tīģeri? Un, ja viņš to ir izgudrojis, kuru no abiem viņš gribēja mierināt? Gopu vai pats sevi?

Zēnam būtu daudz, ko jautāt, bet viņš klusē un rātni so)o līdzās tēvam pa iekšpilsētas šaurajām ieliņām.

No tempļiem ar krāsainajām fasādēm skan dziedāšana, māju priekšā, uz koka balkoniem un izrotātajos erkeros sarunādamies sēž ļaudis.

Pēc ilgākas klusēšanas dēls jautā:— Kā ir ar tēvoci Kamalu un tevi pašu? Vai karotāji zemnieki vēl ir jūsu brāļi*?— Viņš jautā tāpēc, ka tēvs reiz bija teicis: kastu locekļi cits citam palīdz. Ja tā ir patiesība, kāpēc tad tie bezpajumtnieki, kuri nav harijani, tiek pamesti likteņa varā?

Tēvs apstājas, viņa mazliet ielīkusī mugura iztaisnojas.

— Es zinu, kāpēc tu vaicā. Nē, uz kastu brāļiem tomēr paļauties vairs nevar. Manā jaunībā bija citādi. Šodien katrs rūpējas tikai par sevi. Bet, par spīti visam, es esmu karotājs zemnieks, tāpat kā mani senči, un arī tu savas dzīves laikā piederēsi pie šīs kastas. Vai nu es būšu liftbojs, vai nesējs, bet nekad es nekļūšu par palīgstrādnieku kastas locekli.— Tēvs apklust un tad, lēnām iedams tālāk, piemetina:— Ir svarīgi zināt, kur ir tava īstā vieta.

Gopu saņem tēva roku. Tas bija labi, ka viņi devās pastaigā. Kaut arī tēvs bija parādījis tikai to, ko zēns jau zināja, vienā jautājumā viņš ir ieguvis skaidrību: kamēr vecākiem, brāļiem un māsām ir dzīvoklis, viņiem neklājas slikti. Un, lai tā paliktu, par to jārūpējas viņam — Gopu.

Tēvs pagriežas uz māju pusi. Viņš vel arvien ir iegrimis domās. Pēkšņi viņš papurina galvu.— Mans brālis Kamals netic nākamajai dzīvei, netic, ka pastāv kāda iepriekš nolemta dzīves kārtība. Ja viņam būtu taisnība, cik daudz netaisnības mums katru dienu nāktos ciest?

Tēvs negaida atbildi. Domās iegrimis, viņš lēnām iet uz priekšu, līdz viņi ir pienākuši pie mājas pagalma.

Māte uzvārījusi tēju. Gopu, tēvs, brāļi un māsas nosēžas ap tējkannu. Māte piepilda tases un izdala cukuru.

Tēja ir karsta un smaržīga. Gopu dzer un raugās apkārt: Sridams jokojas ar Odiniju, Bidija jau atkal ir pie viņa — lielā brāļa — un grasās ielikt galvu viņam klēpī, Rabijs šņākuļo, jo viņam ir pilns deguns, bet Jaganats skatās uz tēvu, it kā gaidīdams no viņa paskaidrojumu.

Un tad tews saka:— Es vairs nevarēšu atrast darbu, esmu par vecu. Tā ir Sīvas dāvana, ka Gopu dabūjis darbu.

— Darbu? Gopu?—Mātei vajadzīgs laiks, lai tēva vārdus pareizi saprastu. Tad viņa samulsusi jautā:— Un tu?

Ar mani ir cauri,- tēvs atteic. Gopu tikai sāk savas darba gaitas. Viņš nepametīs ģimeni nelaimē.

— Kas tas par darbu?— Māte, brāļi un māsas skalas uz Gopu.

— Viņš bus bojs kādā lielā mājā Madrasā.

— Madrasā!— Māte aizsedz ar rokam seju, it kā lai apspiestu kliedzienu.

— Madrasā,— tēvs apstiprina Tāda ir Sivas griba.

AUKSTAIS MARMORS

Lielā amerikāņu automašīna brauc cauri rūpniecī bas apgabalam. Baptijs sēž blakus baltā uniformā ietērptajam šoferim un lūkojas ārā drēgnajā. rītā: zemas, gaišā krāsā nokrāsotas ēkas, noliktavas, šķūņi un dūmeņi — vairāk nekas! Viņš nopūšas un atlaižas dziļāk sēdeklī. Labāk viņš nebūtu braucis līdzi, bet palicis viesnīcā un silti sasedzies. Bombejā vel varēja jaust dienvidu siltumu, te, Deli, valsts ziemeļos, siltuma vairs nav. Naktis ir skaidras un

aukstas, it kā cilvēks stāvētu kalna galā virs mākoņiem, ari rīts neiepriecina — pelēks un bezcerīgs tas sveic pamodušos gulētājus.

Un tagad šis brauciens uz divsimt kilometru attālo Agru! Māte grib viņam un Aješai parādīt Tādž Mahalu. Viņa jūsmo par šīm vairāk nekā trīssimt gadu vecajām kapenēm, ko pēdējo reizi skatījusi pirms desmit gadiem. Tēvs brauc līdzi, jo viņam nav nekā labāka, ko darīt.

— Vai tev salst?— vaicā māte.

Baptijs neatbild. Kopš viņš uzturas Deli, viņam pastāvīgi salst. Māte to zina._

— Ziemeļos vasara atnāk vēlu.— Tēvs nožāvājās, viegli uzsit šoferim uz pleca un rāda uz apkures ietaisi. Šoferis pabīda pa labi temperatūras regulē- ; tāju, ventilators sāk darboties, un pēc laiciņa automašīna ir silts. Pārāk silts! Baptijs atbalsta galvu pret vēso stiklu. Ielas labajā pusē nokrautas betona caurules, tiek ierīkota kanalizācija. Caurules ir apdzīvotas, tajās iemitinājušies bezpajumtnieki. Daži aizklājuši priekšā caurumam segu, citi no. Baptijs lūkojas uz priekšu: viņi brauc pa plašu līdzenumu. Pa kreisi un pa labi kokos ķērc papagaiļi. Dažreiz ļ zaļspalvotie putni pārlido pāri ielai. Tie laižas ļoti zemu, šoferis tomēr nebremzē. Viņš tikai pasmejas, j Viņi pabrauc garām kādam darba zilonim, zemnieks, kas sēž tam aiz ausīm, nemitīgi skubina veco, nogurušo dzīvnieku. Taču galvenokārt viņi apdzen kravas automašīnas, braucošās un tās, kas apstājas ielas malā.

Tēvs klusu krāc. Baptijs pagriežas atpakaļ. Лп a māte aizvērusi acis. Aješa smaida un uzliek rādītāj- j pirkstu uz mutes. Baptijs atbild viņas Smaidam. Viņš ļoti mīl Aješu. 2ēl gan, ka viņa ir meitene, ka viņa drīz apprecēsies ar šo Bihariju un viņš māsu pēc tam tikai reizumis redzēs. Būtu Aješa zēns, vecākais brālis . . . Cik bieži viņš sev iztēlojies, kā viņš ar savu lielo brāli iet garām Narijam un tā draugiem, tos pat neuzlūkodams! Tie bija sapņi, ilgoti sapņi, kuriem arvien sekoja rūgta atmoda. Tagad viņam vairs ļ nevajadzēs sapņot, tagad viņam ir Gopu: tas nav viņa brālis, bet draugs. Baptijam sakāpj acīs asaras. Viņš ienīst šo vājumu, kas allaž noved pie raudāšanas, tomēr nespēj tam pretoties.

Braucienam nav gala. Ir apnicīgi tikai braukt un braukt un neko jēdzīgu neredzēt, izņemot stāvošas kravas mašīnas, sabrauktas čūskas, zaļus papagaiļus, plantāciju strādniekus uz velosipēdiem un reizumis kādu ziloni vai nastu nesēju kamieli. Turklāt karstums mašīnā un vēl priekšpusdienas saule, kas iespīd caur priekšējo stiklu. Acu plakstiņi kļūst smagi, galvā dūc— Baptijs iemieg. Kad viņš pamostas, mašīna virzās starp smilšakmens celtnēm, atspirdzinājumu veikaliņiem, fotopiederumu tirgotavām un suvenīru kioskiem. Viņi ir iebraukuši Agrā,— tā paziņo māte. Viņa atceras to laiku pirms desmit gadiem, kad abi ar tēvu bija te pēdējo reizi, un ir priecīga, ka gandrīz nekas nav mainījies. Šoferis iebrauc mašīnu stāvvietā. Vecāki, Aješa un Baptijs izkāpj. Māte paziņo šoferim, ka viņa pakalpojumi šobrīd nav vajadzīgi, tēvs viņam iedod ekstra, lai šoferis iebauda kaut ko atspirdzinošu. Tad vecāki iziet caur akmeņu un marmora vārtiem. Baptijs negribīgi seko. Māte bijīgi paliek stāvot, saņem Aješas roku un rāda uz saules gaismā balti vizošo, kupolveidigo celtni ar četriem minaretiem:

— Vai nav skaisti?

Uz Aješu redzētais ir atstājis iespaidu. Baptijs to jauš no viņas sejas izteiksmes; tā Aješa smaida vienmēr, kad redz kaut ko ļoti skaistu. Viņš nav sajūsmināts. Kapenes viņam liekas aukstas.

Vecāki staigā starp puķu dobēm un mākslinieciski apgrieztiem kokiem, gar ūdens kanāliem un fontāniem. Māte neapjēdz, kas viņai vispirms jāapbrīno. Mauzoleja priekšā vecāki un Aješa noauj kurpes un novieto rindā pie tiem apaviem, kas tur jau salikti. Baptijs dara tāpat. Tad viņi ieiet kapenēs un staigā pa astoņstūraino halli. Māte uzliek pirkstus uz marmora ar iestrādātajiem pusdārgakmeņiem, nobrauc ar rādītājpirkstu pa Korāna* rakstu rindām, atrod arvien skaistākus puķu un vītņu reljefus. Pēc tam viņa noiet lejā koptā^1 un pastāv pie Mumtazas Mahalas kapa. Klusā balsī viņa stāsta par šāha Džehāna mīļāko sievu, kas savam vīram dāvinājusi četrpadsmit bērnus, bet, dzemdējot četrpadsmito,

' Vieta, kur apbedīja mirušos.

pati nomirusi, un vīrs licis viņai izbūvēt šo mauzoleju. Baptijs klausās, bet ne jau pats stāsts piesaista viņa uzmanību — tā ir īpatnējā pieskaņa mātes balsī, tāds kā aizkustinājums, kad māte runā par Mumtazu, kuru vīrs ne tikai ļoti mīlējis, bet viņai arī uzticējies un labprāt pieņēmis viņas padomu.

Arī Aješa ir saklausījusi šo pieskaņu, viņa ieķeras mātei elkonī.

Tēvs pastāsta, ka šahs uzaicinājis no daudzām zemēm divdesmit tūkstošu tēlnieku un akmeņkaļu, kuri uzbūvējuši šīs kapenes divdesmit divos gados. Viņš runā par neiedomājami lielajām vērtībām, par daudzajiem dārgakmeņiem un pusdārgakmeņiem, kas te tikuši apstrādāti.

Māte neklausās, bet izklaidīgi velk ar roku pa puķu ornamentiem un arabeskām. Viņa parāda Bap-tijam to vietu, kur inkrustēti deviņdesmit deviņi Allāha vārdi.

Tēvs pamāj ar galvu.— Musulmaņi* ir īsti mākslinieki, to nevar noliegt. Bet citādi . . .— Viņš nicīgi atmet ar roku.— Gadsimtiem ilgi viņi apspieduši mūsu ticību un kā īsto slavinājuši savu reliģiju; vēl šodien viņi mūs neizprot. Kad es biju bērns, viņi nogalināja uz ielām govis un nometa mums, hinduistiem, pie durvīm.

Māte paceļ rokas.— Tikai ne te! Lūdzu!

Tēvs noraidoši atmet ar roku.— Viņi ir mūsu ienaidnieki — te un it visur.

Runa ir par svētajām govīm. Baptijam par tām ir stāstīts, katru dienu kaut kas rakstīts arī avīzē. Musulmaņi ēd liellopu gaļu un grib nokaut govis, hinduisti godā govi kā dzīvības un pārtikas devēju. Strīds starp abām reliģijām dažkārt noved pie slepkavībām. Tēvs apgalvo, ka musulmaņus vajagot pārmācīt, lai viņi atstāj govis mierā. Vai tad Siva nejāja uz dievišķā vērša Nandi? Un vai Krišna*, pats mīlīgākais no visiem dieviem, nebija govju gans? Baptijs nezina, vai tēvam ir taisnība. Bet, ja tā būtu, kāpēc tad vecāki apbrīno šo musulmaņu celtni? Kāpēc viņi stāv pie musulmanietes kapa?

Kriptā ir vēss, marmors neuzņem un neizstaro siltumu. Baptijs iedomā, ka jau vairāk nekā trīssimt gadu še ir tik vēss. Viņš nodrebinās.

Beidzot vecāki atstāj kriptu. Viņi iziet atpakaļ dienas gaismā, uzauj kurpes un apiet apkārt kapenēm mauzolejam. Celtnes aizmugurē viņi pastāv un lūkojas lejā uz Džamunas upi, kura šajā vietā ir pavisam sekla. Māte norāda uz Sarkano fortu, kas no šejienes ir tikai pārsimt metru atstatu, šajā fortā Džchāna dēls bija ieslodzījis tēvu No astoņstūrainā torņa Džehāns skatījās uz mīļotās sievas kapenēm.

Baptijs neskatās uz Sarkano fortu, viņš arī neklausās. Zēns ir aizsapņojies viņš skrien gar Bom-bejas liedagu, meklēdams Gopu, un nevar to atrast. Karstuma vilnis, kas viņa uzbango, ir tik spēcīgs, ka māte, pamanījusi viņa sarkano seju, izbīstas.

— Kas ir ar tevi?

— Nekas,— atteic Baptijs

— Viņš būs izsalcis, kas gan cits puikam var kaitēt? Ar mākslas baudīšanu un celtņu apskati Baptija vecumā arī es nebiju paēdis,— tēvs piezīmē.

Māte piepeši kļūst ļoti steidzīga. Ar Baptiju pie rokas viņa atgriežas automašīnu stāvvietā un pamodina šoferi, kas izstiepies guļ uz abiem priekšējiem sēdekļiem. Vēl pirms tēva un Aješas ierašanās mate liek šoferim aizvest viņus pusdienās uz viesnīcu «Lorijas>.

Šoferis pagaida, kamēr iekāpj Aješa un tēvs, tad sāk braukt.

Tēvs ir pārsteigts.— Uz kurieni jūs vedat mūs?

Šoferis atlaiž gāzes pedāli. Arī viņš ir pārsteigts.

— Uz «Loriju».

Tēvs uzlūko māti.— Labs ir!— viņš pamāj šoferim.

«Lorija» ir veca koloniju laika stilā būvēta vies nīca. Māte priecājas to atkal redzēt.— Divreiz mēs ar tēvu tajā esam uzturējušies,— viņa skaidro,

— mūsu kāzu ceļojuma laikā un pirms desmit gadiem.

Tēvs klusē.

Pēc ēšanas Baptijs jūtas labāk. Viņam nesalst, un viņš arī vairs nesvīst. Zēns to pasaka mātei, kura par viņu ir noraizējusies. Taču drīz vien viņš nožēlo teikto, jo nu māte veļas tikai vakarā atgriezties Deli. Viņa gribot, lai Aješa apskata Tādž Mahalu mēnessgaismā. Viņa smejas un piebilsti īstenībā te vajadzētu būt arī Biharijam,— Tādž Mahala, ja to mēnessgaismā aplūko divatā, sola mūžīgu mīlestību. Aješa nosarkusi klusē.

Baptijs pieprasa:— Es nejutos labi un negribu še palikt līdz naktij. „ \

— Padomā par savu māsu!— māte brīdina.

— Vai tu vēl gribi palikt?— Baptijs vaicā Aješai.' Māsa pamāj ar galvu. Baptijs vairs neko nesaka. Aješa paliek, lai nesagādātu mātei vilšanos: māte grib palikt, bet viņas dēj tēvs nebūs ar mieru braukt ‘ atpakaļ vēlu vakarā.

Vakarā viņi šēž uz Lielo vārtu jumta un lūkojas uz mēnessgaismā blāvi vizošo mauzoleju. Vai nu no lēnā vējiņa, kas pūš no upes, vai arī no šīs aukstās, baltās celtnes, bet Baptijam atkal salst. Viņš vēlas tikt no šejienes projām, un, jo neatlaidīgāka ir šī I vēlēšanās, jo stiprāk viņam salst. Viņam sak klabēt fl zobi. Beidzot vecāki pieceļas, patausta viņa pieri un fl nospriež, ka zēnam ir drudzis. ļ

— Tu ar savu mēnessgaismu!— tēvs rājas uz fl

māti.— Domā, es nezinu, ka mes esam palikuši tevis fl dēļ? Kas tev no tā tika? j

Māte aizsedz seju ar šalli. Baptijā uzbango nik- j nums.— Es visu dienu salstu,— viņš kliedz, es vienmēr salstu, kopš mes esam ieradušies Deli. Ar šo vakaru tam nav nekāda sakara.

Ne tēvs, ne māte uz to nekā neatbild. Viņi Steidzīgi dodas uz automašīnu stāvvietu un iekārto Baptiju pakaļējā sēdekli. Šoreiz tēvs ieņem vietu līdzās šoferim. ;

Starp māti un Aješu Baptijam ir silti. Baptijs atbalsta galvu mātei uz krūtīm un iemieg. Kad viņš pamostas, viņi jau atkal brauc cauri rūpniecības apgabalam. Nav nekā, ko redzēt, izņemot melno nakti un daudz sīku uguntiņu zibšņu pie betona caurulēm, kurās mīt bezpajumtnieki.

Viesnīcā māte nekavējoties nogādā Baptiju gultā un izsauc viesnīcas ārstu. Tas konstatē, ka Baptijs ir stipri apsaldējies, un ierosina paredzēto lidojumu uz Bombeju uz vienu dienu atlikt.

Baptijs pieceļas sēdus un uzbļauj ārstam, ka par to nevarot būt ne runas. Tad viņš sāk raudāt un lūdz j māti neklausīt ārstu. Māte apsola. Ārsts izraksta I Baptijam kādas zāles, viņa tās zēnam iedod un atlaiž ļ ārstu.

Baptijs jūt, ka viņu pārņem nogurums. Ir tik patīkami gulēt un ne par ko nedomāt, nogurt arvien vairāk un vairāk un ieslīgt miegā. Māte sēž vāji apgaismotajā atpūtas stūrītī un lūkojas uz dēlu. Viņa paliks pie Baptija visu nakti; viņa priecājas, ka var palikt pie dēla.

BAZĀRĀ

Bhagvans nav nekāds labais skolotājs. Viņš ātri kļūst nepacietīgs, un viņam nepatīk, ka Gopu prasa paskaidrot nesaprotamos vārdus Arī Gopu kļūst nepacietīgs. Jau nedeļu viņš macas tamilu, bet šajā laikā apguvis tikai paris izteicienu. Kad viņš mēģina runāt svešajā mēlē, tas izklausās kā Rabija vāvuļošana. Ja nebūtu šī Baptija, šis darbavietas, Madrasas, viņš jau sen mācīšanos būtu atmetis. Tomēr— bez tamila nav darba, bez darba ģimenei nav naudas.

Bhagvans izrunā vārdus, Gopu tos atkārto—at kal un atkak Viņš tos nevar pierakstīt, viņam tie jāpatur galvā, tāpēc Gopu atkārto un atkārto līdz aizsmakumam, līdz tam brīdim, kad paša mēle šķiet lieka, sveša, pat traucējoša. Vakarā, pārnācis mājās, viņš sēž pagalma uz sola un klusē. Bet galva turpina mācīties: visam, ko Gopu redz un var paņemt rokā, viņš atrod nosaukumu svešajā valodā. Pat miegā viņam nav miera, sapnī viņš mācās tamilu.

Tad ir klāt tā diena, kad Gopu pamodies zina: rit atbrauks Baptijs. Viņš gul un cenšas par to nedomāt, bet viņu māc bailes — bailes no Baptija, kas uz viņu skatīsies ar cerībām, it kā vaicādams: vai tagad tu proti tamilu? Vel ir pārāk agrs, bet Gopu vairs nespēj gulēt, viņam jāceļas, jāiziet pagalmā.

Pie sūkņa mazgājoties, Gopu vēlas, kaut Baptijs nekad vairs neatgrieztos. Tad tā nebūtu viņa vaina, ja viņš pazaudētu šo darbavietu. Bet, jau ēdot kukurūzas putru, Gopu sevi kaunina, ka ir slikts vecākais dels.

Jaganats, kas tagad ceļas augšā pirmais, noliek sānis bļodiņu, ieiet dzīvojamā istabā un atgriežas ar paplati un drānu. lagad viņš katru rītu dodas uz Pa teļu veikalu. Gopu skatiens seko brālim. Viņš vēro, ka Gaurijs un Jagdišs paņem Jaganatu sev

vidū. Viņi uzmundrina Jaganatu, kas katru ritu rādās tik izmisis, it kā šī diena viņam būtu pēdējā. Viņam nebija pa prātam pamest darbu zivju ceptuve. Tur viņš darīja, ko viņam lika, tagad viņam jāpārdod, jāpiedāvā pani, pašam viss jāzina, par visu jāatbild.

Gopu noliek bļodiņu. Tas bija risks — atteikties no Jaganata darbavietas tikai tāpēc, ka, pārdodot pani, var nopelnīt vairāk naudas nekā zivju ceptuvē. Tēvs tā izlēma, lai Gopu dotu iespēju iemācīties svešo valodu. Tēvs apzinājās: ja Baptija ģimene tomēr neatgriezīsies, Jaganats paliks bez darba un tad Gopu atkal vajadzēs pārdot pani. Tomēr tēvs savu lēmumu negrozīja. Vai tad Siva būtu sūtījis šo sapni viņa vecākajam dēlam, ja tas nebūtu nopietni?

Gopu vēl brīdi sēž, domās iegrimis, tad ieiet pie mātes atvadīties. Māte tobrīd ierīvē Odinijai rokas. Pie katra pieskāriena Odinija saraujas, viņas rokas izskatās sliktas. Viņa ir nelaimīga, bet nerunā par savām sāpēm, tikai miegā kunkst.

Gopu atstāj pagalmu. Viņš to nevar noskatīties, neizprot tēva lēmumu. Kāpēc viņš neuzticēja Odinijai pani pārdošanu? Odinija ne tuvu nav tik kautrīga kā Jaganats, un uz mutes viņa nav kritusi. Gopu bija runājis ar tēvu par Odiniju un Jaganatu, ieteicis pani pārdošanu nodot Odinijas ziņa. Bet tēvs bija palicis pie sava: tam dēlam, kas attiecīgajā bridi mājā ir vecākais, jāuzņemas visatbildīgākais darbs arī tad, ja ģimenei tas nebūtu izdevīgi.

Gopu soļo nesteidzīgi. Nav jēgas ierasties liedagā par agru. Iekams Bhagvans nav sakārtojis savu stendu, viņš mācības neuzsāks. Apkalpojot klientu, viņš arī nenodarbojas ar mācīšanu, bet noskatās, ka apmeklētājs dzer. To viņš sauc par pircēja aprūpē-šanu.

Kino! Gopu apstājas, lai aplūkotu vitrīnās izlik tos raibos plakātus un bildes. Tā ir indiešu filma, darbība notiek dienvidos. Jūra ir zila, liedags dzel tens, džungļi zaļi. Gandrīz kā pasaku valstībā. Gopu nespēj sevi iedomāties uz tāda fona. Viņš ierauga kādu akmeni un, to ar kāju sev pa priekšu grūstīdams, iet tālāk. Bhagvana stendam jau sen va jadzētu būt atvērtam. Gopu tīši velk laiku. Lai cik lēnam ietu, pēc brīža viņš jau atkal stāv pie dzērienu

stenda un atkārto visus iemācītos vārdus. Bhagva-nam nav patikas ar viņu nodarboties, dzērienu pārdevējs izskatās apmierināts. Gopu jau ļoti labi runājot tamilu, Bhagvans apgalvo.

Gopu iedomā, ka viņam atlikusi tikai viena diena laika. Viņš ļoti cenšas, burtiski skatās Bhagvanam mutē, it kā spētu no tās izvilināt arvien jaunus un jaunus vārdus un visus tos paturēt galvā. Bhagvans kļūst īgns: Gopu nevajagot ar mācīšanos pārcensties, jo tad viņš vispār neko neiemācīšoties.

Bhagvanam ir taisnība Jo saspringtāk Gopu mācās, jo mazāk atceras Kad no Vārtiem ierodas Jaganats, apsēžas zeme pie paplātes un tik klusu, it ka baidīdamies kādu iztraucēt, sāk piedāvāt pani, Gopu ir pietiekams iemesls mācīšanos beigt. Viņš atstāj Bhagvanu, pieiet pie brāļa un rājas:—Tu te nesēdi sava prieka pec.— Gopu pagrūž sāņus brāli un skaļā balsī sauc:

— Paani! Pani no Patelu veikala! Paaani!

Jaganatam saskrien asaras acīs. Viņš ir slikts pārdevējs, un viņš to zina. Sēdēdams pie Vārtiem, viņš gandrīz neko nepārdod. Tur Gopu viņu neredz un nedzird, tur viņš piedāvā vēl klusākā balsī. Bhom-bals, Jaganatu redzot, tikai purina galvu, Kehmija apsēžas pie Jaganata un parunājas ar viņu, jo viņai zēna žēl.

Gopu dusmas norimst. Viņš ir netaisns. Kā viņš var prasīt no Jaganata to, ko Jaganats nespēj? Vai tad viņš — Gopu — pats nebija tēvam sacījis, ka brālis nav vainīgs, ja tam trūkst pārdevēja talanta? Gopu apliek roku Jaganatam ap pleciem, nomierina viņu un aiziet atpakaļ pie Bhagvana. Bet Bhagvans saka, tagad viņam neesot laika. Gopu neko neatbild. Viņš apsēžas pie Jaganata un kopā ar brāli izsauc preci. Viņš nedusmojas uz Bhagvanu, Bhagvans nav viņa draugs.

Līdz vēlai pēcpusdienai Стори sēž līdzās Jaganatam un pārdod pani. Viņam tas patīk. Vēlreiz viņš ierāda brālim visus trikus, kas tam jāapgūst, lai pircējus pārliecinātu, ka Patelu pani patiesi ir nepa rasti labi. Jaganats ir zinātkārs, viņš mēģina visu iemācīties darīt tā, kā dara brālis, taču viņa dedzība ir pārspīlēta, tik nedabiska, ka panākumi izpaliek. Gopu parausta plecus un iet projām. Nekas nelīdz,

Jaganats nav labs pārdevējs, tēvam tas kādu dienu pašam būs jāatzlst.

Gopu dodas uz bazāru, viņš grib apciemot Gau-riju un Jagdišu. Gopu patīk atrasties bazārā. Tai laikā, kad viņš vēl nepārdeva pani, viņš jo bieži ienira raibajā burzmā, kas kūsāja milzīgajā Kroforta tirgus hallē un ap to. Smaržu sajaukums, tirgoņu izsaucieni, skajā kaulēšanās — tā visa trūkst pie Vārtiem un liedagā. Ja peļņas izredzes bazārā būtu lielākas, ari viņš tur labprāt piedāvātu savus pani. Mājasmātes, kas iepērkas bazārā, iegādājas lielāku daudzumu pani, taču negrib maksāt tik daudz, cik ekskursanti. Tāpēc bazārs nav izdevīga vieta pani pārdevējam.

Gopu saņem dunku sānos. Viņš apcērtas. Tur ir Mahins un Sridams. Viņi smiedamies aizskrien Gopu garām. Sridams nes kasti ar sukām, Mahins skrien tukšā — to, kas Mahinam vajadzīgs, lai nopelnītu naudu, viņam sagādā kakls un mute. Gopu ir laika diezgan, viņš atļaujas sev prieku paklejot kopā ar puikam pa šaurajām, trokšņainajām ieliņām. Mahins ar Sridamu lūkojas apkārt pēc klientiem. Drīz viņi ir to sadabūjuši — kādu ārzemnieku ar tīrām, melni spīdīgām kurpēm. Mahins neuzkrītoši tuvojas sveši niekam un izdevīgā brīdī uzspļauj viņam uz kurpēm. Ne jau katrs prot tā spļaut kā allaž aizsmakušais Mahins. Viņam kakls pastāvīgi ir pilns ar krēpām, tam pamatā kāda slimība.

Svešais nepamana Mahinu. Lēnām viņš iet savu ceļu. Tagad ir Sridama reize. Ar savu kasti, kurā ir sukas, tīrāmās lupatas, apavu krēmi, viņš dodas svešajam pretī, it ka satrūkstas, paliek stāvot un rāda uz notraipīto kurpi. Svešinieks palūkojas lejup, nepatikā savelk seju un ir ar mieru, ka Sridams kurpi notīra. Sridams notupstas un sāk darbu. Vienlaikus viņš nospodrina arī otru kurpi. Tad pieceļas, paveras lejup uz kurpēm, nav apmierināts un grib vēlreiz sākt visu no gala. Bet svešajam nu ir diezgan; lai atbrīvotos no Sridama, viņš tam iedod vairāk rupiju, nekā vajadzētu. Sridams tomēr neiet projām. Zēns stāv svešinieka priekšā, smaida un rada uz cigarešu paciņu vīra atpogātajā krūšu kabatā. Svešais kaut ko saka un padraud ar pirkstu. Sridams savelk komiski traģisku seju. Viņš ir labs aktieris. Svešais pasmejas un sniedz zēnam paciņu. Sridams izvelk trīs četras cigaretes, tad vēl un vēl, viņš mitējas tikai tad, kad svešinieks liek saprast, ka nu pietiks; Sridams pateicas un aizskrien.

Gopu sastop Mahinu un Sridamu starp diviem stendiem, kur abi apsēdušies izbauda viegli iegūto peļņu: viņi smēķē veikli sadabūtās cigaretes. Sridams mulsi pasmaida un piedāvā cigareti Gopu. Tas paņem. Ja šis nebūtu viņa pēdējās dienas Bombejā, viņš Sridamu izrātu. Tēvs ir aizliedzis smēķēt. Smēķēšana maksā naudu un ir kaitīga veselībai, viņš saka. Tēvs baras ar bezpajumtniekiem, kuri par saubagoto naudu labprāt pērk cigaretes, nevis ēdamo. Iedāvinātās cigaretes var pārdot un tātad nopelnīt vairāk.

Sridams lepni rāda, ko svešinieks viņam iedevis: piecas rūpijas. Gopu tikai papurina galvu. Par tādu naudu viņam vajadzēja ilgāk nekā veselu dienu pārdot pani. Agrāk viņam bieži krimta, ka Sridams un Mahins ar savu triku nopelna vairāk nekā viņš ar darbu, tagad viņš priecājās, ka vecākiem ir tāds dēls ka Sridams. Kad Gopu ir izsmēķējis, viņš saspiež pirkstos izdeguli un atdod Mahinam. Mahins vāc šādus galus, lai no tiem sev uztaisītu jaunas cigaretes. Pirms- aiziešanas Gopu iesit Sridamam pa pakausi.— Tu suns!— viņš nosaka. Sridams lielīgi smejas. «Tu suns!» ir viņam pagodinājums.

Gopu šķērso vēl divas ieliņas un tad ieiet milzīgajā hallē ar daudzajiem augļu, dārzeņu, zivju un gaļas stendiem. Viņu apņem dažādas smakas un balsu murdoņa. Viņš spiežas cauri ļaužu drūzmai, šur tur apstājas, lai paklausītos, ka tirdzinieki kaulējas par kādu vistu vai zivi. Tad viņš sadzird Jagdiša zemo balsi:— Mango! Svaigi novākti mango! Maigi un saldi, sulīgi un garšīgi!

Jagdišam ir četrpadsmit gadu, balss lūzumu viņš jau pārdzīvojis. Viņš skaļā balsī piedāvā mango, it kā šorīt pats tos būtu novācis. Tādam darbam gan viņam pietrūktu laika, jo katru dienu pa trīspadsmit četrpadsmit stundām jānostāv aiz letes.

— Nu? Kas dzirdams par tavu miljonāru?— Jag-dišs doma, ka Gopu jaunā darbavieta ir ļoti liela laime. Jagdišs nopelna dienā desmit rūpijas, tātad mēnesī viņam iznāk gandrīz divi simti piecdesmit

rūpiju. Gopu Madrasā tik daudz nenopelnīs, toties viņam būs brīvs dzīvoklis un uzturs. Turklāt vēl kāds dzīvoklis, kāds uzturs! Jagdišs ir pārliecināts: tas ir lielākais iespējamais sasniegums Gopu dzīvē. Kas par to, ka viņam jāmācās tamila valoda un jākalpo kādam zēnam? Darbs paliek darbs, dzīvē nekas par velti nenāk.

Pie stenda pienāk kāda sieviete. Jagdišs iedod viņai nogaršot gabaliņu sārti zeltainā augļa mīkstuma un skaļi nočāpstina «mmmhhli», it kā pats sev uz mēles sajustu sulīgā augļa sīrupaino saldumu. Vienlaikus viņš pablenž uz Gopu un piemiedz aci. Gopu bridi viņā nolūkojas, tad iet tālāk.

Gaurijs nestrādā stendā, viņa priekšā ir tikai vesels kalns banānu. Viņš tos slavē skaļā balsī, bet ne tik uzstājīgi un pašpārliecināti kā Jagdišs. Tur klāt balss viņam ir smalkāka. Diemžēl šobrīd viņš saaukstējies, viņam tek deguns. Pircēji to redz un iet garām. Šefs Gauriju lamās, kad vajadzēs norēķina ties. Gaurijs rausta plecus. Ko lai dara? Viņš bieži saaukstējas, ir mazāks un vārgāks par citiem sava vecuma zēniem, tāpēc arī mazāk nopelna. Šefs saka: par pusporciju viņš neesot radis maksāt tik, cik par veselu. Gaurijam ar to jāsamierinās. Ka zīdainis viņš bija tik slimīgs, ka visi domāja — šis bērns neizdzīvos. Tāpēc pats Gaurijs domā, ka labāk ir būt pusporcijai nekā vispār nebūt. Ar savu šefu viņš ir mierā, kamēr tas viņu nav atlaidis. Arī Gaurijs apskauž Gopu par viņa laimi.

— Madrasā ir daudz siltāks nekā te,— Gaurijs saka un izslej degunu. Viņš to zina, jo viņam ir tēvocis, kas, ieraugot zēnu, allaž apgalvo, ka tādiem kā Gaurijs vajagot dzīvot dienvidos, siltumā.

Vislielāko iespaidu uz Gauriju atstāj tas, ka Gopu dzīvos atsevišķā istabā.— Katra nakts tikai tev pašam,— viņš jūsmo,— neviens tevi netraucē, kad tu gribi ko pārdomāt,— tas droši vien ir brīnišķīgi •

Gopu vairs nepriecājas, ka dzīvos viens. Viņš pat mazliet baidās, nekad vēl viņš naktī nav bijis viens.

Kādu laiku Gopu vēro Gaurija veltīgās pūles pārdot vēl dažus banānus, tad iet projām. Bazārs viņam vairs nesagādā prieku.

Viņam pietrūks Gaurija un Jagdiša pietrūks bazāra, Vārtu, Bhombala, Kehmijas un visu citu pārdevēju. Pat Bhagvana.

UNIFORMA

Lidmašīna beidz ripot, motori tiek izslēgti, kāpnes pieliktas. Pasažieri pieceļas, atstāj lidmašīnu un iekāpj autobusā. Ari Baptijs. Viņš jutās kā sapnī, viņam vēl arvien ir drudzis. Pie lidostas stāv Biharijs. Turpat ir viņa vecāki. Biharija tēvs vispirms svei ciņa vecākus, tad Aješu. Viņš runā angliski un uzteic Aješas skaistumu, it kā redzētu meiteni pirmoreiz. Aješa samulsusi lūkojas sāņus. Biharijs smaida tāpat kā tajā rītā, kad viņš veda māti, Aješu un Baptiju uz Malabara kalnu.

Tiek atnesta bagāža. Nesēji iekrauj to abos piebrauktajos automobiļos. Vienu no tiem vada Biha rijs, otru kāds ģimenes kalpotājs. Baptijs apsēžas pie abiem vīriešiem tajā mašīnā, ko vada kalpotājs Ceļš no lidostas uz viesnīcu Juhu liedagā ir īsāks nekā līdz iekšpilsētai. Bet Juhu atrodas Bombejas ziemeļdaļā, Baptijs nenokļūst tuvāk Gopu. Tas viņu apbēdina, Baptijs zināja, ka viņš uzreiz neredzēs Gopu, bet viņš bija cerējis nokļūt zēna tuvumā. Tagad viņš no tā attālinās.

Viesnīca, kuras priekšā abas mašīnas apstājas, saucas «Saule un smiltis». Tā atrodas liedagā, kurā, izņemot sauli, smiltis, palmas un peldbaseinu, nekas cits nav redzams. Biharija tēvs paskaidro, ka esot arī skaistākas, ne tik ļaužu pilnas izbraukumu vietas, bet tas atrodoties pārāk tālu no sitijas. Tēvs ir apmierināts. Viņš bija lūdzis Biharija tēvu izvēlēties kādu viesnīcu ārpus iekšpilsētas; kādā citā sitijas viesnīcā, izņemot «Excelsior», viņš negribēja uzturēties.

Vakariņas tiek paēstas kopā ar Bihariju un viņa vecākiem. Tēvs mudina viesmīli apkalpot pēc iespējas labāk, tad viņi vēl še atgriezīšoties. Biharija tēvs smejas. Sājā vakarā skan daudz smieklu. Abi vīri, kas jau daudzus gadus ir darījumu partneri, priecājas, ka drīzumā kļūs arī radinieki. Aješa un Biharijs tikai retumis pasmaida. Abas sievietes klausās un brīžiem sačukstas. Baptijs vēlas likties gultā, ilgojas, kaut ātrāk paietu garā nakts. Tā kā piere Baptijam vēl arvien ir karsta, tēvs viņam atjauj mazo sabiedrību atstāt.

Tad Baptijs guļ gultā. Lai gan viņš jūtas noguris, miegs viņam nenāk. Viņš sev jautā, vai Gopu jau patiešām iemācījies tamilu, un iztēlojas viņu atkal redzēšanos. Viņam rādās ainas un notikumi, kuri risināsies nākotnē, un vienmēr viņam līdzās ir Gopu. Kad Baptijs beidzot iemieg, viņš redz sapni: viņi abi ar Gopu spēlē tenisu. Gopu apvilcis baltu tenisa tērpu un spēlē ļoti labi, tikai nedaudz viņam zaudē. Narijs stāv turpat līdzās un arī grib spēlēt. Abi draugi Nariju izsmej.

I.ai gan maz gulējis, Baptijs no rīta ir spirgts. Viņš jau paguvis nomazgāties, sasukāt matus un apģērbties, pirms atskan Aješas klauvējiens. Pie brokastīm viņam grūti nosēdēt mierā, nemitīgi viņš grozās krēslā. Tēvs iepriekšējā vakarā stipri noguris, tāpēc ēd sevišķi lēni. Tad viņš izrāj viesmīli. Omlete ir atdzisusi. Viesmīlis atnes citu. Ar «Excelsior» «Saule un smiltis» nevarot sacensties, tēvs nosaka.

Paiet neciešami ilgs laiks, kamēr tēvs izlasa avīzi. Tad viņš pieceļas un pasūta taksometru. Viņam jāliek pilsētā, Aješa un Baptijs brauks viņam līdzi. Ajcšai jāizraugās Gopu piemērots apģērbs. Māte paliek viesnīcā. Viņai sāp galva, un viņa vēlreiz liekas gulēt.

Līdz iekšpilsētai ir divdesmit viens kilometrs. Tēvs to ir uzzinājis no šveicara; viņš nosēžas priekšēja sēdeklī un, turēdams uz ceļiem portfeli, neapmierināts purina galvu: Biharija tēvam vajadzēja viņu brīdināt, ka tas ir tik tālu, tad viņš labāk būtu apmeties iekšpilsētā.

Baptijs kļūst arvien nepacietīgāks. Kas notiks, ja viņš Gopu nesastaps? Līdz šim vēl neviens nav gribējis ar viņu draudzēties, kāpēc lai Gopu kļūtu viņa draugs? Tad viņam iekrīt prātā, ka Gopu ir nabadzīgs. Tas viņu nomierina. Vajadzības gadījuma tēvs var Gopu piedāvāt vairāk naudas.

Taksometrs apstājas netālu no Vārtiem. Ir jauks laiks, daudzi cilvēki dodas izbraukumos. Baptijs spiežas cauri ļaužu pūlim. Viņam nerūp, ka Aješa varētu viņu pazaudēt. Baptijs steidzas uz pazemo mūri pie kreisajiem sānu vārtiem un paliek stāvot: pie mūra līdzās paplātei ar pani sēž kāds zēns, bet tas nav Gopu.

Baptijs lūkojas apkārt. Vai Gopu būtu mainījis vietu? Viņš neatlaidīgi meklē ar acīm, bet Gopu nekur nav ieraugāms. Paplāte! Viņš to pazīst — tā ir Gopu paplāte.

Zēns, kas sēž pie paplātes, jautājoši uzlūko Bap-tiju. Baptijs purina galvu, viņš nevēlas pani. Tad viņš vaicā:— Gopu?

Zēns saausās, kaut ko saka. Baptijs viņu nesaprot. Aiz bailēm viņš kļūst nikns, piesit pie paplātes, kas neapšaubāmi pieder Gopu, un skaļi atkārto:

— Gopu! Gopu! Gopu!

Tad zēns pielec kājās. Viņš norāda uz ziemeļiem.—Covpati,— viņš saka.— Gopu—Covpati! Bhag-vans!

Baptijs jož turp. Aješa, kas viņu beidzot ir atradusi, turas viņam līdzās.

— Viņš ir pie Bhagvana, viņš mācās tamilu,— Baptijs starodams skaidro. Bailes ir izgaisušas. Gopu mācās tamilu! Nu ir viss labi, viss būs labi.

Aješai nav ne mazākās vēlēšanās noiet kājām trīs kilometrus līdz Covpati liedagam. Viņa lūkojas pēc taksometra. Neviena mašīna nav redzama. Baptijs negrib un nevar gaidīt. Viņš iet kājām, skrien, paliek bez elpas, uz bridi apstājas, tad atkal teciņus dodas uz priekšu. Beidzot viņš ierauga zilo dzērienu stendu. Pie tā stāv kāds zēns īsas biksēs un pārāk šaurā, vaļējā kreklā: Gopu. Baptijs drāžas pa smiltīm, paklūp, uzraušas kājās tin skrien tālāk. Tad viņš stāv Gopu priekšā un, priecīgi smaidīdams, paziņo:— Te nu es esmu!—Viņš to saka tamila valodā un gaida.

Gopu vilcinās. Tad vaicā to, ko no galvas iemācījies:

— Ka tev klajas? Kāds bija ceļojums? Vai Deli bija ļoti auksts?

Baptijs ir gatavs uzgavilēt, apkampt Gopu, darīt vēl diezin ko, lai izteiktu savu sajūsmu. Gopu prot tamilu, vienā pašā nedēļā iemācījies tamilu! Viņš stāsta Gopu, cik ļoti gaidījis šo dienu un cik garlai-cīgubijis Deli un Agra. Bet tad viņš pamana, ka Gopu viņu nesaprot, drauga zināšanas tamila valodā vēl ir pārāk trūcīgas. Klusēdams Baptijs saņem Gopu roku un paspiež.

Pa smiltīm tuvojas Aješa. Viņa sveicina Gopu un pasmaida, pamanījusi, ka Gopu nosarkst, atņemdams viņas sveicienu.

Bhagvans ziņo par Gopu sekmēm tamila valodā. Viņš stāsta, cik ļoti nopūlējies, ka nepavisam nebijis vienkārši tik īsā laikā Gopu iemācīt svešu valodu. Galu gala tas viņam tomēr izdevies, un tagad Gopu zināšanas tamilā esot pietiekamas.

Gopu noliec galvu. Kad viņš to atkal paceļ, Aješa viņam pamirkšķina ar aci: viņa saprot, ka Bhagvans lielās. Gopu jūt: viņš atkal ir nosarcis.

Baptijs pasūta sev un Gopu zaļo limonādi. Aješa i — kokosriekstu pienu. Tad viņš pastāsta Gopu, ka viņiem abiem un Aješai jādodas uz bazāru nopirkt apģērbu.

Baptijs un Gopu dzer limonādi, Aješa — kokosriekstu pienu. Aješa samaksā un iedod Bhagvanam lielu ekstra. Viņa pamana, ka Bhagvanam tas šķiet par maz, un nicīgi savelk mutes kaktiņus. Trijatā zēni un meitene aiziet pa smiltīm un šķērso Liedaga šoseju. Ar izbrīnu Aješa ievēro, cik brālis ir kluss un apmierināts. Kad Baptijs saņem Gopu roku, viņai uzmācas bažas. Ir jau parasts, ka draugi sadodas rokās, bet vai Baptijs drīkst aiziet tik tālu? Bojs ir bojs — arī tad, ja viņš ir tik simpātisks.

Gopu grib doties tieši uz tekstilbazāru, viņš nevēlas iet caur Kroforda tirgu, lai Gaurijs ar Jagdišu viņu neredzētu. Bet Aješa iebilst — viņa esot dzirdējusi par tirgus halli un labprāt gribētu to redzēt. Gopu nekas cits neatliek kā rīkojumu izpildīt.

Pie ieejas hallē stāv Sridams un Mahins. Viņi ierauga Gopu un iepleš acis un muti. Gopu uzsmaida Sridamam, bet neuzdrīkstas vērst Baptija un Aješas uzmanību uz to, ka mazais kurpju tīrītājs ir viņa brālis.

Aješai patik hallē. Viņa iet no stenda pie stenda, šur tur kaut ko nopērk. Pie Jagdiša viņa iegādājas divus mango. Gopu slepus pamāj Jagdišam, bet tas viņu nepamana, jo redz vienīgi Baptiju un Aješit.

Gaurija banānu kalnam Aješa nevērīgi paiet garām. Bet Gaurijs panāk uz priekšu, ziņkārīgi aplūko

Baptiju un vaicā Gopu:— Vai jau ir tik tālu? Kad tu izlidosi?

Baptijs sarauc pieri. Viņš iet tālāk, it kā Gaurija te nebūtu. Gopu neuzdrošinās draugam atbildēt. Ar rokas kustību, ko pamana tikai Gaurijs, viņš liek saprast: vēlāk! Tad Gopu seko Baptijam.

— Vai tas bija tavs draugs?— Baptijs jautā.

— Jā.— Gopu zina, ka Gaurijs viņiem lūkojas nopakaļus, un jūtas kā nodevējs.

— Man viņš nepatīk.

Man patīk,— Gopu atbild hindi valodā — un nosarkst: viņš ir gļēvulis.

Baptijs klusē. Viņš var iedomāties, ko Gopu sacīja.

Aješa ievēro brāļa sapīkumu. Viņai žēl Baptija, tam vēl daudz jāmācās, lai zinātu, kā jāizturas pret boju. Aješa atdod Gopu turzu ar augļiem un pieprasa, lai zēns viņu aizved uz drēbju bazāru.

Tekstilbazāra ieliņas nav šaurākas par misiņa kalēju un varkaļu ieliņām, bet kleitas un jakas, bikses un krekli, kas karājas pie mazajiem veikaliņiem, garāmgājējiem liek justies tā, it kā viņi atrastos pavisam šaurās ejās.

No kreisās un labās puses iznirst pārdevēji, kas Aješa nojautuši maksātspējīgu pircēju, viņi izrāda savu preci. Gopu apģērbšanu Aješa atstāj Baptija ziņā. Bet Baptijs pa lielākai daļai tikai purina galvu, viņam ir savs stingrs priekšstats par to, kas valkājams Gopu. Tikai retos gadījumos viņi nonāk līdz uzlaikošanai.

Gopu priecājas, ka viņam neviens neko nejautā. Ja Baptijs viņam pavaicātu, viņš nezinātu, ko izvēlēties. Apģērbi, kurus viņš pielaiko, ir tik skaisti, drāna tik laba, ka viņš nespētu izšķirties, kurš ir pats labākais.

Kad iepirkšanās ir pabeigta, Gopu nes trīs plastmasas turzas. Vienā ir bēškrāsas bikses, otrā tādas pašas nokrāsas krekls, zeķes un apakšveļa, trešajā sandales. Tā ir uniforma. Apģērbs, ko valkā darbā, ir uniforma.

Lai vēlreiz nebūtu jāiet cauri augļu tirgum, Gopu izvēlas citu atpakaļceļu.

Džhaverija bazārā — zeltkaļu un dārgakmeņu pārdevēju bazārā — tirgoņi atkal uzrunā Aješu. Viņi grib meitenei parādīt brīnumskaistas rotas, viņai tikai uz brīdi jāiegriežas veikaliņā. Aješa tikai pasmejas. Vienā vietā viņa tomēr paliek stāvot un aplūko izlikto preci. Tirgotājs rakņājas savās dārglietas, iestāsta Aješai, parāda viņai te vienu, te otru rotaslietu, no kuras, ka pats apgalvo, nelabprāt šķirtos.

Aješa izliekas vienaldzīga, bet tirgotājs pamana, ka viņai iepaticies kāds gredzens. Viņš to atdošot par četrtūkstoš rūpijām, vīrs saka. Gopu nodomā, ka Aješa tikai papurinās galvu un ies tālāk, bet meitene atteic:

— Divtūkstoš!

Tirgotājs atkal noliek vietā gredzenu. Viņš jau neiešot sevi izputināt, viņš taču redzot, ka te neesot darīšana ar ārzemniekiem, tāpēc neprasot no viņas pārmērīgu cenu. Tirgotājs rāda aizvainotu seju.

— Kad ne, ne!— Aješa iet tālāk.

Tirgotājs steidzas viņai nopakaļus.— Trīs tūkstoši pieci simti! Tāpēc ka mana māte ari cēlusies no dienvidiem.

— Kas man daļas gar tavu māti!— Aješa uzrunā pārdevēju ar «tu», pazemo viņu — un gūst panākumus.

— Trīs tūkstoši! Vairāk es nevaru nolaist. Mans veikals ir jauns, man jānorēķinās, prece ir nopirkta uz kredīta.

— Divi tūkstoši divi simti!— Aješa ver vaļā maku.

— Divi tūkstoši pieci simti!— Tirgotājs aizver acis, it kā būtu pasludinājis sev nāves spriedumu.

— Divi tūkstoši divi simti! Aješa atkal aizver maku, parausta plecus un grasās iet.

— Divi tūkstoši trīs simti! Lūgtum!— Tirgotājs paņem gredzenu un grib to uzmaukt Aješai pirkstā.

Aješa atrauj roku.— Divi tūkstoši divi simti!

— Divi tūkstoši divi simti!— Tirgotājs padodas.

Aješa stiepj tirgotājam pretī roku. Vīrs vēl brīdi

pavaimanā, ka nu viņam veikals būšot jāslēdz ciet, taču tik daiļai meitenei viņš neko nevarot atteikt. Tad viņš saņem naudu un izskatās apmierināts.

Gopu kļuvis vēl klusāks. Neuzkrītoši viņš novēro brāli un māsu. Aješa iet tālāk, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis, bet Baptiju hindi valodā notikusi kaulēšanās visdrīzāk ir garlaikojušu

Pie Liedaga šosejas Aješa pamāj taksometram. Kad tas ir piebraucis, viņa iekāpj. Baptijs paņem no Gopu turzas. Viņš saņemšot savas lietas tajā dienā, kad viņi kopā braukšot projām, Baptijs paziņo. Tēvs tā noteicis. Viņš sacīja: varot gadīties, ka pani pārdevējs pazūd ar visām nopirktajām mantām. Baptijs tam netic, bet ir lietas, kuras tēvs nepiekāpjas; pie tām pieder viss, kas saistās ar naudu.

Gopu nemaz nav domājis, ka varēs uniformu paturēt pie sevis. Arī tēvs drīkstēja savu formas tērpu nēsāt vienīgi viesnīcā. Zēns ir bēdīgs, bet tam ir cits iemesls.

Baptijs atvadoties vēlas Gopu vel kaut ko pateikt, bet nezina, ko īsti. Tā viņš vienīgi paziņo, ka nākamajā dienā Gopu ap pulksten desmitiem jābūt pie viesnīcas «Saule un smiltis», ap pusdienas laiku viņi izlidošot. Viņš vēlreiz uzsmaida Gopu un iekāpj mašīna pie Aješas.

Mašīna sāk braukt. Baptijs lūkojas ārā pa pakaļējo logu, redz Gopu, kas stāv ielas malā un ar acīm .pavada taksometru.

Tu neesi apmierināts?— Aješa apliek roku Bap-tijam ap pleciem. Baptijs purina galvu. Tas var nozīmēt gan «jā», gan «nē», viņš pats to nezina.

TĪĢERA lamatas

Māte pie sūkņa skalo traukus. Gaurija māmuļa un viņas vecākā meita stāv turpat līdzās, piepalīdz un gaida, kad sūknis būs brīvs. Sievietes sarunājas, joko, smejas. Bet tad visas trīs apklust: pāri pagalmam nāk Gopu. Uz māti neskatīdamies, ne vārda neteikdams, viņš paiet mazgātājām garām.

Vēl ir pārāk agrs, lai, pārnākot mājās, neko nepaskaidrotu. Gopu to apzinās, bet viņš nespēj runāt ar māti citu cilvēku klātbūtnē. Zēns iet dzīvojamā istabā, paklūp uz Rabija, kas rāpo durvju priekšā, sabar Bidiju, kura neuzrauga brālīti, bet guļ uz sava pīteņa un sapņo. Gopu rājas dusmīgāk, nekā vajadzētu: viņa ir kaut kas, kam jāizlaužas uz āru. Rabijs uzlūko lielo brāli plati ieplestām acīm, tad sāk raudāt. Gopu atjēdzas. Viņš paņem Rabiju rokas, iestāsta viņam, ka vairs nedusmojas, noglāsta un nomierina Bidiju. Pēc tam viņš atlaižas uz plteņa.

Sivas griba, tēvs bija sacījis. Siva ir taisnīgs. Bet vai tas ir taisnīgi, ka tāda meitene kā Aješa trīs minūtēs sev nopērk gredzenu, kas maksā vairāk, nekā Odinija nopelna gada laikā? Vai tas bija taisnīgi, kā Baptijs izturējās pret Gauriju? Gopu pielec kājās un steidzīgi staigā šurpu turpu. Viņš redz sev priekšā Gaurija jautājošo skatienu, redz pats sevi, slepus pamājot, paejot draugam garām. Kāpēc viņš tā darīja? Aiz paklausības? Vai tad viņš jau ir Baptija bojs?

Gopu sāk kustēties vel ātrāk. Rabijs un Bidija sež viens otram līdzās un ziņkārīgi vēro brāli.

Nekad viņš vairs nevarēs runāt, kad pats gribēs un ar ko gribēs. Viņš vairs nebūs pats savs kungs, viņa kungs būs Baptijs; Baptijs pavēlēs, viņš paklausīs. Tās nebūs tikai desmit vai divpadsmit stundas dienā, tā būs vienmēr, no agra rīta līdz vēlam vakaram un, ja Baptijs gribēs, arī naktī.

Māte ienāk istabā. Tikai uz mirkli viņas skatiens pievēršas Gopu. Viņa noliek grozu ar veļu, gatavojas vārīt rīsu putru.

Gopu paliek stāvot blakus mātei un vēro viņas darbošanos. Viņš pavēstī par uniformu un paziņo, ka šī viņam ir pēdējā diena ģimenes lokā. Gopu iekož sev lūpā, viņš negrib raudāt. Māte pārtrauc darbu un stāv kā sastingusi. Gopu strauji metas viņai ap kaklu un paslēpj galvu pie viņas krūtīm, kā to darīja, būdams mazs zēns. Rabijs un Bidija pielien vēl tuvāk viens otram, viņi tagad nedrīkst traucēt.

Ilgi māte stāv izdējusies, nerunādama ne vārda, tad sāk Gopu šūpot, it kā viņš vēl būtu mazs puisītis. Pēc kāda laika viņa saka:— Mēs nedrīkstam pieņemt šo upuri — bet ko lai darām?

Vecākiem nekas nav jādara, vienīgi jāparāda, ka viņi mīl Gopu. Vecāku un brāļu un māsu mīlestība viņam būs vajadzīga, kad viņš būs viens — gluži viens svešā mājā, viens starp svešiem cilvēkiem, bez savas gribas un bez maiguma. Gopu vēl ciešāk pieglaužas mātei. Viņš grib sajust viņas tuvumu, grib kaut ko paņemt sev līdzi. Tad viņš palaiž māti vaļā un palīdz pagatavot vakariņas. To viņš vēl nekad nav darījis, bet šodien dara, un māte ļauj viņam vaļu, it ka tas nebūtu nekas neparasts.

Cats pēc cita pārrodas brāļi un māsas. Pirmais atgriežas Jaganats. Viņš novieto paplāti kaktā un ziņkāri uzluko Gopu. Vai tas zēns, kas pie Vārtiem jautāja pēc Gopu, bija Baptijs no Madrasas? Gopu tikai pamāj ar galvu. Sridams, kas pārrodas drīz pēc tam, neko nejautā. Viņš noliek kasti ar sukām līdzās paplātei un ir pavisam kluss. Tas liekas neparasti. Gopu viņam iebaksta sānos.— Šodien slikti veicās?

Sridams tikai papurina galvu. Tad pavisam klusu, tikko dzirdami nosaka:— Tu mūs drīz aizmirsīsi, dzīvodams starp tik bagātiem ļaudīm.

Gopu nekad nav ienācis prātā, ka no brāļiem un masām kāds varētu izteikt šādu pieņēmumu.— Kā tu domā — kas ir bojs?— Gopu jautā Sridamam. Un pats sev atbild:— Bojām ir jādara tas darbs, ko bagātie ļaudis negrib darīt. Vai tev liekas, ka tas ir patīkami?

Sridams uzelpo. Лк tā tas ir! Tad jau Gopu viņu varb ū t n eai zm i rsīs ?

Odinija pārnāk pēdējā. Uzzinājusi Gopu jaunumus, vecākā māsa apliek roku mātei ap gurniem un, kā glābiņu meklēdama, piespiežas viņai klāt. Bidija, kas līdz šim atturējusies izrādīt savas jūtas, pieskrien pie Gopu un noguļas viņam līdzās, ielikdama galvu brālim klēpī.

Klusums, kas tagad iestājies, drīz vien kļūst neciešams. Mātes rīkošanās ap traukiem to neiz-kliedē, drīzāk pastiprina. Gopu gribētu mierināt brāļus un masas. Bet ko lai viņš tiem saka? Vai to, ka drīz atgriezīsies? Viņš taču pat nezina, vai vispār kādreiz atgriezīsies. Vai viņam jāapsola, ka tos apciemos? Bojām nepienākas atvaļinājums. Un vai viņam jelkad pietiks naudas ceļa izdevumiem no Madrasas līdz Bombejai un atpakaļ?

Sājā klusuma brīdī istabā ienāk tēvs. Viņš redz bērnu sejas un saprot, kas notiek. Tēvs apsēžas, izstiepj uz priekšu nogurušās kājas un klusē. Tēvs ir pārvērties. Viņš vairs neiet uz viesnīcām, pcrsonālše-fiem viņš bija ne vien par vecu, bet izskatījās arī pārāk bēdīgs. Viņš modinot līdzjūtību, un tas kaitējot viesnīcas labajai slavai. Tāpēc tēvs tagad meklē tādu darbavietu, kur ir vienalga, vai viņš izskatās bēdīgs vai priecīgs. Gopu nesaprot personālšefus. Ka lai cilvēks izskatās priecīgs, ja viņam nav darba, ja kājas viņam noberztas jēlas no veltīgas skraidīšanas, darbu meklējot? Kad tēvam ir darbs, viņš nav bēdīgs.

Gopu par to ir runājis ar tēvu. Kopš tās nakts, kad viņi kopā devās pastaiga, tēvs pret viņu izturas kā pret pieaugušu cilvēku. Viņa norādījumi noderēs arī Gopu darba dzīvē. Gopu jāsargās no skauģiem, tēvs sacīja:— Viņi darīs visu, lai dabūtu tavu vietu. Ja vajadzēs, viņi būs ar mieru strādāt par mazāku algu. Ja Candrahasa kungs ar tevi nebūs mierā, viņš tevi atlaidīs vai maksās mazāk.

Gopu centīsies to paturēt prātā, kaut gan lielākas raizes viņam sagādā kas cits: kā būs, ja viņš Bapti-jam apniks? Viņš skaidri zina, ka no visiem Candra-iiasiem par viņu interesējas vienīgi Baptijs.

Negaidīdams tēva uzaicinājumu, Gopu sak stāstīt par atkalredzēšanos ar Baptiju. Viņš pavēstī par uniformas pirkšanu un par Baptija norādījumu nākamajā diena pulksten desmitos but pie viesnīcas «Saule un smiltis». Par Aješas gredzenu un epizodi ar Gauriju viņš nepiemin.

Tēvs ilgi klusē. Tad viņš klusu saka:— Es pavadīšu tevi autobusā līdz Juhu.

Gopu tikai pamāj ar galvu. Te nekas nav piebilstams.

Es nepazīstu nevienu, kurš būtu bijis Mad-rasā,— tēvs turpina,— turklāt vēl ar lidmašīnu.

Bidija sāk raudāt.— Un ja nu viņš nokrīt zemē?

— Tad viņš atrodas zemē!— Tēvs smejas, viņš grib visiem uzlabot garastāvokli, iedrošināt Gopu. — Visi mūsu viesi aplido puspasaules, līdz nokļūst pie mums, šodien tas vairs nav nekas sevišķs.

— Es nebaidos lidot,— Gopu saka.

Tēvs pieceļas, pieiet pie mazā skapīša zem loga un izņem kādu kastīti. Tā ir mākslinieciski izrotāta, vectēvs to kādreiz izgriezis no mangokoka. Tēvs iedod kastīti Gopu.— Esmu uzzinājis, ka dzelzceļa biļete trešajā klasē no Madrasas līdz Bombejai maksā sešdesmit četras rūpijas. No savas pirmās algas paņem astoņdesmit rūpijas, ieliec šajā kastītē un ieroc zeme. Sameklē tādu vietu, kuru tu viegli vari atrast un par kuru vari būt drošs, ka nevienam neienāks prātā tur rakņāties. So naudu tu nedrīksti aizskart,— tēvs turpina,— tev jāaizmirst, ka tev tā pieder. Ja pazaudēsi darbu, izroc kastīti, nopērc biļeti un brauc pie mums atpakaļ.

Gopu nespēj runāt, kaut kas viņam spiežas kaklā. Tikko viņš pavērs muti, viņam būs jāšņukst.

— Es zinu, kādu dienu tu pie mums atgriezīsies,— tēvs saka.— Mēs tevi mīlam un priecāsimies atkal redzēt. Tomēr mēs tevi lūdzam darīt visu iespējamo, lai šī darbavieta nebūtu jāzaudē; ja tu to pazaudēsi, mēs zināsim, ka tā nav tava vaina.— Tēvs uz brīdi apklust, viņu ir pārņēmis aizkustinājums, tad viņš atkal runā, un balss ir stingra un cieta kā iepriekš.

Ja tu pazaudēsi šo darbu, tev bus jāatgriežas pie mums. Tas ir arī tavās interesēs. Nabagam but ir grūti, vienam but ir grūti — ja ir abas nelaimes kopā, tas ir pārāk grūti.

Māte pamet rīsu virumu un izskrien pagalmā. Tēvs izliekas to neredzam. Viņš vēlreiz paskaidro Gopu, kā jāpārsūta nauda. Viņš to nevar dēlam uzrakstīt, un, pat ja prastu rakstīt, Gopu to nevarētu izlasīt. Tēva teiktais viņam jāiemācās no galvas, tāpat kā viņš mācījās svešo valodu.

Kad Gopu ir iemācījies, tēvs viņam atprasa.

Gopu ir laba atmiņa, un tēvs apmierināts saka:

Pirmoreiz atsūti tikai simt divdesmit rūpijas. Vel mēs kaut ka tiekam cauri.

Mate atgriežas. Viņa rosās ap pavardu un uzliek galdā rīsus.

Maltīte paiet klusuma. Vienīgi Sridams reizēm nopūšas.

Nakts Gopu paiet bez miega. Viņš nespēj iemigt. Uz brīdi tomēr aizsnaužas. Viņš guļ nemierīgi. Sapnī viņš skrien cauri kādiem džungļiem dienvidos. Ir nakts, viņš skrien un skrien, un paklūp pār kādu sakni. Viņš gribētu palikt guļot, bet apkārtējie trokšņi uzrauj viņu no jauna kājās. Viņš nezina, kā nokļuvis šajos džungļos, un nezina, uz kurieni skrien. Tad viņš ierauga ugunis. Ciems! Viņš skrien uz turieni, zem kājām kaut kas lūst, viņš pakrīt.

Gopu uztrūkstas. Sirds dauzās, piere ir slapja nosvīdusi. Viņš sapņojis, ka iekrīt tīģera lamatās. Tad Gopu atkal atlaižas guļus un aizver acis. Pēc brīža tās atkal atver. Viņš ir kaut ko saklausījis, kādu čukstu. Tā ir tēva balss. Tēvs neguļ, viņš kaut ko pārrunā ar māti. Ko viņš saka, nav saprotams.

Gopu bridi klausās, tad atkal iemieg — un sapņo tālāk. Viņš sēž tīģera bedres dibenā un lūkojas augšup. Viņš redz apaļu, zvaigznēm nosētu debess gabaliņu, citu neko. Kur viņš atrodas? Kas tas bija par ciemu? Vai dienvidos vel ir tik daudz tīģeru, ka zemniekiem pret tiem jācīnās? Gopu pieceļas kājās un aptausta bedres sienas. Tās ir gludas, zeme ir mīksta, nevienas saknes, pie kā pieķerties un uzvil kties augšā. Viņam vajadzēs pagaidīt. Tīģeris medī pirms saulrieta, un naktī, iekams parādīsies pirmie saules stari, neviens nenāks pārlūkot lamatas. Bet ko viņš iesāks, ja arī tad neviens neatnāks? Vai arī pie viņa iekritīs kāds dzīvnieks? Čūska vai plēsīgs zvērs?

Gopu svaidās uz pīteņa no viena sāna uz otru. Tomēr viņš nepamostas. Tēvs sēž bedres malā, raugās lejā uz viņu un apgalvo, ka lamatas ierīkotas, lai noķertu balto tīģeri. Cieminieki esot vientieši, viņi nezinot, ka nāvi nevar noķert. Gopu lūdzas, lai tēvs viņu izvelk no bedres. «Tas nav iespējams,» tēvs atteic, «bedre ir pārāk dziļa.» Gopu izmisīgi lūdzas, lai tēvs atnes virvi, jo viņam šajā bedrē jānomirst, tiklīdz tur iemaldīsies pirmā čūska. Miršana neesot nekas ļauns, tēvs paskaidro, tikai tas, kas izjutis nāvi, sākot no jauna dzīvot. Tad viņš pastāsta: tā esot Sivas griba, ka Gopu iekritis šajās lamatās, tagad jānogaida, ko Siva izlems: vai dievs viņam palīdzēs izkļūt ārā vai iesūtīs pie viņa čūsku. Gopu grib lūgt tēvu, lai tas bedri apsargā, aizdzen zvērus, bet tēvs saliek kopā rokas, paklanās un nozūd. Gopu sauc tēvu, sauc, kamēr zaudē balsi. Tad viņš noliec galvu uz ceļgaliem.

Sāk līt lietus, rupjas lāses plīkšķēdamas krīt lejup uz Gopu. Viņš paceļ galvu un ļauj ūdenim tecēt pār seju.

Vai viņš noslīks? Odens ceļas arvien augstāk, tas neiesūcas zemē. Gopu ir pārliecināts: Siva vēlas, lai viņš tajā bedrē noslīkst. Ūdens sniedzas viņam līdz kaklam, bet viņš paliek sēžot, neceļas kājās.

— Peldi, Gopu,— piepeši virs viņa atskan kāda balss.

Gopu paceļ galvu. Bedres malā stāv tēvocis Kamals un liecas viņam pretī. Gopu pieceļas kājās, pagaida, līdz ūdens sniedzas viņam līdz krūtīm, tad sak peldēt. Viņš peld riņķī un riņķī, kamēr ūdens sasniedz bedres malu. Gopu sagrābj kādu sakni un izvelkas ārā. Smagi elpodams, viņš raugās apkārt: tēvocis ir nozudis.

Gopu pamostas. Vēl ir agrs, gaisma, kas iespiežas caur durvju spraugām, ir pelēka. Viņš vairs nespēj aizmigt; sakrustojis rokas zem galvas, viņš lūkojas uz durvīm, kur pelēkā krēsla kļūst gaišāka.

Pienāk tēvs.— Tu esi nomodā?

-Jā.

— Tu kaut ko sapņoji?

Nē.— Gopu negrib, lai tēvs iztulko šo sapni.

'levs viņam nenotic, tomēr pasmaida.

Nomazgājies un sasukājies Gopu sēž pagalmā uz sola un ietur atvadmaltīti. Tas ir augļu biezenis ar rīsiem. Viņš sēž starp Bidiju un Sridamu, Jaganatu un Odiniju. Vecāki stāv klāt un noskatās.

Pēc ēšanas Gopu dodas pie Gaurija un Jagdiša atvadīties.

Draugi skumji smaida.

Kad Gopu atgriežas, Jaganats jau gatavojas aiziet. Ar paplāti padusē viņš lūkojas uz brāli. Gopu apkampj un noskūpsta viņu, tad raugās viņam nopakaļ.

Pēc tam ir Sridama kārta aiziet. Viņš savelk lūpas, mēģina uzsvilpot, bet piepeši krīt Gopu ap kaklu un sāk kaukt. Bidija un Rabijs, kurš arī pamodies un apjēdzis, ka šis rīts nav gluži parasts rīts, savukārt pieplok Gopu. Sridams novēršas. Viņam ir kauns, ka uzvedies tāpat kā abi mazie. Viņš noskūpsta Gopu un iet ārā, ne reizi neatskatīdamies.

Bidija un Rabijs pieķērušies pie Gopu, līdz pienāk māte un viņus izrāj. Tik lieliem bērniem tā neklājas uzvesties, viņa saka, Gopu taču drīz vien atgriezīšoties. Bidija mātei netic, vienīgi mātes dusmīga balss liek viņai paklausīt. Rabijs jau atkal ir labā omā. Raudāt nav vairs vajadzības, tāpēc viņš smejas.

Odinija atvadoties varonīgi smaida. Tam, kurš atvadās, raudāšana nes nelaimi, viņa nevēlas, ka Gopu viņas dēļ kļūtu nelaimīgs.

Gopu nu sēž uz sola jau apklusušajā pagalma un lūkojas apkārt, it kā gribēdams iegaumēt katru sīkumu. Pienāk tēvs un saka, esot laiks doties ceļā. Viņš ir apvilcis garās, pelēkās bikses un tikko izgludinātu kreklu, lai parādītu, ka piešķir īpašu nozīmi šim ceļam, kas viņiem kopīgi ejams.

Māte ar Rabiju uz vienas rokas un raudošo Bidiju pie otras pavada Gopu līdz ielai. Tur viņa dēlu noskūpsta un izlūdzas no dieviem viņam svētību.

Pēc tam tēvs ar Gopu dodas projām pa ielu. Starp braucošajiem satiksmes līdzekļiem viņi izli-kumo līdz autobusu pieturai un iekāpj tur stāvošajā autobusā. Abi klusē. Viss ir pateikts.

BOJS

Pirms Ajcša paguvusi pieklauvēt pie durvīm, Bap-tijs jau ir apģērbies. Viņš noiet lejā liedagā, apsēžas uz sola un lūkojas uz jūru. Tad viņš klimst ap viesnīcu.

Vakarējā diena, atkalredzēšanās ar Gopu! Sākumā viņš tik ļoti priecājās, pēc tam bazārs visu sabojaja. Viņam vajadzēja Gopu ļaut parunāties ar banānu pārdēvēju; Gopu ar šo zēnu vairs nekad nesatiksies, veltīgi viņš bija baiļojies.

Brokastīs Baptijs dzer vienīgi sulu, viņš nespēj neko ieēst.

Tēvs uzdod Aješai parūpēties par jauno boju.

— Bojs ir bojs,— tēvs saka.— Labi boji jāizaudzina mums pašiem. Tas jādara no sākta gala! Ja suns iekož savam saimniekam, tad vainīgs ir nevis suns, bet saimnieks, kas suni nepareizi audzinājis.

Pec brokastīm Baptijs stāv pie savas istabas loga, lūkojas lejā uz ielu un gaida Gopu. Kad Gopu parādās, viņš nav viens, kopā ar zēnu ir viņa tēvs. Baptijs pakāpjas mazliet atpakaļ un vēro nācējus.

Dažus metrus no viesnīcas Gopu ar tēvu paliek stāvot. Vīrs pievelk zēnu sev klāt. Viņi atvadās. Baptijam patīk šis skats, bet tad viņš kļūst nepacietīgs: ir jau pāri desmitiem.

Beidzot Gopu tēvs iet projām, viņš vairs ne reizi neatskatās. Baptijs gaida, kad Gopu pagriezīsies uz viesnīcas pusi, bet Gopu stāv un lūkojas tajā virzienā, kurp aizgāja viņa tēvs. Zēnam rokā ir kastīte, viņa vienīgā manta.

Baptijs izskrien no istabas. Viņš negaida liftu, bet, lēkdams pāri diviem trim pakāpieniem, drāžas lejup pa kāpnēm. Caur vestibilu viņš izskrien uz ielas.

Gopu vel arvien raugās uz to pusi, kur aizgāja viņa tēvs. Tikai tad, kad Baptijs pieskrien klāt, Gopu pagriežas. Baptijs saņem Gopu roku.— Nāc!— viņš klusu saka. Abi zēni ieiet viesnīcā un caur vestibilu dodas uz liftu. Gopu mehāniski seko Bapti-jam. Viņu neinteresē, vai vīrs aiz viesnīcas letes uz viņu noskatās neuzticīgi vai ne.

Pienāk lifts. Tas ir viens no tiem, ko apkalpo paši viesi. Baptijs piespiež kādu pogu, durvis aizveras, lifts sāk braukt. Baptijs vēlētos Gopu iedrošināt, viņam uzsmaidīt vai pamāt ar galvu, parādīt, ka saprot viņu un zina, ka viņš te jutās kā svešinieks, bet Gopu, šķiet, ir vienalga, kas ar viņu notiek.

Ienācis Baptija istabā, Gopu iepleš acis. Istabu ar vienu gultu, rakstāmgaldu, dīvāna galdiņu, diviem atzveltnes krēsliem, vannas istabu — un pat ar telefonu — viņš vēl nav redzējis.

Baptijs pavīpsnā, noceļ telefona klausuli, uzgriež kādu numuru un pasuta divas porcijas saldējuma.

Gopu arvien vairāk samulst. Cik pašpārliecināti Baptijs runa pa telefonu! Cik labi viņš runā angļu valodā! Vai tēvam būtu taisnība, ka bagātie ir bagāti tāpēc, ka viņi ir spējīgāki?

Baptijs atver skapi, izņem saiņus ar Gopu drēbēm un noliek uz gultas.

— Pārģērbies! — viņš saka.

Gopu noliek savu kastīti uz galda un sāk pārģērbties. Kad viņš ir beidzis, Baptijs ar roku norāda uz novilktajām drēbēm. Gopu noliecas, paņem kreklu un bikses, tur tās rokā. Neziņā uzlūko Baptiju.

— Met projām!— Baptijs rāda uz papīrgrozu.

Gopu vilcinās. Nav vērts uzglabāt vecos apģērba

gabalus, ka Baptija bojs viņš tos tik un tā nedrīkstēs valkāt, turklāt tie viņam ir par šauru. Un tomēr: vai viņš vēl ir tas pats Gopu šajā svešajā, stīvajā apģērbā, bez savām biksēm un krekla?

Baptijs rauc pieri. Gopu taču negribēs šos vecos kankarus ņemt līdzi? Tēvs nekad neatļautu kaut ko tik novalkātu turēt savā mājā. Baptijs izņem Gopu no rokām bikses, kreklu un veļu un aizmet projām. Tad viņš ieiet vannas istabā un nomazgā rokas.

Bikses un krekls bija tīri, tomēr viņam ir tāda sajūta, it kā viņš būtu pieskāries kaut kam netīram.

Gopu paņem no galda kastīti un tur to cieši rokā. Viņš grib, lai arī viņam kaut kas pieder.

Baptijs iznāk no vannas istabas, redz Gopu stāvam un papurina galvu.

— Ko tu gribēji darīt ar tām vecajām drēbēm?

Gopu neatbild. Viņš tur rokā kastīti un lūkojas

zemē. Viņš grib tikt projām, vēlas nokļūt atpakaļ pie tēva un mātes, pie māsām un brāļiem, pie Gaurija un Jagdiša, pie Vārtiem un liedaga.

Baptijs paņem Gopu aiz rokas un pievelk pie lielā spoguļa virs rakstāmgalda. Gopu blenž uz zēnu spogulī. Vai tas ir viņš? Zēns spogulī ir ģērbies garās, rūpīgi izgludinātās biksēs, jaunā, sportiskā kreklā, zeķēs un sandalēs, izskatās, it ka viņš būtu no bagātas mājas. Tad tāds viņš nu būs!

Baptijs smejas par Gopu pārsteigto sejas izteiksmi.

— Nu redzi! Ko tad tu vēl gribi no šīm vecajām lupatām!

Pie durvīm zvana. Baptijs atver. Istabā ienāk viesmīlis. Viņš nes paplāti, uz tās ir divas ļoti lielas porcijas saldējuma ar augļiem, vafelēm un krāsainiem papīra karodziņiem. Gopu acis aiz brīnumiem kļūst apaļas kā lodes. Baptijs iedod viesmīlim ekstra un ar roku norāda, lai Gopu ieņem vietu uz viena no atzveltnes krēsliem. Uzmanīgi Gopu atlaižas sēdeklī. Viņš sajūt atsperes un vairākkārt pašūpojas augšup, lejup. Kad Baptijs sāk smieties, Gopu nedroši viņam piebalso. Tad Gopu ar rokām nogludina bikses un gaida, kad Baptijs iebāzīs mutē pirmo karoti saldē--juma. Pēc tam arī Gopu sāk est. Sākumā viņš ēd lēnām, tad arvien ātrāk un beidzot rīšus norij brīnišķīgo saldējumu. Baptijs atkal sāk smieties.— Kā tāds izbadējies bifelis!

Gopu samulst, bet tad nolemj pasmieties līdz ar Baptiju.

Atskan klauvējiens. Baptijs pamāj Gopu, lai tas atver durvis. Gopu pieceļas. Viņš jūtas paēdis; viņš ir ēdis, nejuzdams izsalkumu. Durvīs stāv Aješa. — Namaste,— viņa sveicina, salikdama kopā rokas. Gopu atņem sveicienu un paliek pie durvīm stāvot.

Ajcša apsēžas uz Baptija gultas un smaida: Gopu mute ir notriepta ar saldējumu. Gopu nosarkst, ieiet vannas istabā, uzmanīgi atgriež ūdenskrānu un noskalo seju. Kad viņš ieiet atpakaļ istabā, uz galda stāv koferis. Aješa ar mājienu pieaicina Gopu pie sevis un parāda, kā jāsaloka Baptija bikses un krekli, kā jasatin kopā zeķes, kā jāsakārto veļa un kā tas viss jāieliek koferi.

Gopu cenšas visu izdarīt Aješai pa prātam.

Viņš ātri iemācās, ir veikls un izdarīgs, no meitenes sejas viņš redz, ka tā ar viņu ir apmierināta.

Kad koferi ir sapakoti, pie viesnīcas piebrauc divas automašīnas. Viena sēž kāds sirms kungs. Viņš pārspīlēti laipni sveicina Candrahasa kungu. Aješa liek, lai Gopu vispirms nogādā mašīnā Baptija un viņas koferus, pēc tam otrā mašīnā iekrauj vecāku mantas. Gopu paņem smagos nesamos un grib tos stiept lejā pa kāpnēm, bet Baptijs, kas viņu pavada, purina galvu. Viņš nospiež lifta pogu un kopā ar Gopu un koferiem nobrauc lejā vestibilā. Baptijs pagaida, kamēr Gopu atgriežas, tad abi brauc atkal augšā.

— Šodien es esmu tavs liftbojs,— Baptijs smiedamies saka.

Beidzot visi koferi ir iekrauti. Šoferi atver mašīnu durvis. Candrahasa kungs ar kundzi iekāpj priekšējā mašīnā pie sirmā kunga, Aješa, Baptijs un Gopu — pakaļējā. Tad viņi brauc pa ielām un rajoniem, kur Gopu līdz tam nav bijis. Pirmo reizi viņš sēž tādā limuzīnā un nezina, kas viņam šķiet interesantāks — mašīna vai svešās ielas.

Pie lidostas sarodas arvien vairāk satiksmes līdzekļu. Taksometri, autobusi un privātie automobiļi. Mašīna, kurā sēž Aješa, Baptijs un Gopu, apstājas šīs burzmas vidū, un pie viņiem, tāpat kā pie citiem braucējiem, pieskrien trīs, četri, pieci nesēji. Aješa trīs no tiem tūlīt noraida. Gopu pašam jāpa līdz nest, viņa saka. Zēns satver divus smagākos koferus. Abi palikušie nesēji smīn.

Lidostas ēka ir pilna ar cilvēkiem. Tie klaigā, māj ar rokām, smejas, ir satraukti. Tās, kurš lido, ir bagāts. Gopu nekad nebūtu iedomājies, ka bagāto ir tik daudz. Bet viņš visu redz un apcer neskaidri, it kā caur plīvuru; koferi ir smagi, viņš nedrīkst atpalikt no pārējiem.

Candrahasa kungs ar kundzi skraida no viena kases lodziņa pie otra. Baptijs reižu reizēm pagriežas atpakaļ pret Gopu. Viņš nevar savam bojām palīdzēt, tas ir nosvīdis, nomocījies, tāpēc ka bija muļķis, pagrābdams tieši pašus lielākos koferus. Aješa vienīgi gribēja, lai viņš dara kaut ko un tēvs ar viņu būtu apmierināts.

Tēva dotā kastīte aizbāzta Gopu aiz krekla, pie katras kustības tā slīd šurpu turpu un berž ādu. Gopu sagrābj koferus ciešāk, viņš nedrīkst jau pirmajā dienā parādīt vājumu. Beidzot Candrahasa kungs pie viena no lodziņiem paliek stāvot. Gopu noliek nesamos un apskata savas plaukstas. Koferu rokturi tajas ieberzuši tulznas. Viņš vel nepagūst atjēgties, kad nesēji ir sagrābuši koferus un uzlikuši uz kāda podesta. Candrahasa kungs katram iedod ekstra. Podests ir svari, koferi tiek nosvērti. Kāda sieviete ieraksta kaut ko burtnīciņās, ko viņai pasniedz Candrahasa kungs, un pēc tam atdod burt-nīciņas kopā ar zaļām birkām atpakaļ. Candrahasa kungs ar kundzi, Aješa un Baptijs paiet mazliet nostāk un apsēžas sarkanos atzveltnes krēslos. Gopu neziņā paliek stāvot, tikai tad, kad Baptijs uzaicina viņu apsēsties, viņš pievienojas pārējiem.

Pēc neilga laika pa skaļruni tiek izziņota lidmašīna uz Madrasu. Candrahasu ģimene pieceļas. Arī Gopu dara to pašu un seko Baptijam. Kāda kabīnē vīrietis iztausta viņu un atrod kastīti. Tā ir tukša — tikai divas fotogrāfijas.

Gopu aplūko šīs Icartītes tikpat ziņkārīgi kā kontrolētājs. Tēvs, viņam nezinot, tās ielicis kastīte. Uz vienas no fotogrāfijām redzams tēvs un māte, viņi sež mājas priekšā uz sola un nopietni, cienīgi veras pretī skatītājam; uz otras ir brāļi un masas, smiedamies tie stāv visapkārt sūknim, vienīgi Jaga-nata skatienā vīd tāda kā neuzticība.

— Tava ģimene?—jautā kontrolētājs.

Gopu pamāj.

— Un tagad tu dosies uz Madrasu?

Gopu sakož zobus.

Kontrolētājs klusēdams uzlūko Gopu, tad atdod viņam kastīti un novēl:— Labu veiksmi!

2. daļa ČANDRAHASU MĀJA

.

DĀRZA ISTABA

Motori sāk darboties, lidmašīna lēnām ripo pa skrcjccliņu pāri lidlaukam. Stjuartes staigā starp pasažieru rindām un pārbauda, vai visi ir piesprādzējušies. Gopu lūkojas ārā pa mazo, ovālo lodziņu. Viņš sēž lidmašīnā, īstā lidmašīnā! Zēns tikko spēj noticēt, ka tas patiesi ir viņš — šis labi ģērbtais bojs, kas sēž līdzās Baptijam, it kā nebūtu nekas sevišķs lidot no Bombejas uz Madrasu. Lidmašīna dreb, tās spārni šūpojas, pieaug ātrums, garām aizslīd plašais lidlauks un — sāk grimt. Gopu redz lidostu un ceļu, pa kuru viņi atbrauca. Viņu pārņem neparasta sajuta: viņš atrodas gaisā, viņš lido! Cik daudzi zēni tagad paceļ galvu un raugās lidmašīnai nopakaļus! Varbūt ari Jaganats liedagā, Sridams bazāra vai Bhombals sitija. Ko viņi teiktu, ja zinātu, ka viņš sež lidmašīnā?

Baptijs neskatās ārā, vietu pie loga viņš ir atstājis Gopu, jo lidošana viņam nav nekas jauns. Tagad viņš novēro šo zēnu, kas lido pirmoreiz, viņam nāk smiekli par Gopu brīžiem pārsteigto, brīžiem izbijušos, brīžiem starojošo seju. Tad tiek pasniegts ēdiens.

Gopu spiests novērst skatienu no kalniem, mežiem un stepēm, no pelēkbrūnās, vietumis pelēkdzel-tenās ainavas, kas plešas zem viņa. Baptijs nolaiž viņa priekšā galdiņu, stjuarte uzliek uz tā svešādu aukstu ēdamo. Viņš to pagaršo un ķeras pie ēšanas. Visu notiesājis, Gopu pasmaida: ja tēvs zinātu, ka viņš ir ēdis vistas gaļu!

Tik labi paēdis kā nekad agrāk, Gopu atkal lūkojas ārā pa logu. Bet tagad vairs nav nekādas ainavas, zem viņiem viens vienīgs biezu, vatei līdzīgu mākoņu lauks. Tāds laikam izskatās sniegs, kas esot valsts ziemeļos.

Nepilnas divas stundas pagājušas no lidojuma sākuma, un pēkšņi atskan elektriskais gongs, iemirdzas kāds uzraksts. Baptijs liek Gopu no jauna piesprādzēties; lidmašīna sāk nolaišanos. Vairākas minūtes Gopu redz vienīgi pelēkbaltu miglu. Tad viņi ir izlidojuši cauri mākoņiem un slīd arvien zemāk. No jauna parādās saule, zaļajā ainavā ielīst maigi zeltains mirdzums. Gopu atšķir palmas, banān-kokus, mangokokus, riekstkokus un apsēto rīsa lauku liego zaļumu; viņš redz ielas, mājas un būdiņas. Tur jau ir nosēšanās josla! Lidmašīna piezemējas un ripo uz priekšu.

— Esam atlidojuši,— priecīgi paziņo Baptijs.

Gopu labprāt būtu lidojis tālāk, lidojis un lidojis

bez gala. Gaisā viņš jutās drošs, Baptijs bija tāds pats zēns ka viņš, tikpat atkarīgs no pilota, tikpat svešs. Tagad viņš jūtas tāpat kā pirms lidojuma: nezina, kas viņu sagaida.

Gaiss ir tik silts un mitrs, ka Gopu paliek uz lidmašīnas kāpnēm stāvot. Baptijs grūž viņu uz priekšu, pats novelk puloveru un starodams iesaucas:— Salšanai nu reiz ir gals!

Autobuss aizved pasažierus no lidmašīnas uz lidostas ēku. Jautri smejas ne vien Baptijs, arī Candra-hasa kundze un Aješa. Candrahasa kungs vēlīgi smaida.

Pie lidostas stāv kāds vīrs garās, melnās biksēs un baltā kreklā. Viņam galva balts turbāns, kupla, atpakaļ sasukāta bārda. Pamanījis tuvojamies Candra-hasu ģimeni, viņš iet tai pretī un paklanās. Candrahasa kungs uzliek viņam roku uz pleca un sāk ar viņu runāt.

