Sprīvule Ausma

Mūsu Valodiņa. Stāsti, tēlojumi un pasakas

Mūsu Valodiņa

STĀSTI, TĒLOJUMI UN PASAKAS

.

IEVADAM

Gadiem ritot, krietni sakuplojis latviešu padomju rakstnieku devums pašiem mazākajiem lasītājiem — pirmsskolas un jaunākā skolas vecuma bērniem. Tas deva iespēju izraudzīties darbus krājumam «Mūsu valodiņa».

Te ievietoti stāsti, tēlojumi un literārās pasakas. Izmantoti arī autoru stāstu cikli, kurus sasaista viena noteikta tematika.

Darbu vairākums jau izturējuši laika pārbaudi un iemantojuši lasītāju atsaucību.

«Mūsu valodiņā» atlasītie darbi izkārtoti tematiski četrās nodaļās pēc principa no tuvākā, bērniem labi zināmā uz tālāko — mazāk pazīstamo.

Vistuvākie bērniem ir vecāki — ģimene un tās locekļi, kuru vidū aug, pirmos iespaidus gūst un tālāk veidojas jaunais pilsonis. Par vecāku lomu bērna dzīvē pauž Annas Sakses izjustais darbs «Māmiņa», Viļā Lāča mazā Vanadziņa nemierīgās gaidas stāstā «Vanadziņš» un citu autoru darbi.

Bērnam paaugoties, tā ceļš saistās ar bērnudārzu, vēlāk ar skolu. Arī lasītājs labprāt paiesies to negaro gabaliņu līdzi Vilmas Delles Andrim un Ilzes Indrānes Tedim, viņiem pirmo reizi dodoties patstāvīgās dzīves gaitās.

Par dabu un darba nozīmi cilvēka dzīvē un mazā darbinieka gaitām visos četros gadalaikos aicina padomāt Jūlija Vanaga Mazais Mikiņš, Ādolfa Talča tāljūras zvejnieki.

Ar vērīgāku aci ieskatīties dabā un tās parādībās, būt saudzīgiem pret dzīvo radību rosina Annas Sakses, Imanta Ziedoņa pasakas.

Tālāku apvārsni — bērnu dzīvi citās zemēs — paver Zaņa Grīvas, Jāņa Plotnieka stāstiņi, kuros mazie iepazīstas ar bezbailīgo vjetnamiešu zēnu Ho un mazo afrikānieti Ali.

Izlasot un noliekot grāmatu, mazais lasītājs varbūt paņems līdzi kādu labu domu, paņems līdzi Brīnumputna vārdus, kurus, dodot skaistu spalviņu, viņš saka Diegabiksim: «Kamēr tu sapratīsi, ka īsta laime ir darbs, tikmēr šī spalviņa tev vienmēr rādīs ceļu, kurp iet. Tā dos tev laimi un prieku.»

Sastādītāja

ANNA SAKSE MĀMIŅA

Andritis pamodās. Istaba bija loti gaiša. Tātad pienācis rīts un būtu jāceļas. Andrītis tomēr necēlās. Viņš gaidīja, lai māmiņa nāk viņu modināt.

Tad viņš atkal, tāpat kā citos rītos, izliksies aizmidzis. Kad māmiņa nolieksies pār viņu, viņš strauji apķersies tai ap kaklu. Viņa izcels to no gultas, viņš nomazgāsies, saģērbsies, paēdis brokastis un ies ārā spēlēties.

Māmiņa nenāca. Mazais Jānītis savā gultiņā iekunkstējās un sāka grozīties. Andrītis gaidīja, ka brālītis sāks raudāt. Tad māmiņa steigsies viņu mierināt un drīzāk ienāks istabā.

Jānītis iekunkstējās nepacietīgāk. Tad jau vairs raudas nav tālu. Tiešām, vēl pāris reižu sagrozījies, viņš laida vaļā savu «lē-lē-lē».

Tūlīt vajadzēja atvērties virtuves durvīm un ienākt māmiņai. Andrītis pat aizvēra acis, lai izliktos aizmidzis.

Savādi, kāpēc viņa nenāk? Vai tiešām nedzird brālīša brēcienus? Tie kļūst arvien skaļāki. Māmiņai vajadzētu ļos dzirdēt, kaut ari virtuvē šķindētu trauki.

Andrītis ieklausās, bet nekādu troksni aiz sienas nedzird. Vai māmiņa jel maz ir mājās? Viņš izlec no gultas un tāpat krekla un kailām kājām pārskrien pār istabu. Durvis vērdams, viņš jau saka: —Mām, vai tu nedzirdi, ka Jānitis raud?

Neviens neatsaucas. Andrītis paskatās virtuvē. Māmiņas lur nav. Kur gan viņa palikusi?

Pēkšņi Andrītis atceras, kas notika vakarvakarā. Viņš bija visu vakarpusi spēlējies ar citiem zēniem. Kad ienāca istaba, miegs sāka acis lipināt ciet. Viņš atlaidās gultā ar visām drēbēm un gandrīz aizmiga. Māmiņa teica, ka vajagot noģērbt ies. Bet Andrītis grima miegā ka silta ūdeni un ne gribēja vairs ne ģērbties nost, ne kājas mazgāt. Kad māmiņa saņēma viņu ap pleciem un piecēla sēdus, viņš noskaities tai uzkliedza:

Liec mani mierā! Ej tu projām!

— Kur lai es eju, dēls? Tad jau man jāiet uz mežu pie vilkiem, — māte mierīgi atteica. Vairāk neko Andrītis neatcerējās.

Bet ja nu māmiņa ir aizgājusi? Un mežā apmaldījusies? Un viņai uzbrukuši vilki? Un ja nu viņa vairs nepārnāk?

Andrītis iedomājās, kā būtu, ja māmiņa nepārnāktu. Tētis agri aiziet darbā, kamēr brālītis vēl nav modies. Kad viņš pamodīsies un raudās, neviens nenāks to mierināt. Brālītis visu dienu raudās, jo nebūs, kas tam dod ēst. Bet viņš, Andrītis, vairs nevarēs iziet sētā spēlēties, būs jāauklē Jānītis. Un viņam nemaz nepatika iet sētā, jo spēlēties gribas tikai tad, ja ir priecīgs prāts.

Bet ko māmiņa iesāks mežā? Kā viņa viena pati tur dzīvos? I Pienāks ziema, un būs auksti. Sasnigs dziļi sniegi. Māmiņa vairs neatradīs ceļu uz mājām…

Jānītis jau brēc aizvilkdamies. Andrītis pieiet pie viņa j gultiņas, atvelk segu un mēģina izcelt brālīti. Tas viņam ne-

izdodas, jo gultas tikls ir pārāk augsts. Andrltis atnes krēslu, pakapļas uz tā un ieraušas gultiņā. Viņš paņem brālīti uz rokam un, pie krūtīm piespiedis, šūpo un mierina: Ak tu, mazais brēkulīti, aijā, aijā!

Jānitim gribas ēst, tāpēc ar šūpošanu viņu nevar nomierināt. Andrltis ciešas, ciešas, bet lūpa jau sāk raustīties. Cik grūta būtu dzīve bez māmiņas! Tik skumja un garlaicīga, ka ne domāt negribas par to. Ja tikai māmiņa pārnāktu, viņš nekad, nekad vairs viņai tā neteiktu!

Jānīitis kliedz aizvilkdamies. Andrītis ilgāk vairs nevar izturēt. Ari viņam pasprūk raudas, un nu viņi brēc abi, kā lielais, tā mazais brālis.

Piepeši atveras durvis un ienāk māmiņa. Smaidīga kā vasaras saule, viņa dara gaišu visu istabu. Andrītis redz, ka nekas nav noticis, vairāk nevajadzētu šņukstēt, bet vai tad raudas var uzreiz apturēt?

—   Tad nu gan mani puiši velk varenas meldijas! — māmiņa iesaucas un paņem Jānīti klēpī. — Lai nu maziņais, bet ko tad tu? — viņa jautā Andrītim, noglaudīdama tam galvu.

—   Es… es nezināju, kur tu esi palikusi, — Andrītis izdveš.

—    Nogāju lejā uz malkas šķūnīti, — māmiņa paskaidro, un Andrītim uzreiz raudas pāriet. Māmiņa ir tepat, viņa nav aizgājusi uz mežu pie vilkiem. Nu gan ir labi! Viņam atkal ir sava māmiņa!

.

ANNA SAKSE MĀSIŅA SMAIDA

Dzimšanas dienā Dzintrai uzdāvināja skaistu lelli. Tieši lādu, pēc kādas viņa bija ilgojusies, — zilām acīm un dzeltenām matu pinem. Dzintra jau sen bija izdomājusi lellei vardu — Zeltīte.

Zeltite varēja stāvēt un sēdēt, kustināt kājas un rokas. Tikai zilās acis palika vaļā pat tad, kad viņu nolika gulēt lielajā krēslā.

Tu pagūli, Zeltīt, atpūties, — Dzintra teica lellei, pati aiziedama uz otru istabu, kur bija klāts viesību galds.

Dzintra vēl nebija paguvusi noēst savu kliņģera gabaliņu, kad durvīs parādījās mazā māšele Vita.

Bet kas tad tas? Ko viņa tur nesa, cieši pie krūtīm piespiedusi? Tā taču bija Zeltīte, nu kā tad! Dzeltenās biželes šūpojās pari Vitas rociņām, bet lelles kleitiņa saraukta uz augšu līdz pat kaklam. Nu kā gan tā drīkst saburzīt Zeltites kleitu?

Dzintra aizmirsa, ka pie galda jāuzvedas pieklājīgi. Viņa pietrūkās no krēsla un steidzās pretim māsiņai'.

Atdod manu lelli! — viņa dusmīgi uzsauca un mēģināja izraut Zeltīti Vitai no rokam.

Bet Vita negribēja Zeltīti atdot. Viņa taču vel nesaprata, ka tā dāvināta Dzintrai dzimšanas dienā.

Māmiņa mēģināja strīdnieces salabināt.

Dzintriņ, nu atļauj māsiņai drusku paspēlēties ar Zeltīti, — viņa teica.

Nē! Vita vēl var noraut Zeltītei kāju vai roku. Paskaties, ka viņa tai kleitu saburzījusi! — Dzintra ietiepīgi atprasīja lelli un izņēma to Vitai no rokām.