— Tas ir Radžs, tēva sekretārs,— Baptijs paskaidro Gopu,— viņš ir sikhs* no Srinagaras*.

Gopu palīdz abiem šoferiem izkraut bagāžu. Tad viņš sēž mašīnā līdzās sekretāram un nopēta gadus piecdesmit veco vīru. Radžam ir tumša āda ar daudzam sīkām krunciņām, ziemeļindietim tas ir retums.

Sekretārs ir pamanījis Gopu skatienu. Viņš pievēršas zēnam un to uzmanīgi apskata.

Gopu raugās ārā pa logu. No tēva nostāstiem Gopu zina, ka sikhi neapgriež sev matus un bārdu, matus viņi pakausī savij mezglā un pastāvīgi nesa turbānu. Pirms daudziem simtiem gadu viņi noraidīja jebkuru varmācību, bet, kad musulmaņi sāka viņus vajāt, sikhi tiem pretojās. Viņi nodedzināja musulmaņu apdzīvotās vietas un nogalināja daudzus savus ienaidniekus. Tēvocis Kamals slavēja sikhus tāpēc, ka viņiem bija liela nozīme tēvzemes atbrīvošanā no svešzemnieku kundzības, un arī tāpēc, ka no viņu vidus radās vislabākie hokejisti, tēvs viņus uzteica par to, ka viņi nedzer, nesmēķē, nedzīvo greznībā un ir godīgi. «Ja tu nevienam nevari ticēt, sameklē sikhu,» viņš mēdz teikt, «sikhs tevi nekad nepiekrāps.»

Gopu iepriecina ainava, kurai viņi brauc cauri. Dienvidi nudien ir krāsaināki, skaistāki un bagātāki par rietumiem. Mašīna apstājas pie kādiem vārtiem. Šoferis notaurē, vārti atveras. Uz ielas izskrien vecāks vīrs baltā uniformā.

— Tas ir Topurs,— Baptijs paskaidro.

Topurs atdara bagāžnieku un sāk izkraut mantas. Kopā ar Candrahasa kungu, kas izkāpj no otras mašīnas, Radžs ieiet mājā. Candrahasa kundze ar Ajcšu seko abiem vīriešiem. Baptijs pamāj Gopu un arī skrien uz lielo, balto māju, kas redzama no vārtiem. Gopu vilcinās, tad iet palīgā vecajam bojām. Virs ar pelēko matu vainagu ap kailo galvvidu visu dara teciņus, un, kad Gopu grib ienest lielos koferus mājā, viņš tos zēnam atņem un grīļodamies, bet steigšus ienes pats.

— Gopu!— Baptijs stāv pie baltās mājas durvīm un māj ar roku. Gopu paņem divas somas un tuvojas mājai.

— Atstāj somas turpat!— Baptijs saka.— Tas ir Topura pienākums.— Topuram, kas atkal iznācis no mājas, Baptijs liek somas ienest. Gopu viņš paziņo: — Es tev parādīšu tavu istabu,— un savam bojām pa priekšu ieiet pa durvīm.

Maja, ko apdzīvo Candrahasu ģimene, ir liela. Zem tās izbūvēts pagrabs, apakšstāvs ar ļoti lielu salonu, pirmais stāvs, otrais stāvs un jumta stāvs. Visur ir durvis, kas ved uz kaut kādām istabām. Gaiteņi un kāpnes izklātas ar grīdsedziņām, kas noslāpē soļu troksni, un, kad Baptijs stāsta par šīm telpām, viņa balsī jaušas dīvains svinīgums.

Gopu istaba atrodas pagrabā. Bet šis pagrabs ir pagrabs tikai no mājas priekšpuses, aizmugurē tas iznāk virs zemes nolaidenā dārzā, kas īstenībā ir parks — īsts parks ar zivju dīķi, kokiem, soliem, pītiem krēsliem un sauljumiem. Un ar puķēm, bezgala daudzām puķēm visādās krāsās.

Gopu istabu visi mājinieki dēvējot par dārza istabu, Baptijs paskaidro.— Agrāk tajā gulēja kāds vecs virs, tēva pirmais sekretārs. Tēvs viņu neatlaida, un viņš pie mums nodzīvoja līdz savai nāvei. Kopš tā laika istaba stāv tukša.

Nedroši, vilcinādamies Gopu ieiet telpā, kas tagad būs viņa istaba. Viss ir tieši tā, kā Baptijs tika stāstījis: gulta — pat ar moskītu tiklu , skapis, rakstāmgalds, atzveltnes krēsls. Istaba ir izbalsināta, pie sienām karajas krāsainas bildes ar dievu attēliem.— Vecais vīrs mūža beigās cauru dienu pavadīja lūgšanās, katru vakaru viņš pusstundu dziedāja,— Baptijs stāsta.

Istabai ir divas durvis — vienas ved uz dārzu, otras — uz pagraba gaiteni. Baptijs atver gaiteņa durvis.— Netālu no šejienes ir virtuve. Vai tu to saod?

Gopu pamāj. Smaržo labi.

Baptijs aizver durvis un apsēžas uz gultas.— Pats jaukākais šajā istaba ir tas, ka no tās vienā rāvienā var nok]ūt dārzā, var aiziet no mājas neviena nemanīts.— Viņš pavīpsnā.— Ja tā nebūtu tik maza, es to būtu paņēmis sev.

Maza? Si istaba esot maza? Gopu šaubās, vai Baptijs runa nopietni.— Un kur guļ Topurs? viņš jautā.

— Bēniņos.— Baptijs pieceļas un pieiet Gopu klāt. — Ievēro — ar šo Topuru tev nav nekā kopēja! Tu neesi nekāds mājas bojs, te tu esi vienīgi mans bojs!

Beidzot abi zēni ieiet virtuve. Bips ir vienreizējs pavārs,— Baptijs saka,— labākais no labākajiem.

Vai Bips ir labs pavārs, par to Gopu nevar spriest, bet, ka šis resnais vīrs ar apaļajiem vaigiem ir simpātisks, tas redzams tūlīt. Tēvs mēdza teikt, ka resni pavāri esot tikai pasakās, viesnīcu pavāri esot vāji, noliesējuši, ar slimu kuņģi. Varbūt Bips ir pasaku tēls?

Virtuvē Bips nav viens. Pie pavarda stāv meitene raibā zīda sari un vāra tēju Viņa pieklājīgi sveicina Gopu, brīdi nopietni uzlūko zēnu, tad novēršas. Viņa ir jaunāka par Aješu un neizskatās tik glīta. Viņas seja šķiet skarbāka, ar taisnu degunu un nedaudz uz priekšu izvirzītu zodu.

— Tā ir Risa, Bipa meita,— Baptijs paskaidro, — viņa nnis apkalpo pie galda.

ROTAĻLIETA VAI SLOTA

Gopu sēž savas istabas durvīs. Elkoņi uz ceļgaliem, galva iespiesta plaukstās, mugura atbalstīta pret durvju stenderi; viņš lūkojas ārā dārzā, apskata durvju priekšā augošā mangokoka zaļi baltos ziedu čemurus, vēro par krūmiem, kokiem un puķu dobēm ātri biezējošo krēslu. Gopu dzird moskītu sīkšanu virs zivju dīķa un domā par vecākiem, brāļiem un māsām Bombejā. Ka viņiem tagad klājas? Vai viņi domā par viņu? Gopu ir smagi ap sirdi. Lidojums bija brīnišķīgs, baltā māja, daudzās istabas, to iekārtojums atstājis uz viņu lielu iespaidu—un tomēr: nekad viņš vel nav juties tik vientuļš.

Pie durvīm klauvē. Gopu pielec kājās. Vai tas ir Baptijs? Jaunais kungs bija noteicis, lai" Gopu viņu pagaida.

Tas nav Baptijs, tā ir Risa, pavāra meita. Viņa nes paplāti, paiet garām Gopu un noliek to uz galda. Tumšajā istabā meitene Gopu šķiet kā ēna. Viņš nedrīkst iededzināt gaismu, ja negrib, lai istaba būtu pilna ar moskītiem.

— Kas tur ir?

— Vakariņas.

Vai man jāēd vienam?

Risa parausta plecus.— Man lika ienest ēdienu tavā istabā.

Gopu apsēžas pie paplātes. Uz tās ir daudzas gardas lietas, pat tumsā tas pamanāms, bet viņam nav ēstgribas, viņš vēl jūtas paēdis no maltītes lidmašīnā.

Risa brītiņu vēro viņu, tad saka:— Es dzirdēju, ka jaunais kungs runāja ar savu tēvu. Candrahasa kungs vēlējās, lai tu ēstu virtuvē kopā ar Topuru, manu tēvu un mani. Jaunais kungs pieprasīja, lai tu ēstu viens.

Gopu parausta plecus. Viņš nesaprot, ko tas varētu nozīmēt.

— Kad tu atkal man nesīsi ēdienu,— viņš saka,— nenes tik daudz, es taču neesmu zilonis.

— Mans tēvs ir brahmanis,— Risa skaidro.— To, ko viņš vāra, drīkst ēst katrs.' Bez tam viņa gatavotais ēdiens visiem allaž garšo.

Gopu mazliet ieēd patiesi ļoti gardo ēdienu, tad no jauna apsēžas durvīs. Drīz pēc tam ierodas Bap-tijs un izved Gopu sev līdzi dārzā. Viņi apsēžas uz sola un klusē. Baptijs ir neapmierināts. Gopu to jūt, tāpēc neko nesaka, bet nogaida, kad sāks runāt Baptijs.

— Es nevēlos, ka viņi no tevis iztaisa otru To-puru,— Baptijs beidzot paziņo.— Es vēlos tevi par draugu. Ja tu piederi pie kalpotājiem, tu nevari but mans draugs.

— Bet vienam ēst nav interesanti,— Gopu klusām iebilst. Tik bagāts zēns un viņš — draugi? Tas nevar būt nopietni domāts. Viņam arī nav nekas pretī piederēt pie kalpotājiem. Kur tad būtu viņa īstā vieta?

— Radžs arī ēd viens,— Baptijs atteic.— Ja tu ēd kopā ar kalpotājiem, tu esi kalpotājs. Ja gribi būt kaut kas īpašs, tu nedrīksti viņiem piemēroties.

Gopu klusē. Nav nozīmes atbildēt, ka viņš negrib būt kaut kas īpašs, Baptijs to nespētu saprast.

Baptijs izklāsta savus plānus. Viņš pastāsta, ka Gopu kādu dienu kļūs viņa sekretārs, viņa Radžs.

Ko īpašu Baptijs viņā saskatījis? Kāpēc jaunajam kungam tādi plāni ir tieši par viņu? Gopu saprot, ka briesmas kādu dienu Baptijam apnikt ir daudz lielākās un nomācošākas, nekā viņš paredzējis.

— Tu proti braukt ar divriteni?

Gopu uztrūkstas no pārdomām.— Nē.

— Rīt agri es tev to iemācīšu,— Baptijs paziņo. — Tu vari ņemt Aješas divriteni, ar meiteņu velosipēdu var vieglāk iemācīties.

— Vai tev nav jāiet uz skolu? [2]

Doma par skolu Baptijam nepatīk.— Rīt vēl ne.— Viņš pieceļas un dodas uz dārza istabu. Tur viņš atvadās no Gopu, kas viņam ir sekojis.— Līdz ritam,— Baptijs nosaka.

— Līdz rītam,— atteic Gopu.

Kad Baptijs ir projām, Gopu atkal apsēžas durvīs.

Tagad jau ir melna nakts, debesis pilnas zvaigžņu. Vai vecāki mājās redz tās pašas debesis? Vai Sri-dams un Jaganats sēž pagalmā uz sola? Vai Bidija lūkojas pēc kāda klēpja, kur ielikt galvu? Vai Odinija ir bēdīga? Viņš domā par abām fotogrāfijām. Kad vecāki tas pasūtījuši? Gopu pieceļas, atver kastīti, kas stāv uz galda, izņem abus uzņēmumus un pieiet pie durvīm. Viņš grib tos aplūkot, redzēt mīļās sejas, taču mēnessgaisma ir par vāju, lai viss būtu skaidri redzams.

Nakts paiet nemierīgi. Gopu nav pieradis gulēt gultā, tāpēc daudzreiz pamostas. Viņš sev pārmet, ka ir nepateicīgs, ka nepriecājas par mīksto gultu, savu istabu, taču vientulība, kas viņu nospiež, ir grūti panesama.

Gopu jau ir nomodā, pirms dārzā uzaususi gaisma. Paņēmis drēbes* viņš iet uz telpu, kas kalpotājiem ir gan tualete, gan mazgājamā istaba. Viņš, nomazgājas un apģērbjas. Atgriezies savā istabā, apsēžas durvīs un lūkojas dārzā, vēro, kā aust jauna diena.

Kad atveras durvis uz gaiteni, Gopu satrūkstas. Ienāk Radžs.— Es gribēju tevi modināt,— viņš saka.

— Esmu jau augšā.

-To es redzu,—sekretārs smaidīdams atteic.

Nāc līdzi! Es tev parādīšu māju.

Gopu seko Radžam pa lieliem un maziem gaiteņiem. Viņš neuzdrošinās pateikt sekretāram, ka Bap-tijs jau viņam visu izrādījis. Bet Radžs ne tikvien parada māju, viņš arī paskaidro, kas jāiefēro bojām, kādās telpās tas drīkst ieiet, kādās ne. Viņš brīdina Gopu:— Nekad neej kādā ģimenes istabā, ja neesi uzaicināts. Kad tu kaut ko atnes, paliec pie durvīm stāvot. Ja tevi sauc iekšā, neblenz apkārt, izdari, kas darams, un ej ārā.

Kāpnēs viņi sastop Topuru. Vecais bojs tīra margas. Viņš nepaceļ acis, kad Radžs ar Gopu iet garam. Ja tev ir kas jautājams,— Radžs turpina, — un manis nav mājās, griezies pie Topura. Viņš te

kalpo jau vairāk nekā divdesmit gadus, viņam viss zināms.

— Man liekas, es viņam nepatiku,— Gopu klusu ieminas.

— Par to viņu nevar vainot. Viņš nezina, kāpēc tu esi pieņemts. Viņš baidās, ka viņu var atlaist, jo viņš ir vecs.

Gopu grib ko teikt, bet Radžs uzliek roku viņam uz pleca.

— Es viņam sacīju, ka nav ko baidīties. Tomēr bailes viņš pārvarēs tikai tad, kad redzēs, ka tu neesi viņa pēctecis.

Radžs ieved Gopu arī dārza. Parāda puķu dobes, ko Candraliasa kungs ierīkojis pats savam rokam. Radžs paskaidro Gopu, ka puķes neviens nedrīkst aizskart.— Puķes ir Candraliasa kunga hobijs, pie tām viņš nelaiž klāt nevienu dārznieku, nevienu boju, nevienu sekretāru.

Gopu apskata dārzu. Kur te lai viņš aprok savu kastīti?

Baptijs pa logu ir ieraudzījis Radžu un Gopu. Vel būdams naktskreklā, viņš ieskrien dārzā. Radžs sveicinādams paklanās. Viņa sejā nepakustas ne vaibsts.

— Nāc man līdzi,— Baptijs saka Gopu.

Gopu uzlūko Radžu, bet sekretāra seja nekas nemainās.

— Nāc līdzi!— Baptijs atkarto. Balss skan draudīgi. Gopu paklausa. Viņš seko Baptijam tā istabā.

— Ko Radžs no tevis gribēja?

— Viņš man izrādīja māju.

— Bet es taču tev to jau biju izrādījis!

Gopu parausta plecus.

— Pagaidi te.— Baptijs ieiet vannas istaba, nomazgājas, tad atgriežas dzīvojamā istaba, apģērbjas un saķemmējas. Kopa ar Gopu viņš ieiet virtuve. Brokastis ģimenei jau pagatavotas un uzliktas uz paplātes. Baptijs paņem no bļodas augļus, iedod ari Gopu, un abi aiziet uz pagrabu.

Kāda nodalījumā stāv divi velosipēdi. Baptijs paņem vienu un aicina Gopu ņemt otru. Tad viņi pa gaiteni tos izstumj dārziņā mājas priekšā.

Iela te ir klusa. Neredz nevienu automobili. Baptijs liek Gopu uzsēsties uz divriteņa, satur to aiz segliem un mudina mīt pedāļus. Gopu dara, ka vēlēts.

Divritenis zvalstās, bet Baptijs skrien lidzi un pietur.— Ātrāk!— viņš skubina.

Gopu brauc ātrāk. Baptijs vel brīdi skrien līdzi, tad atlaiž roku no segliem, un Gopu brauc viens. Iet labi līdz tam brīdim, kad viņš grib nokāpt, nu braucējs pakrīt ar visu divriteni.

Baptijs smejas.. Tad mēģinājums tiek atkārtots. Viņš tik ilgi nodarbojas ar Gopu, līdz tas jūtas arvien drošāks un beidzot kaut kā spēj braukt. Tad ari Baptijs uzsēžas uz sava divriteņa un brauc Gopu pa priekšu. Viņi apbraukā tuvāko rajonu. Gopu labprāt būtu palūkojies apkārt, bet riteņbraukšana prasa visu viņa uzmanību. Viņš vienīgi ievēro, ka šajā apkārtnē visas mājas līdzinās cita citai, visas ir baltas, ļoti jaunas, norobežotas no ielas ar sētu, dārziņu, dažreiz arī ar mūri.

Kad abi zēni pabrauc cieši garām nedaudz lielākai mājai, Baptijs savelk seju mazliet ņirdzīgā smīnā un saka:—Tā ir mana skola.

Pienācis jau pusdienas laiks, kad zēni atgriežas no izbrauciena. Saule atrodas zenītā, ir ļoti karsts. Nosvīduši viņi atstāj divriteņus ārā pie mājas.— Tagad atpūties,— Baptijs izrīko,-- pēcpusdienā brauksim atkal.

Gopu ieiet mazgājamā telpā un atsvaidzinās. Tad viņš dodas uz savu istabu. Gaiteni sastop Risu.

— Ienest tev ēdienu istabā, vai arī tu nāksi uz -virtuvi?— viņa jautā.

Gopu vilcinās:- Kā ir pavēlēts?

Nekas nav teikts!- meitene atbild.— Ja vēlies, ienesīšu tev ēdienu istabā.

Gopu brīdi pārdomā, tad paziņo:— Es ēdīšu virtuvē.

Tur sēž Bips un Topurs. Kad Risa ar Gopu ienāk, Topurs apklust.

Gopu ieņem vietu pie galda, un Risa noliek viņam priekšā ēdienu. Gopu skatās uz Topuru un bikli smaida, bet vecā boja sejā neizmainās ne vaibsts. Viņš mierīgi turpina ēst un pabeidzis atstāj virtuvi.

— Neņem vērā,— saka Bips.— Kad viņš uzzinās, kādam nolūkam tu esi pieņemts, viss kļūs citādi

— Baptijs apgalvo, es esot paredzēts vienīgi vi ņam.

Dips un Risa saskatās: Gopu sauc jauno kungu par Baptiju!

— Vai tu esi viņa rotaļlieta?— smiedamās vaicā Risa.

— Nu, un kas par to?— Bips uzjautrināts izpleš rokas.— Labāk rotaļlieta nekā slota.

Gopu ēd klusēdams. Viņš negrib but Baptija rotaļlieta, viņš nevienam negrib but rotaļlieta.

Pēc ēšanas Gopu ieiet savā istabā un apsēžas durvīs. Dārzs snauž pusdienas saulē. Virs zāliena kūtri lidinās tauriņi, kādas vēdekļpalmas zaros lēkā papagailis.

Baptijs ierodas, kad lielākais karstums ir pāri. Viņš apvilcis īsus džinsus un triko kreklu ar krāsainu supermenu uz krūtīm. Abi zēni iziet mājas priekšā, uzsēžas uz divriteņiem un brauc projām pa ielu. Šoreiz Baptijs nebrauc vizināties, viņam ir kas padomā.

Viņa mērķis ir tenisa laukums. Baptijs brauc taisna ceļā uz sarkanbrūno laukumu ar baltajām svītrām un tīkliem. Ar divriteni atspiedies pret augstu stiepļu žogu, kas atdala laukumu no ielas, viņš lūkojas uz balti ģērbtiem zēniem un meitenēm, kuri ar raketēm sit bumbiņas šurpu turpu. Gopu vēl nekad nav redzējis, kā spēlē tenisu. Tagad viņš nolūkojas spēlē, un tā viņam patīk.

— Vai tu proti spēlēt tenisu?— Baptijs vaicā.

Jautājums šķiet tik muļķīgs, tik nepārdomāts, ka

Gopu rodas šaubas, vai Baptijs vispār gaida uz to atbildi. Tomēr viņš atteic:— Nē.

— Tu to iemācīsies,— Baptijs nosaka ar tādu pārliecību, ka Gopu satrūkstas. Kas Baptijam no tā tiek, ja viņš — Gopu — prot spēlēt tenisu? Kāpēc Baptijs nespēlē ar tiem zēniem, kuri ir laukumā? Baptijs atgrūžas no sētas un brauc tālāk. Nu viņš grib pavizināties, tāpēc brauc lēnām, reizumis palaiž Gopu sev pa priekšu un skaidro viņam satiksmes noteikumus.

Pie vairākus kilometrus garās smilšu joslas gar jūras krastu Baptijs nokāpj no divriteņa. Viņš pamāj kādam zēnam, piesola rūpiju, ja tas pastaves pie viņu braucamajiem. Zēns ir ar mieru un apsēžas smiltīs starp abiem divriteņiem.

Baptijs un Gopu nav vienīgie cilvēki liedagā. Sievas un vīri, bērni un sirmgalvji sež tīkamajā pēcpusdienas saulē, kaut ko uzēd un raugās uz jūru.

ЛЫ zēni novelk sandales, paņem tās rokā un brien ūdeni.

Baptijs kļuvis ļoti domīgs. Piepeši viņš ierunājas:— Tev jāiemācās spēlēt tenisu. Viņš to saka drīzāk sev nekā Gopu, bet tad saņem sava boja roku un vēlreiz stingri nosaka:— Tev noteikti jāiemācās spēlēt tenisu.

PĻAUKA

Klase ir tukša. Baptijs apsēžas savā vietā un uzliek uz galda grāmatas. Tad viņš sāk gaidīt. Ar nolūku viņš ieradies tik agri — ir taču patīkamāk noskatīties, kā zēni cits aiz cita ienāk klasē, nekā pašam nākt iekšā tad, kad visi zēni tev raugās pretī. Pirmais ierodas resnais Moara. Baptija atgriešanos tas padarīs vieglāku. Moara ir viens no roklaižām, uz viņu Baptijs varēs balstīties.

Moara sveicina Baptiju pāri plūstošā sirsnībā. Viņš uzdod jautājumus, grib zināt, kā gājis Bombejā un Deli, turklāt jūtas pagodināts un lepns, kad Baptijs viņam vēlāk visu klasesbiedru priekšā pastāsta par Tādž Mahalu. Pēc tam Moara ziņkārīgi jautā:— Kas tas bija par zēnu, ar kuru tu vakar atbrauci uz tenisa laukumu?

Kāds draugs,— Baptijs skaļā balsī atbild.

— Kur viņš dzīvo? Kas ir viņa vecāki?

— Viņš dzīvo pie mums. Radinieks no Bombe-jas,— Baptijs melo. Kā gan citādi viņš var likt noticēt, ka viņam ir draugs, kurš dzīvo viņa vecāku mājā ?

Narijs, kas pa to laiku arī ieradies, sāk smieties. — Visiejn bija redzams, ka tas ir radinieks. Sis kungs no Bombejas tupēja uz divriteņa kā pērtiķis.

Baptijs nosarkst.— Pagaidi vien, gan šis pērtiķis pataisīs tevi mīkstu.

— Tur vajadzīgi divi.— Narijs atmet ar roku un pievēršas saviem draugiem.

Baptijs vīsta dūres. Sadot Narijam, kā nākas! Kaut vienu vienīgu reizi pārdurt šo pūsli! Visu dienu skolā un arī ceļā uz mājām Baptijs domā par Nariju.

Mājās valda klusums un miers, māte un Aješa ir pilsētā, tēvs atrodas uzņēmumā. Baptijs meklē Gopu.

Viņš atrod to virtuvē, Gopu ir nometies ceļos un mazgā grīdu. Ieraudzījis Baptiju, Gopu pieceļas. Ar grīdas lupatu rokā viņš atvainojas:— Tas ir Radža rīkojums.

Baptijs ieiet savā istabā un iekrīt gultā. Tā nu viņš guļ un lūkojas griestos. Tad viņš dzird, ka māte ar Aješu ir atgriezušās no iepirkšanās, dzird viņas sarunājamies ar Radžu, saklausa Aješas smieklus.

Maltītes laikā māte pavaicā, ka gājis skolā.

— Draņķīgi,— Baptijs paziņo.

Mate iegremde karoti zupā.— Kā tu ar mani runā?

Baptijs tiek vajā no atbildes, jo ienāk tēvs, domās nogrimis, sasveicinās un apsēžas pie galda. Risa viņu apkalpo. Māte un Aješa nodur galvu.

Pēc tēva aiziešanas Baptijs pieceļas un, iekams māte pagūst ko sacīt, aiziet uz savu istabu un aizslēdz durvis. Drīz pēc tam kāds rausta rokturi. — Baptij! Lūdzu, atver!

Tā ir Aješa. Baptijs atslēdz durvis un ielaiž māsu, tad atkal ieslēdzas.

- — Kāpēc tu slēdz ciet durvis?

— Es gribu, lai man ir miers.

Aješa domīgi uzlūko brāli, tad apsēžas uz palodzes līdzās Baptija rakstāmgaldam.— l'ēvs domā, ka Gopu jādod noteikti uzdevumi.

— Viņam jau tādi ir uzdoti,— Baptijs dusmīgi atteic.— Viņš mazgā virtuvi.

— Tas ietilpst boja pienākumos,— Aješa paskaidro.— Viņam nav obligāti jāprot tas, ko tu viņam līdz šim esi iemācījis.

— Ne jau tāpēc es sev vēlējos boju, lai tas tīrītu virtuvi.— Baptijs atkrīt uz dīvāna un iespiež galvu spilvenā. Ja kāds no klasesbiedriem redzēs Gopu strādājam, ja klase atklās, ka svešais zēns ir bojs, nevis «radinieks un draugs», Gopu var vākties pro-jam.

— Tev nebija vajadzīgs bojs, tu sev vēlējies draugu,— Aješa klusām turpina. Viņa apsēžas pie Baptija un glāsta brālim matus.— Draugu nevar «pieņemt», «pieņemt» var tikai boju.

— Liec mani mierā!— Baptijs atgrūž Aješas roku. Vai māsa domā, ka viņš to nezina? Vai Aješa viņu tur par tādu muļķi? Masa nopūšas.— Tu esi cietpau-ris!— Tad viņa pieceļas un saka:— Tu neko nepanāksi, sagādāsi sev vienīgi ciešanas.

Aješa pagriež atslēgu un iziet. Viņa aizver durvis tik klusu, ka Baptijs vispirms pārliecinās, vai māsa patiesi aizgājusi, un tikai tad apgriežas uz muguras un sakrusto rokas zem galvas.

Protams, viņš vēlējas draugu, nevis boju! Vai neviens to nespēj saprast? Kam viņam vajadzīgs kalpotājs? Viņš vēlas draugu, lai Narijam un tā kliķei skauž, viņam vajadzīgs zēns, ar kuru var kaut ko iesākt, nevis bojs, kas viņam tīra kurpes. Tās tik un ta tiek tīrītas.

Baptijs pieceļas un nokāpj pagrabā. Tur ir klusi, nav dzirdams ne mazākais troksnītis. Klusām viņš iet pa gaiteni uz dārza istabu un atver durvis. Istaba ir tukša, Gopu vēl arvien atrodas virtuve. Baptijs pieiet pie virtuves durvīm un ieklausās. Tur dzirdamas balsis. Brīdi vilcinājies, viņš atver durvis.

Bips, Risa un Gopu, aizņemti ar dažādiem darbiem, paceļ acis un apklust.

— Nāc bdzi,— Baptijs nopietni saka.

Gopu noslauka no trauku skalošanas slapjās rokas un seko Baptijam. Tas ieiet dārza istabā un atlaižas atzveltnes krēslā.

Es neko nevaru darīt, ka tev liek strādāt,— viņš skaidro.— Bet, lūdzams, esi tik labs un nestrādā neko mājas priekšā, kur tevi var redzēt.

Gopu nesaprot.— Kāpēc?— viņš beidzot iejautājas.

Ta ir mana darīšana.— Baptijs pieceļas un pa vaļējām durvīm raugās ārā dārzā.

Bet ja Radžs pavēl . . .— Gopu apklust. Ko tas nozīmē? Nestrādāt mājas priekšā? It ka viņš varētu izvēlēties, kur strādāt.

Baptijs atmin Gopu domas. Viņu pārņem kauns. Tas, ko viņš prasa no Gopu, ir muļķība, tīrā muļķība! Bet tagad vairs nav iespējams atkāpties. Viņš apgriežas un cieši uzlūko Gopu.

— Tu dzirdēji, ko es teicu? Rīkojies tieši tā!— viņš vēl nosaka. Tad Baptijs paiet garām apjukušajam Gopu un atstāj to vienu. Viņš ieiet savā istabā, no jauna ieslēdzas un atkal atlaižas gulta.

Viņš iūtas nelaimīgs un neapmierināts. Tagad viņš zina, ka ideja par boju nebija laba. Ne jau tas

vien viņu apbēdina, ka bojs nevar būt viņa draugs, tur ir vēl kas cits: ja tev ir padotais, tev jāapdomā, ko tu vari runāt, tu nedrīksti sevi apkaunot, kā pirmīt ar aizrādījumu «nestrādāt mājas priekšā».

Visu pēcpusdienu Baptijs guļ gultā un domā. Pret vakaru pie durvīm dzirdami soļi. Tas ir tēvs. Viņš pieklauvē un pavēl:— Tūlīt atver durvis!

Baptijs pagriež atslēgu.

Tēvs ienāk.— Ko tas nozīmē?— Viņš rāda uz durvīm.

Baptijs apsēžas uz gultas.

— Tu domā, zēnam patīk, ka tu gribi viņu vienīgi sev? Tu nevari viņu visu dienu nodarbināt, tu nevari viņu mācīt, tev jaiet skolā, jāgatavo stundas.— Tēvs staigā pa istabu šurpu turpu.— Ja tā tu izturēsies pret Gopu, puisis vēl iedomāsies, ka pieder pie mūsu ģimenes, pie Candrahasiem. Vai viņš spēs pamosties no ši sapņa?— Tēvs parausta plecus.— Es tam neticu.

Tēvs nostājas Baptija priekšā.— Esmu aprunājies ar Radžu: priekšpusdienā puisis strādās virtuvē, pēcpusdienā tu vari viņu nodarbināt. Ja neatradīsi viņam piemērotu darbu, Radžs par viņu parūpēsies. Tu pazīsti Radžu un zini, ka viņš puisim pāri nedarīs.

Tā kā Baptijs vel arvien nebilst ne vārda, tēvs brīdina:— Ja tu mani neklausīsi, es sūtīšu šo puisi atpakaļ uz Bombeju.

Tad Baptijs pieceļas.— Sūti viņu atpakaļ, es viņu negribu.

Tēvs iesit Baptijam pa seju un klusēdams iziet no istabas.

Baptijs apsēžas pie rakstāmgalda, noliec galvu uz rokam un raud. Viņš pļauku ir pelnījis.

LABAS BEIGAS?

Baptijs vairs nerādās — ne vakarā, ne nākamajā, ne aiznākamajā dienā. Gopu pārņem neparasta sajūta, kad viņš domā par Baptiju. Bet viņam neatliek daudz laika pārdomām, Radžs ir noteicis, kas viņam jādara: priekšpusdienā jāpalīdz virtuvē, pēcpusdienā jāvcic dažādi darbi mājā un ārpus mājas. Ja jaunajam kungam būs savas vēlēšanās, tām, pro-lams, jādod priekšroka, sekretārs sacīja un tikko jaušami pasmaidīja. Sis smaids drīzāk bija gaistoša smaida atblāzma — nekas vairāk, bet Gopu saprata. Radžs bija nostājies pret Baptiju un panācis savu.

Gopu priecājas par šiem noteikumiem, jo tagad zina, ko no viņa gaida. Viņam ir savi pienākumi, pret viņu izturas kā pret boju, un viņš arī jūtas kā bojs. Gopu atceras tēva vārdus: nevajag vēlēties, lai tevi pārmaiņus slavē un pazemo, bet lai tev būtu sava droša vieta un ar tevi būtu mierā. Tagad viņš tēvu saprot.

Darbs nav viegls, bet, galvenais,— tas ir nepierasts. Kā pani pārdevējs Gopu visu dienu nosēdēja pie paplātes, tagad viņš visu dienu ir uz kājām. Priekšpusdienās zēns mazgā, slauka, lira dārzeņus un palīdz Bipam, pēcpusdienās viņam reizēm dārzā mājas priekšā jāravē, reizēm jātīra celiņi, reizēm jāmazgā sēta. Sad un tad Radžs viņam arī liek palīdzēt Topuram. Vecais bojs, kas tagad zina, ka Gopu nav ieradies, lai viņu aizvietotu, sākumā ir īgns un tikai vēro zēnu. Reiz, kad abi kopā slauka gaiteni, Topurs piedāvā viņam cigareti. Gopu patei cas, tomēr neņem. Topuram tas patīk.

Pie smēķēšanas nevajag pieradināties,— viņš saka,— tā neko labu nedara un maksa naudu.— Kad Gopu pastāsta, ka tā bulu teicis arī viņa tēvs, vecais bojs priecājas. Viņam pašam nekad nav bijusi ģimene un bērni. Gopu uzzina, ka Topurs savu pirmo darbavietu dabūjis, būdams Gopu vecuma.

Ja tu tagad būtu tik vecs kā es, vai atkal vēlētos strādāt par boju?— Gopu jautā, nepārtrauk dams darbu, kamēr Topurs smēķē. Topuram nav ilgi jādoma.

— Ne,— viņš atteic un enerģiski purina galvu — Bojs es vairs negribētu būt.

— Bet tev taču klājas labi,— Gopu izsaka izbrīnu.

— Man klājas labi,— Topurs apstiprina.— Bet vai ta ir dzīve — allaž būt vienam un kalpot citiem?

Gopu ilgi nevar saņemt dūšu, bet kādu dienu, kad Topurs Gopu klātbūtnē labo kontaktligzdu, zēns pajautā:— Ja tu negribi būt bojs, kāpēc tev bija bail ka es varētu atņemt tavu vietu? [3]

— Tāpčc, ka ir par vēlu,— Topurs atbild.— Ja I būtu jauns, es vairs negribētu būt bojs, bet tagad % priecājos, ka drīkstu palikt šai darbā.

Gopu pārdomā dzirdēto. Vai arī viņš, kad būs vecs vīrs, sacīs to pašu? Viņam kļūsi bail, un viņš gaiņā prom šādas domas: viņš atrodas te, lai uzturētu savu ģimeni, nevis pēc paša vēlēšanās.

Maltītes Gopu ietur kopā ar Topuru, Bipu un Risu. Bips ir ļoti ziņkārīgs. Katrreiz viņam ir kas jautājams; viņš grib visu uzzināt par Bombeju un Gopu ģimeni. Gopu labprāt stāsta. Viņam ir prieks iepazīstināt Topuru ar vecākiem, Sridamu, Jaganatu, Odiniju, Bidiju un Rabiju.

Vakarā Gopu atkal sēž savas istabas vaļējās durvīs un doma par aizvadīto dienu. Tas viņam kļuvis par ieradumu. Ir tik patīkami atcerēties visus  dienas notikumus, nesteidzīgi pārcilāt atmiņā atsevišķus dzirdētos vārdus.

Pirms iemigšanas Gopu atceras vecākus, brāļus un māsas, viņš to uzskata par savu pienākumu.

Sajās dienās Gopu daudz ko iemācās, taču visvairāk viņš mācās no Bipa. Pavārs ir vienmēr labā omā, bieži vien viņš jau svilpodams un dziedādams rosās pa virtuvi, kamēr Gopu vēl tikai dodas uz mazgājamo telpu; Bips zina daudzas ēdienu gatavošanas receptes, mēneša laikā nekad divreiz negatavo vienu un to pašu. Gopu iemācās, kā rūgtais ķirbis jāsacep ar sīpoliem, ka jāraudzē paradīzes zivs, kā jācep rīsu kūka un kā etiķī jāiemarinē mango šķēles. Viņš uzzina, kā vāra marmelādi un cidoniju želeju. Gopu palīdz Bipam gatavot jogurtu un cept kraukšķīgo, oranždzelteno dželabi un džehan-giri*. Reiz Bipa vadībā viņam atļauj pagatavot rīsu pudiņu. Bips paskaidro, cik daudz jāņem piena, sasmalcinātu mandeļu, cik daudz cukura un rozīņu; tas ir pats garšīgākais pudiņš, kādu Gopu jebkad ir ēdis.

Kādudien Gopu uzzina arī Bipa un Risas dzīvesstāstu. Bips nācis no Bengālijas. Kad viņam bijis sešpadsmit gadu, epidēmijā nomiruši abi viņa vecāki. Bips atradis darbu pie kāda čapatu* maiznieka. Maiznieks bijis vecs un slimīgs, daudz noņēmies ar savām kaitēm, bet maiznieka meita bijusi pārāk jauna, lai viena tiktu gala ar tirgošanos. Bips iemācījies cept čapatus un iemīlējies maiznieka meitā. Kad plāceņu cepējs nomiris, abi jaunieši apprecējušies. Viņu laime turpinājusies neilgi — līdz pirmā bērna dzimšanai, kad Bipa sieva nomirusi. Jaundzimušais bērns bija Risa.

Kad Rišai bijuši trīs gadi, orkāns izpostījis zemes ziemeļaustrumu rajonus, arī plāceņu cepēja tirdzniecības stendu. Sācies bads. Bips sakravājis atlikušos darbarīkus, paņēmis pie rokas Risu un devies ceļā uz dienvidiem. Viņi turējušies gar jūras piekrasti. Tur viņi nav bijuši vienīgie, un tā, pārdodot čapatus, Bipam izdevies kaut kā uzturēt sevi un Risu. Viņi atradušies ceļā mēnešiem ilgi. Madrasā Bipam palai mējies. Kāds viņa novadnieks no Kalkutas nopircis viņa cepto plācenīti. Sis novadnieks strādājis par šefpavāru viesnīcā un meklējis plāceņu cepēju. Sefpa vāram garšojuši Bipa plāceņi, un viņš pieņēmis Bipu darbā. Bipam iepaticies dārbs virtuvē, viņš kļuvis par īstu pavāru, turklāt par ļoti labu, jo viesu skaits arvien pieaudzis. Šefpavārs neskopojies ar uzslavām, un viesnīcas direktors Bipam paaugstinājis algu. Bet darbam viesnīcā bijis ari kāds trūkums: visu dienu un arī daļu nakts Bips atradies viesnīcā, Risa augusi mājās viena. Si iemesla dēļ viņš bijis ar mieru pieņemt pavāra vietu Candrahasu mājā, ko Candra hasa kungs, viesnīcas restorāna pastāvīgs apmeklē tājs, viņam piedāvājis. Viesnīcā pavara darbā ir vairāk dažādības nekā privātā mājā, bet Bips domā jis par Risu — par to, ka meita vienmēr bus viņam līdzās un varbūt kādu dienu arī viņai atradīsies darbs pie Candrahasiem, tāpēc viņš piekritis mainīt darba vietu.

— Vai arī tagad tu pieņemtu šādu piedāvā jumu?— Gopu jautā, atcerēdamies Topura atbildi.

— Jā,— Bips atteic.— Mēs to neesam nožēlojuši. Mums abiem ir darbs, Rišai atļāva apmeklēt skolu, un es savā virtuvē esmu saimnieks. Ko vēl mēs varam gribēt?

Gopu smejas, viņam Bipa stāsts liekas jocīgs, Bipa tamils ir vēl sliktāks par Gopu tamilu. Bips smejas līdz ar Gopu. Viņš pat. nepūlas labāk iemāci tics svešo valodu.— Tīs runāju ar aukslējām,—viņš nereti atkārto,— nevis ar mēli

Risa, kas arī ir klausījusies, tomēr visu laiku klusējusi, uzlūko Gopu, kad tēvs uz brīdi ir izgājis no virtuves.— Tev patika šis stāsts, vai ne?

— Jā,— atbild Gopu,— tam ir labas beigas.

Risa noliec galvu.— To vēl nevar zināt.— Tad viņa pasmaida.— Es arī labprāt to klausos.

Tās pašas dienas pēcpusdienā Gopu ar kaļķiem balsina akmeņus dārziņā ielas malā. Strādādams viņš jūt, ka viņu kāds novēro. Pacēlis galvu, Gopu ierauga pie sētas kādu zēnu, kas viņā noraugās. Tā kā zēns smaida, ari Gopu pasmaida. Tad viņš atceras Baptija norādījumu nestrādāt dārziņā mājas priekšā un nobīstas: vai tam varētu būt kāds sakars ar šo zēnu?

Svešā zēna smaids pārvēršas ņirdzīgā smīnā. Viņš apgriežas un iet projām pāri ielai, rokas bikšu kaba tās sabāzis. Pirms ieiešanas pretējā mājā viņš vēlreiz apgriežas un atvadās no Gopu, pārspīlēti pieklājīgi paklanīdamies.

MOLI IIAII

Narijs ir redzējis Gopu strādājam Čandrahasu dārziņā, viņš steidzas visiem pavēstīt: Gopu ir bojs, nav nekāds radinieks. Zēni klasē smejas, izsaka piezīmes, zobojas. Baptijs ierauj galvu plecos, neko neredz un nedzird.

Visļaunāk ir starpbrīžos, tad nav klāt skolotājā, ar kuru zēniem jārēķinās, tad viņu zobgalības kļūst neciešamas. Lai uzceltu ap sevi sienu, aiz kuras paslēpties, Baptijs ņem līdzi uz skolu gramatas. Tikko atskan zvans, viņš atver grāmatu un lasa. Sākumā viņš tikai izlikās to darām, vēlāk lasa no tiesas. Grāmatas paņem savā varā, aizved projām, ārā no skolas, citā pasaulē. Tagad zēni Baptijam nepievērš uzmanību. Vienīgi roklaižas paliek pie viņa. Kad kļuva zināma patiesība par Gopu, šie roklaižas bija smējušies līdz ar pārējiem, tagad tie no jauna mēģina Baptijam tuvoties. Vispirms jau resnais Moara. Katrā starpbrīdī viņš apsēžas brivaja vietā līdzās Baptijam un lamā Nariju. Baptijs ar Moaru neielaižas; viņam ta atbalsts nav vajadzīgs.

Pēcpusdienās Baptijam ir garlaicīgi vienam is-labā. Skolas darbus viņš cenšas paveikt sevišķi rūpīgi. Kad viss ir izdarīts, paliek divas iespējas: lasīt vai nodoties pārdomām. Lasīšana atsauc atmiņā starpbrīžus skola, pārdomas nesagādā prieku. Domā ko domādams, allaž jāatgriežas pie Gopu. Tā nav Gopu vaina, ka Baptija lolotās cerības nav piepildījušās, un tomēr: ja viņš ar Gopu nebūtu iepazinies, viņam nebūtu sagādāta šī vilšanās.

Dažreiz Baptijs dzird Gopu balsi. Viņš dzird, ka Gopu dārziņā sarunājas ar Topuru, dzird zēnu smejamies kopā ar Bipu. Ikreiz Baptijam tas ir ka dūriens sirdī.

Kādu pēcpusdienu Baptijs savā istabā vairs nespēj izturēt. Uzmanīgi viņš iziet gaiteni un pieklauvē pie Ajcšas durvīm. Māsa sēž pie loga un lasa. Viņa pasmaida, pamanījusi durvīs Baptija galvu. Baptijs apsēžas pie māsas un noraugās viņa.

— Ko tu lasi?

— Pagori, māsa atteic un parāda Baptijam grāmatas vāku.— Stāstu par mīlestību.

Par mīlestību?

Aješa pamāj.— Vienu no varoņiem sauc Biharijs.

Baptijam nav vēlēšanās runāt par Ajcšu un Bihariju.—Rīt ir Moli* diena,— viņš ieminas,— vai tu priecājies?

Moli diena ir pati jautrākā diena gadā, tā ir krāsu, deju un dziesmu diena. Iloli svētki ir reliģiski svētki, bet tiem ir arī vel cita nozīme: tiek padzīti vecā gada ļaunie gari, sveikts jaunais gads. Iepriekšējos gados Baptijs vienmēr ar prieku bija gaidījis šo dienu, šoreiz viņam nav par ko priecāties.

Ari Aješa nepriecājas par gaidāmajiem svētkiem, bet tam ir cits iemesls. Viņa var iedomāties, kāpēc Baptijs ir noskumis. Māsa apņem ar roku brāli un lūko viņam iestāstīt, ka Gopu ir jāpieņem tāds, kāds viņš ir un būs arī turpmāk- bojs, kas strādā mūsu labā un par to saņem naudu.

Baptijs pieglauž galvu pie māsas pleca un klusē Māsa un brālis ilgi sēž kopa, Baptijs jūt, ka arī Aješa viņam ir cieši piespiedusies.

— Pasaki tēvam, ka tu negribi Bihariju,— Bap tijs lūdzas māsai.

Viesi ir pieklājīgi un allaž atbild, ka jau tagad viss ir daudz labāks. Viņi melo, tēvs to zina, viesi zina, un tomēr tēvam patīkami to dzirdēt.

Baptijam tiek ierādīta vieta līdzās pašam jaunākajam viesim. Tas pajautā, vai Baptijs jau bijis Eiropā. Varbūt pat Londonā? IJz abiem jautājumiem Baptijs atbild apstiprinoši, tomēr piebilst, ka Londona viņam nav visai patikusi.

Saruna pie galda apraujas, visi grib zināt, kāpēc Baptijam Londona nav patikusi.

— Pārāk trokšņaina, auksta, pelēka,— Baptijs atteic, un angli smiedamies viņam pievienojas.

Jaunais vīrietis skatās vienīgi uz Aješu. Pārmijis vēl dažus vārdus ar Baptiju, viņš pārmaiņus pievēršas Aješai un mātei. Baptijam tas ir pa prātam, viņš vēro Gopu, kas pēc Radža norādījumiem pārmaina šķīvjus. Baptijs pazīst Radža seju, viņš redz, cik sekretārs ir apmierināts ar Gopu. Māte it kā atdzīvojas. Ari to Baptijs ir pamanījis ikreiz, kad mājās ciemojas ārzemnieki. Tie sarunājas ar māti, nopietni uzklausa, ko viņa saka. Sākumā māte sajutās nedroša, tagad viņai tas patīk. Viņa runā vairāk, nekā tēvs vēlas.

Visi vienprātīgi slavē tandori vistu. Jaunais cilvēks līdzās Baptijam lūdz, lai Aješa viņam iedod recepti. Meitene nosarkst un ieteic griezties pie Radža, un tas apsola no pavāra recepti dabūt.

Tēvs smejas.— Vispirms ir vajadzīga māla kleķa krāsns, tad jāsagādā indiešu garšvielas un indiešu pavārs . . .

Viesi smejas kopa ar tēvu, viņuprāt, kā visas pazīmes liecina, Ralfs — tā sauc jauno cilvēku — palikšot Indijā.

Desertam tiek pasniegta auksta, ar cukuru apkaisīta melone. Gopu apkalpo, Risa un Topurs stāv iesāņus un noskatās. Kad Gopu ir beidzis, Radžs viņam atzinīgi pamāj.

Pēc maltītes viesi dzer viskiju. Viņi kļūst aizvien līksmāki, un beidzot Ralfs atzīstas Aješai: šo dienu un it sevišķi viņu — Aješu — viņš nekad neaizmirsīšot. Māte ir pārsteigta, Aješa nosarkst. Abi vecākie angļi pieceļas un pateicas par cienāšanu. Viņi aizved tēvu sānis un atvainojas par savu jaunāko tautieti, kurš nepazīstot šīs zemes tikumus un ieražas. Tēvs smejas: neesot jau vairs viduslaiki, viņš gaidīšot kungus atkal drīz atbraucam.

Kamēr tēvs un māte izvada ciemiņus, Baptijs ar Aješu paliek pie galda vieni.— Precies ar ārzemnieku,— Baptijs iesaka. Tas ir pateikts it kā pa jokam, bet Aješa pieceļas tik strauji, ka krēsls apgāžas tieši Rišai pie kājām brīdī, kad meitene vāc nost tukšos traukus. Risa paklūp, un viņai jāatbal stās pret sienu. Paplāte ar traukiem šķindēdama nokrīt uz grīdas, trauki saplīst gabalu gabalos.

Dažus, mirkļus abas meitenes cieši raugās uz lauskām, tad Aješa paceļ roku.— Esi taču uzmanīgāka, tu . . .— Bet viņa neiesit Rišai. Nenobeigusi teikumu, sarkana aiz dusmām un kauna, Aješa paskrien garam otrai nosarkušajai meitenei un atstāj salonu.

Kas Aješai ir pret Risu? Bija laiks, kad viņa ļoti rūpējās par pavāra meitu, pat palīdzēja viņai skolas darbos. Kopš neilga laika māsa viņu rāj jebkurā izdevīgā gadījumā. Aješa rājas un reizē arī kaunas. Kāpēc viņai jākaunas?

Baptijs ieiet savā istabā. Šobrīd Gopu ir nodarbināts ar telpu uzkopšanu un trauku mazgāšanu. Baptijs paņem turziņas ar krāsaino pūderi, ieiet vannas istabā, ieber daļu pūdera zobu skalojamās glāzes un pielej ūdeni. Ar savas zobu sukas kātiņu viņš maisa šķidrumu, līdz pulveris izšķīdis. Baptijs sevī smejas: Gopu būs ko brīnīties!

Veļu pēcpusdienā Baptijs ar glāzēm un lutinām nokāpj pagrabā. Viņš iet uzmanīgi, lai ūdens neizlaistās, un viņš nevēlas, lai Gopu dzird viņu nākam.

Dārza istabā neviena nav, bet virtuvē skan smiekli. Baptijs noliek glāzes un turziņas nišā un klausās. Spiedziens! Tā ir Risa. Tad skaļi smiekli: Gopu. Baptijs uzmanīgi tuvojas virtuvei. Durvis ir vaļā, bet tie trīs viņu neredz, jo cits citam šļāc virsū iekrāsotu ūdeni. No Risas pil sarkanas, zaļas un zilas lāses, Gopu izskatās raibs kā klauns. Risu, ko tēvs tur ciet, viņš apšļaksta visdažādākām krāsām. Uz virtuves galda stāv vesela pudeļu un pudelīšu baterija.

Pietiek! Pietiek!— Risa smejas, vai bez elpas palikdama.

Aješa atraujas no brāļa.— Kazu diena jau ir nolikta,— viņa klusu atteic. Un pēc nelielas vilcina šanās:— Nav jau tā, ka man Biharijs nepatiktu. Viņš ir ļoti glīts, arī viņa vecāki ir jauki cilvēki, tikai ... es viņu nemīlu.

— Tēvs nepiespiestu tevi precēt vīrieti, kuru tu nemīli,- Baptijs neliekas mierā. Bet Aješa ir nelokāmā.— Ir tik daudz dažādu važu, un, ja kādu no tām izdodas nokratīt, tās vietā rodas cita.

— Bet ir arī tādi puiši un meitenes, kas paši izvēlas, ar ko apprecēties,— Baptijs nerimstas. — Moaras brālis apprecējās ar tādu meiteni, kas viņa vecākiem nebija pa prātam. Tagad viņa sievai ir bērns un viņa vecāki lepojas ar mazdēlu.

— Moaras brālis ir vīrietis, es esmu meitene,— Aješa paskaidro. Tad viņa apklust. Tagad Baptijs var runāt, ko vien grib, Aješa neatbild. Tāpēc viņš iet prom. Zēns nokāpj pagrabā, vispirms ielūkojas dārza istabā, pēc tam virtuvē. Gopu tur nav, Bapti jam raugās pretī vienīgi Bips un Risa. Uz viņa jautājumu Bips atbild, ka Gopu ar Radžu esot pilsētā, Gopu dabūšot otru uniformu. Baptijs pamāj ar galvu. Viņam viss ir skaidrs. Uz rītdienas svētkiem tēvs ir uzaicinājis viesus, trīs angļu komersan tus. Bojām Gopu jāpalidz Topuram un Rišai apkal pot pie galda.

Vakarā, atlaidies gultā, Baptijs domā par nākamo dienu. Viņš svinēs svētkus kopā ar Gopu, šad tad — kaut arī tikai mājās — Gopu būs viņa rīcībā.

Otrā rītā Baptijs ar Gopu satiekas uz kāpnēm. Baptijs grib parunāt par pēcpusdienu, palūgt, lai Gopu to pavada kopā ar viņu, bet tad ierauga Risu, kas nes tēvam brokastis, pamana viņas ziņkārīgo skatienu—un klusē.

Skola valda nebēdnīga noskaņa, Džagadesana kungs ir sarīkojis dzejnieku sacensības. Daudzi zēni tam gatavojušies nedēļām ilgi. Viņi ieiet zālē sēdošo skolnieku apli un norunā pašu sacerētos dzejoļus. Daži dzejoļi ir jautri, citi nopietni. Narija dzejolis ir nopietns, tajā ir runa par vecu, nespēcīgu tīģeri, ko vajā un nogalina grupa mednieku, un par mednieku dižmanīgo plātīšanos. Džagadesana kungam dzejolis patīk. Tas patīk ari Bapti jam, lai gan viņš pats sev negrib atzīties. Tomēr uzvarētāju nosaka nevis Džagadesana kungs, bet gan bērni, kas klausās, un tiem labāk patīk dzejolis par resno vardi, kura sevi iedomājās par haizivi un kniebj ļaudīm kājā. Uzvarējušais zēns saņem godalgu.

Baptijs nav sacerējis nevienu dzejoli. Puikas viņam nemūžam nepiešķirtu godalgu. Kad Džagadesana kungs klasi atlaiž mājās, Baptijs metas projām. Viņam jāsteidzas uz pilsētu, lai nopirktu krāsainu pūderi. Pilsēta ir ļaužu pilna. Tie dejo, smejas, dzied, rīko gājienus Baptijs smejas par līksmajiem vīriem un sievām, kas sevi un arī viņu apsmidzina ar krāsainu ūdeni un apber ar raibu pulveri; viņš smejas pat tad, kad no balkona maza meitene uzlej viņam uz galvas pusspaini sarkana ūdens. Ūdens nolīst pār viņu, bet viņš jautri uzsauc meitenei: «Holi Hai!»

Baptijs nopērk vairākas turziņas ar krāsainu pulveri, ieliek skolas somā un dodas mājup. Pārradies viņš uz mirkli ielūkojas salonā, kur tēvs, mate un Aješa sarunājas ar angļu viesiem, tad aizlavās garām salonam un nokāpj pagrabā.

Tur smaržo pēc tandori vistas — kopā ar karija^4mērci un sēnēm, krāsni ceptas putna gaļas, par ko īpaši jūsmo ārzemnieki. Pa virtuves durvīm iznāk Gopu. Viņš ni's paplāti ar uzkodām. Gopu paliek stāvot, uzlūko Baptiju un smaida.

Baptijs atceras sarkano ūdeni, ar kuru viņu bija aplējusi meitene, un arī pasmaida.— Vai tu apkalpo pie galda?— Neko jēdzīgāku viņš neattop pavaicāt.

Gopu pamāj un, (a kā Baptijs vairs neko nesaka, iet projām.— Mani gaida,— viņš atvainodamies saka. Baptijs iet Gopu nopakaļus. Pa atvērtajām salona durvīm Baptiju ierauga tēvs. Viņš pieceļas, iznāk āra un uz kāpnēm panāk dēlu. Nomazgājies un pārģērbies, viņš stingri nosaka,— es gribu tevi stādīt priekšā viesiem.

Baptijs padevīgi nopūšas. Vienmēr, kad mājās ir ārzemju viesi, tēvs viņu stāda tiem priekšā, starojoši smaida, kad viesi uzteic dēla zināšanas angļu valodā, un saka:— Sī ir tā paaudze, kas virzīs mūsu zemi uz priekšu. Kas gan cits, ja ne viņi?

Bips un Gopu palaiž meiteni vaļā. Bips saķēris vēderu, Gopu slauka ar piedurkni pieri un tādējādi vel vairāk noziež seju ar krāsām. Tad viņš ierauga Baptiju. Smaidīdams paķer divas pudelītes, pieskrien pie durvīm un aplej Baptiju.

Baptijs pasper divus soļus pretī Gopu un iesit viņam pa seju. Tad apgriežas un aizskrien. Baptijs iedrāžas dārzā, nokrīt zemē starp diviem krūmiem un iespiež seju zālē. Sākumā viņš trīc, tad sāk šņukstēt, beidzot raud.

MĒSLS IR MĒSLS

— Visi viņi ir vienādi,— Risa nosaka. Tad viņa' pieiet pie krāna un nomazgā no sejas krasu. Gopu vel bridi stāv ka sasalis, tad seko Risas paraugam.

Visi viņi nav vienādi,— Bips iebilst.— Jaunais kungs nav slikts. Viņš kaut ko īsti neizprot.

Risa noslaukās un paziņo, ka ies pārģērbties. Tad viņa atstāj virtuvi. Bips noraugās viņai pakaļ. — Viņa man sagādā raizes. Agrāk viņa bija līksmāka, kungu netaisnīgā rīcība viņai tad nebūtu ķērusies pie sirds. Kungi reizēm ir taisnīgi, reizēm netaisnīgi, viņi taču ir cilvēki, viņiem var būt kļūdas tāpat kā mums; viss jāvērte kopumā, vērā ņemams ir vienīgi iznākums, kas paliek zem svītras.

Bips un Gopu kopīgi sakārto virtuvi.

Risa vairs neatgriežas. Kad iestājas krēsla, Bips atlaiž Gopu.

Zēns nomazgājas, ieiet savā istaba un apsēžas durvīs, kas ved uz dārzu. Tāpat kā citus vakarus, viņš lūkojas ārā tumsā. Ko lai viņš domā par Baptiju? Kāpēc tas viņam iesita? Vai tikai tāpēc, ka viņš bija to apšļācis ar krāsotu ūdeni? Baptijs pats, kad atgriezās no skolas, bija viscaur nošļakstīts ar krāsām.

Saja naktī Gopu guļ caurā miegā. Viņam ir tāda sajūta, it kā atrastos apburta dārzā,— viņš skraida, meklēdams izeju, bet izejas nav. Tikko viņš domājas to atradis, rodas jauns šķērslis.

Ari Bips ir slikti gulējis. Kad Gopu no rīta ieiet virtuvē, viņš nedzird pavāru svilpojam vai dziedam.

Rīts nav labs,— pavārs saka, kad Gopu padod labrītu,— cerēsim, ka būs laba diena.

Kāpēc rīts nav labs, Gopu uzzina no Bipa tikai pēc tam, kad viņi kādu laiku klusēdami pastrādājuši.

Risa ir saslimusi. Viņa gul gultā un neccjas augšā.

— Kas viņai kait?

Viņa par to negrib runāt,— Bips atteic. Tad viņš piebilst: - Šodien tev jānes brokastis Candra-hasa kungam.

Gopu iziet mājas priekšā un izņem avīzi no vēstuļkastes pie ieejas durvīm. Viņš pavēro rīta klusumā snaudošo ielu, atgriežas virtuvē, uzliek avīzi uz paplātes ar Candrahasa kungam sagatavotajām brokastīm, paņem paplāti, aiziet līdz kunga darbistabas durvīm un pieklauvē.

— Iekšā!—Candrahasa kunga balss skan laipni, gandrīz priecīgi. Gopu atver durvis, ieiet istabā un paklanās.

Candrahasa kunga smaids apdziest.— Kur Risa?

— Viņa ir slima.

Mirkli Candrahasa kungs izskatās pārsteigts, tad paņem no paplātes avīzi, norāda uz tukšo rakstāmgalda paliktni.— Noliec paplāti te.

Gopu dara, kā pavēlēts. Viņa skatiens krīt uz kādu bildi, kas stāv uz rakstāmgalda. Līgava un līgavainis: Candrahasa kungs, vēl ne tik sirms, sēž uz krēsla, viņam blakus stāv Candrahasa kundze, ļoti jauna un ļoti skaista, ar plīvuru neaizsegtu seju.

Ir labi, ir labi!—Candrahasa kungam Gopu šķiet pārāk gauss.

Gopu iziet no istabas. Virtuvē viņš sastop Risu. Viņa ir bāla, tomēr dara savu darbu.

Diena nav laba ne Bipam, ne Gopu. Viņi strādā, ēd, tomēr nerunā un nesmejas. Pēcpusdienā Gopu satiek Baptiju, kad tas, nākdams no ielas, iet cauri dārziņam. Baptijs paiet viņam garām, it kā viņu nepazītu.

Arī nākamās dienas rītā Gopu nes brokastis Candrahasa kungam. Risa parādās virtuvē tikai pēc tam, kad Gopu ir atgriezies. Bips izskatās vēl sliktāk nekā iepriekšējā dienā. Viņš ir nelaimīgs. «Kāpēc viņa ar mani nerunā? Par ko viņa visu laiku doma?»

So jautājumu sev uzdod ari Gopu. Risa skraida pa gaiteņiem, it ka viņai būtu uzgūlusies smaga nasta, zem kuras agri vai vēlu jāsaļimst.

Nākamajā un aiznakamajā dienā nekas nemainās. Bips ir izmisis, viņš krītas svarā — tik ļoti viņu māc rūpes. Candrahasa kungs ar katru dienu izskatās vairāk pārsteigts, ka Gopu viņam nes brokastis.

Vienā no turpmākajām dienām Candrahasa kungs pārnāk mājās no uzņēmuma agrāk nekā parasti. Viņš pieprasa tēju. Risa negrib tēju nest un lūdz to izdarīt Gopu. Bips, kas tobrīd sadala jēru, noliek cirvi pie malas.— Vai tu vēlies, lai mēs pazaudējam šo vietu?— viņš vaicā Rišai.— Varbūt Candrahasa kungs tev ko nodarījis?— Tik dusmīgu, bet ari tik izmisušu Bipu zēns vel nav redzējis.

Risa sakniebtām lūpām paveras tēvā, tad izskrien no virtuves. Gopu paņem paplāti ar tēju.

— Es jau eju,— Gopu mēģina Bipu nomierināt. Bet Bips tikai purina galvu.— Te kaut kas nav kārtībā,— viņš saka drīzāk sev nekā Gopu.

Candrahasa kungs savā istabā staigā šurpu turpu. Viņš ir īgns, jo gaidījis Risu.— Ej atpakaļ,— viņš saka,— atsūti pie manis Risu. Es nemaksāju nevienam, kas allaž ir slims tad, kad no viņa kaut kas vajadzīgs.

Gopu apstājas pie Risas istabas durvīm. Viņš pieklauvē. Kad nekas nav dzirdams, Gopu atver durvis. Risa guļ gultā. Viņa paslēpj galvu spilvenā. — Ko tu gribi?

Gopu pastāsta, ko sacījis Candrahasa kungs. Viņš noliek paplāti uz grīdas.— Pasteidzies, citādi tēja atdzisīs.

Risa dauza ar dūrēm spilvenu.— Lai atdziest! Lai!

Gopu jau ir pie durvīm, viņš vilcinās.— Vai es tev kaut kā varu palīdzēt?

Risa pieceļas sēdus un noslauka asaras. Neviens man nevar palīdzēt. Neviens!

Virtuvē gaida Bips.— Tas nu gan vilkās ilgi!

Gopu pavēsta, ko bija sacījis Candrahasa kungs, attēlo arī Risas izturēšanos.

— Un? Vai viņa ies?

— Noteikti!

Bips pieiet pie pavarda, bet arvien biežāk lūkojas uz durvīm.

Pēc kāda laika Risa ienāk virtuvē. Viņa noliek paplāti ar teju uz virtuves galda un ķeras pie sava darba. Risa neskatās ne uz tēvu, ne uz Gopu. Bips paceļ tējkannas vāku: kanna ir pilna. «Viņš nav

dzēris!»

Tēja bija atdzisusi.

— Vai viņš vēlas citu?

— Nē.

Ar vāku roka Bips stāv ka zeme iemiets.

— Ko Candrahasa kungs no tevis grib?

— Lai es viņam nesu brokastis, lai daru savu darbu.

— Tur viņam taisnība, vai ne?

— Taisnība ir tam, kuram ir nauda.

— Tā tu nedrīksti runāt!— Bips uzliek kannai vāku.— Candrahasu ģimene nav slikta, viņi labi maksā un pret mums izturas pieklājīgi.

— Kungi ir kungi.— Risa paņem virtuves atkritumu spaini un nes ārā. Pie durvīm viņa vēlreiz pagriežas atpakaļ.

— Un mēsls ir mēsls.

ŽURKA

Gopu nu jau veselu mēnesi strādā par boju Candrahasu mājā, viņš labi orientējas plašajās telpās, zina ģimenes locekļu dienas kārtību: Candrahasa kungs katru rītu no pulksten astoņiem uzturas savā darbistabā. Ap desmitiem piebrauc automašīna, un viņš brauc uz firmas kantori. Pusdienās viņš uz neilgu laiku pārrodas mājās. Vakaros atkal sēž savā darbistabā, bieži kopā ar Radžu. Vienīgi svētdienās viņš nesēž pie rakstāmgalda,- tad viņš nodarbojas ar savām puķēm. Candrahasa kundze pa lielākai daļai uzturas savā istabā. Viņa no turienes iziet tikai tad, kad dodas iepirkties — viena pati vai kopā ar Aješu. Neviens nezina, ko viņa pērk.' Mājas vajadzībām viņai nekas nav jāgadā, par to Radža uzdevumā parūpējas Topurs. Drēbes viņa saņem no sava vīra fabrikas.

— Viņa pastaigājas, nevis iepērkas,— Risa apgalvo.

— Viņa ir slima,— Bips atteic.

Kad Gopu sastop Candrahasa kundzi, viņa izlie- 1 kas to neredzam. Gopu tas ir pa prātam: Candrahasa kundze sevišķi nepriecājas par viņa pieņemšanu darbā, tāpēc ir labāk, ka kundze viņu neievēro.

Ja Aješa neierastos uz maltītēm, varētu domāt, ka viņas nemaz nav. Reiz Gopu pār viņu gandrīz paklupa. Aješa sēdēja dārzā zem vīģes koka un lasīja. Viņa izturējās tik klusu un viņas sari izskatījās tik zaļš, ka zālienā viņa gandrīz nebija pamanāma. Aješa smējās par Gopu neveiklību. Tie bija laipni, '* bet ne jautri smiekli.

Gopu nezina, vai Baptijs ir skolā vai mājās. Viņš vel arvien nerādās. Bet virtuvē dzīve rit ka parasti. Risa vairs nav slima, Bips atkal dzied, svilpo un smejas. Tikai dažreiz viņš raugās meitā, it ka mēģinādams izdibināt, ar kādu dīvainu kaiti viņa slimo. Dienu pirms algas, būdams sevišķi labā garastāvoklī, j viņš apkampj meitu un lūdz pastāstīt, kāpēc viņas izturēšanās kādu laiku bijusi tik savāda.

— Tas bija pārpratums.

— Kāds pārpratums?

— Es iedomājos, ka Candrahasa kungs ar mani  nav apmierināts.

— Ka tu tā varēji domāt, tu taču esi tik dūšīga strādniece!— Bips nogroza galvu, bet vairāk neko | nejautā. -ч

Ari Gopu ir par ko priecāties: Radžs viņam izmaksās divsimt rūpijas. Tik daudz naudas viņš vēl nekad nav rokās turējis. Un viņš pat nav pārstrādājies, ir ēdis kā princis un gulējis ka maharadža. Viņš  ir atradis draugus: Bipu un Risu, un pat Topuru.

Sis patīkamās dienas pēcpusdiena Gopu ar Тоpuru krāso ielas sētu. Topurs stāstā atgadījumus no j savas bērnības. Viņa stāstījums ir tik jocīgs, ka Gopu nepārtraukti jāsmejas. Pēcāk viņi sēž virtuvē un atveldzējas. Bips un Risa uzkopj virtuvi. Bips klusu svilpo, bet reizumis pārtrauc svilpošanu un gremžas par krāsas smaku, ko Gopu un Topurs ie- ķ nesuši virtuvē. Gopu un Topurs tikai smejas, nekas nespēj sabojāt viņu labo omu.

Bips un Risa vel nav izgājuši no virtuves, kad tur ienāk Radžs. Candrahasa kundze vēlas čapatus un sinepjpuķu medu, lai Risa tos viņai aiznes. Kamēr Bips steidzīgi iejauc mīklu, Radžs pārlaiž skatienu

kārtīgi uzpostajai, tīrajai virtuvei. Viņš apmierināts pamāj ar galvu, tad iet projām.

Bips staro.— Vai jūs redzējāt?— viņš jauta Gopu un Topuram.

Risa pieiet pie skapja, izņem glāzi ar medu un iespiež Gopu saujā.— Aiznes tu to viņai.

Bips aizmirst par čapatiem.— Kāpēc tu negribi nest?

Kāpēc, kāpēc!—Risa dusmojas.—Gopu to var izdarīt tikpat labi.

Bet tas taču ir tavs pienākums.

Mans pienākums!— Risa dusmīgi iesmejas.

-Sājā mājā man ir vienīgi pienākumi: but čaklai, drosmīgai, klusai! Kādudien es būšu vairs tikai klusa.— Viņa atkal izskrien no virtuves. Bips mēmi noraugās meitai pakaļ.

— To tev nevajag pieļaut,— Topurs saka,— tas labi nebeigsies.

Bips iekrātā čapatus šķīvī.— Es nezinu, kas ar viņu notiek. Man likās, viss jau ir pāri, bet nu sākas no jauna.

— Ak, sievietes, sievietes!— Topurs atmet ar roku.— Viņas ir kā dziedātājputni. Ieslogi būrītī, un viņas grib tikt brīvībā. Bet, izkļuvušas ārā, aiziet bojā. Ej nu sazini!

Gopu paņem šķīvi ar čapatiem un glāzi ar sinepj-puķu medu un kāpj augšā uz pirmo stāvu. Uz trepju augšējā pakāpiena viņš saskrienas ar Radžu.

— Kas ir ar Risu? Kāpēc viņa neizpilda manus rīkojumus?

«Sikham tu vari pilnīgi uzticēties,» tēvs bija sacījis. Gopu uzticas Radžam un stāsta, Radžs klausās. Tad sekretārs paņem no viņa glāzi un šķīvi un saka:

— Uzgaidi te.

Gopu apsēžas uz kāpnēm. Viņš jūtas pateicīgs Radžam un ir cieši pārliecināts, ka Candrahasa kundze vēlas, lai čapatus un medu viņai atnes Risa, neviens cits.

Atgriezies Radžs ieved Gopu savā istabā. Tā ir pirmā reize, kad Gopu sper kāju Radža istabā. Istaba ir maza, augstie plaukti ar daudzajām grāmatām visapkārt padara to vēl mazāku. Pie loga ir rakstāmgalds, starp rakstāmgaldu un gultu — krēsls.

Uz šī krēsla Gopu drīkst apsēsties. Radžs apsēžas pie rakstāmgalda un atšķir kādu grāmatu.

— Ka tev patīk Čandrahasu mājā?

— Labi.

Radžs apmierināts pamāj.— Nevar taču izvēlēties, kur savu maizi pelnīt, tāpēc jācenšas saskatīt to, kas ir labs.— Viņš viegli uzsit ar rādītājpirkstu pa grāmatas lapām.— Ka tu spried par mājas saimniekiem, tāpat viņi spriež par tevi. Esmu šo to piezīmējis, izlicis tev atzīmes: tās ir labas.

Istabas pustumsā Radžs izskatās kā gudrs vecs vīrs, gandrīz kā vectēvs, tikai bārda vectēvam nebija melna, bet balta, turbāns sarkans, nevis balts.

— Gribu dot tev dažus padomus,— Radžs turpina.— Tie tev būtu jāiegaumē.— Viņš uz brīdi apklust un uzlūko Gopu.— Katrā mājā dažiem kaut kas var nepatikt. Ja cilvēks ir jauns, turklāt nav muļķis, viņš iedomājas, ka ir tiesīgs to nosodīt.

Par ko īsti Radžs te runā? Vai viņš doma par Risu?

Radžs izsakās skaidrāk: Nekad neaizmirsti, ka

te tev ir darbavieta visam mūžam. Interesējies vienīgi par saviem uzdevumiem, neredzi to, kas tev nav jāredz, glabā ģimenes noslēpumus, it kā tic būtu tavējie. Esi uzticams, lai ari tev uzticas.— Radžs pieceļas.— Ja tu ieveroši manus padomus, es tevi apmācīšu, viņš saka.— Tu esi inteliģents, tas tev sagādās prieku. Varbūt tu kādu dienu patiešām kļūsi par jaunā kunga sekretāru?

Gopu mulsi nolaiž acis.

— Tagad neko vēl nesaki,— Radžs turpina.

— Visu labi pārdomā. Ja rodas kādi jautājumi, griezies pie manis. Viņš pavada Gopu līdz durvīm.

— Mācības mēs sāksim, kad būs pagājusi vasara. Lietus sezona ir īsti piemērota šādām nodarbībām.

Gopu lēnām iet pa gaiteni. Kādi ir tie noslēpumi, kas viņam jāglabā? Kas viņam nav jāredz? Viņš nav īsti drošs, ka sekretāra sacīto pareizi sapratis, viņā cīnās pretrunīgas jūtas.

Gopu neiznāk ilgi lauzīt galvu. Sājā pašā vakarā viņš uzzina, no ka Radžs viņu gribēja brīdināt. Vakariņas ir paēstas; viņš ienes Aješas istabā augļu vāzi. Ajcša sēž pie atvērta loga un lasa. Tur viņa sēž gandrīz vienmēr, kad Gopu ienāk istabā. Vai ta būtu

vienīgi stāvlampas gaisma, kas meiteni dara tik domīgu? Gopu par to jādomā, kad viņš atstāj Aješas istabu un iet projām pa gaiteni. Tad viņš apstājas: Candrahasa kunga kabineta durvis ir tikai puspievērtas, pa spraugu spīd vāja gaisma, bet nekas nav dzirdams.

Gopu uzmanīgi pieiet pie durvīm. Radžs ir noteicis, ka visām durvīm vienmēr jābūt aizvērtām, gaismai izslēgtai, kad istabā neviena nav. Gopu atver durvis un pastiepj roku uz slēdža pusi — tad pēkšņi to nolaiž: pie rakstāmgalda stāv Candrahasa kungs. Viņš tur apskāvis Risu, skūpsta un glāsta sastingušo meiteni. Gopu grib tikt projām, bet neuzdrošinās pakustēties. Piepeši Candrahasa kungs pagriež galvu, un Gopu apcērtas un aizskrien. Viņš joņo cauri mājai. Viņam ir karsti, viņam ir kauns. Skriedams viņš saprot: tas viņam nav jāredz, šis noslēpums viņam jāglabā kā pašam savs.

— Kas noticis?— jautā Dips, pamanījis Gopu satraukto seju.

— Žurka!— Gopu melo.— Dārzā ir žurka.

— Un tevi tā tik ļoti nobaidīja?

Tā bija īsta milzene.

Bips noceļ pie sienas pakārto cirvi, ar kuru sacērt gaļu. Tad paņem kabatas lukturīti, tukšu rīsu maisu un Gopu pa priekšu iet ārā. Mums tā jānogalina vai japadzcn. Nekad jau nav tikai viena žurka, ja māja ir ienākusi kāda, tai drīz vien seko vēl citas; galu galā rodas vesela kolonija.

Gopu klusē. Viņam ir briesmīgi nelāgi ap dūšu.

Bips ar kabatas lukturi izgaismo dārzu.— Kur tu viņu redzēji?

Gopu rāda uz kādu krūmu. Bips izslēdz gaismu, uzliek pirkstu uz mutes un lēni tuvojas krūmam. Neko nesaklausījis, no jauna ieslēdz lukturi. Nu viņš izgaismo krūmu no iekšpuses un ārpuses, pārmeklē tā tuvāko apkārtni.— Nekā nav,— viņš vilies saka. Un norūpējies piebilst: Cerams, žurka jau nebūs ielī

dusi mājā.

— Es tā nedomāju,— Gopu atteic.

— Gopalorē es reiz piedzīvoju žurku mēri. Pat bērni krita tam par upuri,— Bips stāsta.— Piesardzība nekad nav lieka.

Cauri Gopu istabai viņi ieiet mājā. Bips pārstaigā pagrabstāvu, ielūkojas visās istabās, pat skapjus atbīda no sienām. Ja žurka iekļuvusi mājā, tā jāmeklē virtuvē,— viņš saka.

Virtuvē sēž Candrahasa kungs. Viņš sēž uz krēsla un rada uz cirvi Bipa rokā.— Ko tas nozīmē?

Pamazam izzūd bailes Bipa un Gopu sejā. Gandra-basa kungs nekad nerādās pagrabstāvā, tagad viņš te sēž kā nelaimes vēstnesis.

— Puika redzējis žurku.— Bips ir tik samulsis, ka nezina, kur likt acis.

Candrahasa kungs skatās no Bipa uz Gopu. ! — Kur?

— Dārzā.

— Un vairāk neko tu neesi redzējis?— Candrahasa kunga acis urbjas zēnā. Gopu purina galvu. Rīkle viņam iespiedies baiļu kamols.

Tad Candrahasa kungs pasmejas.— Radžs man stāstīja, cik tu esot čakls un izveicīgs. Viņš domā, mums vajadzētu tev paaugstināt algu. Ko tu teiktu ' par divsimt piecdesmit rūpijām?

Gopu grib pateikties, bet nespēj neko izrunāt, ļ Tikai pēc tam, kad Candrahasa kungs jautā: «Ar mieru?»— viņš pamāj. Candrahasa kungs vērīgi nopēta Gopu, tad atstāj virtuvi.

— Tu nesaki ne vārda.— Bips staro.

Gopu ir rīkojies tā, kā ieteica Radžs, viņam ir paveicies, bet viņš nejūtas laimīgs; jo vairāk priecājas Bips, kas neko nenojauš, jo nelaimīgāks kļūst Gopu.

Laimīgs viņš ir nākamajā dienā. Radžs viņam , izmaksā divsimt piecdesmit rūpijas. Candrahasa А kungs ir nekavējoties paaugstinājis viņam algu, bet, ka līdz ar to radies jauns sarežģījums, viņš atskārš ļ tikai vēlāk. Tagad viņš var tēvam nosūtīt piecdesmit § rūpijas vairāk, liet ka lai dara tēvam zināmu, ka bez ļ tām simt septiņdesmit rūpijām, kuras viņš sūtīs uz mājām, viņam vēl atliktas atpakaļceļam nepieciešamas astoņdesmit rūpijas? Risa, kas visu dienu ne | reizes nav Gopu uzlūkojusi, zina padomu. Viņa uz- ļ krāso uz papīra četras piecdesmit rūpiju zīmes, pēc | tam katru no tām pārsvītro un apakšā uzkrāso piecas J citas piecdesmit rūpiju naudaszīmes. Tad viņa

papīru ieliek aploksnē, uzzina no Gopu adresi un uzraksta uz aploksnes. Atdodama vēstuli Gopu, Risa smaida, it kā izlūgdamās par kaut ko no viņa piedošanu.

Pēcpusdienā Gopu aiziet uz pastu. Naudas nosūtīšana ir vienkāršāka, nekā viņš bija iedomājies. Vīrs pie lodziņa izpilda veidlapu Gopu vietā. Marka vēstulei ar zīmējumu maksa dažus paīsus, bet viņam vairs neatliek pilnas astoņdesmit rūpijas, ko ielikt kastīte. Gopu tomēr priecājas par nosūtīto vēstuli. Cik ļoti tēvam būtu jāraizējas, ja viņš nezinātu par algas pielikumu!

Tā ka Gopu no Radža ir izprasījis atļauju iziet, viņš nesteidzas atgriezties. Viņš klīst pa pilsētu, aplūko veikalus un filmu afišas, un, tā kā viens bezpajumtnieks viņam lūdz dāvanas, viņš ieiet parka. Tur viņš apsēžas uz sola un nododas pārdomām. Tagad viņš ir savas ģimenes apgādnieks. Tas viņu pilda ar lepnumu, bet uzliek ari pienākumu: viņam jābūt Candrahasu ģimenes uzticīgam kalpam, lai varētu palikt uzticīgs savai ģimenei.

Sājā naktī Gopu paliek nomodā, līdz mājā viss ir klusu un gaisma nodziest ari Aješas istabā. Tad viņš paņem kastīti ar naudu un iziet dārzā. Zem mežābeles nokarenajiem zariem viņš izgriež četrstūrainu velēnu, izmet no bedrītes nedaudz zemes un iegulda tajā kastīti. Pēc tam viņš piepilda bedrīti ar izrakto zemi, noblictē un ieliek velēnu atpakaļ. No dīķa zēns saujas pasmeļ ūdeni un aplaista zāli, lai griezums pec iespējas ātrāk aizaug. Pēc tam Gopu ieiet atpakaļ mājā, tumšajā mazgājamā telpa nomazgā rokas un seju un liekas gulta. Viņš izjūt tik lielu atvieglojumu, ka tūlīt iemieg.

NELAIMES GADĪJUMS

Tēvs un Radžs runā par Gopu. Viņi it ka ar nolūku nostājušies pie Baptija istabas durvīm. Bap-tijs gatavo skolas darbus. Viņam nav īpaši jāieklau sās, lai uzzinātu, cik apmierināts Radžs ir ar Gopu. Gopu ir prātīgs puika — tā doma arī tēvs, lai Radžs paskatoties, kas no viņa var iznākt.

Vai Baptijam nevajadzētu lepoties? Vai tas nebija viņš, kurš atrada Gopu? Tomēr — viss runa par labu Gopu, kas viņam— Baptijam — no tā tiek?

Viņam netiek nekas. Tikko viņš sāk kaut ko darīt, viss noiet greizi, viņš allaž iekrīt savas muļķības dēļ. Pļauka, kuru viņš iesita Gopu, viņam pašam sāpēja daudz vairāk nekā tā, ko viņš saņēma no tēva.

Kāds būtu Gopu, ja viņa tēvs nebijis liftbojs bez darba, bet. gan Candrahasu kaimiņš? Vai Gopu būtu viņa draugs vai kaut kāds roklaiža? Varbūt Narija draugs, kas turas kopā ar Narija kliķi?

Baptijs vairs nespēj nosēdēt, nespēj lūkoties uz nodaļas virsrakstu savā vēstures grāmatā. Viņš pieiet pie durvīm un klausās. Viss klusu, tēvs atgriezies savā kabinetā.

Baptijs klīst pa māju. Viņš sastop Risu, kas salonā uzklāj tīrus galdautus, viņš noskatās, kā Topurs pienko jaunu lampu. Gopu viņš nesastop. Baptijs dodas atpakaļ uz augšstāvu un pieklauvē pie mātes istabas durvīm.

Māte atlaidusies gultā, istaba ir rūpīgi aptumšota. Viņa guļ aizvērtam acīm, bet nav aizmigusi. Pamanījusi Baptiju, mēģina pasmaidīt.

Vai tev neklājas labi?— Baptijs apsēžas uz gultas malas. Cik bieži māte viena guļ savā istaba! Par ko viņa domā?

— Man sāp galva,— māte saka. Seja viņai piepampusi, saspringta, spriedze arī acu skatienā. Baptijs nezina, ko teikt. Viņš raugās sānis, tad neviļus satver mates roku, kas gurdi guļ viņai uz vēdera, un maigi noglāsta.

— Mūsu mājā drīz būs kāzas, vai tu priecājies?

Baptijs enerģiski purina galvu.— Aješa nemīl Bi-

hariju, es neticu, ka viņa būs laimīga.

— Laimīga? Kas tad ir laimīgs?— Māte atrauj no Baptija savu roku, sniedzas pēc kabatlakata, patrin degunu un nosusina acis.

Kas tad ir laimīgs? Baptijam jādomā par šo mātes izteikto jautājumu naktī, kad viņš nevar aizmigt, un nākamajā dienā, kad Džagadcsana kungs klasē skaidro teikuma uzbūvi. Māte nav laimīga, un tam ir sakars ar tēvu un viņas slimību. Arī Aješa nav laimīga, un te tāpat ir skaidrs, kāpēc. Bet kāpēc viņš nav laimīgs? Vai viņam trūkst paša

galvenā? Tēvs bieži atkārto, ka viņa dzīvē galvenais esot veiksmīgi darījumi; noslēdzis kādu darījumu, viņš vienmēr ir labā omā. Bet vai Baptijam galvenais var but vienīgi draugs?

Starpbrīdī pienāk Moara. Viņš vēl arvien nāk pie Baptija, viņš neko neņem Jaunā. Baptijam arī nekas nav pretī: labāk Moara nekā neviens. Reiz viņš pat apsvēra, vai nevajadzētu ar Moaru paspēlēt tcnisu. Bet tad viņš iztēlojās, cik neveikli resnais, lempīgais puika atsitīs bumbiņas, kā citi viņu un viņa partneri izsmies, un no sava nodoma atteicās.

Ari garajā starpbrīdī, kad klase laukumā aiz skolas pastaigājās, Moara so|o līdzās Baptijam. Viņš stāsta par savu terāriju, izpleš rokas un rāda, cik garš ir viņa spīdīgais zalktis. Baptijs neklausās, viņš sev jautā, vai Gopu ir laimīgs, vai Bips un Risa ir kādi īpaši cilvēki? Tikai tad, kad Moara pakrīt un nobrāž roku, Baptijs tiek izrauts no pārdomām. Tas bija Narijs, kas, garām skrienot, Moaru notrieca no kājām.

Moara saķer ievainoto delmu, asaras viņam rit pār vaigiem. Baptijā uzliesmo niknums: Narijs tikai skrien tālāk, iedomājas, ka var visu atļauties. Kad Narijs atkal paiet garām, Baptijs viņu sagrābj ciet.

- Atvainojies,— viņš pieprasa. Narijs izraujas un skrien tālāk. Baptijs dzenas viņam pakaļ un sagrabj no jauna.— Atvainojies Moaram!

Vai tas ir paredzēts nomas līgumā?

Baptijs nosarkst.— Atvainojies!

Pienāk Narija draugi. Viņi sastājas aplī ap abiem zēniem. Narijs zveļ Baptijam pa roku, ta noslīd lejā.

Tu varbūt tēlo Candrahasu, junioru?— Narijs nikni ņirdz.— Nu sit! Sit taču! Vai tev bail?— Viņš griežas pie apkārt stāvošajiem zēniem:— Tipisks Candrahass! Ar savu naudu viņi prot rīkoties, tad viņi jūtas stipri, bet citādi viņi neko nav vērti.— Ar vidējo pirkstu un īkšķi Narijs uzsit gaisā knipi, aiztraukdams neredzamu smilšu graudiņu.— Ne tik daudz!

Baptijs sit . Viņš belž ar dūri un trāpa Narijam pa muti. Narija ņirdzīgais smīns pārvēršas grimasē, tad viņš dod pretī, un Baptijs saņem sitienu zem zoda. Baptijs sagrīļojas, paklūp un nogāžas uz muguras. Narijs uzmetas viņam virsu, tas ir stiprāks, izveicigāks, ar lielāku pieredzi. Pretinieks kausta Baptiju, sizdams, kur pagadās, bet viņš nczveļ no visa spēka, tas jau nav nekāds īsts kautiņš: Baptijs nepretojas. Zēni klusu noskatās, neviens negavilē, neviens nekliedz. Narijs atkāpjas no Baptija, pirms vēl pagūst piesteigties Džagadesana kungs, lai viņu no tā atrautu. Džagadcsana kungs necieš kautiņus. Та konfliktus nevar atrisināt, viņš saka, tā veltīgi izšķiež enerģiju. Zēni ieiet klasē un apsēžas savās vietas.

Nākamā mācību stunda Baptiju neinteresē. Viņš nododas pārdomām. Tam, kas ir noticis, reiz bija jānotiek; iemesls bija mazsvarīgs. Ja viņš jutās vīlies, tad tikai pats sevī: viņš nebija sagatavojies, nebija pratis savaldīties, tāpēc arī dusmas tik ātri pārgāja, tāpēc neiznāca īsts kautiņš. Viņš bija tik vājš pretinieks, ka Narijs pat nevēlējās viņu pienācīgi iekaustīt.

Pec stundas pienāk Moara. Viņš iedāvina Baptija m melno lodīšpildspalvu ar kalendāru, kuru viņa tēvs atvedis no Parīzes un kuru apbrīno visa klase. Baptijs negrib dāvanu pieņemt. Bet Moara uzstāj: — Lūdzu, paturi to sev! Kad Baptijs iebāž lodīšpildspalvu kabatā, Moara viņam pateicas.— Narijs ir stiprāks tikai tāpēc, ka nekad nav viens,— viņš saka.