Vita sāka skaļi raudāt. Mātei vajadzēja ilgi viņu mierināt, kamēr nožuva asaras uz apaļajiem vaidziņiem.

Otrā dienā mazā Vita saslima. Atnāca ārsts un pateica, ka Vita esot saaukstējusies un saslimusi ar plaušu karsoni.

lagad katru dienu no poliklīnikas nāca māsa un iedūra

Vtai mīkstumā adatu ar zālēm, ko sauca par penicilīnu Vitai šie dūrieni ļoti nepatika. Māmiņa gan centās iestāstīt, ka /.aliles esot labas, tās Vitiņu ātri izārstēšot un viņa drīz, vien atkal varēšot skraidīt pa istabu un iziet ārā pastaiga I ies.

Vitu bieži mocīja smags klepus. Izklepojusies viņa gulēta savā gultiņā mierīga un skumji noraudzījās, kā Dzintra spēlējas ar Zeltīti.

Māmiņ, kāpēc māsiņa vairs nesmaida? — Dzintra jauta ja mātei. — Redzi, kā Zeltīte vienmēr smaida.

Zeltīte ir vesela, tāpēc smaida. Kad masiņa kļūs vesela, viņa arī smaidīs, — māte atbildēja.

Vai tad, kad māsiņa smaidīs, viņa būs vesela? — Dzintra pārprasīja.

Smaids dažreiz palīdz vairāk par zalem, — klausīdamies viņu sarunā, piebilda tēvs.

Tad vajag māsiņu sasmīdināt, — teica Dzintra.

Kad sāp, tad smiekli nenāk, — māte nopūtās.

Bet Dzintrai tik ļoti gribējās, lai Vita smaidītu. Viņa kļūtu vesela, un masa no poliklīnikas vairs nenaktu ar savu adatu. Tik jauki būtu abām kopa paskraidīt un parotaļāties. Tad arī māmiņa un tētis kļūtu jautrāki un biežāk varētu pastāstīt jaunas pasakas.

Pasmejies, māsiņ, nu, pasmejies! — piegājusi pie Vitas gultiņas, Dzintra lūdzās.

Bet Vita pavērās viņā lielām, skumjām acīm un pat nepasmaidīja.

Tillī-tillī, bum-bum-bum! — Dzintra saka dziedāt un lēkāt, bet māsiņu ari tā nevarēja iepriecināt.

Pēkšņi Dzintra uzskatīja Zeltīti, kas sēdēja lielajā mīkstajā krēslā. Viņa paņēma to rokās un pienesa pie Vitas gultiņas.

Paskaties, Vitiņ, kā Zeltīte smaida. Tāpēc viņa vienmēr ir vesela, — pastiepusi lelli pretim Vitai, Dzintra stāstīja.

Vita pasniedzās ar rociņām pēc lelles. Viņas actiņas priecīgi iemirdzējās.

Dzintra negribēja lelli atdot un atrāva to atpakaļ. Vitai noraustījās lūpa kā uz raudāšanu.

«Bet ja atdotu Zeltīti māsiņai? Tad taču viņa smaidītu, jo Zeltīte viņai ļoti patīk,» iedomājās Dzintra un steidzīgi, lai pašai nepaliktu lelles žēl, ielika to Vitai rokās.

—   Ņem, māsiņ, tagad tā būs tava lellīte, — viņa teica un noglaudīja Vitai galvu.

Laimīgi smaidīdama mazā Vita piespieda Zeltīti sev pie krūtīm.

—   Māmiņ, māmiņ! Tēti! Skatieties, skatieties! Māsiņa smaida! Viņa ir vesela! — Dzintra iegavilējās, un viņai nemaz nebija žēl, ka Zeltīti atdevusi Vitai.

..

VILIS LĀCIS VANADZIŅŠ

Vanadziņš nebija putnēns. Tas bija cilvēku bērns mazām, žiglām kājelēm, augu dienu nosmulētu mutīti un mīkstiem, linu dzelteniem matiem, kā daudzi citi bērni viņa vecumā. INivasarī viņam palika pieci gadi, un tas jau bija diezgan < ionījams vecums. Patiesībā viņu nemaz nesauca par Vanad/.iņu, bet par Jānīti — tikai tēvs tā bija pasācis viņu dēvēt.

Pārnācis mājās no jūras un novilcis smagos zvejnieka zābakus, viņš katru reizi uz brītiņu paņēma zēnu klēpī, kas, lapat kā tēva rokas un zābaki, vienmēr oda pēc zivīm un aļģēm. Tāpat oda arī tīkli, melnā zvejas laiva un viņu istaba.

—   Nu, Vanadziņ, ko tu šodien atkal darīji? — tēvs tad apļautājās, pašūpodams viņu uz ceļa.

Citreiz viņš jokodamies zēnam jautāja: saki — kā vanadziņš tu esi? Vai tu neesi peļu vanadziņš?

Zēns nokaunējies paslēpa seju tēva azotē un klusiņām pačukstēja atbildi:

—   Tētim vanadziņš…

Tad bija abiem lieli smiekli. Vēlāk tēvs noglaudīja ar savu sarkano, lielo roku Vanadziņa galvu un nolaida viņu zemē. Un brīnums, ka šī lielā, sāļajā jūras ūdenī izmirkuši roka varēja tik viegli glaudīt. Dažreiz, kad Vanadziņam matos bija ieķērušies gruži, šie neveiklie, piepampušie pirksti izņēma tos tik viegli, ka to nemaz nepamanīja. Tas nekad nesāpēja.

Vispār viņi satika labi, un kā nu gan ne, jo divi vien dzīvoja mazajā mājiņā aiz kāpas — vistuvāk jūrai no visa ciema. Kādreiz agrāk te esot bijis vēl trešais. Tēvs to atcerējās, bet Vanadziņš gan vairs ne. Viņš zināja tikai to, ka šis trešais bijusi viņa māte — viena no tām būtnēm, kas staigā ar lakatiņu ap galvu un dažreiz ved pie rokas vai nes klēpī ladus pašus mazus zēnus un meitenes kā Vanadziņš. Visiem zēniem un meitenēm bija tādas labas būtnes, kas viņiem noslaucīja nosmulētās mutes un pavadāja pie rokas, tikai viņam

«

ne. Vanadziņš nezinaja, vai tas labi vai slikti. Bet viņam taču bija tētis — lielais, stiprais draugs, kas pašūpoja uz ceļa un dažreiz pikapaunā atnesa no liedaga līdz mājām. Viņš nemaz nebija sliktāks kā tās būtnes, kas staigāja ar lakatiņiem ap galvu. Un viņš bija daudz lielāks un stiprāks par viņām visām — Vanadziņš bija redzējis, ka tēvs viens pats iedzen jūrā smago zvejas laivu. Citi to nevarēja.

Ja tēvs aizbrauca tālākā zvejā (tas visbiežāk gadījās pavasari), tad Vanadziņu aizveda uz ciemu pie krustmātes Annas un viņam tur bija jāpaliek ari pa nakti. Tur bija vēl citi zēni un meitenes, un krustmāte Anna bija vienmēr laba pret Vanadziņu — gandrīz vai labāka nekā pret citiem. Viņi varēja iet rotaļās, skraidīt pa lauku un pēcāk visi kopā ēst vakariņas.

Neskatoties uz visu to, Vanadziņam tomēr labāk patika mājās, lai gan tur bija tikai viens rotaļu biedrs, ar ko lagā

pat nevarēja sarunāties — pelekais Minka. Bet ar to ari hi|a lieli joki Vanadziņam tikai vajadzēja iesiet auklas gala I > puļķīti un tad paskraidīt pa istabu, tā, lai aukla ar puļķili vazātos pa grīdu līdz. Kā Minka tad lēkāja! Kā pietupas kaktā un uzglūnēja puļķītim, kā iezalgojās viņa zaļās acis un asie sirdīgi kūla grīdu, līdz beidzot Minka bija sagatavojies un taisīja varenu lēcienu. Muļķa Minka, viņš laikam doma ja, ka puļķītis ir dzīvs. Bet citādi tas bija lāga runcis, jautrs un pacietīgs. Apnicis rotaļu, viņš murrādams glaudās. pie Vanadziņa kājām un lāgiem tik gudri paskatījās acis, it kā gribēdams pateikt: «Nu ir diezgan, metīsim mieru.»

ja, Minka bija gudrs, gandrīz kā cilvēks. Vakaros, kad tevam vajadzēja braukt malā no selgas, viņš tecēja Vanadziņam līdz uz liedagu un sagaidīja zvejniekus. Pacietīgi apsēdās taja vietā, kur parasti stāvēja viņu laiva, un skatījās jurā, bet, kad zvejnieki piestāja malā, viņš, klusi ņaudēdams, staigāja tēvam apkārt, uzmeta kupri un turēja asti slāvus gaisā. O, viņš taču zināja, ka šis cilvēks nekad tukšā nrpārnāca un kāda zivtiņa vienmēr bija pataupīta arī viņam uz karo zobu. Tā bija laba un jautra dzīve.

Vel jautrāk bija, kad vasaru saulainajās dienās lāpīja kāptnalā izžautos tīklus. Tad Vanadziņš varēja visu dienu dzīvoties pa liedagu. Minka ostīdams grozījās gar laivu un pēcāk nosnaudās uz tīklu sola, Vanadziņš būvēja smilšu būdas, bet tēvs veikli šaudīja saivu caur tīkla acīm un aizlāpīja pušacis. Dažreiz viņš nolika saivu pie malas un apsēdās smiltīs, blakus Vanadziņam.

Nu, Vanadziņ, manu mazo peļu vanadziņ, — ko tu nu buvē? — viņš apjautājās.

un Vanadziņš viņam tad pastāstīja, ka mazais smilšu pi< inš esot viņu māja, bet lielākais esot bode. Bet vēl viņš uzcelšot arī Minkām vienu būdiņu.

Citreiz tevs domīgi skatījās jūrā un, nosēdinājis Vanadziņu ev blakus, rādīja tālumā, kur ūdens lauks saskārās ar debess malu:

Vai tu zini, kas tur ir, aiz tās debess malas?

Ne, Vanadziņš nezināja, bet viņš to labprat gribēja zinai

Tad tēvs viņam aplika roku ap pleciem un vieglītēm piespieda sev.