Moaram ir taisnība. Narijs nekad nav viens, ap viņu vienmēr ir daudz zēnu. Ir tāda pasaka par jaunu dievu, kurš tikai tad ir stiprs, kad nēsā savu zelta jostu; aizmirsis jostu pie kādas meitenes, viņš tiek nosists, slepkavas ir kāda milžu banda. Sastapt Nariju bez viņa draugiem, piespiest viņu godīgi cīnīties — šī doma sagrābj Baptiju kā drudzis. Viņš izaicinās Nariju, dos tam iespēju cīnīties. Šodien pat viņš to izdarīs, un neviens, izņemot Gopu, tur nedrīkst būt klāt. Gopu tur jābūt: Narijs viņu bija izsmējis Gopu dēļ, tagad Narijam nāksies atzīt, ka Baptija draugi nav sliktāki par Narija draugiem.

Pārnācis mājās, Baptijs vispirms ieiet vannā un ielūkojas spoguli. Sejā redzamas dažas skrambas un puni — nekas vairāk. Ne asiņu, ne ievainojuma. Baptijs ir apmierināts. Viņš nomazgājas un ieiet virtuvē. Bips, Risa un Gopu gatavo pusdienu maltīti. Viņš pamāj Gopu, lai tas iznāk ārā, un paziņo, ka gaidīs to pulksten četros pie divriteņiem.

Precīzi četros Baptijs ieiet pagraba nodalījumā, kur novietoti divriteņi. Gopu jau gaida. Viņi izstumj divriteņus dārziņā, iesūknē riepās gaisu, uzsēžas seglos un dodas uz tenislaukumu. Baptijs brauc pa priekšu. Gopu no sāniem viņu reizumis uzlūko, tomēr neko nejautā.

Pie tenislaukuma Baptijs apstājas. Lēnām drošā attālumā viņš apbrauc apkārt laukumam. Zēni vēl spēlē. Narijs tūlīt vienu partiju uzvarēs, saucieni, ar kādiem viņš uzmundrina savu pretinieku, ir nepārprotami.

Mums laika pietiek,— Baptijs saka, nokāpj no velosipēda un apsēžas uz kāda sola starp krūmiem. Gopu dara to pašu.

Baptijs vēl arvien neko nesaka un nepaskaidro. Viņš raugās uz balti ģērbtajiem zēniem un klusē, it ka uz sola viņš sēdētu viens. Tikai tad, kad pirmie zēni ieliek raketes apvalkos un uzkāpj uz divriteņiem, viņš ierunājas:— Tas, kas tagad notiks, ir vienīgi mana personīgā darīšana. Tu neiejaucies, pieturi tikai manu divriteni.— Gopu pamāj ar galvu. Tāpat ka Baptijs, viņš uzsēžas uz sava divriteņa un gaida.

Narijs pēdējais atstāj laukumu, kopā ar viņu ir kāds zēns. Baptijs ļauj abiem braucējiem, kuri neko nenojauš, pietiekami attālināties, tad dodas uz priekšu. Kad Narijs kādā ielu krustojumā no otrā zēna atvadās, Baptijs sak braukt ātrāk. Drīz vien atstatums starp viņu un Nariju sarūk līdz dažiem metriem. Tad Narijs uz sava velosipēda pagriežas atpakaļ, ierauga Baptiju un ari sak braukt ātrāk.

— Uz priekšu! Baptijs iesaucas un spiež uz pedāļiem. Gopu viņam seko nelielā atstatumā. Pat gribēdams Gopu nespētu turēties līdzās Baptijam.

Tikai dažas minūtes ilgst pakaļdzīšanās, tad Baptijs noceļ kājas no pedāļiem un ļauj divritenim brīvi ripot uz priekšu. Narijs ir sasniedzis māju, kurā dzīvo visa viņa ģimene. Vajāšana bijusi veltīga. Bet Narijs nemeklē aizsardzību, viņš pabrauc majai garam, smejas un maj Baptijam, aicinādams turpināt pakaļdzīšanos. Narijs ir pārliecināts, ka ir labāks riteņbraucējs nekā Baptijs.

Baptijs sažņaudz rokās stūri, drudžaini min pēdā ļus un turas Narija tuvumā. Ilgu laiku viņš pūlas neatpalikt, viņam jau līst sviedri, tad uzaust cerība:

Narijs pagriežas uz iekšpilsētas pusi. Iekšpilsētā ir krustojumi un luksofori, Narijam nāksies braukt lēnāk, bremzēt, varbūt pat apstāties. Baptijam vairs nav vajadzīgs kautiņš. To cīņas veidu, ko Baptijs tika meklējis, viņš nu ir atradis: sacensību braukšanā ar divriteņiem. Ja viņš Nariju panāks, uzvara būs viņam rokā.

Luksofors! Sarkanā gaisma!

Narijs parauj uz augšu kājas un palūkojas atpakaļ. Baptijs aši paceļ roku: uzvara! Tad Narijs atkal sāk mīt pedāļus un brauc pāri svabadajam ielu krustojumam. Vispirms Baptijs jūtas vīlies, tad viņš izbīstas: krustojums nav svabads! No kreisās puses tuvojas vieglā automašīna, tā bremzē, sāk mētāties, aizķer Narija divriteni un ietriecas mājas sienā.

Baptijs kādu brīdi ir paralizēts, tad atjēdzas, nokāpj no divriteņa, ļauj tam nogāzties zemē un izplestām rokām skrien pie Narija, kas guļ nekustīgi uz ielas. Baptijs noliecas pār Nariju, ierauga asinis, kas sūcas no ievainojuma pierē. Pēkšņi kāds viņu sagrābj un strauji pagriež pret sevi. Viņu purina vīrs dzeltenā žaketē. Tas ir vieglās automašīnas šoferis. Viņa seja notriepta asinīm. Daži vīrieši viņu ar varu atrauj no Baptija.

Viņš ir vainīgais!— šoferis kliedz.— Viņš dzinās pakaļ tam zēnam.— Baptijs nespēj parunāt. Asaras viņam līst pār vaigiem. Viņš nav vainīgs, viņš to nav gribējis. Kāpēc Narijs brauca pāri krustojumam pie sarkanās gaismas?

Pienāk Gopu. Viņš stumj abus divriteņus, iedams starp abiem. Nobālis Gopu lūkojas uz nekustīgi gulošo Nariju.

— Sis te arī ir līdzvainīgs,— šoferis paziņo. Viņš to saka policistam, kurš stāv līdzās un kuram viņš attēlo notikušo. Policists iet apkārt Narijam, ar krita gabaliņu uz bruģa apvilkdams zēna auguma kontūras. Tad viņš kaut ko pieraksta sava blociņā.

Pēc neilga brīža Narijam līdzās apstājas ātrās palīdzības mašīna. Divi viscaur baltā tērpti vīri izlec no vadītāja kabīnes, atver mašīnas pakaļējās durvis un izceļ nestuves. Tas viņi noliek zemē Narijam blakus, satver gulošo aiz padusēm un aiz kājām un uzliek uz nestuvēm. Pēc tam vīri nestuves iestumj

mašīnā, palīdz iekāpt vēl arvien asiņojošajam šoferim, un mašīna, sirēnai gaudojot, aiztraucas.

Policists izklīdina laužu pūli. Piebrauc-policijas mašīna, garš, tievs inspektors ar augstu uzskrullētām ūsām apskata cietušo mašīnu un zīmējumu uz ielas bruģa. Viņš pamāj kādam policistam un pavēl nofotografēt avārijas vietu. Tad viņš parunā ar to policistu, kas pirmais bija ieradies notikuma vietā, un lēnām tuvojas Baptijam un Gopu

darījumi caur sētas durvīm

Telpai, kurā tiek ievesti Baptijs un Gopu, ir divas durvis: pa vienām viņi ir ienākuši, otras atrodas tām pretī. Tās iziet uz gaiteni ar daudzām durvīm pa kreisi un pa labi. Baptijs un Gopu to pamana brīdī, kad istabā ienāk kāds virs ar piezīmju bloku un apsēžas blakus inspektoram.

Trūcīgi mēbelētajā telpā ir daudzi krēsli, bet inspektors neaicina Baptiju un Gopu apsēsties. Viņi stāv pie rakstāmgalda un skatās uz inspektoru.

Inspektors spēlējas ar zīmuli. .Viņš vairs nav jauns, ir ļoti nopietns, bet arī loti mierīgs.

— Tātad tu neko negribi sacīt?— viņš jautā Baptijam.

Baptijs apņēmīgi purina galvu.— Es neteikšu neko, iekams nebūs ieradies mans tēvs! Lūdzu, piezvaniet viņam!— Neko citu Baptijs nevar teikt. Tēvs viņam allaž mācījis: «Ja tev kādreiz iznāk darīšanas ar policiju, tu nedrīksti neko paskaidrot, vienalga, ko viņi jautā,— saki tikai «Piezvaniet manam tēvam!».»

— Tu esi avārijas līdzdalībnieks, nevis tavs tēvs.

Inspektors kaut ko pārdomā, tad, it kā draudēdams Baptijam, vēl piebilst:— Cerams, tavs draugs tiks sveikā cauri.— Viņš norāda uz telefonu. — Es kuru katru brīdi gaidu zvanu.— Tad inspektors noliek zīmuli un noglauda bārdu.— Tas, ko jūs esat pastrādājuši, nav nekāda puišeļu palaidnība. Ja nu zēns nomirst . . .— Viņš parausta plecus, atlaižas dziļāk krēslā un ilgi raugās uz Baptiju.

— Piezvaniet taču manam tēvam!— Baptijs ir izmisis.

— Kas tad ir tavs tēvs?

— Rašans Candrahass.

— Tekstilfabrikants?

-Jā.

Inspektors pamaj, it ka visu apjēdzis.— Un kas ir tavs tēvs?— viņš jautā Gopu.

— Robendurs Advani.

— Neesmu par tādu dzirdējis.

— Bombejā.— Gopu ir samulsis.

- Viņš ir bojs mūsu mājā,— Baptijs paskaidro par Gopu.

— Ak tā! Inspektors uzsmaida Gopu.— Tad jau es ari nevaru pazīt tavu tēvu.

Gopu neatbild uz inspektora smaidu. Smaidi vi ņam tagad nav prata. Tomēr kļūst tā ka vieglāk. Liekas, inspektors nav slikts cilvēks.

Baptijs izjūt kaut ko līdzīgu. Bet viņš jau domā par turpmāko:— Mēs abi neko neteiksim, iekams te nebūs ieradies mans tēvs.

Inspektors pamāj ierēdnim ar piezīmju bloku. Tas iebāž zīmuli kabatā un uzsauc:— Nāciet līdzi!

— Uz kurieni?— Baptijs satver Gopu roku.

Inspektors pieceļas.— Uz kādu telpu, no kuras

jūs nevarat izbēgt. Es piezvanīšu tavam tēvam. Kamēr viņš ieradīsies, jūs tur paliksiet. Tad mēs jūs atvedīsim pie viņa.

— Es negribu iet cietumā!

— Vai tad te ir cietums?— Inspektors apiet apkārt rakstāmgaldam un stumj Baptiju un Gopu uz durvīm, aiz kurām ir garais gaitenis. Ierēdnis ar piezīmju bloku atver durvis un iet Gopu un Baptijam pa priekšu.

Gaitenis nav tik garš, kā tas izskatījās caur atvērtajām durvīm, tā galā ir pagrieziens un aiz pagrieziena, cits garāks gaitenis ar citām — sma gām, pelēki krāsotām koka durvīm. Baptijs un Gopu soļo aiz ierēdņa, līdz tas pie kādām durvīm paliek stāvot, izņem no bikšu kabatas atslēgu un atslēdz durvis.

Aiz durvīm ir šaura, tukša telpa; ne krēsla, ne galda, tikai kailas sienas. Caur mazo, aizrestoto lodziņu pretēja sienā telpā iespiežas maz gaismas.

— Nu, ejiet iekšā! Ilgi tas nevar vilkties.— Vīrs iebīda Baptiju un Gopu šaurajā kamerā un noslēdz durvis.

Baptijs atbalstās pret sienu un ar muguru šļūc lejup, līdz nosēžas uz akmens grīdas. Gopu nometas zemē viņam blakus.

— Tev ne no kā nav jābaidas, Baptijs drošina,

tev ar visu šo lietu nav nekādā sakara.

Tā ka Gopu neko neatbild, Baptijs pieceļas un sāk staigāt šurpu turpu Bez tam drīz ieradīsies mans tēvs un aizvedis mus projām no šejienes.

— Cerams, tavs draugs nenomirs.— Gopu nespej domāt ne par ko citu. Cietušajā viņš ir pazinis to zēnu, kas viņa nolūkojās, kad viņš strādāja.

Baptijs apstājas Tas nav mans draugs,— viņš paskaidro. Viņam žel Narija, tas būtu briesmīgi, ja viņš neizveseļotos, bet par braucienu pāri satiksmei slēgtajam krustojumam Narijs var vainot pats sevi. Nariju bija pazudinājis nevis Baptijs, bet viņa paša godkārība.

Gopu noliec galvu. Baptija teiktais: «Tas nav mans draugs,*— izskanēja skumji, it kā viņš vēlētos teikt: man nav neviena drauga.

Baptijs apsēžas zemē līdzās Gopu un atbalsta pieri pret ceļgaliem. Ilgu laiku valda klusums, tad pa gaiteni tuvojas soļi, tiek pagriezta atslēga. Ierēdnis, kas Baptiju un Gopu tika ieslēdzis kamera, stāv durvīs un māj abiem zēniem, lai tie nāk ārā.

Viņi atkal iet pa gaiteni.

Inspektora istabā sēž Candrahasa kungs. Kad zēni tiek ievesti, viņš pieceļas. Baptijs pieskrien pie tēva un tūlīt sāk stāstīt. Tēvs grib viņu nomierināt, bet Baptijs nav nomierināms, jo pie inspektora rakstāmgalda sēž Narija tēvs.

— Viņš ir galīgi zaudējis galvu,— Candrahasa kungs saka.— Nav jēgas viņu šādā stāvoklī nopratināt.

— Es prasu, lai zēns tūlīt tiek nopratināts,— Narija tēvs pastāv uz savu.

Inspektors pamāj.— Tas ir mūsu pienākums.

— Labi! Bet tādā gadījumā mums prātīgi jāaprunājas.

Čandrahasa kungs apliek roku Baptijam ap pleciem un kopa ar viņu apsēžas uz diviem blakus stāvošajiem krēsliem.— Bērni paliek bērni, viņi bieži šauj pār strīpu.

— To jūs saucat par šaušanu pār strīpu?— Narija tēvs pieceļas, staigā šurpu turpu un beidzot nostājas Čandrahasa kunga priekšā.— Mans dels atrodas starp dzīvību un nāvi!

Čandrahasa kungs nezaudē aukstasinību.— Slimnīcā es uzzināju, ka jūsu dēlam jau ir labāk; dzīvībai briesmas vairs nedraud.

— Vai man būtu jāsaka paldies?

Čandrahasa kungs griežas pie inspektora, kas atkal spēlējas ar zīmuli.— Kas attiecas uz .vieglās mašīnas šoferi, tad ar viņu jau esmu sazvanījies, es segšu visus zaudējumus. Viņš nekur tālāk neziņos.— Tad viņš uzlūko Narija tēvu, kas staigā šurpu turpu, ar tik ciešu skatienu, ka tas paliek stāvot.— Manās intereses ir labprātīga vienošanās. Es uzņemos nokārtot visus maksājumus, ja jūs apsolāties ciest klusu.

— Tas jums būtu pa prātam!— Narija tēvs ir noskaities.— Jūs domājat — ar naudu var nopirkt visu ?

Inspektors paceļ roku ar zīmuli:— Lūdzu, mani kungi! Vispirms noskaidrosim lietas apstākļus.

Čandrahasa kungs ielūkojas pulksteni un ievelk dziļi elpu.— Lūdzu, Baptij,— viņš tad saka,— pastāsti, kā viss notika.

Stostīdamies Baptijs stāsta par kautiņu skolas pagalmā un par ieilgušo naidu starp viņu un Nariju pirms šī kautiņa. Baptijs paskaidro, ka gribējis Nariju gluži vienu, bez skatītājiem, izaicināt uz revanša cīniņu, lai parādītu, ka no viņa nebaidās.

— Bez skatītājiem?— Narija tēvs viņu neticīgi uzlūko.— Un tad tu ņem līdzi savu boju?

Atlaidei Baptijs pastāsta, ka Narijs, kā visa klase par viņu bija smējušies, jo viņš bija uzdevis Gopu par savu draugu, nevis par boju. Viņš stāsta ilgi, kamēr viss ir izteikts.

— Tu laikam pa lielākai daļai esi viens?— inspektors vaicā.

Baptijs pamāj.

— Stāsti tālāk!

Baptijs stāsta, kā viņš ar Gopu sagaidījis Nariju pie tenislaukuma, Narijs neapstājies, bet drāzies projām, un viņi dzinušies tam pakaļ.

Narija tēvs sāk smieties.— Tu taču mums negribēsi apgalvot, ka Narijs jūs uzaicināja viņu vajāt.

— Tā tomēr bija.

Inspektors paceļ roku.— Acumirkli!— Viņš paaicina Gopu tuvāk rakstāmgaldam. Tad sāk zēnu izjautāt.

Gopu apliecina Baptija izteikumus. Narijs aizdrāzies viņiem garām, Gopu stāsta, un vienubrīd, kad Baptijs jau gatavojās vajāšanu pārtraukt, Narijs pagriezies atpakaļ, smējies un mājis ar roku.

Nu, lūdzu!— Candrahasa kungs pārmet vienu kāju pāri otrai.

Narija tēvs metas virsu inspektoram.— Te jau viss ir iepriekš norunāts. Bojs taču vienmēr aizstāvēs sava saimnieka ģimeni; varbūt viņam par to pieliks pie algas.

Gopu nosarkst.

Inspektors nezaudē mieru.— Turpini!—viņš uzruna Baptiju.

Baptija no jauna pamostas drosme. Lieta pieņem labvēlīgu virzienu, tas nu ir skaidrs, un viņš tūlit paziņo: tā neesot viņa vaina, ka Narijs šķērsojis krustojumu pie sarkanās gaismas, viņš — Baptijs — esot bremzējis, domādams, ka ari Narijs apstāšoties. Bet Narijs braucis tālāk. Laikam jau Narijam licies, ka iela ir brīva, un no labās puses tuvojošos automobili viņš nav redzējis.

Pie sarkanās gaismas pāri krustojumam?— Candrahasa kungs smaida pār visu seju.— Tad jau viss ir skaidrs.

— Nesmejieties!— Narija tēvs ir sarkans no dusmām.— Es jūs iesūdzēšu, es jūs visādā ziņā iesūdzēšu! Par piespiešanu. Jūsu dēls un jūsu bojs ir dzinuši manu dēlu pāri krustojumam. Narijs ir pietiekami saprātīgs, lai nebrauktu pāri krustojumam pie sarka nās gaismas. Viņu dzina uz priekšu bailes, bailes no abiem vajātājiem.

— Nesaceriet taču kriminālromānu!— Candrahasa kungs kļūst īgns.— Ko jūs panāksiet ar sūdzēšanos? Tā jums maksās naudu.

— Lai! Bet man būs tas prieks redzēt jūs uzvarētu,— Narija tēvs aiz niknuma un aizvainojuma kodi lūpas.

Inspektors pamet skatienu uz vīru ar piezīmju bloku, kur nostenografēts viss, ko teikuši Baptijs un Gopu, Candrahasa kungs un Narija tēvs.— Pēdējo teikumu svītrojiet!—Tad viņš uzlūko Narija tēvu.

— Jūs tātad neņemat vērā abu zēnu izteikumus un iesniegsiet prasību tiesā?

Ne tikai to! Es par šo notikumu paziņošu laikrakstiem. Lai tie iepazīstas ar tekstilfabrikanta kunga metodēm. Ne vienmēr taisnība ir tam, kuram vairāk naudas.

Dariet to, kas jums vajadzīgs, inspektors saka.— Ja nelaimes gadījums ir norisinājies tā, kā attēlo abi zēni, jūsu prasībai nebūs panākumu.

Candrahasa kungs rezignēti atmet ar roku.

— Runa nav par prasību, bet par preses kampaņu. Candrahass — tas nav kaut kāds nezināms vārds, es atrodos visas sabiedrības uzmanības centrā. Tā avīze, kas man kaut ko varēs piesiet, bus laimējusi, tai bus varens apgrozījums. No šādiem draudiem vienmer esmu baidījies.— Viņš griežas pie Narija tēva.

— Jums vajadzīga vienīgi sīka atriebība. Jūs vēl arvien neesat samierinājies ar to, ka es negribēju jums pārdot māju līdz ar gruntsgabalu. Jums rūp iegriezt man un manai firmai, nevis manam dēlam. Jums nav svarīgi, vai mans dēls ir vai nav vainīgs, jūs gribat redzēt lieliem burtiem iespiestu virsrakstu «Candrahass, juniors, nogāž no kājām nomnieka dēlu!». Manu strādnieku darbavietas jūs neinteresē.

— Nu neizliecieties taču, ka jums rūp jūsu strādnieku un kalpotāju labklājība,— Narija tēvs ironiski piezīmē.— Jūs taču domājat vienīgi par savu peļņu.

Ak tā! Un jūs?— Tagad arī Candrahasa kungs ir noskaities.— Jūs tikai sava prieka pēc ejat uz kantori, ko?

Inspektors paceļ rokas.— Mani kungi! Tā mēs tālāk netiksim!— Kad iestājas klusums, viņš griežas pie Candrahasa kunga:— Es jus saprotu, bet nespēju jums palīdzēt.

— Es zinu, man pašam sev jāpalīdz.— Candra hasa kungs nopūšas un tad vaicā Narija tēvam:

— Vai es drīkstu parunāt ar jums zem četrām acīm?

— Ja tas jums kaut ko var palīdzēt.

Kad abi vīrieši atrodas pie durvīm, inspektors var uzelpot. Viņš izņem no krūšu kabatas cigarešu etviju, piedāvā protokola rakstītājam cigareti un pats sev i('spiež vienu mutē. Tad abi viri smēķē.

Gopu no sāniem uzmet skatienu Baptijam. Tagad viņš zina, kāpēc Baptijam bija vajadzīga šī vajāšana. Inspektors pamana šo skatienu.— Apsēdies,— viņš saka Gopu.

Zēns apsēžas uz krēsla pa kreisi no Baptija. Tas sēž, acis nodūris. Tad abi tēvi atgriežas.— Es šo lietu pārdomāšu,— Narija tēvs paskaidro.— Vel šovakar apmeklēšu slimnīcā savu dēlu. Ja viņš būs pie samaņas un zēnu izteikumus apstiprinās, es prasību neierosināšu.

Tikko pamanāms smaidiņš uzplaiksni inspektora sejā; viņš atkal spēlējas ar zīmuli.—- Tik vienkārši tas nu nav. Vai nu jūs iesniedzat prasību — tādā gadījumā mēs sastādām kārtīgu protokolu, nopratinām vieglās automašīnas šoferi, apmeklējam jūsu dēlu slimnīcā, un viss notiek, kā pienākas,— vai arī jus neceļat prasību, tad mums ne ar vienu nav jārēķinās un līdz ar to lieta ir izbeigta.

— Es nevaru iesniegt prasību, iekams neesmu runājis ar savu dēlu.

— Tjā, nu tad . . .— Inspektors sarauc uzacis.

Nu tad uzskatīsim šo gadījumu par nokārtotu.

Narija tēvs vilcinās:—Ar šādiem noteikumiem . . .

Candrahasa kungs panāk uz priekšu un kaut ko iečukst inspektoram ausī. Inspektors pieceļas.— Korekti tas nav,— viņš saka,— bet, ņemot vērā jūsu stāvokli . . .— Viņš seko Candrahasa kungam līdz durvīm.

Narija tēvs apsēžas pie Baptija.— Kāpēc lai Na-rijs negribētu būt tavs draugs? Te noteikti ir kāds pārpratums. Es ar viņu par to parunāšu.

Saruna starp Candrahasa kungu un inspektoru nav gara. Kad abi atgriežas, inspektors paziņo:— Kā redzams, bez cietušā zēna liecības mēs neko nevarēsim noskaidrot. Tā kā ir jārēķinās ar presi, kura var iespaidot lietas izskatīšanu, es neiebilstu, ka lietas tālākvirzīšana pagaidām tiek atlikta.— Viņš griežas pie Narija tēva:— Jus mums rīt paziņosiet, vai prasību iesniegsiet vai ne?

Narija tēvs pamāj.

— Та kā vieglās automašīnas šoferis neko neprasa, lieta līdz rītdienai paliek neizšķirta.— Inspektors apsēžas, pieglauž ūsas un uzruna Candrahasa kungu:— Abus zēnus jūs, protams, varat ņemt sev līdzi.

Narija tēvs vispirms palūkojas uz Candrahasa kungu, pec tam uz inspektoru.— Iekams vel nav skaidrs, vai es celšu prasību vai ne, jūs nedrīkstat puikas atlaist brīvībā, viņš saka.

— Jūs vēlaties, lai mans dēls pavada nakti cietumā? Candrahasa kungam nu reiz ir diezgan. — Jus prasāt mazliet par daudz.

Es nerunāju par jūsu dēlu,— Narija tēvs aizstāvas. Tāds bagāts virs kā jūs jau nu neliks visu uz spēli, lai ar savu dēlu aizbēgtu. Bet kas notiks ar boju? Kur man ir garantija, ka viņš pa nakti neno zūd? Tad man vairs nav neviena liecinieka, tad paliek tikai apgalvojums pret apgalvojumu. Jūs nevarat no manis prasīt, lai es izeju uz šādu risku.

— Bet bojs taču nav jūsu liecinieks! Viņš taču ir izteicies jums par Jaunu,— inspektors brīnās.

— Man tas vienalga! Ka vērtējami izteikumi, par

to lems tiesnesis.- Palīdzību meklēdams, Narija tēvs uzlūko Candrahasa kungu. Tas pamāj: Esmu

ar mieru! Paturiet boju vienu nakti te.

Bez Gopu es nekur neiešu!— Baptijs pielec kājās un satver Gopu roku.

Ari Gopu pieceļas. Samulsis viņš raugas visapkārt.

Viņš nav vainīgs! Baptijs iesaucas. Viņš nezināja, ko es biju nodomājis. Viņam te nav japa-lick.

— Tas jau būs tikai uz vienu nakti, inspektors saka.

— Ne uz. vienu nakti!— Baptijs raud. Viņš raud aiz dusmām. Tas, kas še notiek, ir netīrs darījums. Tāds muļķis viņš nav, lai nenoprastu, ka tēvs Narija tēvam pagalmā apsolījis pārdot gruntsgabalu un māju, ka viņi jau rit, kad bankas būs atvērtas, varēs pirkumu nokārtot. Darījumi caur sētas durvīm — tā tos nosauc tēvs. Ari ar inspektoru viņš būs noslēdzis šādu darījumu. Tas viss ir normāli, Baptijs to zina, bet, ka Gopu jāpaliek te ka ķīlniekam,— tā ir nelie tība.

Tēvs apliek roku Baptijam ap pleciem Esi jel prātīgs, tas patiesi bus tikai uz vienu nakti Tad ari es palikšu te!

Tēvs zaudē pacietību Tu nāksi man līdzi, esi jau pietiekami sastrādājis! Viņš saņem Baptiju aiz rokas un velk uz durvīm Pie durvīm viņš vēlreiz apgriežas. Vai esat atbraucis ar mašīnu? viņš jauta Narija tēvam.

Narija tēvs purina galvu

Tad mes ņemam jus līdzi, Candrahasa kungs saka Mans šoferis gaida

KAS NEDOD KUKULI

Inspektors tur zīmuli ar abām rokam Kad durvis aiz Narija tēva ir aizcirtušas, viņš zīmuli pārlauž un abas puses iemet papīrgrozā, kas atrodas līdzas rakstāmgaldam. Tad viņš sačukstas ar protokolētāju. Tas pcc tam izskatās ļoti apmierināts. Protokolētājs parakņājas bikšu kabata un piedāvā Gopu iecukuro tus augļus Gopu iebāž roku lipigaja turziņa un pateicas.

Tad inspektors ar Gopu iet pa gaiteni ar daudza jām smagajām durvīm pa kreisi un pa labi Viņi šķērso kādu citu gaiteni un tad vel vienu Inspektors stāstā par savu ģimeni Viņam esot trīs dēli un divas meitas, inspektors saka, ja viņam to nebutu, jā, tad

Inspektors paliek stāvot Šaurā, apgaismota nišā pie galda scž sargpostenis. Pāri krēslam karajas josta ar revolvera maksti Inspektors runa ar šo viru Tas apjož jostu ar revolveri, paņem atslēgu saišķi un iet inspektoram un Gopu pa priekšu Pie kādām durvīm sargpostenis apstājas, iebāž slēdzene atslēgu un apgriež Durvis nočīkst.

Aiz durvīm ir tumša telpa. Dzirdama murmina šana Gopu vilcinās Nu, ej taču! inspektors saka

Gopu pasper pāris soļu, tad paliek stāvot Viņš neko neredz, telpā ir tumšs.

Durvis aiz Gopu aizceltas, atkal atslēga tiek apgriezta. Gopu nekustas no vietas, viņš sajūt savu sirdi, it ka tā būtu milzum liela Aprauti vardi kustības, elpošana, kaut kādi trokšņi? Nekas nav dzirdams, ta vien liekas, cilvēki šajā telpā aiztur elpu.

Gopu stāv pie durvīm, kamēr acis aprod ar tumsu. Tagad viņš spēj atšķirt ēnas, apveidus, četrstūrainu, tumšzilu vakarā debesu gabaliņu. Ieslodzītie guļ uz grīdas cieši cits citam līdzās. Viņu var būt desmit, divpadsmit vai četrpadsmit, Gopu viņus nevar saskaitīt. Lēnām viņš virzas uz priekšu.

— Skaties, kur ej, nolādētais suns!

Gopu ir uzminis kaut kam mīkstam, kustīgam. Viņš atrauj kāju atpakaļ un lūdz piedošanu.

Piedošanu! Piedošanu! kāda balss ķērc pa kreisi no Gopu.— Kas tas tāds, ko viņi mums tur atveduši? Piedošanu, piedošanu!

— Panāc šurp!— Kāda roka sagrābj Gopu aiz bikšu staras un novelk uz grīdas. Roka nelaiž vaļā. Tā aptausta audumu.— Tu esi bagāts?

Gopu purina galvu. Tad viņam ienāk prātā, ka neviens viņa galvas purināšanu neredz, un viņš klusu atbild: Ne.

— Cik tev ir naudas?

— Necik.

— Tu nemelo?— Roka iztausta bikšu kabatas un kruškabatas.

— Cigaretes tev arī nav?

- Ne.

Roka atlaižas no Gopu.— Ka tevi sauc? Vīram, kas Gopu bija aptaustījis, balss skan uzbudināti. Ta ir jauna cilvēka balss.

— Gopu.

— Ko tu izdarīji?— vaicā kāda cita — vecāka vīra balss no istabas kakta.

— Es?—1- Gopu nav pārliecināts, vai runa ir par viņu.

— Nē, tava nedzimusī māsa!

Vīri smejas, tad atkal iestājas klusums.

— Tev nevajag baidīties,- saka Gopu kaimiņš, — starp mums nav neviena okšķera. Viens mums bija, bet tagad viņš sež vieninieku kamera, tur viņš var klausīties, ko peles čukst žurkām.

Tas vairs neko nedzird,— kāds pie durvīm paziņo,—- es viņam nokodu ausi.

Atkal nodārd smiekli.

— Tas bija Vienkājis,— Gopu kaimiņš saka — Viņš vairs nekad netiks ārā, viņš apžņaudza kases kurjeru.

— Tikai viena kāja, toties rokas kā ziloņa snuķi!— izsaucas kāds zem loga.

— Kases kurjeram nevajadzēja mani turēt ciet,— Vienkājis saka. To viņš darīja, vienīgi lai pierādītu savu uzticību firmai.

Izsmiekls Vienkāja balsī Gopu nepatīk. Turpretim tā balss, kas skan Gopu līdzas, zēnam šķiet draudzīga. Klusam viņš pajautā kaimiņam, kāds ir ta vārds.

— Mani sauc par Caranu.

— Cik ilgi tu jau atrodies šeit?

— Divus mēnešus un astoņas dienas.

— Divus mēnešus! Tik ilgi!

— Kopa ņemot, es jau te esmu ilgāk: trīs gadus, piecus mēnešus un divdesmit sešas dienas.

— Jā,— Vienkājis piebalso,— mūsu Kārpa ir vel gados jauns, bet jau vecs cietuma tīģeris.

— Nesauc mani par Kārpu!— Carans noskaišas.

— Лк, piedošanu!— Vienkājis ņirgājas.— Biju piemirsis, ka tas tev sagada ciešanas. Ja gribi, es tev noņemšu tavu rotājumu, bet ar vienu noteikumu: tu man par to atdosi savu labo kāju.

— Ko tu esi izdarījis?—Carans jautā, laizdams gar ausim Vienkāja piezīmes.

— Neko.

— Viņš ir nevainīgs, nabadziņš! Vienkājis zobojas.— Iespundējuši nevainīgo!

— Es patiesi neko neesmu nodarījis.

— Mums tu vari uzticēties,— Carans saka, mēs tevi nenodosim.

— Bet es nudien neko neesmu izdarījis.

Okei!—Carans nosaka. Tu esi nevainīgs kā tikko izdēta ola. Es arī. Mani tikai nejauši nogrāba, kad es grasījos kaut kur ielauzties. Pie krokodilu karaļa. Vai tu pazīsti krokodilu karali?

— Nē.

— Tad tu neesi šejienietis. Es jau tūlīt ta nodomāju — tu ta jocīgi runā.

— Esmu no Bornbejas.

No Bombejas?— kāda balss jauta. Tur cs reiz biju; policistu tur ir vairāk nekā blusu

Atkal smiekli

Un ko tu dari Madrasā?

— Esmu bojs.

— Bojs? Carans brīnās.— Tāpēc tās smalkas lupatas!

— Labrīt kungi! Labu apetīti, kungi! Labu nakti, kungi!— klaiga Vienkājis. Viņš ir piecelies un pie katra teikuma paklanās.

— Ar celi pa dibenu, sulaiņa kungs! noķerc kāds cits virs.

No jauna dzirdami smiekli. Kad tie izskanējuši, Carans vaicā:— Vai tad tā ir dzīve — but bojām?

Man jānopelna nauda, tēvam vairs nav darba.

— Kas bija tavs tēvs?

— Lift bojs.

Vēl viens sulainis!— kāds iesaucas.— īsta su laimi ģimene.

— Cik tad tads bojs pelna?— Carans grib zināt.

— Es saņemu divi simti piecdesmit

Nedeļā?

— Mēnesi.

— Menesi? Carans piesit ar plaukstu pie pieres. —Ak tu, mana grēcīgā miesa! Divi simti piecdesmit menesī! Un par to no rīta līdz vakaram tevi dzena, tev jāloka mugura, līdz to vairs nevar iztaisnot. Nē, draudziņ! Tadai dzīvei mate mani nav laidusi pasau lē. Vai tu zini, cik daudz man ienesa ielaušanās pie krokodilu karaļa? Preces vairāk nekā divsimt tūk stošu vērtībā. Vairāk nekā divsimt tūkstošu! Vienā vakarā. Nevis menesī, gadā vai desmit gados. Kaba tas portfeļi, dāmu rokassomiņas, jostas, kurpes — viss no īstas krokodilādas! Par to visu maksa ārzem nieki, līdz tiem pietrūkst naudas atpakallidojumam.

Tu neplāties tik daudz, Kārpa, — aizrāda kāda balss, kuru Gopu līdz šim nav dzirdējis. — Viņi taču tevi noķēra, visu atņēma, vai tad citādi tu būtu te?

Man nepaveicās,— Carans aizstāvas. Tikai tad viņš apjēdz, ka Licis nodēvēts par Kārpu.

Nesauc mani par Kārpu!— viņš pieprasa.— Ja neklausīsi, es tev parādīšu, ka tu dzīvosi nākama ja dzīvē.

— Tu tas nebūsi,— atteic uzrunātais,— ne jau tu, plakankrūtainas padauzas dēls

Carans pieceļas.

Arī otrais vīrs slienas kājās.

— Sadod viņam. Dancotāj!— vīri sauc Un — Pa rādi viņam, Caran!

Carans un Dancotājs, paliekušies uz priekšu, rokas izpletuši, staigā viens ap otru un nenolaiž acis viens no otra. Tad viņu augumi šaujas viens otram pretī. Trieciens ir spēcīgs, vīri nogāžas no kājām un saķeras cīniņā. Gopu vairs nespēj neko skaidri saskatīt, viņš saklausa vienīgi dobjus sitienus, stenēšanu, reizumis dziļu ieelpu vai sprauslāšanu. Tad Dancotājs iebļaujas. Carans triumfē: Nu, tu mazā žurka?

Kā nu ir? Varbūt vēl mazliet stingrāk?

— A-ā-ā-āl— Dancotājs sten.

— Vai vēl sauksi mani par Kārpu?

— N-nē!

— Vai es rīt no rīta dabūšu tavu brokastu devu?

— Tu...

— Kas ir? Vai es tev nepatiku?

Dancotājs no jauna iebļaujas.

— Dabūšu tavu ēdienu vai ne?

— Jā-ā-ā.

— Tā ir labi, Dancotāj! Tu taču esi laga puika.

Carans izslējās, sagrābj uzvarēto pretinieku aiz

matu ērkuļa un nostāda uz kājām. Citreiz labi padomā, pirms ielaidies ar padauzas dēlu,— viņš saka. Tad viņš dodas atpakaļ uz guļvietu Dancotājs klusu ieraujas savā kakta.

Carans ož pēc sviedriem, viņš smagi elpo.

— Nedrīkst neko pieļaut, viņš pamaca Gopu.

— Tas, kurš ķurķī ļauj sevi ap.šmaukt, ir pazudis.— Viņš saliek kopā plaukstas, sakrusto pirkstus un knakšķina tos.— Tas bija veselīgi, no šadas gulšņāša nas var saslimt.

— Es te palikšu tikai vienu nakti,— Gopu klusu saka. Carana padoms ir labi domāts, bet Gopu tas nav vajadzīgs.

— Vienu nakti? Vai inspektors ta teica? Viņš melo un pat nenosarkst

— Bet es patiesi palikšu tikai vienu nakti, neesmu taču neko nodarījis

— Neko nodarījis, neko nodarījis!— Vienkājis mēdās.— No šiem vārdiem taču kļūst nelabi. Izmanies, lai tev kāds ko nenodara.

Gopu klusē. No Vienkāja var visu sagaidīt.

Bet ari Carans kļūst nepacietīgs. Klāj tik vaļa! Kāpēc tad viņi tevi iespundēja?

Gopu sāk stāstīt. Viņš runā klusu un tomēr zina, ka visi klausās. Gopu jūt, ka ieslodzītie viņam neuzticas. Bet, kad viņš pavesti par sarunām inspektora kantorī, Carans notic. Tas ir tipiski! Bagātais Candrahass viņus visus rr piekukuļojis.

Gopu priecājās, ka viņam beidzot tic. Tas nu ir skaidrs: Candrahasa kungs ir piekukuļojis Narija tēvu, inspektoru un arī protokolistu. Kāpēc tad Narija tēvs piepeši visam piekrita, kāpēc inspektors pēkšņi bija gatavs lietu nokārtot, kāpēc protokolētājs uzreiz bija tik apmierināts, ka viņam Gopu — pat cukurotus augļus piedāvāja?

— Tas viss ir teātris, spēle ar sadalītām lomām,— Carans skaidro.— No sākta gala viņiem bija padoma šāda vienošanās.- Viņš nikni smejas. — Katrs no viņiem zina, ka pārējie spēlē savu lomu, un viņi arī zina, ka paši tikai tēlo, un tomēr visi izliekas nopietni un cienīgi. Mūs viņi tur par muļķiem, viņiem liekas, ka mēs nemanām, ka viņi tikai spēlē teātri; mums uzticīgi jāblenž viņiem acis un nožēlojot jamaj ar galvu. Viņš atkal iesmejas, šoreiz tie ir jautri smiekli. Mēs pamājam, uzticīgi skatāmies un spēlējam līdzi — un arī mēs neesam slikti aktieri.—Tad viņš kļūst nopietns.— Ja tu negribi spēlēt līdzi, viņi tev to ņem ļauna. Tad viņi tev uzliek tādus sodus, no kuriem tu visu mūžu netiec vaļa.

Ko tad tu gribi?—jautā kāds vecāks vīrs.' - Ķurķi tev ir jumts virs galvas, ķurķi tu nevari nosprāgt bada, te ir pat ārsts: ja esi saslimis, tu tiec dakterēts. Kas tev to visu dos uz vaļas?

-— Jauks ārsts!— Vienkājis iejaucas sarunā. Kā tu domā —kur es atstāju savu kāju? Man bija asins saindēšanās, es varēju kliegt no sāpēm un dusmām, bet tavs ārsts tikai noteica: Tu simulē, draudziņ!

Līdz beidzot bija par vēlu. Tad viņš sacīja: jāņem nost!

Uz vaļas tu bulu pavisam aizgājis boja, veca kais virs atteic Saki, ko gribi labak ir scdet ķurķi nekā mirt badu

Cilvēks dzīvo tikai vienu reizi, Carans saka. Ja ielaušanas izdodas, es dažus menešus padzīvoju ka firsts, apmeklēju dārgākos restorānus Ja ciešu neveiksmi, iesoļoju ķurķi Tur man klajas draņķīgi, bet es palieku dzīvs.

Tev liekas, ka solījums paturēt mani tikai vienu nakti bija meli? Gopu neiziet no prata Ca rana vārdi

Ar to tev jareķinas,— Carans atteic No vi ņiem var visu sagaidīt Varbūt viņi jau tagad raize jas, ka tu par daudz zini, un nolemj tevi te atstat Brīdi padomājis, viņš turpina:— Kas tev ticēs? Viņi izgudros kādu nozieguma sastāvu, un tu paliksi ieslodzījuma

Bet man taču tikai . .— Gopu apklust Ir jau ari cietumi jauniešiem, un viņam drīz bus četrpa dsmit. Ja nu Caranam ir taisnība?

līs pazinu kādu, kuru turēja cietuma tikai uz aizdomu pamata, it ka viņš būtu noslepkavojis cil vēku, Carans stāstā Viņš butu varējis pieradīt ka ir nevainīgs, ja viņam likusi dota tada iespēja Bet to negribēja pieļaut, droši vien īstais slepkava ar starpnieka palīdzību bija iemaksājis naudu, kur pienākas

— Kas nedod kukuli, to noķer, Vienkājis no skalda.

— Ja es sēžu, tad man gribas zināt, par ko, Carans paziņo Ja es uzņemos risku, tad man jabut ari kādai šansei

Viri runa cits caur citu, katrs stāstā par netaisni barn, kādas ir piedzīvojis. Sevišķi daudz netaisnību viņiem nodarījusi policija.— Policisti tie ir īstenie noziedznieki, Vienkājis piebilst, tie dzīvo uz mūsu rēķina, tirgojas ar «taisnību»

Gopu vislabāk butu aizspiedis ausis Tas, ko viri stāsta, viņu biede Bet vienlaikus viņam ari gribas visu dzirdēt, it visu uzzināt.

Tikai veļu nakti balsis cita pēc citas pieklust, līdz beidzot neviens vairs nerunā. Citi trokšņi tagad piepilda kameru Vienīgi Gopu ir nomoda. Viņš doma par vecteva sapni Vai tēvs un viņš Gopu šo sapni nevarēja ari citādi iztulkot? Gans neatrada savu laimi, kļuva grūtsirdīgs un galu galā bija vientuļš un nelaimīgs. Kā viņi varēja šādu sapni iztulkot ka laimes priekšvēstnesi?

Sapnis par tīģera lamatām! Sis sapnis ir piepildījies: viņš iekļuvis lamatas Ja Candrahasa kungs, inspektors un Narija tēvs negrib, ka viņš no šejienes iziet ārā, vai tapec viņam še jāpaliek?

Kas nedod kukuli, to noķer! Kurš no visiem viņam jāpiekukuļo un ar ko? Gopu pievelk kājas pie vēdera, uzliek galvu uz ceļgaliem un domā Viņš domā visu nakti — par sevi, par Baptiju, par Candra-hasu ģimeni, par vīru teiktajiem vārdiem še kamerā. Kādus padomus viņam tagad varētu dot tēvs, tēvocis Kamals vai Radžs?

Domādams Gopu nenolaiž acis no loga. Te viņš veļas, lai nakts paietu ātrāk, te atkal, gluži otrādi, lai tā butu garāka. Bet jaunajai dienai nav daļas par Gopu vēlmēm, kad pienācis laiks, tā uzaust. Tagad Gopu spēj saskatīt tos vīrus, ar kuriem pavadījis kopā nakti. Ko ilgstošās gulēšanas uz kailas zemes viņu apģērbs ir pārvērties driskās, sejas kļuvušas pelēkas.

Vienkājis nav gluži tik vecs, kā likās, spriežot pēc balss. Viņa kuplā bārda un garie, pelēkmclnie mati ir taukaini, sadalījušies šķipsnās.

Carans ir glīts puisis, ne vecāks par divdesmit gadiem. No kārpas uz kakla viņam aug ārā garš mats. Viņš ļauj tam augt, it ka viņš būtu ķīnietis.

Carans pamostas.— Nu, boj? Vai pārdzīvoji šo nakti kopā ar mums?— viņš jautā. Tad viņš pievirzās tuvāk.— Esmu tavu lietu pārdomājis. Var jau būt, ka viņi turēs vārdu, bet var arī būt, ka viņi to neturēs. Ne uz kādiem noteikumiem neielaidies. Ja ir izdevība, bēdz! Tas, ko tu sev paņem,— ir tavs, to, ko viņi tev dod, tu uzzināsi tikai tad, kad jau bus par veļu. līs rīkojos tieši ta. Pie pirmās izdevības . . .— Viņš savēcina roku, it ka tā būtu putns, kas paceļas spārnos.

Gopu nepagūst atbildēt. Durvis tiek atslēgtas, ieslodzītos ved mazgāties. Carans nogrābj aiz pleca druknu lempīga izskata puisi.— Neaizmirsti, cik skaļi tu nobrēci «ja», kad es tev palūdzu atdot man savu ēdienu.— Dancotājs mēmi pamāj. Viņa stūrainajā, platajā seja nepakustas ne vaibsts.

Mazgājamā telpā stāv viri, smēķē un pļāpā. Daži dzer ūdeni vai apslaka seju. Vienkājis ir atbalstījies pret sienu un nomēra ar skatienu Gopu no galvas līdz kājām.— Tu nudien vel esi tīrais bērns.

Pirms viri tiek aizvesti atpakaļ uz kameru, katrs saņem divas pilnas saujas biezu, ķepīgu rīsu. Carans pastiepj pretī saujas, kad tās piepildītas, atvelk atpakaļ un pastiepj vēlreiz.

— Kas ir?—jautā sargs aiz ēdiena kubla.

— Dancotājam nav ēstgribas,— Carans ņirgājas.

Sargs saprotoši pašūpo galvu.— Tu esi slīpēts suns, Caran!

— Jārauj, ko var ieraut.— Carans spiež pārpildītas saujas pie krūtīm, ieiet kamerā, apsēžas un sāk ēst. Vispirms viņš steidzīgi iztukšo labo sauju, tad ar to nesteidzīgi sāk ēst no kreisās rokas. Viņš ņirdzīgi uzluko izsalkušo Dancotāju.— Nevajadzēja mani nosaukt par Kārpu!

Pec ēšanas ieslodzītajiem ir labs garastāvoklis. Viņi dzen jokus, galvenokārt izzobojot Dancotāju. Priekšpusdiena paiet tāpat kā nakts. Ieslodzītie gulšņa, runā, strīdas, smejas. Vienīgā atšķirība: reizēm kāds tiek aizvests uz nopratināšanu. Atgriezies tas stāsta, kas tam ticis jautāts un ko tas atbildējis. Ikviens gadījums tiek apspriests, tiek vērtēti cietumsodi, minēti piemēri.

Gopu gaida, kad nāks viņam pakaļ, varbūt ieradīsies Candrahasa kungs vai pat Baptijs. Aizrit stunda pēc stundas. Tikko atveras durvis, Gopu sirds sāk pukstēt straujāk, bet ikreiz tiek izsaukts kāds cits vārds.

NAV IEMESLA SŪDZĒTIES

Uz ziediem tēva puķu dobēs mirdz rasas pilieni. Baptijs stāv slapjajā zālē un rausta plecus. Vēl ir ļoti agrs, viņš ir maz gulējis, nav atpūties, viņam salst, viņš staigā pa dārzu šurpu turpu un gaida. Viņš nespēj darīt neko citu ka vien gaidīt, un viņš var domāt vienīgi par vakardienu, kas beigsies tikai pēc tam, kad Gopu būs atgriezies.

Tcvs Baptiju izraja Atgriežoties no policijas iecirkņa, tēvs neko neteica, jo klāt bija Narija tēvs,— viņi vienīgi pārrunāja ar mājas pārdošanu saistītās formalitātes, toties mājās gāja vajā: vai Baptijs apjēdzot, ko viņam maksājis šis muļķīgais nelaimes gadījums! Ka uz šo necienīgo kaulēšanos viņš ielaidies tikai tāpēc, ka neveļoties, lai prese, kuras pienākums butu rakstīt par Aješas kāzām, sāk rakņāties pa viņa atkritumu tvertnēm. Ka viņa dēlam beidzot jāiemācās domāt kopsakarā. Par Gopu viņš nesacīja ne vārda.

Bips ienāk dārza. Pieklājīgi sveicinādams, viņš paiet Baptijam garam. Darza stūri, ko tēvs atvēlējis viņa zaļumiem, Bips notupstas, nogriež pa lakstam te viena, te otrā vietā. Viņš darbojas lēnām. Laiku pa laikam palūkojas uz Baptiju. Viņam gribas uzzi nāt, kur palicis Gopu, viņš ir norūpējies. Baptijs apgriežas un ieiet māja. Par to viņš nevēlas runāt. Pie brokastīm Baptijs sēž. pretī mātei. Mate un Aješa domās kavējas diezin kur, tikai ne pie brokastīm. Vai viņas doma par kazām, par gatavošanos šim noti kūmam? Varbūt viņas domā par Risu, kas bāla un no vajājusi, nevienu neuzlūkodama, bija klājusi galdu?

— Es nejūtos labi. Šodien neiešu uz skolu, Bap tijs ierunājas nospiedošajā klusumā.

— Ko tas nozīmē?— Māte paceļ acis.— Vai tas ir tā boja dēļ? Ka tu domā kāpēc tēvs maksā, lai tu varētu mācīties privātskola?

— Man patiesi nav labi. Es gandrīz nemaz neesmu gulējis.

— Viņš slikti izskatās, Aješa apstiprina.

— Mēs visi izskatāmies slikti, māte iebilst. Bet tad nopūšas.— Pajauta tēvam. Ja viņš piekrīt, manis pēc vari neiet!

Tēvs sēž darbistabā. Pie viņa ir Risa. Viņa tur rokas paplāti ar netīrajiem traukiem un noliektu galvu uzklausa tēvu. Kad Baptijs ienāk, tēvs ap klust.— Kas ir?— tēvs jautā.

Baptijs paziņo, ka nejūtoties labi. Vai viņš drīk stot palikt mājas.

Tēvs brīdi padomā.— Ja, jā,— viņš tad nepacietīgi nosaka. Viņš grib turpināt sarunu ar Risu. Bet Baptijs vel neiet projām. Viņš miņājas uz vietas, beidzot pavaicā:— Kad tu to nokārtosi? Tu jau zini, ко.— Viņš negrib skaidrāk izteikties Risas klātbūtne Tēvs paraugās pulkstenī.— Drīz, - viņš stiķa. Tad viņš bungo ar pirkstiem pa rakstāmgalda virsmu.

Nu, ej taču! Man ir arī ciltis problēmas, ne tikai tās, ko tu man esi uzkrāvis.

Baptijs ieiet savā istabā un ieliekas gultā. Viņš paņem grāmatu un mēģina lasīt. Tad viņš to aizver un sapņo. Viņš mēģina sev iztēloties nakti, ko Gopu pavadījis cietumā. Viņš redz Gopu vienu tajā kamerā, kur viņi divatā bija gaidījuši tēvu. Kamera ir tumša, pa mazo, rcstoto/lodziņu tajā iespīd mēness Gopu sēž zemē, atbalstījis rokās galvu, un gaida — gaida, kad beigsies garā, vientuļā nakts. Tad mazajā lodziņā ielaužas saules stars, gaisā dejo sīksīki putek liši. Tuvojas sargs, atver durvis . . .

Sargs pieiet pie loga un lūkojas ārā. Tur pāri pretī ir tā māja, kurā dzīvo Narijs un kura drīz piederēs Narija tēvam.

Vai Narijs pēc uzturēšanās slimnīcā pret viņu bus citāds?

Tēvs iziet no mājas. Drīz pēc tam uz ielas parādās Narija tēvs. Abi vīrieši sasveicinās un pārmij dažus vārdus, tad iekāpj tēva automašīnā un aizbrauc.

Priekšpusdienā Baptijs sež mājas priekšā Viņš gaida atgriežamies mašīnu ar abiem tēviem. Topurs slauka ielu. Viņš ir ziņkārīgs, tomēr neko nejautā Tad mašīna atgriežas. Narija tēvs izkāpj. Ieraudzījis Baptiju, pieiet pie viņa un saka: Šodien pēcpus

diena es apciemošu Nariju. Gribi nākt līdzi?

Baptijs raugās Narija tēvam garām. Viņa tēvs izskatās noguris. Ne vārda neteicis, tas ieiet mājā.

— Nu? Ka ir?— Narija tēvs jautā.

- Vai jūs piezvanījāt inspektoram?— Baptijs vaicā atbildes vietā.

— To es tagad darīšu.

— Lūdzu, dariet to tūlīt.— Baptijs pieceļas un ieiet māja. Viņš nokāpj pagrabā, paņem divriteni, izgrūž to uz ielas un paliek stāvot. Tēvs no jauna iekāpj mašīnā un liek sevi vest uz firmas kantori Baptijs nogaida, lulz mašīna vairs nav redzama, tad sēžas uz divriteņa. Viņš brauc pa to pašu ceļu, pa kuru bija braucis, sekodams Narijam. Nekas neatgā dina notikušo nelaimi. Krustojums, uz kura Narijs tika notriekts zemē, ir gluži parasts krustojums.

Pic policijas iecirkņa Baptijs nokāpj no divriteņa, pieslej to pie pretējās mājas sienas, apsēžas līdzās un gaida. Gopu vēl nevar būt prom.

Baptijs gaida stundu, divas; viņš jūtas noguris, viņām gribas ēst, bet Gopu nenāk. Divas policijas automašīnas atstāj iecirkni. Spalgi sirēnas kaucieni griež Baptijam ausīs, tad viss atkal noklust.

Pēcpusdienā Baptijs pieceļas kājās. Viņš iestumj divriteni policijas iecirkņa pagalmā, novieto to līdzās Gopu divritenim, ko šoferis iepriekšējā dienā nebija iedabūjis mašīnā, un dodas uz inspektora istabu. Atradis īstās durvis, pieklauvē un iet iekšā.

— Tu?—Inspektors ir pārsteigts. Bet tūlīt sak rāties:— Tieši tu man esi vajadzīgs! Vai tu zini, kur ir tavs bojs? Viņš ir aizbēdzis. Kad mēs viņu vedam, lai sūtītu uz mājām, šis, muļķis, izlēca pa logu.

Gopu aizbēdzis?

— Sardzesvīram viņš iekoda rokā. Kā vilks!

Baptijs stāv un gaida. Kaut kam ir jānotiek, viņš

taču nevar braukt uz mājām bez Gopu.

— Kas ir?—jautā inspektors.— Tu priecājies par savu atjautīgo boju?

Baptijs mēmi purina galvu. Tad viņš vaicā:— Vai jūs viņu meklējat?

— Ne!— Inspektors uzliek rokas uz rakstāmgalda, it kā viņam šī lieta būtu līdz kaklam apnikusi.— Tās divas patruļmašīnas izbrauca aiz pārskatīšanās, tie no aresta daļas bija iedomājušies, ka diezin kas tur būs izlauzies. Nepatikšanas tagad ir man, nevis tavam tēvam — un tam viltīgajam lapsam kūmiņam, kas tavu tēvu izķidāja, jau nu nepavisam.

— Bet jums ir jāsameklē Gopu.

— Un jāiesloga? Ja mēs viņu atradīsim, viņš tiks sodīts. Jeb tu varbūt domā — var palikt bez soda, ja iekož rokā policistam?

— Tas ir netaisnīgi!— Baptijs paliek pie sava. Gopu neticēja, ka viņu atbrīvos, un tikai tāpēc aizbēga. Viņš nav vainīgs, ka nevarēja tam noticēt.

Inspektors iespiež rokas sānos.— Kas tad ir taisnīgi? Vai tas bija taisnīgi, ka viņam, kurš vismazāk bija saistīts ar notikušo avāriju, vajadzēja visu nakti pavadīt cietumā? Dzīve vispār ir netaisna! Tev nu būtu vismazāk iemesla sūdzēties.

Brīdi Baptijs klusēdams uzlūko inspektoru, tad iet projām. Nav iemesla sūdzēties! Viņam klājas labi! Viņam iet labi, bet viņam iet arī slikti. Neviens to nekad nesapratīs — ne tēvs, ne māte, par šo inspektoru nemaz nerunājot, visu viņš zina, visu redz, daudz kas viņam nepatīk, un tomēr viņš neiebilst un dara to pašu. Dzīve ir netaisna! To zina visi, neviens nedomā, ka viss kārtībā, tomēr visi samierinās.

Baptijs uzkāpj uz divriteņa un izbrauc uz ielas. Viņš pabrauc garām tai vietai, kur bija sēdējis, gaidīdams Gopu. Tajā laikā, kad Baptijs snauduļoja saulē, tikai dažu metru atstatu no viņa Gopu iekoda roka policistam un izleca pa logu. Baptijs redzēja patruļmašīnas, dzirdēja sirēnu kaucienus — un neko nenojauta.

Gopu ir veikls zēns, viņš neļauj darīt ar sevi to, ko grib citi.

Atgriezies mājas, Baptijs iestumj divriteni pagraba un dodas pie Radža. Vienīgi ar Radžu viņš var runāt, nevis ar tēvu, māti vai Aješu, nevis ar Bipu vai Risu, ar tiem abiem nekādā ziņā, tie neko neteiks, bet skatīsies uz viņu ka uz īsto vainīgo.

Radžs atrodas pie tēva. Baptijs apsēžas uz kāpnēm un gaida. Paiet ilgs laiks, līdz Radžs iznāk āra. Padusē viņš nes dokumentu mapi.

— Vai es varu ar jums parunāt?— Baptijs nopietni jautā.

— Lūdzu!— Radžs atbild tikpat nopietnā balsī un aizved zēnu uz savu istabu.

Baptijs apsēžas uz krēsla starp rakstāmgaldu un gultu. Radžs novieto dokumentu mapi uz viena no plauktiem un ieņem vietu pie rakstāmgalda. Bez aplinkiem Baptijs pavēstī par Gopu aizbēgšanu. Pabeidzis stāstījumu, viņš apklust un gaida.

Radžs brīdi domā.— Gopu bija muļķis,— viņš tad nosaka,— viņam vajadzēja uzticēties. Tagad ir par vēlu.

Vai tas bija Radžs, kas to sacīja? Tas pats Radžs, kas bija tik labās domās par Gopu.

— Bet mums viņam jāpalīdz! Bija netaisnīgi atstāt viņu ieslodzījumā.

— Mēs nevaram viņam palīdzēt,— Radžs paskaidro.— Gopu nozudīs starp bezpajumtniekiem. Kā mēs viņu atradīsim? Turklāt netaisnība, ar kādu viņam bi ja jāsastopas, nav nekāda īpaša netaisnība. Miljoniem cilvēku mūsu zemē ik dienas tiek nodarīta daudz lielāka netaisnība. Pasaule ir tāda, kāda tā ir, tajā mums jādzīvo.

Pasaule ir tāda, kāda tā ir! Nav iemesla sūdzēties! Viens.lieto šo izteicienu, otrs kādu citu, bet abi runa vienu un to pašu: tev klajas labi, tu esi apmierināts, neraizējies par citiem. Baptijs iet pa gaiteni. Viņš dodas pie tēva. Tagad viņam jāiet pie tēva.

Tēvs pacel acis no papīriem. Sapīcis par traucējumu, viņš grib sākt rāties, bet tad ierauga Baptija seju un noliek pildspalvu sānis.— Vai kaut kas nav iznācis, ka vajag?

Baptijs vēlreiz pastāsta par notikušo.

Tēvs noklausās un saka:— Tā bija muļķība, ko šis puika izdarīja, es to no viņa negaidīju.

Tēvs saka to pašu, ko visi. Acīmredzot te cits nekas nav sakāms. Baptijs piespiež galvu pie sienas un raud. Tēvs viņam tuvojas, saņem aiz pleciem un glāsta.— Mani tu nedrīksti vainot, esmu darījis visu, kas bija manos spēkos.

— To tu darīji sevis, nevis Gopu dēļ!

— Protams, es to darīju sevis dēļ. Bet es to darīju arī tavā labā, tavas māsas, tavas mates, visu to strādnieku un kalpotāju laba, kuri ir nodarbināti mūsu firmā un mūsu inajā,— tātad līdz ar to arī Gopu laba.

— Tu melo! Mūsu dēļ tu to darīji, nevis strādnieku, kalpotāju un Gopu deļ.— Ja ari Narija tēvam nekur citur nebija taisnība, tad attiecībā uz tēva strādniekiem un kalpotājiem viņam bija taisnība.

Un ja ari tā būtu? Kas tur slikts? Katrs rūpējas par savu ģimeni.

Gopu tas ir nācis par ļaunu.

Tēvs apsēžas pie rakstāmgalda, aizkūpina cigāru un smēķē. Baptijs stāv, kā stāvējis,— ar seju pret sienu, tēvam uzgriezis muguru.

— Tev jakļūst cietākam.— Tēvs to pasaka ta, it ka nekad agrāk tā nebūtu sacījis.— Dzīve ir barga, darījumu pasaule brutāla. Tādiem ļaudīm kā mums par visu jādomā, jā būt cietākiem, arī piesardzīgākiem nekā pārējiem. Katra glūņace čūska iekož, ja laupījums ir aizsniedzamā tālumā. Vakar mēs bijām aizsniedzamā tālumā.

— Gopu vienmēr ir aizsniedzamā tālumā.

Tā nav mana vaina, es neesmu Siva.— Tēvs apiet ap rakstāmgaldu un atvelk Baptiju nost no sienas. — Līdz šim es biju pacietīgs, tagad mana pacietība ir galā. Vai nu tu papūlēsies mani saprast, vai ari es pieņemšu audzinātāju, kas no tevis iztaisīs to, kas man vajadzīgs: tādu dēlu, kurš turpinās manu darbu, kurš zina, kas nāk par labu tiem cilvēkiem, kas viņam uzticēti, kurš ir ciets, kur tas vajadzīgs, un mīkstsirdīgs tad, kad var to atļauties.

Baptijs izraujas tēvam no rokām. Viņš izskrien no istabas, drāžas pa kāpnēm lejā, ieskrien dārzā — tieši tēva puķu dobes priekšā. To viņš jau reiz ir darījis, toreiz viņš dauzīja ar dūrēm pa dobi, tagad viņš sakampj un izrauj katru atsevišķu puķi.

3. daļa MANGARA KAKTS

.

BIEZOKNĪ

Jaunie bambusi sniedzas Gopu tikai līdz. pleciem, bet šie dobic, mezglainie krūmi saauguši biezi jo biezi, tos nākas pašķirt ar rokām. Gopu ir aizelsies, spēki sāk izsīkt, viņš palūkojas apkārt. Aiz bambusu audzes ir pļava, tās sulīgajā zaļumā ganās dažas govis. Otrā pusē, purvājā, valstās bifeļi, viņi ir viscaur aplipuši ar dubļiem. Divi zēni gana govis, tas, kurš sēž ēzeļa mugurā, pamet skatienu uz Gopu, otrs guļ krūma ēnā.

Gopu skrien tālāk. Viņš pārlec pāri apūdeņošanas kanāliem, kas apjož vairākus rīsa laukus, drāžas talak pa bifeļu taku, pāri smiltājam un puskailai mālainei, cauri augļukoku plantācijai, cauri kukurūzas laukiem. Atkal viņam jāapstājas, jāievelk elpa, un atkal viņš paraugās visapkārt. Neviens cilvēks nav redzams; tālumā vīd savvaļas bambusu mežiņš, pa labi — autostrāde, aiz tās apelsīnu birzs. Gopu pašķir garos augus,-apsēžas, atvelk elpu.

Tīruma ir karsts. Mazkustīgais, asi smaržojošais gaiss, kas ceļas no zemes, vieš gurdenumu. Godu saņemas un pieceļas kājās. Viņš nedrīkst pagurt, tik tuvu pie autostrādes ne! Zēns norauj kukurūzas vālīti un lauž sev ceļu cauri tīrumam uz bambusu mežiņu. Viņam jātiek līdz turienei, tur ir ēna, tur, tālu no autostrādes, viņš drīkstēs atpūsties. Četrus piecus metrus augstie bambusu stumbri slejas cieši cits pie cita, tiem līdzās aug jaunie dzinumi, te ir īsts biezoknis. Gopu paiet pāris soļu iekša mežiņa, atrod nelielu klajumu un atlaižas zeme atpūsties. Viņš izņem aiz krekla aizbāzto kukurūzas vālīti, noliek sev līdzās un ļauj skatienam slīdēt augšup pa bam bušu stumbriem līdz pat lapu vainagiem, kuros rotā jas saule. Saule ir zemu, tātad iestājusies novakare. Cik ilgi viņš ir skrējis? Divas stundas, trīs vai četras stundas? Gopu noguļas uz muguras un aizver acis. Nav svarīgi, cik ilgi viņš skrējis, svarīgi ir, ka lie viņu nav noķēruši.

Viņš atkal redz sevi kopa ar sardzesvīru soļojam pa gaiteni, dzird sevi jautājam, vai tagad viņš tikšot atbrīvots.

«Cik ilgi tu sēdi?» savukārt vaicāja sargs.

«Vienu nakti,» viņš atbildēja. Tad sargs sāka smieties. «līs vēl neesmu pieredzējis, ka pēc vienas nakts kāds ieslodzītais būtu atbrīvots!» Viss kaut kā sanāca kopa: sarga smiekli, Carana vārdi, atvērtais logs. Par atvērto logu pat sargs bija pārsteigts, viņš sagrāba Gopu delmu un turēja ciet. Ar to pietika: Gopu iekoda postenim rokā, pieskrēja pie loga un, ne mirkli nevilcinādamies, izleca ārā; viņu vadīja viena vienīga doma: prom! T ikai prom! Tad viņš atradās pagalmā, pārlēca pāri kādam mūrim un skrēja taisni uz priekšu pa ielām, ieliņām, cauri pagalmiem. Kad sāka kaukt sirēnas, viņš atradās kādas fabrikas pagalmā un ielīda tukšā mucā. Tā bija muļķība, tagad viņš bija slazdā. Taču viņam palaimējās, si rēnu kaukšana pieklusa un beidzot mitējās. Tupēdams mucā, viņš apsvēra, vai bēgdams bija rīkojies pareizi. Tad viņš par to vairs nedomāja, izrāpies no mucas, skrēja tālāk, arvien tālāk no policijas iecirkņa. Viņš drāzās cauri biezi apdzīvotai priekšpilsētai: zemas mājiņas, zīda vērptuves, ielu tirgotāji. Tic viņam māja ar roku, noturēdami viņu par turīgu zēnu; krekls un bikses nevarēja piederēt nabadzīgam cilvēkam. Kādu laiku viņam nopakaļus skrēja ubad/e. Ar izstieptu roku, saukdama asaru aiz žņaugtā balsī, ubadze sekoja viņam pa vairākām ielām. Tikai tad, kad priekšpilsēta bija palikusi aiz muguras, sieviete no viņa atstājās.

Atskan kāds troksnis. Gopu paceļ galvu — ga tavs lēcienam. Tas pats troksnis: aiz viņa kāds šņāc Viņš apgriežas uz vēdera, meklē — un sastingst: kobra! Pavisam skaidri viņš ierauga dzeltenbrūno, indīgo čūsku ar augstu izslieto galvu un izvērsto pakakli. Kaut kas čūsku ir tā satraucis, ka viņa ieņēmusi savu cīņas pozu. Gopu acis seko čūskas stingajam skatienam. Sākumā viņš neko neredz, tad starp diviem bambusu stumbriem parādās smaila galva ar gaišām, sarkanīgām acīm: mangusts! Gopu uzelpo. Kamēr tuvuma ir mangusts, viņam no kobras nav ko bīties. Mangusts un kobra ir mūžseni ienaid nieki, nesamierināmi pretinieki; kad viņi sastopas, cīņa neizpaliek. Ka teika stāsta, šajā cīņā pelēkais, sudrablāsumainais mangusts pārstāv nāvi, kobra — dzīvību. Cīņas iznākums nav zināms, bet ir skaidrs, ka vienam no abiem dzīvniekiem jāmirst.

Kobra šņāc, pakakle paplašinās. Čūska vēl ir jauna, tikai nedaudz garāka par metru. Mangustu briļļučūskas šņākšana netraucē, nekustīgi viņš vēro savu ienaidnieci un lēnām, bet neatlaidīgi virza uz priekšu garo, slaido ķermeni uz druknajām kājām. Kobra svaida galvu šurpu turpu, no jauna iešņācās, šoreiz skaļāk, draudīgāk. Mangusta īsā, sarainā vilna uzbožas, bet viņš nekāpjas atpakaļ.

Tur, kur uzturas mangusts, nav vietas žurkām un čūskām, reiz sacīja tēvs, kas vel bija uzaudzis lauku ciemā. Viņš raksturoja mangustu ka asinskārīgu, bet noderīgu dzīvnieku, slavēja viņu ka bērnu un lopu sargu. Vienlaikus viņš uzteica kobru kā svētu dzīv nieku: pirmā kobra ar savu kapuci esot pasargājusi no dedzinošās saules stariem guļošo dievu Brahmu.

Kobra un mangusts tagad atrodas tikai dažus centimetrus viens no otra. Mangusts zina, ka viņš ir pievirzījies kobrai aizsniedzamā tāluma, viņš rausta galvu uz priekšu un atpakaļ. Augsti izslejusies, galvu pastiepusi uz priekšu, čūska cieši vēro mangustu Mangusts apstājas, tad drāžas pretī kobrai, kampj un lec atpakaļ: kobra paspējusi īstā laikā pavērst pret viņu savu kapuci.

Gopu aiztur elpu. Viņa priekšā tikai dažu soju attālumā risinās reti ieraugāma drāma. Vectēvam bija sešdesmit gadu, bet šādu divkauju starp man-gustu un kobru viņš nekad nebija novērojis.

Pretinieki glūn viens uz otru. Kobra no sāniem lūkojas lejup uz mangustu. Mangusts vēlreiz šaujas uz priekšu, zibenīgi, cilvēka acij gandrīz vai netveramā ātrumā viņa metas uz mangustu. Dažus mirkļus Gopu redz vienīgi mežonīgi virpuļojošu, mudžek-iīgu kamolu, dzird sprauslāšanu un šņākoņu, tad kobra un mangusts ir atkal izšķīrušies un no jauna glūn viens uz otru.

Mangusts riņķo ap čūsku. Kobra raujas atpakaļ, sastingst uz vietas, vairs nešņāc. Mangusts paceļ priekšķepas, atbalstās uz pakaļkājām un atkal drā žas uz priekšu. Plati atplestu muti viņš cenšas sakampt kobru. Kobra iecērt zobus mangusta kaklā, cieši iekožas tajā. Mangusts valstās, grib atbrīvoties un kampj no jauna, bet purns nesasniedz čūsku.

Teika vēstī, ka uz mangustiem čusku inde neiedarbojas, bet ta tas nav. No tēva Gopu zina: kobras indes zobs ir par īsu, lai izdurtos cauri kažokam. Iekozdama kobra veltīgi izšļāc indi. Čūskas vienīgā izredze ir iekost mangustam degunā, tā tomēr ir neliela izredze. Bet, ja čūska iekodusi ātri neatrauj galvu, arī viņai ir beigas. Sai kobrai vairs nav nekādu izredžu, jo savu indi viņa ir veltīgi izšļākusi. Lēnām Gopu atkāpjas, atstāj biezokni un, orientēdamies pēc saules, kas vīd debesīs ka sarkanīga uguns-bumba, iet talak ziemeļu virzienā. Vēl arvien viņam nav mērķa, viņš vienīgi grib tikt projām — projām no policijas iecirkņa, projām no Madrasas. Kamēr Gopu skrēja, viņš spēja atgaiņāties no uzmācīgajam domām, bet tagad viņam vairs nav jāsteidzas, nu ir jādomā. Kas notiktu, ja viņš nebūtu aizbēdzis? Vai CandrahaS'a kungs būtu atbraucis viņam pakaļ? Gopu bija izrīkojies tā, kā mācīja Carans,— paņēmis sev to, ko varēja paņemt,— brīvību. Iespēju atgriezties Candrahasu ģimenē viņš bija apmainījis pret apziņu — būt brīvam. To viņš bija izdarījis aiz bailēm, nevis aiz kaut kādiem apsvērumiem.

Tēvs! Mate! Māsas un brāļi! Gopu paliek stāvot. Viņam pārskrien karsts pār kauliem: viņš ir domājis vienīgi par sevi, nevis par ģimeni! Viņš nedrīkstēja aizbēgt, vajadzēja izmantot jebkuru iespēju, lai va retu atgriezties Candrahasu mājā. Viņš to nav darījis, viņš ir pametis savu ģimeni nelaimē. No kā lai viņi tagad dzīvo? Un kurp lai viņš pats dodas? Skriedams pa tīrumiem, viņš bija paredzējis dažas dienas pavadīt ārpus pilsētas, tad kādu nakti atgriezties un izrakt no zemes savu naudu, nopirkt biļeti uz Bombejas vilcienu un doties mājup. Bet no tā nekas neiznāks. To viņš nedarīs. Viņam ir kauns par sevi. Lēnam, negribīgi Gopu iet tālāk. Vēl vakar viņš bija ļoti apmierināts ar sevi un savu jauno dzīvi, bet nu pēkšņi viena rāviena viss ir pārmainījies.

Gopu ir tik dziļi nogrimis domās, ka nepamana ciematu, kuram tuvojas, un atjēdzas tikai tad, kad viņu apstāj pirmie bezsaimnieku suņi. Sic izbadējušies dzīvnieki pavēstī, ka ciematā, kuram viņš tuvojas, nedzīvo pārtikuši ļaudis.

Ciemata valda klusums. Ne uz ielas, kas ved gar māla kleķa būdiņām ar salmu un palmu lapu jumtiem un viļņotā skārda būdām, un dēļu namiņiem, ne arī ciema akas tuvumā nav redzams neviens cilvēks.

Iepretī vienai no būdām piesiets āzis. Tas ir briesmīgi novājējis, kauli un āda. Divas tikpat vājas, melnas cūkas skrien pāri ciema ielai.

Lēnām Gopu iet cauri ciematam. Pie kadas būdas, kas biezi jo biezi apkarināta ar kaltēšanai izliktiem govju mēsliem*, sež un spēlējas bērns. Zem palmu lapu nojumes, uz kuras tup divi pērtiķi, sēž podnieks. Ar kājām viņš griež podnieka ripu ar māliem, ar rokam veido krūzi. Podnieks ziņkārīgi palūkojas uz Gopu. Zēns paiet viņam garām, un turpat jau ari ciemats izbeidzas. Ļaužu mitekļi te ir vēl nabadzīgāki, tās vairs jiav ne būdas, ne namiņi, tie ir no visiem iespējamiem materiāliem uzcelti pagaidu bū ceņi ar ieejas caurumu. Pie viena no šādiem būceņiem sēž zēns. Ieraudzījis Gopu, viņš pielec kājās un sak kliegt.

No būceņa iznāk sieviete, parādas bērni; daudz bērnu, arvien vairāk bērnu. Gopu sak skriet, bērni un sieviete dzenas viņam nopakaļus; viņi ir ātrāki, ielenc zēnu un stiepj viņam pretī rokas.

Gopu savukārt izstiepj rokas ar plaukstām uz augšu. Tas jāsaprot: man nekā nav. Bērnus un sievieti tas neiespaido. Neviens jau labprātīgi nedod Viņi stāv un skatās uz Gopu.

Man nav naudas.— Gopu griežas pie sievietes.

Es esmu tikai bojs.

Sievietes lūpas ir klātas augoņiem. Viņa satver vienu no bērniem un paceļ gaisā. Tas ir ļoti mazs bērns ar tievām rociņām un no bada uzpūstu vēderu.

— Man patiesi nav naudas.— Gopu izgriež uz āru bikšu kabatas un rāda, ka tās ir tukšas. Bērni norāda uz krusu kabatam. Gopu grib būt laipns, mazliet pajokot, viņš novelk kreklu, apgriež uz kreiso pusi un krata. Nekas neizkrīt no tā. Mazākie bērni smejas, bet kāds zēns sniedzas pēc krekla, izrauj to Gopu no rokām un skrien projām.

Mirkli Gopu ir pārsteigts un samulsis, tad viņš metas zaglim nopakaļus. Bērni un sieviete skrien līdzi, viņi bļaustās un stājas Gopu ceļā. Gopu noliecas, paņem no zemes sprunguli un draudīgi vicina sev virs galvas. Bērni paliek stāvot.

— Lasieties prom!— Gopu kliedz. Viņš nesaniknots, tuvu raudāšanai, gatavs pretoties, ja bērni no viņa neatstāsies.

Bērni vilcinās, tad kāpjas dažus soļus atpakaļ. Gopu palūkojas apkart. Zaglis vairs nav redzams.

NABAGA ĻAUŽU KAPITĀLS

Lieciet viņu mierā!— Pie viena no mājokļiem stāv zēns, gandrīz jau pieaudzis vīrietis. Viņam kājās gaišas, īsas bikses, tām pāri apģērbts zils krekls bez apkakles. Viņš tur rokā Gopu kreklu, pienāk tuvāk, noskata Gopu no galvas līdz kājām un atdod kreklu.— Mans māsasdēls Mālājs atnesa man šo kreklu,— viņš paskaidro,— ja es to būtu pārdevis, viņam un viņa mātei būtu veselu mēnesi no kā dzīvot.

Gopu apģērbj kreklu. Viņš vairs nebija cerējis to dabūt atpakaļ.

Lielais zēns lūkojas pāri Gopu, viņš dusmīgi blenž uz sievieti ar augoņiem uz lūpām. Sieviete aizsedz seju ar roku un atkāpjas.

Mana krustmāte Sesala,— zēns paskaidro. — Viņai ir lepra*, kolonijā viņa negrib iet.— Tad viņš stādās priekšā:— Mani sauc Sandžijs. Un kā tevi?

— Gopu.

No mājokļa iznāk mazais zaglēns. Neticīgi viņš raugās uz Gopu.— Viņš to ļauni nedomāja,— San džijs saka.

— Es zinu,— Gopu atteic.

— Labs krekls.

Sandžija teiktais skan kā jautājums. Gopu at bild:— Es strādāju par boju, krekls pieder pie manas uniformas.

— Tu neesi šejienietis?

— Esmu no Bombejas.

-— Ko dara bojs no Bombejas ciematā pie Madra-sas?— Sandžijs apsēžas un uzaicina Gopu darīt to pašu.

— Bojs es biju Madrasā, bet pirms neilga laika es vēl dzīvoju Bombejā.

— Un ko tu te dari? Uz kurieni dodies?

— Uz ziemeļiem,— Gopu atbild tikai uz otro jautājumu.

— Cik tālu?

— Nezinu

— Tu gribi tikt prom no pilsētas? Esi kaut ko ievārījis?

Gopu pamāj. Visu izstāstīt — tas būtu pārāk ilgi.

— Ziemeļos atrodas lepras kolonija,— Sandžijs skaidro. Es nāku tieši no turienes, sadedzināju savas mates mirstīgās atliekas. Ziemeļos nav ko meklēt, paliec Madrasā, te tevi arī neviens neatradīs.

Gopu vilcinās ar atbildi. Sandžijs viņam patīk. Puisim ir atklāta seja. Šauro galvu, lielo degunu, enerģisko zodu maigāku vērš garie, mīkstie, cirtainie mati. Sandžijs aizbāž roku aiz krekla, izvelk kukuru zas vālīti, pārlauž divās daļās un vienu sniedz Gopu. Viņš to paņem.— Man ari bija viena vālīte,— Gopu skaidro,— es to atstāju bambusu mežiņā, netālu no ciemat a.— Tad viņš pastāsta par kobru un mangustu. Sandžijs skrubina savu vālīti, tomēr uzmanīgi klausās. Kā tu domā kurš šai cīņā bija uzvārētājs?— viņš vaicā.

— Man liekas, tas bija mangusts.

— Mangusts ienes naudu,— Sandžijs saka,— arī beigts mangusts. Varbūt tomēr uzvarēja kobra?

— Ka tā — beigts mangusts ienes naudu?

— Triku taisītāji Madrasā ieliek beigto mangustu maisā, pēc tam taja ielaiž kobru. Kad parādās ārzemnieki, abi dzīvnieki tiek kratīti ārā, īpašnieki lēkā ap tiem, tā ka tūristi neko nevar redzēt, pēc tam paceļ gaisā beigto mangustu un vaimanā, ka kobra nogalinājusi viņu skaistāko zvēru.— Sandžijs pasmīn.— Viņi pūlas iežēlināt ārzemniekus, lai tie atlīdzina radušos zaudējumus.

— Un tie iekrīt uz šādiem meliem?

Pa lielākai daļai! Ārzemnieki vienlaikus ir

gudri un dumji. Kas attiecas uz mangusta kobras izrādi, viņi ir dumji. Pirmkārt, viņi baidās un neiet ļ dzīvniekiem tuvu klāt, lai paši pārliecinātos, ka mangusts jau no sākta gala ir beigts, otrkārt, viņi ir iedomīgi. Mājās taču bus ko palielīties, ka viņu acu priekšā kobra nogalinājusi mangustu.

Gopu purina galvu.

Parak smirdēt mangusts tomēr nedrīkst,-- San džijs piebilst.— Tāpēc triku taisītājiem vajadzīgas rezerves.— Viņš brīdi padomā, tad jautā:— Vai neaiziesim uz mežiņu paskatīties? Ja kobra tomēr ir uzvarējusi, mums būs svaigs mangusts.

Gopu ir ar mieru.

Sandžijs ieiet mājokli, iznes no turienes maisu un abi ar Gopu aiziet pa to pašu ceļu, pa kuru Gopu bija atnācis.

Ceļā Sandžijs nepārtraukti uzdod jautājumus, vi-ņam viss interesē. Uzzinājis, ka Gopu strādājis ! Candrahasu mājā, Sandžijs saka:—Tos es pazīstu! ļ Kādreiz, pats biju transportstrādnieks viņu tekstil fabrika.

— Un kāpēc tu vairs tas neesi?

Sandžijs atmet ar roku.— Es par daudz sarunāju, ; pārāk bieži izteicu savas domas, meistaram biju nepatīkams. Bez tam viņam bija brāļadēls, tas nebija hariļans, tas nekurnēja.

Sandžijs apklust, vērīgi uzlūko Gopu.- Pie kādās kastas tu piederi?

Mēs esam karotāji zemnieki,— Gopu pa- ! skaidro, bet īstenībā tā tas vairs nav. Mans tēvs bija liftbojs, viens no maniem tēvočiem ir iespiedējs.

Skaties, lai uz tevi nekrīt mana ēna,— Sandžijs saka, es varu aptraipīt tavu dvēseli.

— Tā jau sen vairs nav! Pec Sandžija vārdiem Gopu gandrīz vai kaunas, ka pieder pie augstakas kastas nekā šis zēns viņam līdzas.

— Tev tā liekas? Sandžijs skalas uz Gopu ta, it kā redzētu viņu pirmoreiz. Misore mes, harijani, vel arvien nedrīkstam iet pa ietvi, un Madrasa mēs nedrīkstam braukt ar divriteni.

Vai šajā apkārtnē ir daudz banjanu? Gopu jautā, lai pēkšņi apklusušajam Sandžijam atkal liktu runāt.

Gandrīz visi laukstrādnieki ir harijani, īsi atteic lielais zēns un atkal klusē. Tikai tad, kad jau redzams abu ceļa mērķis — bambusu mežiņš , viņš atkal ierunājas.— Es nevarētu but bojs Pie Gandra basiem nu nepavisam! Labāk nosprāgt nekā šiem resnvēderiem kājas bučot.

— Es neesmu viņiem kājas bučojis, Gopu aizstā vas.— Bez tam resna ir vienīgi Candrahasa sieva.

Sandžijs smejas.— Garīgi viņi visi ir aptaukoju šies.

Lielā zēna smiekli Gopu vedina pavaicāt. Kur tu tagad strādā?

— Nekur.

— Vai tev nav ģimenes, ko apgādāt?

— Man bija tikai māte.— Sandžijs sarauc pieri — Viņa agri kļuva atraitne*, es paliku vienīgais bērns.

Tad tev bijusi laime,— Gopu nejauši pasprūk.

Sandžijs pasmaida.— Es nezinu, ko darīt aiz lai mes.

Gopu grib sacīto vērst par labu: Vai tava mate

ilgi slimoja?

— Trīspadsmit gadus! Astoņus no tiem viņa pava dīja lepras kolonijā.

— Kā tu par viņu rūpējies?

- Es par viņu? Viņa par mani — tu tā doma? Sandžijs sak iet lēnāk.— Lepras slimniekiem ncklā jas slikti, dažs labs no viņiem tika ēdis zaļi, iekams saslima ar lepru. Lepra ir kapitāls.

— To es nesaprotu.— Tēvs bieži tika sacījis, ka lepra esot dievu sods, bet tagad Sandžijs apgalvo, ka lepra ir kapitāls.

— Nabaga ļaužu kapitāls ir tas, ko viņi var

pārvērst naudā,— Sandžijs paskaidro Lepras slim

nieki saubago divreiz vairāk par to, ko es pelnīju pie Candrahasiem.

— Kur tad viņi ubago? Ciematos?

— Viņus katru rītu ved ar vilcienu uz pilsētu.: Vilcienā viņiem ir pašiem savs rezervēts vagons. Viņi ubago pilsētas centrā: jo kroplīgāks kāds izskatās, jo lielāki ir viņa ieņēmumi. Vakaros vilciens; viņus atkal atved atpakaļ.

Gopu domā par Bombeju. Cauru dienu lepras slimnieki pulcējās pilsētas laukumos un veikalu kvartālos, viņi stiepa garāmgājējiem pretī savas sakropļotās rokas vai arī pie roku stumbeņiem piesietās tukšās konservu kārbas; viņi biji pilsētas daļa, bet vakaros viņi nozuda. Nākdams no liedaga, viņš redzēja tos slājam pa ielām, un viņš sev jautāja, kur gan viņi paliek.

— Es nezinu, vai tā ir arī Bombejā,— Samlžijs : saka.— Pirms diviem gadiem viņi vel netika vadāti ar vilcienu, un tad slimie mira kā mušas, tad es strādāju, ubagoju, zagu, lai uzturētu māti. Bet līdz ar vilcienu viss pārmainījās. No tā laika viņa uzturēja mani. Dienā viņa nopelnīja vairāk nekā desmit' rūpijas. Viņai lepra atnesa svētību.

Sandžijs pamana Gopu šaubas. Viņš apstājas.

Kas ir labāk — būt slimam un dzīvot vai veselam mirt bada?— Viņš negaida atbildi. Piepeši viņš nodur galvu un paziņo:— Beigās mātei radās lauvas galva.

— Lauvasgalva?

— Tu par to nekā nezini? Lepras slimniekam  vispirms kļūst nejutīgi roku un kāju pirksti, tie  saliecas kā zvēra nagi, sāk pūžņot, atmirst. Tad slimība pāriet uz seju: deguns saliecas, cits pēc cita  uzaug puni, acu plakstiņus vairs nevar pakustināt —  to sauc par lauvasgalvu.

— Ka rodas lepra? Kur ar to var saslimt?— Gopu nejautā tāpēc, ka viņam patiktu runāt par slimību, viņš jautā, vēlēdamies uzzināt kaut ko vairāk, jo J tēvs un māte nelabprāt gribēja ielaisties sarunās par šo tematu. Viņi runāja aplinkus, it kā baidīdamies izaicināt likteni.

— Lepra cilvēkam uzglūn no netīrumiem. Tā ir gļēva, metas virsū izsalkušajiem, ar viņiem tai ir vieglāk tikt galā nekā ar paēdušajiem.

Tātad bagātie ar lepru nesaslimst?