—   Kādreiz vēlāk, kad manam vanadziņam izaugs spārni, viņš aizlidos tur un apskatīsies. Varbūt viņš tad atlaidīsies atpakaļ un pastāstīs tētim, ko redzējis, bet varbūt…— balss kļuva tam klusa, un viņš tā savādi pasmaidīja, — varbūt nenāks vairs atpakaļ.

Tā viņi dzīvoja. Var būt, ka citiem bija labāka, jautrāka, dzīve, varbūt ari ne — Vanadziņš to nezināja. Viņam tāpat bija labi un laikam arī tētim un Minkām… visiem trim.

… Un tad bija pienācis rudens, jūrā ūdens vairs nebija tik silts, ka varētu bradāt pa jomu uzlocītām bikšelēm. Reizēm pūta stiprs vējš un viļņi traucās tik augstu liedagā, ka laivas vajadzēja uzvilkt kāpās. Vanadziņš nu vairs nevarēja tekāt gar pludmali un lasīt raibos gliemežvākus, bet Minka — šis lepnais jaunkungs, kas par visu vairāk baidījās saslapināt savas baltās kurpes, — negāja tuvāk jūrai kā līdz augstajam kāpu valnim.

Tādās dienās gan tēvs nekad nebrauca selgā un Vanadziņam ar Minku nebija ko gaidīt liedagā.

Bet, lūk, vienudien tomēr iznāca savadāk. Priekšpusdienā laiks bija lēns un debesis skaidras, tikai tālajā pamalē auga rets, strēļains mākonis. Pie tēva atnāca zvejas biedrs, viņi runāja, ka vajadzētu iemest vakar izžautos tīklus, jo citiem viņnakt bijis labs brētliņu loms.

Viņi noņēma tīklus no vabām un sanesa laivā enkurus. Pirms aizbraukšanas tēvs Vanadziņu aizveda mājās, apsmērēja krietnu riecienu taukmaizes un nolika virtuves skapītī.

—   Ja tev gribas ēst, tad pataisi vaļā skapīti un te jau būs… — viņš teica. — Bet tagad paspēlējies ar Minku un nenāc uz malu. Es drīz būšu atpakaļ.

Tad viņš aizgāja. Vanadziņš pa logu noskatījās, kā laiva aizbrauc selgā, kļūst maza, maziņa un beidzot pazūd pavisam. Nu vairs nebija ko skatīties. Vanadziņš salūkoja auklu ar puļķīti un sāka rotaļāties ar savu četrkājaino draugu.

—   Ķer, Minka, ķer, vēlāk mēs iesim uz malu tētim pretī…

Tā viņi noskraidījās labu brīdi. Kad abi bija noguruši,

Vanad/iņš uzrausās uz krēsla un paskatījās pa virtuves logu uz jūru var būt, ka tēvs jau brauc malā. Bet laivas vel neiedzeja, jūra bija kļuvusi pelēki melna, un lieli viļņi krēpām.un mugurām traucās pret krastu. Kāpās svilpodama un sņakdama lidoja smilts, bet kroplās priedltes klanījās uz zemes pusi tā, it kā neredzama roka tās šūpotu. Vanadziņš zināja— tas nav labi, ja priedes tā šūpojas, tad ir vētra, ( iets laiks, kā saka tēvs, — un zvejniekiem jāpaliek krastā. Viņš zināja arī to, ka tādā laikā jūrā izbraukušie zvejnieki steidzās malā no selgas. Tātad tēvam drīz vajadzēja būt mājās.

Bet viņš vēl nenāca. Ārā jau metās krēsla un debess malu vairs nevarēja atšķirt no jūras ūdeņiem, vējš gaudoja aizvien stiprāk, tā ka sāka jau drebēt mājas jumts. Nu gan tēvam vajadzētu nākt mājās, nez kāpēc viņš vēl kavējas.

Vanadziņš uzmauca galvā cepuri un tāpat blūzītē bez meteļa izgāja laukā. Minka neaicināts iztecēja līdz. Arī Minka zināja, ka tēvam drīz jābūt malā un tāpēc laiks iet uz liedagu saņemt zivi.

Viņi pavisam lēnām tika uz priekšu, jo vējš pūta taisni sejā un trieca vai no kājām. Nē, tēva laiva vēl nebija malā. I'o neredzēja arī selgā. Sabangotais ūdens lauks nu bija tik tumšs, ka lāgā nevarēja vairs saskatīt apvārsni. Bet tēvam taču katru brīdi vajadzēja pārbraukt, ko gan viņš tur selgā darīs tik ilgi. Ja viņš būtu aizbraucis uz tālo zveju, tad Vanadziņu pirmīt aizvestu pie krustmātes Annas. Viņš to nebija darījis. Tātad pārnāks… vēl šovakar.

Vanadziņš apsēdās uz tīklu sola un gaidīja. Saule sen jau bija norietējusi, mākoņu spraugās šur un tur iemirgojās balas zvaigznes, un sākās agrā rudens nakts, bet Vanadziņš vienmēr vēl sēdēja turpat un raudzījās jūrā, kas tumsā izskatījās pavisam melna — kā darva. Viņš klausījās, vai bangu >|acēm pa vidu nedzirdēs airus klubojam, bet to laikam tagad nevarēja saklausīt — vējš gaudoja pārāk skaļi.

Vanadziņam negribējās iet atpakaļ uz māju — tur tagad tumšs un nav kas uzņem uguni. Viņš pats bija par mazu, lai mācētu iedegt lampu.

Klusu, ka vaicādams ieņaudējās Minka un piespieda sānu

pie Vanadziņa stilbiem. Ieņaudējās vēlreiz un, atbildi nesagaidījis, sāka lēnām kāpt uz māju pusi. Minkām bija palicis garlaicīgi gaidīt. «Lai viņš iet,» Vanadziņš nodomāja, «aizies, nedabūs zivi…» Bet Vanadziņš pagaidīs, kamēr atbrauks tēvs. Tas viņu paņems klēpī un aiznesis mājās. Nez ļ kāpēc viņš vēl nebrauc? Varbūt viņš aizbraucis tālu, viņpus debess malas, paskatīties, kas tur ir. Tad viņš gan varēs pastāstīt daudz jauku lietu. Vanadziņam arī gribētos paskatīties viņpus debess malas. Bet viņš vēl par mazu, jāuzgaida, kamēr izaugs spārni.

Vējš gaudo un svelpj, sabangotā jūra krāc tumsā, aiz kāpas stāv maza mājiņa — tumša un auksta.

Neviens nenāk saukt Vanadziņu mājās, nav jau kam saukt.ļ Viņš sēž un sēž, kuļā nosalušās kājas zem tīklu sola un skatās uz to pusi, kur jūra.

Arī no turienes nenāk neviens.

Mākoņu spraugā parādās sudrabaina mēness seja, bāls ļ gaišums noslīd līdz ūdeņiem, un nu tie tik melni kā vēl nekad.

Bet krastā uz tīklu sola sēž maza, vientuļa būtne, kūjā kājas zem tīklu sola un gaida, bērna acis raugās nakts ļ tumašajā vaigā. Viņš vēl gaida — «īazais vanadziņš…

Tētim vanadziņš…

..

VILIS LACIS EDŽlŅŠ

Kad lielceļš uzlocījās uzkalnā, Edžiņš uz mirkli apstājās un parlaida skatu apkārtnei. Ausa rīts. Austrumu malā apv.irsni zeltīja uzlecošās saules stari, bet vēl dziļās ēnās zilēja meži un ielejas. Zemnieku sētās dziedāja gaiļi. Kaut kur šņirkstēja izkapts, agrīnais pļāvējs nebija saredzams.

Lielceļš kūpēja. Cik tālu vien sniedza skats, bija redzami >;ajēji— gan prāvos pulciņos, gan pa vienam. Tukšām rokam, ar maziem sainīšiem pār pleciem — kā nu kurš. Visi viņi virzījās uz ziemeļaustrumiem, turpat, kurp visu nakti laja plūdusi vezumnieku un smago automobiļu kolonna.

Arī Edžiņš ar māti bija gājuši visu nakti. Divreiz viņus apšaudīja no meža, tad viņi nokāpa grāvī un salīkuši turpināja ceļu, kamēr šaudīšana apklusa. Edžiņš būtu varējis daudz ātrāk tikt uz priekšu, bet tad jau māte netiktu līdzi. Mazo sainīti — gultas segu, dvieli un knicīti ar ēdamo — viņi nesa pārmaiņus.

Tikai tagad Edžiņš redzēja, kāda pelēka kļuvusi mātes seja. Tas no ceļa putekļiem. Viņam pašam zobos šņirkstēja smiltis.

—   Māt… Pie upes apstāsimies, nomazgāsim muti un iekodīsim azaidu.

—   Jā, dēls, — māte atbildēja, un nevarēja zināt, vai viņas balss tik gurda no noguruma vai no dziļām skumjām. Kā ar sēru glāstu viņas skats brītiņu slīdēja pār zēna augumu. I .dziņa pierei pieskārās mātes cietā, sastrādātā roka.

Tad viņi gāja tālāk. Pie mazās upītes viņi nogriezās ceļmalā un noskaloja putekļus no sejas, kakla un rokām. Tikko parādījusies virs koku galiem, jūlija saule tūliņ sāka •.velmēt. Viņi apsēdās krūma paēnā. Māte atraisīja ēdamā •.ainīti, tur bija puskukulis rudzu maizes un četras novārītas olas.

Ed, dēls, — viņa teica. Pati nolauza gabaliņu garozas mii pa drupačiņai bāza mutē. Ilgi, lēni košļāja, itin kā kad negribētos ēst. Tad Edžjņš nolobīja divas olas un vienu iespieda mātei saujā. — Ēd tu ari. Tu jau vakar neko neēdi.

—   Man negribas, dēls.

—   Nē, tev jāēd, citādi nevarēsi paiet.