Reti. Ja tiem gadās kaut kur aplipt. Nabagie dzīvo tai līdzās un ar to, nereti tas ir tikai laika jautājums.

Un ar šo slimību nekādi nevar cīnīties?

Var gan! Gādā par to, lai neviens nemājo starp žurkām, vistām un cūkām, lai desmit, divpadsmit un vēl vairāk cilvēku nedzīvo vienā telpā, lai katra ciematā, katrā priekšpilsētā bulu kanalizācija un līdz ar to tualetes, lai musona* laikā nabaga ļaužu mitekļi nenogrimst muklājā, bet tiek izrakti grāvji, kas aizvada lieko ūdeni, rupejies, lai katru apdraudēto reizi gadā apskata ārsts, dari to visu, un tu būsi lepru uzvarējis.

Gopu klusē. Ko viņš var sacīt?

Sandžijs rūgti iesmejas.— Lepra ir izdziedināma.

Ja to agri atklāj un ārstē, paliek pāri vienīgi gaišs, nejutīgs plankums. Lepra neiedzimst, to vienīgi pārnēsā. Het ko tas mums līdz? Mes no tās netiksim vaļa pat pec tūkstoš gadiem.

Lēnām abi zēni iet tālāk.

Tagad lepra ir uzbrukusi krustmātei Sesalai, -Sandžijs turpina,— allaž tā kaut kādā ceļā uzbrūk kādam no mūsu ģimenes.

— Vai tu mīlēji savu māti?

Lielais zēns klusēdams pamāj ar galvu.

Nākamajā dzīvē viņai klāsies labāk.— Gopu grib Sandžiju mierināt un saka to, ko šādā gadījumā butu teicis tēvs.

Tādu dzīvi vairs nevar izlabot,— Sandžijs atteic,— pat tad ne, ja maharadžām atkal būtu kādreizējā vara un māte atgrieztos šajā pasaulē kā maha-rane*. Sešpadsmit gadus atraitne, no tiem trīspadsmit slima ar lepru! Agrāk viņa butu kopā ar manu * tēvu sadedzināta, un viņai tas butu bijis glābiņš.

— Un kas tad būtu noticis ar tevi?

Sandžijs atmet ar roku.— Kas es esmu? Kam esmu derīgs? Tu vari man to pateikt?

— Tu esi gudrs, pat ļoti gudrs. Es velētos, kaut es zinātu tik daudz kā tu.

— Lai nu paliek!— Gopu vārdi uz Sandžiju neatstāj nekādu iespaidu.— Mūsu zeme neviens cilvēks nevar būt diezgan gudrs.

Abi zcni piesardzīgi ieiet bambusu mežiņa Viņi dodas pa to pašu ceļu, pa kuru bija gājis Gopu l>ie tās vietas, kur Gopu bija atgulies, lai atpūstos, viņš tagad paliek stāvot Tad paceļ no zemes kukurūzas vālīti un palūkojas taja virziena, kur bija risinājusies cīņa. Mangusts! Dzīvnieks guļ zemē un nekustas Ari Sandžijs to ir ieraudzījis Viņš tuvojas dzīvniekam un noliecas pie la Mangusts guļ, pagriezis galvu uz sāniem, it ka nesaprazdams, kas ar viņu notiek Gopu grib to pacelt aiz pakaļkājām, bet Sandžijs neļauj.— Varbūt kobra vel ir tepat tuvuma.

— Savu indi tā jau iztērējusi,— Gopu saka, un pagaidām nevienam neko nespej padarīt

— Man nav bailes, es viņu noķeršu!

— Tu gribi viņu pārdot?

Sandžijs purina galvu Man Madrasa ir draugs aklais Mangars Aiznesīšu čusku viņam, viņš ir čūsku dīdītājs

— Vai man jānoķer tev ta čūska? Gopu zina, ka jāsagrābj rāpulis cieši aiz galvas, lai nevar iekost, pec (am satver asti

— Vispirms mums ta jaatrod.

Abi zēni lūkojas apkart, pec tam pārmeklē tu vāko apkārtni. Viņi iet pa apli, mezdami arvien lielākus likumus Pec neilga laika viņi atrod kobru Cuska guļ zāle pagurusi, bet vel arvien skaista.

Gopu sagrābj čūsku. Tas aukstais ķermenis raus tās, bet nepretojas.

— Un šī te čūska ir nogalējusi mangustu! Grūti aptverams!— Sandžijs atpleš maisu, kura Gopu iesli dina čūsku.— Mes tai velak noķersim peli, San džijs saka. Gopu pamaj Viņš ir iepriecināts, ka Sandžijam patīk čūska

Puisis iedod Gopu paturēt maisu, paņem man gustu un vērīgi apskata Viņš atrod kailu vietu pie kakla. —Tur viņa to nobeidza. Čūskai laimējas, jo mangustam bija vilnas mešanas laiks. San džijs smejas. Mangusts ar pliku pauri! Ari nav slikti! — Viņš tur roka beigto dzīvnieku. Maisa mes viņu nevaram likt, no mušu Kamas visu var sagaidīt.

Kama ir paša skaistaka mīlestības dieva vārds, īsti piemērots tik skaistai čūskai.

— Мандата kobru sauc par Durgu*, tas ir vecs neglīts rāpulis.

— Ka viņš ar to darbojas, ja nevar redzēt?

Viņš to dzird,— Sandžijs atbild.— Mangars

saka, čūskas esot trokšņainas, kad tas kustas, zvīņas dzirdami beržas. Jā, dzirdēt, saost, sataustīt Mangars var tik labi ka neviens.

Atpakaļceļā uz ciematu Sandžijs liek priekšā:

Ja mes gribam sadalīt naudu, ko saņemsim par manguslu, mums abiem jāpaliek kopā, kamēr dari jums ir nobeigts.— Viņš jautājoši uzlūko Gopu.

Es priecājos, ka man nav jābūt vienam,— (topu atteic.

Sandžijs ir apmierināts.— Tu iepazīsies ar Man garu. Nav tāda laba cilvēka, kurš, pazīdams Man-garu, viņu nemīlētu.

Ka tu zini, ka esmu labs cilvēks?

Es daudz ko nespēju, Sandžijs nopietni at bild, bet atšķirt labu cilvēku no slikta— to дан es varu.

ZINĀŠANAS IR VARA

Ciemata bērni vispirms apskata manguslu, tad līdzjūtīgām, bailēs ieplestām acīm ielūkojas maisa.

Vai kobra ir beigta?— Mālājs jauta savam tēvo cim Sandžijam.

Sadabū kādu peli, tad mēs redzēsim, vai viņa vēl ir dzīva,— Sandžijs atbild.

Mālājs un viņa draugi klaigādami metas projām.

Sandžijs smejas.— Tā viņi nevienu peli nenoķers.- Kopā ar Gopu viņš ieiet mājoklī, kura dzīvo krustmāte Okalija un Mālājs. Krustmātes tur nav.

Viņa staigā apkārt, Sandžijs paskaidro,

-augu dienu viņa klejo pa ciematu, meklēdama ko ēdamu.- Viņš novieto maisu ar kobru zem žurku apgrauztā, skudru saēstā ķeblīša, paņem mala krūzi ar ūdeni, dzer lieliem malkiem, tad pasniedz krūzi Gopu. Arī Gopu padzeras sastāvējušos, negaršīgo ūdeni. Nolicis krūzi, Gopu palūkojas apkārt. Mājokļa karkasu veido zari un bumbusniedres, sienas sastāv no diviem skārda gabaliem, papes un pāris dēļiem. Tas viss ir noziests ar kaļķiem. Vienā kakta samesta sausa zāle, turpat līdzās stāv māla lampa ar smirdošu eļ]u. Par grīdu kalpo sausi, cieti noblietēti govju mēsli, logu nav. Cita kaktā redzami daži podi un grozi, tas arī viss, telpā vairāk nekā nav.

— Mana ģimene cēlusies no šī ciema,— Sandžijs stāsta.— Maniem vecvecākiem piederēja būda, tā tagad pieder manam vecākajam tēvocim.

Gopu klusēdams pamāj. Salīdzinājuma ar šo mi tckli istaba, ko apdzīvo viņa vecāki un viņa brāļi un māsas, ir īsts dzīvoklis.

Sandžijs atmin Gopu domas.— Esmu še piedzimis.— Viņš norāda uz guļvietu ar sauso zāli.— Te dzīvoja mans tēvs un mana māte. Kad māte pārgāja uz koloniju, te ievācās krustmāte Okalija ar savu vīru. Vieta gluži kā noburta— tikko Mālājs ieradās pasaulē, nomira krustmātes Okalijas vīrs, tāpat kā mans tēvs pēc manas piedzimšanas.

— Cik liela ir jūsu ģimene?

Man ir pieci tēvoči. Divi dzīvo Madrasā, trīs — te. Bez tam divas krustmātes — Okalija un Sesala.

— Man arī ir vairāki tēvoči,— Gopu saka,— bet tikai viens no viņiem, tēva vecākais brālis, ir īsts tēvocis. Viņš ir iespiedējs prot lasīt un rakstīt.

— Tas ir interesanti.— Sandžijs smejas.— Pie manis ir tēva jaunākais brālis, tēvocis Ramatra. Viņš ir taksometra šoferis Madrasā, komunists, viņš man iemācīja lasīt un rakstīt, kaut gan toreiz pats tikko bija iemācījies.

— Komunists? Kas tas ir? Gopu apsēžas uz sausās zāles slāņa. Sandžijs nometas līdzās.— Komunisti pieder pie tādas partijas, kura grib tikt pie varas. Kad komunisti sagrābs varu, tie atņems bagātniekiem fabrikas un plantācijas.

Atņems?—brīnās Gopu. Viņš purina galvu. — To bagātie nekad nepieļaus.

Kad vara būs komunistiem, bagātniekiem vairs nebūs teikšana.

Bet kālab viņi grib bagātniekiem visu atņemt? Ko viņi iesāks ar fabrikām un plantācijām? Vai viņi visu sadalīs?— Gopu atceras tēvoča Kamala vārdus: ja visu sadalīs nabagajiem, tas būs tas pats, kas divu minušu ilgs lietus tuksnesī.

Viņi grib, lai fabrikas pieder strādniekiem, tīrumi — zemniekiem,— Sandžijs atbild.— Ja viss piederēs tautai, nebūs vairs bada, katrs rūpēsies par citiem un par sevi.

Bet kāpēc komunisti tā nerīkojas?

— To es arī nezinu.— Sandžijs nopūšas.— Tēvocis Ramatra saka — viņi vel neesot diezgan stipri. Turklāt ir taču tik daudz nabago un tik maz bagāto.— Lielais zēns padomā un tad saka:— Es nesaprotu visu, ko viņš man skaidro, bet par to, ko es zinu, man jāpateicas viņam.

— Arī par lepru viņš tev stāstīja?

— Arī par to.— Sandžijs smaida — Tagad droši vien tu mani vairs neturi par gudru.

— Tā nav.— Gopu ir pārliecināts, ka Sandžijs ir gudrs arī bez sava tēvoča.

— Kad es izaugšu liels, varbūt iestāšos tēvoča Ramatras partijā,— Sandžijs domīgi saka.— Tad iemācīšos vēl daudz ko citu, ne tikai lasīt un rakstīt.

Vai viņiem ir skolotāji?

Ir. Viņi mācās vakaros pēc darba. To viņi sauc par kursiem. Viņi saka: zināšanas ir vara. Ja cīņā pret bagātajiem mēs gribam gut uzvaru, mēs nedrīkstam būt dumjāki nekā bagātie.

Sandžija domu gājienu pārtrauc Mālājs, ienāk dams būdā. Viņš nes aiz astes dzīvu peli. Mazais, pelēkais dzīvnieciņš pīkst.

— Tu esi centies!— Sandžijs uzslavē savu lepno māsasdēlu.— Kā tev tas izdevās?

— Es negāju kopā ar pārējiem,— Mālājs stāsta,

noslēpos aiz Babina būdas. Necik ilgi — un viena

pele iznāca ārā; caps!— un man tā bija rokā.

Redzi nu: zināšanas ir vara!— Sandžijs smiedamies uzlūko Gopu.— Babins ir turīgākais no visiem ciema iedzīvotājiem. Tāpēc ir saprotams, ka peles grib dzīvot pie viņa.— Sandžijs noglāsta Malaja spurainos matus.— Kad tu paaugsies, es ņemšu tevi līdzi uz Madrasu. Te tev nav nekādu izredžu.

— Arī pilsētā viņam to nebūs. Atstāj labāk viņu te,— Gopu dod padomu,— uz laukiem vismaz ir ko ēst.

— Tā domā visi pilsētnieki.— Sandžijs izņem peli Malajam no rokas, atsien maisu ar kobru un iemet tajā peli.— Īstenībā viss ir citādi: bezzemnieki ir

tuvu bada nāvei. Viņi ēd visu, kas ir zaļš, vienalga, jļ vai viņiem no ta kļūst slikti vai ne. Pilsētā tev vienmēr ir svaigs ūdens, ir notekas, gaisma uz ielām un tu nekad neesi viens.

— Vai tad plantācijās nav darba? Gopu domā v par māti, kurai visa ģimene strādāja plantācijā.

Sandžijs parauj nost Mālāju, kas pielicis ausi pie maisa ar kobru.— Agrāk tā bija,— viņš atteic.- Toreiz vēl nebija tādas tehnikas, kādu plantāciju ipaš nieki lieto šodien. Šodien augļu novācējiem ir tikai  viena iespēja: būt lētākiem par tehniku, badoties, bet nenomirt badā. Bet ari tas vairs neturpināsies  ilgi; tik leti, cik šodien izmaksā tehnika, neviens nevar sevi nolīgt.

Mālājs pieliek pirkstu pie mutes. Maiss ar kobru un peli kustas — izskatās, it ka tas dejotu. Pele iepīkstas, tad aprimst.— Čūska ēd,— Mālājs laimīgs saka.— Viņa ir dzīva.

Domādams par dzīvi uz laukiem, Gopu allaž  domāja par augļiem un dārzeņiem, kuri neko nemaksā. Par sausuma periodiem un plūdiem, kas  tūkstošiem ļaužu nolemj bada nāvei, viņš bija dzirdē jis, liet par tiem nedomāja. Par badu, ko radījusi tehnika, par to, ka cilvēkam jabut Ietākam par tehniku, viņam nebija ne jausmas. Tieši otrādi —  viņš brīnījās, kāpēc gadu no gada pilsēta sarodas arvien vairāk ļaužu, kas vietējiem iedzīvotājiem • atņem darbu un galu galā agri vai vēlu kļūst par bezpajumtniekiem.

Krustmāte Okalija pārrodas, kad metas krēsla.  Viņa atnes risu. Sandžijs nejautā, kur viņa to sadabūjusi, viņš paņem no apdzisušās ugunskura vietas ar māliem noziesto kārklu klūdziņu grozu, aiziet līdz mazliet partikušākajām ciema būdām un atgriežas ar groza ieliktu sarkani kvēlojošu ogļu gabalu. Mālājs pa to laiku ir sanesis žagarus un tagad grasās noplēst no sienām kādu gabaliņu sauso govju mēslu.

Skaties,— Sandžijs saka Gopu un rada uz govju mesliem.— Visur pasaulē tos lieto tīrumu mēslošanai. Mes tos izmantojam par kurināmo. Viņš iekrātā kvēlojošo ogļu gabalu no akmeņiem izveidotajā apli un vēro, ka Mālājs tam virsū uzliek žagarus un govju mēslus.— Mēs tā darām tāpēc, ka mums nekā cita nav, un ari tāpēc, ka citādi neprotam. Mana tēvoča draugi grib ari te kaut ko grozīt.

Gopu nolaiž acis. Sandžijs viņam atgādina tēvoci Kamalu. Tēvocis par visu spriež apmēram tāpat kā šis lielais zēns, tomēr vienīgi gremžas un nerunā, ka vajadzētu kaut ko mainīt.

Kad uguns iedegas, krustmāte uzliek uz akmeņiem katlu ar ūdeni, pagaida, kamēr tas uzvārās, un ieber katlā rīsus. Mālājs pievirzās tuvāk Gopu un pastāsta tam, ka šaja ciemata pusē viņi ir vienīgie, kuriem ir pamats iekurt uguni.

Gopu palūkojas apkārt. Malajam taisnība: ciemata dienvidu daļa plaiksnās daudzi mazi ugunskuri, bet tajā pusē, kur mīt Mālājs ar savu krustmāti, visur ir tumšs.

Sandžijs pastāsta krustmātei par Gopu. Ari par to, ka Mālājs svešajam zēnam nozaga kreklu. Krustmāte glāsta Mala ja plecus. Viņa izskatās veca un nogurusi, taču tie nav gadi, kas viņu padarījuši vecu.

Tad Sandžijs runā par krustmāti Sesalu. Viņš lūdz Okaliju, lai tā pierunā savu masu doties uz koloniju.

Ka lai es to izdaru?— krustmāte Okalija jautā.

Viņa negrib atstāt savus bērnus. Vai tu to nesa proti?

Viņa bērnus aplipinās, - Sandžijs atteic. Viņš paliecas uz priekšu. Lepra viņai jau ir sejā, viņai

jāiet uz koloniju.

— Un bērni? Kas rūpēsies par bērniem? To ir astoņi gabali.

Tu!—Sandžijs nešaubīgi atbild.

Krustmāte izbrīnījusies paceļ acis. līs?

Tu!- lielais zēns paliek pie sava. Kad krustmāte novēršas, viņš saņem viņu aiz rokas. Tēvocis pelnīs naudu, tu rūpēsies par beriliem. Tu esi vienīgā, kurai ir tikai viens bērns.

— tas neiet,— krustmāte iebilst,— tas ir pilsētnieku paražas.

— Bet jums jau nav jādzīvo kopā!

— Nekas neiznāks.-— Krustmāte apmaisa izvārītos rīsus, iekrātā poda un podu noliek būdas vidū.

Sandžijs, Mālājs un Gopu sāk ēst.— Ed!— Sandžijs aicina krustmāti.— l ev nevajag gaidīt.

Krustmāte pretojas:— Es varu pagaidīt.

Paēdis Sandžijs no jauna ierunājās Ja jus mani neklausīsiet, krustmātes Sesalas bērni nomirs vel neizauguši

Krustmāte Okalija nopūšas Mirt tas nav nekas briesmīgs, slikti ir dzīvot

— Es zinu, es zinu!— iesaucas Sandžijs. Vienīgi muļķi tic, ka hdz ar nāvi viss beidzas. Viņš apklust un tad klusu saka: Es esmu viens no

tādiem muļķiem

Krustmāte pārmetoši purina galvu. Ka tu vari ta runāt? Pilsēta tevi ir galīgi samaitājusi.

— Pilsēta mani nav samaitājusi, Sandžijs ie bilst,— tā mani uzmodinājusi no mušu ciemata miega.

Krustmāte vēlreiz papurina galvu Tu gribi nosist tīģeri ar dūri, bet zvērs tevi apris Tad viņa paziņo:— Es nevaru ņemt Sesalas bērnus Viņas vīrs jau ir aplipis ar slimību Ja viņa ies uz koloniju, viņš ies līdz ar viņu.

Sandžijs uzlūko krustmāti, it ka gribētu kaut ko saskatīt viņas sejā Tad viņš sakož zobus un novēršas

LIETAS VAI CILVĒKI

Baptijs tup uz ceļiem mīkstajā puķu dobe. Viņš ir līdz pusei kails, piere klata sviedriem un netīrumiem, saule svilina muguru Viņš stāda puķes. Uzmanīgi zēns izņem dēstus no seklās koka kastes Pie stādu saknēm karājas zemes piciņas; Baptijs cenšas tās saglabāt. Ar labo roku viņš izkašņā caurumu, ar kreiso ieliek tajā dēstu Tad aprauš stādu ar zemi un ar plaukstu nobliete Tēvs apgalvo, ka šis darbs esot gan sods, gan pagodinājums sods par izpostīto dobi, pagodinājums tāpēc, ka nevienu citu viņš pie savas dobes nelaižot. Baptijs ir citādās domās, sods nevar būt vienlaikus pagodinājums, sods vienmēr ir necienīgs. Bet tagad tas viņam ir vienalga, dedzi nošā saule uz muguras, sviedriem klātā piere, turklāt vēl neērtais ķermeņa stāvoklis tas viss liek viņam justies ka moceklim Bet tas dara ari labu, atbrīvo, ļauj nedomāt

Dārzā ienāk Topurs Viņš nostājas pie Baptija un klusā balsi dod padomus. Viņš runa gandrīz nedzirdami, it ka pats ar sevi Dēstiem nevajag parūk daudz ūdens,— viņš saka, un: - Aplaistot ar lej kannu, udensstrūklā jātur roka, lai nenoskalotu zemi no dēstu saknēm.

Baptijs neatceras, ka Topurs jelkad nejautāts un neaicināts butu viņu uzrunājis, taču padomus ņem vērā. Aplaistīdams dēstus, Baptijs doma par Topuru. vecā boja padomi ir derīgi, bet, ka Topurs dod padomu, tas ir tā, it ka kada mebele slavētu пера reiza vieta

Tad Baptijs ir darbu pabeidzis. Iespiedis sanos ar zemi nolipušās rokas, viņš apmierināts noraugās uz paveikto, jaunie stādi piecās taisnās rindas aizstiep ias pa visu dobi, katrs stādiņš ir aplaistīts.

It ka to vien gaidījis, lai Baptijs padara savu daramo, Topurs no jauna parādas darza Viņš ap skata dobi un ir apmierināts Tad paziņo. Stādi jālaista katru stundu, pusdienas svelme ūdens ātri iztvaiko.

Baptijs nobrauka rokas gar īsajiem, jau ta netīra jiem džinsiem un ieiet mājā. Sava istaba viņš izģer bjas, ieiet vannas istaba Viņš nostājās zēni dušas, ļauj aukstajam ūdenim tecet pār galvu, krūtīm un saules apsvilināto muguru. Viņš dziļi elpo un jutās labi Ieziepējas un noskalojas. Tad viņš apsēžas uz podiņiem izliktās grīdas, ļauj, lai ūdens šļācas uz galvas. Zem dušas viņš jutās tā, it ka butu viens pats visa pasaule Agrāk viņam patika ši sajuta viņš bieži mazgajas zem dušas. It īpaši, kad mocīja garlaicība, viņš meklcja šo neparasto vienatmbu Ari tagad viņš to gaida Bet ta izpaliek Pašlaik ir tikai vientulība. Baptijs pielec kājas un aizgriež dušas krānu, izšļak stidams ūdeni uz visām pusēm, apģērbj peldincteli un ieiet savā istaba. Apvilcis tīru veļu, izķemmē slapjos matus un apsēžas pie rakstāmgalda Uz. ko viņš gaida? Uz tām domam, kuras atkal nāks, no kurām viņš baidās un no kuram nespēj atbrīvoties?

Jau divas dienas Gopu ir projām Vai viņš guļ kaut kur uz ielas starp bezpajumtniekiem? Vai viņš mēģina atgriezties mājas, Bombejā? Bet ka to var panakt bez ceļanaudas?

Vai viņam — Baptijam jāuzmekle Gopu un jāpasaka, ka nevajadzēja bēgt? Bet kur lai viņš Gopu atrod? Bezpajumtnieku ir daudz Bez tam Baptijam

ir bail no viņiem. Par piecām rūpijām lie ir ar mieru slepkavot, tēvs saka. Ja Gopu nepārnāks, viss paliks, kā bijis, pirms viņi iepazinās. Vel sliktāk: Aješas vairs nebūs. Kāzu diena nak arvien tuvāk un tuvāk.

Viņš nekļūs Narija draugs. Narija tēvs veltīgi nopūlas. Baptijs negrib nopirktu draugu. Gopu nebija nopirkts draugs, viņš bija nopirkts bojs; tas ir pavisam kas cits

Baptijs sēž pie sava rakstāmgalda, līdz atkal atceras dēstus. Jau pagājis krietns laiks no tās stundas, kad viņam vajadzēja dēstus apliet. Viņš pieceļas un iet uz dārzu.

Tur, noliecies par dobi, stāv Topurs. Labajā rokā viņš tur lejkannu, ar kreiso cenšas apvaldīt ūdens-strūklu. Dēsti izskatās vārgi un apvītuši.

— Tu nedrīksti man palīdzēt.

Topurs noliek lejkannu. Es iedomājos, jaunais kungs ir aizmirsis par dēstiem.

Topuram taisnība, par stādiem viņš bija aizmirsis. Baptijam būtu vajadzējis priecāties, bet viņš bija Topuram uzkliedzis, izrīkojies pēc: tēva gribas.— Tur pini laistīt.— Baptija balsī ir atvainošanās pieskaņa. Viņš apsēžas zālē un noskatās, ka Topurs pabeidz apliet (lobi. Vecais bojs to dara ļoti rūpīgi. Kad viņš ir beidzis, Baptijs konstatē:— Tev patīk puķes.

Topurs klusēdams pamāj.

Puķes pieder tēvam, Baptijam tās allaž saistījušās ar tēvu. Viņam nekad nav ienācis prātā, ka Topuram varētu būt kāds sakars ar puķēm: puķes ir krāsainas, acīs krītošas; Topurs ir peleks, neievērojams.

Topurs palūkojas uz debesim.— Nakts bus karsta,— viņš saka un pašūpo galvu,— būs labāk, ja ari naktī dēstus vel aplaista.

- Šonakt es dēstus apliešu, — Baptijs atteic.

Dobe pieder tam, kas to kopj. Es gribu, lai tā pieder man.

Topurs paņem lejkannu un grasās iet projām. Tad viņš ierauga Risu, kas steidzas šurp pāri zālienam, un paliek stāvot. Arī Baptijs redz nākam Risu. Pec Risas sejas izteiksmes viņš noprot, ka meitene ir dzirdējusi viņa pēdējos vārdus. Baptijs pieceļas, it kā gribētu iet projām, bet tad nodomā: tas izskatītos

kā bēgšana. Viņš paliek stāvot un spītīgi raugās pretī meitenei.

Risa nodod Topuram kādu Radža pavēli. Viņa pagaida, kamēr bojs nozūd mājā, tad pievēršas Baptijam:—Vai ir kādas ziņas par Gopu?

Baptijs noraidoši purina galvu. Viņš vēlas, lai Risa iet prom. No dienas dienā viņa kļūst arvien vīzdegunīgāka, visiem un par visu atļaujas pateikt kādu bezkaunību. Ja Risa nebūtu Bipa meita, viņu vajadzētu atlaist, Ajcša saka. Kad māte redz Risu, tā vien liekas, viņa ienīst šo meiteni, kas apkalpo pie galda, tik stingu skatienu viņa to uzlūko. Risa tad vienīgi nolaiž acis.

Risa paliek stāvot.— Ja viss pieder tam, kas to kopj, tad dārzs pieder Topuram,— viņa saka.

Tu esi muļķe!—Baptijs jau zina: Risa grib uzdot jautājumus, uz kuriem viņš nezina, ko atbildēt; viņa izsaka apgalvojumus, kurus viņš nespēj atspēkot; ja viņu tad pārņem nedrošība, viņa jutās pā raka — un tada arī ir.

— Mes visi esam muļķi,— viņa atteic.— Mans tēvs, Topurs, Gopu, es — visi; Gopu it īpaši.

Nevar pieļaut, ka Rišai katrreiz ir taisnība. — Jums labi maksa. Ja esat muļķi — ta ir jūsu pašu vaina.

— Par dārza darbiem Topurs nedabū nevienu paisu.

Par tiem viņam ari nav daļas.

— Vai tad tos darbus padara tavs tēvs?

— Protams, viņš tos padara!— Baptijs nosarkst Ka Risa ar viņu runa! Ko nozīmē šāds izsmiekls? Katrs taču zina, ka tēvs nevienu nelaiž dobju tu vumā.

— Paveries arā pa logu no rīta pulksten piecos, tad tu redzēsi, kas dārzu tur kārtībā.

— Kas tad?

— Topurs.

— Tie ir meli.

— Tie nav meli! Ja kāds melo, tad tas ir tavs tēvs, kurš plātās ar savu dārzu. Domā, ar to pietiek, ja pa trim nedēļām reizi nostaigā gar dobēm un parunājas ar puķēm? Kas piegādā puķēm ūdeni? Kas izravē nezāles? Kas apgriež krūmus? Tavs tēvs?

Klusē! Baptijs nedrīkst pieļaut, ka Risa ar viņu tā runā, taču viņš neprot aizstāvēties. Tas, ko Risa saka un kā viņa to saka, Baptiju biedē: tā ir patiesība! Par to nav divu domu: ta ir patiesība. Nule teiktais «klusē!» ir lugums, nevis pavelc. Bet Risa nerimstas, no viņas mutes laužas ara vārdi: — Jūs sev ņemat, ko vien gribat, vienalga, vai tās ir lietas vai cilvēki, vienalga, vai tas jums pienākas vai ne; mēs drīkstam paklausīt un ciest klusu.— Risa raud aiz niknuma un nevarības.— Un to, kuru jūs sev paņemat, jus iegrūžat nelaimē.

Baptijs saprot Risa ir nelaimīga, viss viņas pē dejo dienu ķildīgums ceļas no šīs nelaimes.— Tev kāds ko nodarījis? viņš klusu jautā.

— Kāds? Risas asaras ir nozudušas, ar iz smieklu viņa lūkojas Baptijā.— Jā! «Kāds» man kaut ko ir nodarījis. Bet kas tad es esmu? Es esmu muļķe, mani taču nevienam nevar parādīt, es pat neesmu puķe. Viņa steidzīgi apgriežas un aizskrien.

Kaut kas ir noticis, kaut kas sliktāks nekā tas, kas ir bijis agrāk. Baptijs paiet dažus soļus uz mājas pusi, tad pārdomā. Viņš nokāpj pagrabstāvā, izved no glabātavas divriteni un brauc uz pilsētu. Viņš brauc krustām šķērsām. Iebrauc sitija, ostas rajonā un, kad sāk krēslot, ierodas liedaga. Tur viņš nokāpj no divriteņa, apsēžas zemē un lūkojas uz jūru.

Ka tēva puķes īstenībā ir Topura puķes, to viņam vajadzēja saprast, ja vien viņš kādreiz būtu nopietni padomājis Tie citi teicieni, kā «ņemat, vienalga, vai tās ir lietās vai cilvēki», «to, kuru jus sev paņemat, jūs iegrūžat nelaimē», jau ir bīstamāki; aiz tiem slēpjas katastrofa, tas bija noprotams no Risas vārdiem, viņas skatiena, no tā, ka viņa aizskrēja.

Tam, kas noticis, ir sakars ar tēvu, ar tēvu un Risu; tam ir sakars ar māti un viņas slimību, ar Aješu un tās dīvaino izturēšanos pret Risu. Viņi visi kaut ko zina, ko viņš nezina.

STARP AKMEŅIEM

Ir vēla pēcpusdiena, saule jau zemu, spīd acis un nogurdina. Gopu cīnās ar nogurumu, taču tā ir bezcerīga ciņa, pārāk daudz viņam bijis jāiztur:

negulētā nakts cietumā, bēgšana, abas naktis ciematā, kad viņi abi ar Sandžiju ilgi palika nomoda un sarunājās, un tagad garais atpakaļceļš uz pilsētu. Viņš nekad nebūtu iedomājies, ka bēgdams nokļūs tik tālu projām no Madrasas. Sāp kājas, rīkle sausa no lielceļa putekļiem, galva šķiet tik smaga ka vesels maiss ar kokosriekstiem.

Sandžijs, kas padusē nes vecā avīzē ietīto beigto mangustu, piesardzīgi uzlūko Gopu. Kas tev kaiš?

— Est gribas,— Gopu atbild. Nogurumam ir pievienojies izsalkums, urdošais, nepiekāpīgais izsal kūms. Cik sen viņš vairs nav jutis tādu izsalkumu!

Drīz būsim pilsētā, Sandžijs mierina Gopu, soļodams viņam līdzas. Tur nonākuši, dosimies uz vecpilsētu pie Mangara. Viņš vienmēr sēž zem vienas un tas pašas vārtu arkas. Mēs iesim viņam līdzi uz viņa kaktu, pārdosim mangustu un nopirksim kaut ko ēdamu. Lielais zēns pasmaida. Tavs vēders ir atradinājies badoties, dzīve virtuvē to ir izlutinājusi.

Gopu satver stingrāk maisu ar Kamu. Kāpēc viņš ļaujas vājumam? Sandžijs nav mazāk izsalcis par viņu. Un kas tad tur liels — pusotru dienu neēst! Bombeja tā bija katra mēneša beigas, kad nācās samaksāt īri.

Beidzot abi zēni ir sasnieguši pilsētu. Viņi iziet cauri priekšpilsētai un tuvojas vecpilsētai — Džordžtaunai, ka angļi nosaukuši savu pirmo pašu ierīkoto apmetni un ka tagad vēl arvien saucas tirdzniecības kvartāls ar daudzajiem bazāriem.

Ziņkārība aizdzen Gopu nogurumu. Tā ir cita Madrasa, pa kuru viņu ved Sandžijs,— Madrasa, kuru viņš līdz šim nav pazinis. Ielas, pa kurām viņi iet, nav tās, kurās atrodas bankas un valdības ēkas, nedz tās, aiz kuru žogiem, sētām un mūriem paslēpušās baltās mājas Tās ir mazas ieliņas ar vecām, zemam mājiņām koloniālas zemes stila. Ja iela ved uz bazāru, tad tajā redzams daudz turistu; ārzemnieku ir vairāk nekā indiešu.

Sandžijs un Gopu iet starp stendiem, kur pārdod svētbildes, kvēpināmās sveces, vaska tēlus un vara priekšmetus. Viņi vēro tūristus, kuri rakņājas starp zīda drānām vai pērk sev koka Būdas* vai ziloņus. Kāds skroderis, kas sēž uz galda un turbānu izmanto par adatu spilventiņu, saulē iedegušai ārzemniecei

pārtaisa tikko iegādāto sari. Skroderis strādā ātri un prasmīgi.

To es nebūtu domājis, ka pastāv divas Madra-sas,— Gopu saka.

— Vai Bombejā ir citādi?—Sandžijs jautā.

Gopu purina galvu.

— Nu redzi! — Sandžijs apmierināts pamāj. — Katrai pilsētai ir vairākas sejas, Madrasai ir vismaz trīs, to trešo tu vel šodien dabūsi redzēt. Tad viņš piepeši paliek stāvot un pieliek roku pie auss.— Vai dzirdi?

Gopu arī apstājas un ieklausās. Viņš dzird pārdevēju klaigāšanu, tie slavē savu preci, dzird bērnu balsis, dzird divus trīs tranzistora radioaparātus, bet kaut ko sevišķu nesaklausa.

— Niedru stabule! Tas ir viņš. Tas ir Mangars.— Sandžijs apliek savu brīvo roku Gopu ap pleciem un grūž viņu uz priekšu. Kur ir drūzma, viņš tai izspiežas cauri. Pie vārtu arkas, ap kuru sastājies daudz ļaužu, Sandžijs apstājas.

Gopu seko drauga skatienam un ierauga čūsku dīdītāju. Sakrustotām kājām zem rūtainā lungi* viņš sēž vārtu arkā un šūpojas savas resnvēderainās stabules mūzikas ritmā. Лр pieri un matiem viņam apsiets dzeltens lakats. Mati baltiņ balti, acis šķības, vērstas uz augšu. Deguns plats, stipri izliekts.

— Cik viņam gadu?—jautā Gopu.

— Sešdesmit, septiņdesmit, astoņdesmit?— Sandžijs parausta plecus.— Viņš nezina, tas viņu ап neinteresē.— Sandžijs rāda uz saulē zilpelēki mirdzošo kobru Mangara priekšā.— Tā ir Durga. Vai viņa nav trakoti veca un neglīta?

Gopu tā neliekas. Makhu kobra pie Vārtiem Bombejā ari nebija daudz jaunāka, abu čūsku izskatā nav gandrīz nekādas starpības. Bet Makhu un Mangars ir ļoti atšķirīgi. Makhu zobojās par savu «mūžcienī-jamo» arodu. No viņa Gopu ir uzzinājis, ka kobra mūziku nedzird, viņa tikai atkārto dīdītāja kustības un tas savukārt čūskas kustības, šo līgano šurpu turpu šūpošanos. Makhu ir čūsku dīdītājs tādēļ, lai ar to nopelnītu naudu, nevis tāpēc, ka viņam patīk čūskas, bā iemesla dēļ viņš katrai čūskai izrauj indes zobu un aizšuj muti. Kad čūska nobeidzas, viņš pagādā jaunu. Mangars, šis vecais vīrs ar ļoti tumšo, grumbaino seju, ir citāds, Gopu to uzreiz pamana.

Mangars puš stabuli un šūpojas ta, it ka viņa priekša nebūtu cilvēku, kas viņu vēro un reizumis iemet kādu naudas gabalu apdauzītajā skārda bundža

Sandžijs un Gopu pagaida, līdz Mangars noliek stabuli un ielaiž Durgu atpakaļ groza. Tad viņi pie iet tuvāk. Mangars, kas tagad izvelk no balsarkana krekla maku un ieber tajā naudu, vērīgi ieklausās Viņš pagriež galvu pret abiem zēniem. Sandžijs?

Jā Lielais zēns saliek kopa rokas.

— Tu neesi viens?

Sandžijs apliek roku Gopu pleciem. Tas ir mans draugs Gopu No Bombcjas. Viņš paliks pie mums.

Gopu saliek kopa rokas un sveicina

Mangars ieklausās Gopu balsi. Tad pieceļas un atņem sveicienu Ja tu esi Sandžija draugs, tu esi mans draugs.

Mangars nav liela auguma. No ilgstošas sedeša nas sakrustotam kājām mugura viņam salikusi apaļa. Pēdas tumšas, ar sarepējušu ādu, rokas resnu, zilu dzīslu caurstigotas. Viņš piesit pie maka, kas pa slēpts aiz krekla Šodien ir laba diena

— Ļoti laba diena!— Sandžijs noliek savu saini zemē, atloka avīzi un vairākkārt pārvelk ar roku pār beigto mangustu.

Mangars savelk seju Viņa deguns saodis beigto dzīvnieku Tas nav tev domāts, Sandžijs smieda mies saka Mes to pārdosim.— Mangars neatbild. Viņš aizbāž aiz krekla stabuli un paņem grozu.

Iesim, diena bija gara.

Sandžijs no jauna ievīsta mangustu papīrā, tad abi ar Gopu seko vecajam vīram. Viņi iet pa mazām ieliņām, kas kļūst arvien šaurākas, arvien nabadzīgā kas, līdz izzūd pavisam.

Te ir savada vieta, pa kuru viņi tagad iet. Pa kreisi un pa labi tādas kā alas no akmeņiem, skārda un kastu dēļiem, tām pa vidu zāle, augi, reizumis kāds koks. Jo ilgāk viņi iet, jo nožēlojamāki klust šie mitekļi. Vienīgi dzīve starp akmeņiem, skārda gaba liem un deļiem ir nemainīga: visur bērni, sievas, viri, visur smiekli, kliegšana, raudāšana Un suņi daudz izkāmējušu, bada nāvei tuvu bezsaimnyd<u suņu!

Vai Bombeja ir liela pilsēta? Mangars jauta

Gopu pamaj Tad atjēdzas un skaļi saka

— Jā.

— Tik liela kā Madrasa?

— Lielāka.

— Tu man par to pastāsti,— Hangars saka. Tad viņš apstājas.

Mangara kakls! Sandžijs viņam par to bija stāstījis, taču tas, ko Gopu ierauga, nepavisam nesaskan ar sākotnējo priekšstatu. Tā jau ir piramīda, sakrauta no vaļīgiem akmeņiem—laukakmeņiem un akmeņiem no mūriem, maziem, lieliem un vidējiem. Akmeņu starpas zeļ visdažādākie augi, saauguši tik biezi, ka nosedz visu akmeņu piramīdu, it kā vēlēdamies to aizsargat. Līdzās zālēm Gopu redz meža vīnogulājus, sausseržus un citus vīteņaugus un iožņ-augus. Daži no tiem zied, tur ir arī jasmīns, orhidejas un ugunspuķes. Pusotra metra attālumā no akmeņkalim zeme ierakti divi pārogļoti baļķi, starp kuriem ir divu metru liela atstarpe. Baļķi nav gluži tik augsti kā akmeņkaļus, tā ka uz tiem un uz akmeņiem uzklātais skārds, kas kalpo par jumtu, izveido nelielu slīpumu. Uz skārda ir uzbērta zeme, un no šis zemes tāpat izauguši dažādi zaļi augi, starp tiem ari mazs apelsīnkociņš. Visapkārt skārdam uzkarināti caurumaini, laika zoba izēsti maisi: tās ir kakta sienas. Mangars pasit vaļā vienu no maisiem, kas ar akmeni piespiests pie zemes, un ieiet telpā zem skārda. Gopu negribīgi seko. Telpā ir tumšs, viņš neko lāgā nevar saskatīt, vienīgi divus lielus akmeņus līdzās vairāku mazāku akmeņu aplim — uguns vietai gadījumam, kad līst lietus. Turpat nolikta māla ūdens krūze, pods un daži citi mājsaimniecības piederumi. Vienā kaktā atrodas nedaudz žagaru, otrā sausas zāles guļvieta.

— Tā mes dzīvojam, Sandžijs saka — Tev te nav jāpaliek.

— Kā tu runā?— Mangars, apsēdies uz viena no akmeņiem, viņu sarāj.— Vai zēnam būtu aiz prieka jāsit plaukstas?

Lai viņš te netēlo nezin ko! Viņš var būt priecīgs ka nav jāapsedzas ar menesi.

- Es esmu priecīgs.— Gopu noliek zemē maisu ar Kamu un apsēžas. Nav nekādas jēgas skumt pēc Candrahasu dārza istabas vai domāt par mājām.

Sandžijs aizdzen ķirzaku no otrā akmens. Daļēji atmaidzis, viņš apsēžas.— Tev jāzina, ka Mangara kakts ir neaizskarams,— viņš saka.— Neviens neiedrošinātos te iemitināties. Mangars nav vis kaut kurš, Mangars ir Mangars!

Mangars pārvelk roku lielajam zēnam pār seju.

— Mani ir Brahma, tāpat ka visās būtnēs, bet es neesmu viņš un neviens no viņa dieviem.

— Ļaudis nāk pie tevis, vienalga, vai viņi ir slimi vai vēlas zināt, kad sāksies musons. Tu vari palīdzēt, tikai tu zini, ko atbildēt uz viņu jautājumiem, cits neviens. Tam nav nekāda sakara ar Brahmu.

— Tam ir sakars ar Brahmu. Tas nav mans nopelns, ka es varu atskatīties uz garu nodzīvoto dzīvi.— Mangars paņem žagaru klēpīti, pieiet pie maisiem un ieliek žagarus akmeņu aplī. No maka, kas aizbāzts aiz krekla, viņš izņem sērkociņus, iededzina vienu un tur žagaros. Izdzirdis, ka žagari liesmās sak sprakšķēt, nomet sērkociņu un ar abām plaukstām sargā tikko iedegušos uguni no vēja.

— Vakari ir vēsi,— viņš saka,— vecam vīram vajadzīgs siltums.

Gopu apbrīno Mangaru: nemaz nav manāms, ka viņš neko neredz, viņš ari nevienu nelūdz palīgā.

— Mēs atnesīsim malku.— Sandžijs pieceļas. Ir jau satumsis, tumsa vājina drūmo iespaidu, ko rada nožēlojamie būceņi pa labi un pa kreisi. Visur plaiksnās mazas uguntiņas, knakšķ un sprakšķ malka. Gopu lēnām seko lielajam zēnam.

— Nāc taču!— Sandžijs pazīst katru krūmu, katru akmeni, katru mitekli.

Ar ko atšķiras šie cilvēki starp akmeņiem no tiem, kurus viņš ar tēvu redzēja Bombejā naktī? Ar jumtu virs galvas? Bet kas tas par jumtu! Kā cilvēki šajos būceņos pārdzīvo lietus periodu?

Malka ir paslēpta starp bieziem krūmiem. Satrunējuši, ar cementu aplipuši dēļi.— Tie ir atnesti no kādas būvvietas,— Sandžijs paskaidro.— Es tos stiepu visu nakti.— Abi zēni paņem katrs pa dēlim un iet atpakaļ. Pie Mangara kakta Sandžijs dēļus salauž. Spēriens ar basu kāju — un darīts.

No piemestās malkas uguns iedegas spožāk. Mangara seja laistās tās atblāzma, viņš tur rokas virs rijīgajām liesmām. Vecais vīrs vel arvien sēž tāpat, kā Gopu un Sandžijs viņu bija atstājuši. Par ko viņš visu laiku domājis?

— Tagad mēs mangustu pārvērtīsim naudā.— Lielais zēns paņem vīstokli ar beigto dzīvnieku.— Atpa kaļccļā nopirksim risu.

Mangars pamāj un sēž, ka sēdējis.

Sandžija vārdi Gopu liek atcerēties izsalkumu. Viņš to vairs nejūt.

Šoreiz Sandžijs izvēlas citu ceļu. Mitekļi kļūst lielāki, stabilāki, pie tiem jau redzami tādi ka mazi dārziņi. Pie apaļas, no ķieģeļiem uzmūrētas celtnes Sandžijs paliek stāvot. Viņš padauza pie jumta skārda.— Bildis! Sandžijs pasauc. Maiss, kas karā jas pie ieejas, tiek pagrūsts sāņus, paradās kada galva.— Ak Sandžijs!— galva iesaucas. Galvai seko ķermenis, tad zēnu priekšā stāv mazs, drukns virs.

Sandžijs iztin mangustu, turēdams aiz pakaļkājām, ļauj tam pašūpoties. Vērtīga manta! Pavisam svaigs!

Mazais vīrs osta. Tad viņš iesmejas.— Tāda muļķe nav pat smilšu blusa! Tavs svaigais mangusts jau trīs nedēļas ir beigts.

— Tu gribi kaulēties?— Sandžijs atkal ietin man gustu.— Žēl, bet tādam runām man nav laika.

Budišs smejas.— Nu labi: divdesmit!

— Piecdesmit.

— Piecdesmit?— Mazais vīrs ielien atpakaļ savā miteklī.— Izbaro viņu zivīm.— Maiss nokrīt savā vietā ieejai priekšā.

— Četrdesmit.

— Trīsdesmit,— atskan no būceņa.

— Bet viņš nudien ir svaigs! Vakar viņš vēl bija dzīvs!

— Trīsdesmit pieci! Mans pēdējais vārds.

— Lai iet!

Pēc neilga laika galva atkal paradās. Sandžijs saņem naudu, vīstoklis maina īpašnieku. Sandžijs pārskaita naudu, tad iebāž kabatā.— Tu esi hiēna, Budiš,— viņš saka.— Tu aprij savus draugus.

— Maldies,— Budišs atteic,— esmu darījumu cil vēks, man nav draugu.

Klusēdams Sandžijs iet projām. Gopu viņam seko. Tagad ir pavisam tumšs, gandrīz nekas nav vairs saskatāms.

— Budišs mangustu pārdos par sešdesmit,— San džijs saka.— Divdesmit piecas rūpijas peļņas! Gluži par neko!

Kāpēc tu pats nepārdod par sešdesmit?

— Tāpēc, ka viņi mani piekrāptu. Viņi man nesolītu neko. Viņi visi metami pār vienu kārti, neko nevar darīt.— Sandžijs atskatās uz apaļo ķieģeļu mitekli.— Tādus kā Budišs neviens neapkrāps, ja nu tomēr, tad tikai vienu reizi. Mēs esam pārāk mīksti, raus aptin ap mazo pirkstiņu.

Atlikušo ceļa gabalu zēns klusē. Arī Gopu neko nesaka. Dzīve Sandžija pasaulē ir sarežģīta.

Die kāda vāji apgaismota stenda ar visādiem pārtikas produktiem Sandžijs nopērk rīsus un dārzeņus. Viņš nesteidzas, paņem rokā preci, apskata un paosta. Ja kaut kas nav gluži svaigs, to atdala no pārējā un izkaulē par zemāku cenu.

Izdevīgā iepirkšanās atkal uzlabo Sandžija gara stāvokli. Viņš iet pa apkārtceļu pāri kādam neapstrā dātam tīrumam. Lielais zēns grib sagādāt peles Durgai un Kamai. Viņš vērš Gopu uzmanību uz ne daudzajiem izkaisītajiem mitekļiem, kuriem viņi iet garām:— Pēc laiciņa ari te viss būs pilns.

Pie kāda uzkalniņa Sandžijs apstājas. Gopu japie liecas, lai aplūkotu šo uzkalniņu: tā ir laukakmeņu kaudze, virsū tai uzliktas laika zoba saārdītas durvis bez roktura.

— Ei jūs, Peļu puikas!— Sandžijs iesaucas un rausta durvis. Nāciet ārā, vai arī cs atsūtīšu kaķi

Durvis sakustas, tiek atbīdītas sānis un slīd pa akmeņiem lejup. Kaudze patiesībā nav nekāda kaudze, tas ir valnis ap zemē izkašņātu alu. Ar sausu zāli izoderētajā alā guļ divi zēni, apmēram astoņus un deviņus gadus veci. Divu cigarešu kvēle izgaismo viņu netīrās sejiņas. Viņi priecīgi uzlūko Sandžiju — Cik tev vajag?

— Četras.

Četras?—Zēni ir iepriecināti.— Vai Durgai piedzimuši mazuļi?

— Ne, pienācis papildinājums.

Un cik tu maksāsi?— jautā lielākais no abiem

— Sauju rīsu.

— Vienu? Mēs esam divi.

— Un mēs trīs.

Abi zēni apspriežas. Tad viņi paziņo:— Lai notiek!

Mazākais sāk rosīties ap kartona kārbu, lielākais izlien no alas un sniedzas pec turzas Sandžija padusē.— Vai es drīkstu paņemt apsolīto sauju?

— Vai es drīkstu izvēlēties peles?

— Tu dabūsi pašas labākās, pašas treknākās.

Sandžijs smejas.— Protams! Jūs tās barojat ar šokolādi.

Mazākais zēns izlien no alas. Viņš cieši tur rokā turzu ar pelēm.— Vispirms rīsus!

Sandžijs iegrābj turzā un iebirdina riekšavu rīsu vecākā zēna sauja. Tad pārbauda turzu, ko sniedz mazākais zēns. Nākamajā mirklī Sandžijs tur rokā beigtu, sakaltušu peli. Viņš paceļ lo aiz astes gaisā.

— Kam tā jāēd: man vai kādam citam?

Zēns, kas izraudzījies peles, tēlo pārsteigumu:

— Viņa laikam tikko nosprāgusi. Mana rokā viņa vēl bija pavisam žirgta.

— Varbūt tu esi viņu saspiedis?— vecākais peļu pārdevējs jautā Sandžijam.— Protams, nejauši

Gopu sanāk smiekli. Viņam patīk abu zēnu nekau nība. Arī Sandžijs smejas.— Vai nu jaunu, īstu trek nu peli, vai arī jūs dabūsiet visas četras atpakaļ.

Lielākais pamāj mazākajam, tas ielien atpakaļ zemes ala un atkal rosās ap kartona kārbu. Tā pele, ko viņš tagad atnes, skaļi pīkst. Sandžijs parausta mazāko zēnu aiz auss.— Ar mani nejoko! Saprati?

Abi peļu pārdevēji iebaksta viens otram sanos

— Tu mums esi pārāk gudrs, Sandžij.— Viņi ielien atpakaļ alā un pārvelk tai pāri durvis.

— Tie abi ir lāga zēni,— Sandžijs saka, kad viņi ar Gopu iet tālāk.— Kādu dienu viņi atradās te pie mums, neviens nezina, no kurienes viņi atnāca. Viņi iemitinājās šajā alā un sāka ķert peles. Viņi tās piedāvā čūsku dīdītājiem. Ja pārdošana nevedas, apēd paši.

— Peles?

— Protams, peles! Viņi tām novelk adu, izņem iekšas, uzdur uz kociņa un tur virs uguns.— Sandžijs smejas. Domā, es vēl nevienu neesmu apēdis? Var būt tu brīnies, ka es ēdu gaļu? Vai tu esi tik ticīgs hinduists ka Mangars, kurš neēd gaļu?

Gopu neko neatbild. Viņam nerūp gaļa, viņš domā par to, ka arī viņam kādu dienu nāksies tā dzīvot. Viņam ir skaidrs, Sandžijs pērk no abiem zēniem tikai tāpēc, lai viņiem palīdzētu; starp akmeņiem ņudz no pelēm un žurkām.

Mangars vel arvien sež pie uguns. Klusēdams Sandžijs paņem katlu, piepilda ar ūdeni no krūzes, pabīda zem osas zaru un pakar virs uguns.

— Pastāsti par Bombeju,— Mangars lūdz. Kad Gopu nezina, ar ko sākt, Mangars uzdod jautājumus. Tie nav parasti jautājumi. Viņš nejautā par Gopu ģimeni, neinteresējas, kā Gopu ir dzīvojis, viņš izvaicā par ostu, par darba iespējām. Viņš grib zināt, vai Bombejā ir daudz musulmaņu un vai ļaudis ir apmierināti.

Uz pēdējo jautājumu zēnam ir grūti atbildēt. Vai bombejicši ir apmierināti? Daži droši vien bija, citi nebija.

— Vai tu biji apmierināts?

Mirkli viņam rodas šaubas, vai vecais Mangars patiesi ir akls,— tā vien liekas, Mangars viņu uzlūko. Tad Sandžijs piemet malku, uguns iedegas spožāk, un Gopu redz, ka Mangara tukšās acis raugās slīpi augšup.

Gopu atbild apstiprinoši un nopamato savu apmierinātību:— Mana ģimene mani mīl. Mums ir dzīvoklis. Pani pārdošana nav slikts darbs, arī peļņa nav smādējama. Toreiz es nezināju, ka biju apmierināts, tagad es to zinu.

Mangaram patīk Gopu vārdi.— Dzīvoklis, darbs, mīlestība! Cilvēkam vairāk neko nevajag.— Tad viņš jautā:— Bet kāpēc tu esi prom no mājām?

Gopu pastāsta, kā viss noticis. Kamēr viņš stāsta, Sandžijs vāra rīsus ar dārzeņiem. Viņš to dara it ka starp citu, nenovēršot skatienu no Gopu, kaut gan drauga stāstu jau ir dzirdējis. Bet Gopu gandrīz vairs nespēj valdīties — dārzeņu smarža, kas kutina nāsis, liek atcerēties izsalkumu, mežonīgu, nevaldāmu izsalkumu. Mutē saskrien siekalas; viņš novērš skatienu, jo nespēj lūkoties uz smaržīgajiem, irdenajiem rīsiem.

Tad Gopu stāsts ir galā. Mangars ņem no katla ēdienu un ēd. Arī Gopu sāk ēst. Viņš ēd ātri, bet tad apvaldās, lai neapēstu ari Mangara un Sandžija tiesu.

Pēc maltītes lielais zēns uzdur atlikušos dārzeņus uz stieples un iesprauž tās vienu galu spraugā starp akmeņiem, lai dārzeņi brīvi karājas gaisā un nakts grauzējiem nav sasniedzami.

Gopu pārņem kauns. Viņš bija domājis, ka neno-vārītie dārzeņi tūlīt tiks apēsti; viņa izsalkums no skopās maltītes ir drīzāk pastiprinājies пека mazinājies.

Mangars izvaicā par boja pienākumiem. Gopu pūlas aizmirst izsalkumu un stāsta. Sandžijs atkal uzmanīgi klausās, tomēr nemitīgi lūkojas Gopu ga rām. Kad Gopu ir beidzis, viņš ierunājas:— Ir starpība, vai tu pārdod sevi vai savu izveicību. Ja tu pārdod savu izveicību, tu vel kaut kas esi, bet, pārdodams pats sevi, tu vairs neesi nekas.

Mangars Sandžijam nepiekrīt. Tas atkarīgs no tā, vai cilvēks jūtas apmierināts. Ja esi apmierināts, tad nav svarīgi, ka tu neesi nekas.

— Ka cilvēks var but apmierināts, ja viņš nav nekas?— Sandžijs vaica vecajam vīram.— Vai tu vari but apmierināts, ja allaž tiec vienīgi izmantots?

Pavisam klusu, bet noteikti Gopu atbild:— Varu. Tāpēc, ka man ir ko est, tāpēc, ka man ir gulta, tāpēc, ka es varu apgādāt savu ģimeni un, ja laimējas, es atrodu pat draugus.

Mangars taustus pēc Gopu rokas.— Ikviens vārds ir patiess.

Sandžijs baro Durgu un Kamu. Katra čūska dabū pa pelei. Abas atlikušās peles paliek turzā. Ilgu laiku viņš neko nerunā, bet tad vairs nenociešas: — Mes esam boju tauta, jo esam apmierināti, ka nenospragstam; par to mes upurējam visu, pat mušu dvēseli.

— Tavu dvēseli sargā Brahma,— Mangars mierīgi atteic.— Dzīve nav nekas cits kā pārbaudījums, kas mums jaiztur. .Mums jābut pateicīgiem, ka tā netiek padarīta pārak grūta.— Viņš pamāj ar galvu, pieceļas un iet ara.

— Vai tu uz mani dusmojies?— Gopu vaicā Sandžijam.

Sandžijs purina galvu. Tad viņš pasmejas.— Viņi mūs tomēr piemānījuši.

— Kas?

— Abi Peļu puikas. Vienai pelei bija tikai trīs kājas.

Vējš iebrāžas maisos, noglauž plecus un ir atkal ārā. Gopu vajadzētu gulēt, jo ir noguris, taču viņš grozās un domā, līdz klust karsti. Viņš bija sacījis, ka ģimene viņu mīl. Vai ģimene viņu arī tad mīlētu, ja zinātu par viņa atteikšanos kalpot? Vai viņam nevajadzētu braukt mājās, visu izskaidrot, izmantot laiku, meklēt darbu?

Kliedziens! Gopu pielec kājas. Vīrieša balss, tā kliedza aiz bailēm. Jau atkal!

Arī Sandžijs uzslējās sēdus.— Krājošs, tas suns!— viņš plati ieplestām acīm nomurmina.

Soļi! Kāds skrien nakti. Soļi tuvojas un atkal attālinās. No jauna soļi, vairāku vīru soļi. Gopu satver Sandžija roku, piere viņam nosvīdusi.

Soļi izgaist. Gopu nodrebinās, piepeši viņam ir auksti. — Kas tas par Krājošu?—viņš jautā.

Zaglis, slepkava; slepkavu bandas barvedis. Briesmonis!

— Dievu atstats cilvēks.— Manga ra balss ir piesmakuši.

— Kāpēc tādu lopu neviens nenosit?— Sandžijs trīcēdams vaicā.

Tāpēc, ka vienīgi ļaunais ir pietiekami stiprs, lai darītu ļaunu, - Mangars klusu atteic.— Labais un ļaunais ir dvīņi, tie dzīvo vienās krūtīs. Neviens nezina, kurš no abiem dvīņiem ir stiprākais.

Gopu domā par to vīru, ko vajā bandīti.

— Kāpēc neviens viņam nepalīdz?

Tāpēc, ka labais ir ne vien vājš, bet arī gļēvs, nožēlojami gļēvs!— Sandžijs palaiž vaļā Gopu roku. Viņš apgulstas. Mēnessgaisma, izspiedušies starp diviem maisiem, apspīd viņa seju, acīs viņam mirdz asaras.

Kādu laiku Gopu vēl guļ nomodā, viņš jūt, kā nomierinās sirds, puksti kļūst arvien lēnāki, līdz beidzot viņš iemieg. Izbailes par to, kas norisinājās tikai pāris soļu atstatu no viņa, lika aizmirst mokošos jautājumus, uz kuriem vajadzēja rast at bildi.

Gopu pamostas, pirms uzaususi gaisma. Klusām zēns pieceļas un tumsa izlien ārā. Viņš iet nokārtoties, tomēr neuzdrošinās pārāk attālināties no Man

gara un Sandži ja. Atgriezies apsēžas līdzās maisiem un lūkojas austošās dienas tumšajā pelēkumā.

Viņš bija sapņojis par balto tīģeri. Pirmo reizi viņš to ieraudzīja — šo milzīgo tīģeri ar balto kažoku un dzeltenajam acīm, par kuru tēvs tik bieži tika stāstījis. Tīģeris ložņāja ap Candraha.su māju, mek lēja viņu, bet viņa tur nebija, viņš atradās kādā tālā zemē.

Baismīgs sapnis! Gopu pieceļas un sāk staigāt šurpu turpu.

— Tu nevari gulēt?— Aiz Gopu stāv Mangars, klepo un spļaudās.

— Es jau izgulējos

— Tu esi jauns,— Mangars saka. Viņš paiet ga rām Gopu, aiziet labi tālu un tikai tad nolaiž urīnu. Tad viņa salīkušais stāvs nozūd starp būceņiem, kas palsajā rīta gaismā izskatās vel trūcīgāki, vel nožēlojamāki.

Kad Mangars atgriežas, Sandžijs sēž līdzās Gopu. Viņš cieši veras Mangarā.— Mrinals,— Mangars pa skaidro, tad apsēžas un sāk visti! ap galvu dzelteno lakatu.

Sandži js noliec galvu.

— Tas, kurš mājas priekšā piesien jēru, aicina ciemos tīģeri.— Mangars nopūšas.— Veca patiesība

Sandžijs sadabū stiepli ar dārzeņiem, vispirms to pasniedz Mangaram, pēc tam Gopu un tad arī pats ēd. Savu daļu notiesājis, pētī uzlecošo sauli.— Bus karsts, laba diena tūristu zvejošanai.

— jā, būs karsts,— saka Mangars, kas tikai maz liet ieēdis, aizbāž aiz krekla niedru stabuli un paņem grozu ar Durgu. Sandžijs atnes turzu ar pelēm, pacel Durgas groza vāciņu un ielaiž grozā peli.

— Tu viņu izlutināsi,— Mangars saka, tad atstāj abus zēnus.

— Man patīk Mangars, Sandžijs ierunājas, kad vecais virs ir aizgājis pietiekami tālu un vairs nevar sadzirdēt.— Man viņš ļoti patīk, bet es viņu nesa protu. Viņš nosoda upuri, nevis vainīgo. Piesiet jēru mājas priekšā! Protams, Mrinals lielījās ar savu izveicību, bet vai tas dod tiesības Krājušām, šai žurkai, viņu nogalināt, lai atņemtu tās pāris rūpijas, kas viņam bija vairāk nekā citiem? Kraješs, nabags, dievu atstāts cilvēks! Nakamajā dzīvē viņam klāsies slikti, viņš tiks sodīts! Visi šie teicieni! Ks tos vairs nespēju klausīties. Tas ir Mangara domašanas veids, un, tā domājot, pie mums viss paliek, ka bijis.

Gopu ēd lēnām, ēzdams viņš domā. Pie tā, ko sacīja Sandžijs, viņam nav ko piebilst. Ar Sandžiju un Man garu ir tapai kā ar tēvoci Kamalu un tēvu: abi viņam patīk, abiem ir taisnība, bet Sandžija, tapat arī tēvoča Kamala vārdi varētu būt ari viņa paša vardi — ja viņš būtu tik gudrs ka tic abi.

Sandžijs savāc dārzeņu paliekas.— Lai netiek žur kām,— viņš paskaidro. Gopu pasniedzas pēc maisa ar Kamu, atraisa un ielūkojas iekša. Sandžijs izņem no turzas pēdējo peli, izkāmējušu, gandrīz badā pamirušu radījumu, un ļauj tai iekrist maisa. Kama pacc| galvu, pašauda mēli, tad sakampj upuri; riša nas muskuļi pakaklē savelkas un sāk darboties.

Alā zēni smīkņā. Viņai klajas labi,— Sandžijs saka. Tad viņš aizsien maisu un noglabā starp акте ņicm.

Ceļš līdz jūrmalai ir tāls, bet vēl ir agrs, viņiem laika diezgan. Gopu atceras savu izbraukumu ar Baptiju. Viņš pastāsta Sandžijam, ka viņi ar divritc ņiem braukuši pa liedagu. Sandžijs ieinteresēts klau sās. Tad viņš saka:—Ar to es neesmu iepazinies, fabrika viņa nekad nebija. Gluži tik slikts, pēc tava stāsta, šis zēns nevar būt.

Kāpēc Baptijam jābūt sliktam? Tikai tāpēc, ka viņš ir bagāts? - Viņš nepavisam nav slikts, Gopu saka. Viņš nekad nav turējis Baptiju par sliktu, pat tad ne, kad tas viņu sita, bet viņš — Gopu — bieži Baptiju nav sapratis.

— Visi ir labi, tikai pasaule ir slikta! Tu vel kļūsi par otru Mangaru,— Sandžijs atteic. Tad viņš klusē visu atlikušo ceļa gabalu. Sandžijs atkrīt pelēkdzeltc najas smiltīs un rada uz koka un bambusuiedru peld būdām, kas izvietojušās rindā starp pludmali un krūmāju.— Tās sev noīrē tūristi. Viņi tur atstāj drēbes, kad iet ūdenī.— Sandžijs piemetina, ka vi ņam patīk svešinieku paradums izģērbties līdz та zām peldbiksītēm un iegremdēt ķermeni ūdenī. Viņš nosarkst.— Tev vajag redzēt sievietes, tām gandrīz nekas nav mugurā.

Arī Gopu piesarkst. Par tādām lietām nemēdz runāt. Par tām arī nedomā. Tas neesot veselīgi, tēvs saka. Un pic juras jāatbrauc vienīgi piknika vai arī lai redzētu sauli uzlecam un norietam.

Sandžijs un Gopu nav vienīgie, kas gaida tūristus. Daudzi zēni, iicii un mazi, sež visapkārt, _cits citu novēro neuzticīgiem skatieniem.

Sandžijs norāda uz Gopu vel arvien ļoti izskatīgo uniformu: Kati būs tik tālu, turies nostāk. Tik

kārtīgi apģērbtam neviens nedos ne paisu. Tad viņš atguļas smiltīs un sakrusto rokas zem galvas. Gopu lūkojas uz karakuģiem, kas noenkurojušies arē ja osta. Viņš labi redz kuģu virsbūves, bet nezina, no kurienes tie ieradušies. Skatiens atgriežas atpakaļ un apstājas pie divām jaunam meitenēm, kas staigā pa liedagu. 2ēl, viņš vairs nekad neuzzinās, kas notiks tāiāk ar Risu un Candrahasa kungu.

Sandžijs iztraucē Gopu pārdomas: tuvojas kaut kādi svešinieki, trīs vīrieši, viena sieviete. Arī citi zēni pielec kājās, bet Sandžijs ir veiklāks un pirmais nokļūst pie svešiniekiem. Viņš paklanās, laipni pasmejas, taisa grimases. Pārējie zēni respektē viņa žiglumu, tomēr paliek tuvuma.

Sandžijs seko svešiniekiem uz vienu no peldbū-dam. Viņš uzruna tos, piedāvājas uzmanīt peldviesu drēbes, apgalvo, ka pie viņa viss esot absolūtā drošībā — tikai par trim rūpijām!

Svešinieki saprot Sandžija ar angļu valodas druskām piebārstīto tamilu. liet īpaši labi viņi saprot zēna trīs uz augšu paceltos pirkstus. Viņi smejas un purina galvu. Sandžijs noliec vienu pirkstu: divas rūpijas!

Svešie vēl arvien smejas, bet tie jau ir citādi smiekli. Viņiem nepatīk Sandžija uzbāzība. Viens no vīriešiem, gaišmatains, gaišās biksēs, norāda uz peld-budu, izvelk no bikšu kabatas atslēgu un tur to Sandžijarn pie deguna. Viņš kaut ko saka nesaprotamā valoda. Sandžijs noliec otru pirkstu:—Viena rūpija! Viena vienīga rūpija!— Viņš lūdzoši saliek rokas.

Šāds žests Sandžijarn nepiestāv — un vispār: tas vairs nav Sandžijs! Bet neviens bez Gopu to nepamana.

Svešajiem vairs nemaz nenāk smiekli. Viņi puisim liek saprast, ka tam japazūd. Sandžijs neatlaižas. Viņš atkal paceļ gaisā vienu pirkstu.— Viena rūpija!

Viena vienīga rūpija!— Tad viņš grib svešajam parādīt, cik nedroši ir musona sapūdētie būdas deji. Viņš pieiet pie būdas, nolauž deja gabalu, tas izdarāms pavisam viegli.

Gaišmatis parauj Sandžiju nost no būdas, izlamā un pagrūž, Sandžijs paklūp, nokrīt. Vīrs dusmīgi purina galvu, atslēdz būdu un nozūd tajā. Pavadoņi viņam seko.

Daži no apkārt stāvošajiem zēniem ņirdz ar ļaunu prieku, citi dusmīgi lūkojas uz būdas pusi. Sandžijs piecc|as, atgriežas pie Gopu un apsēžas viņam līdzas. Viņš ir iekaisis dusmās un trīc tāpat, ka trīcēja naktī.

— Viena rūpija!— Sandžijs izgrūž.— Viena vienīga rūpija! Tas nav nekas. Par katru viskiju viņi izdod piecdcsmitreiz vairāk. Vai viņi domā, man patīk spēlēt klaunu?— Zēns dziļi ievelk elpu.— Viņi tev nedod nekādu iespēju; tu vari pakrist dubļos, vārtīties tajos, viņi tev nedos ne visniecīgāko iespēju! Viņš sažņaudz rokas dūrēs, sit sev pa ceļgaliem. Es paņemšu sev pats šādu iespēju, es sev to vienkārši paņemšu.

— Ko tu gribi darīt? Tu gribi viņus apzagt?

— Ko tad citu? Dot vai ņemt!— Sandžijs pagrābj smiltis un ļauj tām birt starp pirkstiem.— Varbūt Mangaram taisnība, tikai ļaunais ir pietiekami stiprs, lai darītu ļaunu; nu tad es būšu ļauns!— Viņš uzmet gaisa sauju smilšu.— Labāk ļauns nekā badā nosprādzis! Tu jau šonakt redzēji, cik «labi» ir tie labie.

Gopu nekad nav zadzis, izņemot kādu apelsīnu vai zivi. Tas notika tajā laika, kad tēvam nebija darba, kad viņu uz to spieda izsalkums. īstu zādzību — to viņš nespētu izdarīt tēva deļ.

— Mums taču vēl ir nauda no Budiša.

— Tas pietiks šodienai, rītdienai un vel vienai dienai.— Sandžijs sarauc pieri.—Bet ne turpmākajām dienām, nākamajai nedēļai. Vakardienas izsalkumu tu jau esi aizmirsis? Domā, mēs katru dienu atradīsim mangustu?

Sandžijarn taisnība, viņiem jādzīvo. Bailes no bada! Candrahasu mājā viņš par tām bija aizmirsis. Bet nu tas atkal ir klāt, tikai vakar viņš tas izjuta no jauna. Bora nomira tāpēc, ka dabūja par maz est. Bet arī tad, ja izdzīvo, viņš negrib izskatīties tāds ka ciemata bērni ar uzpūstajiem vēderiem. Sandžijarn

taisnība: viena rūpija šiem svešajiem ļaudīm nav nekas. Ja viņi būtu devuši Sandžijam iespēju nopelnīt, viņam nevajadzētu zagt.

Sandžijs, kas vērojis Gopu seju, jūtas apmierināts. Viņš lūkojas uz svešajiem, kuri šajā brīdī iznāk no būdas:— Kādi viņi resni nobarojušies!

Svešie nav resnāki par Candrahasa kundzi vai Bipu. Gopu to zina, tomēr viņš domā tāpat ka Sandžijs: svešie ir resni, ada viņiem pelēkbalta un ļumīga, sievietes ada nosēta daudziem neglītiem dzeltenbrūniem punktiem. Gandrīz kaili viņi ieskrien jūrā.

— Paliec te! — Sandžijs čukst. — Paturi viņus acīs. Kad viņi nāks ārā no jūras, uzsvilp ar diviem pirkstiem.— Viņš pieceļas un iet projām, it ka viņam būtu pārgājusi patika gaidīt uz svešiniekiem.

Gopu patur svešiniekus acīs. Jo ilgāk viņš tos vēro, jo viņam tic kļūst nepatīkamāki. Sieviete sak skaļi spiegt, kad viens no vīriešiem viņu apšļāc ar ūdeni, un Gopu nospļaujas. Svešie neuzvedas kā pieauguši ļaudis.

Sandžijs staigā ap peldbūdām.

Kad viņu vairs nevar ieraudzīt, viņš apmet līkumu un, rāpus līzdams cauri krūmājam, no aizmugu- J res tuvojas svešinieku būdai. Piegājis aptausta paka- . i ]Pjās sienas dēļus, vienu izlauž un ielien būdā.

Gaišmatainā vīrieša bikses pārliktas pāri grozvei- ļ dīgām krēslam, arī pustumsā tās labi pamanāmas, s Sandžijs iztausta bikses, pakaļējā kabatā atrod maku un atver: rūpijas,-dolāri, kaut kādas nepazīsta- ' $ mas naudaszīmes. Daudz naudaszīmju, ļoti daudz!

Sandžijs izņem rūpijas un ieliek maku atpakaļ. Tad pārdomā, no jauna izvelk maku un izņem no tā arī dolārus.

Svilpiens! Skaļš, griezīgs, satraukts. Sandžijs nomet maku, aizbāž naudaszīmes aiz krekla un metas pa izlauzto caurumu ārā. Paskrējis gabaliņu pa krūmiem un brikšņiem, nokrīt pie zemes, dažus metrus lien uz vēdera un paslēpjas biežņā. Tur viņš paliek guļot. Gopu pagaida, kamēr svešie viņam paiet garam, tad nelielā atstatumā iet viņiem пора- ; kāļus. Kad gaišmatis peldbikšu kabatā sāk taustīties pec atslēgas, Gopu pieliek soli un tad sāk skriet starp peldbūdām, lai nozustu biezajā krūmājā. Viņš skrien tik ilgi, līdz izdzird klusu šņākoņu un Sandžijs

viņu novelk zemē pie sevis. Kādu laiku abi zēni klusu guļ viens otram līdzās; kad nekas nenotiek, viņi pieceļas un skrien projām.

Tikai pēc tam, kad abi jau atrodas pietiekami (ālu no liedaga, Sandžijs apsēžas zem kādas vēdekļ-palmas, atglauž matus no sasvīdušās pieres, izņem no krekla apakšas naudu un sāk skaitīt.

Gopu skatās. Viņš neskaita līdzi, no drauga stingā skatiena redzams, ka naudas ir daudz, pārāk daudz.

Ir pagājis krietni ilgs laiks, bet Sandžijs vel arvien klusē, tad Gopu pajautā.

Trīssimt divdesmit rūpijas,— lielais zēns klusu atbild. Viņš tur naudaszīmes Gopu zem deguna un gavilē: Un piecdesmit pieci dolāri!

Gopu vajadzīgs laiks, pirms viņš atkal spēj pa jau tāt:

— Ko tu iesāksi ar šo naudu?

— Es?— Sandžijs atkal aizbāž naudu aiz krekla. — Mēs! Pirmoreiz partneris, vienmēr partneris! Var būt tev ir kauns?

Gopu nav kauns.

SLIMĪBA

Terase ir ēnas pusē, un diena iet uz vakaru, tomēr ir ļoti karsts — ka vienmēr brīvdienu mēnešos — maijā un jūnijā. Baptijs slikti panes karstumu, bet viņam jāsēž kopa ar pieaugušajiem un jāiztur. Te maz ko var līdzēt arī plānais, baltais apģērbs. Dienu pirms kāzām līgavainim neklājas redzēt līgavu,— apgalvo Biharija māte, tērpusies gaisīgi vieglā, dzeltenā sari, tāpēc ari Biharijs palicis viesnīcā. Biharija vecākiem nevajadzēja apmesties viesnīcā, māte at kārto, mums ir pietiekami daudz viesistabu.

Abas sievietes melo. Par māti Baptijam ir zināms: iepriekšējā dienā, runādama ar tēvu, viņa izteica cerību, ka Biharija vecāki nenakšņos Candrahasu mājā, tāpat jau netrūkstot ko darīt. Un Biharijs, kas jau toreiz lidostā rādīja jocīgu seju, kad vecāki sagaidīja no Bombcjas atgriezušos Candrahasus, iz rotādami viņus ar jasmīnu un lefkoju vītnēm, droši vien palika viesnīcā tā paša iemesla dēļ, kāpēc Aješa sēž savā istabā un stingi lūkojas tukšumā, lai gan,

protams, (a ir, ka dienu pirms kāzām līgavainim līgava nav jāredz.

Abi vīrieši apvilkuši garas, baltas bikses un baltus kreklus. Viņi neliekas zinis par sievām, smēķē cigārus un sarunājas. Reizumis skaļi smejas. Tādos brīžos Baptijs lūkojas projām, viņš vairs nespēj izturēt tēva varenos, labpatikā dārdošos smieklus, Viņš daudz ko vairs nespēj izturēt. Tikai būt vienam, vienalga, vai savā istabā, dārzā vai pilsētas dzīvajās ielās, to viņš vēl spēj.

Risa un Topurs ienes saldējumu. Topurs cenšas labi apkalpot, Risa ir nopietna. Kopš zināmās sarunas dārzā starp Baptiju un Risu kaut kas ir mainījies. Viņa vairs nerunā izaicinoša tonī, nejūtas pārāka: kad viņš Risu uzlūko, viņa skatās projām. Viņa vēl arvien ir bāla, bet kļuvusi apaļa, izskatās kā maza kundzīte. Māte un Aješa par to ir noraizējušās. Reiz Aješa bija sacījusi:— Es priecājos, ka tikšu no šejienes projām.— Iemeslu viņa neminēja. Katastrofa tuvojas, Baptijs to gaida un baidās no tās.

Tēvs pieceļas, apņem ar roku Biharija tēva plecus un kopā ar viņu iziet dārzā. Saldējumam viņi nav pieskārušies.

Abas sievietes un Baptijs izēd tukšus savus saldējuma biķerīšus, tad seko vīriem dārzā. Biharija māte piedāvā Baptijam konfekti. Viņš atsakās un paskaidro, ka ir pieēdies līdz kaklam.

— Tu esi jauks zēns,— Biharija māte saka.

Saule Baptiju trāpa kā belziens. Viņš paglābjas mežābeles ēnā, apsēžas zem nolīkušajiem zariem un vēro pieaugušos.

Tēvs slave savas daudzkrāsainās puķes. Ar cigāru rokā viņš norāda te uz vienu, te uz otru pusi. Viņš tās cildina tāpat kā Aješas skaistumu vai Baptija zināšanas angļu valodā. Viņš slavē visu, kam ir kāds sakars ar viņu pašu. Savas neveiksmes viņam nepatīk atcerēties. Kad Narija tēvs ar Mariju pēc izrakstīšanās no slimnīcas iegriezās Candrahasu mājā, lai noskaidrotu «pārpratumus», tēvs nerādījās. Viņš negrib ielaisties nekādās darīšanās ar šo glumo zelli — tā viņš paskaidroja.

Narijs izskatījās labi, tikai nedaudz novājējis. Narija tēvs daudz jokoja, viņš gribēja, lai abi zēni kļūst draugi. Bet ne Narijam, ne viņam — baptijam — smiekli nenāca. Viņam pietika uzskatīt Nariju, lai saprastu: nekas nav mainījies. To pamanf iis, Narija tēvs mēģināja vēlreiz: jums vajadzētu savstarpēji atvainoties. Baptijs neatvainojās. Kāpēc gan? Par Narija muļķību, kad tas šķērsoja krusto jumu pie sarkanas gaismas? Tāpēc ka Narija tēvs no viņa tēva izmanīja māju un gruntsgabalu? Vai par lo nebija jāpateicas Narija tēvam, ka Gopu ir prom? Kad Narijs, projām ejot, uzmeta viņam naidīgu skatienu, viņš atbildēja ar to pašu

— Baptij!

Pieaugušie atkal sēž uz terases Tēvs pamāj — Aizej uz virtuvi. Lai Risa mums atnes nimbu pani*.

Uzdevums Baptijam nāk īstā laikā Viņš nodos pasūtījumu, uz terases vairs neatgriezīsies, bet uzse dīsies uz divriteņa un brauks projām, līdz vakaram mājās nerādīsies.

Virtuvē ir vienīgi Bips. Viņš ir nosvīdis, seja sarkana. Viņam daudz darba, viss jāsagatavo: kazas tiks svinētas mājās.

Bips uzklausa pasūtījumu un lūdz, lai Baptijs atsūta pie viņa Risu, ja to kaut kur ierauga.

Baptijs apsola. Tad viņš iet pa pagrabstāva gai teni uz savu istabu. Viņš grib pārģērbties, bet nekur tālu netiek. Uz kāpnēm guļ Risa. Dīvaini sagriezu sies, galva nošķiebta uz sāniem — tur nu viņa guļ un nekustas. Baptijs noliecas pār viņu, sauc viņu vārda. Kad Risa nereaģē, viņš skrien atpakaļ pie Bipa.

Bips aizmirst uz paplātes uzlikto nimbu pani. Baptija seja izsaka vairāk nekā vardi Arī Topurs, kas nāk abiem pretī, steidzas viņiem līdzi.

Kad Bips ierauga Risu, viņš nobāl Noliecies pie meitas, Bips pabāž savu gaļīgo roku viņai zem galvas un paceļ to augstāk.— Risa! Kas tev kait? Runā taču!

Topurs aizsteidzas, atnes ūdeni un apslaka Risas seju. Tad pliķē viņas vaigus.

Vai pasaukt Radžu?— Baptijs jauta

— Ne!— Bips satrūkstas. Gan jau viņa nāks pie samaņas.

Risa patiesi atkal atgūst samaņu Bridi viņa neizpratne lūkojas visapkārt, tad aizsedz ar rokām seju un sāk raudāt.

— Kas ir ar tevi? Risa! Runā taču!— Dips grib

glāstīt Risas rokas, bet viņa tās spiež pie sejas, it kā acis varētu viņu nodot. *

Tas, luk, ir katastrofas sākums! Baptijs to droši zina. Tomēr viņš vēl arvien tikai neskaidri nojauš,, kas noticis.

— Viņa traucē viesus,— Topurs ieminas.— Labāk aiznesīsim viņu uz viņas istabu.

Abi vīrieši uzmanīgi paceļ Risu un ienes istabā., Ieliek gultā.

Baptijs paliek stāvot pie Risas istabas atvērta-1 jam durvīm. Viņš dzird, ka Bips lūdzas, lai Risa beidzot pasaka, kas viņai noticis; viņš spējot visu saprast, viņš taču mīlot savu meitu. Bet Risa neat-4 bild, taču viņas raudāšana pārtapusi šņukstēšanā, bezpalīdzīga, dziļi nelaimīga cilvēka šņukstēšanā.

— Kas te notiek? Vai man pašam nāksies . pasniegt nimbu pani saviem viesiem?

Baptijs apcērtas apkārt. Tēvs! Viņš uznācis augšā pa kāpnēm, nevienam nedzirdot. Viņš trīc aiz ; dusmām.

Baptijs klusēdams norāda uz atvērtajām durvīm. I Tēvs ieiet Risas mazajā istabiņa un arī tur jautā,J kāpēc uzdevums netiek izpildīts. Izdzirdusi tēva £ balsi, Risa no jauna sāk raudāt, vēl skaļāk, vēl# ne vaidā māk.

Tēvs vairs nesaka ne vārda. Topuru un Bipu viņš > izsuta ārā. Bips vilcinās, uzreiz negrib paklausīt, bet ■ tad tēvs paskatās uz viņu. Nu Bips iziet. Tēvs | aizslēdz durvis. Bips ir galīgi apjucis. Topurs tikai j purina galvu, atkal un atkal purina galvu, tomēr J neiet projām no durvīm. Arī Baptijs gaida. Kaut ! kam ir jānotiek, kaut kas notiks!

Nekas nenotiek. Kad tēvs atstāj Risas istabu, f viņš ir ļoti nopietns. Bet aiz šis nopietnības slēpjas i' smaids, tik tikko pamanāms smaidiņš. Viņš uzliek ļ roku Bipam uz pleca.— Mazliet sasirgusi, nekas I vairāk.— Tēvs dziļi ievelk elpu — it kā pirms izšķi- j roša lēmuma — un tad saka:— Lai viņa atpūšas. Arī ; rīt. Es parūpēšos par aizvietotāju. Ja pēc dažām ' dienām nekļūs labāk, mēs izsauksim ārstu.— Viņš viegli papliķe Bipam pa plecu un iet projām. Uz kāpnēm tēvs paliek stāvot un pavēl Topuram pasniegt nimbu pani.

Bips raugās Topuram nopakaļus un tad uzlūko Baptiju.— Sasirgusi? Kāpēc tad viņa man to neteica?

Baptijs parausta plecus, novēršas un dodas uz savu istabu. Bips ir muļķis. Tēva un Risas noslēpums drīz vairs nebūs noslēpums. Visi to zina vai nojauš, vienīgi Bipam, labajam muļķa Bipam, nav ne jausmas.

SEPTIŅI SOĻI

Nakts pirms kāzām ir viena no tam naktīm, kas negrib beigties. Tikai uz īsu laiku Baptijs iekrīt nemierīgā miegā, tad viņš ir atkal nomodā un gaida uzaustam rītu. Jau agri viņš dzird gaitenī troksni, dzird mati ieejam Aješas istabā, dzird gaiteni tēva smagos soļus. Reižu reizēm pa gaiteņiem aizsteidzas Topurs. Mājas priekšā sarodas ļaudis: pavāra palīgi, viesmīļi, viesu apkalpotājas. Baptijs viņus m vēro caur logu. Tad māte ienāk viņa istaba, padod labrītu un pastāsta, kā viņam vakarā jāģerbjas: lakkurpēs, garās, baltās bikses, baltā krekla ar sarkanu tauriņu.

Baptijs iebilst pret tauriņu. Viņš briesmīgi svīdīšot. Bet māte tikai nopūšas.— Tauriņam jābūt, vismaz sākumā. Tad viņa paziņo tā neesot viņas vaina, ka kāzas nenotiekot vienā no laimīgajiem mēnešiem — februārī, martā vai aprīlī —, Biharija tēva veikalnieciskie darījumi nepieļāvuši agrāku termiņu.

Kad māte ir viņu atstājusi, Baptijs pieceļas un ieiet vannas istaba. Brīdi pastāv zem dušas, apģērbjas un tad klīst pa māju. Pie Risas istabas viņš paliek stāvot un ieklausās. Vai viņa vēl ir nevesela? Nekas nav dzirdams, un viņš iet tālāk. Viņam ir ta, it kā viņš atrastos svešā mājā, visur rosās tik daudz cilvēku, kurus viņš nepazīst, visi ar nopietnām sejām, visi cenšas apzinīgi izpildīt Radža rīkojumus.

Arī tēvs staigā pa māju šurpu turpu. Viņam ir lielisks garastāvoklis; ieraudzījis Baptiju, viņš apkampj dēlu un dedzīgi noskūpsta uz pieres.— No Aješas mēs nu būtu tikuši vaļā,— tēvs saka un smejas. Tas ir joks, bet tajā jaušama arī tāda kā atvieglojuma pieskaņa.

Apkārt mājai Topurs piestiprina ziedu vītnes § Divi vīri dārza zālienā izklāj tepiķus, divi citi zivju dīķa tuvumā no raiba auduma uzslej teltij līdzīgu nojumi, vel citi izrota māju, kokus un setu ar sarkanām, zaļām, zilam un dzeltenām uz stieplēm sarindotām lampiņām Kada meitene dīķi bārsta lotosa ziedus. Baptijs verošo rosīšanos un īsti nezina, ko ar sevi iesākt šaja sveša ja māja ar daudzajiem t nodarbinātajiem ļaudīm Kazas sāksies tikai vakara, ■; līdz tam vel ir daudz laika

Baptijs ilgi negudro, viņam nav liela izvēlē. Viņš j noiet pagrabā, izstumj uz ielas divriteni, uzsēžas uz * tā un aizbrauc. Baptijs braukā krustām šķērsam pa 4 pilsētu, reizumis kada vieta apstājas, nopērk saldē j jumu un limonādi un, ka vienmēr savos izbraucienos, J nonāk liedaga.

Baptijs noliek divriteni smiltīs sev līdzas, apsēžas 3 un vēro liedagu Viņš redz pulciņu zēnu, kas apsta juši peldbūdas, lai piedāvātu tūristiem savus pakal pojumus. Daži ir visai uzbāzīgi, no viņiem nav i iespējams tikt vaļā, citi tu 1it aiziet, kad viņus dzen ļļ projām.

Gopu! Zēns, kuru nupat divi vīrieši sūtīja prom, J ir Gopu! Baptijs uzlec kājas un grib skriet pie Gopu, j bet tad paliek stāvot Gopu apsēžas līdzas kādam lielam zēnam. Tas smejas, sit Gopu uz pleca un kaut ļ ko runā. Gopu izskatās bēdīgs, tomēr smejas līdzi

Bridi Baptijs vilcinās, tad paņem divriteni, uz stumj uz pludmales ielas, uzsēžas un brauc projām.