Edžiņš saprata, ka māte taupa ēdamo viņam. Viņš bija izsalcis kā jau augošs zēns, bet viņam bija kauns pieskarties maizei, ja māte neko neēda. Viņš tikmēr neatlaidās, kamēr viņa paklausīja un nokoda gabaliņu olas. Kāri ēzdams savu maizes riecienu, Edžiņš raudzījās upes rāmajā straumē un domāja: «Varbūt tā ir Aiviekstes pieteka. Tad šī straume aiztek uz Daugavu, ieplūst tajā un tek garām mūsmājām uz jūru. Pēc cik ilga laika šis ūdens var aiztecēt līdz Kārklājiem?» Viņš tik spilgti iedomājās mājeli Daugavas krastā, kur bija piedzimis un izaudzis, malkas šķūnīti, steķlti ar piesieto laivu, krastā izžautiem zivju murdiem un lielo akmeni sētas vidū, uz kura māte mēdza velēt veļu, kā kad tas viss atrastos tepat viņa acu priekšā. No šim domām pēkšņi kļuva grūta sirds. Vēl grūtāk kļuva, kad iedomājās tēvu, Daugavas enkurnieku… kā viņš mācīja Edžiņu pareizi airēt, ņēma līdzi zvejā, bārās, kad Edžiņš pirmo reizi viens pats bija pārpeldējis Daugavai pāri un atpakaļ. Tagad tēva vairs nebija. Pašās pirmajās kara dienās viņš bija iestājies iznīcinātāju nodaļā un devies ķert vācu diversantus, kurus ienaidnieks nosvieda ar izpletņiem dzelzceļa un telefona līniju postīšanai. Kopā ar citiem vīriem viņš bija iznīcinājis vairākas tādas diversantu grupas. Un tad viņu pārveda mājās smagi sašautu. Visu nakti viņš spļāva asinis. No rīta viņu guldīja uz ātru roku sasistā dēļu šķirstā un apraka dārziņā aiz mājas. Tūliņ pēc tam Edžiņam ar māti vajadzēja bēgt.

Edžiņš nolika atpakaļ pie pārējā ēdama pusriecienu maizes. Pietiek… Negribas vairāk. Viņš nolauza sausu krūma zaru un iesvieda ūdenī. Zars lēnām aizpeldēja pa straumi uz leju. Varbūt ūdeņi to aiznesīs līdz Daugavai… Pāri Ķegumam… līdz mājām. Tur tas iegriezīsies aizstraumē un piestās krastam pie laivas steķa.

Atkal un atkal viņš domās atgriezās turp, pie dzimtajām vietām, un tad bija tā, kā kad viņš būtu vēl tur. Tik ļoti gribēja tur būt. No šīs sapņainās pussnaudas viņu atmo-

dināja pēkšņais satraukums uz lielceļa. Cilvēki, kas līdz

šim bija mierīgi gājuši gar ceļmalām, pēkšņi sāka steigties, skrieja, satraukti sasaucās, skatījās gaisā. Daži nogūlās giiivjos, citi steidzās pāri klajam laukam uz mežmalu. Bet līdz mežam bija turpat kilometrs. Vairākas sievietes ar bērniem piespiedās pie pelēkās koka ēkas sienas, kas stāvēja ceļmalā. Divi jauni puiši uz divriteņiem aiztraucās pāri tiltam, tie vēl cerēja aizbraukt līdz mežam.

Gaisā bija lidmašīnu rūkoņa. Edžiņš ieraudzīja trīs fašistu lidmašīnas. Tās lidoja pavisam zemu, kabīnēs varēja saskatīt lidotāju galvas. Viena lidmašīna turējās taisni virs lielceļa, tikai drusciņ augstāk par telefona stabu galiem, .ibas pārējās lidoja katrā pusē ceļam. Edžiņš skaidri redzēja, Ka no lidmašīnām atdalās nelieli, melni kunkuļi… Atskanēja sprādzieni, gaisā uzmutuļoja putekļu un zemes stabi. Pelēkā «•ka, kuras sienai bija piespiedies pulciņš sievu ar bērniem, pēkšņi sabruka. Zvinkstēdamas satrūka telefona stieples, paris stabu nogāzās, šur un tur saļima pa cilvēkam. Lidmašīnu rūkoņai attālinoties, apkārt bija dzirdami ievainoto vaidi, bērnu raudas, sieviešu vaimanas. Sagrautā ēka dega.

— Bēgsim tālāk nost no ceļa! — Edžiņš iesaucās. Viņi steigšus savīstīja savu mantu sainīti un gribēja jau doties projām no šejienes uz rudzu lauku, kurā slēpās daži, kas bija agrāk sākuši skriet. Tai brīdī motoru rūkoņa par jaunu ierēcās tuvāk, aizvien tuvāk. Fašistu maitasputni joņoja atpakaļ, vairāk izklaidus nekā pirmīt. Un viena lidmašīna tiņķoja tieši virs rudzu lauka. Ietarkšķējās ložmetēji. Te un tur asinīs saļima cilvēki. Ar nezvēra tīksmi fašistu lidotāji dzinās pakaļ bēgļu grupām, atsevišķiem cilvēkiem. Turpināja mest bumbas, šāva no lielgabaliem, nemitīgi bārstīja virs lielceļa un ceļmalām ložu riekšavas.

Nebija kur bēgt. — Gulsties zemē, māt! — Edžiņš iesaucās. Viņi sakņupa zem krūma un sēdēja nekustēdamies. Visu laiku Edžiņš nenolaida skatu no riebīgi rēcošām lidmašīnām, un visu laiku mātes roka instinktīvi, it kā pasargādama glāstīja viņa plecu. Viena lidmašīna taisīja pagriezienu gaisa un traucas šurpu, taisni pāri tai vietai, kur viņi sēdēja.

Visapkārt krita lodes. Kad maitasputna ēna pārslīdēja pāri krūmam, Edžiņš sajuta, ka māte savādi smagi piespiežas viņam. Viņas roka, kas visu laiku bija turējusi apskautu viņa plecu, atslīdēja zemē.

—    Edžīt… Manu puisīt, — kā vaids izlauzas no matēs krūtīm. — Tad viņa apklusa, un viņas asaru apmiglotais skats izdzisdams vērās debess zilgmē.

—   Māt, kas tev ir?… Tevi ievainoja? — Edžiņš čukstēja nez kāpēc tik klusi, kad visapkārt plosījās troksnis.

Māte neatbildēja vairs. Zem viņas blūzes izpletās mikls, asiņains plankums. Viņa bija mirusi. Edžiņš saudzīgi noguldīja viņas galvu zālē un palika sēžam viņai līdzās, visu laiku turēdams savos pirkstos viņas cieto, atdzisušo roku.

Pusstundu plosījās fašistu lidotāji virs lielceļa, tad nozuda. Tie, kas bija palikuši dzīvi, izlīda no grāvmalām, nāca laukā no rudziem un turpināja ceļu. Ievainotos paņēma līdzi garāmbraucošie sarkanarmieši. Nogalinātos novilka no ceļa un pārsedza viņu sejas. Prātu zaudējusi sieviete staigāja apkārt degošām drupām un aijādama šūpoja rokās savu nošauto bērnu.

* Pēč kāda laika uz ceļa līdzās tai vietai, kur Edžiņš sēdēja, apturēja kāda smagā mašīna. Sarkanarmieši aicināja Edžiņu kāpt mašīnā. Viņš tikai papurināja galvu un palika turpat. Mašīna aizbrauca. Nepārtraukti, bet nu jau retāk garām plūda bēgļu straume. Satumsa vakars. Pagāja īsā vasaras nakts. Edžiņš sēdēja līdzās savas mātes līķim un turēja rokā viņas vēso, nedzīvo roku.

Kad par jaunu uzausa rīts, pieci vīri nāca pa ceļu no otras puses. Viņi virzījās pretim bēgļu gājienam. Visiem viņiem bija zem svārkiem paslēptas izjauktas šautenes un aiz siksnām rokas granātas. Viņi pamanīja zēnu ceļmalā. Tā savādais, drūmi liesmainais skats saistīja viņu uzmanību, un tie panācās klāt.

—   Kas tev ir? Ko tu te dari, dēls?

Edžiņš pamāja ar galvu uz mātes pusi.

—   Māti nošāva… No gaisa. — Kaut kas aizžņaudza kaklu. Viņš dusmās nodrebēja un noturējās neraudājis.

—    Vai tu neesi Kārklāju Jāņa dēls? — viens no vīriem iejautāj;as Edžiņš paskatījās viņam sejā un pazina tēva darba biedru jauno Kalēju.

Māti vajag apglabāt, — Edžiņš ieteicās.

Mēs to izdarīsim, — Kalējs atbildēja.

Soļus divdesmit no tās vietas, kur slepkavas lode bija pārtraukusi Edžiņa mātes dzīvību, viņi skaistā uzkalnītī izraka kapu. Edžiņš atnesa veselu klēpi smaržojošas zāles un izklāja bedres dibenu. Un, kad kaps bija aizbērts, viņš galvgalī kopiņai uzsprauda sauju lauku ziedu.

No vīru valodām Edžiņš saprata, ka visi pieci dodas atpakaļ uz Daugavas krastiem, pretim ienaidniekam — dzīvot mežos un ieročiem rokās cīnīties pret iebrucējiem un nodevējiem, kas Edžiņam bija laupījuši visu — tēvu, māti, dzimto stūrīti un bērnību.

— Ņemiet mani līdz, — viņš lūdzās. — Man ir divpadsmit gadu. Es būšu jums noderīgs. Iemācīšos šaut, sviest granātas. Iešu izlūkot. Man ne no kā nav bail.

Vīri apspriedās, bet, kad jaunais Kalējs pastāstīja par Edžiņa tēvu, viņi bija ar mieru.

Promejot Edžiņš ilgu, dziļu skatu atvadījās no mātes kapa, uz mūžu iekļaudams atmiņā šo vietu… Un, kamēr vien no ceļa varēja saredzēt svaigo smilšu kopiņu, viņš saviļņots raudzījās atpakaļ. Vīri to redzēja, bet izlikās nemanām.

Viņi gāja atpakaļ uz dienvidiem, pretim mīļajai Daugavai— atriebt Edžiņa tēvu un māti, daudzus, daudzus zēnus un meitenes, ko saminis ienaidnieka asiņainais papēdis.

Cēls un tīrs bija viņu ienaids, kā skaidra liesma krūtīs dega atriebības alka.