Gopu un svešais zēns ir draugi. Kā viņi smejas!

Tā Gopu nekad nav smejies Viņš — Baptijs bija norūpējies par Gopu, bet tam iet labi, labāk nekā viņam.

Kāpēc viņš nesāk kaukt? Viņam ir tik slikti ap dūšu, bet neviena asara nebirst, viņā briest vienīgi niknums, nežēlīgs niknums Tas nevēršas pret Gopu — Baptijs ir nikns uz tēvu, uz Narija tēvu, uz inspektoru un pats uz sevi Viņš pats ir pie visa vainīgs, viņam butu jakauc par sevi, tikai par sevi un nevienu citu

Gopu jau atkal ir ieguvis draugu. Та pat ka j Bombejā. Viņam allaž ir kāds draugs. Vai nabagie sadraudzējas vieglāk? Varbūt tikai atšķirība starp ļ boju un kungu liedza viņiem kļūt draugiem?

Vecāku mājā gatavošanās kāzām vel arvien rit pilnā sparā. Baptijs novieto divriteni pagrabā. Līdz vakaram vel ir laika diezgan, līdz svinību sākumam viņš uzturēsies savā istabā.

Baptijs guļ gultā un domā — to viņš dara jo bieži , līdz domas sajūk un pārvēršas sapņos, kuri slāv tālu no īstenības. Darbīgajā juceklī, kas valda mājā, viņa prombūtni neviens nepamana. Tikai vienreiz ienāk māte un apjautājas, vai viņš vēlas kaut ko ieēst. Baptijs atsakas, viņš nejūtoties labi, paēdīšot vakarā.

Tad ir pienācis vakars. Baptijs sež mātes iecerētajā apģērbā starp daudzajiem kāzu viesiem svinīgi izrotātajā dārzā. Starp zivju dīķi un mežābeli novietojušies muzikanti. Turpat līdzās uzstādīti milzīgi, no staniola pagatavoti pāvi, kuriem jāpiesaista laime Gaisa virmo asas smaržas un kvēpināmo sveču smārds Cieši līdzās ar ziedu vītnēm izpušķotajai teltij stāv pārcilvēciski liels Ganošas* tēls. Biharijs, tērpies platā, ar puķēm rotātā oranžkrāsas apģērbā, nometas ceļos laipnā dieva priekšā, kuram ir ziloņa galva, un ziedo tam veselu kaudzi kvēpināmo sveču. Viņš lūdz šķēršļu pārvarētāju dievu, lai tas palīdz arī viņam pārvarēt tos šķēršļus, kuri būs viņa tālākajā dzīves ceļa. Biharijs skaita šim gadījumam paredzētos lūgšanas pantus, tāpēc Baptijs tos saprot, kaut gan Biharijs runā hindi valodā. Pabeidzis sarunu ar Ganošu, Biharijs ieņem vietu uz viena no dievu tēliem līdzās ierīkotajiem mazliet paaugstinātajiem sēdekļiem.

Parādās Aješa. Muzikantu zvārguļi, bungas un stabules, kas spēlē sensenu kāzu mūziku, ieskanas skaļak, bet ne priecīgāk, drīzāk jau sērīgāk. Aješa ir no galvas līdz kājām izrotāta ar ziedu vītnēm, viņas zeltā un sudrabā mirdzošais kāzu sari ir tik tikko sazīmējams. Starp ziediem laistās pērles, briljanti un daudzas krāsainas blāvajā mēnessgaimā vizuļojošas rokassprādzes. Galvā viņai diadēma no rubīniem un smaragdiem, ausīs auskari, ap kaklu daudzas dārgas pērļu virknes.

Aješa dodas uz paaugstinājumu un apsēžas iepretī Biharijam. Viņa neuzlūko Bihariju, bet noliektu galvu raugās sānis. Biharijs gan skatās uz Aješu, un Baptijam liekas, ka jauno vīrieti ir apbūris Aješas skaistums. Arī Baptijs domā, ka māsa nekad nav izskatījusies tik dai|a ka šovakar.

Tčvs pieceļas un tuvojas jaunajam pārim. Ar svinīgu sejas izteiksmi viņš saņem Aješas roku un pieved viņu pie līgavaiņa. Tagad Aješa un Biharijs sēž viens otram līdzās. Bramins* vēl noziedo kvēpināmās sveces, paņem apsvētītu linaudeklu, piestiprina pie Biharija tērpa un Aješas sari un klusā balsī norunā šim rituālam paredzētos lūgšanas pantus. Tad viņš zem audekla saliek kopā jaunā pāra rokas. ,

Uz brīdi Baptijs piemirst, ka īstenībā viņam vajadzētu būt slikta omā. Ceremonija, kurai viņš dzīvo līdzi, ir tik skaista, māsa tik daiļa līgava, Biharijs tik izskatīgs līgavainis, ka Baptijs laimē staro. Teltij līdzīgajā nojumē vecā misiņa lampā i ielieta smaržīga eļļa un iedegta uguns. Lai godinātu uguns dievu Agni, Aješa un Biharijs met uguni rīsa 1 graudus un kakao pupas. Kāzu viesi, kas stāv ap , jauno pāri, no maziem, izrotātiem trauciņiem izslaka j rožu eļļu un ūdeni. Dažas vecākas sievietes kaisa | sarkano auglības pulveri. Aješa un Biharijs atkārto himnu tekstus, ko viņiem saka priekšā bramins, tad 1 viņi sper septiņus soļus apkārt ugunij. Biharijs iet pa ji priekšu un uzaicina Ajcšu sekot. Vardi, kurus viņš | runa, ir iepriekš zināmi, nobeigumā Biharijs izsaka cerību, ka viņam un Aješai būs daudz dēlu un viņi abi sasniegs lielu vecumu. Kautrīgi, vilcinādamās Aješa iet Biharijam nopakaļus.

Laulāšanas ceremonija ir beigusies, pār jaunlaulā- | tajiem un visiem klātesošajiem nolīst puķu jūra. J Baptijs izmanto šo brīdi, lai noņemtu no kakla tauriņu un paslēptu bikšu kabatā.

Jaunais pāris un viesi ieņem sev paredzētās vietas 1 pie dārzā uzklātā galda, kas sniedzas no mežābeles \ līdz terasei. Baptijs sēž jaunlaulāto tuvuma. Viņš ir Biharija svainis. Kad viņš būs pieaudzis un tēva vairs nebūs, viņš — Baptijs—būs atbildīgs par to, lai Biharijs izturas labi pret māsu.

Aješa uzsmaida Baptijam. Rožūdens un mandeļu eļļas smaržas, kas virmo ap viņu, atplūst pat līdz lai vietai, kur sež Baptijs. Viņš atbild uz māsas smaidu, bet tad apjucis paraugās sānis. Aješas jautrais smaids liekas īsts. Vai māsa prot tik labi izlikties, jeb vai viņa mainījusi savas domas par Bihariju?

Ari Biharijs uzsmaida Baptijam. Viņš kaut ko saka, bet Baptijs nesaprot; Biharijs ir aizmirsis, ka Baptijs neprot hindi valodu.

Muzikantu spēlētās melodijas kļuvušas jautrākas, kazu viesi runā cits caur citu. Sevišķi daudz runā levs. Viņš starodams smejas, it kā tās būtu viņa paša kazas. Baptijam jādomā par Risu. Viņš paceļ galvu un lūkojas augšup uz Risas logu, ko tumsā tikai neskaidri saskata. Vai viņa noraugās svinībās? Vai ir bēdīga?

Kad svētku maltīte beigusies, Baptijs ieiet mājā. Istabās un gaiteņos smaržo vīraks. Virtuvē šķind trauki, pagrabstāva gaitenī Radžs dod norādījumus palīgpersonālam, nevienam nav daļas gar Baptiju. Viņš uzkāpj otrajā stāvā, pieiet pie Risas istabas durvīm un ieklausās. Kad nekas nav dzirdams, viņš pieklauvē.

— Kas tur ir?— Risas balsī skan ziņkārība un bailes.

— Es! Baptijs.

— Kas noticis?

Ko viņš grib? Kāpēc viņš atnācis? Baptijs to nezina. Beidzot viņš pavaicā:— Vai tev klājas labāk?

Labu brīdi aiz durvīm klusums, tad Risa mierīgi atbild:—• Jā.

Baptijs vēl mirkli pastāv aiz durvīm, tad lēnām kāpj zemē pa kāpnēm.

Dārzā izveidojušās daudzas mazas grupiņas. Tēvs kopā ar Biharija tēvu atrodas pašas lielākās grupas centra. Tēvs daudz runā, smejas un dzer. Aješa un Biharijs klusēdami sēž savās vietās un noraugās svinībās. Pie zivju dīķa apmetušies Biharija radu bērni, viņi izzvejojuši lielāko daļu lotoszicdu, gremdē rokas ūdenī, sajaukdami gludo ūdens virsmu, kurā spoguļojas kokos iekārtās laternu virtenes.

Baptijs apsēžas viņiem līdzās un lūkojas ūdenī. Gaismas tajā saplūst kopa un zvīļo sarkanas, zaļas un zilas.

KAMA DEJO

Sandžijs sež uz akmens līdzās ugunskura vietai un drāž nūju. Viņš izmēģina nazi, ko sev nopircis. Bazāra viņš par to bija briesmīgi ilgi kaulējies ar

pārdevēju, bet tagad tas ir viņa īpašums. Gopu nosēdies Sandžijam pretī. Mangars ar Durgu ir ceļā, uz viņa akmens gozējas liela, za]a ķirzaka.

Ir jūnija pirmā diena. Vakar Gopu biitu vajadzējis sūtīt tēvam naudu. Tēvs, mate, brā|i un masas gaidīs, baiļosies. Nauda nepienāks; viņi nezinās, kā pēc. Bet viņš te sēž un jūtas labi.

Viņam klājas labi. Tajā pašā vakara pēc zādzības Sandžijs nopirka prosu, maizi, pienu, pat augļus. Iznāca varena maltīte. Mangars atkal un atkal ar delnu slaucīja muti, viņš nespēja aptvert, ka ārzemnieks par tādu nieku ka drēbju pieskatīšana varēja ziedot tik lielu ekstra — četrdesmit rūpijas! Neķo vairāk Sandžijs Mangaram nebija pastāstījis. Viņš apgalvoja, Mangars nekad nespēšot saprast zādzību, atteikšoties piedalīties maltītē. Mangars jau tagad bāries par tām četrdesmit rūpijām: viņiem tas vajadzējis pataupīt nebaltām dienām, nevis pusi naudas izšķiest par nevajadzīgām lietam. Bet tad pats tomēr sācis ēst.

Gopu nopūšas.

Kas ir?— Sandžijs ļauj nokrist nūjai un na i zim.— Tu izskaties tā, it ka tevi būtu sakodis pērti-f ķis.

— Man jātiek mājās, Gopu saka,— es ilgāk | nedrīkstu atstāt ģimeni nelaime.

Sandžijs ir samulsis. Gopu viņam patīk, viņš ļ labprat negribētu no šī zēna šķirties. Mangars ir vecs, 8 bieži vien nespēj viņu saprast, Gopu ir jauns un nav* muļķis.

Gopu pastāsta par naudu, kas viņam bija jāno-1 sūta:— Viņi pazaudēs dzīvokli.

Sandžijs turpina drāzt nūju. Tad viņš aizbāž nazi { aiz bikšu jostas, pieceļas un saka:— Nāc!

— Uz kurieni?

— Nāc, es saku!

Sandžijs iet Gopu pa priekšu uz mazo mežiņu, kur ; viņi aprakuši gaišmatainā vīrieša naudu. Gopu paliek stāvot. Ne jau tāpēc es tev to pastāstīju.— Sandžijs iet tālāk, ne reizi nepagriežas atpakaļ. Gopu skrien nopakaļus un mēģina viņu apstādināt. — Tu sacīji, naudai vajagot nest augļus.

Bagātīgā maltīte tajā vakara pec zādzības arī palika vienīga — nopircis nazi, Sandžijs naudai vairs

nepieskaras. Viņš sacīja, ka gaidot uz kādu darījumu, īstu darījumu tādu, kas ienes naudu. No veiksmīgi iegūtās naudas viņam esot jādabū vairāk, ne tikai sātīgs uzturs dažām nedēļām, naudai vajagot nest augļus. Tagad viņš runā ko citu:— Es veļos, lai tu paliec pie mums. Naudas mums pietiek. Izmainīsim dolārus, un mums bus vēl piecsimt rūpiju. Viens vienīgs liels darījums, un atkal mēs dabūsim tikpat daudz, cik tagad paņemam.— Sandžijs ieiet mežiņā un piesardzīgi palūkojas visapkārt. Gopu vilcinādamies viņam seko. Tas ir gods, ka lielais zēns uzaicina viņu palikt, bet, no otras puses,— kas tas var būt par darījumu, ko Sandžijs daudzina?

Paslēptuve krūmu pudura vidu ir labi izvēlēta. Krūmi te saauguši cieši jo cieši cits citam līdzās, tikai vietumis starp lapām iespiežas saule. Sandžijs liek Gopu stāvēt sardzē un pats ienirst krūmu bie zokm.

Gopu pārlaiž skatienu tuvākajai apkārtnei. Viss klusu, nekur nekādas sakustēšanās, un tomēr p ir muguru viņam pārskrien ledainas tirpas. Ja tāds cilvēks ka Kraješs zinātu, ka viņiem . . . «Tik daudz naudas katru var padarīt par zagli,» Sandžijs bija sacījis, «un dažu labu par slepkavu.» Viņš tā teica pec tam, kad abi bija vienojušies: ja ar vienu no viņiem kaut kas atgadītos, nauda piederēs otram, citādi — katram puse. Tā nu ir: viņam pieder puse naudas. Naudu nosūtīšanai vecākiem viņš ņems no savas, ne no Sandžija puses. Ģimene varēs palikt dzīvokli, un viņš iegūs laiku, lai izlemtu, ka rīkoties tālāk. Un kas zina — varbūt viņiem abiem ar San-džiju tomēr tuvākajās nedēļās izdodas lielais darījums, tad nākamajā mēnesī viņš atkal sūtīs vecākiem naudu. Gopu tik ilgi pūlas sevi pārliecināt, līdz viņam šķiet, ka paša sirdsapziņa jau gandrīz tīra, un šajā brīdī Sandžijs viņam aizbāž aiz krekla divsimt piecdesmit rūpijas. Pirms Gopu pagūst kaut ko sacīt, lielais zēns paceļ roku: Nauda ir tava tikpat daudz,

cik mana.

Cieši viens otram līdzās zēni iziet no meža. Reižu reizem Gopu palūr augšup uz Sandžiju, lūkodams ieraudzīt viņa sejā kaut ko līdzīgu nožēlai, bet velti tādas tur nav.

No mcžiņa Sandžijs ar Gopu dodas uz pastu Pasta ierēdnis izpilda formulāru un pārskaita naudu tieši tāpat ka pirms meneša, it ka nozagta nauda ne ar ko neatšķirtos no nopelnītās. Pec tam Sandžijs un Gopu iet uz vecpilsētu pie Mangara, lai kopā ar veco vīru atgrieztos viņa kaktā.

Karstuma Mangaram klajas grūti. Vasara esot tirgoņu un ceļotāju, nevis vecu viru gadalaiks, viņš saka. Bet pats pasmejas par saviem vārdiem. Iste mba, viņš vel piebilst, nemaz vairs nav tada gada laika, kas viņam derētu Tad vecais virs atdod grozu ar Durgu Sandžijam un atbalstās pret Gopu. Nonā cis savā kakta, tas piekusis atlaižas zāles guļvietā.

Tikai tad, kad starp maisiem iespīdējusi saule sak pieņemt iesārtu nokrāsu, Mangars pieceļas. Viņš ieēd kukurūzas biezputru, ko izvārījis Gopu, un slavē pavāru. Gopu pastāsta par Bipu, kas viņam daudz ko iemācījis. Tad zēns apklust Sandžijs aizgā jis žagarus salasīt, nu ir izdevīgs bridis nākt klaja ar to, kas jau dienam ilgi nodarbina Gopu prātus.

— Vai grūti iemācīt kobru dejot?

— Te vajadzīga īpaša iejūtība, Mangars at teic.— Viens otrs to apgūst uzreiz, cits neapgūst nekad.

—- Hs labprat kādreiz pamēģinātu Gopu ir parotaļājies ar Kamu, aplicis to sev ap kaklu, ļāvis čūskai ložņāt pa visu augumu, bet, lai Kamu iema citu dejot, viņam vajadzīga stabule Vai viņai pašlaik ir inde?

— Nē. Par to Gopu ir padomājis Viņš regulāri ļauj kobrai iekost zara, lai izšļakstītu indi, kaut gan čūska ne reizi viņam nebija iekodusi, kad viņš ar to rotaļājas.

Mangars iedod Gopu savu niedru stabuli Gopu paņem resnvēderaino mūzikas instrumentu, aptausta un izmēģināšanai pieliek pie mutes Kādreiz tēvs viņam bija izgriezis stabulīti. Viņš uz tās vingrinājās, līdz viņam izdevās izpūst vienkāršās, paša atrastas melodijas Mangara niedru stabule ir pavisam citāda

— Pamēģini, Mangars mudina Gopu —Lūko iz pūst to. ko juti Piemērojies Kamas kustībām, papēti viņu; tev viņa jaiepazisf, nevis viņai tevi

Gopu pasit sānis vienu no maisiem, tad izņem no maisa Kamu un apsēžas ar viņu vakara maigajā saules gaisma. Viņš sakrusto kājas, pieliek pie lupām stabuli un aizver acis Viņš domā par Bombeju, par vakara stundām majas pagalmā, par tēvu, mati, māsām un brāļiem Viņš ilgi mēģina, beidzot atrod kādu melodiju. Uzmanīgi sāk pūst stabuli un lēni šūpojas it kā dīvaini pazīstamā ritmā. Vai šo dzies miņu viņš bieži netika spēlējis vakaros pie pagalma vārtiem, kad līdzās, bijīgi klausīdamies, sēdēja abi mazie brāļi Jaganats un Sridams, bet viņam pie kājām Odinija?

— Es dzirdu, Mangars čukst.

Gopu atver acis Kama dejo! Galvu pastiepusi uz priekšu, acis cieši pievērsusi viņam, čūska izaug lielākā, pakakle plešas platāka un platāka, Kama šauda garo, šķelto meli, seko viņa kustībām.

Gopu nepamana, ka ienāk Sandžijs ar žagariem un klusām atlaižas guļvietā līdzās Mangaram, viņš tikai spele un spele un lūkojas Kamas stingajās, aukstajās acis. Kad Gopu noliek stabuli, viņam ir tā, it ka viņš bulu pamodies no sapņa. Viņš glāstā Kamas auksto, zviņaino adu, čūska tagad ir saritinā jusies kamolā, viņš ieliek to maisā un maisu aiz sien.

Sandžijs palaiž apkart katlu ar kukurūzas biez putru.— Cusku dīdītājs tas ir amats, kas nevienu nav padarījis bagātu, viņš saka,— bet ari nevie nam nav ļāvis nomirt bada.

STABULE UZ NOMAKSU

Diena Gopu ar Sandžiju klejo pa liedagu un nopelna reizem vairāk, reizem mazāk rūpiju, vakaros Gopu sež pie maisiem un gaida Mangaru. Tikko tālumā paradās veca vira salīkušais augums, zēns dodas viņam pretī. Gopu paņem Mangara grozu un pavada viņu atlikušo ceļa gabalu līdz kaktam. Tur nonācis, Mangars atpūšas, Gopu sēž pie maisiem, viņš vingrinās stabulēšana. Kaimiņi apkārtējos buce ņos jau apraduši ar Gopu muzicēšanu. Tā vien liekas, stabules liegas skaņas, kas ik vakaru virmo gaisa, ir viņu dzīves daļa. Dažreiz kāds no kaimiņiem atnak apsēžas pie Gopu un klusēdams klausās

Sandžijs priecājas par Gopu, kura stabulēšana dienu no dienas kļūst jo melodiskāka. Taču, kā vienmēr, lielais zēns nemīl daudz runāt par lietām vai norisēm, kas viņam patīk. Viņš vēlas izgriezt stabuli, kas piederētu tikai Gopu. Viņš griež un drāž, bet pats saka:— Nekas neiznāks.

Pirms noriet saule, Gopu pagūst pavingrināties kopā ar Kamu. Pēc nodarbības viņš ļauj čūskai slīdēt pāri rokām, kājām, kaklam, mugurai un rotaļājas ar | viņu. Dažkārt zēns aizver acis, paļaudamies vienīgi ļ uz tausti. Droši vien tā Mangars «redz» savu Durgu — aukstu, maigu, zvīņainu, stipru.

Kādā vakarā Mangars Gopu saka: Ja tev būtu grozs un stabule, mēs abi kopa varētu iet uz pilsētu.

Tā ir uzslava. Sie vardi apliecina, ka Mangars ar Gopu stabulēšanu ir apmierināts. Bet zēna prieks ir īslaicīgs: viņam nav groza, nemaz nerunājot par stabuli, un viņš arī nezina, kur tos ņemt.

Sandžijs paņem Mangara stabuli, salīdzina ar to,  kuru pašlaik darina, tad papurina galvu un aizsviež  pusapstrādāto niedres gabalu uz ugunsvietas pusi.

Iesim pie Budiša, tas pagādās ka vienu, ta otru.

Viņš tev tos nedāvinās,— Mangars iejaucas sarunā. Par vienu niedru stabuli tev iāmaksā piecdesmit rūpijas, par grozu piecas.— Sandžijs , dod Gopu zīmi klusēt. Tad lielais zēns saka:— Viņš J mums piešķirs kredītu. Mēs to nomaksāsim no Gopu ienākumiem.

— Tad iznāks vel dārgāk.— Mangars pašūpo galvu.—Vismaz divreiz dārgāk.

Sandžija ideja Gopu nešķiet peļama, lai gan viņš zina, ka draugs domā par blondā vīra naudu.— Divdesmit nedēļas tāpat vien kvernēdams, neko nenopelnu, neko neizdodu, un man nav nekāda labuma,— viņš saka.— Ja mēs uz kredīta nopērkam stabuli, es divdesmit nedēļas rādu ļaudīm Kamu un no ienāku miem samaksāju par stabuli. Pēc tam mums būs vēl viens ienākumu avots.

Tas izklausās prātīgi, Mangars nomurmina.

Kaut ari pasākums ir riskants.— Sandžijs jau ir piecelies kājās. Viņš pamāj Gopu un dodas pie Budiša.

Budišs sēž sava mitekļa priekšā zeltaini sarkani gaja vakara saulē. Viņa sieva notupusies pie pavarda vietas un cep plāceņus. Budišs tur klēpi vienu no bērniem, otrs mazulis rāpo turpat viņam pie kājām. Abi mazie ir kaili.

— Kāds gods!— Budišs smejas.— Sandžija kungs pats personīgi!

Sandžijs ir atturīgs. Šoreiz viņš neko negrib pārdot, šoreiz viņš vēlas pirkt. Mums vajadzīgs grozs kobrai un niedru stabule. Vai tu vari kaut ko piedāvāt?

Budiša seja savelkas ņirdzīgā smīnā, acu vietā redzamas vienīgi šauras spraudziņas. — Sandžija kungs — čūsku dīdītājs! Vai esi sācis iet Mangara pēdās?

— Pirkums nav domāts man.— Lielais zēns rāda uz Gopu.- Es tikai kārtoju darījumu.

— Sandžijs darījumu vīrs! Budišs atkal ņirdz. Tad viņš Jauj bērnam izslīdēt no klēpja. Man ir abas mantas grozs un stabule, bet vai jums ir nauda?

Tu mums dosi uz kredīta vai arī paliksi sēžot ar savu preci.

Tu kļūsti nekaunīgs, Sandžij!— Budišs vairs neņirdz.— Preci tūlīt, samaksu nākamgad, ko?

— Nosaki savus procentus un nosauc cenu, mēs gribam salīdzināt.

— Salīdzināt?— Budišs neuzticīgi uzlūko abus zēnus. Tad viņš pieceļas.— Vispirms es jums parādīšu preci, lai jūs zinātu, par ko ir runa Viņš nozūd sava mītnē, pēc kāda laika atgriežas, lūrēdams pret sauli niedru stabuli.

Stabule ir jauna, zeltaini mirdzoša. Gopu sirds iepukstas straujāk: brīnumskaista stabule!

Tā spīd kā zelts un ienes zeltu. Budišs sniedz stabuli Gopu. Izmēģini!

Gopu pieliek stabuli pie mutes. Uzmanīgi izvilina no tās dažus toņus. Tad noliek pie malas. Stabule ir brīnišķīga.

— Vai tu arvien vel gribi salīdzināt?— Budišs uzliek roku Sandžijam uz pleca.— Labāku niedru stabuli jūs nekur neatradīsiet.

— Cena?

Simts, Budišs saka.— Stabule kopā ar grozu

— Kas par simtu? Paisi vai zāļu stiebri?

Sākas kaulēšanās; Sandžijs ar Budišu vienojas

par astoņdesmit rūpijām, kas nomaksājamas sešpa dsmit nedēļu laikā, katru nedēļu pa piecām.

— Vai tas nebūtu lielisks darījums, ja mēs nomaksātu visu uzreiz? Sandžijs jautā. Jautājums šķiet tik muļķīgs, ka Budišam jāsmejas.— Ja tu rīt atnes naudu, es tev preci atdodu par puscenu.

— Četrdesmit?

— Puse no astoņdesmit ir četrdesmit.— Budišam patīk pazoboties.— Varbūt tev nauda jau ir kabatā?- Sandžijs paņem grozu un Gopu pa priekšu iet projām. Kad viņus vairs nevar redzēt, Sandžijs nomet grozu un apkampj Gopu.— Šoreiz es Budišu piemuļķoju. Pirkt ir vieglāk nekā pārdot.

Gopu priecājas līdz ar Sandžiju, bet viņš lūdzas, lai draugs neiet mežiņā pēc naudas; viņi taču patiesi var parādu nomaksāt.

Tu to samaksāsi,— Sandžijs nosaka un piekrī-toši pamāj ar galvu,— bet samaksāsi mums, ne Budišam. Mēs tev aizdodam četrdesmit rūpijas no mūsu kapitāla, bet tu mums atdosi astoņdesmit. Darījumu slēdzam mēs, nevis Budišs.

Gudri izdomāts, Gopu spiests atzīt,—tātad mums ir dubultdarījums.

Mangars atzinīgi novērtē pirkumu. Viņš izmēģina stabuli un ir sajūsmināts.— Cilvēka rokas veic brīnumus!

Gopu ieliek Kamu grozā. Viņai jāiedzīvojas jaunajā vidē. Tagad viņš paņem stabuli un stabulē. Visu vakaru līdz vēlai naktij viņš ir pie maisiem un pūš stabuli. Viņam blakus sež Sandžijs ar Mangaru un klusēdami klausās. Kad Gopu ir beidzis, Mangars ierunājas:— Tava mūzika ir rada Vāju — vēja dievam Tāpat kā Vāju, tai ir daudzkrāsains tērps, tāpat kā vēja dievs uz savas antilopes ar bultu un karogu rokā, tā aizvirmo pa gaisiem.

Gopu maigi noglāsta savu stabuli.— Es to nosaukšu par Vāju.

-- Vāju un Kama!— Sandžijs pasmaida. Gopu pavadoņi ir vējš un mīlestība.

— Tie ir uzticami pavadoņi,— Mangars nosaka. Tad viņš atlaižas sava guļvietā

Ап ? ijs un Gopu liekas ginet Gopu tik ilgi tur rokās .'aju, līdz miegs tas padara slābas. Pamodies viņš no jauna satver stabuli, glāsta to un skūpsta Tad Gopu sagaida uzlecam sauli, izliek grozu ar Kārnu ārā aiz maisiem, apsēžas zeme sakrus tolam kājām ar seju pret sauli, noņem groza vāku un spēlē. Necik ilgi Kama dejo! Apmierināts Gopu dod kobrai atpūtu Vēlreiz viņam vajadzēs pa modi nāt čūsku no pusnemaņai līdzīgās rīta snaudas.

Kad Mangars dodas ceļā, Gopu atvadas no San dzija, kas grasās iet uz mežiņu, lai paņemtu četrdes mit rūpijas, ko aiznest Budišam. Tad Gopu soļo līdzās Mangaram Tāpat ka Mangars, viņš nes sta buli, aizbāztu aiz vaļēja krekla, tur grozu labajā rokā, tāpat kā Mangars, iet klusēdams.

Vecpilsētā Mangars ierāda Gopu apmešanās vietu, tā neatrodas pārāk tuvu viņējai, bet arī ne pārāk tālu no tās Mangars cenšas Gopu uzmundri nāt.— Uzticies savām spējām. Tev jau tagad ir labāki panākumi nekā dažam labam no vecajiem, viņš saka un aiziet.

Gopu palūkojas apkārt. Vieta, ko Mangars vi ņam ierādījis, ir ļoti dzīva. Ēdnīcas un tirdzniecības stendi ar keramikas precēm, suvenīriem un augļiem viņu apņem no visām pusēm. Ļaudis pircēji un tūristi — nāk un iet. Gopu brīdi vilcinās, tad saņem dūšu, apsēžas, sakrusto kājas, pieliek Vāju pie mutes un pūš. Taču viņam vajadzīgs laiks, lai aprastu ar apkārtējiem trokšņiem, pilnīgi nomierinātos, nepie grieztu vērību automobiļu taurēšanai, pārdēvēju iz saucieniem un skaļajai mūzikai no ēdnīcām Tikai pēc tam viņa spēle nav vairs vienīgi atsevišķu skaņu un toņu virkne, tikai tad viņš atrod savu melodiju, tikai tad uzdrīkstas noņemt Kautas grozam vāku.

Kama skaļi šņāc. Viņu satrauc nepierastā apkar tnc. Bet tad čūskas skatiens sastingst. Viņa izvērš pakakli un lokās Gopu mūzikas ritmā.

Kāds vīrietis un sieviete paliek stāvot, vēro un sarunājas. Tad meklējas pa kabatām. Gopu skatās tikai ar vienu aci, viņš redz, ka tic ir ārzemnieki, bet tad viņu pārņem prieks: zemē guļ trīs rūpijas!

Gopu melodija ieskanas gaišāk, skaļāk, nicinošāk. Pie viņa apstājas arvien vairak cilvēku. Ne jau katrs kaut ko dod, bet tie, kas to dara, neskopojas.

Gopu spēle, līdz Kama ir pagurusi. Tad viņš noliek stabuli un atvel kobrai un sev atpūtas bridi. Viņš pārvelk ar roku pār matiem un noslauka svied rus. Tad salasa naudu un skaita: septiņpadsmit rūpijas un divdesmit paisi.

KATASTROFA

Bezgalīgajā zilumā Aješas lidmašīna ir vairs tikai saulē zvīļojoša šautra. Tēvs nolaiž roku. Mate un Baptijs vēl arvien māj. Tad lidmašīna vairs nav redzama. Vecāki un Baptijs lēnām iziet cauri lid ostai.

Trīs nedēļas Aješa un Biharijs nodzīvoja viesnīca Mahabalipuramas tuvumā, netālu no Madrasas. Svet dienas jaunlaulātos apciemoja vecāki. Baptijam va jadzēja viņiem pievienoties. Aješai klājās labāk, nekā viņš bija iedomājies; tā vien šķita, viņa saprotas ar Bihariju. Šķiroties no māsas, Baptijs nebija noskumis: Aješa bija projām, bet ne jau pazudusi no pasaules. Tagad viņa ir galīgi zudusi.

Automašīna stāv pie lidostas pašā priekšpus dienas karstajā saulē! Šoferis snauž palmas ēnā. Tēvs viņu pasauc un izrāj. Šoferis steidzas pusskrie šus pie mašīnas. Kad viņš izkāpis, mašīna vēl bijusi ēnā, šoferis skaidro. Viņš atrauj visas durvis, cenšas ātrāk izvējot salonu. Bet gaiss ir nekustīgs, ne mazākās vēja pīts miņas. Galu galā viņš pagrābj vienu no spilveniem un vēdina. Šoferim ir nelaimīgs izskats. Ja Baptijs būtu citādā noskaņojumā, viņam droši vien nāktu smiekli.

Beidzot tēvs un māte iesēžas mašīnā. Baptijs viņiem pievienojas, šoferis iedarbina motoru. Mate slavē Aješu. Viņa labi piemērojusies Biharijam, māte apgalvo, Aješa būšot vīru iemīlējusi. Tēvs izliekas vienaldzīgs. Īstenībā viņam sāp Aješas aizie šana, tas redzams ikvienam, kurš tēvu pazīst.

Kad mašīna apstājas mājas priekšā, māte jautā tēvam, vai viņam ir laiks aprunāties.

— Aprunāties?— Tēvs padomā, tad vaicā: Par

ko tad?

— To es pašlaik negribu teikt.— Māte norāda uz Baptiju un vel arvien apbēdināto šoferi.

Runa būs par Risu, to zina ne vien tēvs, ari Baptijam tas ir skaidrs. Risa atkal ir uz kājām, bet tēvs apgalvo, ka viņa vel arvien slimojot. Viņš tai aizliedzis atsākt darbu.

Manis dēl, tēvs nosaka Bet daudz laika man nav.

Baptijs nolemj noklausīties sarunu Viņš grib zi nāt, kas notiek, viņam vairs nepietiek ar minēju micm. Baptijs redz vecākus ieejam tēva darbistabā un uzkāpj bēniņos Atvēris bēniņu luku, viņš izlien ārā un rāpjas uz priekšu pa sakarsušo jumtu. Viņam svilst ceļgali un rokas, bet šobrīd tas nav svarīgi Baptijs nogulstas tieši virs tēva darbistabas loga Par laimi, ši jumta daļa atrodas enā.

Vecāki jau uzsākuši sarunu, tie runā par kādu «viņu», ko māte negrib paturēt savā mājā. Baptijam nav jāpaskaidro, kas tā par «viņu». Kopš Risas ģīboņa viņam radusies neskaidra nojausma, kāds noslēpums vieno tēvu ar Risu, tagad viņš to droši zina: tas ir bērns bērns, kuru gaida Risa un kura tēvs ir viņa tēvs.

Mate runā neskaidri, viņas balss skan apslāpēti, droši vien viņa tur kabatlakatu mutei priekšā. No tās laužas ārā žēlošanās, arvien jaunas sūdzības Viņa sašutusi par to, ko tēvs un Risa viņai nodarījuši, līdz beidzot tēvs kļūst nepacietīgs:— Man patiesi nav daudz laika

— Es ar viņu apgājos ka ar pašas meitu!— māte šņukstēdama saka. Kā ar miesīgu meitu! Un te ir tā pateicība!

Māte neuzdrošinās uzvelt vainu tēvam, tāpēc vainīga ir tikai Risa. Bet tēvs klusē, it kā vēlē damies vienīgi nogaidīt laiku, kas viņai nepieciešams, lai samierinātos ar to, ko viņš tai teicis. Māte, šķiet, viņa klusēšanu izjūt tieši tāpat.— Izmet šo nekaunīgo personu uz ielas! viņa pieprasa.— Iz svied viņu ārā, šo padauzu! Es viņu vairs negribu redzēt.

— Sī nekaunīgā persona nav nekāda padauza, viņa man nav pārdevusies. Tēvs nezaudē mieru, par sevi viņš ir drošs.— Pēc senajiem likumiem viņa būtu kļuvusi mana otrā sieva, un tev nāktos ar to samierināties.

Bet tu taču nevari viņu atstat mušu mājā!— mate šausminās.— Tev viņa jamet ara, ja negribi, lai visa pasaule redz mūsu kaunu

Nomierinies! Tēva balss ir dīvaini dzedra.

Es šo lietu nokārtošu pec sava prata.

Māte kaut ko nočukst, kaut ko jautā, ko Baptijs nevar sadzirdēt. Ne,— tēvs atteic, balsi nepazemi

nadams Pirmkārt, tas jau ir novēlots, otrkārt, es veļos, lai viņa bērnu iznēsā.

Tu velies, lai viņa saglaba šo bastardu?— Māte no jauna sāk raudāt.

Es pagādāšu viņai citu darbavietu. Tēvs soļo pa istabu šurpu turpu, reizēm viņa balss pieklust, reizēm kļūst skaļaka.— Darbavietu un pajumti.

Viņa tev kaut ko nozīme? Mate cer, ka tēvs uz šo jautājumu neatbildēs, bet tēvs, ne mirkli nevilcinājies, atbild:— Jā.

Māte iekliedzas tā, it kā tēvs viņai būtu sa gādājis fiziskas sāpes, un grib izskriet no istabas. Tēvs steidzas viņai nopakaļus un tur viņu ciet.

Nespelc teātri! Mēs jau sen viens otram neko nenozīmējam.

Ak, kāds kauns!— Māte cīnās ar tēvu, grib izrauties, tad sāk atkal raudāt Ka tu vari to nodarīt man un bērniem?

Nepin iekšā bērnus!— tēvs runā paceltā balsi.

Es nedaru neko sliktu ne tev, ne bērniem. Gluži otrādi es lieku tev mieru, tāpat kā to jau daru gadiem ilgi Tu negribi man dāvāt mīlu, tāpēc es to sev dabuju citur.

Mīlu! māte uztraukta protestē.— Esmu pulē jusies iegūt tavu mīlu, tavu īsto mīlu, nevis . . .

Klusē! Tēvs runā mierīgi, ta ir zīme, ka viņš ir sadusmojies.— Man trūkst laika tavām maiguma nosliecēm, esmu darījumu cilvēks, nevis kaut kāds rociņu paijātājs. Man nevajadzēja tevi apprecēt, tas man bija skaidrs jau sen Es biju jauns, un tu biji daiļa, tagad ir par vēlu kaut ko labot. Tev nav ko žēloties, es tevi neapgrūtinu ar tādu mīlu, kas tev nepatīk, tātad rēķinies ar maniem lēmumiem.

Baptijs raud Pats viņš to nemana. Reizēm noslauka asaras, bet arī tas notiek neapzināti. Viņš veļas, kaut jel nebūtu te uzkāpis, lai vecāki strīdas bez viņa Ka tēvs nav sevišķi laipns pret mati, to viņš jau sen zina. Bet to, ka tēvs māti pacieš tikai tāpēc, ka kāzas nevar padarīt nebijušas, viņš uzzina tagad.

Pēc ilgāka laika māte klusu jautā:- Vai viņai ir zināms, ko tu esi nodomājis darīt?- Māte nesauc Risu vārdā, arī vārdu «viņa» izrunā ar pretīgumu.

— Protams, ne!— tēvs atteic. Viņa balsī jaušas tāds kā smaids. Tad viņš papildina:— Es viņai to paziņošu, kad bus pienācis īstais laiks.

Atkal iestājas klusums. Tad mate ķeras pie pe dējā līdzekļa:— Mēs grēkojam pret reliģiju.

— Sievietei ir tikai viena reliģija,— tēvs atbild — viņai jāklausa savam vīram.

Māte atkal sāk raudāt, tā ir klusa, vienmuļa raudāšana sevī, bez īpaša nolūka kaut ko panākt.

— Rimsties jel!— Tēvs sak zaudēt pacietību. Bet māte nerimstas. Baptijs jūt — pat ja māte gribētu viņa nespētu nomierināties.

Sitiens! Tēvs iesitis mātei pa seju.— Savaldies! viņš pavēl.

— Es tevi ienīstu!— māte piepeši saka. Balss skan cieti un svešādi.— Es tevi ienīdīšu līdz pat savai nāvei.

Tēvs atkal iesit.

— Es tevi ienīstu, ienīstu, ienīstu!

Tēvs sit un sit. Baptijs kvēlo sašutuma. Vi ņam ir tā, it ka viņa kaut kas vilktos čokurā. Cik ilgi tēvs māti sitīs? Cik ilgi māte teiks tēvam, ka to ienīst?

Sišana izbeidzas, durvis tiek aizcirstas. Tēvs ir aizgājis. Māte tagad raud skaļāk, nerimtīgi šņukste daina. Viņa raud tāpat, kā Risa bija raudājusi, kad uz kāpnēm atguva samaņu.

Baptijs pārskrien pār jumtu, nokāpj caur lūku bēniņos, iemetas vannas istabā un tur galvu zem atgriezta ūdenskrāna. Pēc tam viņš aizgriež krānu paņem dvieli un noslaukās. Ko lai viņš iesāk? Iet pie mātes un mierināt? Viņam žēl mātes, taču daudz kas no ta, ko viņa pateica tēvam, viņam — Baptijam — nav pieņemams, šobrīd viņš negrib māti redzēt.

Baptijs pieiet pie loga un lūkojas dārziņā. Saule zvīļo virs augiem, it kā gribētu tiem atņemt gaisu Topurs līdz pusei kails notupies zemē un tīra noteku

Vecāku strīds Baptijā atstājis tādu pašu iespaidu, kādu viņš pirmoreiz izjuta Khadžurabo*, kad vecāki kopā ar viņu staigāja no tempļa uz templi un ilgi stāvēja pie kādas sienas ar smilšakmeni izcirstiem vīriešiem un sievietēm, kuri gulēja cits virs cita, cits zem cita, stāvēja un sēdēja, spēlēdami dīvainas spēles savā starpā un ar saviem augumiem; šis spēles viņā toreiz uzdzina satraucošu karstumu. Otrreiz šī sajūta radās, kad viņš skolā uzzināja, ka visi viri ar savām sievām piekopj šis spēles. Viņš mēģināja iedomāties tēvu un māti vienā no šīm spēlēm, bet tas viņam neizdevās. Risu ar tēvu viņš spēj iztēloties šādās pozās. Par to domājot, viņā rodas ši sajuta, kuru viņš neprot izskaidrot.

Gaiteni dzirdami soļi, vīrieša soļi. Baptijs pazīst tos soļus, kas pieder cilvēkiem, kuri staigā pa pirmo stāvu, bet tikko dzirdētos viņš nepazīst. Lēnām zēns pieiet pie durvīm un paver nelielu spraudziņu. Bips! Tas ir Bips! Kas pavāram te augšā meklējams?

Bips iet ļoti lēni. Lāgiem paliek stāvot un nedroši skatās apkārt. Beidzot viņš apstājas pie tēva darbistabas durvīm un pieklauvē. Kad neviens neatver, Bips pakāpjas dažus soļus atpakaļ, paliek stāvot pie vecāku guļamistabas durvīm un no jauna pieklauvē. Tēvs atver.— Kas ir?— viņš jautā.

Baptijs redz tēva seju. Vienīgi nemierīgās, vēl arvien dusmīgās acis liecina par izskaidrošanos ar māti.

Risa!— Bips atbild.— Viņa ir pazudusi.

— Pazudusi?— Tēvs neticīgi uzlūko Bipu. — Viņa atgriezīsies.

— Viņa paņēmusi līdzi otru sari,— Bips ir ap jucis. Veļa, mātes fotogrāfija — viss ir projām!

Tjā, tā gan!— Tēvs īgni vēro Bipu.— Ko es tur varu līdzēt?

— Jūs ... es domāju . . . jūs taču zināt. . .— Bips stostīdamies saka.— Kas toreiz ar viņu notika?— viņš jautā, saņēmis drosmi.— Jūs taču ar viņu runājāt,, toreiz, jūsu istabā.

— Viņa nejutās labi, tēvs atteic.— Bet tas taču nav iemesls, lai skrietu prom, varbūt ir kas cits?

Bips papurina galvu un grasās vēl ko vaicāt. Tēvs viņu nelaiž pie vārda.— Nu tātad!— Levs nosaka un

aizver durvis. Bips vel bridi pastav pie durvīm, tad

grasās iet projām.

— Bip!

Baptijs atrauj durvis. Tā bija māte, kās Bipu sauca. Viņa stāv tēva darbistabas durvīs, seja satūkusi, mati nokārušies pāri pierei. Baptijs metas uz priekšu.— Nesaki viņam!—viņš lūdz māti.— Lūdzu, nesaki viņam!

Mirkli māte neizpratnē uzlūko Baptiju. Tad aizklāj seju ar rokām un ieskrien atpakaļ istabā. Baptijs lēni aizver durvis aiz viņas.

Ko lai viņa man nesaka? Kas ir ar Risu?— Bips stāv Baptija priekšā, pēkšņi viņš ir liels virs, bet Baptijs tikai mazs puika.

— Neko,— Baptijs atbild,—neko!— Viņš lūko aizspiesties Bipam garām un nokļūt sava istabā. Bet Bips viņu tur ciet.— Kas ir ar Risu?—Tēvs ir dzirdējis Bipu runājam. Viņš iznāk no istabas un uzkliedz pavāram:— Kas te notiek?

Bips palaiž vaļā Baptiju. Nostājas tēva. priekšā

— Kas ir ar manu meitu? Pasakiet man! Kāpēc viņa aizbēga?

Tēvs atkal uzbrēc Bipam:— Taisies, ka tiec atpakaļ uz virtuvi! Par jautājumu uzdošanu es nevienam nemaksāju.

Bet Bips neiet. Viņš sagrābj tēvu aiz pleca

— Kas ir ar Risu? Ko jūs esat izdarījis ar manu meitu?

Tēvs grib atkal uzbļaut Bipam, bet tad viņš pamana pavāra roku uz sava pleca un mēģina pielabināties:— Mēs viņu atradīsim. Es viņai pagādāšu citu darbavietu, arī pajumti. Viņai neklāsies slikti, es viņu un . . .

— Viņu un . . .?— Bips palaiž vaļā tēva plecu.

— Tava meita gaida bērnu,— tēvs atzīstas.—Taču par to nav jāuztraucas, par abiem tiks gādāts. Viņa izdarīja muļķību, aizbēgdama no mājas.

— Bērnu? Risa — bērnu?

— Brahmas vārdā — ja!—tēvs kliedz.— Kas tur liels? Katra meiča kaut kad dabu bērnu.

Bips skatās uz tēvu, it ka ko gaidīdams, kāda pārpratuma noskaidrošanos, paskaidrojumus, bet

tēvs vienīgi izvelk no krūšu kabatas etviju, paņem cigāru un iesprauž mutē.

Bips pacel rokas. Lēnām, tā ka tēvs pagūst izbrīnā ieplest acis, Bips sagrabj tēva kaklu. Tēvam izkrīt cigārs, viņš grib atraut Bipa rokas no sava kakla.

— Bip!— iekliedzas Baptijs. Tas, ko dara Hips, ir kaut kas tik baismīgs, ka šķiet gluži neticams.

Bips neatlaižas. Tēvs nevar pakustēties, Bipa tvēriens padara viņu par nevarīgu lelli, pat runāt viņš nespēj. Baptijs mēģina atraut lielo, smago vīru no tēva. Nekas neiznāk—vīrs, kas sagrābis tēvu, nav lēnais, lētticīgais Bips, tas ir bargs, nepiekāpīgs vīrs.

Bip!— Baptijs kliedz, cik skaļi spēdams.— bj taču projām! Lūdzu, laid vaļa!

Bet Bips nelaiž tēvu vaļā. It ka nezinādams, kam tagad jānoliek, viņš cieši raugās tēva sejā, kura lēnām kļūst tumši sarkana.

Topur!— Baptijs sauc veco boju, kas strādā mājas priekšā,— sauc tik ilgi un tik skaļi, līdz dzird viņu skrienam augšup pa kāpnēm.

No redzētā skata Topurs nobāl. Tad abi ar Bap-tiju ņemas raustīt Bipa rokas. Kad tas nelīdz, Topurs metas projām, ieskrien darbarīku kambarīti un atgriežas ar čuguna cauruļvada gabalu, ko lieto skard nieka darbos.

Bip!—Topurs iebļaujas.— Laid vaļā!

Bips nedzird. Topurs bliež ar cauruli Bipam pa galvu. Bipa tvēriens atslābst, pavārs atkrīt pret sienu un noslīd uz grīdas. Smagi elpodams, tēvs atspiežas pret durvju stenderi, aptausta kaklu. Kad seja atkal atguvusi normālu krāsu, viņš ieiet atpakaļ istaba un aizver durvis.

Topurs nometas zemē līdzās Bipam. Ka tu to varēji izdarīt?— viņš vaicā vairākas reizes. Tad viņš palīdz Bipam piecelties, atbalsta viņu un ved lejā pa kāpnēm.

Gaitenī iestājas klusums. Baptijs apgriežas un ieiet sava istabā. Viņš iemetas gultā. Tur nu viņš guļ, nokritis uz mutes, viņš negrib neko dzirdēt, neko redzēt, neko domāt.

Vel pirms pusdienām Bips tiek atlaists. Tajā laika, kad Bips uzbruka tēvam, Radža nebija mājās;

tagad Radžs viņam izmaksā pilnu mēneša algu. Sek retārs ari piebilst, ka Candrahasa kungs esot bijis augstsirdīgs un par notikušo nekur neziņojis. Tas, ko izdarījis Bips, tiesa tiktu uzskatīts par smagu miesas bojājumu, par ko piespriež vairākus gadus cietumsoda.

Bips neskatās uz Radžu. Ar savu mantu sainīti padusē viņš iet projām. Baptijs stāv pie savas ista bas loga un noskatās, kā pavārs aiziet pa ielu. Ne reizi Bips nepaskatās atpakaļ-

Baptijam reiz gadījās redzēt kādu musulmaņu sievieti, ko vairāki vīrieši ar akmeņiem padzina no ciema. Viņš sēdēja automašīnā līdzās Radžam un pajautāja tam, ko ši sieviete nodarījusi. Radžs atbildēja: «Viņa pārkāpusi laulību.» Toreiz Baptijs vel bija |oti mazs un iedomājās, ka pārkāptā laulība ir apmēram tas pats, kas sasista mala krūze — divas nederīgas, zemē nomestas lauskas. Tagad tēvs ir pārkāpis laulību, taču nevis viņš tiek padzīts, bet gan Bips.

«Jūs ņemat to, kas jums patīk,» Risa bija tei kusi,— un: «To, ko jūs paņemat, jūs iegrūžat nelaime.»

Gopu, Risa un Bips ir nelaimē, par to vainojami tēvs, māte un viņš — Baptijs.

Doma par to, ka tēvs, māte un viņš ir vainīgi pēdējo nedēļu notikumos, Baptijam nedod miera. Pie pusdienu galda, sēdēdams pretī vecākiem, viņš lūkojas abu sejas: vai jūs apzināties savu citiem nodarīto pārestību?

Viņi neapzinās! Māte- ir ļoti bāla, bet viņa domā par sevi, nevis par Bipu — un kur nu vel par Risu! Tēvs ir saniknots, bet viņš nedusmojas uz sevi, bet uz māti, uz Bipu, viņu aizvainojusi Risas aizbēg ša na.

Savā istabā Baptijs atkal skatās ara pa logu Uz ielas ir pilnīgs klusums, pēcpusdienas tveice visus ļaudis iedzinusi mājās. Viņam ir tik daudz jautājumu, bet nav neviena cilvēka, ar ko tos varētu apspriest. Viņu pārņem dziļš nemiers, ilgāk viņš vairs nespēj nostāvēt bezdarbībā. Baptijs iziet no istabas un dodas uz pagrabu. Paņēmis divriteni, viņš izgrūž to no mājas un brauc projām svelmējošajā karstumā.

4. daļa GANEŠAS DARĪJUMS

.

CETURTAIS AKMENS

Baptijs lēnām soļo pa liedagu, skatās uz zēniem, kuri klimst gar peldbūdām, cenšas ielūkoties viņu sejās. Visi viņi ir kaut kādā ziņā līdzīgi — smēķē, ņirdz, spriežot pēc izskata, jebkurā brīdī ir gatavi piedzīvot ko jaunu. Gopu vai lielā, sveša zēna nav viņu vidū.

Kur lai viņš vēl meklē Gopu? Priekšpilsētas kvartālos? Vai viņš var uzdrošināties meklēt starp bezpajumtniekiem, visiem šiem skrandaiņiem? Varbūt pamēģināt laimi vecpilsētā? Tikai īsu bridi Baptijs šaubās, tad viņš ir izšķīries. Viņš aizskrien atpakaļ pie sava divriteņa, iedod zēnam, kas to apsargā, apsolīto ekstra un dodas vecpilsētas virzienā.

Vel arvien ir ļoti karsts, vienīgi no jūras nāk liega vēja pūsmiņa. Reižu reizēm Baptiju panāk kāda automašīna un iepūš viņam seja izplūdes gāzes.

Nonācis vecpilsētā, Baptijs nokāpj no divriteņa un, stumdams to sev pa priekšu, laužas cauri bazāra trokšņainajam ļaužu pūlim. Uzmanīgi viņš lūkojas apkārt. Vecpilsēta ir pēdējā cerība, bezpajumtnieku kvartālos viņš neies.

Tranzistoruztvērēju radītais dažādu mūziku trok snis ir tik liels, ka stabules skaņas, ko Baptijs saklausa, šķērsojot kādu laukumu, viņam šķiet kā īslaicīga atelpa. Bet viņš neskatās uz čūsku dīdītāju, kas, dažu tūristu ielenkts, dancina savu čūsku. Tikai pēc tam, kad melodija pēkšņi it kā pārtrūkst, viņš pamet skatienu uz cilvēku, kas sež pie groza ar čūsku, un paliek stāvot: Gopu! Cusku dīdītājs nav kaut kāds vīrs, tas ir Gopu!

Arī Gopu lūkojas uz Baptiju. Zēns ar divriteni bija par iemeslu tam, ka viņa mūzika apklusa, parak liels bija pārsteigums. Bet tagad viņš turpina spēlēt. Kama, kas jau bija noslīgusi pie zemes, lēnām atkal izslējās.

Baptijs piestumj divriteni tuvāk, nu viņš atrodas starp tūristiem, kuri noskatās Gopu priekšnesumā. Gopu šķiet izaudzis lielāks — jā, lielāks, tievāks, gandrīz jau pieaudzis. Viņš vēl arvien valkā savu uniformu, vienīgi bikses vairs nav agrākās — viņš tās nogriezis isas. Лп krekls saplīsis un netīrs. Zēns ar stabuli Baptijam atgādina pani pārdevēju pie Vārtiem Bombejā, nevis glīto, tīro boju, kas centās ievērot Radža norādījumus.

Beidzot Gopu noliek stabuli. Baptijs nogulda zemē divriteni, apsēžas līdzās Gopu un skatās, kā Gopu ievieto kobru maisā, salasa tūristu atstāto naudu un iebāž krūšu kabatā. Uz mēles Baptijam ir daudz jautājumu, bet viņš uzdod tikai vienu, jau iepriekš zinādams, kāda būs atbilde:— Карее tu aizbēgi?

Gopu lūkojas nopakaļus tūristiem, kuri lēnām attālinās. Viņš parausta plecus. Pēc tam tomēr atzīstas:— Es negribēju riskēt.

— Tur nebija nekāda riska. Kad pēc tevis ieradās, tevi gribēja atbrīvot.

Tātad viņam nevajadzēja paklausīt Caranam, Gopu tagad par to domā bez nožēlas. Kā par sen pagājušu notikumu, kas vairs neliekas svarīgs. Bap-t ijs nolaiž acis: šis Gopu nenāks kopa ar viņu atpakaļ, šim Gopu nerūp ne viņš, ne darbavieta pie viņa vecākiem. Tomēr Baptijs jautā, viņam ir jājautā. Atpakaļ pie Candrahasiem? Atkal būt bojām, but cilvēkam ar tīru sirdsapziņu? Mēnesi pēc mēneša saņemt cietu algu? Bips, Risa, labs ēdiens, darza istaba? Tas viss ir ļoti vilinoši! Mirkli Gopu šaubās, tad papurina galvu. Vai viņš arī tagad nenopelna? Sevi nepārdodot, pelnoties vienīgi ar savu mākslu! Un vai kopa ar viņu nav Sandžijs un Mangars, kas viņu uzņēma un nopirka viņam stabuli? Pats galvenais: vai viņš tagad nav čūsku dīdītājs Gopu? Kā lai viņš atkal kļūst par boju Gopu?

— Kad sāksies musons, tūristu tikpat kā nebūs,— Baptijs atkal mēģina iebilst. Baptijam taisnība, arī Mangars bija sacījis: «Lietavu periodā čūsku dīdītāji cieš badu.» Un vēl: Gopu ir pietiekami godīgs, lai atzītu: viņa ienākumiem, kas pārsniedz čūsku dīdītāja caurmēra izpeļņu, par iemeslu ir tas, ka viņš vēl ir bērns. Bērns, kas sniedz priekšnesumu ar kobru, izraisa lielāku interesi nekā pieaudzis virs Bet cik ilgi viņš vel būs bērns? Pēc diviem trim gadiem viņš būs tik liels kā Sandžijs, un tad ienā kurni saruks. Turklāt vai viņš, būdams čūsku dīdītājs, var apgādāt ģimeni? Varbūt vasarā, bet musona laikā tas nav iespējams.

Jo ilgāk Gopu domā par Baptija priekšlikumu, jo bēdīgāk viņam kļūst ap sirdi un jo vairāk viņš noskaišas. Kāpēc Baptijs nerimstas? Vai tagad viņš ar mierīgu sirdi var palikt čūsku dīdītājs? Viņš mēģina iedomāties savu atgriešanos Candrahasu mājā un izjūt nepatiku: viņš nevēlas kļūt otrs Topurs, nevēlas atkal izjust bailes, ka nav kaut ko izdarījis kungiem pa prātam. Pastāvīga darbavieta dod drošību, bet par to visu mūžu nākas būt paklausīgam, darīt visu, lai darbu nepazaudētu, arī melot, ja kungi to prasa.

— Es nezinu,— Gopu beidzot saka,— aprunāšos ar draugiem.— Viņš tā gan saka, bet labi zina, ka ar Sandžiju un Mangaru par to nerunās. Mangars viņu censtos pierunāt, Sandžijs — atrunāt; Sandžijs būtu ar mieru upurēt visu gaišmatainā vīra naudu, lai tikai viņš — Gopu — paliktu.

Baptijam vajadzētu Gopu pamudināt, sacīt, lai tūlīt pat izlemj, bet to viņš nedara. Gopu ir pateicis kaut ko tādu, kas Baptijam liek aizmirst visu pā rējo. - Tev ir draugi?

Gopu pastāsta par Sandžiju un Mangaru, un, kamēr viņš stāsta, viņam piepeši ir skaidrs, ka pie Candrahasiem viņš neatgriezīsies.

Baptijs klusē. Ko tik Gopu šajā īsajā laika ir piedzīvojis! Cik tukšas un vientuļas turpretim ir pagājušas viņa nedēļas! Puķu dobe, kāzas, kata strofa — ikviena jauniegūtā pieredze ir negatīva! Ja viņš atgriezīsies mājās, šajā bezcerīgajā mājā bez Gopu, bez Aješas, bez Risas, tā būs vienmer. Ja tu nenāksi ar mani atpakaļ uz mājām,— Baptijs klusu saka,— es ari neiešu atpakaļ.

— Tu negribi iet atpakaļ uz mājām? Gopu neticīgi uzlūko Baptiju.— Uz kurieni tad tu iesi?

— Es gribētu palikt pie tevis, pie tevis un taviem draugiem.

Baptijs Mangara kaktā? Gopu tas liekas neiedomājami, un viņš nezina, ko atbildēt.

— Man apnikusi garlaicīgā dzīve. Baptijs ir ļoti nopietns.— Tev liekas: ir labi, ja ir nauda, ja vienmēr ir ko ēst, ja ir skaistas drānas. Bet kas tas viss ir pret mūžīgu vientulību?

— Tu nezini, kā mēs dzīvojam.— Gopu vel arvien šķiet neiespējami, ka Baptijs varētu dzīvot tādos apstākļos kā Sandžijs, Mangars un viņš.— Mes ēdam maz un guļam uz zāles. Mangara kakts pat nav būda. Visapkārt ņudz no pelēm, žurkām un ķirzakām.

— Tomēr pamēģiniet padzīvot ar mani! Ja es neizturēšu, es varu atkal atgriezties mājās. Vismaz tad es kaut reiz būšu ko piedzīvojis. Un varbūt tu galu gala tomēr atgriezīsies,— Baptijs lūdz un mudina. Viņam ir skaidrs: ja Gopu uzzinātu par katastrofu, viņš spētu bijušo draugu labāk saprast. Bet par to Baptijs nespēj runāt.

Gopu vilcinās. Ar Mangaru nerastos nekādas grū tības, Mangars bieži saka: «Ja esi ieradies pasaulē kā nabadzīgu vecāku dēls, tas ir sods par tiem grēkiem, kurus tu sev esi uzkrāvis iepriekšējā dzīvē; ja tu esi piedzimis kā bagātu vecāku dēls, tā ir alga par taviem labajiem darbiem.»

Mangaram nav nekas pret bagātajiem, bet San dzijām? Gopu vēl dzird viņu sakām: «Gluži slikts šis Baptijs nevar būt.»

— Lūdzu!— Baptijs satver Gopu roku.

Un ko tu darīsi ar to?— Gopu rāda uz Baptija divriteni.— Dažs labs jau ticis nogalināts par sauju rīsu.

— Es to pārdošu.— Baptijs pielec kājās. Viņš ir. uzvarējis.— Tūlīt pat es to pārdošu.

— Manis pēc!— Gopu smejas. Baptija sajūsma kļiīt par bezpajumtnieku ir pārāk neprātīga. Bet kāpēc gan lai viņš nepadzīvo ar viņiem pāris dienu? Ilgāk viņš tik un tā neizturēs. Pārradies mājās, nopirks sev jaunu divriteni.

Baptijs atmin Gopu domas, bet neko nesaka. Viņš stumj divriteni cauri bazāram un pirmajam tirgonim, kas pagadās ceļā, vaicā, cik tas sola par viņa braucamo.

Pārsteigtais tirgonis ilgi domā, tad apskata div riteni no visām pusēm un saka:— Nu, jauns jau tas nav.

Baptijam nav vēlēšanās kaulēties, viņam jāstei dzas.— Simtu?— viņš jautā. Divritenis ir četrkārt vērts. Tirgonis apjūk vel vairāk, tomēr sāk kaulēties:

— Nu, teiksim, astoņdesmit.

— Ar mieru!— Baptijs pastiepj roku. Tirgonis noskaita naudu. Viņš vēl arvien nevar atjēgties no pārsteiguma par tik izdevīgu darījumu.

Baptijs atstāj divriteni tirgonim un skrien atpakaļ pie Gopu. Bet tad ierauga stendu ar pārtikas produktiem. Viņš skrien turp un iepērkas: šķēlēs sagrieztu ceptu jēra gaļu, sieru, augļus un divas pudeles zaļās limonādes. Viņam iziet gandrīz visa nauda.

— Cik tu dabūji par divriteni? Gopu vaicā, dzerdams Baptija pasniegto limonādi, kad draugs apsēdies viņam blakus.

Baptijs atmet ar roku:— Nav pieminēšanas vērts.

— Viņš kaunas atzīties Gopu, ka divriteni pārdevis krietni zem tā vērtības. Tad viņš norāda uz turzu ar pārtikas produktiem.— Tas jums. Tas ir prasats.

Gopu pasmaida un pieceļas.— To nu nevajadzēja,— viņš iebilst.— Mangars un Sandžijs mani pieņēma un deva ēst, kaut gan es viņiem nepiemak-sāju nevienu paisu. Tikai kopš dažām dienām es strādāju par čūsku dīdītāju un nopelnu vairāk nekā Mangars un Sandžijs abi kopā.— Gopu iebāž stabuli azotē un paņem grozu ar Kamu.— Iesim! Ir laiks doties pakaļ Mangaram.

Lēnām abi zēni virzās pa bazāra ielām. Abi klusē, katrs domā savu domu. Gopu vēl arvien ir grūti aprast ar domu, ka Baptijs aiz tīras piedzīvojumu kāres grib atteikties no visa tā, kas dzīvi vecāku mājā dara tik patīkamu,— un kaut ari tikai uz paris dienām. Bet Baptijam galu galā sametas bail: kas tas būs par cilvēku, šis aklais Mangars? Un lielais, svešais zēns no liedaga — Sandžijs—, kā tas viņu uzņems?

Pēkšņi Gopu paliek stāvot.— Tāds tu nevari ienākt mūsu kvartālā,— Gopu saka, rādīdams uz Baptija apģērbu.— Uzreiz redzams, ka tu esi bagāts.

Baptijs pamāj. Viņā aug bailes. Uz ko viņš te ielaižas? Bet iet atpakaļ viņš nevar un negrib, viņš vēlas palikt pie Gopu, piedzīvot to, ko piedzīvo

Gopu, un viņš ari grib sev draugu, varbūt pat vairākus draugus.

Gopu brīdi padomā, tad saka:— Nāc līdzi!— Viņš iegriežas kādā sānieliņā un apstājas pie gruvešu kaudzes.— Noziedies, lai tu izskaties netīrs,— Gopu dod padomu.

Baptijs paklausa. Viņš grābj ar rokam gruvešos un atkritumos, līdz tās kļūst netīras, un tad noziež ar netīrumiem seju, roku delmus un kāju lielus, kā arī izvelk notrieptās rokas caur matiem. So procedūru viņš atkārto vairākkārt, pēc tam novelk sandales, paslēpj tās turzā, ieplēš triko kreklu un sadriskā bikses. Tad viņš jautājoši uzlūko Gopu.

— Būs labi,— Gopu atzinīgi novērtē. Viņš pa stāsta Baptijam par Kraješu un brīdina draugu nevienam neizpaust savu uzvārdu.

Mangars vēl darbojas ar Durgu. Kopš Gopu kļu vis viņa konkurents, vecais vīrs nopelna mazāk. Neviens no garāmgājējiem, kas dažus metrus iepriekš kaut ko ir iedevis Gopu, par tādu pašu priekš nesumu Mangaram vairs neko nedod. Mangars cen šas zaudēto atpelnīt, darbodamies ilgāk, bet gūst maz labuma.

Kad pienāk abi zēni, viņa darbadiena ir beigusies. Gopu pastāsta vecajam vīram par zēnu, kas viņam atnācis līdzi. Mangars tikai atteic: — Ahā! un laipni sveicina Baptiju.— Tavs draugs ir gudrs,— viņš pēcāk saka Gopu,— viņš domā uz priekšu, uzņemas grūtības, lai nākamajā dzīvē netiktu sodīts par tagadējo pārpilnību.

Baptijs nenolaiž acis no Mangara. Vecais čūsku dīdītājs viņam atsauc atmiņa lasītos romānus Mangars gan izskatās pēc dēkaiņa, tomēr šķiet tik noslēpumains un cēls, ka ikdienas sīkumi viņu it kā neskar. Pēc Gopu lūguma Baptijs nes grozu ar Durgu, taču turas cieši līdzās Mangaram, kuru bal sta Gopu. Zēns ziņo par šīsdienas ienākumiem. Tie ir tik prāvi, ka vecais virs šaubās, vai Gopu nebūs pārskatījies. Gopu noskaita Mangaram priekša ieņemto naudu, tur ir trīsdesmit astoņas rūpijas. Man gars saņem naudu rokās, it kā gribēdams pārbaudīt tās svaru, tad lēnām saka:— Tik daudz es nenopelnu trīs dienās.

— Tas ir tikai tāpēc, ka es vēl esmu bērns,— Gopu cenšas izskaidrot savu panākumu, par kuru viņam tagad mazliet tā kā kauns.

Mangars padomā, tad paziņo:— Ļaudis ir gudri. Kas nu tur liels, ja vecs vīrs kaut ko prot? Vecuma ir jāprot. Bet, ja tu, būdams bērns, esi kaut ko iemāci jies, tas jau ir ko vērts.— Brīdi vecais virs padomā, tad liek priekšā:— Tev vajadzētu Kamu atalgot. Nopērc viņai pienu.

Gopu aizņemas no Mangara skārda bundžu, nopērk no kāda ielas tirgoņa pienu un klaipu maizes. Mangaram viņš iedod klaipu aptaustīt un saka:— Tā ir mūsu alga. Mēs to ari esam nopelnījuši. Tā bija laba doma — nopirkt Vāju.

Kā Gopu un Mangars izturas viens pret otru! Cik lielas savstarpējas simpātijas izpaužas viņu vārdos un žestos! Baptijs k|ust arvien mazrunīgāks, arvien domīgāks. Viņš aizmirst, ka visi trīs jau tuvojas bezpajumtnieku kvartālam, no kura viņam bail. Man garam patīk Gopu, viņš pat lepojas ar šo zēnu, kaut gan tas nav viņa miesīgs bērns, kaut gan viņš nevar teikt: «mans dēls».

Tad viņi iet pa tādu kvartālu, kur daudz akmeņu, skārda, dēļu un zaļu augu. Baptijs jūt uz sevi vērstos būceņu priekšā sēdošo viru, sievu un bērnu caururbjošos skatienus — bet pamana arī, cik ļoti Mangars te tiek cienīts, cik laipni sveicināts. Cilvēki, kas izturas laipni pret vecu, aklu vīru, nevar būt slikti.

Pārradies savā kaktā, Mangars apsēžas uz. sausās zāles guļvietas, izņem no krekla stabuli un liekas garšļaukus. Izstiepis piekusušās kājas, viņš atviegloti nopūšas. Gopu apsēžas uz viena no akmeņiem, pēti Baptija seju un jūtas pārsteigts: Baptijs nepavisam nav tik ļoti nobijies, ka varēja iedomāties. Kad Baptijs lūkojas visapkārt, viņa sejā drīzāk jaušas ziņkārība, nevis nepatika.

Baptijs sēž uz viena no abiem brīvajiem akmeņiem un vēro. Dīvainā sajūta, kas viņu pārņēma, ieejot šajā miteklī, tagad ir zudusi. Palicis sasprindzi nājums, pārliecība, ka viņš piedzīvos kaut ko tādu, ko nekad nav piedzīvojis Narijs, nemaz nerunājot par tā draugiem.

Gopu noliek Karnai priekšā bundžu ar pienu. Kobra dzer lēnām, neatņemdamās. Baptijs noskatās.

Cik droši Gopu apietas ar čusku! It kā viņš nekad neko citu nebūtu darījis.

Gopu pabaro ar pienu ari Durgu. Vecā čūska dzer maz, tai jau sen vairs neslāpst tā kā Kamai. Kad Gopu liek Durgu atpakaļ maisā, ienāk Sandžijs. Viņš ierauga Baptiju, īsi nopēta un apsēžas uz viena no abiem brīvajiem akmeņiem. Gopu apmetas viņam blakus.— Tas ir Baptijs,— viņš paskaidro.— Es tev par viņu esmu stāstījis.

Baptijs saliek kopā rokas un sveicina Sandžiju.

Lielais zēns brīdi tik cieši uzlūko Baptiju, ka tas nezina, kur skatīties. Tad Sandžijs nolaiž acis.

Vai tu biji pie sava tēvoča?-- Gopu jautā.

— Jā,— Sandžijs īsi atteic.

Baptijs nodur galvu. Vai šis Sandžijs nav mierā ar viņa klātbūtni?

Gopu sev vaicā to pašu. Kāds gan cits iemesls varētu but tam, ka Sandžijs rāda tik drūmu seju? Gopu nogaida vēl kādu brīdi, tad mēģina draugu uzmundrināt:—Kā tu domā — cik Kama un es šodien esam nopelnījuši?— Gopu pats atbild uz savu jautājumu:— Trīsdesmit astoņas rūpijas. Vienā pašā dienā!

Uz īsu brīdi Sandžija seja it kā noskaidrojas, tad atkal kļūst drūma.

Gopu paņem maizes klaipu, patapina no Sandžija nazi un sadala maizi četrās daļās. Viņš izsniedz Mangaram, Baptijam un Sandžijam katram pa riecienam, pēdējo patur sev un iekož tajā.

Turza! Baptijs būtu to gandrīz aizmirsis. Novietojis turzu sev starp kājām, viņš to atver un izņem visu, kas tajā iekša.— Tas jums,— viņš starodams saka.

Mangars izslējās un ošņā.— Smaržo labi,— viņš saka. Tad apsēžas starp Sandžiju un Gopu, paņem siera gabaliņu, apelsīnu un atvainojas Baptijam, ka šķēlēs sagriezto jēra gaļu nav aizticis.— Es neēdu gaļu. Bet Sandžijs un noteikti arī Gopu pratīs novērtēt lielisko maltīti.

Sandžijs uzlūko Mangaru, it ka vēlēdamies ko sacīt, tad paņem gaļas šķēlīti un ēd.

Baptijs pateicas Mangaram un Sandžijam par prasata pieņemšanu, piedāvā cienastu arī Gopu un tad ņem pats. Mangara kakta visi četri ēd klusēdami.

— Tu domā te ilgi palikt?— Sandžijs beidzot pavaicā Baptijam.

— Ja,— Baptijs atbild, priecīgs, ka lielais zēns ar viņu runā.

— Vai tev vel ir nauda?

— Daudz vairs nav,— atvainodamies Baptijs atteic.

— Tad tev vajadzēja nopirkt rīsus, prosu vai kukurūzu, nevis tik dārgus kārumus.— Sandžijs rāda uz pārtikas produktiem, ko viņu priekšā izlicis Bap-tijs.

Baptijam pazūd ēstgriba. Sandžijam taisnība, viņš bija domājis vienīgi par šodienu, ne par turpmākajām dienām.

— To viņš nevarēja zināt,— Gopu aizstāv Bap-tiju.— Viņš taču nezināja, kā mēs dzīvojam.

Sandžijs vienīgi palūkojas uz Baptiju un neko vairs nebilst.

— Kas tevi nokaitinājis, Sandžij? —Mangars jautā. — Varbūt tu negribi par to runāt?

— Ne.

Iestājās klusums. Sandžija «ne» izskanējis pārak dedzīgi. Viņš pats to apzinās.— Tas nav sakarā ar jums.

— Ar ko tad?— jautā Mangars.— Ja tu mums uzkrauj savu drūmo noskaņojumu, tad tev ari jāpaskaidro, kāpēc mums jācieš.

Sandžijs lūkojas uz savām rokam un klusē.

Mangars lauž mazus gabaliņus no maizes rieciena, bāž mutē un pamatīgi sakošļā.— Tu esi nelaipns, Sandžij,— viņš tad piebilst.— Gopu draugs var nodomāt, ka mēs viņu negribam.

— Tam nav sakara arī ar viņu,— Sandžijs aizsvil-stas.— Vai, pareizāk sakot, tam ir sakars ar visiem, kuri ir tādi muļķi ka mēs.— Viņš ir beidzis runāt, pieceļas un iet ārā.

Mangars, Gopu un Baptijs ēd savus maizes gabalus un klusē, beidzot Gopu vairs nespēj izturēt. Tādu uzņemšanu Baptijs nav pelnījis, vienalga, kas San džiju uz to pamudinājis. Gopu lūdz, lai Mangars kaut ko pastāsta.

Nav nekā labāka cilvēka uzjautrināšanai par kādu no Mangara stāstiem. Vai nu viņš pastāsta par Višnu, kas savā dzīvē kā Rama ar pērtiķu dieva

Hanumana palīdzību atbrīvojis no milža Ravanas savu sievu Zitu, vai arī kā Višna, atdzimis par Krišnu, ar mazo pirkstu pacēlis Govardhana kalnu, lai zem tā varētu paglābties no dieva Indras lietusgāzēm bēgošie cilvēki un dzīvnieki,— allaž stāsts pārtop deja. Mangars tēlo: atgaiņājas, uzbrūk, reizumis ir pērtiķu dievs, citreiz skaistā Zita, dažreiz atkal Krišna ar vareno mazo pirkstu.

— Tevi var viegli iepriecināt,— Mangars smaidī dams saka. Viņš beidz košļāt kumosu, atlikušo maizi ieliek klēpī un sāk stāstu par Krišnu un ciema skaistulēm. Viņš stāsta, kā Krišna ar savu gana stabuli ciema meitenēm spēlējis dejas un kā viņas visas dievā iemīlējušās. Sākumā Mangars mierīgi stāsta, tad ceļas kājās, ņem stabuli un atskaņo kādu dziesmiņu. Pēc tam viņš ir Krišna, kas blisina acis uz ciema skaistulēm, beidzot pārvēršas meitenē, kura kautrīgi nosarkst.

Baptijs vispirms smaida, bet drīz vien viņam jāsmejas. Mangars smejas līdz ar viņu.— Vai zināt, kāpēc es izvēlējos tieši šo stāstu? Tāpēc, ka Gopu drīz vien spēlēs tikpat jauki kā Krišna. Mums viņš jāuzmana, citādi viņš nozags mūsu ciema skaistās meitenes.

Vēlāk, kad Gopu un Baptijs liegajā mēnessgaismā sēž pie maisiem un domīgi klusē, Mangars uz īsu brīdi aiziet. Atgriezies viņš atnes akmeni — ceturto akmeni — Baptija akmeni.

DIEVI UN BRAHMAŅI

Nakts ir skaidra, zvaigžņota, tomēr karsta. San džijs klusēdams guļ garajā zāle. Gopu un Baptijs sēž netālu no viņa un sačukstas. Gopu brīdina Baptiju: — Vēl paies ilgs laiks, iekams tu izskatīsies pēc īsta bezpajumtnieka. Būs labak, ja tu neaiziesi nekur tālu no mums.

Mangars skaita lūgšanu, tad pagriež galvu uz to pusi, kur jābūt Sandžijam, un vaicā:— Vai tu man tomēr nepateiksi, kas perinās tavā galvā?

— Tev tas nepatiks, Mangar,— lielais zēns at teic,— tu jutīsies aizvainots.

Tevi kaut kas nospiež, tāpēc klāj vien vaļā,— Mangars turpina, it kā runādams pats ar sevi.— Ja tu mani aizvainosi, nu tad sāpes cietīsim mēs abi.

Sandžijs vēl bridi paliek neziņā guļot, tad pieceļas un apsēžas līdzās Mangaram. Arī Gopu un Bap-tijs pievirzās tuvāk vecajam vīram.

Sandžijs un viņa tēvocis Ramatra bija satikušies ar Ramatras draugiem, tiem bija avīze, un viņi pārrunāja tajā izlasīto. Valsts ziemeļaustrumos viesuļvētra bija nodarījusi briesmīgus postījumus: applūduši tīrumi, sagrauti ciemi, ar visām saknēm izrauti koki. Sācies bada posts.

Un tālāk?— vaicā Mangars, kad Sandžijs uz mirkli apklust.— Vai ļaudīm tiek sniegta palīdzība?

Viņiem palīdz!— Sandžijs saviebjas.— Un kā vēl palīdz! Posta piemeklētajā apgabalā ieradās tūkstoš brahmaņu. Viņi atveda pārtikas produktus vairāk nekā deviņi miljoni rūpiju vērtībā: rīsus, pienu, taukus — visu, kas vajadzīgs ļaudīm, kuri cieš . badu.

Kālab tad tu esi tik sarūgtināts?— jautā Mangars.— Nelaime un palīdzība papildina vienotru.

Brahmaņi atveda pārtikas produktus nevis , bada cietējiem, bet gan dieviem! Kā upuri! Lai dievus iežēlinātu!— Sandžijs pielec kājās un skraida -šurpu turpu.— Žurnālistiem viņi paskaidroja, ka neesot svarīgi paēdināt daļu bada cietēju, bet gan ar • milzum lielu upuri remdēt dievu dusmas, lai novērstu jaunus viesuļvētras postījumus.

— Brahmaņi ir mācīti ļaudis, viņi zina, ko dara.

Mācīti ļaudis!— Sandžijs vairs nespēj savaldi- *

ties.—Mācīti ļaudis, kuriem neredzamie dievi ir svarīgāki par redzamajām ļaužu ciešanām!

— Negrēko, Sandžij!— Mangars lūdz.— Ja cilvēki mušu zemes ziemeļaustrumos dievus ir aizkaitinājuši, par to viņiem jāsaņem sods.

Jasaņem sods!— lielais zēns pamet rokas gaisā.

Simtiem tūkstošu cilvēku jāsaņem sods? Visiem bez izņēmuma? Ko viņi nodarījuši, lai izpelnītos tik nežēlīgu, ilgstošu sodu?

Tu esi jauns, Sandžij. Nepacietīgs. Tev pietrūkst vīra brieduma, lai izprastu dievu gribu.— ļ Mangars ir noraizējies.— Kāda te nozīme laikam?

Un ko nozīmējam mēs, cilvēki? Mēs esam sīki putek

liši Kamēr spīd saule un puš vējš, mēs lidināmies gaisā. Kad sāk līt lietus, mēs krītam zemē. Mums ir daudzas dzīves, mums nav jātiecas pēc pilnības tikai pašreizējā dzīvē. Pacietība ir mūsu spēks.

Vai mūsu vājums! Sandžijs stāv, iespiedis rokas sānos, viņš ir satraukts, bezpalīdzīgs un be digs.

Mangars pievelk Sandžiju sev klāt.— Mūsu cieša nas nebūs veltīgas, ceļš uz laimi ir ērkšķains. Bet kādu dienu Višna atgriezīsies, viņš nāks pie mums, lai mūs izglābtu.

Sandžijs purina galvu: To mēs cenšamies sev

iestāstīt. Mu.su reliģija mūs krāpj, tā pārvērš mūs par bada cietējiem. Miljoniem izkāmējušu, izbadējušos govju klīst pa mušu zemi, meklēdamas barību, līdz nobeidzas no vecuma nespēka. Mēs tas neēdam, tāpēc ari nebarojam, un tāpēc, ka govis netiek koptas un barotas, tas gandrīz nemaz nedod piena. Mēs govis dēvējam par svētām un dzenam projām, kad tas vairs nespēj vilkt arklu. Musulmaņi nobaro govis, lai viņiem butu gaļa gala, kas derīga ēšanai. Mušu reliģija liedz mums ēst šo gaļu, vienkāršāk ir ļaut govīm nobeigties

Baptijs atceras, ko tēvs bija sacījis: «Musulmaņi nogalināja mūsu govis un nometa pie mūsu durvīm.» Baptijs to pasaka tapat vien, bez sava vērtējuma vienīgi lai parādītu, ka ari viņš kaut ko zina.

Sandžijs tūlīt, dod pretī.—Un hinduisti?—viņš jautā.— Vai tie bija labaki? Mēs nosviedām pie musulmaņu durvīm beigtas cūkas.'— Bet tad viņš atmet ar roku:— Ne jau par to ir runa. Runa ir par ko citu: mēs godbijīgi metam līkumu ap katru snauduļojošu govi, krītam tas priekšā pie zemes un čukstam tai ausī lūgšanas

Tu neizproti reliģiju,— Mangars saka vēl arvien pavisam mierīgi Govij ka dzīvniekam nav īpašas nozīmes. Te domāta ikviena dzīva būtne. Ticīgie hinduisti nenogalina ne cilvēku, ne dzīvnieku. Un, kad mēs govs priekša lokām ceļus, tas ir tāpēc, ka ta inus uztur ar savu pienu un savu darbu.

Musulmaņi islama ticības piederīgie neēd cūkas galu jo uzlūko cūku par netīru dzīvnieku

Go-Pudžas dienā* es paklanos Durgai, tāpat kā zemnieks klanās savas govs priekšā.

Sandžijs smejas — Ja, un pie Candrahasiem jau dis klanās šujmašīnām.

— Kāpēc gan ne? Mangars vaicā. Ja mašīna viņus baro?

— Un kad Candrahasi klanīsies saviem strādniekiem, nevis . . .— Sandžijs apraujas, izpūš gaisu, apsēžas un purina galvu. Bet Baptijs nenovērš no viņa acis.— Vai tu esi pie mums strādājis?

— Es biju transportstrādnieks,— lielais zēns negribīgi atteic.

— Un kāpēc tu tagad vairs neesi?

— Tāpēc, ka es ari tur nepareizi domāju un runāju.

Baptijs vairs neko nejautā, bet skatās uz San-džiju vel vērīgāk nekā iepriekš.

Kādu brīdi neviens nerunā, tad Mangars klusām saka:— Tev nevajadzētu vairs apmeklēt šo tēvoci, viņš daudz zina, bet neizprot dzīvi.

— Viņš dzīvi saprot labāk nekā mēs visi četri kopā, Sandžijs aizstāv savu tēvoci.— Ka tu, piemēram, vari izskaidrot, kāpēc mūsu dievi nesoda musulmaņus par to, ka viņi jau no bērnības ēd liellopu gaļu? Ka tas var būt, ka mušu dieviem tikai pār mums ir vara? Uz to man var būt tikai viena atbilde — tā, ko es dzirdēju no sava tēvoča: mūsu dievi nav mūs radījuši, mēs esam radījuši viņus.

— Vai mēs to spējam?— Gopu pārsteigts uzlūko Sandžiju.

— Viņu īstenībā nemaz nav,— Sandžijs skaidro,

viņi dzīvo tikai mūsu iztēlē. Mes tos esam radījuši

tāpēc, ka baidāmies paši no sevis; dieviem mūs jāiebiede, jāattur no ļaundarībām. Taču viņi sagādā vairak posta nekā labuma.

Mangara seja ir kā pārakmeņojusies. Viņš neskatās uz Sandžiju, bet Sandžijs turpina:— kristieši, budisti, musulmaņi — visiem ir dievi, kurus tie pielūdz. Katrs apgalvo, ka viņa reliģija ir vienīgi pareizā. Viņi izgudrojuši savus dievus tāpat ka mes savējos. Visi šie dievi ir līdzīgi cits citam bargi, muļķīgi un cietsirdīgi, nemīl cilvēkus.

Mangars pieceļas.— Ej projām, Sandžij! Tādus vārdus es nespēju klausīties.

Sandžijs nokar galvu.— Tagad tu zini, kāpēc es negribēju runāt.

— Tā būs labāk,— Mangars atteic.— Tu un es — mēs esam divas dažādas pasaules. Tu ilgāk nespēji klusēt, es nespēju to ilgāk klausīties.

Sandžijs vel arvien neuzdrošinās pacelt galvu.

Tu pareizi sacīji: es nespēju ticēt tam, kam tu tici.

Mangars uzliek roku Sandžijam uz pleca.— Patiesība ir labāka par meliem. Tagad ej.

Lielais zēns vilcinās, tad vaicā:— Jūs atstāsiet manu akmeni tepat?

— Mēs to atstāsim, tu katrā laikā vari nākt atpakaļ,— Mangars atbild.— Vienīgi mana pajumte vairs nav tavējā, kamēr tu noliedz dievus.

Pateicos tev, Mangar,— Sandžijs nopietni saka. Tad viņš pieiet pie Gopu.— Es laiku pa laikam te iegriezīšos. Jus mani varēsiet atrast pie Peļu puikām.— Gopu grib kaut ko teikt, bet Sandžijs klusēdams papurina galvu un aiziet.

— Jūs varat iet viņam līdzi,— Mangars klusu ierunājas,— es tāpēc uz jums nedusmošos. Varu dzīvot arī viens.

— Mēs paliksim pie tevis,— Gopu stingri nosaka.

BAPTIJS PALIEK BAGĀTS

Baptijs staigā ar skārda bundžu no tūrista pie tūrista. Viņš ievāc naudu, ko ar mieru maksāt vīrieši un sievietes, kuri noskatās Gopu un Kamas priekšnesumā. Viņa uzdevums ir izsist pēc iespējas lielāku peļņu. Baptijs apzinīgi izpilda šo uzdevumu — mīlīgi pasmaida, pieklājīgi pateicas, viņš ir pazemīgs — ka jau visi izrādes dalībnieki. Mati viņam nesukāti, triko krekls netīrs un saburzīts, tagad viņš izskatās tāds pats ka citi bezpajumtnieki. Viņš to zina un jūtas labi šajā lomā. Kad Gopu noliek stabuli, lai Kama un pats mazliet atpūstos, Baptijam jāpasteidzas. Visiem, kuri skatījušies un kurus viņš vēl nav uzrunājis, jāpagūst padot skārda bundžu, iekams tie aiziet. Pēc tam Baptijs apsēžas pie Gopu

Gopu ielūkojas bundžā un apmierināts pasmaida. Kopš Baptijam radās ideja kļūt par viņa kasieri, ienākumi ir vēl pavairojušies.

— Vai šodien beigsim?— Baptijs paveras uz debesīm. Kad saule ir tuvu norietēšanai, paiet tikai nedaudz minūtes un iestājas tumsa.

Gopu purina galvu:— Vēl par agru. Mazliet atpūtīsimies, un tad atkal jāpastrādā.

Baptijs neiebilst, viņš vienmēr piekrīt visam, ko liek priekšā Gopu. Viņi saprotas labi. Dažkārt pietiek tikai ar skatieniem un galvas mājieniem, lai zinātu, ko otrs domā.

Kāpēc viņi vēl nav kļuvuši īsti draugi? Baptijs to nezina. Kaut kas ir starp viņiem, kaut kas neredzams. Varbūt vainīgs Sandžijs. Tas pret viņu izturas rezervēti. Reiz lielais zēns bija sacījis Gopu: «Bagāts paliek bagāts, un nabags paliek nabags. Tavs Baptijs var izskatīties mats matā kā viens no mums, tomēr viņš nekad nebūs mūsējais.» Gopu aizstāvēja Baptiju, sacīdams, ka tas nesūdzoties un gandrīz vienmēr esot labā omā, bet Sandžijs atmeta ar roku: «Pagaidīsim, kad sāksies lietavas. Vai arī tad viņam vel būs laba oma ...» Sandžijs nepateica visu līdz galam, viņam bija skaidrs, ka tad ar Baptija labo omu būs cauri.

Baptijs neuzkrītoši vēro Gopu. Tur nu viņš sež — nopietns, stabule rokā — un nogaida, līdz Kama būs atpūtusies.

Gopu nezina, ka Baptijs ir noklausījies toreizējo sarunu, nezina, ka viņam tikai daļēji bijusi taisnība. Baptijs nesūdzas, viņam parasti ir laba oma, bet viņš bieži vien jūtas pavisam nelāgi. Cietā guļvieta, nakts trokšņi, turklāt, vēl moskīti, no kuriem vakara stundās nav glābiņa; sākumā viņam dažu labu reizi gribējās aizbēgt, atgriezties mājās, nomazgāties zem dušas, ielikties savā gultā. Viņš tomēr palika, nu jau viņš te ir ilgāk par nedēļu, ilgāk, nekā Gopu bija paredzējis. Viņš palika tāpēc, ka vēlējās kaut ko piedzīvot, un arī tāpēc, ka te ir Gopu, pavisam citāds Gopu, nevis tas bojs viņa vecāku mājās, un šo Gopu viņš tikai tagad ir īsti iepazinis. Ja viņam būtu iespēja piepildīt kādu savu vēlēšanos, viņš vēlētos būt tads kā Gopu, tik mierīgs, prātīgs, līdzsvarots.

Baptijs paceļ galvu un atkal pētī skaidrās debesis. Sandžijs bija runājis par lietus periodu, uzlūkodams to par pārbaudes laiku. Bet musons — vējš, kas nes lietu,— tagad vēl tikai ir sasniedzis rietumu piekrasti. Musons dzen mākoņus ziemeļu virzienā un tikai vēlāk pagriežas uz dienvidaustrumiem. Ja musons atnāks agri, Madrasu tas sasniegs augusta beigās, ja aizkavēsies, būs jau septembris. Baptijam nebija nodoma palikt tik ilgi prom no mājām, viņš vispār neko nebija domājis. Viņš bija palicis pie Gopu, jo viņam bija licies, ka mājās ir neizturami, nevis tāpēc, ka būtu vēlējies kādu laiku pabūt projām. Tagad Sandžijs ir noteicis viņa pārbaudes laiku. Ja viņš atgriezīsies mājās agrāk, visiem būs skaidrs, ka viņš nav izturējis.

Gopu noņem Kamas grozam vāku, pieliek pie lūpām niedres stabuli un atkal spēlē.

Baptijs pieceļas. Viņa dzidrā balss ir tik skaļa un aicinoša, ka Gopu stabulējot jāpasmaida. Baptijs pamana šo smaidu un atbild ar to pašu. Viņš sauc vēl skaļāk, slavē Kamu kā skaistāko Tamilnadas un Keralas kobru, nosauc Gopu par pašu jaunāko čūsku dīdītāju visā Indijā.

Kad Gopu šaja diena pēdējo reizi noliek stabuli, abi zēni ir patiešām noguruši. Viņi apsēžas viens otram blakus, saskaita ienākumu un ir apmierināti. Gopu nodomājis atpakaļceļā iegriezties pastā, lai tur iemaksātu naudu nosūtīšanai vecākiem, tāpēc viņš palūdz Baptiju aiziet pakaļ Mangaram. Vecajam vīram neklājas diez cik labi, viņi nevar atļaut aklajam Mangaram iet vienam. Baptijs pagaida, kamēr Gopu noglabā naudu un pieceļas, tad ari viņš ceļas kājās un iet prom.

Bazārā tirgotāji sastājušies pa vairākiem kopā un pļāpā. Baptijs iet lēnām, vērodams apkārtējo ļaužu rosīšanos. Agrāk, kad viņš gāja cauri bazāram, tir goņi viņa tūlīt pazina bagātu vecāku dēlu, gribēja viņam kaut ko pārdot, kļuva neatlaidīgi un uzmācīgi, kad viņš neļāvās pierunāties. Tagad tie viņam pat aci neuzmet. Tas ir patīkami. Agrāk tirgoņi šķita apgrūtinoši, tagad šo vīru izrīkošanos viņš vēro ar interesi.

— Lempīgais ziloni, skaties, kur kāju liec!

Baptijs gandrīz iekāpj pilnā olu grozā. Grozs stāv ceļa vidu.

Tirgonis lamājas un aizvāc grozu. Tad viņa izturēšanās pārmainās. Viņš jautājoši uzlūko Baptiju: — Ja gribi, es tev olas pārdošu. Divdesmit olas par trim rūpijām, parasti tās maksā četras rūpijas.

Baptijs purina galvu. I.ai cik lētas būtu olas, viņš tās nevar nopirkt, viņam nav naudas. Ienākumu uzglabā Gopu, un tā ir pareizi: iekasēt naudu var katrs, bet ne Kamu dancināt.

— Ja tev nav līdzi naudas, vari maksāt rīt.,— tirgonis liek priekšā.— Es tevi pazīstu, tu darbojies kopā ar to jauno čūsku dīdītāju.

Baptijs apskata olas. Cik sen viņš nav izdzēris nevienu olu, un cik labprāt viņš tagad izdzertu svaigu olu! Un trīs rūpijas nudien ir pieņemama cena.

Tirgonis iespiež grozu Baptijam rokā. i>Jem līdzi. Olas svaigākas vairs nekļūs. Atdodu tev par divām rūpijām.

Divas rūpijas — tas ir vairāk nekā izdevīgi. Baptijs paņem grozu un pateicas par uzticēšanos.

— Divu rūpiju dēļ jūs no manis projām nebēgsiet. — tirgonis saka. Viņš raugās pakaļ aizejošajam Baptijam, it ka brīnīdamies par savu plašo vērienu. Bet Baptijs piepeši ir ļoti priecīgs, ka ielaidies uz šo darījumu. Gopu nebūs nekas pretī par divām rūpijām dabūt divdesmit olas, un viņš — Baptijs — pierādīs, ka var būt noderīgs, nevis kā iepriekšējo reizi, kad tika izšķiedis naudu par nevajadzīgiem pārtikas produktiem. Tagad, kad viņš zina, no kā dzīvo Gopu un Mangars, viņam vajadzētu iepirkšanos pilnīgi pārņemt savā ziņā, kaulēties un tirgoties viņš prot labāk par Gopu vai Mangaru.

Mangars jau gaida, Durga ir grozā, stabule aiz bāzta aiz krekla. Viņš zina, ka Gopu aizgājis uz pastu, un saka:— Ļoti labi, ka mēs reiz esam -<divi vien. Baptijs gribēja pastāstīt Mangaram par olām, bet tagad nogaida: ko Mangars veļas viņam sacīt? Viņš paņem grozu ar Durgu un lēnām iet tik tuvu līdzas Mangaram, ka vecais vīrs var uz viņu balstīties.

— Tu taču zini, ka man patīc?— Mangars iesāk, kad viņi pagājuši gabaliņu uz priekšu.

Baptijs atbild apstiprinoši. Vecais virs jau bieži pierādījis, ka Baptijs viņam patīk. Mangars viņam nepārmet vecāku bagātību — ka Sandžijs, viņu starpā nav ari neērtības sajūtas — kā ar Gopu. Mangaram viņš patīk tāds, kāds ir, tas ir vienkārši un jauki.

— Tā ka tu to zini, es gribu tev pavaicāt, kad tu domā atgriezties vecāku mājās.— Mangara roka uz Baptija pleca k]ūst pavisam viegla.— Dēls pieder savam tēvam, to tu nedrīksti aizmirst.— Kad Baptijs neatbild, Mangars vaicā:— Vai tev nav kauna par tām sāpēm, ko tu viņam sagādā?

Baptijs bieži domā par vecākiem, tomēr viņam nav kauna. Bet, jo ilgāk viņš no tiem ir projām, jo tie viņa atmiņā iznirst arvien labvēlīgākā gaismā. Viņš tagad zina, ka vecāki nesader kopā, bet zina ari to, ka ne viens, ne otrs viņi nav ļauni. Ar savu aizbēgšanu Baptijs gribēja vecākus nosodīt, bet vēlējās ari atbrīvot ies no viņiem un no visa tā, ko nespēj saprast.

— Kaut kad es atgriezīšos mājās,— Baptijs vilcinādamies atbild,— bet pagaidām gribu palikt pie jums.

Tu vari palikt, cik ilgi vien vēlies,— Mangars atteic,— bet tāpēc tev nav jāgrēko. Necenties mums pierādīt, ka musons tevi nebiedē.

Par šiem vārdiem Baptijs Mangaram ir pateicīgs, tomēr piebilst:

— Es negribu to pieradīt jums, man tas jāpierāda pašam sev.

Mangars klusēdams smaida. Viņš noliecas pie Baptija, atsitas ar kāju pret akmeni, zaudē līdzsvaru un pakrīt. īsu bridi Baptijs stāv ka sastindzis. Tad noliek zemē grozus un notupstas līdzās Mangaram. Atbalstīdams veco vīru, viņš palīdz tam piecelties.

Baptijs nomurmina:— Es biju neuzmanīgs, esmu slikts pavadonis.

Mangars ir apmulsis, viņš pārbrauc ar roku pār pieri un ar pirkstiem izberzē asinis.

Baptijam acīs ir dusmu asaras: kāda jēga, ka viņš iet Mangaram blakus? Kur viņam bija acis? Vai Gopu netika viņu lūdzis uzmanīt Mangaru?

Mangars pamazām attopas no izbija, viņš mierina Baptiju:— Tu biji aizdomājies un neko neredzēji, tas nav nekāds noziegums.

— Es meloju, un man bija kauns, Baptijs atzīs tas.— Es negribu pierādīt sev, ka nebīstos musona, gribu to pierādīt Sandžijam.

— Es zinu,— Mangars smaidīdams atteic,— vien mēr, kad grib sev ko pierādīt, īstenība domā par citiem.— Tad viņš pastāsta, ka šāds kritiens viņa dzīvē nav nekāds retums:— Kad man bija vienpa dsmit gadi, kad acis man kļuva arvien vājākas un vājākas, esmu kritis neskaitāmas reizes un, tā sakot, iemācījies krist.

Та ir pirmā reize, kad Baptijs kaut ko uzzina par Mangara aklumu. Tā kā Mangars pats sācis par to runāt, Baptijs uzdrošinās pajautāt, ka ir, kad cilvēks / vairs neko neredz.

Tas nenotika uzreiz,— Mangars stāsta,— bet vilkās kādus trīs četrus gadus, es vairs skaidri neatce ros. Sākumā viss bija tādā kā miglā, kas kļuva arvien biezāka. Drīz vien es redzēju vienīgi ēnas, neko citu. Bet, jo vājākas kļuva acis, jo jutīgāka veidojās tauste, oža un dzirde. Rokas, deguns un ausis pārņēma acu uzdevumus, ilgi lūgties tos neva jadzēja.

Baptijs aizver acis un cenšas iedomāties, kāda ir sajūta, kad cilvēks ir akls. Tas viņam neizdodas — Un kā tas gadījās, ka acis tev kļuva arvien vājākās un vājākas?— viņš tad jautā.

Tas ir dievu sods,— Mangars atbild,— bargs sods par smagu pārkāpumu.

ATBILDE

Kalsnējais ierēdnis pastā pie kases lodziņa smaida Viņš Gopu jau pazīst.— Vai atkal kaut kas Bombe jai?— ierēdnis vaicā, tad labprāt izpilda veidlapu — Tavs tēvs var ar tevi lepoties, viņš saka, kad Gopu pateicas.— Būtu mans vecākais dēls tāds kā tu, man nebūtu nekādu rūpju.

Vai tēvs var ar viņu lepoties? Vai viņš nebūtu labāks dēls, ja kopā ar Baptiju atgrieztos Gandra basu mājā? Iznācis uz ielas, Gopu uzdod sev šos jautājumus. So mēnesi viņš varēja vecākiem aizsūtīt naudu, ta ienāks ari vel nākamajā mēnesi un līdz pašam augusta beigām, bet kā būs septembrī, kad musons sasniegs Mad rasu? Candrahasu māja viņam būtu droši ienākumi, vecāki saņemtu naudas pārvedumus ne vien septembri, bet ari oktobri un novembrī Un ari viņš pats atrastos drošībā, nebūtu jāraizējas, kā pārdzīvot lietus periodu. Bet viņš ir izlēmis rīkoties kā līdz šim, lai gan pelņas nekādas, toties pastāvīgas briesmas saslimt ar kādu no sērgām, kas plosās musona laikā.

Soļodams pa maigi sārtās novakara saules iz gaismotajām ielām, Gopu domā par to, ka musons Bombejā jau sācies, par avīžu ziņām, ko Sandžijs viņam nolasīja priekšā: applūduši tīrumi, bads ciemos un nabadzīgajos priekšpilsētas rajonos, palielina jies bezpajumtnieku skaits, pieaug epidēmiju bries mas. Pērn slimoja Rabijs, Bidija un Sridams, viņiem bija caureja, paaugstināta temperatūra, vemšana. Visi trīs tomēr slimību pārcieta, tas bija liels bri nums, tāpēc tēvs devās uz Sivas templi, lai nestu dievam dāvanu, bet ši dāvana ģimenei patiesi nozī mēja upuri.

Un šogad? Kā ģimene pārcietīs musonu šaja gadā? Lai paturētu dzīvokli, tēvam naudas pietiek Kad musons sāksies Madrasā un naudas pārvedumi izpaliks, Bombejā tas jau būs beidzies. Bet arī pēc musona vecākiem ir vajadzīgs dzīvoklis. Gopu klusu nopūšas. Viņa lēmums neatgriezties Candrahasu mājā nav saprātīgs un nepavisam neliecina par atbildības izjutu, un tomēr viņš nevar un negrib to grozīt. Musons neturpināsies mūžīgi, un Mangars apgalvo, ka Madrasā tas neesot ne tuvu tik stiprs un ilgstošs kā rietumu piekrastē. Kad musons beigsies, viņš varēs katru dienu demonstrēt Kamu, nopelnīt naudu, nosūtīt vecākiem viņu dalu un bez tam vel ietaupīt. Deviņos menešos vajadzētu nopelnīt tik daudz, lai pārdzīvotu nākamo musonu. Raizes viņam sagādā tikai šis pirmais musons, pēc tam ilgu laiku viņš baudīs brīvību.

Gopu paliek stāvot Viņš ir apstājies tieši pie veikala skatloga ar japāņu automodeļiem. Logā kā spogulī viņš redz savu attēlu, bet tas nav tāds kā Bombejā, kad Gaurijs, Jagdišs un viņš, rītos iedami cauri pilsētai, apstājās pie spoguļu veikala, vaibstījās un uzvedās ka jauni gailēni, tagad viņš neizskatās pašapmierināts Gopu salīdzina, pa šo laiku viņš

ir izaudzis, mati ir gari un biezi, seja nopietna, novājējusi.

Gopu novēršas no skatloga un naski soļo tālāk Vēl ir par agru sevi nožēlot. Līdz musonam atlikuši divi mēneši, un divos mēnešos ir daudz dienu. Viņiem ir vēl viena iespēja: gaišmatainā vīrieša nauda. Lielais darījums! Līdz šim par lielo darījumu bija domājis tikai Sandžijs, tagad arī viņš Gopu — par to padomās.

Mangars un Baptijs sēž vakara saule un sarunājas. Gopu sveicina Mangaru, kuru nav redzējis kopš agra rīta, novieto grozu ar Каши kaktā, turpat noliek Vāju, tad atgriežas pie vecā vīra un Baptija.

Vai visu nokārtoji?— Mangars vaicā.

Gopu atbild apstiprinoši. Viņam ir prieks, ka Mangars, tāpat arī Sandžijs atbalsta to, ka viņš lielāko daļu ienākumu nosūta tēvam.

Vecais vīrs un abi zēni kādu laiku sarunājas, pārspriež, ko dienā piedzīvojuši. Tad visi apklust: kaktam tuvojas Sandžijs un abi Peļu puikas. Viņi sveicina vispirms Mangaru, pēc tam Gopu un Bap-tiju un apsēžas. Viņi atnākuši paēst, tāpat kā ik vakaru. Sandžijam nav nekādu ienākumu. Bet San džijs viņam ir sagādājis ne vien Kamu, bet ari Vāju, tāpēc Gopu liekas pašsaprotami, ka draugs pārtiek no viņa ienākumiem. Ir jāsamierinās, ka Sandžijs ņem līdzi abus Peļu puikas, jo viņš taču nevar pie Peļu puikām dzīvot, nākt te uz maltītēm un pēc tam tiem stāstīt, kā viņam garšoja.

Kad Gopu grasās piecelties, lai vārītu biezputru, Baptijs pielec kājās. Viņš blēdīgi smaida un lūdz Gopu atkal apsēsties. Gopu paklausa un noskatās, kā Baptijs no kakta iznes kādu grozu. Tas ir pilns ar olām. Baptijs rāda visiem grozu un stāsta, cik izdevīgi viņš olas nopircis. Viņš starodams gaida uzslavu. Gopu paņem vienu olu un izpilda Baptija vēlēšanos: Divdesmit olas par divām rūpijām? Tās ir uzdāvinātas.

Kad Baptijs sniedz grozu Sandžijam, lielais zēns pateicas, tomēr nenoliek pie malas nūjiņu, ko virpinājis rokās. Olas atnes nelaimi,— viņš saka.— Iekams tās nav sagremotas, cilvēkam nav ne mirkli miera.

Baptijs sniedz grozu abiem Peļu puikām. Tie sa skatās, mulsi smaida un, sekodami Sandžija parau gam, paziņo, ka ari labāk ēdīšot prosas biezputru.

Baptijs noliek grozu, viņam ir asaras acīs. Tā ir zemnieku māņticība,— viņš atteic.— Olas nevienam nevar atnest nelaimi; olas ir tikai olas, nekas vairāk!

Gopu paņem akmeni un pārsit olu, tad pieliek to pie mutes un izdzer. Aizsviedis tukšo čaumalu, no slauka lūpas, iebāž roku grozā un paņem vēl vienu olu. Pārsit ari to un izsūc. Sandžijs ir netaisns. Baptijam viņš var iestāstīt, ka tic šiem bērnībā dzirdētajiem teicieniem. Gopu — ne, viņš pārāk labi pazīst savu lielo draugu.

Būt zemniekam nav nekāds kauns,— Sandžijs iebilst.— Zemnieki iztiek no pašu darba, viņi nedzīvo no citu darba.

Baptijs neliekas dzirdam. Klusēdams viņš stāv un raugās Sandžijā, tad lēnām apgriežas un ieiet kaktā. Tur atkrīt zāles guļvietā. Viņš grib izturēt, grili pierādīt Sandžijam, ka var te dzīvot, taču Sandžijs vēlas, lai viņš atgriežas mājās, lai Gopu nevajadzētu viņu uzturēt.

Pie maisiem valda klusums, līdz beidzot ierunājas Mangars:— Man kauns par tevi, Sandžij. Vai tev vairs neatrodas neviens labs vārds?

Es saku to, ko domāju,— Sandžijs atteic, un es uzskatu, ka tas viņiem ir ģimenē: tēvs dzīvo uz citu rēķina, dels arī dzīvo uz cilu rēķina. Ja viņš būtu nabadzīgs, es ne vārda nebilstu, ka viņš ēd kopā ar mums, bet tagad es nepiekrītu.

Gopu skatās uz Sandžiju tā, kā vēl nekad nav skatījies, tad pasaka kaut ko tādu un pats netic, ka spējis Sandžijam to pasacīt:—Tu esi ne tikai netaisns, bet arī nelietīgs. Baptijs strādā. Ja viņš neiekasētu naudu, mani ienākumi būtu mazāki. Bet ko tu dari? Uz kā rēķina tu dzīvo? Ja vēlies, es tev samaksāšu par Vāju, samaksāšu par visu, ko tu esi darījis manā labā.

Sandžijs dusmīgi uzlūko Gopu.— Tu esi tāds pats kā visi tie muļķi, kuri baro tīģeri, kas viņus kādu dienu aprīs.— Viņš pieceļas.—Tev nekas man nav jāmaksā, es vairs nedzīvošu uz tava rēķina, baro tikai savu kungu.

— Baptijs ir mans draugs, Gopu atteic,— nevis mans kungs.

Tad dod viņam krūti, izaudzini lielu, atņem šo darbu viņa tēvam.— Sandžijs aizmet nujiņu, apgriežas un iet ārā. Abi Peļu puikas vilcinās, tad katrs paņem no groza pa olai, paņirdz un seko Sandžijam.

Viņš ir neapmierināts, Mangars piezīmē, nojauzdams, ka jutās Gopu, viņš ir ļoti neapmicri nāts.

— Bet ta taču nevar dzīvot!— izlaužas pār Gopu lūpām.— Nevar taču vienmēr un visur jaust vienīgi ļaunu. Ja viņš ienīst visu pasauli, tad nav ko brīnīties, ka arī pret viņu izturas naidīgi.

— Tas pāries, Mangars mierina,— mums jāapbruņojas ar pacietību — Viņš paņem vienu olu, apskata un skaļā balsi saka:— Olas nav dzīvi radījumi, tās var ēst. Viņš pārsit olu, pasniedz Gopu, kas to aši izdzer, un tad tikpat skaļi noziņo, cik tā bijusi laba, svaiga, veselīga. Mērķis sasniegts: starp mai šiem atkal parādās Baptijs. Samulsis viņš apsēžas līdzās Gopu.

Citu pēc citas Gopu un Baptijs izdzer visas olas. Pēc tam Gopu pierunā Mangaru, lai viņiem kaut ko pastāsta. Stāsts ir garš, sakuma jautrs un dēkains, pēc tam arvien nopietnāks, par kādu maharadžu, kas devies ceļā, lai atrastu sievieti, par kuru kādu nakti bija sapņojis. Sieviete, kas viņam parādījusies sapnī, bijusi tik skaista, ka viņš to meklējis visās zemēs. Skaistuli neatradis, viņš atgriezies mājās, toties viņam līdzi bijušas trīs sievas, kuras viņš bija apprecējis aiz līdzjūtības: viena ar aklam acīm, viena ar nedzirdīgām ausīm un viena ar nejūtīgu sirdi. Tā ar nejūtīgo sirdi nositusi maharadžu, kad viņš bija pārradies savā pili, tā ar neredzošajām acīm dzirdējusi sava mirstošā vīra kliedzienus un jautājusi tai ar nedzirdīgajām ausīm, vai arī viņa dzirdējusi kliedzienu. Tā ar nedzirdīgajām ausīm noliekusies pār mirušo, novilkusi viņam no pirksta dārgo gredzenu un paziņojusi, ka neko neesot dzirdējusi.

Kad Mangars beidz stāstīt, Gopu un Baptijs ir pavisam klusi. Mangars pasmaida:— Vai jums pa tika mans stāsts?

— Jā,— Baptijs vaļsirdīgi atzīstas,— bet noteikti vēl paies ilgs laiks, iekams es to būšu pilnīgi izpratis.

— JĀ es to vel neesmu pilnīgi izpratis,— Mangars piezīmē.— Es pats to nezināju, pirms nebiju jums pastāstījis.— Tad viņš pieceļas, lai dotos pie miera.

Baptijs un Gopu paliek sēžot pie maisiem. Pa Mangara stāstījuma laiku ārā ir satumsis. Viņi sēž, viens otrā neskatīdamies, līdz Gopu ierunājās:— Neļaunojies uz Sandžiju. Šodien viņam bija slikta diena. Viņa ģimene ir nelaimē, viņš ļoti cieš no netaisnības.

Viņam nav jābūt manam draugam,— Baptijs klusām atbild,— bet nav jāpadara mani sliktāku, nekā es esmu. Arī mans tēvs . . .— Baptijs apraujas. Viņš gribēja sacīt: arī viņa tēvs nav tik slikts, kā Sandžijs iedomājas; nav taisnība, ka viņa tēvs dzīvo uz citu rēķina; tēvs strādā ļoti daudz un ļoti nopietni, bet te ir atšķirība: tēva strādnieki un kalpotāji arī strādā ļoti čakli un tomēr nav bagāti, tēvs ir bagāts — lūk, to Sandžijs viņam nevar piedot.

Gopu gaida, ka Baptijs turpinās. Viņš ir pārliecināts, ka ne Baptijs, ne Baptija tēvs nav slikti cilvēki. Candrahasa kungs ir bagāts, izskatās kā bagātnieks un izturas ka bagātnieks, bet slikts viņš nav. Gopu gaida veltīgi, Baptijs apņem ar rokām ceļgalus un klusē.

Iesim gulēt.— Gopu pieceļas un uzsmaida Bap-tijam.— Cik es Sandžiju pazīstu, šonakt viņš gulēs vēl sliktāk nekā mēs abi.

Ne tikai Sandžijs — arī Gopu un Baptijs nevar aizmigt. Gopu šķiet, ka Baptijs tumsā raugās uz viņu, un Baptijs, kas Gopu nevar saredzēt, patiesi neatņemdamies lūkojas tajā virzienā, no kurienes dzirdama Gopu elpa. Gopu bija sacījis, viņš esot tā draugs. Vai Gopu to sacīja tikai aiz dusmām, vai arī tā ir patiesība?

— Tu nevari aizmigt?—jautā Gopu, lai pārtrauktu klusumu.

Esmu pilnīgi nomoda, Baptijs atbild. Tad piepeši lūdz:— Pastāsti man par Bombeju.

— Ko lai tev stāstu?

— Visu,— Baptijs atteic.

Gopu padomā, tad saka:— Jautā, es nezinu, ar ko iesākt.

Tad Baptijs jautā. Viņš izvaicā par vecākiem, par māsām un brāļiem, par draugiem. Kad Gopu

stāsta par Gauriju un Jagdišu, Baptijs ir pavisam kluss. Tad viņš piebilst Es toreiz tirgus paviljonā uzvedos nekrietni.

Gopu neko neatbdd Та diena, kad Aješa, Baptijs un viņš pirka viņam domāto uniformu, ir sen pagājusi, tā ir daudz senākā par nepilno pusgadu, kas pagājis pēc tam. Gopu neko nebilst pretī, jo grib būt godīgs, tomēr piemetina —Tu esi loti pārvērties, neesi vairs tāds ka toreiz.

— Bet tu kopš ta laika esi pat divreiz pārmaini jies,— Baptijs atteic —Pirmoreiz — kad ienāci mūsu mājā, otrreiz — kad tevi sastapu bazārā.

Uz to Gopu nav, ko atbildēt; Baptijs sacīja tikai to, ko viņš jau pats bija atzinis. Bet, kad klusums sāk ieilgt, viņš jautā. Apvaicājas par Aješu un Bihariju, kas apprecēja Baptija māsu bez mīlestības. Baptijs pastasta. Viņam patīk atbildēt uz Gopu jautājumiem, par daudz ko Gopu gribētu uzzināt vel vairāk. Bet tad Baptijs nobīstas: Gopu apvaicājas par Bipu un Risu! īsu mirkli Baptijs izjūt vēlēšanos pastāstīt patiesību, atvieglot sirdi, atklāt savas aizbēgšanas īsto iemeslu, bet viņš neuzdrīkstas. Vai tagad, šajii brīdi, kad starp viņu un Gopu noris pirmā vaļsirdīgā saruna, viņam būtu jāstāsta par katastrofu? To no viņa neviens nevar prasīt. Un tā Baptijs samelojas: Bipam un Rišai klājoties labi. Viņam ir kauns, un viņš apņemas vēlāk Gopu visu izstāstīt, apzinādamies ari to, ka tagad melo pats sev.

Gopu turpina izjautāt, līdz aptrūkst, ko vaicāt. Bet tagad Baptijam radušies jautājumi, un, kad uz tiem ir atbildēts, atkal jautā Gopu, ta tas turpinās līdz vēlai nakts stundai — vaicā te viens, te otrs.

Tumsā ir viegli uzdot otram visneiespējamākos jautājumus. Kad abi beidzot iemieg, Baptijam ir palicis kāds neizteikts jautājums, bet atbildi uz to viņš ir saņēmis.

KAIJA DIENA, TIK GAIŠA KĀ TIKKO NOMAZGĀTA

Kad Mangars pamostas, kaktā valda klusums. Viņš noliecas pār abiem zēniem, kuri parasti rūpējas, lai viņš neaizguļas, un aizskar Gopu roku. Gopu uztrūkstas un lūkojas apkārt.— Tas, kurš nakti par-vērš par dienu, pārvērš dienu par nakti,— Mangars saka.

Baptijs pamostas ar grūtībām, atkal un atkal Gopu viņu sapurina. Tad viņš atceras nakti. Izberzē acis un ziņkārīgi uzlūko Gopu: vai rīts atcerēsies nakts solījumu?

Gopu žāvas pārtop smaida. Ja Mangars mums būtu ļāvis vel pusstundiņu pagulēt, mēs nemaz necel tos augša.

- Paliksim guļot, nogulēsim šo dienu.— Baptijs noliekas guļvietā un aizver acis, it kā patiesi vēl gribētu gulēt. Bet viņš nepavisam nav noguris, viņš ir apmierināts, tik ļoti apmierināts, ka vairs nespētu aizmigt.

— Celies augšā!— Gopu sagrābj Baptiju aiz rokām un pūlas uzraut stāvus. Baptijs pretojas: ar rokām, kājām, ar ko vien iespējams. Sākas laušanās, sīva, mežonīga ciņa. Nekad vēl Gopu un Baptijs nebija mērojušies spēkiem, tagad šis bridis ir pienācis, tagad viņi grib uzzināt, kurs no abiem veiklāks, spēcīgāks. Mangaram jāpiesargās no gaisā ņirbošajām rokām un kājām, viņš uzmanīgi pieceļas un gar zēnu juceklīgā kamola savītajiem augumiem atstāj kaktu

Gopu uzvar. Viņš sēž Baptijam uz vēdera, tur ciet viņa rokas, tusnī un uzslavē vājāko pretinieku — Man tā vien šķita, tu esi tinteszivs tev bija tik daudz roku.

— Laid vaļā!— Baptijs smagi elpo. Viņš pagrūž Gopu sānis, starodams uzslienas sēdus. Gopu ir gadu vecāks, krietni garāks augumā, tomēr pagāja ilgs laiks, iekams Gopu izdevās viņu dabūt zem sevis.

Kādu brīdi abi zēni atņem elpu, tad lēnām gatavojas aiziešanai. Viņi tīši nesteidzas. Vecpilsētā viņiem ir sava vieta, kaimiņi to zina un neļauj aizņemt citiem. Viņi izbauda rīta noskaņu, silto sauli pie maisiem, to jauno noskaņu, kas ir viņu starpā. Tad abi dodas ceļa, bet laika vēl diezgan. Viņi pasmaida par nemierīgo, priekšā soļojošo Mangaru un vērš viens otra uzmanību uz sevišķi interesantiem ielu skatiem. Pirms apmešanās savā vietā viņi aiznes divas rūpijas tirgotājam par iegādātajām olām. Tir gonis ir runīgs, un tā rīts viņiem ievelkas garumā Galu galā abi tomēr nonāk tur, kur viņiem jābūt, un sākas ierastais darbs.

Ierastais darbs? Kaut kas ir mainījies, tik ļoti pārmainījies, ka Gopu liekas ši ir pati pirmā diena, kad darbs ar Kamu viņam sagadā patiesu prieku. Vai Baptija balss neskan jautrāk nekā parasti? Vai izsaucienos, ar kuriem Baptijs cenšas pievilināt skati tajus, nedzirksti asprātības un teicams noskaņojums? Un stabule — vai ari tā neskan līksmāk? Vai cilvēki, kas pie viņiem paliek stāvot, neiemet Baptija skārda bundža pusrupiju vairāk nekā citkārt? Lai kā Gopu raizējas, domādams par Sandžiju un musonu, par. visām savam problēmām, tīkamā sajūta viņu neat stāj

Līdzīgi klajas ari Baptijam. Diena ir tik gaiša un starojoša, it ka tikko nomazgājusies Pat ja Baptijs meklētu iemeslu, kas viņam liedz priecāties, viņš to neatrastu

Ir jau pienākusi vēla pēcpusdiena, Gopu pēdējo reizi nolicis Vāju un tagad sēž kopa ar Baptiju un saskaita ienākumu. Saskaitījuši viens otram uz smaida Ja līdz šim abi zēni ar šo dienu nebūtu apmierināti, tad tagad viņiem tādiem vajadzētu but: viņi sasnieguši ienākumu rekordu

Līksmajai dienai seko nebēdnīgs vakars. Zēni daudz smejas un stāsta. Vēlu vakara viņu jautra oma pielīp arī Mangaram, vecais virs aizmirst, ka viņam neklājas visai labi, ka viņš ir noguris un gurdens un vislabprātāk liktos gulēt Viņš pastāsta zēniem par Pandavasu un Kurusu, diviem jauniem karotājiem, viņu tēvi ir brāļi, kas cīnās par troņa mantošanas tiesībām. Tas ir asiņains stāsts par kaujam un karu, slepkavībām un nāvi. Gopu un Baptijs uzmanīgi klausās Sākuma Baptijam stāsts šķiet interesants, bet tad kļūst baisi Mangars sīki attēlo nežēlības

Kad Mangara stāsts ir galā un Baptijs jutās vīlies, Gopu paskaidro:— Tā Mangars izrīkojas vienmer Ja esi bēdīgs, viņš tev liek smieties, ja esi jautrs, viņš atsaldē Kā tev liekas — kāpēc tieši šodien viņš mums stastija par diviem naidīgiem brāļiem?

Baptijam tagad viss ir skaidrs Viņš starodams uzlūko Mangaru un pateicas par stāstu. Mangars iebilst Stāstus pa lielākai daļai var izprast da žādi, viņš saka, pagriezies pret Gopu Tev neva jadzētu pāragri spriest

Gopu kļūst nopietns. Vai Mangars ar naidīgajiem brāļiem domājis Sandžiju un viņu? Mangaram stās tot, Gopu kādu bridi bija tā, it ka lielais zēns atrastos viņam aiz muguras un viņos noskatītos Viņš apcirtās apkārt, bet tur neviena nebija, un tad viņš saprata, ka Sandžijs ar skumjo seju nebija aiz viņa, bet viņā iekšā.

Mangars stīvi pieceļas, sacīdams, ka nu gan esot ļoti noguris, un ievelkas sava kaktā. Gopu un Baptijs paliek sēžot. Gopu paceļ galvu un lūkojas aug šup uz neskaitāmajām zili melnaja nakti mirdzoša jām zvaigznēm. Pēdējās nedēļās pirms musona daudzas naktis ir tik skaidras un gaišas

IDEJA

No dienām izaug nedēļas, jūlijs ir pagājis, sākas augusts. Nav vairs tik karsts kā maijā vai jūnijā temperatūra ir nedaudz kritusies, toties gaiss kļuvis spiedīgs. Pirmā pazīme, ka tuvojas musons.

No lielā gaisa mitruma sevišķi cieš Mangars Katru ritu, stāvēdams pie maisiem, viņš dziļi elpo un norūpējies rauc pieri. Uz Baptija un Gopu jautāju miem, vai musons atnāks agri vai vēlu, viņš tikai šūpo galvu. Agri vai vēlu — vienalga, man la vien rādās, ka šogad tas būs vienāds kā rietumos un austrumos, tā dienvidos un ziemeļos, šis musons zemei nenesīs svētību.

Musons — un svētība? No tēva Gopu zina, ka zemnieki vēlas, lai musons sāktos agrāk, novēlojies musons sagādā zemei postu, bet viņš—Gopu — ir pilsētnieks, viņam musons no laika gala saistījies ar rūpēm un bailēm. Vēl nekad viņu tik ļoti nav biedējusi lietus sezonas tuvošanās kā šajā gadā. Mangara vārdus viņš izjūt kā nopietnu draudu.

Augusta vidu gaiss ir tā piesātināts ar mitrumu ka Mangars purina galvu:— Lietus nelīst, bet gaiss ir smags un slapjš ka musona laikā.

Kādu vakaru, kad ari laiskais jūras vējiņš neatnes spirdzinājumu, Gopu sēž Mangara kakta priekšā un noskatās, ka Baptijs rosās, pūlēdamies pagatavot rīsu un sakņu biezeni. Gopu neredz drauga palīdzību lūdzošos skatienus, viņš domā Nepaies ilgs laiks, un lietus izslaucīs tukšas ielas un laukumus, tad viņš ar Baptiju vairs nevarēs doties uz pilsētu, tad izpaliks ari ienākumi. Bet viņš vēl arvien nezina, kur ņems naudu, ko nosūtīt vecākiem. Gaišmatainā vīrieša nauda! Ar to pietiktu, lai viņš, Mangars, Baptijs, Šandžijs un abi Peļu puikas pārdzīvotu musonu, bet, lai vecāki varētu paturēt dzīvokli, naudas ir par maz. Darījumam, idejai, uz kuru viņš gaida, vajadzētu ienest tik daudz, cik viņi abi ar Baptiju nopelnītu, trīs mēnešus diendienā vecpilsēta demonstrējot Kamu, taču, lai kāds būtu šis darījums, tas nedrīkst ilgt trīs mēnešus, bet tikai dažas dienas.

Gopu noslauka sviedrus no pieres. Viņš nekustas, sēž ārā līdz viduklim kails, tomēr no pieres pil sviedri.

Baptijs klepo. Zem katla vāji deg uguns, malka dūmo, un viņš neko lāgā nevar saskatīt. Viņš bija gribējis viens pats pagatavot rīsu un dārzeņu biezeni; pirmo reizi dzīvē viņš vāra. Baptija skatiens liecina, ka viņš šo vēlēšanos nožēlo, taču neuzdrošinās lūgt palīgā Gopu vai Mangaru, kas snauž savas zāles cisās.

Vai gaišmatainā vīra nauda vispār vēl ir dabūjama? Varbūt no tās pārtiek Šandžijs un abi Peļu puikas? Kopš sastrīdēšanās viņš Sandžiju redzējis tikai vienu pašu reizi, ari tad vienīgi no tālienes. Viņš neko nezina par lielo zēnu, nezina, no ka tie visi trīs Peļu alā pārtiek. Ja viņi tērē mežiņā paslēpto naudu, Gopu tagad velti lauza galvu, un visprātīgākais būtu aizsūtīt Baptiju atpakaļ pie vecākiem, paņemt Candrahasu dārzā paslēpto naudu un braukt mājās, atstājot Mangaru Sandžija aprūpē.

Gopu jūtas nomākts, ka Šandžijs nerādās. Vai draugi drīkst būt tik nepiekāpīgi? Reiz viņš jau bija apņēmies uzmeklēt lielo zēnu un izteikt viņam pārmetumus. Vajadzēja sevi stingri saņemt rokās, lai nepārsteigtos. Pārmetumi neko nelīdz. Tam, kurš apzinās, ka rīkojies nepareizi, jāiet pie otra. Bet viņš nav aplam izrīkojies, tā ir darījis Šandžijs, un Sandži jam tas būtu jāapzinās. Taču ir pagājušas jau sešas nedēļas, kopš Šandži js ar viņu sastrīdējies un aizgājis, un nekas neliecina, ka tas būtu atzinis savu kļūdīšanos.

Baptijam nu ir diezgan. Viņš skaļi nolamājas, apsēžas un atbalsta galvu rokās. Gopu pieceļas un ielūkojas katlā. No tā, ko viņš tur ierauga, viņam sanāk smiekli — katlā ir raibu raibs vārītu dārzeņu un risu virums.— Tu jau neesi izvārījis rīsu biezeni, bet gan zupu.—Viņš grib Baptijam paskaidrot, ko tas darījis nepareizi, bet Baptijs atmet ar roku

Pirmo un pēdējo reizi!

Gopu pievieno zupai garšvielas, sadabū bļodiņas, pavārnīcu un salej virumu traukos. Pirmo bļodiņu viņš aiznes Mangaram. Vecais virs savā guļvietā paceļ roku, viņam negriboties ēst. Gopu neziņā pastāv pie Mangara guļvietas, tad viņš atstāj kaktu un sniedz bļodiņu Baptijam.

— Viņš atkal neko need? Baptijs jautā.

Gopu tikai nopūšas. Tā tas iet jau dienām ilgi,

viņi var vārīt ko vārīdami, Mangaram nav ēstgribas. Večuks izkritās, zaudē spēkus, arvien biežāk noliek pie malas stabuli, lai zem vārtu arkas atgultos un aizvērtu acis. Tomēr ik ritu večuks dodas uz pilsētu un darbojas ar Durgu, it kā viņa dzīvē nekas nebūtu mainījies.

— Un Šandžijs par to neko nezina!— Pāri bļodiņai Baptijs domīgi uzlūko Gopu.

— Pats vainīgs, ka neko nezina, Gopu atteic.

Tas, kurš nerūpējas par saviem draugiem, nevar

zināt, vai viņiem klājas labi vai slikti.

— Un tomēr: es tavā vietā aizietu pie viņa un pastāstītu.

Gopu pieliek bļodiņu pie mutes un dzer. Toreiz atstājis Baptiju, viņš bija iepazinies ar Sandžiju, bet Šandžijs viņu pameta, kad viņš no jauna sastapās ar Baptiju. Viņš mācījās no Sandžija un tagad mācās no Baptija. Baptijs ir bijis ne vien daudzās zemēs, lasījis daudzas grāmatas un sešus gadus mācījies skolā, bet viņš arī izjūt, kam ir taisnība un kam ne. Ja Baptijs apgalvo, ka viņš Gopu vietā uzmeklētu Sandžiju, tad viņš to ari izdarītu.

Gopu un Baptijs ēd, līdz visa zupa izēsta. Tad viņi pieēdušies guļ zāle un tikko vairs spēj pakustēties.

Baptijs pastāsta par peli, kuru noķēris Kamai. Tā esot bijusi tik liela un tik trekna, ka viņš baidījies: tā aprīs Каши, nevis otrādi.

Gopu nak smiekli. Baptijam ir idejas! Ļoti žēl, ka viņš nedrīkst Baptijam izpaust par gaišmatainā vira naudu, varbūt draugs kaut ko izdomātu. Bet kāpēc viņš nevarēto Baptijam pajautāt, ko tas iesāktu, pēkšņi dabūjis daudz naudas? Norunu — nevienam par šo naudu nestāstīt — viņš ar to nebūtu pārkāpis. Gopu apgriežas uz vēdera un uzlūko Baptiju. Tad viņš izsaka savu jautājumu.

— Es uzaicinātu tevi un pats sevi ieēst saldējumu,— Baptijs atteic. Viņš smejas, Gopu jautājums viņam liekas jocīgs. Taču, kad Gopu saglabā nopietnību, arī Baptijam vairs smiekli nenāk.— Cik daudz naudas?— viņš vaicā.

— Paris simti rūpiju.

Paris simti rupiju? Baptijs padomā, tad saka:— Es atvērtu veikalu, leti iepirktu, dārgi pārdotu.

Ko tad tu leti iepirktu un dārgi pārdotu?

Kaut ko!— Baptijs izdara plašu rokas vēzienu.

Kokgriezumus, gliemežvāku virknes, rokassprādzes, sandales — visu, par ko interesējas tūristi.

Tūristu krāmus?— Gopu iztēlē pārcilā visu, ko uzbāzīgie tirgoņi bazārā cenšas pārdot tūristiem. Piepeši viņam sametas karsts, viņš redz sevi ka mazu zēnu skrienam līdzi kādai procesijai, viņam pa priekšu rikšo ielu tirgoņi, tie pārdod tūristiem vara figūriņas: Ganošas statuetes. Ir Ganoša Caturti, septembri svinamie svētki par godu dievam ar četrām rokām un ziloņa galvu.

Vai Madrasā jūs svinat Ganešu-Caturti?

— Ganešu-Caturti svin visā Indijā, Baptijs paskaidro draugam,— un Madrasā jo sevišķi.

Gopu pielec kājās. Viņš ir ļoti satraukts, viņam dreb ceļgali. Baptija ieteikums — tā ir ideja! Viņi lēti iepirks un dārgi pārdos, bet ne jau kaut kad kaut kādus tūristu krāmus, liet gan kaut ko pavisam noteiktu pavisam noteiktā dienā.

Paliec pie Mangara,— viņš lūdz apjukušo Bap tiju.— Man jāsteidzas pie Sandžija. Tas ir ļoti svarīgi.— Viņš laimīgi uzsmaida draugam un drāž projām. Skriedams nemitīgi domā. No idejas izveidojas plāns, ļoti vienkāršs, bet tik pārdrošs, ka viņš to apsver atkal un atkal. Taču plans ir labs, kļūdīties tur nav iespējams.

Līdz abu Peļu puiku alai ir tikai pāris simti metru, bet, jo vairāk viņš attālinās no Mangara kakta un kaimiņu būceņiem, jo kļūst arvien tumšāks Drīz vairs nekur neredz gaismu, vienīgi mēness stars apspīd ceļu. Gopu palēnina soli — viņam nav nekādas patikas, ka tumsā iekostu kāda izbiedēta žurka.

Pec brīža Gopu sāk iet vēl Ienāk. Viņš ir sasniedzis Peļu puiku alu. Pirms kāda laika Sandžijs abiem Peļu puikām bija ieteicis izrakt nelielas bedrītes visapkārt alai un izlikt lamatas — ja tuvotos kāds svešinieks, tas pakluptu un aizķertos lamatās, bet viņi būtu brīdināti un varētu neaicināto viesi ieraudzīt, pirms tas pagūst pienākt pārāk tuvu. No alas, virs kuras tikai līdz pusei uzbīdītas durvis, skan smiekli. Sandžijs stāsta par savu bērnību ciematā. Mazākais Peļu puika spiedz aiz sajūsmas, uzzinājis, ka Sandžijs, būdams mazs puika, nevarējis atšķirt jaunas ūdensbifcļu govis no buļļiem, jo nekad neesot piegājis tik tuvu, lai saskatītu starpību. Gopu smaida. Viņš pietupstas un klausās drauga stāstījuma, līdz Sandžijs apklust. Tad Gopu piesaka savu ierašanos un pasauc Sandžiju.

Virs durvīm parādās kāda galva. Mēness spīd viņam aizmugurē, tā ka ir pārāk tumšs, lai redzētu, vai Sandžijs priecājas vai ir pārsteigts. Tomēr Gopu ir pārliecināts, ka draugs rāda laipnu seju.

Kas mums parāda tādu godu?— Sandžijs apsēžas uz alas malas, pievelk sev klāt kājas, sakrusto rokas uz ceļgaliem un lūkojas uz Gopu pusi.

'Man ar tevi jārunā.- Sandžija seju Gopu vel arvien nevar saredzēt.

— Ar mani vienu pašu?

- Jā.

Sandžijs vilcinās. Abi lkju puikas, kuru galvas arī jau parādījušās, klusēdami lūkojas uz Gopu.

Manis pēc,— Sandžijs beidzot atteic. Viņš pieceļas kājās un Gopu pa priekšu iet projām, tad apsēžas zem vēdekļpalmas. Atkal Gopu nevar sa redzēt drauga seju. Nav patīkami runāt ar cilvēku ja viņa seja nav redzams sacīto vārdu iespaids. Taču Gopu nekas cits neatliek kā apsēsties Sandžijam blakus un izteikt savu priekšlikumu.

Sandžijs klausās, sākuma bez sevišķas intereses tad arvien uzmanīgāk.— Un kur tad tu ņemsi tās figūras?— viņš jautā, kad Gopu ir visu pateicis.

Sandžija roka grābsta zāli, satver kādu stiebru, iebāž mutē un košļā.— Tas mums der!— viņš tad saka. Ganeša, dievs, kurš pārvar šķēršļus, pārvar mūsu vislielāko šķērsli.

Tās var dabūt katrā universālveikalā,— Gopu atbild.— Tagad tas maksā tikai pāris rūpiju, īsi pirms Caturti figūriņas kļūst dārgākas. Procesijas laika mes varam prasīt divreiz trīsreiz vairāk

Sandžijs nekustas. Pērn viņš bija redzējis šos tūristus gar ielu malām. Saspiedušies ciešā pūli, viņi apbrīnoja milzīgo Ganešas tēlu, ko cauri pilsētai veda jaunu vīriešu procesija. Ja toreiz tūristiem būtu piedāvāti mazi vara Ganešas, viņi būtu tos labprāt pirkuši.— Ka tev radās šāda ideja?

Sandžijam plans patīk, Gopu to jūt, un viņš nenociešas nepasacījis:—Tā bija Baptija ideja. Lēti iepirkt, dārgi pārdot! Redzi, ko nozīmē, ja uzaug fabrikanta ģimenē!

Vai Sandžijs domā par musonu vai to ilgo laiku, kopš viņi sastrīdējušies?

Gopu to nezina, viņam tas arī nešķiet svarīgi; kā tagad rādās, ne viens, ne otrs nav nepārvarami šķēršļi.

Gopu prātā ir tikai viens vienīgs jautājums: vai gaišmatainā vīrieša nauda vēl ir dabūjama. Viņš to uzdod tikai pēc tam, kad Sandžijs ar rūpju pilnu seju ir noklausījies viņa stāstījumu par novērotajām pār maiņām Mangara veselības stāvoklī.

— Ka tu domāji?—Sandžijs izslējās.— Tev liekas, mēs esam to apēduši?

Mēnessgaisma spīd Sandžijam sejā. Gopu izbīstas: skaidri redzams, ka draugs ir cietis badu. Viņš labu laiku klusē, viņam kauns par savu baiļošanos, ka Sandžijs un Peļu puikas varētu būt dzīvojuši no šis naudas; tad viņš pieceļas un cieši uzlūko draugu. — Jums nevajadzēja badoties, Gopu saka,— ne tālu no jums bija ko est.

— Es zinu.— Sandžijs pasmaida.— Tu esi balodis un es krauklis.

— Un Baptijs?—Gopu arī jautā it kā jokodamies, tomēr nopietni.

Sandžija smaids kļūst ņirdzīgs.— Zaļš papagailis.

Baptijs sēž pie būdas, tur rokā zaru un zīmē smiltīs burtus. Reizumis viņš pārtrauc šo darbošanos un ieklausās. Mangars gu]. Pēc atgriešanās no pilsētas viņš tūlīt bija apgūlies un iekritis dziļā miegā. Šoreiz Sandžijam tas bija pa prātam — pilsētā viņš ar Mangaru sarunājās, pavadīja viņu mājup un tagad nopietns, novājējis sēdēja Mangara kakta priekšā. Viņš pastāstīja Baptijam par mežā aprakto naudu, pēc kuras Gopu nu bija aizgājis, un pateica, ka Ganešas ideja viņam patīkot. Sākuma Baptijs bija neizpratnē: kā tā — Ganešas ideja bija viņa ideja? Bet tad viņš atskārta: Gopu šo ideju bija viņam piedēvējis. Gopu vēlējas, lai viņš ar Sandžiju saprotas, varbūt pat kļūst draugi.

Draugi! Gopu domājis labi, bet Sandžijs un viņš labākajā gadījumā var būt vienīgi darījumu draugi. Tā, ka Sandžijs runā ar viņu, tēvs runā ar tiem vīriem, kuri nāk pie Candrahasiem un kuri tēva acīs neko nav vērti, izņemot to, ka ir darījumu partneri.

Atskan vaids. Baptijs nomet zaru un ieiet Mangara kaktā. Vecais vīrs ir nomodā. Aklās acis plaši atvērtas.

— Tev kaut kas sāp?

Mangars aizver acis un viegli papurina galvu. Kaut kas šajā kustība viņu tomēr nodod: viņam ir sāpes.

Baptijs nometas uz ceļgaliem Mangarain līdzās un ielūkojas vecā vīra grumbu izvagotajā sejā, pamana cieši sakniebtās lūpas.— Vai es tev kaut kā varu palīdzēt?— viņš jautā.

Mangars atver acis. Tā vien liekas, viņš redz, raugās garām Baptijam kaut kādā tālā nākotnē. Uz Baptija jautājumu viņš neatbild. Tikai pēc tam, kad vecais vīrs ilgāku laiku ir klusu un nekustīgi gulējis, viņa pamazām atgriežas dzīvība. Viņš grib zināt, vai Sandžijs vēl ir te.

- Viņš ar Gopu ir pie Peļu puikām,— Baptijs melo.— Viņiem drīz jabut atpakaļ.— Sandžijs vi ņam ir cieti piekodinājis nestāstīt Mangaram ne par naudu, ne par ieplānoto darījumu.

Ari Gopu domāja, ka tā būs vispareizāk

Mangars atkal klusē. Vai viņš nojauš melus? Baptijs jūtas nelāgi. Viņam nepatīk melot, un it sevišķi viņš negrib melot Mangaram.

— Es lūdzos Sivu, lai viņš man vairs neliek piedzīvot šo musonu,— Mangars piepeši saka.— Tas bus briesmīgs musons.

Baptijs lūkojas projām. Viņš ir sapratis: Mangars vairs nevēlas dzīvot. Tāpēc viņš neko neēd, tāpēc ir ļoti pārvērties.

Sandžijs ar mani izdarīs to, kas pienākas dēlam,— Mangars turpina, it kā runa būtu par kaut ko pavisam ikdienišķu. Ja Sandžiju kaut kas kavēs veikt šo pienākumu, to izdarīs Gopu. Ja arī Gopu radīsies kādi šķēršļi, es lūgšu to uzņemties tev, manam jaunākajam dēlam.

Dēla pienākums ir sadedzināt tēva līķi. Vienīgi dels, un proti — tobrīd vecākais sasniedzamais, drīkst aizdedzināt sārtu zem tēva mirstīgajām atliekām,tikai tad mirušais aizsaulē atradīs mieru. Tā ka Mangaram pašam nav dēlu, vecais vīrs par saviem dēliem izvēlējies Sandžiju, Gopu un viņu.

Ja man nāksies to darīt, es izdarīšu,— Baptijs apsola. Nav nozīmes lūgt Mangaru šo lēmumu atsaukt. Mangars ir vecs. Ja viņam liekas, ka viņa ciešanu laiks ir bijis pietiekami ilgs, lai tad viņš par to vienojas ar dieviem.

— Musons atnesis visai zemei ciešanas,—Mangars no jauna iesāk.— Pirmās lietus lāses vel nav kritušas, bet es jau sevī jūtu lietu. Man ir tā, it kā visapkārt būtu ūdens.— Kad Baptijs klusē, Mangars turpina:— Jus to piedzīvosiet un varbūt vel ļaunākus lietus periodus, vēl briesmīgākus postījumus. Jums klāsies grūti, tāpat kā man ir grūti gājis.— Baptijs vēl kādu laiku tup līdzās Mangaram, liet vecais virs vairs nerunā. Baptijam nepārprotami liekas, ka viņš Mangaru tikai traucē, tāpēc viņš klusām pieceļas un iet arā.

Ārpuse sēž abi Peļu puikas. Viņi irgājas, kā allaž raduši. Baptijs uzliek pirkstu uz mutes. Ja Mangars izdzirdēs Peļu puikas, viņš zinās, ka jaunākais dēls ir melojis. Baptijs atiet dažus soļus nostāk no Mangara kakta, apsēžas un pamāj Peļu puikām. Kad abi nometušies viņam blakus, viņš lūdz tos izturēties klusu, jo Mangars gribot gulēt.

— Kur Sandžijs?— abi zēni vienā balsī vaicā.

— Viņam kuru katru brīdi jābūt klāt.— Baptijs negrib vēlreiz melot, un viņš nevēlas, lai Peļu puikas iet projām: viņam gribas, lai tie paliek kopā ar viņu un sagaida Sandžiju un Gopu.

Peļu puikas zina, ka viņš nav nekāds īsts bezpa jumtnieks. Sandžijs jau pašā sākumā viņiem to pateicis. Gopu, to uzzinājis, dusmojās uz Sandžiju, viņš domāja par Kraješu un tā bandu, baidījās, ka abi puikas varētu izpļāpāt visu par Baptiju. Sandžijs iebilda, ka no saviem draugiem viņam neesot nekas slēpjams, bez tam uz Peļu puikām varot paļauties. Abi turējās kopā, bija lepni par parādīto uzticību un nekad Baptijam par to neieminējās, vienīgi dažkārt viņā ziņkārīgi nolūkojās.

Baptijam patīk Peļu puikas. Viņam liekas jocīgi, ka viņi nenosauc savus vārdus. Abi apgalvo, ka esot tos piemirsuši, bet ņirdz tā, ka viņiem nevar noticēt. Ja vajag viņus atšķirt , tad runā par mazo un vecāko Peļu puiku. Sākumā Baptijs bija nodomājis, ka viņi ir brāļi, tik līdzīgi viņi izskatās — abi tik tumši, tik netīri, tik savēlušies ir viņu garie mati. Viņi nav brāļi, bet sastapušies nejauši. Kopā ar vecāko toreiz vēl bija viņa mazā māsiņa, bet tā drīz vien nomira. Vecāki, bezpajumtnieki pilsētas ielās, bija atstājuši abus bērnus vienus un kādā rītā kopā ar mazākajiem brāļiem un māsām nozuduši. Ari mazākais Peļu puika ir bārenis, viņa vecāki un lielais brālis nomira holeras epidēmijas laikā. Tā ir tikai laimīga sagadīšanās, ka sērga nepaņēma arī viņu.

Baptijs sēž iepretim Peļu puikām un brīnās pats par sevi: kāpēc viņš jūtas lepns, ka abi šie panīkušie zēni viņu uzskata par savējo, it ka viņš piederētu pie viņiem līdzīgajiem? Vai viņš jūtas vainīgs, ka nav nabadzīgs? Vai tas ir kāds kauns, ka viņa tēvs ir bagāts? Uz šiem jautājumiem Baptijs nevar atbildēt, bet to viņš zina: kopš viņš pazīst Peļu puikas, kopš pazīst Mangaru, Sandžiju, viņu kaimiņus un draugus, viņš daudz ko redz pavisam citādā gaismā. Atrazdamies viens savā istabā, viņš bieži bija domājis, ka pasaule viņam pārāk daudz dara pāri, kaut gan jau toreiz zināja, ka tajā dzīvo arī nabagie, kas mirst badā. Bet tie bija tālu, kādā citā pasaulē. Ja gadījās tos sastapt, viņš lūkojās sāņus. Tagad viņš dzīvo starp nabaga ļaudīm, tagad viņam reizumis vecāku māja šķiet sveša pasaule.

— Kā ir, kad esi bagāts?— Vecākais Peļu puika viņu uzlūko ar ņirdzīgu smīnu, it ka būtu uzdevis īpaši āķīgu jautājumu.

Baptijs padomā. Viņš grib atbildēt godīgi. Beidzot viņš saka: Ir ļoti patīkami, ja katru dienu

ir ko ost, ja ir gulta, tīras drēbes un vannas istaba, kur var paiet zem dušas. Bet, ja nav draugu, tas viss nesagādā nekādu prieku.

— Ja es būtu bagāts,— mazais Peļu puika saka, — man būtu daudz, draugu. Es uzaicinātu tādus kā mūsējie ēst kopā ar mani.— Viņš starojoši smaida, šī doma viņam patīk.

Tev nekas neiznāktu,— Baptijs iebilst,— tavi vecāki neatļautu.

A-ā,— novelk vecākais Peļu puika. — Tu ne drīkstētu rīkoties, ka velies,— viņš pamāj ar galvu, it ka nu viņam viss būtu skaidrs.

Baptijs no jauna padomā, tad apstiprina:—Tev taisnība. Ja esi bagāts, tu vari sev it visu nopirkt, visur nokļūt, bet uzaicināt to, kuru vēlies, tu ne drīksti.

Mēs varam aicināt tos, kurus vēlamies, - ma zais Peļu puika nopriecājas.— Mēs vispār varam da rīt, ko gribam.

Nevari vis!— viņa vecākais draugs iebilst.

Ko tad tu vari uzaicināt, ja tev pašam nekā nav? Un kāpēc tu sev nenopērc ko ēst, kad esi izsalcis?— Kad mazais Peļu puika apbēdināts klusē, viņš griežas pie Baptija: Kāpēc tev jāaicina tādi ka mēs?

Tad jau tu būtu tīrais muļķis. Ja es būtu bagāts, man nevajadzētu neviena drauga. Bez tam tev taču bija bojs.

— Tā gluži nav.— Baptijs ir nosarcis.

— Vai bojs arī ēd to pašu, ko bagātie?— grib zināt mazais Peļu puika.

— Dažreiz,- Baptijs negribīgi atbild. Sandžijs reiz sacīja, ka būt bojām nozīmē dzīvot būri un pārtikt no atkritumiem. Būris esot mīksti izoderēts, atkritumi visgardākie ēdieni, taču būris paliekot būris, bet ēdieni — atkritumi.

— Es negribētu būt bojs,— vecākais Peļu puika ierunājas. —' Būdams bojs, tu neesi bagāts un tu nedrīksti nevienu uzaicināt.

— Es arī ne,— mazais Peļu puika pievienojas draugam. Tad viņš apklust, jo ierauga tuvojamies Sandžiju un Gopu.

Sandžijs apstājas Baptija priekšā.— Kāpēc tu neesi pie Mangara?

Viņš guļ,— Baptijs atbild.— Es tikko biju pie

viņa.

Un ja ar viņu kas noticis? Ja viņam vajadzīga palīdzība?

Sandžijs steidzas uz Mangara kaktu un ieklausās Izdzirdējis vecā vīra gārdzošo elpu, viņš nomierinās un atgriežas pie zēniem. Sandžijs apsēžas, bet uz Baptiju neskatās.

— Viņš vaicāja pēc tevis,— Baptijs aizstāvas — Man nācās viņam melot.

Sandžijs neliekas dzirdam. Rādīdams uz abiem Peļu puikām, viņš jautā Gopu:— Vai pastāstīsim viņiem?

Jā, Gopu atteic. Jo vairāk mēs esam, jo lielākam ļaužu baram varēsim parādīt figūras.

Sandžijs pastāsta abiem Peļu puikām par naudu un iecerēto plānu, tad paziņo:— Mēs iepirksim Ga-neša statuetes jau šodien. Лг katru nākamo dienu tās kļūs dārgākas. Mēs tās nopirksim un apraksim.

Viņš pieceļas un papliķē sev pa kreklu tajā vietā, kur noglabāta nauda.— Nav labi skraidīt apkārt, ja esi trekns kumoss.

Zēni pieceļas, abos Peļu puikās kūsāt kūsā vēlēša nās darboties. Bet Sandžijs vilcinās.— Vienam no mums jāpaliek te.

— Es nepalikšu,— saka Baptijs. Viņš grib aiz steigties priekšā lielajam zēnam, nepieļaut, lai tas viņu atkal atstāj mājas.

Sandžijs, laizdams gar ausīm Baptija atteikšanos, pārvelk ar roku pār mazā Peļu puikas matiem.— Tu paliec uz vietas. Mums būs smags nesamais. Varbūt mūs arī aplaupīs; būs labāk, ja ies lielie.

Mazais Peļu puika pastiepj uz priekšu apakšlūpu, tomēr samierinās; Sandžija labā viņš darīs visu.

Citā reizē kāds cits paliks,— Sandžijs mierina mazo. Tad visi četri zēni aiziet.

Kad viņi tuvojas pilsētas centram, sāk jau krēslot. Veikalu skatlogos iedegas gaisma, ielu tirgoņi iededzina petrolejas lampas un piekar visapkārt stendiem, Pie viena no tirgoņiem Sandžijs paliek stāvot, abi sačukstas, un Sandžijs iemaina dolārus pret rūpijām. Tad zēni iet tālāk.

SADHU*

Mangars klusām kāsē. Gopu pamostas. Sājā naktī viņš nav labi gulējis, zemapziņā jutis katru vecā vīra kustību. Ari Baptijs ir nomodā. Pār Gopu viņš noliecas pie Mangara, pasveicina veco vīru, tad pieceļas un pasit vienu no maisiem sāņus.

Paliec guļot, neej uz pilsētu,— Gopu lūdz Man garu.— Neviens cilvēks neskatīsies uz Durgu procesijas laikā.

Mangars ar pūlēm uzslējās, sak stiprāk kāsēt un aizsmakušā balsī ierunājas:— Ne, Gopu. Ar palikšanu guļot nedrīkst, iesākt.— Viņš atbalstās uz Gopu pleca, stenēdams pieceļas un grīļodamies atstāj kaktu.

Gopu lūkojas Mangaram nopakaļus. Dienu no dienas vecajam vīram kļūst grūtāk veikt ikdienas darbus, bet stūrgalvīgs kā ezelis viņš ik rītu iet uz pilsētu, vakarā atgriežas mājās, apguļas, snauž vai skaita lūgšanas.

Ari Baptijs lūkojas tajā virzienā, kur nozuda Mangars.— Zēl, ka mēs viņam nedrīkstam neko stāstīt.

Gopu pamāj. Šodien ir tā diena, kad dievam Ganošam par godu notiek procesija, lielā darījuma diena! Tādu dienu neklājas turēt slepenībā.

Gopu un Baptijs iekož šo to, kas palicis no iepriekšējās dienas, tad pieceļas un kopā ar Mangaru, kas atkal neko nav ēdis, atstāj kaktu. Viņi noraugās pakaļ vecajam vīram, līdz tas izzūd skatienam, un tad dodas pie Sandžija un abiem Peļu puikām.

Tie trīs sēž savas alas priekšā. Viņi sarunājas, smejas, viņiem ir lieliska oma.

— Sandžijs mums apsolīja svētku mielastu,— ma zais Peļu puika starodams stāsta, un vecākais papil dina:— jā! Maizi, augļus un pienu.

— Ja mēs šodien to sev nevarēsim atļauties, tad nemūžam,— Sandžijs saka un vīpsna. Viņš pieceļas un iet zēniem pa priekšu, līdz viņi pienāk pie mežiņa.

Mežmala zēni palūkojas visapkārt. Tikai tad, kad, liekas, nekā aizdomīga nav, viņi uzdrošinās ieiet mežiņa. Taču jau pēc dažiem soļiem Sandžijs paliek stāvot. Viņa labā oma ir izgaisusi. Mīkstajā meža zemē redzamas pēdas. Viņš kļūst- nemierīgs, sāk skriet ātrāk, sasniedz krūmāju, pašķir krūmus — un stāv pie bedres. Nobālis un mēms viņš lūkojas tajā. Gopu, Baptijs un abi Peļu puikas stāv viņam līdzas izbijušies, tikpat mēmi: ši bedre bija viņu paslēptuve, figūru noliktava. Tā ir izlaupīta.

— Tā nevar būt īstenība!— kliedz Sandžijs.

Viņš ielec bedrē un spārda ar kājām tas sienas.

Tad izrāpjas ārā un rausta Peļu puikas aiz viņu garajiem krekliem.— Kam jūs esat pastāstījuši par mušu darījumu? Ar ko esat pļāpājuši?

Mazais Peļu puika sak raudāt, vecākais izraujas. Sandžija rokā paliek gabals izdilušā krekla. Mēs nevienam neesam neko teikuši,— viņš kliedz.— Tu domā — mēs esam stulbi?

Sandžijs apsēžas un paslēpj galvu rokās.

Ne vārda nesacīdams, viņš sež un truli blenž sev priekšā.

— Kas to bulu varējis izdarīt? — Gopu klusu jautā.

Nu, kas tad!— Sandžijs uztrūkstas un cieši uzlūko Gopu.— Kraješs un viņa banda.

Bet ka viņi varēja zināt . . .— Baptijs apraujas. Viņš neizjūt Sandžija izmisumu, bet spēj to saprast, tāda iespēja lielajam zēnam vairs otrreiz negadīsies.

Sandžijs vīsta dūres.— Та mēs to neatstāsim. Šoreiz bandīti ir pārrēķinājušies. Un kaut man pašam būtu jānosprāgst!

— Ko tu gribi darīt?—Gopu jautā.

Es iešu uz pilsētu, nopētīšu tos tirgoņus, kuri pārdod mūsu figūras, un viņiem sekošu. Tad jau redzēs, kas no tā iznāks.

Zēni raugās Sandžijam garām un klusē.

Nu? Nāksiet man līdzi, vai jums ir bail?

— Tu gribi saķerties ar Krajcšu?— Gopu Sandžija nodoms nepatīk.

Par gribēšanu nav runa! Mums vajag! Varbūt tu zini citādu ceļu, ka pārlaist musonu?

Gopu nezina cita ceļa, taču tas, pa kuru grib iet Sandžijs, viņam šķiet baismīgs.— Un ja nu viņi mūs . . .

— Tad mums nebūs paveicies!— Sandžijs viņu pārtrauc.— Pārciest musonu bez rūpijas kabatā ari nav nekāda prieka.— Viņš mirkli nogaida un tad nepacietīgi vaicā:— Tātad?

Vecākais Peļu puika piesakās, ari viņa draugs nedroši paceļ roku.

Jūs ne!—Sandžijs glāsta mazo Peļu puiku, kura asaras vel nav nožuvušas. Kas grib nākt līdzi, tam jābūt pietiekoši vecam, lai zinātu, ko dara.

Gopu jūt uz sevi vērsto Sandžija skatienu. Stā- •: voklis ir mainījies, vēl pavisam nesen viņiem bija piecsimt rūpijas. Ar to bija par maz, lai pa musona laiku varētu sūtīt vecākiem naudu, bet šīs naudas pietiktu, ar ko pašiem izdzīvot. Tagad ir citādi: ja viņš netiks pie naudas, nav zināms, ka izvilks dzīvību.

Un tomēr: Sandžija nodoms viņam nepatīk, tas ir pārāk bīstams.

Nu? Sandžijam Gopu pārdomas liekas stipri ; ieilgušas.— Vai mēs paņemsim savu naudu vai to f atstāsim bandītiem?

taču viņš grib pierādīt Sandžijam, ka nav gļēvs.

Gopu vilcinās, tad parausta plecus.— Varam jau uz zagļiem paskatīties.— Viņš cer, ka Sandžijs no sava nodoma atteiksies, tikko pirmās dusmas bus pāri

Es eju līdzi, Baptijs klusu saka. Viņam bail,

— Nenopietns lēmums,- nosaka Sandžijs un tū ht iet projām, viņš negrib zaudēt laiku. Gopu, Bap-tijs un abi Peļu puikas viņam seko.

Bet, kad viņi ir iznākuši no mežiņa, Peļu puikas sāk iet lēnāk un beidzot galīgi atpaliek. ™

Trīs zēni klusēdami iet cits citam līdzās. Gopu tā vien liekas, ka ari Sandžijam, domājot par savu ļ apņemšanos, nav lāgā ap dūšu, taču Sandžijs negrib samierināties ar figūru zaudējumu, viņš grib tās atkarot — kaut arī vajadzētu stāties pretī tādam vīram kā Kraješs.

Pilsētas centrā zēniem nākas pagaidīt, procesija vel nav sākusies. Viņi apmetas kādā nišā starp

divām mājām vienā no ielām, pa kuru virzīsies procesija, no šīs vietas iela ir labi pārredzama. Vel nav redzams neviens skrejošs pārdevējs, Sandžijs tomēr droši zina: tie bus.

Viņam bijusi taisnība. Kad tālumā ieskanas timpani un gar ielas malu sāk pulcēties ziņkārīgie, parādās zēni ar pārnēsājamām letem: viņi pārdod Ganošas statuetes.

— Tās ir mūsējās!—satraukts čukst Baptijs. Viņš tās pazīst pēc sarkanīgā spīduma. Sandžijs, Gopu, Peļu puikas un viņš pats tās nospodrinājuši ar sarkanajam smiltīm, lai statuetes izskatītos senatnīgas.

— Tas ir mušu, par to nav šaubu,— apstiprina Sandžijs.

Tad viņš paziņo:— Paliksim šo tirgoņu tuvumā, vismaz viens no viņiem mums pastāvīgi jāpatur acis.

Zēni ar letem metas pie ārzemju tūristiem, kas sadrūzmējušies gaida procesiju.

— Thirty rupees!'— viņi sauc.— Only thirty rupees!1— Ar vienu roku viņi tur leti, otrā vicina Ganošas statueti.

Trīsdesmit rūpijas! Astoņas rūpijas piecdesmit figūras maksāja veikalā. Gopu sanāk dusmas. Tās ir viņu figūras, ko šie zēni pārdod. Par šīm figūrām viņi izdevuši savu naudu, nesuši tās cauri pilsētai, apstrādājuši, aprakuši un tagad citi ar tām tirgojas. — Ka viņiem nav kauna! Gopu saskrien acis asaras.

Sandžijs uzliek roku Gopu uz pleca.— Tie nav zagļi, viņi strādā kādam citam. Kad viņi nodos saņemto naudu, mes uzzināsim, kā labā viņi darbojušies.

Procesija tuvojas. Tagad dzirdami ne vien lielie timpāni, bet ari bungu rīboņa un cimboles skaņas, kas ievada raibo gājienu. Sandžijs, Gopu un Baptijs izspiežas cauri biezajai ļaužu drūzmai un raugās pretī procesijai. Izpušķoto kravas automašīnu un vēršu vilkto ratu procesija virzās uz priekšu lēnām. Jauni vīrieši mašīnās un ratos, un starp tiem dejo uri [5] [6] dzied, jokojas, skandē pantus un māj sievietēm, kuras stāv ielas malā. Uz vienas no mašīnām uzstādīts astoņus metrus augsts dieva Ganešas tēls. Dievs ar ziloņa galvu smaidīdams lūkojas pāri visai šai trokšņainajai drūzmai.

Kad procesija ir garām, lielākā daļa skatītāju seko ziņkārīgo gājienam. Jo tuvāk nāk liedags, jo vairāk drūzmējas ļaudis un jo labāk zēniem ar letēm veicas tirgošanās. Liedagā gājiens apstājas, katrs cenšas rast sev vietu, no kuras varētu novērot, kā ( Ganešas tēls laivās tiek ievests jūrā un nogremdēts.

Gopu šī ceremonija neinteresē, tā gandrīz nemaz neatšķiras no tās, ko viņš tik bieži redzējis Bombejā. Tāpat ka Sandžijs un Baptijs, viņš patur acīs pārde vējus, kuri skraida starp ciešajām skatītāju rindām, meklēdami tūristus un nepārtraukti saukdami savu «very, very old»', bet pa to laiku cenas jau ir kritušās. Twenty rupees! Only twenty rupees!’

Un tad Ganešas tēls ir nozudis jūrā, ļaužu pūlis izklīst, Ganešas pārdevēji sarodas vienkop. Sandžijs, Gopu un Baptijs apsēžas liedaga smiltīs un novēro zēnus. Kāds lielāks zēns zaļā krekla savāc no katra pārdevēja nepārdotās figūras, iekasē saņemto naudu un izmaksa nopelnīto algu.

Mums jāturas šī zēna tuvumā,— Sandžijs saka. Viņš stingri nopēta zaļo puisi, it ka vēlētos ar viņu mēroties spēkiem. Kad zaļais nošķiras no pārējiem Ganešas pārdevējiem, Sandžijs pieceļas un pagaida, kamēr zēns dažus metrus no viņiem attālinājies, tad . dodas tam nopakaļus.

Mes esam trīs, uzbruksim viņam un atņemsim naudu,— iesaka Baptijs, kas ar Gopu iet līdzas Sandži jam.

Gopu ši doma iepatīkas. Ja zaļais nepretosies, viņam nekas nenotiks. Bet Sandžijs vilcinās:— Mēs nezinām, vai viņš patiesi ir viens.— Rādīdams uz gājējiem pa kreisi un pa labi, viņš ierosina:— Pagai ' dīsim, kamēr viņš iziet no pilsētas, tad būs redzams, vai viņš ir vai nav viens.— Sandžijs ir pārliecināts, ka puisis ar naudu dosies uz pilsētas nomali.

Zaļais nesteidzas. Sad tad apstājas un pārdod vel kādu statueti. Sandžija pieņēmums ir pareizs — zēns tuvojas pilsētas nomalei

Ielas kļūst klusākās Ganešas pārdevējs vairs nedomā par tirgošanos, viņš uzmanīgi raugās apkārt. Kad viņam nāk pretī kāds sadhu ar sarkāndzeiteno sava tempļa zirni uz pieres, spieķi labajā roka un trauku ar saubagotajiem rīsiem kreisajā, zaļais sāk iet Ienāk Ari sadhu palēnina soli, beidzot paliek stāvot un sāk runāt ar zēnu.

Tas nav īsts Sandžijs nospļaujas.— Tā neblenž neviens sadhu Patiesi, sadhu pastāvīgi raugās apkārt, viņa galva nestāv ne mirkli miera. Viņš neredz trīs zēnus, kas paslēpušies kādā pagalmā un pa dēļu sētas zaru caurumiem viņu novēro.

Ne tikai no mums, viņš baidās no daudz kā, Sandžijs piezīme.

Sadhu ar zēnu nak atpakaļ Viņi paiet garam lai sētai, aiz kuras paslēpušies Sandžijs, Gopu un Bap tijs Gopu ielūkojas sadhu seja un izbīstas: šo ,.adhu viņš pazīst tas ir Carans

ČARANA RISKS

Čarans un zēns zilaja kreklā šķērso vairākas ielas. Izskatās, it kā zēns vadītu sadhu, īstenībā ir otrādi. Tad abi apstājas, palūkojas visapkārt un nozūd kādā maja. Sandžijs, Gopu un Baptijs stāv aiz stūra un neizlaiž no acīm mājas vārtus Pcc kāda laika zēns atkal parādās.

Tas nu mus vairs neinteresē,— Sandžijs saka, nauda ir atdota sadhu

Ko mes darīsim? norūpējies vaicā Gopu.

Pret Caranu mums nav nekādu izredžu.

Sekosim viņam, Sandžijs atteic.— Naudu viņš nepaturēs.

Kā tu zini? Sandžija neatlaidība Gopu nav pa prātam

Man ir tāda jušana, Sandžijs atbild.— Bez tam, jāatzīstas, es šo Caranu mušu apkārtnē nekad vel neesmu redzējis Ka gan tieši viņš varēja atrast mušu glabātavu?

— Viņš tevi pazīst,— Baptijs griežas pie Gopu.

Kad viņš parādīsies, izliecies, ka esi viņu nejauši

saticis, varbūt tev izdodas no viņa kaut ko uzzināt.

Sandžijs pamāj Tā ir laba ideja. Tev nekas nevar notikt. Mēs paliksim Lava tuvumā.

Gopu dziļi ievelk elpu un skriešus metas projām. Viņš apskrien apkārt kvartālam un paliek aiz stūra stāvot. Viņš cer, ka C’arans ies tālāk pa šo ielu, negriezīsies atpakaļ kā zēns zaļajā kreklā. Gopu nolemj iet Caranam pretī. Pēc neilga laika kāds vīrietis iznāk no mājas. Viņam ir gaišas bikses un gaišs krekls, seja paslēpta aiz saulesbrillēm. Tas, kurš redzējis sadhu ieejam pagalmā, šai jaunajā vīrietī to nepazītu Bet Gopu pazīst Caranu, pazīst viņu pēc gaitas, pēc tā, kā viņš raugās apkārt. Gopu saņem dušu, cenšas pārvarēt bailes, tad iziet uz ielas un dodas pretī Caranam.

Carans sāk iet lēnāk. Viņš uzmanīgi nopēta Gopu. Zēns neskatās uz Caranu; viņš savelk lupas, it kā vēlēdamies svilpot, bet nespēj izdabūt nevienu skaņu. Tad viņi stāv viens otram pretī. Carans smejas.

Gopu tēlo izbrīnu, redzot Caranu smejamies, viņš izliekas nepazīstam viru ar saulesbrillēm. Bet Carans noņem brilles.— Ilelou, boj! Vai tevi izlaida no ķurķa, vai ari tu Viņš izdara plīvojošu kustību ar roku.

Tu tas esi!—Gopu izliekas atvieglots. Es aizlaidos, turpat no gaiteņa! Tā, ka tu mani toreiz mācīji.— Viņš pastāsta Caranam par savu bēgšanu.

— Mani viņi notiesāja uz astoņiem gadiem,— Carans stāsta un ņirdz. Bet iznāca tikai astoņas nedēļas!— Viņš atkal noplivina ar roku, piesit pie saulesbrillēm un saka: Man jābūl uzmanīgam.

— Vai vari man pagādāt kādu darbu? Gopu vaicā.— Kopš divām dienām neesmu neko ēdis.

Carans iegrābj ar roku kabatā un iespiež Gopu saujā dažus naudas gabalus.— Šobrīd nekā nav,— viņš atteic, varbūt kādu citu reizi.

Carans apliek Gopu roku ap pleciem un iet ar viņu pa ielu uz priekšu.— Es tagad esmu tirgonis, pareizāk starpnieks. Vienmēr atrodas tādi ļaudis, kuri grib pārdot to, kas nav iegūts likumīga ceļā. Paši viņi to nevar izdarīt, tāpēc griežas pie vecā, labā Carana: Carans to izdarīs!— Viņš nicīgi pamet ar roku.— Dažreiz i/.nak sadarboties ar pēdējiem lupatlašiem, bet kas par to? Darījums veicas labi, risks ir mazs.

Gopu neuzdrošinās izvaicāt, lai Carans nekļūtu uzmanīgs, tāpēc viņš tikai nosaka: Ja tev kādreiz

kas gadās . . .

— Skaidrs! Kur tevi var atrast?

Vecpilsētā. Visur.— Nekas labāks Gopu neiešaujas prātā.— Man nav pastāvīgas uzturēšanās vie tas.

Kam tāda ir? Carans noņirdz. Tad saka: — Ja man kas būs, es tevi atradīšu.

Gopu atvadās no Carana. Viņš nolūkojas tam nopakaļus, līdz tas izzūd skatienam, tad viņš uzelpo.

Sandžijs un Baptijs paskrien Gopu garam.

Paliec iepakaļ! Sandžijs iesaucas.— Satiksi mies Mangara kakta.

Gopu stāv un noskatās, līdz abi draugi vairs nav redzami. Viņam ir dīvaina sajūta: kā tas iespējams, ka Carans viņam vēl arvien ir simpātisks, kaut „an viņš tagad zina, ka tas darbojas kopā ar ļaudīm, kuri nozaguši viņu figūras? Lēnām Gopu dodas vecpilsē tas virzienā. Viņa pirmītējās bažas pastiprinās. Vi ņam vajadzēja atturēt Sandžiju un Baptiju, nav labi ka viņi seko Caranam. Ja nu Carans viņus pamana?

Gopu nav jāsteidzas nokļūt, pie Mangara, viņš var iet tik lēni, cik vēlas, un ari tas vēl būs pārāk ātri. Viņš pazīst Mangaru un zina, ka vecais virs. sajutīs viņa noskaņojumu. Tā arī notiek: tikko Gopu pie viņa apsēdies, Mangars noliek stabuli, ievieto Durgu atpakaļ grozā un jautā:

— Kur Baptijs?

— Viņš aizgāja pa priekšu,— Gopu melo

Jūs sastrīdējāties?

— Ne.

Mangars saklausījis Gopu balsī kaut ко пера rastu un nav apmierināts.— Tu man kaut ko noklusē.

Pie visa tā, kas šodien noticis, vēl ari Mangars! Gopu ir kauns no vecā vīra, bet viņš klusē.

— Iesim. Diena bija pietiekami gara.— Mangars aizbāž niedru stabuli aiz krekla, atbalstās uz Gopu un pieceļas. Kādu brīdi viņš pastāv un gaida, vai Gopu tomēr kaut ko nepaskaidros, bet, kad tas nenotiek, vecais virs nopūšas:—Ja tev kāds grib teikt patiesību, viņš to dara bez uzaicinājuma, bet, ja tu jautāsi, viņš samelosies.

Gopu paņem grozu ar Durgu un iet līdzās Manga-ram. Viņam grūti la izturēties pret večuku, bet, lai kā gribētos, viņš nedrīkst teikt patiesību; Mangars nespētu saprast viņu rīcību, viņš atkal sacītu: labāk nomirt bada nekā netaisnā ceļā palikt dzīvam. Bet viņš — Gopu — negrib nomirt bada, un Sandžijs un Peļu puikas arī negrib.

Kad Gopu un Mangars sasniedz savu mājvietu, Sandžijs un Baptijs scž pie maisiem un lūkojas viņiem pretī. Tad viņi pieceļas un sveicina Mangaru.

Mangars uz brīdi paliek stāvot pie abiem zēniem, tad, ne varda nebildis, paiet viņiem garām un nozūd kaktā.

Viņš kaut ko nojauš, Gopu čukst draugiem.

Sandžijs noraizējies pamāj. - Uz ilgu laiku viņam nekas nepaliek apslēpts.— Tad viņš pamet ar roku, lai Gopu un Baptijs viņam seko, atiet gabaliņu nostāk no Mangara kakta un apsēžas zeme. Viņš pastāsta, ka Baptijs un viņš sekojuši Caranam, līdz tas nozudis kādā no pilsētas nomales pagalmiem. Pabeidzis stāstu, viņš grib zināt, ko Gopu no Carana izvilcis.

Neko daudz Gopu nevar pavēstīt, Sandžijs ir noraizējies.

— Atteiksimies no šīs naudas,— Gopu liek priekšā.— Tāds cilvēks kā Carans tev ir jānogalina, ja gribi atņemt viņam laupījumu.

— Un kas notiks ar taviem vecākiem?— Sandžijs vaicā.— Kur tu ņemsi naudu, ko viņiem sūtīt mēneša beigās? No kā tu pats pārtiksi? Vai gribi noēst Kamai peles? Vai arī pārdot Vāju, lai tad pēc musona ciestu badu? Agri no rīta, vēl pirms saules, es apskatīšu to pagalmu. Gribu zināt, kas tie ir par ļaudīm, kuru labā strādā Carans, gribu zināt, kam mums par to visu jāpateicas.

Kaut ko iebilst ir bezcerīgi, to jūt gan Gopu, gan Baptijs. Šobrīd Sandžijam vairs nerūp figūriņas, viņš tikai negrib padoties.

Gopu iekur uguni un vāra putru no atlikušās prosas, kukurūzas un rīsiem. Putra vēl nav gatava, kad ierodas abi Peļu puikas. Viņi apsēžas pie San džija un dīdās, līdz vecākais no abiem vairs nespēj

nociesties. Viņš izvelk no krekla Ganošas statueti un noliek Sandžijam priekšā. Tad viņš pastāsta, kā viņi slepus aizgājuši uz mežiņu, lai no slēptuves paņemtu vienu statueti. Kāds laikam būšot viņus tur redzējis. Viņš nodur galvu, viņa jaunākais draugs sāk raudāt.

Sandžijs pārbrauc ar roku mazajam pār seju un noslauka asaras.— Tā bija mana vaina, mēs nedrīk stejam jums neko stāstīt. Tik svarīgam darījumam jūs vēl esat par maziem.

Gopu sadala biezputru. Sandžijs, Baptijs un abi Peļu puikas sāk cst, Mangars savā kaktā atsakās no ēdiena.

Klusēdami zēni ēd, tad pieceļas Sandžijs un paziņo:— Pirms uzausīs diena, es nākšu te garam. Ja mani gaidīsiet, iesim visi kopā, ja negaidīsiet, es iešu viens.

Naktī Gopu un Baptijs ir nomodā. Viņi nevar un negrib aizmigt, viņi ir vienis prātis: nedrīkst pieļaut, ka Sandžijs aiziet viens. Kad parādās lielais zēns, Gopu ar Bapliju sēž pie maisiem. Trijatā viņi dodas tālāk. Zēni iet uzmanīgi, klusiem soļiem, nesarunātla mies. Viņi baidās, ka viņus kāds ieveros.

Pilsētas ielās valda miers. Nakts melnumu pama zam nomaina blāva, tumšpelēka gaisma. Sad tad zēniem gadās mest līkumu ap kādu guļošu bez.pajumt nieku, nevienu citu viņi nesastop.

Tajā ielā, kur nozuda Carans, Sandžijs paliek stāvot un ieklausās. Tad iet tālāk. Iepretī zināmajam pagalmam viņš no jauna apstājas.

-— Jūs palieciet te, es iešu pāri ielai,— viņš čukst.

Gopu papurina galvu:— Mēs iesim līdzi.

Sandžijs parausta plecus, tad pieliecies skrien pāri ielai.

Gopu un Baptijs viņam seko. Pie ieejas pagalmā viņi pietupstas un klausās. No pagalma atskan trok šņi, izklausās, it kā kaut kas tiktu plosīts.

— Kas tas ir?— Baptijam pārskrien šermuļi.

Sandžijs paceļ akmeni un iemet pagalmā. Spārnu

švīkstoņa! Gaisā paceļas lielas, melnas ēnas un nometas uz jumta.

— Lijas!

— Taisāmies, ka tiekam projām,— Gopu čukst Viņam šis pasākums šķiet arvien bīstamāks, arvien bezjēdzīgāks.

— Gaidiet te!— Pirms Gopu vai Baptijs pagūst kaut ko iebilst, Sandžijs ir nozudis pagalmā.

No jauna spārnu vedas! Divi vai trīs putni acīmredzot vēl tur darbojušies.

Sandžijs atgriežas. Viņš pamāj Gopu un Bapti-jam, tad pārskrien pāri ielai un iemetas nākamajā šķērsielā. Tur viņš stāv, atbalstījies pret kādu māju, un satraukti elpo.