ANDREJS UPīTS VILNĪŠA BRAUCIENS UZ AUSTRUMIEM (Fragments)

Kad kājceliņš spēji pacēlās stāvāks, Vilnītis apstājās un paskatījās atpakaļ. Gans patlaban bij izvilcis savu lopiņu no birzs un stiepa prom uz viņu pusi. Tātad no sādžas viņš nebij, laikam no stacijas. Kāda sieva, no kalna nākdama, bij apstājusies un nolūkojās svešiniekā. Vilnītis gluži satrūkās, tik negaidīti izdzirdīs svešu balsi.

—   Kur tad tāds te gadījies! — viņa teica. — Uz kurieni cu iedams, puisīt?

Valodu Vilnītis nesaprata, bet jautājumu tomēr kaut kā nojauda. Ko viņš varēja atbildēt? Viņš tad pats nezināja, uz kurieni.

Viņa bij vēl pajauna, vismaz daudz jaunāka kā mamma. Stipri novājējusi, varbūt slima, dziļām, skumīgām acīm. •Pameta tās uz elkonī uzvērto sainīti, tad pavērsa tālāk, pret staciju. Padomāja, tad pamāja ar galvu.

—   Nu, nāc līdzi, nevar taču bērnu pamest tā ceļa vidū mētājamies.

Viņa gāja atpakaļ pirmā, Vilnītis manījās pakaļ, sirds viņam kļuva drusku tā kā vieglāka. Māte gan nebij, bet tomēr kaut kas tā kā no tās. Tajā mazajā gājienā līdz pirmajai mājai viņš tika par vienu atziņu gudrāks. Vagonā, arī jau agrāk, viņam bieži vien bij licies, ka mamma un tēta tikai par traucēkli dzīvē un ka bez viņiem būtu daudz ērtāk un brīvāk. Nu viņš zināja, ka tiem tomēr sava nozīme un pie tam ļoti, ļoti liela.

Pa ceļam vedēja sastapa vēl divas sievas un abām stāstīja vienu un to pašu, vismaz Vilnītis dzirdēja atkārtojamies tos pašus vārdus. Kad viņi apstājās pie pirmās mājiņas, ātri salasījās prāvs pulciņš, tajā bij redzami arī daži bērni un sirms, kā likās, akls vecītis. Tie stāvēja lokā ap Vilnīti, cits par citu runādami, un skatījās viņā. Viņš nokaunējās

un spiedās klat savai atvedejai, kas likās daudz tuvaka neka tie citi.

— Bērns baidās, — viņa teica, paņēma aiz rokas un paveda sienmali pie soliņa, pēc saules vēl silta. — Apsēdies te, nabadziņ, — viņa teica, — tā kā tā tev nav kur iet.

Tagad ciema ļaudis tikai retumis atskatījās mazajā pieklīdenī.

Totiesu dedzīgāk visi runāja — cits paklusu, galvu nogrozīdams, cits skaļi, ar roku atmezdams, it kā viņam šī lieta bijusi tik skaidra, ka pat vārdu tērēt nebij vērts.

Šis un tas tiešām bij visiem skaidrs. Zēns no tiem evakuēto vilcieniem, kas te dienu un nakti brauca garām pret austrumiem — divi kārtējās satiksmes vilcieni, viens agri rītā, otrs pievakarē, bez tam ešeloni nenoteiktā skaitā, kā pagadījās. Tāpat nepārprotami redzams, ka līdz šejienei viņš braucis kopā ar piederīgiem: nebij pārāk nonīcis, ne noplīsis, pat mute tīri nomazgāta

Bet tālāk nāca liela neskaidrība. Kādas tautības viņš varēja būt un no kurienes? Pirmie te garām brauca tie no Moldāvijas un Besarābijas, tagad juku jukām no Ukrainas, Baltkrievijas un Lietuvas. Drošāk ticams, ka viņš lietuvietis— to šķita liecinām gaišie mati un kaut kas izrunā, lai gan lietuviešu valodu te līdz šim neviens nebij dzirdējis. Pēc apģērba gan neko noteiktu nevarēja sazīmēt, tādus pilsētnieku bērni nēsāja visās Padomju republikās: zila blūzīte, melnas vilnainas biksiņas, īsas zeķes un vieglas, dzeltenas kurpītes.

Vislielākā nesapratne bij jautājumā, ko tagad iesākt ar viņu. Kāds īgns, paklibs pusmūža vīrs sāka pukoties, ka tādus vispār salasa un ved iekšā. Sādža nebij nekāda bagātā, jau tā pašiem rūpju diezgan ar mobilizēto bērniem, kur tad vēl svešus liks? Vai Savienībā patversmju trūkums?… Bet tālu šis ņaudētājs netika, sievas to tūliņ barā apmāca. Visskaļāk viņam uzbruka Anna Petrovna, tā pati, kas Vilnīti atveda. Tagad neesot runa par patversmēm un sādžas bagātību, bet par pamestu bērnu. Ceļmalā viņu pamest, jā? Zem klajas debess nakts laikā, jā? Tā tikai varēja runāt tādi, kam bērnu pašiem nav bijis, tiem palaikam arī sirds nav krūtīs… Laikam visas bērnu mātes klupa viņai talkā, balamute pamazām atvirzījās no pūļa, tad pazuda pavisam.

Vilnītis noprata labi, ka par viņu strīdas. Un viņš tiem neko nevarēja pateikt. Un atkal atausa kas jauns, pirmo reizi viņš apjauda, cik mazs, cik briesmīgi mazs un nevarīgs viņš ir tajā pūlī un visā šajā bezgalīgi plašajā pasaulē. Un vēl tikai pirms kādas stundas vagonā bij tik liels uz saviem septiņiem gadiem un dusmīgs par to, ka viņam nebij piena kā tiem citiem, mammai vajadzēja kāpt laukā no vagona… Ak, tur bij vesels neatrisināms kamols atmiņu, pašpārmetumu, nožēlas un skumju! Krūtīs savēlās šis kamols, acis atkal sāka tvīkt. Bet Vilnītis saņēmās un sakoda zobus, tas taču neko nepalīdzētu.

Labi, ka uzmaņa pavērsās prom no paša. Govju bars kalnā ieplaka kūtī, no turienes taisni šurpu nāca ganu zēns vīzēm kājās, kulīti plecā pakārtu. Kulīte, tas nu nebija nekas, bet rokā viņam daikts, kas tūliņ pievērsa Vilnīša uzmanību.

tā ka pātaga bijusi, kāts — divu sprīžu garš puļķis, kam galā piesieta gara virve ar tievu galu. Nē, kas tā nu par pātagu! Vilnitis gāja klāt palūkot.

Savādnieks tas ganu puika, nemaz nelikās izbrīnījies par šo svešo, tā, it kā jau zinājis, ka kāds te būs priekšā. It ka pati par sevi saprotama ziņkāre, ar kādu tas pastiepa roku pēc viņa mantas. Iedeva labprāt. Tad, rādītāja pirkstu sev vēderam piedūris un galvu atmetis, noteica lepni:

—   Paša darināts.

Valodu Vilnītis nesaprata, bet to gan, ko pātagas īpašnieks gribēja pateikt. Tur nekādas prasmes nevajadzēja, pašapzinīgā seja ar uzliekto degunteli un šķelmīgi piemiegtajām acīm runāja pati par sevi. Jāpamēģina — varbūt tāds virves gabals nemaz nav tik nelietojams.

Bet nekas neiznāca. īso kāteli augšup pār plecu pasitot, smagā, mīkstā virves lunte gan padevās, bet gaisā vis necēlās, tikai, salocīdamās vienu līkumu, iesita pašam vaigā, tā ka acis sargādamās pievērās. Gans nicinoši pastiepa apakšlūpu, tūliņ redzams, ka še darīšana ar pilnīgu neprašu.

—   Par zaļu vēl, — viņš nosprieda. — Dod šurp!

Jā — pavisam cits ķēriens, Vilnīšam gribot negribot bij jāatzīst. Tas lēnām pacēla roku pleca augstumā, tad nesamanāmi ātri saliecās sāniski uz labo pusi, vēza pusloku sev ap galvu un tad tikpat asi atkal mazliet atpakaļ. Zvinkstēdama pātaga kā čūska izmeta septiņus lielākus un mazākus līkumus un tad ar izpakulotu astes galu noblīkšķēja tik spalgi, ka Vilnītis neviļus sargādamies abas plaukstas piesita pakausim. Tas tiešām bij ko vērts! — Vēl! Vēlreiz! — Vilnītis sajūsmināts gribēja saukt, bet nepaguva. Meistars pats nenocietās, sastapis tik dedzīgu apbrīnotāju savai mākslai, noblīkšināja vēl un vēlreiz. Uzmanīgi skatoties, redzams, ka ar katru blīkšienu pātagas galā kaut kas pat nokūpēja. Gandrīz tikpat kā īsts šāviens!

Bet sajūsma Vilnīšam pārskrēja tikpat ātri, kā uznākusi. Sī lielā, šī nepārspējamā māksla galu galā viņu gluži satrieca. Mazs un nevarīgs viņš jau pirmiņ apzinājās, tagad sajutās vel arī liels muļķis. Vai tad patiešām viņam nebij nekā,ko likt pretsvarā un parādīt šim pātagas māksliniekam?

Pirksts jau pats slējās iespraukties mutē pamatigai pārdomai. Bet tad piepeši atausa. Kā tad ne? Bij ari viņam.

Viņš pabīdīja ganu nost no līdzenās vietas pagalma maurā un plaši izplestām rokām noliecās zālē. Galvu novietoja tālāk zaļajā paklājā un, mugurkaulu kā atsperi sasprindzinājis, pasvieda kājas gaisā. Brītiņu taisni kā svece nostāvējis, patirināja, tad paplēta un sasita kopā, paplēta un sasita. Apmeta pusriteni atmuguriski un atkal bij stāvus.

Mazo skatītāju pūlis jūsmoja no sirds. Ganu Miša ar savu pātagu viņiem sen apnicis, šis svešais lietuvietis parādīja kaut ko jaunu un atdarinājuma cienīgu. Trīs četri tūliņ metās maurā pamēģināt, arī Miša pats nenocietās. Pātaga, tālu atsviesta, gulēja zālē, bet, cik viņš meta kājas gaisā, tik apmeta kūleni. Vilnītis nevarēja noturēties, plaukstas pret ceļgaliem atspiedis, smējās locīdamies. Tagad vairs nebij ne tik mazs, ne nejēga, kaut ko viņš tomēr prata un spēja. Lielīgi apskatījās, vai arī lielie redzējuši, ko viņš var.