Kas tur bija?— jauta Gopu.

Carans.

Carans!— Gopu ir apmulsis.

Gaišais apģērbs, saulesbrilles! Sejas vairs nebija. . .

Baptijs saliecas uz priekšu. Ka vilnis viņā ceļas § augša nelabums, viņam jaizvemjas.

Vem tik ārā!—saka Sandžijs. Tā pie mums | iet: viens aprij otru, atliekas paliek lijām!- Viņš atgrūžas no mūra, skatās uz Gopu un turpina:— Tev bija taisnība, tads kā Carans ir jānogalina, ja grib • viņam atņemt laupījumu. Viņi to nosituši un atstājuši guļot. Viņi zināja, ka lijas noslēps pēdas.

«Ja es uzņemos risku, tad man ari kaut kas jādabū,» Gopu dzird Caranu sakām. Tas bija cietumā. Dienu iepriekš uz ielas Caranam bija licies, ka šoreiz viņš maz riskē. Bet risks bi ja pārāk liels ari tādam vīram ka Caranam.

5. daļa MUSONS

.

SARKANIE PLANKUMI

Nenokar galvu, Sandžijs drošina Gopu, kad visi trīs zēni sasnieguši Mangara kaktu. Es došos rīt uz liedagu. Varbūt mums vēlreiz palaimējas tāpat kā toreiz, ar gaišmataino ārzemnieku.

Gopu mēģina pasmaidīt.- Es tikai raizējos par savu ģimeni,— viņš atbild.— Man ir netīra sirdsap ziņa.

Baptijs pirmais ieiet Mangara kaktā. Viņš pasit sānis maisus un paliek stāvot. Kaktā ir klusi, pārāk

klusi! Bailes, nelabums, kas viņu bija pārņēmis kopš šausmīgā atklājuma, vēl pastiprinās.

Kas ir? Kāpēc tu neliecies gulēt?— Gopu pieiet pie drauga un ierauga viņa bālo seju.

— Mangars,— Baptijs klusu saka.

Tad ari Gopu izjūt šo klusumu. Viņš noliecas pie Mangara, ielūkojas veca vīra sejā, kas pelēkajā rīta gaismā tik tikko sazīmējama, un ieklausās. Kad Gopu no jauna izslējās, ari viņš ir nobālis.— Mangars ir projām,— Gopu saka,— viņš mūs atstājis.— Tad viņš apgriežas un skrien pakaļ Sandžijam, kas jau atrodas labu gabalu prom no Mangara kakta.

Baptijs nometas uz ceļiem līdzās Mangara mirstīgajam atliekām. Viņam birst asaras. Viņš mīlēja veco vīru, un tas mīlēja viņu. Viņš bija bezgala uzticējies Mangaram, un tomēr Mangars nomira ar apziņu, ka viņš tam melojis. Turklāt tic bija muļķīgi, pilnīgi nevajadzīgi meli; viņiem no tiem nebija nekāda labuma.

Sandžijs ienāk mājokli, nosēžas zemē līdzās mirušajam Mangaram un ilgi klusē. Gopu izpilda Mangara vēlēšanos, ko vecais vīrs pēdējās dienās tika izteicis: viņš paņem grozu, dodas ar to tālajā ceļa līdz mcžiņam un palaiž veco kobru brīvībā. Bet čūska neapjēdz, ka ir brīva, guļ saritinājusies zālē un nekustas. Gopu vel kādu laiku pagaida, tad iet atpakaļ.

Sandžijs un Baptijs sež uzlecošās saules apspīdēti un drūmi raugās sev priekšā. Kad Gopu pienāk, Sandžijs pieceļas. Viņš paziņo, ka gribot par notikušo pavēstīt Peļu puikām un pagādāt bambusa kārti. Tad viņš painteresējas, cik daudz naudas Gopu vēl atlicis. Viņiem jānopērk baltā drāna, jo nevar taču Mangara līķi neapklātu nest cauri pilsētai.

Es!— Baptijs pieceļas. Viņš stāv ka sastindzis, it kā sarucis mazāks un lūdzoši uzlūko Gopu.— Es gribētu pagādāt balto drānu.

Gopu iegrābj ar roku krekla kabatā un atdod Baptijam visu savu naudu, arī Carana iedoto sik naudu.— Neizdod visu, Gopu piesaka,— mums vel būs vajadzīga malka un žagari

Visi trīs zēni vēl brīdi ir kopā, tad Sandžijs dodas projām.— Es atsūtīšu pie tevis Peļu puikas,— viņš saka Gopu.

Arī Baptijs aiziet. Viņš apsolījis Gopu iepirkties cik vien iespējams lēti, viņš to arī darīs. Baptijs tur sažņaudzis saujā naudu, it kā kuru katru mirkli kāds viņam to gribētu atņemt.

Palicis viens, Gopu vēlreiz ieiet, kaktā un nometas uz ceļiem pie Mangara mirstīgajam atliekam Piepeši viņš apziņas, ka vēl daudz ko būtu vēlējies Mangaram pateikt. Tāpat ka Baptijs, viņš nožēlo, ka pēdējās ar Mangaru kopā pavadītās dienas un stun das aptumšojuši viņu slepenie darbi.

Kad ierodas Peļu puikas, Gopu pieceļas. Viņš parāda abiem zēniem līķi, pēc tam visi tr s atkapjas pāris soļu no Mangara kakta. Mazais Peļu puika ir sasarcis, acīs viņam asaras. Gopu notupstas pie viņa un mierina:—Mangaram ir labi. Padomā, cik ilgi viņam bija jādzīvo — un vienmēr šajā tumsībā. Viņa tagadējā dzīve esot viens vienīgs nebeidzams sods,— tā viņš bieži sacīja. Tagad soda laiks ir beidzies, baltais tīģeris viņu atpestījis.

— Baltais tīģeris?— Mazais Peļu puika iepleš acis.— Kas par balto tīģeri?

— Tu nezini šo nostāstu?— Gopu pasmaida. Viņš sev liekas kā tēvs, kas reiz mierināja mazo Gopu, nu viņš mierina mazo Peļu puiku. Laiku pa laikam nāve pārvēršas par baltu tīģeri. Tīģeris klejo pa zemes virsu un meklē tos, kuriem jāmirst. Sastapis kādu Cietēju, viņš to atpestī no ciešanām.— Tie ir tēva teiktie vārdi, kurus tagad saka Gopu.

— Tātad tas ir labs tīģeris?— Peļu puika vaicā.

Gopu nevilcinādamies atbild.— Ja,— viņš saka,

— tas ir labs.

Brīdi padomājis, viņš vel piemetina:— Kad es reiz būšu ļoti slims, ļoti vecs vai cietīšu badu, es, tāpat ka Mangars, velēšos tikt atpestīts — kādu ritu vairs nepamosties. Viņš to saka pavisam nopietni

Mazais Peļu puika berze pieri. Viņa seja vel arvien ir sarkana

Tev nav labi?— Gopu vaicā. Tikai tagad viņš pamana zēna sejas neparasto sasarkumu. Baptijs un Sandžijs, uzzinājuši par Mangara nāvi, bija nobāluši, mazā Peļu puikas sārtumam droši vien ir cils iemesls.

— Man sāp galva,— mazais atzīstas.— Bez tam man ir karsti, visu nakti nevarēju iemigt.

Viņš kasījās,— vecākais Peļu puika sirdās Ka neprātīgs viņš mētājās no viena sāna uz otru.

Ko es tur varu darīt?— Mazajam Peļu puikam atkal ir asaras acīs.— Man visur niez.

Novelc kreklu, Gopu pieprasa. Varbūt maza jam ir utis, tādā gadījuma ari viņiem japicsargās.

Mazais Peļu puika noģērbj pāri galvai garo kreklu un paliek vienās caurumainas, apsienamas biksītes. Gopu apskata mazā zēna augumiņu. Uz vēdera un muguras ir daži sarkanbali plankumi, citu neko viņš nesaskata.

Velc kreklu mugurā,— Gopu saka un pavīpsnā. - Tev biežāk jamazgājas, tad nevajadzēs kasīties.

Ari vecākais Peļu puika ņirdz:— Labi, ka tu pateici. Citādi viņu nekad nevar aizvilkt uz upi.

Gopu atkal kļūst nopietns.— Upē labāk nemazga jieties, viņš brīdina,—jūs nezināt, kas viss laja zampā peld.

Sandžijs ari ta saka,— mazais Peļu puika at teic, tad jauta: liet kur tad lai mes mazgājamies?

Vai mums butu jāiet uz jūru, tāpat ka ārzemniekiem?

Vecpilsētā ir sūknis,— Gopu atbild.

Tas ir pārāk tālu,— paskaidro mazais Peļu puika,— pat Sandžijam tas liekas par tālu. Un viņa vecākais draugs atmet ar roku. Drīz atnāks musons,'tad mums būs ūdens, cik uziet.

Gopu apņemas parunāt ar Sandžiju. Jau toreiz, kad viņš vel bija pavisam mazs, tēvs tika stingri noteicis, ka viņi drīkst mazgāties vienīgi pagalma zem sūkņa, kaut gan Bombejā nav nevienas tik smirdošas, lēni tekošas upes kā Kūma.

Paradās Sandžjjs, un pēc brīža ari Baptijs ir klāt. Viņš staro, viņam izdevies labi iepirkties, lielāko daļu naudas viņš var atdot atpakaļ Gopu.

Sandžijs tūlīt ķeras pie darba. Baptijs un abi Peļu puikas viņam palīdz. Viņi iesien Mangara mirstīgas atliekas baltajā drānā un zem mezgliem iebīda bambusa karti. Tad viņi nes mirušo uz sadedzināšanas vietu netālu no upes. Bambuss tiek uzlikts uz divām šim nolūkam iekārtotām zaru staklēm un zem līķa sakrauta malka un žagari. Viņi vēl nav darbu pabei guši, kad mazais Peļu puika norāda uz debesīm. Zēni atliec muguras. Dienvidaustrumos debesis ir satum sušas.

Mums jāpasteidzas, Sandžijs noliecas un aizdedzina sārtu.— Kuru katru bridi var sākties negaiss.

Zēni drudžaini strādā. Viņi nes vel malku un žagarus, pēdējais pais.s liek atdots malkas tirgoņiem, kas apstājuši sadedzināšanas vietu.

Mākoņi vēl ir tālu, bet, iekams sadeg mirušā miesas, paiet vairākas stundas. Kad sāks līt, visas pūles bus veltīgas.

Pēc tam viņi sēž pie ugunskura, šad tad to sabiksta un atkal raugās uz debesim, gaidīdami, kad līķis pārvērtīsies pelnos. Bet mākoņi nekustas.

Sandžijs ir k|uvis ļoti domīgs. Vienubrīd viņš apgalvo, ka Mangara laba darīs visu, kas jādara mirušā tēva dēlam, bet no diviem pienākumiem viņš atsakās: viņš neļaušot nogriezt sev matus, lai, staigādams ar kailu galvu, darītu citiem zināmas savas sēras, un viņš ari neievērošot noteikto trīspadsmit dienu ilgo seru laiku. Viņš neesot tāds ka citi, kas tic, ka, izpildīdami zināmu rituālu, viņi parada savu mīlestību uz mirušo; viņam esot vienalga, ka citi viņa pieķeršanos Mangaram varētu apšaubīt, viņš apzinoties, ka ir Mangaru mīlējis, un ar to viņam piet iekot.

Pēcpusdienā saceļas vējš. Tas uzpūš liesmas, uguns iedegas spožāk, un saīsinās laiks, kas nepieciešams, Iri Mangara mirstīgās atliekas pārvērstos pelnos.

Kad tas ir noticis, zēni ieslauka pelnus upē un dodas mājup. Viņi var būt apmierināti — ne tikai tāpēc, ka Mangara mirstīgās atliekas, ka paredzēts, sadedzinātas pirms saules rieta, bet ari tāpēc, ka viņi bijuši ātrāki par vēju, kas, pārvērties vētrā, loka kokus un dzen uz viņu pusi mākoņus.

Zēni vel nav sasnieguši Mangara kaktu, kad sāk krist pirmās lietus lāses. Viņi paliek stāvot un pavērš seju pretī siltajam lietum. Tas ir pirmais lietus pēc garā sausuma perioda, un viņi to priecīgi sveic. Bet drīz lāses kļūst rupjākas un sāk viņus kapāt, it kā gribēdamas iedzīt bailes. Zēni sak skriet. Vilkdami sev līdzi mazo Peļu puiku, viņi steidzas caur biezo, arvien stiprāko lietu. Pilnīgi izmirkuši, visi pabēg zem skārda jumta, kas sedz Mangara kaktu, tur viņi atbrīvojas no slapjajam biksēm un krekliem un tos izgriež

— Ko tas nozīmē?— Sandžijs rāda uz sarkanbāia jiem plankumiem, kuri klāj mazā Peļu puikas vēderu un muguru, tagad tur radušies mazi, sarkani pun ktiņi.

— Viņš ir sakasījies,— Gopu atteic.

Sandžijs papurina galvu:—Tas nevar būt no kasīšanās, tic ir izsitumi.

ŪDENS

Jau divas dienas līst. Lietus lāses, kas nemitīgi bungo pa Mangara kaktam pārsegto skārdu, jau sen noskalojušas no «jumta» visu zemi kopā ar augiem un saknēm. Gopu noslauka sviedrus no pieres, kru tīm un rokām. Sandžijs, Baptijs, abi Peļu puikas un viņš pats guļ un sež Mangara kaktā, elpo karsto, smacīgo gaisu un klausās lietus plīkšķēšanā un šņā kona. Vētra ir aiznesusi maisus, reizumis vējš iebra žas zem skārda, bet svaigumu gandrīz nejūt gaiss ir smags un mitrs. Kad kāds no zēniem pabāž āra galvu, tā drīz vien jāievelk atpakaļ. Biezā mākoņu gūzma ir tuvu, ar apdullinošu dārdoņu izlādējas spilgti zibeņi, apgaismodami pelēko ainavu ar spigu ļojošu liesmu. Ūdens plūst un plūst, it kā kāds būtu izlējis jūru.

Mazajam Peļu puikam klājas arvien ļaunāk. Vi ņam ir drudzis, viņš ir satraukts un reizēm murgo.

— Vai lietus nav mazliet pierimis?— Vecākais Peļu puika palūkojas āra. Drauga negaidīto slimību, kuru sākumā nebija ņēmis nopietni un kuras dēļ ar mazo bija sabāries, viņš tagad pārdzīvo sevišķi smagi.

Ari Gopu palien uz priekšu un raugās ārā lietū. Tas nav mazinājies. Ūdens strauti lauž sev ceļu tālāk, apskalo lielos akmeņus un aizrauj sev līdzi visu, kas nespēj noturēties. Mangara kakts atrodas augstākā vietā, vel ūdens zēnus nav sasniedzis, bet tas kāpj un kāpj un apdraud viņus līdzīgi čūskai, kura šauda savu mēli.

— Ja lietus mitētos, es varētu padancinat Kainu. - Gopu uzlūko Sandžiju. Kopš divām dienām viņi neko nav ēduši.

— Kam tu gribi viņu rādīt?— Sandžijs pavaicā

Mums, vai? Varbūt tu domā, ka atradīsies kaut

viens vienīgs tūrists, kuram būs patika stāvēt līdz potītēm ūdenī, lai noskatītos tavu priekšnesumu?

— Bet mums ir jāēd!— Gopu norāda uz mazo Peļu puiku.

Ari Sandžijs vēro mazo zēnu. Vesels cilvēks var mēģināt aizmirst, ka ir izsalcis, slimnieks to nespēj.

— Ja mēs nebūtu sabojājuši jūsu darījumu,— nopūzdamies žēlojas vecākais Peļu puika,— ja mēs . . .

— Izbeidz!— Sandžijs viņu pārtrauc. Viņš vairs negrib klausīties par darījumu ar Ganošas statuetēm. Brīdi padomājis, lielais zēns pieceļas.— Ks iešu pie tēvoča Ramatras,— viņš saka.— Ja tēvocim kas būs, viņš iedos.

Nebildis vairs ne vārda, Sandžijs iziet ārā lietu.

— Kā tev liekas — viņš kaut ko dabūs?— Līdzās Gopu iznirst Baptija galva. Sājā dienā viņš pirmoreiz atdara muti.

— Varbūt.

Baptijs vilcinās, tad paziņo.— Ja viņam nekas nesanāks, es kaut ko sadabūšu.

Gopu uzmanīgi raugās uz bālo draugu:— Ja tu gribi atgriezties mājās, mušu dēļ tev nav jāpaliek.

— Kāpēc tu to saki?

— Vai tagad tev labāk negribētos būt mājās?

— Gribētos gan! Bet es neiešu. F.s jūs nepametīšu nelaimē.

Man gribas ēst.— Mazais Peļu puika ir saķēris vēderu.

Astoņdesmit rūpijas tēva dotajā kastītē! Tēvs bija sacījis, lai viņš par tām aizmirst. Sandžijs domāja tāpat:— Tavam tēvam taisnība. Ja tu aizskarsi šo naudu, var gadīties, ka tu vairs nekad neatgriezīsies mājās.— Gopu bija aizmirsis par šo naudu, viņš to atcerējās, vienīgi domādams par atgriešanos Bombejā. Tagad šī doma spiež viņa sirdi. Draugi cieš badu, viņam ir nauda, bet viņš tai nepieskaras. Kas ir svarīgāks — viņa atgriešanās Bombejā vai mazā Peļu puikas dzīvība? Šādu varbūtību tēvs nebija paredzējis; kādu padomu tēvs būtu devis viņam pašreizējā situācijā?

Vecākais Peļu puika palien uz priekšu, izstiepj roku un pamērcē ūdeni. Tas mūs drīz aizsniegs, -viņš čukst.

Ari Gopu un Baptijs palūkojas ārā. Apkārtni izgaismo zibens: pirmie bezpajumtnieki jau pametuši savus mitekļus, viņi bēg pilsētas virzienā. Kā rēgi viņi steidzas caur biezo lietu, bērni uz rokām vai pie rokas, katli vai citi piederumi uz muguras.

Mums ari japazud,— ieminas Baptijs.

Būs labāk, ja pagaidīsim, kamēr atnāk San džijs, Gopu saka. Citādi ka viņš mūs atradis?

Zēni ielien atpakaļ kakla. Ieņēmuši sev vidu mazo Peļu puiku, viņi sēž cits citam līdzās un raugās ara naidīgajā lietū.

Mangaram ir labi,— mazais Peļu puika piepeši ierunājās. Neviens viņam neatbild.

BĒGŠANA

Ir pienākusi pēcpusdiena. Baptijs sajūt nelabumu, tomēr neizrāda citiem. Viņš grib izturēt, grib paciest izsalkumu tāpat ka Gopu, Sandžijs un vecākais Peļu puika. Bet tas ir grūti: acu priekšā rādās dažādas ainas, dažādas situācijas, kuras viņš sajūt gandrīz fiziski. Tur ir viņa istaba, ēdiens, īsts silts ēdiens, tur ir duša, silta un dzīvinoša, auksta un atsvaidzinoša, tur viņa gulta. Viņš iedomājas, kā tajā apgulstas, saritinās, iemieg.

Kāpēc viņš atsakās no tā, kas ir tik patīkams? Lai pierādītu Sandžijam, ka spēj izturēt? Kāds viņam no tā labums? Viņš var pārciest desmit lietus periodus, tik un tā viņš nebūs Sandžija draugs. Vai tad šodien vēl ir tāpat ka toreiz, kad viņš apņēmās izturēt? Ar lietavām viņš bija rēķinājies, bet ne ar Mangara nāvi. Vai veca vira nāve nav daudz ko mainījusi? Un Carana gals? Vai viņš varēja zināt, cik nežēlīgi grūta ir bezpajumtnieku dzīve? Vai viņš — Baptijs - varēja iedomāties, ka tāds būs gaidāmais mu sons? Vasarā dzīve Mangara kakta likās jauns, trauksmains piedzīvojums neiepazītā pasaulē. Tagad šī pasaule vairs nav jauna, tagad tā viņam iedveš bailes. Ja nebutu Gopu

:>т

Baptijs uzlūko Gopu. Uzlicis uz ceļgaliem dūrēs sažņaugtas rokas, galvu atbalstījis pret tām, draugs nekustīgi sēž un veras ara lietu Kāpēc Gopu nav viņa kaimiņu zēns? Kāpēc tieši Gopu jābūt bezpa jumtniekam? Par to Baptijs doma jau visu šo dienu. Tie ir jautājumi, uz kuriem viņš nerod atbildes, taču viens ir skaidrs: nav svarīgi, vai viņš pārnāk mājās viens vai kopā ar Gopu, līdz ar atgriešanos viņu draudzībai ir beigas Bojs ar savu kungu nevar būt draugi, lai cik labi viņi saprastos.

— Ūdens nak! Vecākais Peļu puika izstiepj uz priekšu roku Ūdens ir pārvarējis uzkalnu un vienlaikus no vairakam vietām sāk ieplūst miteklī.

Arī mazais Peļu puika ir ūdeni pamanījis.— Vai nāk jūra? viņš vaicā. Tad sāk raudāt.— Sūtiet to prom! Es negribu būt jūrā.

Mums jaiet projām, Gopu ierosina.

Baptijs pieceļas. Viņiem jāiet, bet ne tikai ūdens deļ, raizes sagādā arī mazais Peļu puika. Viņi nezina, ar ko viņš saslimis, kas tie par izsitumiem, bet ir redzams, ka mazā zēna stāvoklis ar katru stundu pasliktinās, viņiem draud inficēšanās. Baptijs baidās aplipt ar nezināmo slimību, kas ieperinājusies mazajā Peļu puikā, un, ja kāds jautātu, viņš tā arī sacītu. Viņam ir zināms, kādas briesmīgas slimības musona laika izplatās nabadzīgo ļaužu vidū, skolā par to ir runāts. Starp tām ir tādas, kas nav izdziedināmās, ja tūlīt nesāk ārstēt.

Gopu aizbāž aiz krekla Vāju, pasniedz Baptijam grozu ar Kamu, uzceļ uz pleciem mazo Peļu puiku un piesaka vecākajam Peļu puikam, lai tas paķer līdzi katlu un traukus, tad viņš izskrien āra lietū un drāžas pa mālaino ūdeni pilsētas virziena. Baptijs paņem karafi no vecākā Peļu puikas, ko Gopu ir pārāk apkrāvis, un skrien draugam nopakaļus.

Četri zēni nav vienīgie, kas izturējuši līdz šim brīdim. Viņiem pa priekšu un aiz viņiem skrien citi bezpajumtnieki. Sievietes raud, vīri lamājas vai skaita lūgšanas, bērni klusē.

Zēni skrien un skrien. Baptijs ir aizelsies. Ūdens, kas sniedzas līdz ceļiem, blīvā straume no augšas ur. mitruma piesātinātais gaiss atņem spēkus. Baptijam sāk durt sāna. Viņš iespiež tajā dūri, jo nedrīkst atpalikt no Gopu Bet tad Gopu sagrīļojas, Peļu puika nevar noturēties viņam uz pleciem un sāk slīdēt lejup. Baptijs paliek stāvot un balsta Gopu. Tas atvelk elpu, stingri satur mazo Peļu puiku aiz rokām un skrien tālāk. Par spīti lietum, par spīti neticamajai situācijai, Baptijs apbrīno draugu: Gopu drīzāk sabruks nekā pametīs mazo zēnu

Cilvēku sarodas arvien vairāk. Garā rindā viņi steidzas, grūžas, spiežas uz priekšu. Pakrīt kāds vecs vīrs vai sieva, un, ja no ģimenes neviena nav tuvumā, reti kāds nelaimīgajam palīdz piecelties. Lietus kapā bēgļus, viņus apdraud zibens un pērkons, it ka ļaudis vel nebutu diezgan nobiedēti.

Tad parādās Sandžijs. Aizelsies, galīgi izmircis, garie, melnie mati pielipuši pie pieres tāds viņš skrien zēniem pretī. Tukšām rokām. Viņš paņem no Gopu mazo Peļu puiku, stājas zēnu pulciņa priekšgalā un steidzas atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atnācis.

Gopu un Baptijs tagad skrien viens otram līdzās. Gopu nes grozu ar Kamu. Viņiem garām straume aizskalo žurkas, peles un ķirzakas. Uzmanieties no čūskām! kliedz Gopu, bet izteikto brīdinājumu noslāpē biezais lietus, vienīgi Baptijs to ir dzirdējis. Viņš tagad skrien lēnāk, uzmanīgāk. Musons ir čūsku laiks. Čūskas lien ārā no savam paslēptuvēm, un tā vien liekas, viņu skaits ir trīskāršojies.

Beidzot zēni ir sasnieguši pilsētu. Viņi skrien pa slapjajām ielām un lūkojas pec kādas vietas, kur varētu paglābties no lietus. Bet it visur, kur kāda mūra nojume, vārtu arka vai balkons varētu sniegt patvērumu, jau stāv, guļ vai sež bezpajumtnieki. Starp kādu augstu un zemu māju vīd sprauga. Tā pat nav divi metri plata, bet abu māju nolaidenie jumti to pasargā no lietus. Sandžijs un kāds vecāks virs steidzas ieņemt šo spraugu. Lielais zēns ir mudīgāks un pastumj vīru sānis. Tas pretojas.

— Skrej tālāk!— Sandžijs uzkliedz.—Manam brā lim ir holera, vai gribi, lai tev pielīp?

Virs atkāpjas un skatās uz mazo Peļu puiku. Viņš netic Sandžija vārdiem, tomēr nejutās drošs, nolamā jas un skrien tālāk.

Spraugā Sandžijs noliek zeme mazo zēnu un mazliet atstatu no viņa apsēžas pats, viņš iesaka ari pārējiem turēties tālāk no slimnieka Zēni paklausa un uzlūko mazo Peļu puiku, kas tagad guļ kā'bez dzīvības.

— Viņam jāēd,— Gopu saka,— vienalga, kāda ir viņa slimība.

Iegrimis domās, Sandžijs pamāj, tad, aizstāvēdams savu tēvoci, paskaidro:— Ja paša bērni cieš badu, nevar domāt par citiem.— Zēni tomēr jūt, ka Sandžijs ir izmisis. Mazais Peļu puika noraustās, saspringst un sāk juceklīgi, nesakarīgi runāt.

— Es pagādāšu viņam kaut ko ēdamu, Baptijs klusu saka. Kamēr mani vecāki gulēs, es iekļūšu mājā.

Kādu brīdi zēni klusē, tad Sandžijs ierunājas:

Ja tu meklē ieganstu, ka atgriezties mājas, tad vari nepūlēties. Mēs uz tevi nedusmosimies. Vienīgi mazo Peļu puiku nevajadzētu aizmirst.

Gopu purina galvu: Baptijs grib mums palīdzēt,

un tu tā runā.

Kā tad es runāju?— Sandžijs nopietni vaicā. — Та būtu muļķība palikt pie mums, ja viņš var atgriezties pie saviem vecākiem. Vai labāk būs tad, ja viņam pielips mazā zēna slimība? Mums visiem vajadzētu pazust, ja vien mēs zinātu, kurp lai ejam. Baptija dzīve ir nodrošināta, mūsējā ne. Katra lieka mute mums sagādā rūpes, bet Baptija vecāku mājā visa ka ir papilnam.

Baptijs uzliek galvu uz ceļiem: Sandžijam taisnība, viņš — Baptijs — pārējiem ir par nastu. Viņam jāatgriežas vecāku mājās, tikai tā viņš var draugiem palīdzēt, un viņš vēlas atgriezties vecāku mājās, jo ir tur piederīgs un viņam patiesi nav vēlēšanās aplipt ar mazā Peļu puikas slimību.

PIE BALTAS MAJAS

Vēls vakars. Odens ir pārplūdinājis ielu, tajā peld dažādi atkritumi. Sājā pilsētas daļā trūkst kanalizācijas, un, ja arī tāda būtu, no tās būtu maz labuma, jo nekas nespēj aizvadīt lielās ūdens masas, ko rada lietusgāze, kas ilgst jau trešo dienu.

Zēni sež, saspiedušies kopā, un vēro vecāko Peļu puiku, tas rakņājas netīrumos un katru reizi atraujas atpakaļ, kad līdz viņiem atpeld kāda žurka vai čūska. Viņš nolamā šis «neradības» un ar koku pastumj tās no sevis tālāk nost. Katlu no tām noķert un nosist viņš neuzdrošinās.

Vējš ir pierimis, bet lietus tāpat, nerimtīgi šalkodams, gāžas no tumšajām, naksnīgajām debesīm Sandžijs ir norūpējies.— Ja visu nakti tik stipri līs, ari te mums vairs nebūs glābiņa.

Gopu domā tāpat. Taču viņu dara nemierīgu ne tikai nemitīgi kāpjošais ūdens, ir vel arī kas cits: Baptijs. Draugs sēž sadrūmušu seju, nevienu neuzlūko, ir pilnīgi iegrimis sevī. Baptijs neko neiebilda, kad Sandžijs apgalvoja, ka viņš meklējot ieganstu, kā no viņiem aiziet,— viņš klusēja, galvu nolicis uz ceļiem, un klusē ari tagad.

It ka nojauzdams Gopu domas, Baptijs pēkšņi paceļ galvu un nopietni uzlūko Gopu.— Nāksi līdzi?— viņš jautā.— Musona laikā logi ir aizvērti, mājā es varu iekļūt vienīgi pa jumta lūku, bet uz jumta bez palīdzības netieku.

Vecākais Peļu puika aizmirst rakņāties netīrumos — Visi logi ciet?— viņš vaicā.— Tad jau jums jāno-smok.

Baptijs purina galvu.— Mums ir gaisa kondicionēšanas iekārta,— viņš klusam stāsta.

— Gaisa kondicionēšanas iekārta?— Vecākais Peļu puika iepleš acis un muti.— Kas tā tada?

— Tāda iekārta ir visiem bagātniekiem,— Sandžijs paskaidro.— Vasarā gaiss tiek atvēsināts, musona laika tas kļūst sauss. Bagātajiem musons ir tīrais nieks.

Baptijs nodur galvu, bet tad vēlreiz palūkojas augšup. Gopu pamāj. Viņš ir sapratis: Baptijs vēlas no viņa atvadīties, viņš vairs neatgriezīsies pie pārējiem zēniem.

Ari Sandžijam viss skaidrs. Lūk, apliecinājums tam, ko viņš jau bija paredzējis. Sandžijs smaida, bet tad griežas pie Baptija, it kā lūgdams, lai par viņu nedomā pārāk slikti:— Man nav nekas pret tevi, nekādā ziņa pret tevi personiski. Mēs nederam kopā, mēs piederam pie dažādām šķiram.

Baptijs pieceļas.— Tagad viņiem jau vajadzētu gulēt,— viņš saka Gopu. Arī Gopu pieceļas. Viņš grīļojas un mirkli stāv, atbalstījies pret mājas sienu No bada viņam uznācis reibonis.

Nu arī Sandžijs pieceļas. Viņš saliek kopā rokas un atvadās no Baptija.- Neaizmirsti par mūsu mazo,— viņš lūdz.

Baptijs paklanās Sandžijam un abiem Peļu pui kam un iziet ārā lietū. Kreklu pārvilcis pāri galvai, Gopu seko draugam. Klusēdami viņi iet viens otram līdzās.

Līdz tam rajonam, kura dzīvo Candrahasu ģi rnene, ir tāls ce|š. Lietus gaž stāvu zeme un šajā dienā zēnus izmērcē jau otro reizi. Viņi tomēr iet lēnām. Kaut kas viņus attur no skriešanas.

Visu ceļu Baptijs nebilst ne vārda. Gopu redz viņa noslēgto, arvien vēl domīgo seju un zina, ka Baptijs grib runāt, cīnās pats ar sevi, bet neuzdrošinās atdarīt muti.

Tad abi zēni stāv Candrahasu mājas priekšā. Viņi nepabēg zem iebraucamo vārtu sargajoša jumta, bet stāv ielas otrā pusē spēcīga lietusgāzē un skatās uz satumsušo māju, ko apgaismo vienīgi laterna pie ieejas durvīm.

Baltā māja ir peleka no mitruma. Dārziņā mājas priekšā palmu lapas zvīļo melnas! Ja Gopu un Baptijs nezinātu, ka ir īstenībā, viņi varētu nodomāt, ka māja ir neapdzīvota — tik klusa ta šķiet.

— Es iešu iekšā un sadabūšu jums kaut ko ēdamu,— Baptijs klusu saka.— Pēc tam es būšu savā istaba.— Un, it kā Gopu viņu nebūtu sapratis, vēl piemetina:— Es palikšu te.

— Es zinu,— Gopu atbild. Viņam grūti vel kaut ko piebilst.

Baptijs no Gopu bija gaidījis vairāk: piekrišanu vai neizpratni, vai mierinājumu. Kad Gopu neko nesaka, Baptijs turpina: Tev noteikti jāpagaida, arī tad, ja nāksies ilgi gaidīt. Pat ja viņi mani pamanītu: mans tēvs nav tāds, ka viņš ļautu maniem draugiem ciest badu.

Gopu nešaubās, ka Candrahasa kungam nebūs nekas pretī iedot Baptijam tās pāris rūpijas, kas viņiem vajadzīgas dažu dienu iztikai. Gopu par to nedomā, viņš vispār neko nedomā, viņš stāv lietū un skaidri apzinās, ka žēl šķirties no Baptija.

Baptijs pcc ilgāka laika pirmo reizi cieši uzlūko Gopu.— Es nevaru palikt pie jums,— viņš saka. — Sandžijam taisnība: es neesmu jūsējais. Lai ko es darītu, lai kā pulētos, es nekad īsti neiederēšos jūsu vidu.— Bridi pagaidījis, Baptijs turpina:— Es arī negribu dzīvot starp jums. Jūsu dzīve mani biedē. Jūsu pasaule man šķiet pārāk nežēlīga. Sis Kraješs, Ca rans un tagad vel mazais Peļu puika . . .

Viņš apraujas un tad atvainojas:— Jūs tur neesat vainīgi, tāda ir jūsu pasaule.

— Tev nav jāatvainojas,— Gopu atteic.— Tas ir apbrīnojami, ka tu izturēji tik ilgi.— Mirkli vilcina jies, viņš vel piebilst:— Pat Sandžijs ir pārsteigts viņš tikai negrib atzīties.

Baptijs uzelpo. Viņam kļūst tik viegli, ka pat gribas pasmaidīt.— Iesim?—viņš tad jautā.

Gopu pamāj. Abi zēni pāriet pāri ielai, pārrāpjas pār sētu, ieskrien dārziņā un iet apkārt mājai. Pie ūdens notekcaurules Baptijs paliek stāvot un lūdz Gopu izveidot «zagļu kāpnītes». Gopu saliek kopā plaukstas, Baptijs tajās ieliek vienu kāju, sagrābj cauruli, pavelkas pa to uz augšu, tad nostājas Gopu uz pleciem. Gopu sagrīļojas, tomēr paliek stāvot, līdz svars izlīdzinās. Tad Baptijs kāpj augšup pa notekcauruli no viena sienas āķa uz otru, arvien augstāk un augstāk, līdz viņu vairs nevar saskatīt Gopu ieskrien dārzā, palien zem mežābeles biezajiem, nokarenajiem zariem un iztausta zālienu. Izrāvis pāris zāļu ceru, viņš parokas dziļāk un izvelk savu kastīti ar naudu. Zēns ir izšķīries: ja Baptijs neko neatnesīs, viņš ņems naudu līdzi. Mazā Peļu puikas dzīvība ir svarīgāka par viņa braukšanu mājās Saudzīgi viņš ieliek kastīti paslēptuvē, uzgrūž virsū izkārpīto zemi un ievieto atpakaļ zaļu cerus. Ja nauda nebūs vajadzīga, musons parūpēsies par to, lai zāle atkal būtu cieši saaugusi.

Gopu noliekas uz vēdera slapjajā zālē, atbalsta zodu plaukstas un pa zaru starpām novēro māju Viņš skatās uz dārza istabu un domā par abām tur atstātajām fotogrāfijām. Zēns apņemas lūgt Baptiju lai tas fotogrāfijas sameklē. Tad Gopu paceļ galvu un lūkojas tajā virzienā, kur jābūt Bipa un Misas istabām. Labprāt viņš būtu ar tiem parunājies paskaidrojis, kāpēc viņam bija jābēg.

Asi smaržojošā, kūpošā zeme, tveicīgais mitrums ap viņu, neizgulētais miegs — tas viss iiec leja Gopu galvu, un viņš redz sevi sēžam Bipa virtuvē, viņš ēd rasmalaju*. Bips plati smaida. «Tev gan ir ēstgriba'

Butu tu palicis pie mums, varētu katru dienu ēst rasmalaju.»

Troksnis! Tas nāk no dārza istabas. Acumirkli Gopu atkal pamostas. Tas ir Baptijs. Viņš skrien pāri zālienam, skatās apkārt un klusām sauc Gopu vārdu. Gopu izlien no zaru apakšas un iet Baptijam pretī. Baptijs saņem viņu aiz rokas un velk sev līdzi uz dārza istabu. Iegājuši viņi aizslēdz durvis. Brīdi Gopu jūtas ka apdullis. Neparastais klusums, sausā istaba tikai tagad viņš sajūt, cik loti ir izmircis. Viņš neuzdrošinās pakustēties. Baptijs ieslēdz nakts-lampiņu, atguļas neuzklātajā gulta un norāda uz galdu: rīsu pīrāgs! Tam blakus limonādes pudele.

No virtuves, Baptijs paskaidro, tad pārlauž pī ragu uz pusēm un atdod Gopu lielāko daļu.

Gopu nejūtas labi. Istaba, kura viņš kādreiz dzīvoja, gulēja un sapņoja, viņam šķiet sveša. Laiks, ko viņš še tika aizvadījis, bija sāta laiks, bet skaists tas nebija.

Viņš aplūko rīsu pīrāgu, ko tur roka, tad noliek uz galda.— Es to aiznesīšu mazajam Peļu puikam.

Ed vien! Pārējie arī dabūs savu daļu. Baptijs rāda uz limonādes pudeli.— Un dzer! Tā ir zaļa.

Zaļā limonāde! Pirmo reizi viņi to bija dzēruši iepazīstoties, otrreiz -vecpilsētā, kad Baptijs viņu atrada. Tagad viņi to dzer trešo reizi, un ta atkal ir sevišķa diena. Negribot Gopu jāpasmaida.

Baptijs uzliek uz galda simtrupiju naudaszīmi. — Bāz kabatā. Vēlāk es jums atnesīšu vēl.

Gopu paņem naudu un iebāž kabatā. Kad viņi sastapās pirmo reizi, Baptijs ari tad viņam iedeva naudu, tas bija piecdesmit rūpijas. Tas notika pirms astoņiem mēnešiem.

Ja vēlies,— Baptijs klusām saka,— tu vari at kal kļūt par boju mušu mājā.

Gopu nevilcinādamies papurina galvu.— Es vairs negribu but bojs,— viņš atteic,— tāpat ka tu nevari būt mūsējais, es neiederos jūsu vidū.

Baptijs priecājas par šādu atbildi. —Es nemaz ne gribu, ka tu kļūsti mūsu mājas bojs. —Viņš brīdi vil cīnās, tad atzīstas:— Man liekas, es to nespētu paciest.

— Man taču ir Kama, Gopu saka.— Musons beigsies, un es atkal sākšu pelnīt.— Viņš paņem rīsu pīrāgu un nokož gabalu. Tad iedzer limonādi un pastāsta, ka drīz nodomājis atgriezties Bombejā.

— Kad tas notiks?— vaicā Baptijs.

— Drīz,— Gopu atteic. Viņš tagad ir pārliecināts, ka tas bus drīz. Tad viņš piebilst:— Kad mazais Peļu puika izveseļosies.

- Kamēr tu būsi te, es tevi apciemošu,— Baptijs apsola. Tas izklausās nedaudz svinīgi, bet tā vajag-šis brīdis patiešām ir svinīgs.

Gopu pārlaiž acis istabai.— Man te bija divas fotogrāfijas. No manas ģimenes. To vairs nav.

Es sameklēšu. Tās noteikti kāds ir pievācis Tikko es fotogrāfijas atradīšu, tu tās dabūsi.

— Tā būs bijusi Risa,— Gopu smaidīdams saka — Viņa allaž ir tik kārtīga.— Viņš nožēlo, ka nav varējis sastapties ar pavāru un viņa meitu, un lūdz Baptiju nodot tiem abiem sveicienu.

Baptijs pieceļas, viņš paziņo, ka gribot vēl kaut ko sadabūt, un atstāj Gopu vienu. Gopu staigā pa istabu šurpu turpu, pārvelk ar roku pār mēbelēm un cenšas iedomāties, kā būtu tad, ja viņš Baptija piedāvājumu nebūtu noraidījis. Pēc brīža Baptijs atgriežas. Vienā rokā viņš tur krūzi, otrā lielu plastmasas turzu.— Ņem,— viņš saka.

Gopu paņem krūzi un plastmasas turzu un paliek neziņā stāvot.

Mēs taču vēl redzēsimies,— Baptijs saka.— Es jūs apciemošu, cik bieži jūs vēlēsieties.

Gopu paklanās un iziet pa Baptija atvērtajām durvīm āra tumšajā dārzā. Viņš neatskatās, jo tāpat zina, ka Baptijs lūkojas viņam nopakaļus.

Pie sētas Gopu noliek turzu un krūzi zemē, pār rāpjas sētai pāri un pa dēlīšu starpu pasniedzas pēc krūzes, ko uzmanīgi pārceļ pāri, to pašu paveic ar plastmasas turzu. Pēc tam viņš dodas projām pā ielu Dažus soļus pagājis, zēns pagriežas. Candrahasu mājā spīd vientuļa uguns: Baptijs ir nonācis savā istabā.

ATGRIEŠANAS

Baptijs stāv savā istabā. Nekas nav mainījies, viss ir tīri uzkopts, gulta svaigi saklāta, it kā gaidot uz viņu,— un tomēr: viņš jūtas kā svešinieks, it kā tā nebūtu tā pati istaba, kurā viņš jau kā mazs zēns rotaļājies. Lēnām viņš izģērbjas, noliek bikses un triko krekliņu uz krēsla pie loga, atver skapi un uzvelk peldmētcli. Arī skapī nekas nav pārmainījies, nekas nav nācis klāt, nekas nav izņemts. Troksnis! Vējš rausta loga skārdu. Baptijs dziļi ievelk elpu. Kas tā viņam par dīvainu izjūtu? Kāpēc viņš baidās? Viņš taču ir sava istabā! Skatiens apstājas pie netīrajiem, sadriskātajiem apģērba gabaliem uz krēsla. Viņš tos iemet papīrgrozā zem rakstāmgalda. Tad lēnām iet pa gaiteni uz vannas istabu, nostājas zem dušas, ļauj siltajam ūdenim līt uz galvas, šļāk ties pār rokām, vēderu, muguru un kājām, pec tam saziepējas, noskalojas un no jauna saziepējas.

Cik patīkami ir sajust degunā ziepju smaržu, būt tīram, pēc ilga laika atkal justies labi pašam savā ada! Baptijs izmazgā galvu, izskalo matus un atkal uzlej uz galvas šampūnu. Viņš skatās uz pelēkajām putām, kas tek lejup pa augumu. Kad putas vairs nav pelēkas, viņš no jauna ieziepējas. Pēc tam nostājas zem dušas un ļauj, lai siltās ūdens lāses kapā visu augumu. Viņš atceras, ka bija laiks, kad viņš tika baidījies no vientulības, kādu izjuta, stāvēdams zem dušas. Kāds viņš toreiz bija fantazētājs! Tagad viņam ir prieks par tīro pidžamu un ērto gultu. Pagaidām neviens viņu nav izdzirdējis. Vannas is taba ir līdzās Aješas istabai, bet Aješas šajā mājā vairs nav.

Baptijs noslaukās un aplūko sevi spogulī. Mati viņam ir gari un, tīri izmazgāti, kļuvuši viegli, zi daini. Viņš nolemj nepadoties mātes lūgumiem. Viņš atļaus tos tikai nedaudz apgriezt. Mazliet viņam gribas palikt tādam, kāds viņš ir tagad.

Baptijs pakāpjas soli atpakaļ un aplūko auguma augšdaļu. Ribas ir izspiedušās, pleci stūraini. Tik tievs viņš nekad nav bijis. Uz brīdi viņš atceras Gopu, redz draugu aizejam pa ielu, lietus sitas tam sejā, rokās krūze un turza. Baptijs jūtas nomākts. Viņam jānoskalo šis smagums, jādomā par ko citu. Viņš apģērbj savu peldmētcli un skrien pa tumšo gaiteni atpakaļ uz. savu istabu. Tur viņš apvelk pidžamu un grib likties gultā, bet tad piepeši paliek stāvot un raugās logā. Arā valda nepierasts klusums: lietus vairs nelīst.

Baptijs atver logu, ieelpo smago, mitruma pārsāli nāto nakts gaisu un nopriecājas: viņš iedomā Gopu, Sandžiju un abus Peļu puikas. Lietus nu ir pārstājis, un, domājot par saviem draugiem tur, pilsētā, sirds viņam kļūst vieglāka.

Tad Baptijs guļ gulta. Cik bieži viņš bija sevi iztēlojies tīrā gultā ar mīkstu spilvenu ieslīgstam miegā! Cik grūtas bija pēdējās naktis un dienas! Viņš bija juties slims, nemanīdams ne mazāko kādas slimības pazīmi, jutās neaizsargāts, it kā pamests džungļos. Tagad viņš ir atgriezies mājas, drošībā, guļ savā svaigi uzklātajā gultā zem moskītu tīkla, un tomēr viņam nav miera.

Viņš redz sevi un Gopu stāvam lietu, dzird savu balsi, kas saka draugam, ka viņš vairs neatgriezīsies pie zēniem. Gopu viņu saprata, izteica apbrīnu, ka viņš tik ilgi izturējis šādu dzīvi, draugs bija drīzāk vīlies nekā pārsteigts.

Tikai pēc tam, kad tumsu sāk nomainīt mīksts, miglains pelēkums, Baptijs iemieg. Viņš guļ ciešā, dziļā miegā, kaut ari redz sapņus: viņš un Mangars klīst pa plašu, neapdzīvotu līdzenumu. Nedaudzajos pusnokaltušajos kokos, kas aug gar ceļa malu, satupušas lijas. Lielie līkknābji nekustīgi blenž lejup uz viņiem.

«Kur mēs atrodamies?»

«Nāves valstībā,» Mangars atbild.

«Un kas mums te vajadzīgs?»

«Mēs meklējam Gopu.»

«Vai tad Gopu . . . ?»

Mangars apstājas. Viņa acīs ir pārmetums. «Vai tu to vairs nezini?»

Kas nomira tajā naktī: Gopu vai Mangars?

«Mums jāuzmodina Gopu, viņam jāatgriežas pasaulē, viņu gaida jauna dzīve.» Mangars iet tālāk «Viņš atgriezīsies pie mums ka maharadžas dēls.»

«Bet maharadžu vairs nav.»

«Gopu bus izņēmums.» Mangars noslēpumaini smaida. «Viņam ir nodarīts pāri, tagad viņš tiks atalgots. Gopu būs Indijā vienīgā maharadžas dēls un kādudien pats kļūs par maharadžu. Viņš ceļos pa visām zemēm uz milzīga melna ziloņa, viņu pavadīs daudzi kalpotāji, viņš apdāvinās nabagos un sodīs bagātniekus.»

«Bet bagātnieki nav vainīgi par to, ka ir bagāti.»

Baptijs svaidās gulta, reizēm ir pusnomoda. Tad viņš redz marmora pili. Vai tā ir Tādž Mahala? Mangars nometas ceļos un trīsreiz piesit galvu pie pils kāpnēm. Atveras milzu lieli vārti: ienāk Džama, zaļais nāves dievs. Viņa augumu apņem sarkans tērps, rokās viņš tur tiklu un vali.

«Ko tu gribi, Mangar?» Džama vaicā.

«Atdod man Gopu Advani,» Mangars lūdz nepiecelies.

Džama smejas. «Kas miris, tas miris. No šejienes neviens neatgriežas.»

Mangars izslējās. «Tu melo!» Tad viņš apklust, jo Džama nav nekāds Džama, bet Sandžijs. Lielais zēns sēž uz pils kāpnēm, pa labi no viņa abi Peļu puikas.

Sandžijs purina galvu. «Nav nekādas nākamās dzīves, Mangar. Vari man ticēt.»

Mangars zēnam netic, grasās paiet viņam garām, lai iekļūtu pilī. Tad Sandžijs atkal pārtop par Džamu, iebelž Mangaram ar vali pa galvu. Vecais sagrīļojas un pakrīt.

«Mangar!» iekliedzas Baptijs.

Džama pagriežas pret viņu. Zaļo seju ar degošajām acīm savilcis ņirdzīgā smīnā, viņš nāk Baptijam tieši virsū un paceļ vali . . .

Baptijs uztrūkstas un cīnās pēc elpas. Vai viņš kliedza? Viņš nezina. Uz pieres izspiedušies sviedri. Lēnām viņš atgūstas.

Gaitenī dzirdami soļi.

Viņš ir kliedzis, viņu ir dzirdējuši.

Durvis paveras, tajās parādās Topura galva. īsu bridi vecais bojs stāv, ka zaudējis valodu. Moskītu tikls, garie mati - Topurs uzreiz nepazīst Baptiju Tad viņš iepleš acis.— Jaunais kungs! Topurs nezina, ko iesākt, viņš blenž uz Baptiju, tad apgriežas un skrien prom.

Baptijs atloka moskītu tīklu, pieceļas un aizver durvis. Tad pieiet pie loga un raugās ārā. Saule atrodas zenītā, neviena mākonīša. Debesis ir skaid ras un zilas, bet gaiss karsts un mitrs, pilns kukaiņu spindzoņas.

Ko vecāki viņam jautās? Ko lai viņš atbild? Vai vispār vajag atbildēt?

No jauna dzirdami soļi. Tēvs! Viņš noteikti bija sava uzņēmumā un ir pārradies mājas, vienīgi lai paēstu pusdienas, Baptijs lūkojas tēvam pretī. Tēvs paliek durvīs stāvot un uzlūko dēlu. Tad ieiet istabā, pievelk Baptiju sev klāt un noskūpsta. Pirms tēvs pagūst ko sacīt, ienāk māte. Viņa atrauj Baptiju no tēva, lūkojas viņam acīs, glāsta viņu, šņukstēdama skūpsta viņa pieri, vaigus un muti. Kāpēc tu tā darīji? Viņa negaida atbildi, šūpo dēlu un raud.

Baptijs stāv tā ilgu laiku, ieelpo pazīstamo Ķel nes ūdens un pūdera smaržu un vēro tēvu, kas klusēdams viņā nolūkojas. Tad Baptijs aizver acis un iespiež galvu mates kakla izliekuma. Māte viņu glāstā, bužina viņam matus un saka:— Tagad viss ir atkal labi.

Tad vecāki iet ara un Baptijs var apģērbties. Viņš ģērbjas lēnām, atkal un atkal lūkojas ārā pa logu, it kā tur vajadzētu but kaut kam, ko viņš nevar saskatīt. Viņš redz Nariju pārnākam no skolas, redz, ka tas labā omā ieiet mājā, un jutās par Nariju pārāks: nekad viņš vairs negribēs par draugu sev kaut kādu Nariju.

^JVc tam Baptijs dodas uz salonu ieturēt maltīti. Smaržo labi, mājās ir jauns pavars. Topurs apkalpo pie galda, skatās uz Baptiju un plati smaida, it kā Baptijs būtu atgriezies mājās tikai viņa dēļ. Bapti jam patīk vecā boja atkalredzēšanās prieks. Viņš pajauta Topuram, ka puķudobes pārcietušas stiprās lietavas.

Vecāki ir samulsuši. Ēzdami viņi pastāvīgi lūkojas uz Baptiju. Baptijs to pamana. Viņš uzmanīgi novēro vecākus un jūt, kā ir cēlies vecāku acīs. Tas viņu iedrošina, viņa skatiens kļūst ciešāks.

Māte šādu skatienu nespēj izturēt. Sākumā tēvs rāda tādu seju, it ka nekad nebūtu šaubījies par dēla atgriešanos, tad kļūst nemierīgs, nolaiž acis un vaicā, kur Baptijs bijis. Baptijam liekas, ka tēvam nav svarīgi zināt, kur viņš uzturējies, tomēr galu gala viņš atzīstas: Pie bezpajumtniekiem.

Mātei izkrīt no rokas karote.— Pie harijaniem!

Baptijs nepārtrauc strēbt zupu, it. kā tas būtu pats par sevi saprotams, ka viņš trīs mēnešus pavadi jis starp bezpajumtniekiem. Tad viņš ierunājas: — Visi jau nav harijani.

Mātei acīs mirdz asaras. Viņa lūdz, lai Baptijs need tik ātri, kuņģim vispirms atkal jāpierod pie barības.

— Es necietu badu,— Baptijs atteic.— Mani u/tu rēja Gopu.

Gopu? tēvs jautā. Tas zēns no Bombejas?

Mēs esam draugi,— Baptijs atteic. Tad viņš apklust. Vecāki redz, ka viņš ir badojies. Tic bija muļķīgi meli apgalvot pretējo.

Kāpēc tu viņu neatvedi līdzi?— tēvs atkal vaicā. Tavs Gopu bija labs bojs.

— Viņš negribēja,— Baptijs atbild. Viņš tagad ir čūsku dīdītājs, pelna daudz naudas. Jau atkal viņš pārspīlē un izjūt gandarījumu, paziņodams vecā kiem par Gopu atteikšanos.

Tēvs padoma, tad saka: viņaprāt, neesot nemaz tik slikti reizi dzīvē izjust, ka klājas nabagiem. Kas to reiz izbaudījis, zina, ko nozīmē būt nabagam, un turpmāk noteikti dans visu, lai pasargātu sevi un savu ģimeni no tādas eksistences. Māte piekrītoši pamāj. Viņa apņem ar roku Baptija plecus, skūpsta viņu un raud.- Tagad viss ir atkal labi, viņa vēlreiz atkārto.

Baptijs atraujas no mates. Viss nav atkal labi viss ir tikai tā, kā bijis.

PAAUGSTINĀTAS CENAS

Žilbinoši spožā saule iesūkusi ūdeni kā sūklis. Bet ūdens nav pazudis, tas ir gaisā; tveice ir neizturama Virs atlikušajām peļķēm riņķo odu mākoņi.

Bezpajumtnieki neatstāj no lietus pasargātās vic tas. Ja viņi aizies no iekarotajiem patvērumiem, var gadīties, ka tos aizņems citi, tikko atkal sāksies lietavas. Kurp lai arī viņi būtu gājuši? Tie, kuriem ir kāds kakts vai būcenis, zina, ka šobrīd tas nav apdzīvojams. N’e jau visur ūdens iztvaiko tik ātri kā pilsētas ielās.

Mazajam Peļu puikam klājas sliktāk. Visu nakti viņš vaidēja, žēlojās par izsalkumu. Bet, kad Gopu atgriezās ar Baptija iedotajiem labumiem, mazais savilka muti.

— Vismaz padzeries! — Gopu tur slimajam zēnam piena krūzi pie mutes, Sandžijs balsta slimnieka galvu. Mazais Peļu puika pretojas, sakniebj lupas un vaiksta seju, līdz Sandžijs sāk rāties, tad mazais padodas. Nepretodamies viņš dzer pienu.

Gopu un Sandžija prieks ir pāragrs. Tikai dažus mirkļus mazais Peļu puika patur sevī pienu, tad tas tiek izvemts. Kad kuņģis ir iztukšojies, mazais strauji elpo. Sandžijs viņu krata, sauc, bet zēns vairs nereaģē.

— Viņam vajadzīgs ārsts.— Sandžijs vīsta du res.— Tas. ir noziegums, ka neierodas ārsts.

— Noliksim viņu slimnīcas priekšā,— dod pa domu vecākais Peļu puika,— pagaidīsim, kamēr kāds iznāks ārā.

— Nav vērts,— Sandžjis nosaka.

Arī Gopu purina galvu:— Madrasā jau nebūs citādi kā Bombejā: lietus periodā ielas un laukumi pie slimnīcām ir pārpilni ar slimniekiem. Tajos mēne šos pirms un pēc lietus perioda ārsti un māsas reizēm iznāk ārā, apskata slimniekus, palīdz, cik ir viņu spēkos. Musona laikā to uzdrošinās tikai retais: tik daudziem nabaga ļaudīm viņi nespēj palīdzēt. Kur lai viņi ņem naudu zālēm? Kur lai ņem laiku?

— Dod man ko ieēst,— Sandžijs pieprasa. — Mums jādomā arī par sevi.

Gopu iegrābj ar roku Baptija turzā, izvelk no turienes alumīnija folijā ietītu vistas gaļu un sadala Iris daļās. Viņam saskrien mutē siekalas — tik jauki smaržo gaļa. Piepeši no jauna uznākušais mokošais izsalkums pierāda, ka kuņģis vēl nav pilnīgi atrofē jies.

Tad zēni ēd. Viņi ēd steidzīgi, taču allaž uzmet acis mazajam Peļu puikam.— Varbūt viņam radīsies ēstgriba, kad viņš saodīs vistu,— vecākais Peļu puika izsaka cerību. Viņš ir ļoti pārvērties, kopš viņa draugam klājas tik ļauni. Viņš gandrīz vairs nekad nesmaida.

Sandžijs ielūkojas Baptija turzā. Tur ir augļi, siers, rīsi, kukurūza un daži auksti pīrāgi.— Viņš nav skopojies,— Sandžijs saka. Ar to viņš domā ari simtrūpiju naudaszīmi, kuru Gopu viņam parādīja un kuru viņš tomēr nepaņēma.

— Baptijam nebija viegli no mums aiziet,— Gopu piezīmē.

— Ja tu katrā ziņā gribi dzirdēt, tad klausies. T Būdams Candrahass, viņš nebija no sliktākajiem.— • Sandžijs skali nopūšas un tad piemetina:— Tā ir labāk viņam un mums. Candraha.su firma jau tūlīt neizputēs, ja mēs kādu laiku padzīvosim uz tās rēķina.

Gopu grib kaut ko atbildēt, bet nepagūst. Mazais Peļu puika raugās uz viņu lielām acīm.

— Tu tagad kaut ko ēdīsi?— Gopu tur mazajam zēnam priekša vistas gaļu. Mazais Peļu puika to neredz, bet nenovērsdamies lūkojas uz Gopm Tad viņš vaicā:— Vai baltais tīģeris jau ir tuvumā?

— Baltais tīģeris?— brīnās Sandžijs. Bet Gopu dod viņam zīmi klusēt. Smiedamies viņš atbild mazajam zēnam:— Baltais tīģeris ir tālu no mums, viņš klejo kaut kur ziemeļos.

Mazais Peļu puika ir vīlies.

— Par ko jūs tur runājat?— Sandžijs vaicā.

Gopu paskaidro, pastāsta teiksmu, ko dzirdējis no tēva, un piebilst, ka pēc Mangara nāves viņš ar šo ' teiksmu mazo mierinājis. Sandžijs klausās un purina galvu, kad stāstījums ir galā.— Atkal kaūt kāda paša pman išanās!

Mazais Peļu puika sāk raudāt, viņš mētājas no vieniem sāniem uz otriem un murgo par balto tīģeri. Trīs zēni bezpalīdzīgi viņā noraugās, līdz mazais apklust. Viņš vēl ir dzīvs, bet zēniem ir tāda sajuta, ka slimais draugs no viņiem attālinās.

— Mēs neko nespējam līdzēt.— Sandžija balss ir piesmakuši, nomāktā. Viņš runā pats ar sevi, lūko sevi nomierināt, attaisnot savu bezspēcību.

Gopu sakņūp uz priekšu. Viņš sakrusto rokas uz ceļgaliem, nogulda uz rokam galvu un aizver acis. Kad viņš atkal paceļ galvu, ir jau iestājusies tumsa.

— Cerams, lietus nebūs. Sandžijs lūkojas augšup uz tumšzilajām, ar zvaigznēm nosētajām debesīm.

Arī Gopu veras naktī. Viņu māc tās pašas rūpes. Lietus laikā viņi nevarēs sadedzināt mazā Peļu puikas līķi. Lietū nevienam neizdodas uzturēt degošu ugunskuru. Ja mazais Peļu puika nomirs un viņi nevarēs sadedzināt līķi, to nāksies atdot vīriem, kuri

musona laikā braukā pa ielām, uzlasīdami mirušos bezpajumtniekus. Sie cilvēki sakrauj līķus kravas automašīnās un aizved uz pilsētas krematoriju. Tas ir ļoti vajadzīgs darbs, lai aizkavētu sērgu izplatīšu nos. Bet mirušo piederīgie šādā veidā nelabprāt šķiras no savu tuvinieku mirstīgajām atliekam Daži paslēpj mirušos, līdz rodas izdevība pašiem tos apbc dīt. Viņi ta rīkojas, kaut gan tas ir aizliegts.

Tagad guli, Sandžijs dod padomu Gopu.

Nav nozīmes palikt nomodā.

Gopu paklausa. Viņš ir līdz nāvei noguris un tūlīt iemieg. Bet tas nav ciešs miegs. Atkal un atkal viņš uzmostas, klausās maza Peļu puikas klusaja elpošana, ieklausās klusuma. Mazā zēna elpa liecina, ka viņš vel ir dzīvs, valdošais klusums ka vēl arvien nelīst. Bet, vienubrīd pamodies, Gopu izbīstas: palicis vie nīgi klusums, elpošana vairs nav saklausāma. Gopu izslējās sēdus un raugās uz mazo zēnu. Tad viņš pamodina Sandžiju. Tas noliecas pie maza un mēmi pamāj.

Nu Gopu un Sandžijs vairs nevar gulēt. Viņi sēž un klusē, un gaida rītu. Vienīgi vecākais Peļu puika ir aizmidzis. Pa miegam viņš runā. Reizēm iesmejas, reizēm ii ka raud.

Tad uzaust rīts. Aiz jumtiem debesis nokrāsojas tumši sarkanas, tad zili sārtas un beidzot gaiši zilas. Gopu un Sandžijs lūkojas mazā Peļu puikas seja. Tā izskatās apmierināta, kaut ari ļoti bāla, novājējusi. Liekas, it kā zēns priecātos, ka viņam bijis ļauts atstat savu ķermeni.

To izdarīja tavs baltais tīģeris,— Sandžijs saka Gopu. Tad viņš pamodina vecāko Peļu puiku un klusēdams norāda uz mazo bķiti. Vecākais Peļu puika paliecas uz priekšu un sastingst. Pec tam viņam par vaigiem sāk ritēt asaras. Mazais Peļu puika bija ne vien viņa draugs, ari brālis, viņa ģimene.

Jūs abi pagādājiet bambusa kārti,— Sandžijs lūdz Gopu un Peļu puiku.— Es palikšu te un nosar gāšu mūsu vietu.

— Un balta drāna?— vaicā vecākais Peļu puika, beidzot novērsdamies no mirušā drauga.— Es to varētu nozagt.

— Pamēģini!—Sandžijs parausta plecus.—Šoreiz mes nevarēsim izdot naudu.

Gopu pamaj. Musona laika tirgotāji paaugstina cenas. Mirušo ir pārāk daudz, tirgoņi izmanto augošo pieprasījumu. Gopu satver vecāko Peļu puiku aiz rokas un uzrauj stāvus, nelikdamies zinis par zēna saraudāto, izmocīto seju. Klusēdami viņi aiziet pa ielām. Ar savu zaudējumu jātiek galā katram pašam, tur neviens nevar palīdzēt.

Abiem zēniem palaimējas. Pie kāda šķūņa ir pieslieti bambusi. Gopu pārrāpjas pāri sētai un izveļas vispiemērotāko. Viņam izdodas nemanītam nozust. Bazāra tuvumā Peļu puika lūdz, lai Gopu uzgaida, un aizskrien. Taču pēc neilga laika viņš atgriežas, neko nepanācis. Baltā auduma baķus tirgoņi ir noslēpuši.

— Tas ir kauns — nest mirušo neapsegtu pa ielām.— Peļu puika skatās sakniebtām lupām uz bambusa kārti.— Vai tu gribi viņu kā pērtiķi piesiet pie kārts?

Gopu vilcinās, bet tad izlemj. Kopā ar Peļu puiku viņš ieiet bazārā un nopērk drānu. Viņš mēģina kaulēties, bet tirgonis ir nepiekāpīgs.— Man arī neviens neko nedāvina. ^

Uzzinājis par pirkumu, Sandžijs rūgti pasmaida.

— Es to paredzēju,— viņš saka.— Kaut ko negribēt un to nedarīt — tās ir divas dažādas lietas.

Zēni ietin mazo Peļu puiku baltajā drāna, sasien mezglus un zem tiem pabāž bambusa kārti.

Sandžijs palūkojas uz debesim un atkal paziņo:

— Būs labāk, ja es palikšu te.

Gopu un Peļu puika paņem uz pleciem bambusu. Peļu puika iet pa priekšu, Gopu aizmugurē. Mazais liķītis ir viegls, iznest to cauri pilsētai nav grūti. Gopu var nodoties pārdomām. Tas ir drūmas. Pirmoreiz viņš tik stipri sailgojas pēc mājām un tik ļoti izjūt ģimenes trūkumu, ka gandrīz nespēj sevi apspiest vēlēšanos, cik ātri vien iespējams, steigties mājup.

Kremācijas laukumā valda rosība. Visur deg sārti, slapjā malka dūmo, un biezi garaiņi piepilda visu laukumu, visos stūros sprakšķ un sprēgā. Gopu un Peļu puika apskata mirušos, ko citi dedzina. Kā parasts lielus periodā, tie pa lielākai daļai ir veci ļaudis un bērni.

Brīvu vietu atrast nav viegli, cilvēki nesteidzas .ar savu radinieku sadedzināšanu. Kremācija ir svinīgs notikums, un tam vajadzīgs zināms laiks. Galu galā Gopu un Peļu puikam izdodas sameklēt neaizņemtu stūrīti. Tuvu pie pašas upes viņi novieto bambusu, no kāda tirgoņa nopērk malku un žagarus un sakrauj apkārt kremācijas vietai. Tad aizdedzina sārtu. Kamēr liesmas laiza mazo, baltā drānā ietīto ķcrmenīti, Gopu rēķina, cik naudas viņiem vēl atlicis Arī malkas tirgoņi ir pacēluši cenas.

Pēc tam Gopu un Peļu puika sēž līdzās un lūkojas liesmās.— Tu tici kādai nākamai dzīvei? Peļu puika jautā, kad klusēšana šķiet pārāk ieilgusi.

Gopu sabiksta uguni un piemet malku. Peļu puikas jautājums ir pamatots. Vai viņš — Gopu — tic vai netic? Līdz šim viņš bija vairījies par to domāt, viņš vienīgi zināja, ka tēvs un Mangars runa vienu, bet tēvocis Kamals un Sandžijs — ko citu. Bet ko doma viņš pats?

Es ticu tam, ko saka Sandžijs,— Gopu apņēmīgi atbild.— Ar nākamo dzīvi mēs sevi cenšamies nomierināt par neveiksmēm tagadēja dzīve.

Peļu puika bridi pārdomā un saka:— Es ticu nākamajai dzīvei. Kāpēc tad es dzīvoju tagad? Vai tikai tāpēc, lai sevi mierinātu?

MAZĀ MĀTE

Pilsētas ielās valda rosība. Ļaudis izmanto labo aiku, viņi pastaigājas un iepērkas. Reizēm viņi paceļ galvu un paraugās augšup uz debesim. Pēc tam jūtas apmierināti: debesis vel ir zilas.

Gopu un Peļu puika ir pabeiguši savu darbu un dodas atpakaļceļā. Ari viņi iet lēnām, neizveļas īsāko ceļu. Pēc dienam, kas pavadītas šaurajā sprauga starp divām mājam, ir patīkami paklejot pa pilsētu, šur tur apstāties, pavērot tas pārmaiņas, ko atnesis pirmais lietus. Gopu nožēlo, ka tūristi ir nozuduši. Ja viņi vēl būtu redzami, varbūt derētu pat padancināt Kamu.

Tautas parkā saaudzis biezs, augsts zālājs, tas sniedzas zēniem gandrīz līdz ceļgaliem. Krūmi izdzinuši jaunas atvases, gaisā džinkst milzums moskītu un citu kukaiņu. Uz tilta pār Kūmas upi zēni paliek stāvot. Snaudulīgā upe, kas ar daudziem likumiem vijas cauri pilsētai, līdz tālāk uz ziemeļiem, ieplūst jūrā, tagad ir pamodusies jaunai dzīvei. Te garām liks aizskaloti mazā Peļu puikas pelni un pazudīs juras bezgalībā.

Vecpilsētā redzams pirmais vieglais pelējums. Mitrums iesūcas dziļi vecajos mūros. Musona periodam beidzoties, Peļu puika zina stāstīt, dažas mājas izskatoties ļoti slikti. Tikai karstajos mēnešos pelējums izžūst.

It ka lietū savairojušies, visur ņudzēt ņudz ubagotāji. Viņi sež uz ielas un gar namu stūriem, viņi aptur cilvēkus, kuri iepērkas un pastaigājas, stiepj tiem pretī rokas un skrien nopakaļus, skaļi žēlodamies par savu postu. Reti kāds garāmgājējs viņiem ko atmet. Cilvēki, daudzkārt klausījušies ubagu vārdos, viņu žēlošanos vairs neņem nopietni. Tā ir spēle ar stingriem likumiem: ja ubagi tik skaļi nevaimanās, tik gaudulīgi nelūgsies, viņi neko nedabūs. Ja ar ubagošanu grib izdzīvot, nākas pazemoties, iztēlot savu postu vēl lielāku, nekā tas ir īstenībā. Gopu ielūkojas ubagu sejās. Vienu otru viņš pazīst, dažu labu stāstu jau ir dzirdējis. Tad viņš ierauga kādu seju, kuru pazīst labak par citu ubagu sejām, un apstājas: tā ir Risa.

Risa izturas tā, it kā nebūtu Gopu pazinusi. Tāpat ka pārējie ubagi, viņa stiepj garāmgājējiem pretī rokas un sūdzas par savām ciešanām. Viņai veicas, taču veiksmei ir savs iemesls: Risa izskatās ne vien nožēlojama — deguns kļuvis plans un ass, vaigi iekrituši —, viņa ir arī pēdēja grūtniecības mēnesī. Risas tālu uz priekšu izvirzītajam vēderam nevar redzēt pāri.

— Tu to pazīsti?— Peļu puika seko Gopu skatienam. Gopu mēmi pamāj. Viņš notupstas Risas priekšā un skatās viņā, līdz Risa pagriež galvu. Viņam būtu tik daudz kas Rišai jautājams, bet tad viņš atceras scēnu Candrahasa kunga kabinetā un redz meitenes lielo vēderu — līdz ar to atbildēts uz visiem jautājumiem, izņemot vienu:— Kur ir Bips?

Risa uzlūko Gopu, it ka pārdomādama, vai drīkst teikt viņam patiesību.— Cietumā.

— Cietumā?

— Cietuma!— Risa atkārto. —Viņš mēģināja zagt.

Bips mēģināja zagt?— Bips, resnais, godīgais,

labsirdīgais Bips?

Risas sasprēgājušās lupas noraustās. Viņas acis atsauc Gopu atmiņā to laiku virtuvē, kad viņa zobojās par Bipa labo omu.— Tas ir garš stāsts.

Gopu apsēžas zemē un uzaicina Peļu puiku darīt to pašu, tad viņš vaicā Rišai:— Kur tu tagad dzīvo?

Te. Risa piedauza pie bruģa sev priekšā.

Gopu padomā. Tad viņš ierosina:— Nāc mums līdzi. Mums neiet daudz labāk, bet mēs esam trīs

— Es bušu jums par nastu.

Gopu neviļus paskatās uz Risas vēderu. Risa pamana šo skatienu un cieši ielūkojas Gopu acis, it kā gaidīdama, lai viņš jautā.

Gopu neko nejautā.— Tu mums nebūsi par nastu,— viņš apgalvo. Tad viņš atceras, ko tēvs reiz bija teicis:— Grūti ir but nabagam, grūti ir būt vienam, bet abas nelaimes kopā — tas jau ir pārak grūti.

— Tu runa ka brahmanis,— Risa smiedamas saka. Tad viņa kļūst nopietna.— Bet tā ir, ka tu saki: ir ļoti gruti but gluži vienam.

Nac mums līdzi, un mēs būsim četri,— Gopu atkārto savu aicinājumu.— Mums pat ir mazliet naudas.

Risa paceļ roku. Gopu saprot. Viņš pieceļas un palīdz viņai uzslieties kājās. Tad viņš izbīstas. Tagad, kad Risa stāv kājās, viņas vēders izskatās vēl lielāks.

— Kad ar tevi tas notiks?

— Rit? Parit? Nākamnedēļ? Nezinu. To gan es zinu: ilgi vairs nebūs jāgaida.— Risa palūkojas uz Peļu puiku.— Atstājiet mani labāk tepat, ar mani jūs nebūsiet četri, bet gan pieci. Es jums sagādāšu vienīgi nepatikšanas.

— Kad sievietei piedzimst bērns, viņa nedrīkst būt viena, Peļu puika nopietni saka. Viņš jūtas lepns, ka Risa vaicā ari viņam, un vel piemetina: — Mana mate reiz būtu nomirusi, ja viņai neviens nebūtu palīdzējis.

— Galīgi izslēgts, ka tu paliksi viena Gopu tagad zina, kāpēc Risas vēders liekas tik milzum liels viss cits viņai kļuvis pārak tievs, izdilis, trausls Kad mātei iestājās grūtniecība, viņai stipri pie brieda krūtis, rokas kļuva resnas, izveidojās pama tīgs dubultzods.

— Tad ņemiet mani sev vidu,— Risa ierosina. — Dažreiz man reibst galva, tad būs labāk, ja es varēšu atba 1 stīties.

Abi zēni paklausīgi iet līdzās Rišai Viņi iet lēnām, saudzēdami novārgušo Risu, kura patiešām reizēm paliek stāvot un atbalstās pret viņiem.

Priekšpilsēta deg daudzi mazi ugunskuri. Bezpa jumtnieki žāvē savas drānas. Ugunskuri deg jau visu dienu. Paiet ilgs laiks, iekams drēbes izžūst, un ģimenes ir lielas. Daži vīrieši smejas, redzēdami Risu ejam starp abiem zēniem. Viņi uzliela Gopu speķu un veiksmi, domādami, ka viņš ir bērna tēvs. Gopu kļūst sarkans ka vēzis, bet Risa uzsaucienus neliekas dzirdot.

Ja arī viņa dažreiz uz tiem reaģe, tad vienīgi lai runātājam uzmestu zobgalīgu skatienu.

Tas ir savāds, nopietns izsmiekls, ko vīrieši ierauga viņas skatienā.

Sandžijs, redzēdams tuvojamies Gopu un Peļu puiku kopā ar meiteni grūtnieci, pielec kājas. Viņš ir tik apmulsis, ka nezina, ko iesākt. Tad saliek kopā rokas un sveicina Risu. Gopu pavesti, ka viņa ir Bipa meita. Sandžijs pazīst pavaru un viņa meitu no Gopu stāstījumiem. Risa vērtējoši uzluko Sandžiju. Viņa nebija gaidījusi, ka trešais no zeniem varētu būt jau gandrīz pieaudzis vīrietis. Sandžijs aizgrie žas sānis un iekur uguni, it ka tikai uz draugu ierašanos gaidījis, lai uzliktu vārīties risu biezputru

Risa uzmanīgi apsēžas.— Ja es traucēju . . viņa saka un nepagūst teikumu nobeigt.

— Kuru tad? Mani? Ne, ne! Sandžijs iebilst Vēl arvien apmulsis, viņš biksta degošās pagales.

— Bet es drīz vien sagādāšu nepatikšanas,— Risa norada uz savu vēderu.

Sandžijs nosarkst. Ar nepatikšanām mēs esam apraduši,— viņš, acis nepaceldams, atbild

— Viņai neviena nav,— Gopu skaidro.— Tēvs sēž cietumā.

Šandžijam uguns vairs nav prātā. Tagad viņam ir iemesls pievirzīties tuvāk Rišai un Gopu.

— Ko tad viņš izdarīja? Sandžijs vaicā.

— Ja,— arī Gopu grib zināt.— Pastāsti mums, kas noticis.

Risa meklē piemērotus vārdus. Viņa nelabprāt runa par to, kas jau pagājis. Tomēr stāsta, jo uz skata, ka zēniem ir tiesības zināt, kāpēc viņai nav ne viena, kas varētu palīdzēt.— Varbūt man nevajadzē ja skriet projām,- viņa saka, pabeigusi stāstīt. Es ilgi domāju, šaubījos, bet tad vairs nespēju izturēt es nevarēju citādi rīkoties, man bija jātiek prom.

Sandžijs krata galvu:— Tu esi pareizi rīkojusies Tu taču nevarēji mūžīgi ... tā dzīvot.

— Un ka es tagad dzīvoju?— Risa vaicā.— Un ko esmu nodarījusi savam tēvam?— Viņa pastāsta par Bipa uzbrukumu Candrahasa kungam un par tēva atlaišanu.— Viņš ir tik bezpalīdzīgs. Līdz šim viņam bija laimējies. Kad laime no viņa novērsās, viņš vairs nezināja, ko iesākt. Galu galā viņu ari ve’ apzaga. Viss viņa ietaupījums pagalam!

— Un tomēr!— Sandžijs ir nepielūdzams.— Tā dam cilvēkam kā šis Candrahass sevi pārdot nedrīkst. Palikdama pie viņa, tu būtu pārdevusies — un ne tikai tu.

Sandžijs cenšas neskatīties uz Risas vēderu, bet, kā viņa pēdējie vārdi jāsaprot, to zina ne tikai Risa vien. Viņa noliec galvu.— Viņš nav slikts cilvēks, viņš . . .— Risa apraujas.

Nav slikts cilvēks!— Sandžijs savelk pieri.

Ar jums, bijušajiem kalpotājiem, allaž atkārtojas viens un tas pats. Kas vel tādam Candrahasa kun gam būtu jādara, lai viņš kļūtu slikts cilvēks?

— Tā bija arī mana vaina.— Risa ir nosarkusi. Viņai liels kauns. Bet Sandžijs nerimstas:— Tava vainai— Viņš ir piecēlies un raugās lejup uz Risu. — Ko tu runā? Ko tad tu varēji darīt? Tas taču saprotams—tev bija bail zaudēt vietu.

— Viņš nebūtu mani atlaidis, ja es būtu pretoju sies.

Sandžijs klusē. Neticīgi viņš uzluko Risu. Tad viņš jautā:— Un kāpēc tu viņam nepretojies?

Tā ir viņas darīšana.— Sandžija jautājumi at gādina pratināšanu. Gopu tas nepatīk.

— Vai tu viņu mīlēji?— lielais zēns atkal vaicā.

Risas acis pildās ar asarām.— Ne, cs . . .

Liec viņu mierā! Ari Gopu ir piecēlies. Tas ir tāpat kā ar Baptiju, Sandžijs nevienam nepiedod ne mazāko vājību, visiem jābut tieši tādiem, kādus viņš tos iedomājās.

Sandžijs parausta plecus, apsēžas pie uguns, piemet malku un pakar katlu ar ūdeni virs liesmām.

Ka tas gadījās, ka Bips nokļuva cietumā?— Gopu jauta Rišai.

Mēs klīdām pa ielām, meklējām darbu un neatradām,— Risa stāsta. Tad es vairs nespēju iet tālāk, l evs aizgāja un neatgriezās. Kad es sāku viņu meklet, padzirdēju: kādā tirgu esot saņemts ciet zaglis. l£s tūlīt sapratu, ka runa ir par manu tēvu.

Risa klusē. Ari Gopu un Peļu puika nebilst ne vārda. Sandžijs biksta uguni, līdz nespēj vairs valdīties:

— Te nu jūs redzat, kas iznāk! Te nu ir tā jūsu taisnība! Ja tu pret kaut ko sacelies, tu sac slīdēt. Tu slīdi arvien zemāk un zemāk, līdz atrodies dubļos.

Gopu doma par ko citu. Kad tas notika ta tava aiziešana un Bipa atlaišana?

— Pirms trim mēnešiem.

Vai Baptijs jau bija projām?

Baptijs projām?— Risa nesaprot. Uzzinājusi, ka Baptijs ar Gopu, Sandžiju un Peļu puiku dzīvojis starp bezpajumtniekiem, viņa ir pārsteigta.— To es no viņa nebūtu sagaidījusi.— Bet tad Risa paskaidro: — Kad Bips tika atlaists, Baptijs vēl bija mājās.

Baptijs visu bija zinājis? Par Risas grūtniecību, viņas bēgšanu, Bipa atlaišanu — zinājis un neteicis ne vārda? Kopīgi pavadītajās dienās un naktis, kad viņi viens otram par sevi tik daudz bija stāstījuši, Baptijs bija to noklusējis? Gopu neuzdrošinās uzlūkot Sandžiju vai Risu. Tā ir pļauka sejā; Baptijs viņam melojis, trīs mēnešus no vietas melojis! Vel taja nakti, kad viņi sēdēja dārza istabā un atvadījās, ari tad Baptijs bija melojis.

Tādi nu viņi ir,— Sandžijs saka. Droši uzticēties viņiem nevar, kaut arī citādi viņi liktos gluži pieņemami.

Viņam laikam bija kauns,— Risa ieminas.

Gopu pieceļas un iet projām. Viņam tagad jāpaliek vienam. Viņš pāriet pāri ielai, ved vienai un vel trešajai. Viņš iet un iet, līdz ostas tuvuma ir nonācis pie juras. Tur viņš apsēžas uz dēļu grēdas un raugās jūras plašumos.

Rišai taisnība, Baptijs būs kaunējies, bet vai tad drauga priekšā jākaunas? Vai tik ilgu laiku var draugam melot? Vai drīkst teikt, ka Bipam un Rišai klājas labi, zinot, ka viņiem labi neklājas? Varbūt viņš ir netaisns, jo prasa no Baptija pārāk daudz? Prasa vairāk, nekā pats spēj dot? Vai viņš Baptijam pastāstīja, ko redzēja tajā vakarā, kad Baptija tēvs viņam apsolīja paaugstināt algu?

Gopu nezina atbildes, viņam rodas arvien vairāk jautājumu. Lēnām viņš iet atpakaļ pie draugiem. Sandžijs, Risa, arī Peļu puika izturas tā, it kā viņš tikai īsu brīdi būtu bijis projām. Rīsu biezputra ir izvārījusies. Risa grib pagaidīt, kamēr zēni paēdīs, bet Sandžijs pieprasa, lai visi ēd vienlaikus. Risa ilgi negrib piekrist. Kad viņa beidzot ir ar mieru, viņai sanāk smiekli. Ari Sandžijs pēkšņi kļūst jautrs. Viņš cenšas atrast Rišai piemērotu vārdu. Vārds «Risa», viņš apgalvo, viņai nederot. Beidzot viņš kaut ko ir izdomājis, kaut ko, kas patīk ari Rišai: mazā māte.

INDIEŠU SLIMĪBAS

— Man vajadzīga nauda,— Baptijs saka.

— Kādam nolūkam?— Tēvs paņem kababa* ga bālu, iebāž mutē un uzmanīgi raugās .Baptijā..

— Maniem draugiem. Viens no viņiem ir slims.— Baptijs nelūdz — viņš paziņo, it kā tas .būtu pats par sevi saprotams, ka viņš pieprasa naudu, lai palīdzētu Gopu, Sandžijam un abiem Peļu puikām. Par tām simt rūpijām, ko viņš iedevis Gopu, tēvs neko nezina, viņš tās izņēma no mātes rokassomiņas.

Tēvs iedzer nimbu pani, tad paņem vēl vienu kababu.— Cik tev vajag?

Baptijs gribētu teikt: tūkstoš rūpijas. Ko nozīme tēvam tūkstoš rūpijas? Jebkuru brīdi, kad vien viņam ienāk prātā, viņš var sev pasūtīt jaunu automašīnu par sešdesmit vai septiņdesmit tūkstošiem rū piju. Bet tad Baptijs savaldās, viņam vel bieži

nāksies tēvam prasīt naudu.— Divsimt rūpijas, -viņš saka.— Viņi ir četri.

Tēvs noslauka rokas salvetē, paņem no galda mazo zvaniņu un pašķindina.

Ienāk Topurs un paklanās.— Lai atnāk Radžs, tēvs norīko.— Lai viņš paņem līdzi divsimt, nē, trīs simt rūpijas.

Trīssimt rūpijas! Baptijs apspiež smaidu. Ar tādu summu viņš nebija rēķinājies.

— Tas ir labi, ka tu domā par saviem draugiem. Tēvs turpina ēst, viņš nejautā, kāpēc šim čūsku dīdītājam Gopu, kurš, pēc Baptija izteikumiem, pelna tik daudz naudas, ievajadzējies žēlastības da vanas.

Baptijs bija paredzējis, ka tēvs par to ierunāsies bet tagad, kad tēvs neko nesaka, viņš ir tam patei cīgs Nu arī viņš uzliek sev lielu kababa gabalu.

— Mēs palīdzēsim taviem draugiem pa musona laiku,— tēvs turpina,— bet ar to arī būs cauri. Mēs viņiem neizdarīsim nekādu pakalpojumu, ja mūžīgi viņus apgādāsim. Kad beigsies musons, lai viņi sev sameklē darbu.

Darbu nevar dabūt,— Baptijs atteic.

Tēvs smaida.— Vai kāds no taviem draugiem jelkad ir meklējis darbu? Ls domāju — īstu darbu, nevis tikai ubagošanu vai čūsku dīdīšanu. Kad Baptijs tūlīt neatbild, tēvs turpina:— Aizej kādreiz līdz fabrikas vārtiem, tur ir plāksnīte ar uzrakstu cik daudz cilvēku mums vajag.

Ari māte pasmaida. Viņa nespēj saprast, kāpēc Baptijs vēl arvien domā par bezpajumtniekiem. Baptijs to zina. Mate neieredz bezpajumtniekus. Staigā daina pa pilsētu, viņa skatās tiem pāri. Agrāk arī viņš tā darīja. Tagad ir citādi, nu viņš vairs nevarētu neieverot bezpajumtniekus, tagad viņu kaitina ma tes smaids. Viņai ir pa prātam, ka tēvs apgalvo: darbu var dabūt. Ja darbs ir, tas nozīmē, ka bezpa jumtnieki negrib strādāt, tad viņai ir taisnība, tail viņa drīkst tos nicināt.

— Viens no viņiem pat ir pie mums strādājis, Baptijs stāsta. Viņš vēlas aizdzīt smaidu no vecāku sejām.— Jūs viņu izsviedāt ārā, jo viņš reizēm iz teica savas domas, kas nesaskanēja ar jūsējām.

— Kādu darbu viņš strādāja?- tēvs vaicā.

— Viņš bija transportstrādnieks.

Tad es viņu droši vien nepazīstu,— tēvs saka.— Bet, ja esam viņu atlaiduši, tas nebūs bijis viņa atšķirīgo uzskatu deļ. Acīmredzot viņš visu dienu neko citu nedarīja ka vien klāstīja savus uzskatus ...— Tēvs atkal pasmaida.— Ir jau ne daudz tādu put rotāju, trakgalvju, viņi grib pārveidot pasauli — ja iespējams — trīs dienās.

— Viņš noteikti nav slinks,— Baptijs iebilst, bet balsī jaušas nedrošība, jo viņš nav redzējis, ka Sandžijs daudz strādātu.

Tēvs jūt šaubas Baptija vārdos.— Es taviem drau giein nepārmetu slinkumu, viņš turpina.— Tā ir indiešu slimība. Eiropā mušu plāksnīte pie fabrikas vārtiem nekarātos ne trīs dienas, tur ļaudis rautin raujas uz darbu.— Viņš paceļ rādītājpirkstu:— Kaut gan kā bezdarbnieki viņi saņem tik daudz naudas, ka pietiek ēšanai, dzīvoklim un apģērbam.

— Kas viņiem maksā šo naudu?

— Pastāv apdrošināšanas kases. Tas, kurš strādā, maksā kasē biedru naudu, darba zaudēšanas gadi jumā kasē viņam maksā pabalstu līdz tam brīdim, kad viņš atkal atrod darbu.

—- Tas ir vareni!— Baptijs jūsmo.

— Es arī tā domāju,’— tēvs piekrītoši saka. — Bet mūsu tautieši nav eiropieši. Ja mēs viņiem maksātu bezdarbnieku pabalstu, viņi vairs nekusti natu ne pirksta. Tēvs ar bakstāmo izurbina zobu starpas.- Bet tie, kuri strādā, taču nevar pabarot tos daudzos miljonus, kuri nestrādā.

Baptijs pārdomā. Vai tēvs uz visu neraugās pārāk vienkāršoti? Viņa acīs visi bezpajumtnieki ir vienādi, bet vai tā ir? Vai Sandžijs un Mangars ir vienādi?