Kāds vīrs pliku galvvirsu un pasirmu bārdiņu vēroja viņu.

* Sādžas padomes priekšsēdētājs, nesen kā no pļavas pārnācis. Anna Petrovna piebikstīja viņam.

—   Palūkojiet, Vasilij Ivanovič! Liekas, ka viņš tepat no kaimiņiem ciemos atnācis pie veciem draugiem.

—    Laimīgā bērnība, — Vasilijs Ivanovičs atteica prātnieciski. — Viņu pasaulē pat tautības un valodas starpība vēl nešķir.

Klusām viņš pateica vēl ko. Anna Petrovna paņēma Vilnīti aiz rokas un veda istabā. Tajā viņi iekļuva caur tukšu palieveni, kur pa šķirbām spīdēja sarkana norieta blāzma. Istaba nebij liela, zema ķieģeļu krāsns viena pati aizņēma trešo daļu visas telpas. Gar sienu lāviņa, augšā, tuvāk griestiem, tāpat, turp nokļuva pa skaistām, baltām kāpnītēm. Vilnīti apsēdināja uz sola pie galdiņa. Liela, tukla un balta sieviete arī bij ienākusi līdzi un vīkšījās apkārt.

—  Tu, Ludmila Andrejevna, varēji gan palikt ārā, — Vasilijs Ivanovičs teica. — Nebūsim te vēl vārdu parunājuši, kad jau visa sādža zinās.

—   Visai sādžai arī jāzin, — Ludmila Andrejevna atcirta.

par mazo lietuvieti negādāsi tu viens pats, ne viņa, bet visa sadža.

Viņ.i pataustīja Vilnīša blūzīti, noglauda galvu un noputas nopūtai vajadzēja rādīt, cik tuvu viņas sirdij svešais bērns. Viņam šī maigā, siltā sieviete patika gluži labi.

Maza meitene otrā galda galā kaut ko dzēra — Vilnītis atcerējās, ka arī viņam slāpst. Kad meitene nolika krūziņu, viņš pasniedzās un izdzēra, kas tur bij palicis. Saldskābena dzira, garšoja tīri labi. Anna Petrovna tad ienesa viņam f>ašam savu pilnu trauciņu. Priekšsēdētājs bij kaut ko pārdomājis un nogrozīja galvu.

—    Jāuzzina vismaz, kā viņu sauc, — viņš nosprieda.

—   Neuzzināsi, — Anna Petrovna iebilda. — Mazs un neko nesaprot.

—   Pamēģināsim. — Viņš norādīja uz ganu, kas pie krāsns ava vīzes nost, un teica: — Miša. — Uz mazo meiteni un: — Taņa. — Tad, roku lokā izliecis, piedūra pirkstu savām krūtīm: — Vasiļij, Vasiļij.

Vilnītis izlieca savu roku tikpat slaidā lokā, pirkstu tāpat piedūra savai izliektai krūtij un sparīgi paziņoja: — Vilnītis.

—     Ahā! — Vasilijs Ivanovičs kā uzvarētājs paskatījās sievietēs, tad turpināja uzziņu, atkal ar pirksta palīdzību: Vasilijs Zubkovs.

To saprast Vilnīšam tīrais nieks. Viņš vēl sparigāk lieca savu pirkstu:

—   Vilnītis Lieknis.

Priekšsēdētājs vairāk reižu atkārtoja vārdu un uzvārdu, gan tā mīkstāk un lauztāk, bet galu galā tāpat vien iznāca. Izvilka bloku un pierakstīja. Abas sievietes smiedamās viena par otru atkārtoja un bij tik priecīgas, it kā kādu svarīgu problēmu uzminējušas.

—    Nu tikai vēl jāuzzin, no kurienes tāds pilsonis Vilnītis Lieknis brauc. — Vasilijs Ivanovičs nobraucīja sirmo bārdiņu un turpināja pratināt. Minēja dažādas pilsētas un zemes, beidzot Vilnītis sadzirda gluži latviski izrunātu Latvijas vardu. To viņš varēja tikai apstiprināt. Rīgu tāpat — pie tam viņš šos nosaukumus centās izrunāt gluži tāpat kā Vasilijs Ivanovičs.

Tas pierakstīja. Samērā viegli uzzināja arī, ka Vilnītis Lieknis braucis ar papu un mammu, tikai par brāļiem un māsām netika skaidrībā.

—  Tas nu nav svarīgi, — viņš sprieda, — bet gan uz kurieni viņš brauc.

Tas nu neizdevās, Vilnītis to vienkārši pats nezināja. Virzienu gan viņš pats parādīja — tur, uz to pusi, pret austrumiem. Sādžas padomes priekšsēdētājs palocīja galvu.

—  Tas ir pareizi, uz turieni viņus visus sūta. Uz Saratovu, Kuibiševu, Kazaņu, Kirovu un tālāk uz Ufu, Sverdlovsku, Ceļabinsku un Sibīrijas pilsētām. Sazini nu, kurp īsti, Savienības ģeogrāfijā šis Vilnītis nav vēl necik stiprs.

Visi trīs bij vienis prātis, ka puika palicis no Vladivostokas vakara vilciena. Vasilijs Ivanovičs cēlās iet uz staciju, varbūt tur varēs ko tuvāk uzzināt.

Mišas māte ienesa trīs sviestmaizes un trīs krūziņas piena, lielāko, biezāk apziesto riku dabūja ciemiņš. Tad viņa aizsteidzās vakara darbā, bērni palika vieni. Meitene ēda savā nodabā, svešajam nepiegriezdama nekādu vērību, paēdusi tūliņ nolīda uz lāviņas kaktā. Totiesu runīgāks bij Miša. Pavisam nevēroja, saprot tas otrs vai ne, pats tarkšēja, pats klausījās un pats reizēm pasmējās savam stāstam. Paēdis nožāvājās pamatīgi, tad uzrāpās pa kāpnēm.

—   Lien tu arī augšā! — viņš teica izstiepies un piesita plaukstu sev blakām. — Tāpat šovakar nekur tālāk neiesi.

Šo aicinājumu Vilnītis saprata. Tiešām gulēšana tagad nebij par ļaunu, pagājušo nakti diezgan nīkts. Viņš uzrāpās un tīksmīgi atlaidās Mišām cieši blakus. Bet tad nezin no kurienes un kāpēc atmiņas uzsitās ar vilni. Vakaros mamma allaž palīdzēja noģērbties un apsegties, kad gaišs bij, palasīja vēl par Sūnu ciema zēniem. Kad viņa apklusa un aizgāja prom, parasti pienāca tētis, paraudzīja, vai viņš nav nosvīdis, un norūca: aizmidzis kā lācēns! Bet viņš nebij vis aizmidzis, viņš tikai izlikās un valdīja smieklus. Ilgi, ilgi vēl negribēja aizmigt un, jādomā, neaizmiga arī, tikai rītu vairs neko nevarēja atcerēties.

Kaut kāda skaņa izplūda pār lūpām. Bet raudāt Vilnītis negribēja, nē, viņš neraudāja — lai Miša paklausās labāk, tas taču bij tikai klepus. Drošības labad viņš noklepojas vēlreiz, liet Miša neklausījās ne labāk, ne sliktāk, pašam sava doma un sava valoda, laikam turpināja to pašu, ko Iela sācis. Tas droši vien bij pievilcīgs stāsts, žēl, ka neko nevarēja saprast. Vilnītis nožāvājās vēlreiz. Mišas balsij saka piejaukties citas ^kaņas — vagonu klaboņa, kareivju dziesma, kaut kas tā ka no Rīgas, no Ziedoņa dārza, no Sunu ciema zēniem, no… muša nospindza pāri… tad viss tas pamazām attālinājās, nogrima un apdzisa.

Istabā atgriezusies, Anna Petrovna palūkojās dibenā uz lāviņās un apsedza — ja Vilnītis redzējis, viņš droši vien teiktu: bet gluži tāpat kā mana mamma mani!

..

JĀNIS GRANTS PULKSTENIS

Tas bija 1916. gada ziemas sākumā. Lielgabalu dunoņu Tīreļpurvā un pie Slokas varēja skaidri sadzirdēt.

Mājās mēs vienmēr palikām četri. Krēslainajā istabā ar šauru kā sērkociņu kastīte virtuvi bez manis — vecākā, augu dienu kaut ko dīca abi jaunākie brāli. Pa vidu visiem jaucās mūsu mazā māsiņa — nemierīga, trokšņaina auša.

Kad māte rītos aizslēdza durvis, lai no maisu fabrikas pārnāktu tikai lielā tumsā, visi sanāca ap mani un gaidīja, ko es teikšu vai iesākšu. Iesākt neko daudz nevarēju, jo par to, kas dienā notika, vajadzēja atbildēt man vienam, tā ka pārējiem atlika tikai līdzjūtīgi noskatīties.

Mūsu dienas daudz neatšķīrās viena no otras. No rītiem māte modināja mani. Viņa kāsa nemizotus kartupeļus, sildīja pannā pirms nedēļas vārītus kāpostus un deva man norādījumus.

— Tā, tagad es eju, dzīvojiet godīgi, — māte teica un, uz sliekšņa stāvēdama, vēl pamācīja: — Sadali kartupeļus un bulciņu vienlīdzīgi, nedariet pāri māsiņai, neapgāziet podiņu, — un steidzīgi mani noskūpstīja, kur pagadījās — uz vaiga, pieres vai izpūrušajiem matiem.

Tā sākās mūsu diena.

Nomales nama garajā gaitenī vēl skanēja mātes soļi, kad čīkstēdamas pavērās istabas durvis un tajās parādījās māšele īsā krekliņā, basām kājelēm. Mirdza vēl bija tik maza, ka man katru rītu vajadzēja viņu apģērbt, apvilkt zeķes ar raibi nolāpītajiem ceļgaliem un no krāsainu lupatu strēmelēm darinātās čības.

Pa to laiku uzcēlās arī brāļi, un mēs devāmies virtuvē.! Pie vaskadrānas apsegta galdiņa lobījām apsalušos, salkanos kartupeļus un strēbām no ilgas sildīšanas skābumu zaudēju-i šos kāpostus.

Virtuvē pavadījām dienas lielāko daļu. Te bija siltāks un varēja dzirdēt, kas notiek gaitenī un uz trepēm. Tā bi-ļ

ja musu ārpasaule, un tas, kas tur notika, palīdzēja īsināt vai aizmirst laiku. Nostājāmies pie durvīm un pēc kārtas skatījāmies pa apsarmoto atslēgas caurumu. Ar katru, pazislamu vai nepazīstamu, kas parādījās gaitenī, sasaucāmies un mēģinājām caur durvīm uzsākt sarunu. Tādā kārtā mēs centāmies šās ārpasaules dzīvē ņemt aktīvu dalību. Jāsaka, ka mūsu pūlēm bija mazi panākumi. Lielie ar mums nekādās sarunās neielaidās. Un tā mēs pa lielākai daļai bijām spiesti palikt vienīgi notikumu vērotāju lomā.

Tas viss drīz apnika, sāka mākt garlaicība. Un taisni šī garlaicība bija tā, kas lika domāt par laiku, par ko arī būs šis stāsts.

Istabā gandrīz pie pašiem griestiem tikšķēja vecs sienas pulkstenis. Viņa mūža ilgumu nezinājām, katrā ziņā tas bija garāks par visiem mūsu gadiem kopā. Vismaz tā apgalvoja māte. Viņa vecumu vēl apliecināja tas, ka viņš bieži stājās. Tad māte pulksteņa sānos atvēra mazas durtiņas un ar petrolejā iemērktu zoss spalvu iesmērēja tā iekšas. Pēc tam viņš kadu laiku atkal gāja.

Neviens no mums pulksteni nepazina. Bijām ievērojuši tikai to, ka, mazajam rādītājam, kuru neskaitāmas reizes apgaja minūšu rādītājs, slīdot uz leju, aiz loga metās krēsla. Bet tumsas iestāšanās laukā nozīmēja mātes pārnākšanu. Tā tas parasti bija. Noģērbusies, bet dažreiz ari bez tā viņa pameta acis uz pulksteni, kaut ko noteica par garo dienu un to uzvilka. Tas atkārtojās katru vakaru.

Pret šo pulksteni mēs jutām zināmu bijību. Pirmkārt, bijām pārliecināti, ka no viņa atkarīga laika gaita — rītu un vakaru iestāšanās, otrkārt, tā bija gandrīz vienīgā lieta, kuru nedrīkstējām aizskart. Pie tam, izņemot kaķi, mēs bez sevis to uzlūkojām par vienīgo dzīvo radību, kas noraudzījis uz mums.

Nezinu, kas tam bija par cēloni, bet reiz, māti gaidot, bija sevišķi grūti. Jaunākais brālis Edžus sarāvies tupēja pie leduspuķu aizvilktā loga. Viss viņa izskats liecināja, ka viņš nav tālu no asarām. Beigusi aušoties, Edžum taisījis pievienoties māsiņa. Šīs vienmuļās raudas, kas bieži pielipa ari man, es labi pazinu. Kā palīdzību meklēdams, raudzījos pēc Freda, kas parasti turējās visilgāk. Arī šoreiz nebiju viņā maldījies. Fredis, galvu atgāzis, mierīgi raudzījās pulkstenī. Acīmredzot viņš bija tālu no asarām un manām bailēm. Viņa nosvērtība mazliet mani nomierināja. Es saņēmos, paskatījos uz abiem ņauduļiem un sabļāvu, lai nekādas pinkšķēšanas nebūtu.

Tas līdzēja, Edžus ar Mirdzu aprāvās. Mana uzstāšanās iztraucēja arī Fredi. Viņš pat satrūkās un pameta to pašu nopietno skatienu, ar kuru bija raudzījies pulkstenī. Pēc tam kā liels cilvēks teica:

—   Cik laiks ir gauss…

Šie vārdi atgādināja mūsu nošķirto dzīvi un lika man noskumt. Tie bija dzirdēti no mātes un tagad neapjausti viesa sāpes mūsu mazajās sirdīs. Un pirmo reizi mani dzima neskaidra doma, ka ar šo laiku vajadzētu ko darīt. Bet Fredis nebija pateicis visu un turpināja:

—   Liksim pulkstenim iet ātrāk!

Tas man nekad nebija nācis prātā. Šad tad mēdzām darīt pavisam ko citu: kad vara ķēdītēs piekārtās bumbas bija nonākušas tik zemu, ka varējām aizsniegt, mēs tās pasvārstījām rokās, vērodami spīdīgo, garo pendeli. Bumbas palaidām tikai tad, kad tas draudēja apstāties.

Tāpēc es samulsis jautāju:

—   Kā tu to domā darīt?

—   Padzīsim to mazo strīpu uz leju, tad ātrāk nāks krēsla.

Abi mazie tūliņ bija klāt. Edžus vēl slaucīja slapjos vaigus, bet Mirdza jau smaidīja.

Pulkstenis stāvēja augstu, un mēs tagad, tāpat kā pirmīt Fredis, stāvējām atgāztām galvām. Kā par atbildi mūsu pētījošiem skatieniem viņš sāka čirkstēt un vairākas reizes gari nosita.

Pirmā attapās Mirdza, kas npspēja ilgi mierīgi nostāvēt. Viņa jau atradās pie galda un sauca mūs palīgā. Kad galds bija novietots zem pulksteņa, man vajadzēja nostāties uz tā un mēģināt ar roku aizsniegt stundu rādītāju.

Uzkāpšana neprasīja nekādu piepūli. Bet lejā cits par citu sauca, ka mana roka sniedzot tikai līdz pendelim, un ieteica man pacelties uz pirkstgaliem. Bet nelīdzēja arī lēkāšana un staipīāanās, līdz rādītājam palika krietns gabals. I'ec tam mēs labu brīdi dzirdējām pulksteņa vienaldzīgo tik šķēšanu un katrs savu satraukto sirdi. Kamēr citi sāka ko meklēt, man iešāvās prātā uz galda uzcelt ķebli, to pašu, kuru lietoja māte, vakaros pulksteni uzvelkot. Tas bija vecs krāģis—no stumšanas pa grīdu izļodzītām kājām. Uz tā nostāvēt man palīdzēja sešas pelniem un asarām nosmulētas lokās un tas, ka mans pirksts bija tuvu rādītājam. Tas tomēr palika neaizsniegts.

Kad nokāpu, es jutu, ka man dreb celi un piere nosvīdusi. Es neskatījos ne uz vienu, baidīdamies sastapt vīlušās, cerību zaudējušas acis.

Ārā viegli sniga. Un es mierināju sevi ar to, ka pārslas, ko varēja redzēt lidojam gar augšējām, neaizsalušajām rūlim, jau kļuvušas zilganas.

—   Brāļi, — es teicu, — aizstumsim galdu vecajā vietā un paši iesim gultā.

Tas nozīmēja, ka diena pagājusi, istaba izdzisusi un māte mūs atradīs jau iesnaudušos.

—   Pirms notiesāsim bulciņu, man ļoti gribas ēst, — Edžus nedroši iesāka.

Bulciņu parasti taupījām līdz vakaram, kad vairs nebija nekā ko ēst, ne darīt. Bet šoreiz to bijām pavisam aizmirsuši.

Mirdza žigli aizskrēja uz virtuvi, bet Edžus lēni aizgāja pie loga. Māsa atgriezās un sniedza man garenu bulciņu, lai to sadalu. Viens gals tai bija nolauzts. Es paskatījos uz māsu, bet viņa pameta aizdomīgu skatienu uz logu. Edžus bija pagriezis mums muguru un ar naglu kapāja no rūtīm ledu. Man sanāca dusmas, bet Fredis mierīgi teica:

—   Ar to varbūt aizsniegsim…

—   Ko aizsniegsim?

—   Pulksteni.

Atkal rībēja galds un čīkstēja ķeblis, troksnis, pēc kura blakus iedzīvotāji sprieda, ka Bērzenes (tā kaimiņienes sauca māti) puikas dara ko aizdomīgu. Trīs dažādu acu pāri ar savadu mirdzumu un nepacietību raudzījās, ka es ar baltmaizes bulciņu tūliņ izdarīšu ko neparastu. Un, ja nekas

tāds pagaidām nenotika, tad vainīgs biju ne es, bet nokostais bulkas gals. Līdz rādītājam palika sprīža attālums. To redzēja visi, un Edžus, kas bija zaudējis cerību uz gardā kumosa daļu, noskuma pavisam. Viņš pacietīgi noklausījās pārmetumus un acīmredzot nožēloja savu rīcību. Man viņa kļuva žēl, un es atkārtoju mēģinājumu, izstiepdamies visā savā mazajā augumā. Bulciņa kaut. kam pieskārās.

— Uz priekšu, uz priekšu] negriez atpakaļ! — atskanēja tik vienbalsīgs sauciens, ka man atkal nodrebēja ceļi. Kac beidzot rādītājs bija nodabūts vēlamā vietā, pulkstenis turpināja savu vienmērīgo tikšķēšanu, it kā tam nekas nebūtu noticis. Bet visvairāk mūs pārsteidza māsiņa, kas paziņoja, ka laukā nemaz tumšāks nav palicis. Brāļi pārstāja balstīt ķebli. Es sagrīļojos, un man, lai nenokristu, vajadzēja ieķerties pulksteņa ķēdēs. Bet zemē es nekāpu. Mēs nekādi nevarējām saprast tik dīvainu parādību un nezinājām, kas tur vainīgs — pulkstenis vai laiks, vai ari tie abi bija pret mums.

Es sāku atkal. Sajaucu rādītājus un griezu kā vienu, tā otru. Pulkstenis sāka sist. No sākuma skaitīju līdzi, tad sajuku, bet sitieni nemitējās.

Izcēlās tracis. Aiz sienas klauvēja kaimiņiene, bet pie virtuves durvīm kaut kas grabinājās. «Māte!» bija mūsu pirmā doma. Lai kā viņu gaidījām, bet patlaban tās ierašanās pavisam nebija vēlama. Pulkstenis turpināja neciešami sist, un aiz sienas klauvēšanu pavadīja neko labu nevēstoša, brīdinoša balss.

par laimi, izrādījās, ka pie durvīm skrāpējās kaķis, kas neizgaļa gluži sveikā. Kad tas nomierinājās, mēs bijām vienaldzīgi pret visu. Pat bulciņu sadalījām bez ķīvēšanās un .tpedārn bez īstas garšas.