It ka atminējis Baptija domas, tēvs saka: — Var jau but, ka starp bezpajumtniekiem ir ari izņēmumi, bet visuma stāvoklis ir tāds, ka es teicu. Mušu tautiešu lielāka daļa un starp tiem, protams, izgli tības trukurna dēļ galvenokārt bezpajumtnieki neinteresējas par to, kas notiek viņu dzīvē. Pēdējās lielajās velēšanās piedalījās mazāk nekā piecdesmit procenti, lai gan tās bija ļoti svarīgas vēlēšanas Cilvēki domā par nāvi un gaida nākamo dzīvi, kas viņiem šķiet vienīgā izeja, lai izkļūtu no posta un nabadzības.

Vai Sandžijs ir izņēmums? Vai vairums bezpa jumtnieku nav līdzīgi Mangaram labsirdīgi, pilni paļāvības un pazemības? Baptijs nopūšas. Viņš nav pietiekami ilgi nodzīvojis starp bezpajumtniekiem, lai varētu atbildēt uz šiem jautājumiem, un tad, kad viņš pie tiem dzīvoja, viņam bija citas rūpes, par ko lauzīt galvu.

— I'u vari man ticēt, tēvs no jauna ierunājas. Viņš atkal smaida šoreiz, lai iegūtu uzticību.

Nedomā, ka es nemīlu savu tautu. Ks to mīlu, bet, tāpat ka visi domāt spējīgie cilvēki mušu zemē, es meklēju kādu izeju no ši mūžīgā pagrimuma. Mana pārliecība ir šāda: mums jalidzinas eiropiešiem un amerikāņiem, jaiemacas pareizi saimniekot. Tikai tad, kad mums izdosies izraut nabadzība iegrimušos ļaudis no viņu sapņiem par pēcnāves dzīvi, mēs spēsim atbrīvoties paši no sevis.

Te ir, ko padomāt, viss teiktais uzreiz nav saprotams, tāpēc Baptijs ir priecīgs, ka ienāk Radžs un sniedz tēvam aploksni. Tēvs vispirms iemere pirkstus trauka ar cilronūdeni un noslauka salvete. Tad viņš iesprauž sev mute cigāru un izpūš divus trīs dūmu mutuļus, un tikai pec tam paņem no Radža aploksni un atdod Baptijam.

Baptijs paņem naudu un pateicas. Pagaida, ka mēr Radžs iziet no salona, un jauta tēvam: Kāpēc

tieši mūsu zemē ir tik daudz bezpajumtnieku?

Tēvs sūc cigāru. Tam ir daudz iemeslu. Viens no tiem: daudzi harijani nemaz nespēj iedomāties citādu dzīvi kā vien to, kā dzīvojuši viņu priekšteči; vel viens iemesls — pārapdzīvotība. Daudzās ģime nes ir pārāk daudz bērnu, tos vairs nevar apgādāt un tādēļ- nevar atļauties īrēt dzīvokli.

Un kāpēc tieši nabagajiem ir tik daudz bērnu?

Tā ir pali ļaunākā no indiešu slimībām,— tēvs atteic. Daudzi nabaga ļaudis nezina, kā izvairīties no bērnu radīšanās, un tāpēc viņiem katru gadu piedzimst kāds bērns. Bez tam vel pastav cerība, ka vecumā no daudziem bērniem var gaidīt vairāk palīdzības nekā no nedaudziem, un, beidzot, daudzas reliģiozas sektas iestājas par to, lai dzimtu daudz bērnu.

Un, kad bērnu sarodas par daudz, vecāki tos pamet.— Baptijs domā par vecāko Peļu puiku.

Trvs pamaj Ir vel viens iemesls, kāpēc dzimst, tik daudz bērnu kopā gulēšana ir bezmaksas izprieca, vienīgā, ko nabagie var atļauties

Māte knibinās ap savu sari, Baptijs nenolaiž acis no tēva.

Arī tēvam šada saruna ir pa pratam. Tic ir tikai daži no iemesliem,— viņš saka, visu tie neiz skaidro, nu kaut vai to, ka iespējams, ka tomēr allaž ir cilvēki, kuri atrod izeju no šī posta, līs pazīstu vienu tādu, viņš kļuva pat par ministru. Cilvēks no nepieskaramo kastas un ministrs!

Tavs Gopu, tēvs pec brīža atkal saka, ari bija spējīgs kaut ko sasniegt. No viņa noteikti Initu iznācis otrs Radža. Un tomēr no viņa nekas neiznāks Kā čūsku dīdītājs viņš pa 1 iks savā vidē, ka bojs varētu uzstrādāties līdz labākai dzīvei.

Bet kā čūsku dīdītājs viņš ir pats sev kungs. Baptijs cenšas aizstāvēt Gopu pieņemto lēmumu.— Strādādams par boju, viņš tāds nebutu Tēvs ilgi raugās Baptija, tad vaicā:— Pats sev kungs? Vai tavs Gopu patiesi tāds ir? Vai viņš nav atkarīgs no tiem ļaudīm, kuri viņam kaut ko dod vai nedod? Vai viņš nav atkarīgs pat no laika apstak ļiem? Un pat tad, ja viņš būtu pats sev kungs, kāds no ta labums?— Tēvs brīdi padomā, tad pie bilst: Es neesmu nekad bijis pats sev kungs, man

«kungs» bija un ir firma, mans neatliekamais piena kūms par to rupeties, mums un mūsu ļaudīm notīroši nāt iztiku. Par mūsu labklājību mums ir jāmaksa Tev neklāsies citādi, ari tad ne, ja tu izvēlēsies atgriezties pie bezpajumtniekiem. Tur tu vari darīt, ko gribi, vari ubagot, dīdīt čūskas, ja rodas veļoša nās vai uz to spiež izsalkums. Bet jāmaksa ir ari tur — ar badu, slimību vai agru navi. Man šis apšau bāmas brīvības cena šķiet pārāk augsta.

Gopu nebija izvēlēs,—Baptijs klusām atteic.

- Nebija? Tēvs pieceļas.— Man liekas, viņš atteicās atgriezties pie mums.

Tēvam ir taisnība, Gopu varēja izvēlēties. īsu brīdi Baptijs svārstās- vai Gopu nesaprot, ko ir zaudējis? Vai viņa «brīvība» viņam ir labāka?

Un kā ir ar daudziem citiem?

Tēvs palūkojas pulksteni, tad, cieši vērdamies Baptijā, turpina: Viņiem nav izvēles. Tāpēc vari

but priecīgs, ka tev tāda ir.

Bet Baptijs purina galvu:— Arī man nav izvelēs, es nepiederu pie bezpajumtniekiem, es nevarētu dzīvot viņu vidu, pat ja to vēlētos.

Tēvs uzsmaida Baptijam un noglauda viņam galvu.— Tu esi kaut ko izpratis. Ar tevi var parunāties.— Viņš uzmet paviršu skatienu mātei, pamāj viņai un atstāj salonu. Māte vēl kādu laiku domīgi sēž pie galda, tad ierunājās:— Turies pie sava tēva, mīļo zēn. Та tev bus vislabāk.

Baptijs pagaida, līdz an mate ir aizgājusi, tad dodas augša savā istaba, ieliekas gulta un pabāž roku zem spilvena. Gopu fotogrāfijas! Vakar, pee tam kad frizieris viņam beidzot lika mieru, viņš saka tās meklēt un galu galā atrada pie Radža, un sekretārs viņam fotogrāfijās atdeva. Pēc tam Bap tijs tas ilgi aplūkoja. Tagad, kad fotogrāfijas atkal ir viņa rokās, viņam ir tāda sajūta, it kā viņš būtu saticies ar labiem paziņām.

To vīru uz bildes viņš, protams, jau sen pazīst. Tas ir viesnīcas «Excelsior» liftbojs. Bez uniformas viņš neizskatās tik ļoti novājējis. Sievieti un bērnus viņš nepazīst. Varbūt vienigi to zēnu ar nopietno skatienu, kas sēdēja Gopu vieta pie Vārtiem, kad viņš, atbraucis no Deli, meklēja Gopu. Otrs brālis viņam patīk labāk, tas izskatās jautrs un, liekas, nav ari dumjš. Baptijs noliek fotogrāfijas. Tā noteikti ir patiesība, ko tēvs teica par bērnu daudzumu nabaga ļaužu vidū, un tomēr: dzīvot kopa ar vairākiem brāļiem un māsām vajag but jauki.

Un Gopu vecāki? Baptijs apskata pamatīgāk fotogrāfiju ar abiem pieaugušajiem. Viņi mīl viens otru, to var redzei. Tā sēdēt cieši viens otram līdzās var tikai divi cilvēki, kurus vieno savstarpējas simpātijās.

Kāzu bilde tēva darba kabinetā. Māte tajā rāda tādu seju, it kā nupat tikai nejauši būtu sastapusies ar tēvu, viņš savukārt izskatās kā īpašnieks. Viņš lepojās ar savu skaisto sievu. Tagad mate vairs nav skaista, viņš ar to nelepojas.

Baptijs noliek pie malas fotogrāfijas un sakrusto rokas aiz galvas. Viņam jāpagaida. Viņš grib aiznest

Gopu fotogrāfijas un naudu, kad āra vairs nebūs tik karsts, kad mājās varēs nodomāt viņš aizgājis paklejot pa pilsētu.

MELI

Pusdienas karstums ir pāri. Baptijs ie юк abas fotogrāfijas aploksnē kopā ar simtrupiju naudaszi mēm, iebāž aploksni bikšu kabatā un dodas ceļā Viņš šķērso veikalu kvartālu ap Kalna šoseju un tad iet cauri vecpilsētai. Tirgoņu juceklīga rosīšanās bazārā, saucieni un vilinājumi nespēj viņu aizkavēt Viņam jādodas uz priekšpilsētu, viņš ir pārliecināts, ka draugi vel arvien uzturas zināmajā spraugā starp divām mājām.

Baptijs skrien pa pazīstamām ielām, redz pa zīstamus bezpajumtniekus, kuri viņu vairs nepazīst Sis zēns īsajās, gaišajās biksēs ar kārtīgi apgrieztajiem, kaut ari pagarajiem matiem nekādi vairs neatgādina to, kurš kādu laiku bija dzīvojis pie vecā Mangara. Baptijs mazliet nožēlo, ka viņu пера zīst, bet tad ir priecīgs. Ko viņš varētu šiem ļaudīm sacīt? Un vai viņi tūlīt nesāktu no viņa kaut ko izlūgties?

Baptijs iegriežas tajā iela, kurā zēni atraduši patvērumu. Dienas gaisma un saulē tā izskatās pie mīlīgāka nekā pelēkajās lietus dienās. Tad viņš ierauga abas vienotrai cieši līdzās stāvošās majas, palēnina soli — un paliek stāvot. Zēni nav vieni, pie viņiem ir kāda meitene, kuru viņš uzreiz nepazīst. Та ir Risa.

Pirmajā bridi Baptijs nezina, ko tagad darīt Viņš stāv kā zemē iemiets. Tad pakāpjas atpakaļ un paslēpjas aiz kādas ar krāsainiem plakātiem aplīmē tas sētas. No turienes viņš vēro spraugu, neizlaiž no acīm Risu. Viņas augums kļuvis bezveidīgs, sustav gandrīz vai vienīgi no vēdera.

Sājā vēderā ir viņa tēva bērns.

Baptijs nošļūc gar sētu pie zemes, apsēžas un spiež ar dūrēm pieri. Viņš sēž tā ilgi, domā un nezina, ko iesākt. Tad no jauna izbīstas: Risa būs Gopu visu izstāstījusi! Par gaidāmo bērnu un Bipa atlaišanu. Jā,

noteikti izstāstījusi, pašreizējā stāvokli ar resno vēderu viņai nekas cits neatlika.

Baptijs pieceļas un atkal skatās uz tiem četriem. Sandžijs un Risa smejas, vecākais Peļu puika nemitīgi smaida, vienīgi Gopu ir nopietns, pārāk nopietns, lai piedalītos šādā jautrā saruna. Šaubu nav: viņš zina!

Baptijs pagriežas atpakaļ. Tikai tagad viņš pamana, ka stāv kādā pagalmā, ka tajā rotaļājas vairāki mazi bērni un viņu ziņkārīgi aplūko.

Ko lai viņš dara? Iet vienkārši pie draugiem? Bet ko tagad teiks Sandžijs, kas par viņu nekad nav bijis labās domās? Vai Sandžijs nenospļausies? Un Gopu? Vai draugs spēj saprast, kāpēc viņš bija tam noklusējis par mājās notikušo, kāpēc viņš tam tik bieži bija melojis? Vai viņš pats spēj sev izskaidrot šīs bailes — Gopu varētu viņā saskatīt to, ko Sandžijs redz viņa tēvā?

Atkal Baptijs vēro Sandžiju, Gopu, vecāko Peļu puiku un Risu. Viņi vēl arvien sarunājas, smejas. Vai pēc tiem trim mēnešiem zēni pret viņu izturējās ta ka tagad pret Risu, kas pie viņiem ir tikai īsu laiciņu? Vai starp viņu un Sandžiju un pat starp viņu un Peļu puikām allaž nebija slējusies kaut kāda barjera?

Mazais Peļu puika! Tikai tagad Baptijs pamana, ka trūkst mazā zēna. Vai viņš būtu miris? Vai palīdzība bija nākusi par vēlu? Ja tā, tad ta ir arī viņa — Baptija — vaina. Viņam vajadzēja daudz agrāk atgriezties mājās. Varbūt tēvs būtu atvedis ārstu, zēns būtu nokļuvis slimnīcā. Baptija acis pildās ar asarām. Viņš neraud par mazo Peļu puiku, kura dvesele, pametusi miesu, tagad pārvērtusies jaunā formā, lai dzīvotu tālāk, viņš raud par zaudētajām cerībām: par cerībām, ka Gopu un viņš, kaut arī nevares vairs palikt kopā, tomēr šķirsies ka draugi. Tagad viņam ir skaidrs: viņš neies pāri ielai pie zēniem, nesatiksies ar Gopu, kamēr tas vel ir Mad-rasā; viņš ies mājās, viņš ...

Fotogrāfijas! Viņam jāatdod Gopu fotogrāfijas. Un nauda! Šobrīd, kad pie viņiem ir Risa, nauda zēniem vajadzīga vēl jo vairāk. Neapņēmīgi Baptijs lūkojas uz trim zēniem un meiteni viņpus ielas.

Viņš novar iet projām, neatdevis aploksni ar naudu un fotogrāfijām, bet iet pie zemiem viņš negrib, viņš var mierīgi pagaidīt cerībā, ka Gopu vai Peļu puika uz īsu laiku paliks vieni vai kāds no abiem ies projām. f

Baptijs gaida. Viņš noskatās uz Peļu puiku, veļas, lai puika pieceļas un iet projām Bet tas sēž un smaida, ka smaidījis.

Iestājās krēsla. Baptijam ir grūti nostāvēt, viņš tomēr neizlaiž no acīm trīs zēnus un meiteni. Viņam ari nebūtu iebildumu, ja pieceltos Risa, tā viņam pat šobrīd būtu patīkamāka nekā Gopu. Jo ilgāk viņš stāv un pārdomā, jo mazāk viņam rūp vēlreiz satikties ar Gopu. Ja viņi sastaptos, Baptijs nezi nālu, ko lai viņš Gopu saka. Bet, ka par spīti, kad beidzot viens no zēniem pieceļas, tas ir Gopu. Viņš pārmij vel dažus vārdus ar Sandžiju, paņem krūzi un iet projām.

Baptijs brīdi vilcinās, tad iet Gopu nopakaļus Viņš seko tam tik ilgi, kamēr, pārliecinās, ka Gopu dodas uz bazāru, tad sāk skriet. Baptijs skrien pa blakusielām, apmet lielu likumu ap Gopu un dodas viņam pretī. Ieraudzījis to nakam, viņš noslēpjas kādos vārtos. Tikai tad, kad zēns ar krūzi ir klāt, Baptijs iznāk ārā. Gopu nobīstas — tik pēkšņi Bap tijs izniris viņa priekšā. Tad viņš sarauc pieri un lūkojas krūzē, it kā tajā būtu kas redzams, tomēr tālāk neiet.

Vai Gopu gaida paskaidrojumus? Baptijs nevar neko paskaidrot, negrib neko paskaidrot; viņš sniedz Gopu aploksni.- Tavas fotogrāfijās

Gopu paņem aploksni, samulsis patur roka un neatveltu aizbāž aiz krekla

Vai viņš bija cerējis, ka Gopu ieskatīsies aplok snē, atradis naudu un pateiksies? To Baptijs nezina. Viņš saliek kopā rokas, pasaka: «Namaste,»—un aizskrien. Baptijs skrien ātri, viņš zina, ka Gopu viņam raugās nopakaļus, jul viņa skatienus sev uz muguras. Tikai iegriezies kādā sānielā, sāk iet Ienāk un pagūst noslaucīt asaras.

Mājās ir pienākusi telegramma. Telegramma no Aješas Baptijam «Priecājamies, ka esi atgriezies Braucam tevi apciemot. Aješa un Biharijs.»

Vakara st undas saceļas vējš. Tas pūš no Bengali jas līča, klust aizvien stiprāks, pārtop vētrā. Tā brāžas pa ielām, vietām augošās palmas saliec kā lokus, sagāž bezpajumtnieku ar pulem uzslietos patvērumus, aizlidina papīrus, dēļus un apģērba skrandas, uzdzen mākoņus virs pilsētas.

Bezpajumtnieki ievelk galvu plecos un saspiežas kopā. Tas, kas veidojas virs viņu galvām, neliekas parasts musona lietus.

— Tagad sāksies pa īstam, ar šo musonu nav joki. Sandžijs vel nav beidzis runāt, kad debesis pāršķeļ zibens, tam seko pērkona grāviens, kas liek ļaudīm nodrebēt. Tad šņākdams sāk gāzt lietus, uz ielas bruģa bez mitas plīst ūdens burbuļi.

Sandžijs, Risa, Gopu un Peļu puika klusēdami vēro, kas notiek uz ielas. Aiz biezā lietus aizkara bezpajumtnieki ielas otrā puse vairs nav sazīmējami. Sandžijs pieceļas pirmais un iekur uguni. Vētru ir nomainījis lietus, un, kaut ari gaiss ir ļoti mitrs, viņam izdodas uzturēt uguni. Tad viņš paņem prosu, ko Gopu nopircis bazārā, un gatavojas vārīt biezputru.

Risa izņem katlu Sandžijam no rokam. Kamēr jūsu vidu ir sieviete, nevienam vīrietim nav jāvāra,— viņa saka. Peļu puika smaida. Risa arī viņu uzskata par vīrieti.

Gopu lūkojas uz draugiem, bet viņa domas kavējas citur. Sandžijs, Risa un Peļu puika neko nezina par Baptija parādīšanos un naudu, ko viņš atnesis. Ja viņš draugiem būtu par to pastāstījis, viņi būtu sākuši skaļi apspriest, kā saprast Baptija izturēšanos. Gopu to negrib. Tas, kas ir starp viņu un Baptiju, attiecas tikai uz viņiem abiem, neviens cits to nespej saprast.

Ceļa uz bazāru un atpakaļ Gopu pats sev likās slikts. Baptijs nebija viņus aizmirsis, atnesa viņiem trīssimt rūpijas — pietiekami daudz naudas, lai pār dzīvotu musonu. Bet viņš tūlīt bija draugu nosodījis, kad Risa atklāja Baptija melus. Kam tad nu bija nodarīts pāri — Baptijam vai viņam?

Tev nav labi?— Sandžijs nostājas līdzās Rišai. Meitene ir atspiedusies pret mūri, spiež abas rokas uz

pavēderi un izbiedēta raugās sev priekšā sāpes!

Velkošas

Gopu uztrūkstas no pārdomām.— Tātad sākas,— viņš paziņo. Manai mātei ari tā bija.

Labu bridi neviens no visiem četriem nesaprot, kas tagad butu jādara, tad Sandžijs lūdz meiteni:

Atstāj biezputru un gulies zeme. -- Viņš palīdz Rišai atgulties uz muguras ar seju prom no zēniem. Meitene saka:

— Es jau teicu, ka sagādāšu jums nepatikšanas Nepatikšanas!— Sandžijs īgni paveras meitenē.

Pie ka tad tu varētu būt, ja ne pie mums?— Viņš paņem katlu un apmaisa ēdienu.— Tūlīt tu ieēdīsi kaut ko siltu. Tas ir vienīgais, kas tev pašlaik vajadzīgs.

— Es tagad nevaru ēst.

— Tev jāēd!— Sandžijs ir nelokāms. Tev vajag daudz spēka.

— Tu izturies pret mani kā tēvs. Rišai ir patika mas Sandžija rūpes.

— Maza mate — mazais tēvs!— Peļu puika smejas.

Sandžijs nosarkst, pienes biezputru, papūš to un saka: Plēšat jūs man te jokus! Dzemdības nav

nekāda bērnu spēle.

Risa paņem biezputru, mazliet ieed un tad pastāsta par Bipu.— Viņš grib, lai mazais butu zēns, tas varēs uzturēt savu vientuļo māti kad vectēva vairs nebūs.

— Vai tad tu nevēlies, lai tev butu virs?—vaicā Peļu puika.

— Kam man viņš vajadzīgs? Lai pagādātu vēl vairāk bērnu?— Risa atbild ar pretjautājumiem.

Bet viens pats bērns nevares tevi apgādāt.

— Par to es neraizējos, Risa atteic.— Mana māte nomira jauna, varbūt ari es nomiršu jauna. Varbūt pat . .

— Tā nerunā,— Sandžijs rajas Varbūt pat šajā

naktī,— tā Risa bija gribējusi sacīt — Dabūt

bērnu — tā nav nieka lieta, bet arī nekas tik ārkār tējs. Katru dienu dzimst tūkstošiem bērnu.

Risa lielam acīm lūkojas Sandžijā, bet neko neatbild.

Kā tad mēs nosauksim tavu bērnu? Peļu puika ar pilnu muti jautā. Viņš ir iegrābis ar roku prosas biezputrā un ēd, tik skaļi šmakstinādams, ka to varētu sadzirdēt pa lielu gabalu, ja vien šalkodams nelītu lietus un ūdens ar tādu sparu noplīkšķētu uz ielas bruģa, pārspēdams un nomākdams visus citus trokšņus.

Risa uzlūko Gopu. — «Gopu» ir skaists vārds.

Zēns noliec galvu. Tas viņam būtu liels gods, ja Risa savu dēlu nosauktu viņa vārda.

Gopu pirmais un Gopu otrais,— smaidīdams piebilst Sandžijs. Mūsu uzdevums tad būs jūs abus turēt tālāk vienu no otra.

Odens pārplūdina ielu. Pirmais to atklāj Peļu puika. Viss izskatās tāpat ka pirms pāris dienam: garām aizpeld atkritumi, ķirzakas, žurkas, reizumis kāda čūska.

— Tikai tā mums vēl trūka, Sandžijs nosaka. Viņš paņem dēli un neļauj kādai žurkai izlīst no ūdens, lai meklētu pie viņiem patvērumu. Tad viņš ierauga odzi, vienu no pašām indīgākajām čūskām. Pēc tam otru. Gopu palīdz draugam, abi sit čūskas. Peļu puika ceļ valni. Ar dēli viņš rauš kopā zemi, veido uzbērumu un nostiprina ar dēļiem.

Ar to nebūs līdzēts, Sandžijs ieminas. Viņš stāv, nezinādams, ko darīt. Cauri lietum aizslīd pirmās ēnas: ūdens atkal izdzinis bezpajumtniekus no patvēruma vietām.

— Mums jāstāv sardzē,— paziņo Sandžijs. Viņš atdod Peļu puikam dēli. Kad ūdens sniegsies pāri valnim un tu ar kaut ko netiksi galā, pasauc mūs. Pēc tam es tevi nomainīšu.— Tad viņš pieiet pie Risas, atlaižas zemē viņai līdzās un jautā:— Kā klājas?

Labi,— Risa atbild.

Ari Gopu atlaižas guļus. Viņš noguļas tā, ka Risa paliek starp viņu un Sandžiju. Viņš nevēlas gulēt, viņš grib pārdomāt, viņam daudz kas jāpārdomā. Bet domādams Gopu ieklausās lietū. Vienmuļīgā šalkoņa viņu galu gala nogurdina, nemanot viņš aizver acis un iemieg.

Sapni Gopu redz tēvu. Tas sēž pagalmā uz sola, un mugurā tam ir vienīgi dhoti*. Tēvs grauž pani un nosodoši groza galvu. «Kur tu atrodies? Tu nesūti

naudu, neatgriezies. Madrasā ir musons, mēs esam par tevi noraizējušies. Vai tev mušu rūpes šķiet mazsvarīgas?»

«Es braukšu,» Gopu atteic. «Kad Rišai būs piedzimis dels, es atgriezīšos pie jums un visu paskaidrošu.»

«Tu man to apsoli?» Tēvs lūkojas viņā ar neuzticību, bet nav dusmīgs. «Tavi brāļi un māsas domā, ka tev vairs nav iespējams ticēt.»

Brāļi un māsas viņam vairs netic? Vai viņi jūtas pamesti nelaimē? Vai viņš pārāk daudz domā par citiem, atstāj novārtā ģimeni? Gopu guļvietā svaidās no vieniem sāniem uz otriem, beidzot pamostas. Paiet labs bridis, iekams viņš atjēdzas un palūkojas uz Risu.

Meitene guļ līdzās Sandžijam, reizēm saraujas čokurā un lokas aiz sāpēm. Sandžijs, kas ari ir nomodā, klusēdams viņu uzmana. Peļu puika vel arvien stāv sardzē. Viņš sēž uz sava vaļņa un ar dēli grūž projām visu, kas tiek izmests sausumā. Gopu aizver acis, tomēr vairs neiemieg. Cik bieži viņš bija apņēmies atgriezties mājās, bet vienmēr atradās kāds iemesls, kas braukšanu aizkavēja. Ari tagad ir pietiekami daudz iemeslu palikt uz vietas, bet kaut kas ir mainījies: neviens iegansts nav pietiekami iespaidīgs, lai spētu viņu atturēt no atgriešanās mājās.

Bombcja! Gopu raugās tumsā. Vai vakari būs tādi, kādi tie bija agrāk? Sapni viņš redzēja tēvu sēžam pagalmā uz sola, bet vai vecāki patiešām vel dzīvo istabā, kas atrodas aiz ši sola? Ja nu viņi pa to laiku kļuvuši bezpajumtnieki, ja brāļi un māsas viņam vairs netic, ka tēvs bija sacījis? Gopu redz sev priekšā viņus visus: tēvu, māti, Odiniju, Jaganatu, Sridamu, Bidiju, Rabiju. Odinija un Jaganats ir nopietni, Sridams smaida, Bidija raud, Rabijs pastiepis rokas uz priekšu, māte skumji smaida. Gopu izslauka acis. Ģimene viņu neatstums. Ja viņš tiem sagādājis vilšanos, tie viņam piedos.

Risa sten — sākuma klusu, tad diktāk. Gopu pagriežas uz viņas pusi. Risas seja savilkušies grimasē, acis plaši ieplestas, skatiens klīst kaut kur tālumā. Viņa spiež rokas uz vēdera, slejas augšup, ātri elpo un mētā galvu no vienas puses uz otru Sandžijs notupstas viņai līdzās, pūlas viņu izvīstīt no

sari, ja tas neizdodas pietiekami ātri, dažuviet pār plēš satrunējušo drānu.— Palīdzi man! Turi viņu! — Sandžijs lūdz Gopu.

Arī Gopu nometas līdzās Rišai, saņem viņas rokas un tur viņu. Rišai raustās lūpas, mute sašķobās — iz laužas kliedziens. Peļu puika aizmirst žurkas un čūskas, pievienojas biedriem un lielām acīm skatās uz to, kas norisinās viņam pie kājām.

Risa ar nagiem cieši ieķeras Gopu roku delmos.

— Sievu!— viņa čukst.— Atvediet kādu sievu!

Peju puika nezina, ko iesākt, tad apjēdz un izskrien uz ielas, kur lietus gāž ka ar spaiņiem.

Sandžijs ir atbrīvojis no drānām Risas ķermeņa lejasdaļu Viņš saņem meitenes kājas un saliec ceļgalos. Risa izpleš kūjas, viņas seja piepampst, tā ir sarkana no piepūles. Meitene spārdās, viņas kājas raustās. Viņa skaļi vaid, cenšas atbrīvot rokas. Gopu nav viegli viņu novaldīt.

Atgriežas Peļu puika. Viņam aiz muguras šurp steidzas kāda sieva. Abi ir salijuši. Bija tikai jāpār iet iela, bet viņi jau ir izmirkuši līdz kauliem. Sieva pavēl Sandžijam noģērbt kreklu. Tas tiek palikts Rišai zem dibena, sieva ieklausās un aptausta dzemdētāju. Tad viņa pieprasa:— Iekuriet uguni. Man kaut kas ir jaredz.

Sandžijs uzmet malku vel kvēlojošajām oglēm. Sieva satur Risu, kura visu laiku mētājas, it ka pretodamās tam, kas noris viņas ķermenī.— Atiriet kājas! Platāk! Platāk! sieva pavēl.— Un tagad spied! Tikai spied! Aizturi elpu un spied!

Risa aiztur elpu, spiež, izgrūž elpu, dziļi ieelpo, no jauna aiztur elpu, spiež. Tad viņa spalgi iekliedzas, kaut kas viņai acīmredzot sagādājis briesmīgas sāpes. Viņa kodi lūpas, aizver asiņu pieplūdušās acis un atkal spiež.

— Drosmīga meiča,— sieva nomurmina, bet tad atkal uzkliedz Rišai:— Neatlaidies!

Sandžijs nomaina Gopu. Viņš saņem Risas rokas un tur ciet. Gopu rūpējas par uguni, samet ugunskurā dēļus, tie ir piemirkuši, dūmo un smird.

Peļu puika stāv trīs metrus atstatu no Risas, viņa plaši ieplestajās acīs ir asaras. Viņš baiļojas par Risu.

Sieva ir mierīga.— Spied!— viņa pavel. Nemitīgi spied!—Gopu pazīst šo sievu. Viņas ģimenē

apmetusies zem kādas koka verandas. Viņš sievu ir redzējis vairākkārt. Viņai ir seši vai septiņi bērni viņa zina, kas jādara.

Jau nāk!—sieva nosaka — Tagad tu nedrīksti atlaisties. Tev jaspiež un jāspiež.

Kaut kas kļūst redzams starp Risas kājām. Sieva papleš dzemdētājās kājas vel platāk. Viņa uzmudina Risu, lūdz nepagurt, neatlaisties. Risa sakož zobus. Viņas seja ir pārvērstā, tā ir piepampusi, tumši sarkana, it kā grasītos pārsprāgt. No piepūles pār vaigiem rit asaras. Viņa ievelk elpu, spiež, stenēdama izelpo, no jauna ievelk gaisu, atkalspiež.

Sieva pastiepj uz priekšu rokas, balsta mazo asiņaino apaļumu starp Risas kājām. Tagad maz liet lēnāk,— viņa saka. Ja bērns nāks pārāk ātri tev radīsies plīsumi.

Risa jau ir nedaudz nomierinājusies, tagad viņa zina, kas darāms. Cieši turēdamās pie Sandžija, viņa ievelk elpu, spiež un atkal izelpo. To visu viņa atkārto vairākkārt, līdz beidzot asinīm notraipītais bērns ka jēls gaļas gabals guļ sievai rokās.

Nazi! • pieprasa sieva.— Cerams, jums taču atradīsies nazis?

Sandžijs palaiž vaļa Risu un izvelk no kabatas nazi. Sieva parāda viņam abas vietas, kur ja pārgriež nabas saite, kas bērnu savieno ar māti. Kad tas ir izdarīts, sieva pameklējas savā sari, sadabū kādu lentes gabalu un nosien bērna nabu. Tad viņa paceļ augša gļotaino radījumu. Bērns karājas gaisā ka liela, slapja varde. Mazās roķelcs bezmērķīgi taustās un vicinās. Ar vienu roku sieva satur bērnu, ar otru uzsit mazulim pa dibenu. Atskan vārgs kunkstiens, un sieva uzšauj vēlreiz. Nu bērns iekliedzas, kliedz un krampjaini lokās. Sieva ir apmierināta. Viņa pamāj Gopu: Tagad man vajadzīgs tavs krekls.

Gopu iztukšo krūšu kabatas, noģērbj kreklu un atdod sievai. Tā ietin kreklā jaundzimušo. Tad tā noliecas pie Risas.— Tavs ēdājs ir dzīvs — viņa saka un noslauka sviedrus meitenei no pieres.— Tas ir puika. Ja viņam laimēsies izdzīvot, kādu dienu viņš tev atlīdzinās par tavām ciešanām.

Risa gurdi pamāj. Lūpas viņai sakostas zilas un asiņo, seja pelēka, viņa zaudējusi daudz asiņu.

Nedomā, ka viss jau ir pāri,— sieva brīdina — Pēc brīža sāksies atkal. Tevi iekšā vēl ir kaut kas kam jānāk ārā.

Risa atkal pamāj, tad viņa no jauna slejas augšā sākas pēcdzemdību sāpes.

Redz, cik ātri!— sieva priecājas. Tad viņa atkal pavēl Rišai: Dūšīgi spied! Neatlaidies!

Rišai izlaužas kluss kliedziens, un starp viņas kājām guļ slapjš, asiņains kunkulis. Sieva to iesien Sandžija krekla un ar tā stērbelēm notīra Risu. - Tu to vairs nevarēsi vilkt mugurā tu, tēti, tu!— viņa saka un smejas par bezpalīdzīgo Sandžiju, kas stāv, šūpodams rokas, un neko nebilst pretī.— Pirms tu atkal viņai uztaisi bērnu, pasaudzē viņu kādu ccturt daļgadu, sieva saka Sandžijam. Viņa noskatās, ka Gopu un Peļu puika aprok asiņaino sainīti, tad iet projām,, noraidīdama jebkurus pateicības vārdus.

Labu brīdi zēni stāv, uzlūkodami Risu, kura guļ, sviedros izmirkusi, ar aizvērtam acīm. Viņi nezina, ko sacīt. Tad viņi apcērtas: aiz viņiem stāv suns, slapjš, izbadējies dzīvnieks. Suns tuvojas tīstoklim, ko Gopu tur rokās. Izstieptu purnu suns manās tuvāk un tuvāk, vienīgi uguns viņu atbaida.

Gopu paceļ bērnu gaisā, Peļu puika pagrābj dēli, Sandžijs iesper ar kāju sunim pa sāniem. Bet tas tikai iesmilkstas, nevairās, stāv tā, it ka drīzāk būtu ar mieru, lai to nosit, nekā atteiktos no laupījuma.

Vel viens suns! Tikpat izkāmējis, tikpat kraupja ins.

Viņi saož asinis,— Sandžijs ierunājas. Te var līdzēt vienīgi atbaidīšana. Viņš sagrābj suni, kas neatņemdamies blenž uz vīstokli Gopu rokās, aiz pakaļkājām un iegrūž ugunī. Suns skaļi iekaucas un smilkstēdams aizskrien. Otrs suns brīdi pastāv, tad ari velkas projām.

Man viņu žēl,— Sandžijs piebilst, bet ar pierunāšanu vien mums nekas nebūtu iznācis.

Risa, kas arī vērojusi šo skatu, atliec atpakaļ galvu un klusu lūdz:— Iedodiet bērnu man.

Uzmanīgi Gopu ieliek vīstokli ar mazo cilvēk bērnu Rišai rokas. Risa ielūkojas sava dēla sejiņā, viņa skatās, acu nenolaizdama. Tikai pēc laba laika kautrīgi pasmaida. Viņš izskatās jocīgs, meitene saka.

— Kāpēc viņš never vaļā acis?— Peļu puika vaicā.

— Lai neredzētu tavu muļķīgo ģīmi,— Sandžijs atteic.

Peļu puika padomā.— Es taču esmu viņam tāds kā tēvocis, vai ne?

— Ja tu par viņu rūpēsies ka tēvocis, tad tu vari but viņa tēvocis — Sandžijs apstiprina.

VERANDA

Lietus ietin pilsētu spīdīgā, vienmuļā pelēkumā. Tik stipri vairs nelīst, toties vienmērīgi.

Risa tur uz rokas mazo Gopu, atsedz vienu krūti un ar diviem pirkstiem iestumj tas galu zīdainim mutē. Mazulis satver krūtsgalu un nelaiž vairs vaļā, tad sāk zīst.

Ka pēc pavēles Sandžijs, Gopu un Peļu puika pasmaida. Mazais Gopu ir jau trīs dienas vecs, bet, kad viņš ēd no krūts, vīsta dūrīti vai ari tikai savelk ģīmīti, viņi tūliņ saausās, it kā gatavodamies skatīt brīnumu. Un vai tas ari nav brīnums: bērns piedzimst uz ielas, tiek noskalots lietus ūdenī, viņam trūkst paša nepieciešamākā, bet viņš vēl arvien ir dzīvs?

Mazais Gopu lokās. Viņš vairs negrib ēst. Risa apklāj krūti, tomēr vēl patur bērnu uz rokas, gaida, lai viņš atraugājas. Viņa velk rādītājpirkstu pār bērna degunu, kutina mazuli, līdz tas savelk ģīmīti.

Zēni smejas. Risa viņiem pievienojas. Viņa ir atpūtusies, upē nomazgājusies, matus izsukājusi. Ka sieviete mate viņa kļuvusi glītāka, nekā bija pirms grūtniecības.

— īstenībā viņam vajadzētu saukties par Baptiju.

Arī Sandžijs pārvelk rādītājpirkstu pār mazuļa vaigu. Mazais Gopu visādā ziņā ir Baptija brālis. Biezās, kuplās uzacis, uzmestās lūpiņas un melnie, biezie Candrahasu mati — tas viss jau tagad ir skaidri redzams.

Ko teiktu Baptijs, ja viņš redzētu mazo Gopu? So jautājumu Gopu sev uzdod atkal un atkal un katru reizi iztēlē skata šādu ainu: ubaga zēns lūdz žēlastī bas dāvanu labi ģērbtam jaunam cilvēkam. Zēns ir mazais Gopu, jaunais cilvēks — Baptijs. Gopu redz kā pieaugušais Baptijs iegrābj ar roku kabatā, iedod ubaga zēnam naudu un iet tālāk — nezinot, ka noskrandušais, netīrais zēns ir viņa brālis. So ainu Gopu redz tik bieži, ka viņam sāk likties: viņš to skatī jis īstenībā. Ikreiz viņš grib no tas atbrīvoties bet nekad viņam tas pilnībā neizdodas.

Sandžijs apsēžas līdzās Rišai. Viņš sāk kalt plānus. Jau dienām ilgi viņš spēlē šo spēli: viņš grib ar Peļu puikas palīdzību izbūvēt Mangara kaktu. Tajā viņš piedāvājis patvērumu arī Rišai un mazajam Gopu.

Risa piedāvājumu ir pieņēmusi. Viņai Sandžijs patīk, un viņa tam ir pateicīga par vienkāršo, it ka pašsaprotamo veidu, ka puisis viņu un viņas dēlu iesaista savos nodomos. Taču vel nav īstais laiks, musons vēl nav pāri, Sandžija nākotnes plāni vēl ir tikai iezīmēti smiltīs.

— Un no kā jūs dzīvosiet?— jautā Gopu. Viņš ir izšķiries atgriezties mājas, draugi to zina: rīt rītā agri aiziet viņa vilciens.

— Par mums neraizējies.— Sandžijs pārak labi pazīst Gopu, lai nesaprastu, kas viņā noris.— Vel mums paliek liedags un tūristi.

— Un peles,— smiedamies piebilst Peļu puika. Bet Sandžijs noraidoši atmet ar roku:— Ar to nu mēs nenodarbosimies.— Tad viņš atkal griežas pie Gopu: — Un tu esi pārliecināts, ka tava nauda vel ir tur pat?

Gopu pamāj. Tad viņš nosarkst, iegrābj bikšu kabatā un tur rokā trīs sarullētas simtrūpiju naudaszīmes. Sandžijs. Risa un Peļu puika blenž uz naudu, it ka gaidīdami, ka tā kuru katru bridi izkūpēs gaisā.

Gopu paskaidro, no kurienes nauda radusies. Viņam kauns, ka tik ilgi to noklusējis. Tad viņš noliek naudu Sandžija priekšā zemē.— Man pietiks, lai atgrieztos mājās.

— Viņš tev to naudu iedeva. Sandžijs nepieska ras naudai.

— Viņš to man iedeva mūsu iztikai.

— Bet mēs taču nepaliksim kopā,— Sandžijs uz rauj uzacis.

Kādu laiku visi četri cieš klusu, tad Risa liek priekšā:— Ņemsim un sadalīsim. Mums visiem nauda noderēs.

Pt'ļu puika staro.— Sadalīsim to četrās daļās Tad mums bus sakumam katram savs kapitāls.

— Labi, sadalīsim, beidzot arī Sandžijs ir ar mieru.

- Nevis četrās, bet piecās daļas,— Gopu papil dina. Mazajam Gopu vajag visvairāk.

Pret to nevienam nav iebildumu. Un tomēr — neviens neuzdrošinās pacelt no zemes naudaszīmes viņi baidās cits citu uzlūkot.— Tātad mēs nu šķira mies, Sandžijs beidzot saka. Viņš uzliek Gopu roku uz pleca, it kā gribētu draugam daudz ko pateikt, bet tad tikai piebilst:— Kaut arī pēdējā laikā esam bieži strīdējušies, tu taču zini, ka mēs esam brāļi?

-Ja nebūtu tevis, jūsu visu, es jau sen būtu atgriezies mājās,— Gopu klusu atteic.

Sandžijs nokrata nomāktības sajūtu, kas viņu pārņēmusi. Mēs tevi cienīgi izvadīsim,— viņš apsola. Tagad es došos pie tēvoča Ramatras, mēs satiksimies ar viņa biedriem. Viņi grib kaut ko organizēt, lai palīdzētu tiem lauku ļaudīm, kuriem lietusgāzes atnesušas vislielāko postu.— Viņš lepni smaida.— Tādi viņi ir: pašiem nekā nav, taču domā arī par citiem.— Viņš paceļ naudaszīmes, iebāž ka batā un pieceļas.— Atpakaļceļā es tās samainīšu sīkākās vienībās, nopirkšu kaut ko ēdamu un dze rāmu.

Gopu iegrābj otrā kabatā un atdod Sandžijam atlikumu no pirmajām simt rūpijām, kuras saņēmis no Baptija.— Ņem ari šo naudu. Nopērc kaut ko skaistu. Atlikumu mes tad sadalīsim.

Peļu puika ir sajūsmā.— Mēs nosvinēsim īstus svētkus, un Rišai mums par prieku jāuzdejo.

— Svētki lietū!— Risa zobojas.

Sandžijs iebāž rādītājpirkstu mazā Gopu dūrīte savilktajā roķele, nopriecājas par mazuļa stingro tvērienu un dodas projām. Aiz viņa aizveras lietus priekškars.

Risa sniedz Gopu viņa mazo vārdabrāli.— Vai gribi viņu paturēt? Drīz tev viņa vairs nebūs.

Gopu paņem Risas bērnu. Ļoti uzmanīgi viņš to nogulda rokā, lai mazuļa galviņa iekļautos elkoņa likumā. Viņš lūkojas bērna sejiņā un smaida. Viņš jūtas mazdrusciņ kā tēvs, mazdrusciņ ka draugs.

— Ir pareizi, ka tu atgriezies mājās,— Risa saka.— Ģimene — tas ir pats svarīgākais.

Visu pēcpusdienu Gopu tur rokās mazo Gopu Reizēm padzied viņam kādu bērnu dziesmiņu, tas pašas dziesmas, ko māte dziedāja brāļiem un māsām, un viņam pašam. Dzimtā valoda viņam izklausās mīļa un tomēr sveša- tik ilgu laiku viņš ir runājis vienīgi tamila valodā.

Kad diena sliecas uz vakaru, atgriežas Sandžijs. Viņš atnesis augļus, dārzeņus, pienu, kukurūzu un rīsus. Bet viņš ir mazrunīgs. Kad Risa gatavojas vārīt augļu biezeni, viņš pastāsta par postījumiem, ko lietusgāzes nodarījušas laukos. Par dubļainiem tīrumiem, aizlauztiem kokiem, par vētras aizrautam būdām. Un par badu, par cilvēkiem, kuri ēd suņus, ķirzakas un žurkas vai arī ja tie ir ticīgie bin duisti — pārtiek no saknēm, lapām un zāles.

Klusēdami Risa, Gopu un Peļu puika klausās.

Un?—jauta Risa, kad Sandžijs savu stāstu ir beidzis.— Vai jūs viņiem palīdzēsiet?

— Mēģināsim kaut ko darīt,— Sandžijs atteic Bet viņš, šķiet, nelolo lielas cerības.— Jāatzist, ka mums nepietiek naudas.

Ēdiens, ko pagatavojusi Risa, patiešām ir īsta svētku maltīte: grauzdēta kukuruza, augļu biezenis, dārzeņi. Zēni sāk kāri est, sen viņi nav baudījuši kaut ko tik garšīgu. Kad maltīte ir galā, viņi sadala na udu.

Sandžijs iebāž kabatā arī Risas un mazā Gopu daļu. Peļu puika meklē drošu paslēptuvi, neatrod, nopūšas un tad atdod Sandžijam arī savu naudu.

Tad Risa un zēni klusē, līdz meitene nopūzdamās saka: Ir grūti svinēt svētkus, ja prāts uz to nenesas.

Zēni smejas, bet ari viņu smiekli neskan visai līksmi. Tad Gopu pieceļas. Ir jau pilnīgi satumsis, viņš var doties ceļa uz Candrahasu māju. Arī San džijs pieceļas. Viņš grib draugu pavadīt. Bet Gopu noraida:— Mani tur pazīst, ja es tieku notverts, es varu pierādīt, kas man viņu dārzā meklējams.

Ir vēl ari cits iemesls, kāpēc Gopu nevēlas, lai Sandžijs būtu kopā ar viņu: ja viņš satiks Baptiju, viņš grib tam pateikt, ka, par spīti visam, viņi ir draugi, viņš grib ari pastāstīt par Risas dēlu. Bet to var tikai tad, ja viņi ar Baptiju ir divi vien, Sandžijs viņus traucētu.

Gopu iet pa to pašu cc|u, pa kuru viņi ar Baptiju bija gājuši savā pēdējā kopīgi pavadītajā naktī

Tāpat kā toreiz, līst lietus, un īsās bikses, vieni gais apģērba gabals, kas viņam atlicis, īsā laika ir samirkušas. Rītā agri, pirms došanās uz staciju, viņš nopirks sev bazārā kreklu Nav pieļaujams, ka viņš Bombejā ierodas bez krekla, tas izskatītos pārāk nožēlojami.

Tad Gopu stāv Candrahasu mājas priekšā. Dārza viss ir klusu, bet istabās deg ugunis. Gopu mazliet nogaida, tad pārkāpj pār sētu. Sakņupis viņš zogas apkārt majai un paliek stāvot: Baptija balss! Pāvi sani skaidri viņš dzird Baptija balsi. Tā skan no verandas.

Baptijs runā angļu valodā. Izklausās, it ka viņš ko stāstītu. Tad atskan klusi smiekli, viņam atbild jauna vīrieša balss, ari angļu valodā. Brīdi Gopu ieklausās abās balsīs, tad zogas tālāk. Viņš virzas no krūma uz krūmu, līdz nokļūst zem mežābeles.

Ala runātāji sēž verandā pie liela, apgaismotā salona loga, Gopu redz viņu ēnas. Bet viņam nav laika gudrot, kas tas ir par viru, ar ko Baptijs sarunajas, viņam jāizrok kastīte un ja pazūd. Viņš izkasa zemē caurumu, pabāž roku zem velēnas un izceļ gabaliņu mauriņa. Tad rokas dziļāk. Pirksti tausta, meklē kaut ko cietu, bet neko neatrod.

Abi runātāji verandā apklust. Vai tie viņu izdzir dējuši? Bet tad Baptijs atkal kaut ko pasaka, viņa skaļā, skaidrā balss pārspēj lietus šalkoņu. Gopu rokas tālāk, bedrīte paplašinās. Jā! Beidzot! Viņa kastīte! Gopu izņem to, piespiež pie krūtīm un nomierinās. Viņš nekad nebija iedomājies, ka varētu savu naudu neatrast, un, jo lielākas bija viņa izbai Ies — nauda uzreiz nebija atrodama—, jo dziļāku atvieglojumu viņš tagad izjūt.

Gopu abām rokām ierauš zemi atpakaļ bedrīte, pārliek velēnu tai pāri un cieši piespiež. Tad viņš lūkojas uz verandu. Iet vai neiet? Brīdi Gopu vilci nās, tad noliekas garšļaukus uz vēdera un velkas pa slapjo zāli uz priekšu. Soli pa solim viņš tuvojas mājai, līdz sasniedz verandu un paliek klusu guļot Gopu cer, ka vīrietis atstas Baptiju vienu lai viņš — Gopu — varētu parādīties draugam. Taču vīrs, kas sež līdzās Baptijam, neiet projām. Abi runājas un runājas bez gala. Baptijs vairākkārt klusu pasmejas. Gopu pazīst šos smieklus, Baptijs tā smejas, kad viņu kaut kas interesē, kad saruna viņam ir patīkama. Maigajās vasaras naktis Man-gara kaktā viņš bieži bija tā smejies.

Tad Baptijs sāk skaļi smieties. Jaunais vīrietis viņam ir pateicis kādu joku. Baptijs smejas tik skaļi, tik priecīgi, ka Gopu kļūst sāpīgi. Vai tik līksmam Baptijam var stāstīt par mazo Gopu? Vai šim Baptijam ir svarīgi, ka viņš Gopu uz to nedusmojas, ka viņš to pat mazliet spēj saprast? Durvis tiek atvērtas, klusi soļi tuvojas abiem runātājiem virs Gopu. Tad atskan meitenes»balss: Aješa! Ja Baptija masa ir pie vecākiem, tad vīrietis verandā ir tas pats Biharijs, kas apprecēja Aješu viņu nemīlēdams.

Jaunais vīrietis atbild uz Aješas jautājumu. Abu balsis izklausās laipnas. Vai viņi tomēr mīl viens otru? Vai Baptijs būtu pārspīlējis? Vai art Biharijs un Aješa viens pie otra pieraduši? Gopu klausās triju cilvēku balsīs līdz tam brīdim, kad tie no verandas ieiet atpakaļ mājā.

Gopu nu varētu piecelties un iet projām, tomēr viņš neiet. Viņš sev cenšas iegalvot: ir labi, ka Baptijs smejas, ka Aješa nav nelaimīga, bet no ta viņam nekļūst vieglāk, viņš ir un paliek bēdīgs. Viņš nezina, no kurienes rodas šīs skumjas, nespēj no tām atbrīvoties. Tikai pēc ilgāka laika viņš pieceļas kājās un dodas projām ap māju. Palūkojas apkārt un pārkāpj pāri sētai.

Uz ielas Gopu sāk skriet, viņš skrien tā, it ka būtu nozadzis kastīti, kuru tur rokā.

BOMBEJA

Gopu lūkojas uz daudzus metrus augsto galvenās stacijas zvanu torni. Cik bieži, staigādams te vai otrpus kanāla, viņš bija domājis: kādu dienu no šīs stacijas viņš uzsāks braucienu mājup! Nu ir tik tālu: aiz jaunā krekla ir aizbāzta Vāju, labajā roka viņš tur grozu ar Kamu, kreisajā — braukšanas biļeti.

Viņš brauc trešajā klasē, īstenībā ceturtajā, viszcma kājā klasē; bez pirmās vēl ir klase ar kondicionetu gaisu.

Gopu pavada vienīgi Sandžijs, no Risas, maza Gopu un Peļu puikas viņš jau ir atvadījies. Risa un Peju puika nedrīkst atstāt no lietus aizsargāto patvē rumu, kaut gan šajā priekšpusdienā lietus nelīst, spīd saule un debesis ir zilas.

Šķiršanās no Risas un mazā Gopu lielajam Gopu bija sevišķi grūta, bet arī Peļu puiku, kuram acīs saskrēja asaras, pēdējā laikā viņš bija ļoti iemīļojis.

— Cik ilgi tev jābrauc?— Sandžijs jauta.

— Nepilnas trīsdesmit stundas,— Gopu atteic. Bi

ļešu pārdevējs pie kases lodziņa viņam to bija patei cis, vel piebilzdams: lr jau arī gandrīz tūkstoš trīs

simti kilometru.

— Trīsdesmit stundas!— Sandžijs nezina, ko vel varētu pavaicāt, tāpēc godbijīgi atkārto dzirdēto braukšanas ilgumu.

— Ar lidmašīnu es lidotu tikai divas stundas,— Gopu paskaidro. Ari viņš nezina, ko vēl varētu pasacīt.

Šķiršanās brīdis ir klāt. Ja Gopu grib dabūt kaut cik labu vietu, viņam tagad jāiet. Arī par šo padomu viņš var pateikties biļešu pārdevējam.

Sandžijs pieiet Gopu klāt, saliek kopā rokas un paklanās. Skūpstīdams Gopu uz vaiga, viņš lūkojas sāņus. Arī Gopu neiet labāk.— Kad Risas tēvs iz nāks no cietuma, nodod viņam no manis sveicienu,— Gopu lūdz.— Saki viņam ... - Gopu grib, lai Bips uzzina, ka viņš tam ir pateicīgs par daudzajām iegūtajām zināšanām, bet. pēdējos vārdus viņš vairs nespēj izdabūt pār lūpām. Gopu apcērtas un metas prom. Otrpus ielas viņš vēlreiz pagriežas atpakaļ, noliek zemē grozu un zemu paklanās. Sandžijs tikai papurina galvu, tad novēršas un iet projām, it kā Gopu tur vairs nebūtu.

Vilciens jau stāv stacijā. Trešās klases vagonos nav gandrīz nekādu ērtību, tikai daži gar vagonu sienām novietoti rupji tēsti koka soli. Vagons, ķura iekāpj Gopu, ir pilns. Viņam atliek izvēlēties, vai nu ieņemt vietu uz sola starp daudziem vīriešiem, vai arī apmesties uz grīdas. Viņš izvēlas grīdu, atrod brīvu kaktu un ievācas tajā.

Balsu murdoņa, kas bija pieklususi pēc Gopu iekāpšanas vagona, kad visi pētīja jaunatnācēju, tagad kļūst atkal skaļāka. Viri smēķē, nedaudzās sievietes vagonā izklāj gultas drēbes, izvieto kurvjus ar ēdamo, ūdens pudeles un dzeramos traukus. Ceļojums paredzams ilgs, viņas cenšas ierīkoties mājīgi.

Gopu apsēžas savā kaktā un atbalsta galvu rokās. Cik grūti viņam ap sirdi! It kā viņš atstātu dzimteni, nevis atgrieztos mājās. Gopu iedomājas, kā būtu, ja viņš izkāptu no vagona un paliktu Madrasā, un viņš aizver acis, pulēdamies apspiest asaras, kas atkal un atkal sariešas acīs. Viņš nekāps ārā, bet nekad neaizmirsīs Madrasa pavadīto laiku, neaizmirsīs San-džiju un Risu, Baptiju, Mangaru, Bipu un abus Peļu puikas. Un vienmēr, kad viņš atcerēsies Madrasu, viņu pārņems tā pati saldi rūgtā izjuta, kas viņā ir šobrīd.

Grūdiens — un vilciens sāk kustēties. Ļaudis vagonā kļūst vēl trokšņaināki. Viņi runā cits caur citu, it kā gribētu pārspēt riteņu klaboņu uz sliedēm. Viņi ir satraukti, brauciens ir sācies.

Gopu cenšas atgaiņāt domās par tiem, ko atstājis, un piespiež sevi pievērsties tiem, ar kuriem drīz atkal sastapsies; viņš ir pārsteigts, cik viegli tas izdodas. Tur ir mātes laipnā seja, tur tēva domīgais skatiens, tur Odinija, Jaganats, Sridams, Bidija un Rabijs, Bhombals, Gaurijs un Jagdišs — visi tie — viņam ir pamats domāt—, kuri priecāsies par viņa atgriešanos. Sī jauna izjūta, prieks, kas viņu sagaida, aizdzen šķiršanās skumjas. Ja viņš ģimenei ir sagādājis vilšanos, kā tēvs viņam sapnī bija darījis zināmu, viņš visu griezīs par labu, dīdīs Kamu no agra rīta līdz dziļai naktij! Viņš vairs nesēdēs pie Vārtiem, lai konkurētu ar Makhu, viņa rajons būs liedags. Viņš apmetīsies netālu no Bhagvana dzērienu stenda, rādīs tūristiem, ko spēj tāds, kas mācījies no Mangara.

Gopu iegrābj bikšu kabatā. Viņam vēl ir viena piecdesmit rūpiju naudaszīme un dažas sīkākas monētas. Ar piecdesmit rūpiju naudaszīmi viņa piedzīvojums bija iesācies, ar piecdesmit rūpijām tas beigsies. Piecdesmit rūpijas iesākumam — tās ģimenei nodrošinās iztiku vienai nedēļai.

Tā Gopu plāno, kamēr vilciens klabēdams viņu nes cauri vakara krēslai, naktij un jaunai dienai.

Viņš neredz līdzenumus, ielejas, kalnus un upes, kas aizslīd garām vilcienam, redz vienīgi nākotnes ainas, un šī nākotne viņam jau ir iesākusies.

Ļaudis vagonā guļ uz soliem vai uz grīdas, ir aizmiguši vai snauduļo. Kakti vagonā valda tumsa. Reižu reizēm kāds palaiž kādu joku, pazobojas par ceļojuma ērtībām. Kad vilciens apstājas, pasažieri izkāpj; daži tāpēc, ka ir sasnieguši savu ceļamērķi, citi — lai no stacijas tirgoņiem, kuri savu preci piedāvā arī vēlā nakti, nopirktu olas, kokosriekstus un augļus vai arī lai apmeklētu tualeti. Gopu izkāpj tikai tad, kad jaiet uz tualeti. Viņš neko nepērk, viņam līdzi ir augļi atvadu maltītes atlikums. Viņš tos taupa. Īsi pirms iebraukšanas Bombeja viņš augļus apēdīs: viņš negrib būt pārak izsalcis, kad māte cels priekša ēdienu.

Jo tālāk uz ziemeļaustrumiem ripo vilciens, jo vairāk jaunpienākušie pasažieri viņam liek atcere ties Bombcju, šo ļaužu valoda kļūst aizvien līdzīgāka viņa dzimtajai valodai. Gopu domā par to dienu, kad tika atstājis Boinbeju. Ja Candrahasu ģimene no Bombejas būtu braukusi ar vilcienu, cik smagi viņš tad būtu pārdzīvojis šo trīsdesmit stundas ilgo atva dīšanos! Tagad viņš ir priecīgs, ka sež vilcienā, ka viņam ir laiks, ka viņš var nedomāt par pagājušo un sagatavoties atbraukšanai mājās.

Pusdienas laikā vagonā ir karsts. Vilciens stāv brīvā ceļa posma, gaida kādu signālu. Ļaudis vagona kļūst nemierīgi un sāk izsaiņot ēdamo, it ka vēleda mies lietderīgi izmantot laiku. Лп Gopu ēd savus augļus. Līdz Bombejai vairs nav tālu, viņam pielīp pārējo nemiers.

Tad vilciens brauc tālāk, ne vairs tik ātri ka iepriekš, biežāk pietur. Vēlā pēcpusdienā tas ir sasniedzis Bombejas priekšpilsētas. Pasažieri ceļas kājās, rauš kopā mantas, kas guļ izklaidus, un sa saiņo. Viņi vairs neapsēžas, bet paliek stāvot, it ka kuru katru mirkli būtu jākāpj ārā no vagona.

Arī Gopu pieceļas, pārbauda, vai Vāju aiz krekla ir droši paslēpta, vai piecdesmit rūpiju naudaszīme nav izkritusi no kabatas, paņem rokā grozu ar Kamu un gaida. Vilciens pienāks Viktorijas stacijā Viņš pazīst šīs stacijas apkārtni, bet nekad vel nav spēris kāju šai milzu lielajā ēka.

Vagona кļust tumšs, vilciens ienāk stacijā, skaļru nis ziņo par tā pienākšanu. Tad vilciens apstājas, un pasažieri laužas ārā no vagona. Gopu viņiem seko, pēc brīža stāv uz. perona un lūkojas apkārt. Stacija nav Bombeja, stacija viņam ir sveša.

Izeju no stacijas viņš atrod, sekodams citiem pasažieriem. Stacijas priekšā viņu apņem maigais mijkrēšļa gaiss, kas pec tveicīgā musona liekas patī kāmi svaigs un skaidrs. Gopu pa 1 iek stāvot, ierauga pazīstamas ēkas un jūt sevi uzbangojam siltas jūtas. Darbīga pilsēta, dzīvīgums un rosme, saucieni, signāltauru pūtieni, ielas trokšņi — tā ir Bombeja!

Ir viena no Divali* svētku dienām. Mājas, dārzi, vārti un durvis izrotātas mazam no mala gatavotam eļļas lampiņām vai krāsainu sveču virtenēm Māju priekšā un pagalmos sēž ļaudis, kas cits citu apciemo un apdāvina. Vakarā daudzās vietās notiks uguņo šana. Kad viņi bija mazi, Odinija, Jaganats, Sridams un viņš pats šajās dienas skraidīja pa pilsētu no vienas uguņošanas vietas uz otru, lūkojās visapkārt, lai kaut ko nenokavētu.

Gopu iet pa svinīgi izrotātajam ielām, un viņam liekas, ka viņš atgriezies mājās īstajā laikā,— gaismas svētki ir arī ģimenes svētki. Taču, jo tuvāk nāk māja, kura pēdējā laika bija dzīvojuši vecāki un brāļi un māsas, jo vairāk noplok atkalredzēšanās prieks un pieaug nemiers. Viņš izjūt bailes no ta, kas viņu sagaida. Iedams garam bezpajumtniekiem, viņš uz tiem neskatās. Pārāk lielas ir bailes, ka kāds ubags vai ubadze, kas lūdz dāvanas, varētu būt tēvs vai mate, vai kāds no brāļiem un māsām. Un tad viņš stāv zemās sētas priekšā, kas atdala pagalmu no ielas,— pie tās pašas sētas, kur ik ritu viņu bija gaidījuši Gaurijs un Jagdišs. Viņš ielūkojas pagalmā, tomēr neiet iekšā, vilcinās.

Pagalms grimst tumsa, vienīgi no kaimiņu dzīvojamam istabām tajā izlaužas gaisma, balsis un reižu mis smiekli. Viss ir tāpat kā tajos vakaros, kurus Gopu tik labprāt mēdz atcerēties.

Viņš atgrūž vaļa vārtus un ieiet pagalmā. Klusām, it kā baidīdamies traucēt, viņš tuvojas vecāku dzī voklim. Tad paliek stāvot. Viņš bija nojautis, bet tagad, to redzot, viņš ir vēl vairāk satriekts, nekā varēja sagaidīt: uz sola līdzās durvīm sēž sveši bērni,

durvīs stāv kāda sieva vecmodīgā bikšu sari un ieslauka pagalmā atkritumus.

Gopu stāv ar Kamas grozu rokā, it kā gaidīdams, ka nupat redzēta aina pārvērtīsies iedomu teļos, ka kuru katru brīdi durvīs parādīsies tēvs, apkamps viņu un piespiedīs sev klāt.

— Gopu?

Zēns apcērtas apkārt. Aiz viņa stāv Gaurija māte. Viņai blakus ir vecākā meita.

— Tu esi izaudzis liels.— Gaurija māte uzliek roku Gopu uz pleca, atgrūž viņu nostāk no sevis un apskata.— Esi kļuvis vīrs.

— Mani vecāki? Kur viņi ir?— Viņam ir tikai šis viens jautājums, vairāk viņš neko nespēj izteikt.

— Kad nauda vairs nepienāca, viņiem vajadzēja izvākties. Uz kurieni — to es nezinu. Vai viņiem vispār ir kāds dzīvoklis?— Gaurija mate parausta plecus.— Kāpēc tu vairs neko nesūtīji? Viņi tik ļoti gaidīja. Katru dienu viņi teica: šodien noteikti!

Gopu iekož lupa, bet asaras nav valdāmas. Vecāki ir gaidījuši, cerējuši, baiļojušies. Būtu viņš uzreiz atgriezies! Kāpēc tālumā viss rādījās citādi, it kā vieglāk?

— Tavs tēvs pārdod pani,— Gaurija liela māsa paziņo.— Vakar es viņu redzēju. Viņš sež tava vietā, līdzās Bhagvana dzērienu stendam.

Gopu aizmirst pateikties, viņš drāž projām, skrien pa to pašu ceļu, pa kuru tik bieži agrāk bija gājis. Pa to laiku jau kļuvis ļoti tumšs, īstenībā viņš vairs tēvu var nesastapt, bet meitenes norādījums ir vienīgā cerība vēl šajā vakarā atrast ģimeni.

Jūrmala ir tukša. Apgaismots ir vienīgi Bhagvana stends. Dzērienu pārdevējs gatavojas to noslēgt.

— Tu?—Bhagvans nespēj aptvert.— Es domāju, tu esi slims.

— Slims?

— Tavs tēvs stāstīja, ka esi saslimis un ticis atlaists. Tāpēc tu vairs nevarēji sūtīt naudu, tāpēc viņam bija jāatstāj dzīvoklis.

Gopu klusē. Tad klusu iejautājas: Kur viņš ir?

Kad tu viņu pēdējo reizi redzēji?

— Pirms piecām minūtēm.— Bhagvans vel arvien ir apmulsis.— Viņš katru dienu paliek pats pēdējais.

— Kādā virzienā viņš aizgāja?

— Tur, gar krastu!—Bhagvans pastiepj roku. — Tava ģimene tagad dzīvo Geparda nometne.

Geparda nometnē? Ģimene dzīvo nabadzīgo kvartāla pie juras? Gopu pamet Bhagvanu, pārskrien pāri liedagam un tad jož tālāk pa Liedaga šoseju.

Geparda nometne! Tur mitinās gandrīz simttūkstoš cilvēku. Trūcīgos, pašu ierīkotos būceņos viņi smok netīrumos un ir kukaiņu apsēsti.

Gopu ierauga ēnu apgaismota loga priekšā: kāds virs, ģērbies dhoti, ar paplati rokā. Nedaudz ielikuši pleci, smaga gaita — tēvs!

Tēv!— Gopu iesaucas un paliek stāvot.

Tēvs apgriežas un mirkli stāv nekustīgi. Tad noliek paplāti, izplestām rokām tuvojas Gopu, apkampj un skūpsta viņu, neizpratnē lūkojas viņa sejā.

Gopu grib tēvam visu izskaidrot, grib pateikt, kāpēc nav sūtījis naudu, bet tēvs viņam neļauj runāt.

— Tu esi atgriezies. Viss ir labi.

Jau trešo reizi šajā diena Gopu saskrien acīs asaras, bet šoreiz viņš labprāt raud. Viņam noņemta smaga nasta.

Kādu laiku Gopu un tēvs stāv, raugās viens otrā un priecājas. Tad tēvs paņem paplati un iet tālāk. Gopu soļo tēvam līdzās, viņu vērodams. Astoņos mēnešos, kopš Gopu bija projām no mājas, tēvs ir novecojis. Viņš izskatās noguris, noguris un noraizējies. Ari tēvs aplūko Gopu.— Tu esi liels izaudzis, esi kaut ko pieredzējis,— viņš konstatē. Tad viņš pastāsta par pēdējiem mēnešiem: Jaganats atkal

strādā zivju ceptuvē. Tev bija taisnība: viņš nav labs pani pārdevējs.

Gopu atceras sarunu, kas bija risinājusies starp viņu un tēvu. Viņam liekas, tas bija tik sen, bet tēvs izsakās tā, it ka viņi būtu runājušies tikai vakar.

Sridams ar Bidiju ir ceļa. Mahins ir miris. Tu jau zini, plaušas! Viņš nevarēja pārdzīvot musonu.

Gopu domās redz brāli ar mazo māšeli skrienam cauri bazāram, viņi lūkojas pēc tūristiem. Vai Sri-dams spļaudās, varbūt Bidija? Un ka klājas Odini-jai?—viņš tad jautā.

Viņa strādā par apkopēju,— tēvs atteic. Viņai atkal ķibele, rokas necieš ziepju sārmu.— Tēvs uzliek brīvo roku Gopu uz pleca.— Vislabāk būs, ja mes viņu drīz apprecināsim.

— Un māte?

Gopu tīšuprāt visu laiku nebija apjautājies par māti; it ka baidīdamies no tēva atbildes, viņš uzdod vēl citus jautājumus: Un Rabijs? Vai viņam iet

labi?

Tēvs bridi vilcinās, iekams atbild uz Gopu jautājumiem.

Rabijs drīz vien vairs nebūs jaunākais bērns ģimenē,— viņš tad saka un vēl piebilst:— Viņiem klājas labi.

Māte gaida bērnu! No tā Gopu bija baidījies. Viņš dziļi ievelk elpu un saka:— Gan jau iztiksim. Man taču ir Kama.

Kama?— Tēvs paliek stāvot. Gopu iegrābj bikšu kabatā, vispirms atdod tēvam piecdesmit rūpiju naudaszīmi, tad parāda Kamu un Vāju. Pēc tam viņš pastāsta par savu jauno arodu un kā pie tā nonācis. Vardi un notikumi viņa stāstā strauji seko cits citam, viņš grib visu pateikt, neko neizlaist. Viņš runā un runā, līdz tēvs paceļ roku un smaidīdams lūdz beigt.— Tu pastāstīsi vēlāk, citādi iznāks stāstīt vēl otrreiz.— Gopu stāstījums tēvu ir padarījis tādu kā jaunāku. Nu viņš iet raitāk, taisnāk, noguruma izteiksmi seja nomainījis možs domīgums.

Tad Gopu ar tēvu atrodas ārpus pilsētas un tuvojas Geparda nometnei. Gopu palēnina soli. Viņš skatās uz būdām pa kreisi un pa labi no ceļa. Dažas ir neapgaismotas, citās spīd eļļas lampiņa.

Ūdens nav?— Gopu jautā. Viņš nekur neredz ne ūdensvada, ne kanalizācijas caurules.

— Nav ūdens, atkritumi netiek izvesti, toties ir sērgas, slimības, bads, pašnāvības!— tēvs ar rūg tumu atbild. Viņš apstājas un atkal uzliek roku Gopu uz pleca.— Tu man atdevi drosmi. Apsoli, ka darīsi visu iespējamo, lai mēs no šejienes atkal varētu izkļūt.

Gopu pamāj. Viņam rīklē iespiedies kamols. Ieva uzticēšanas ir aizkustinoša.

— Kad redzesi, kā mēs dzīvojam, nenobīsties,— tēvs lūdz. Ja divi vīri kaut ko apņemas, Siva viņus neaizmirsīs.

— Es nebaidos,— Gopu atbild.

PĒCVĀRDS

1980. gadā Indijā bija 626 miljoni iedzīvotāju Vidējais ienākums mēnesi uz vienu iedzīvotāju ir 16 rūpijas kas atbilst 4 vācu markām Tomēr šis «vidējais», lai ari cik zems, arvien vēl ir manīgs Tikai nedaudzu cilvēku ienākums to pārsniedz, un daudziem vispār nav nekādu ienākumu vai ir tikai pāris rūpiju.

Bombejā, pilsētā ar sešiem miljoniem iedzīvotāju, kurā Gopu ir uzaudzis un kur viņš atgriežas, divi miljoni cilvēku dzivo nabadzīgo ļaužu kvartālos, un divas trešdaļas no tiem ir bērni Pusotra miljona bombejiešu mitinās 200 000 vienistabas dzīvokļos arī Advani ģimene apdzīvoja tādu dzīvokli, pirms tai vajadzēja dzīvokli atstāt, lai pārvāktos uz vienu no graustu rajoniem, kur neizbēgami nonāk ikviena ģimene, ja tas apgādnieks zaudē darbu Bet no graustiem līdz pilnīgai bezpajumtniccībai ari ir tikai viens solis.

Tādu cilvēku kā Candrahasu ģimene salīdzinājumā ar milzīgo nabadzīgo ļaužu armiju Indijā ir maz, bet viņi ir tie, kas Eiropā un Amerika rada priekšstatu par moderno indieti, jo tikai viņi nokļūst ārzemēs, tikai viņiem ir iespējams ar mums sarunāties l'adus zēnus kā Baptiju, bieži vien arī nedaudz vecākus, esmu Indijā iepazinis daudzus. Tie ir simpātiski cilvēki, laipni un atklāti, bet par tādiem ļaudīm kā Gopu, Mangars, Sandžijs vai abi Peļu puikas viņi nemīl runāt. Viņi neizjūt sirdsapziņas pārmetumus par to, ka viņiem klajas labāk, un savas zemes posta priekšā ir pilnīgi bezpalīdzīgi

. Un Sandžijs? Ir tādi šandžiji, viņu ir vairāk, nekā domā eiropieši un amerikāņi. Taču, lai savas idejas pārvērstu darbos vai ari tikai rosinātu uz darbošanos, viņu ietekme vairumā Indijas federālo štatu vēl ir parak vāja. Vai viņi, kļuvuši stiprāki, spēs ko pozitīvu paveikt? Es nezinu

Indija nereti vel arvien tiek uzlūkota par pretstatu zemi Šāds vispārinājums nav gluži patiess. Protams, pretstati ir, bet kur gan to nav? Indija ir vel kas cits — ta ir zeme ar citādu pasaules uzskatu. Varbūt Indijas cilvēks man patīk tieši tāpēc, ka viņš nepiešķir nekādu nozīmi daudzām parādībām, kuras mums, eiropic šiem. šķiet tik svarīgas. Tie indieši, kuri cenšas atdarināt mus, eiropiešus vai amerikāņus, ir tādi viri kā Candrahasa kungs Viņi vada firmas un interesējas par to, ko veic firmas mušu sal liedris kaja iekārtā Viņi ir lepni, ja viņu firmas atbilst eiropiešu standartam Tādiem ka Candrahasa kungs mēs esam progresīvi ļaudis.

Stāsts par Gopu un Baptiju ar mēģinājums dot ieskatu šodienas Indijā, kas daudziem vēl arvien šķiet noslēpumaina zeme, īstenībā jau vesels kontinents. Eiropietim Indija vienmēr paliks neizdibināma, lai eik ilgi viņš šajā zeme Initu uzturējies un cik intensīvi to pētījis Es par to esmu pārliecināts

Klauss Kordons

Svalbaha, IVSO

VARDU SKAIDROJUMI

Atraitne hinduisma reliģija nosaka, ka atraitne nedrīkst no jauna apprecēties Pagātne piekoptā atraitņu sadedzināšana ir aizliegta Tikai ļoti reti ir gadījumi, kad atraitne vai nu brīvprātīgi, vai radinieku piespiesta ļauj sevi sadedzināt kopa ar vīra līķi. Taču atraitņu dzīve pēc apgādnieka zaudēšanas eiropiešu skatījumā vel arvien ir cilvēka necienīga, pazemojoša dzīve

Brahmanis Brahma ir hinduisma reliģijas galvenais dievs, pasaules radītājs. Brahmaņi agrāk bija galvenokārt priesteri, šodien tie ari bieži vien ir priesteri un skolotāji, šeit vārds «brahmanis» lielākoties norāda uz viņu piederību pie augstākās kastas (sk. arī vārdu «kasta»).

Bramins — priesteris.

Brāli — vienas kastas piederīgie sava starpā saucas par brāļiem. Bada reliģiskas mācības (budisma) dibinātājs. Vēsturiska per sona (ap 560 g. p. m. e. līdz 480. g. p. m.c.). Budisma ticībai šodienas Indija ir mazāka nozīme, kamēr daudzās citas Āzijas valstīs tā ir galvenā reliģija.

Capati — plāceņi no ūdens un miltiem

Dhoti — apģērba gabals vīriešiem. Parasti no balta kokvilnas auduma, l iek apmests ap gurniem un izvilkts caur kājstarpi Dhova — divmastu burinieks.

Divali — gaismas svētki, kas ilgst vairākas dienas un naktis. Durga pa lielākai daļai domātā dieva Sivas neglītā sieva Ekstra - dzeramnaudas apzīmējums

Ganeša dieva Sivas dels. Uztur saikni starp cilvēkiem un dievu visvarenību, pārvar un iznicina šķēršļus.

Go Pudžas diena — gadsimtiem seni hinduistu svētki (Go Pudža nozīmē govs godināšanu). Hinduisti godā vēršus un govis, jo tie ar savu darbu, rcsp., piena un mēslu sagādi, atvieglo viņu dzīvi Harijans — agrāk: pārijs, nepieskaramais; zemākais, ārpuskaslas slānis. Vārdu «harijans» ieviesa Mahatma Gandijs, Indijas nealka rības kustības vadonis, aizstāvēja pārijus, nosauca viņus par banjaniem dieva bērniem — un iestājās par viņu līdztiesību, prasot, lai pret viņiem izturas tapat ka pret pārējiem. Tomēr līdz šim vairums harijanu, it īpaši no pilsētām attālākajos ciemos, nekādas pozitīvas pārmaiņas nejūt, kaut ari nedaudzi harijani ieņem augstus amatus valdībā vai ir labi atalgoti ierēdņi

Hindi — Indijas valsts valoda, kas dažos novados tomēr vel arvien ir palikusi svešvaloda, kuru nepieņem iedzīvotāji un iestādes. Hinduists — hinduisma reliģijai piederīgs indietis.

Holi svētki — indiešu karnevāls, kura indieši sevi apber ar krā saiņu pūderi un apšļāc ar nokrāsotu ūdeni. Sākotnēji ar sarkanu pūderi vajadzēja pieburt auglību Dželabis un dieliangiris — saldi cepumi.

Kababs — ar asi vircotu jogurtu un papaijas pastu apziesti jēra gaļas gabali, kas tiek cepti kokogļu krāsniņā uz restēm.

Kusta—noslēgta sabiedrības grupa, kastu sistēmai ir spilgti šķirisks raksturs. Četras pamatkastas:

1) brāli māņi (sākumā priesteri, šodien augstākais iedzīvotāju slānis),

2) kšatriji (karotāji),

3) vaišaji (zemnieki, amatnieki, tirgoņi),

4) šudri (strādnieki, zemnieki, bezzemnieki).

Pastāvīgās šķelšanās rezultātā šķiru sistēma pārtapa so ciālā sistēmā. Šodien ir apmēram 3000 kastu, tajās ir 15 miljoni brahmaņu, tl miljoni karotāju, bet arī 70 miljoni harijanu (sk. iepriekš) un veseli 4 miljoni, kas pieder pie dažādām frizieru kastām.

Kerala—’štats Indijas dievidaustrumu piekrastē, robežojas ar Tamilnadas štatu.

Khadzurabo — slavena tempļu pilsēta dienvidrietumu piekrastē Madju P radešas šta tā.

Korāna uzraksts — uzraksts no Korāna, islama svētās grāmatas. Krišna — dieva Višnas atdzimšana, šis dievs vienmēr no jauna atdzimst dažādos tēlos un atgriežas uz zemes Krišna ir ganu un zemnieku dievs, viņš mīl cilvēkus un dzīvniekus.

Govju meslu plāceņi žāvēšanai izkarināti govju mesli, izžuvuši tie ir Iets kurināmais.

Lepra — spitālība. Savlaicīgi ārstējot, ir izdziedināma. Daudzas Āzijas, Āfrikas un Dienvidamerikas zemēs, trūkstot ārstēšanās iespējām, vēl arvien bieži sastopama ādas slimība, ko sekmē slikts, nepietiekams uzturs un nehigiēniski dzīves apstākļi.

Lungi — četrus metrus gara, parasti rūtota auduma sloksne, ko apsien ap gurniem, bet pretēji dhoti neizvelk caur kājstarpi. Maharāne — maharadžas sieva. Maharadžas bija Indijas lielvald nieki, pēc neatkarības iegūšanas ekspropriēti Marathe—Maharaštras štata iedzīvotājs, štata galvaspilsēta ir Bombeja. Marathes ir glīti, liela auguma, laipni cilvēki Marathi un gudžarati — marathi un gudžarati valodas, divas lielas etniskas grupas, kuras līdz ar parsiem un musulmaņiem dzīvo Bombejā.

Muhamedānis, musulmanis — islama reliģijas piederīgais, reliģija nosaukta pravieša Muhameda vārdā, kurš pasludinājis islamu. Muhamedāņi, ko sauc an par musulmaņiem vai muslirniem, vel arvien sastāda ap 10 % no šodienas Indijas iedzīvotājiem. Viduslaikos viņi pārvaldīja visu Indijas pussalu. 1947. gada angļi pārdalīja Indiju divās patstāvīgās valstīs — muhamedaniskajā Pakistānā un hinduistiskajā Indijā Hinduisti no jaunās Pakistānas plūda uz jauno Indiju, un musulmaņi no Indijas izceļoja uz Pakistānu.

Musons — ir vasaras un ziemas musons, liet indietis ar vārdu 4musons» apzīmē vienīgi vasaras musonu (lietus periodu) Vārds «musons» cēlies no arābu mausim gadalaiks un apzīmē gaiļa laiku vējus, kuri vasarā atnes siltās un mitrās gaisti masas Misorr štats Indijas rietumu piekraste, viens no Tainilnadas kaimiņšlatiem. Arī kādas pilsētas vārds šaja štata.

Namasip. indiešu sveiciena vārds.

Nera Bombejā bieži patērēts dzēriens no neraudzētas palmu sulas.

Nimbu pani -svaigu citronu un sodas ūdens dzēriens. Pamajicns ar galvu indietis pamāj, šūpojot galvu. Savu piekri sanu viņš izsaka ar spēcīgu — eiropieši to bieži vien nepareizi saprot ka galvas purināšanu , piesardzīgu vai negribīgu galvas šūpošanu.

Pani — garšvielām piesūcināts betclpalmas riekstu gabaliņš, kas tiek ietīts betelpiparu auga lapās un ielikts sudrabpapira folijā Indija ļoti iecienīta baudvicla

Prasats dāvana. Indiešiem ir pieņemts, ka dāvinātājs pateicas apdāvinātajam par dāvanas pieņemšanu

Pudža godāšana, dievkalpojums Ticīgo hinduistu dzīvojamas istabas kakta ir svētbilde, tur hindi skaita lūgšanas.

Rasmalaja no piena gatavots saldais ēdiens, slavena bengālicšu delikatese.

Rūpija Indijas valūta. 1 rūpijā ir 100 paisi

Sadilu muks ubagotājs, kas ar askētisku dzīvesveidu cer iegūt

augstāko gudrību.

Sari apsienams apģērbs indiešu sievām un meitenēm, tas sastāv no sešus metrus garas kokvilnas vai zīda auduma sloksnes, kuras gali tiek pārmesti par pleciem.

Srinagara pilsēta Indijas ziemeļos, Kašmiras ieleja, Džanunu un Kašmiras štata centrs.

Saru/ji - galotne ji ir respekta apzīmējums. Та norāda, ka cilvēks savas aprindas liek ļoti cienīts.

Siva — indiešu dievs, rada pārmaiņas un iznīcību. Ļoti iemīļots dievs.

Sildīs — no hinduisma atdalījusies sevišķi stingriem morales un reliģijas likumiem pakļauta sekta, sastopama galvenokārt 7.iemeļ i lieli jā

Tamils Tainilnadas štata iedzīvotāju valoda

Višnu pasaules saglabātājs. Viens no galvenajiem dieviem

SATURS

1. daļa. Bombcja. Liedaga šoseja

Pelēks lits (3). Pie vārtiem (7). Prasats (12) Zēns no liedaga (17). Gopu laime (2.3) Draugs (30) Biharijs (35) Piedāvājums (37). Pagalmā (4.3) Sivas griba (47). Aukstais marmors (53). Bazārā (59). Uniforma (05) Tīģera lamatas (71). Bojs (78).

2. daļa. Candrahasu māja

Dārza istaba (83). Rotaļlieta vai slota (87) Pļauka (93) Labas beigas? (96). Moli Mail (100), Mesls ir mēsls (100) Žurka (109). Nelaimes gadījums (115). Darījumi caur sētas durvīm (112). Kas nedod kukuli (129). Nav iemesla sudze ties (137).

3. daļa. Mangara kakts

Biezoknī (143). Nabaga ļaužu kapitāls (148) Zināšanas ir vara (155). Lietas vai cilvēki (160). Starp akmeņiem (164) Dot vai ņemt (175). Slimība (181). Septiņi soļi (185). Kama dejo (189). Stabule uz. nomaksu (193). Katastrofa (198)

4. daļa. Ganešas darījums

Ceturtais akmens (206). Dievi un brahmaņi (215). Baptijs paliek bagāts (219). Atbilde (224). Kāda diena, tik gaiša kā tikko nomazgāta (230). Ideja (233). Uzaicināt to, kuru vēlas (239). Sadhu (244) Carana risks (249).

5. daļa. Musons

Sarkanie plankumi (254). Ūdens (259) Bēgšana (261). Pie baltās mājas (264). Atgriešanās (269). Paaugstinātas cenas (274) Mazā mate (279). Indiešu slimības (285) Meli (291) Mazais Gopu (294). Verandā (301). Bornbeja (306).

Pēcvārds (314).

Vārdu skaidrojumi (316)

К I ;i u s 5 Kordons MUSONS JEB BALTAIS TĪĢERIS

Mākslinieciskais redaktors Modris Aduināns Tehniska redaktore Velta Plaudc Korektore Ligita Smilga

Nodota salikšanai 22.05.90 Parakstīta iespiešanai 22 05 91 Eormāts 84x108/32 Tipogrāfijas papīrs 2 Kudrjašova garnitūra Augstspic dūms 16,8 uzsk iespiedi., 17.15 uzsk krasu iiov , 17 40 izdevn I Metiens 20000 eks. Pasūt .Nf* 510 5a Līgumcena Izdevniecība «Sprīdītis», 226800 Rīga, Aldaru iela 2/4 Izdevn N. 20/20 J 2972

Izdevums sagatavots dialoga sistēma I) 1S piedaloties Nozares kolektīvas lietošanas skaitļošanas centram Programmētāja I) Vcipa Iespiesta tipogrāfijā «Rota» 226011 Rīga. Blaumaņa ielā 38 40

Kordons K.

Ko 687 Musons jeb Baltais tīģeris: Piedzīvojumu romāns / No vācu vai. tulk. I. Gintere.— R.: Sprīdītis, 1991.—319 lpp.

ISBN 5 7960 0017 9

4703010100—20

К--73—90 84.4 Vācu —44

M 805(11)—91

1

Nepazīstamo vārdu skaidrojums ir gramatas beigās.

2

Indija pavāri pa lielākai daļai ir brahmaņi, jo vel arvien augstāko kastu locekļi neēd to, ko gatavo zemākā kasta.

3

510 !)7

4

Garšvielu mercc vai pulveris, sevišķi iecienīts Austrumin-dijā.

5

Trīsdesmit rūpijas (angļu vai.).

6

Ļoti, |oti vecas (ang|u vai )

‘ Divdesmit rūpijas Tikai divdesmit rūpijas (ang|u vai.)

Content

Kordons Klauss Musons jeb Baltais tlģeris

1. daļa BOMBEJA. LIEDAGA SOSEJA

PELĒKS RĪTS

PIE VĀRTIEM

PRASATS*

ZĒNS NO LIEDAGA

GOPU LAIME

DRAUGS

BIHARIJS

PIEDĀVĀJUMS

PAGALMĀ

ŠIvas griba

AUKSTAIS MARMORS

BAZĀRĀ

UNIFORMA

TĪĢERA lamatas

BOJS

2. daļa ČANDRAHASU MĀJA

DĀRZA ISTABA

ROTAĻLIETA VAI SLOTA

PĻAUKA

LABAS BEIGAS?

MOLI IIAII

MĒSLS IR MĒSLS

ŽURKA

NELAIMES GADĪJUMS

KAS NEDOD KUKULI

NAV IEMESLA SŪDZĒTIES

3. daļa MANGARA KAKTS

BIEZOKNĪ

NABAGA ĻAUŽU KAPITĀLS

ZINĀŠANAS IR VARA

LIETAS VAI CILVĒKI

STARP AKMEŅIEM

SLIMĪBA

KAMA DEJO

STABULE UZ NOMAKSU

KATASTROFA

4. daļa GANEŠAS DARĪJUMS

CETURTAIS AKMENS

DIEVI UN BRAHMAŅI

BAPTIJS PALIEK BAGĀTS

KAIJA DIENA, TIK GAIŠA KĀ TIKKO NOMAZGĀTA

IDEJA

SADHU*

ČARANA RISKS

5. daļa MUSONS

SARKANIE PLANKUMI

ŪDENS

BĒGŠANA

ATGRIEŠANAS

PAAUGSTINĀTAS CENAS

MAZĀ MĀTE

MELI

VERANDA

BOMBEJA

PĒCVĀRDS

VARDU SKAIDROJUMI

1