Neveiksme ar pulksteni pamazām sāka aizmirsties, un drīz to pavisam aizēnoja notikums, kam ar iepriekšējo nenoliedzams sakars. Pagalmā zāģēja malku. Garlaicības mocīts, es kausēju ar elpu aizsalušajā logā caurumiņu, pa kuru palūkojies. Ledus kārta bija bieza, bet mana elpa visai remdena, le kāja uzmina kaut kam cietam, un es pieliecies pacēlu naglu. Tā bija tā pati nagla, ar kuru Edžus pirmīt vilka leduspuķu līnijas. Neko nedomādams, sāku kapāt sarmas klāto ledu. Notika nelaime: stikls ieplīsa pa visu rūti, un man aiz bailēm nagla izkrita no rokām.

Labu brīdi nespēju nekā sakarīga domāt. Ja par pulksteni matē neuzzinās, tad rūts plīsumu noslēpt nebija iespējams. Sekas bija tik skaidras un nenovēršamas, ka pārējie raudzījis manī ar bezpalīdzīgu līdzjūtību. Kā par brīnumu, es nezaudēju galīgi dūšu. Pamazām manī atgriezās spriešanas spēja un es sāku rīkoties — paslēpu sasodīto naglu, noslau< iju no palodzes ledus drumstalas un aizvilku logam priekšā audekla pusaizkarus. Beidzot aizliedzu logam tuvoties. Tas, protams, bija maz, bet par to tālāk netiku, neko vairāk izdomāt nepaspēju, ja vispār tur ko varēja izdomāt.

Kaut vēlāk par citiem vakariem, māte tomēr pārnāca. Viņa aizdedza lampu un ieraudzīja stāvam ap sevi mūs. Visiem priekšā bija māsiņa. Pirkstu mutē tā apbrīnoja mātes nosarmojušo lakatu, ar ko bija aizsieta viņas piere un mute. Noņēmusi to, viņa, kā parasti, gāja pie pulksteņa. Tad pēkšņi pagriezās pret mani un vairāk iesaucās nekā jautāja:

— Ko jūs tam pulkstenim esat darījuši?

Nekas mūs nebūtu pārsteidzis vairāk. Es nevarēju pavērt iii uti, lai gan māte savu jautājumu neatlaidīgi atkārtoja. Nez ka tas būtu beidzies, ja stāvokli nebūtu izglābusi māsiņa, kas dažreiz taisni mani apsūdzēja par to, ka neatļāvu viņai nerātnības.

Māmiņ, viņa caur asarām iesāka, — es gribēju ātrāk sagaidīt tevi, un brāļi grieza laiku…

Māti raudam vai slepus asaras slaukām novērojām diezgan bieži. Tad mēs vairījāmies viņai tuvoties. Viņa bija skarba un, kā mums likās, pret saviem bērniem netaisna. Šoreiz tā nebija. Mātes acis kaut kas paspīdēja, viņa paņēma māsiņu klēpī un caur sienu vaicāja, cik pulkstenis.

—    Vēl tikai septiņi, mūsu jau rāda pusnakti. Ak, bērni, bērni, kā gan ar jums tikšu galā.

Man palika vieglāk. Pēc vakariņām, siltas, pussaldas tējas un taukmaizes, ātri aizmigu. Sapņoju par salu un lausku, kas saspēra laiku, dārza kupenās iestigušu veci. Pamodos. Istabā bija klusu, vienīgi pulkstenis tikšķēja.

—   Māt! — Es vairākas reizes saucu.

—   Kas ir, dēls, — viņa pusmiegā atsaucās.

—   Laukā kaut kas rībēja.

—   Tie ir lielgabali frontē.

—   Nē, tas bija aiz mūsu loga, pat rūts noskanēja.

—    Tad tas lausks, laikam stipri salst. Čuči, neuzmodini māsiņu.

Tā beidzās mūsu piedzīvojums ar pulksteni, kuru drīz iemācījāmies pazīt. Tad arī sākām saprast, ka tas laika gaitu nespēj iespaidot. Vēlāk, savu mūžu nokalpojis, tas apstājās un nebija izārstējams pat ar petroleju.

Pēc decembra sala un janvāra puteņiem dienas gāja uz pavasari. Sāka kust jumti. No tēva, kas gulēja ievainots, pienāca vēstule. Viņš rakstīja, ka Pēterpilī izcēlusies revolūcija. Šis vārds mums bija tikpat svešs kā pilsēta, no kuras šī vēsts nāca. Bet mēs to paturējām prātā un nekad ne-r aizmirsām, o māte, vēstuli izlasījusi, teica:

—   Tagad sāksies cits laiks…

..

ARVĪDS GRIGUliS JUžA CEĻOJUMS

IEVADS

Viss, kas šeit uzrakstīts, nav nekāds sadomā jums, bet patiess notikums no dzīves. Tāpēc tas ir interesants, jo ne velti jau sen, sen ļaudis mēdza izteikties: «Nekur tā neiet kā pasaulē.» Bet varbūt jūs gribat zināt, kā es to uzzināju.

Tas notika tā. Biju apsolījis kaut ko uzrakstīt bērnu kalendāram. Pats nezinu, kā tas gadījās, bet šo solījumu biju piemirsis. Pagāja ilgāks laiks, un te uzreiz — vienu dienu kāda balss pa telefonu noprasa: «Vai jūs beidzot reiz izpildīsiet savu solījumu bērniem vai ne?» Un tā katru dienu. To ir grūti izturēt pat pie visa kā pieradušam cilvēkam. Bet ko rakstīt? Sāku aprunāties ar saviem bērniem, bet tie kategoriski atteicās kaut ko pastāstīt, jo neļaušot jau personiskās lietas iznest ārpus mājas.

Balss pa telefonu sacīja: «Ieskatieties dziļāk dzīvē, tad jau netrūks ko rakstīt!» Viegli teikt, bet kā to izdarīt? Stundām skatījos pa logu, bet nekā interesanta nevarēju saskatīt. Centos iet visur, kur daudz cilvēku, — uz kino, tirgu, staigāju pa ielām, bet stāstam nebija vēl pat virsraksta. Te laimīgs gadījums mani izglāba. Braucot tramvajā, ieklausījos, kā sarunājās divas studentes. Viena no viņām bija tikko iebraukusi no Ezeres, tas ir, no pašas Leišmales. Tur visu apkārtni bija satraucis kāds notikums. Viņa to izstāstīja draudzenei, bet es — slepeni noklausījos. Tad izdarīju to, ko neieteicu darīt nevienam — ne bērnam, ne pieaugušajam, jo tas ir ļoti bīstami un nepareizi, — es izlēcu no tramvaja, kas vēl nebija apstājies. Bet darīju to tāpēc, ka gribējās pēc iespējas ātrāk tikt mājās un uzrakstīt dzirdēto. Notikums bija ne vien neparasts, bet arī ļoti pamācošs. Kad lo izstāstīšu līdz galam, jūs paši uztversiet, ko no tā var mācīties.

Ja kaut ko esmu sajaucis un uzrakstījis nepareizi, tad tikai varbūt cilvēku un vietu nosaukumus, jo skrejot tramvajs saceļ troksni un ne jau visu varēja tik skaidri sadzirdēt.

KO MāTE TEICA JUZIM, UN KO JUZIS TEICA PATS SEV

Juzim pagājušajā rudenī palika pilni pieci gadi. Viņš gan pats jau to bija piemirsis, tāpat kā bija piemirsta dzimšanas dienā apēstā kūka un šokolāde. Vienīgi izturīgie ādas zābaki, kuru stulmi sniedzās līdz pat ceļgaliem un kuri nelaida cauri ne pilītes ūdens, varēja viņam šo dienu atgādināt. Sevišķi tāpēc, ka zābakus bija dāvinājusi māmiņa un viņa bija daudz pūlējusies, lai Juzim tādi būtu. Bet katra diena atnesa tik daudz jauna, ka grūti bija atcerēties to, kas noticis pagājušajā nedēļā, kur nu vēl to, kas bija noticis pagājušajā rudenī.

Tas tomēr nenozīmēja, ka Juzis nemīlēja māmiņu. Viņš to • ļoti mīlēja. Tāpat viņš mīlēja arī vecmāmiņu. Par tēvu viņš zināja tikai tik daudz, cik viņam pastāstīja, jo tēvs jau bija nomiris sen, sen.

Lai cik skaisti ir ziemas prieki — slidināšanās pa ledu, braukšana no kalniņa, sniegavīra taisīšana, — tie visi nobāl, kad sāk spīdēt siltā pavasara saule un sludina: «Drīz viss sāks ziedēt, drīz viss sāks ziedēt.» Tad sirds uztraucas un tur vien velk, kur vējš netiek klāt un ir tik silti, ka pat pie plīts nav siltāk.

Tā tas bija arī tajā dienā. Māmiņa pārnāca no darba izpildkomitejā, paēda pusdienas un steidzās atpakaļ uz darbu. Ari Juzis paēda un gāja pavadīt māmiņu līdz lielajai ielai. Uz stūra viņi izšķīrās, un māmiņa Juzim teica: — Tagad, dēls, ej atpakaļ mājās. Dzīvojies pa sētu un ievēro labi — no sētas ārā neej. Pa ielu braukā automašīnas, var sabraukt. Apsoli man to. — Juzis apsolīja. Māmiņa noskūpstīja Juzi un aizsteidzās.

Juzis gāja atpakaļ uz mājām ļoti lēni. Saule tīkami sildīja,

un uz ielas šķita jaukāk nekā sētā, kur katra vietiņa un licliņa I>īj<i jau simtreiz apskatīta un pazīstama līdz pēdējam, .lūzis jau nobijā apsolījies, ka viņš sevišķi steigsies.

Pretī nāca cilvēki, un bija patīkami uztvert vienu otru izteicienu. Ja mēs ietu reizē ar Juzi, mēs gan laikam nekā nesaprastu, jo tas viss nenotika pie mums. Tas notika Lietuvas Padomju Republikā Mažeiķu pilsētiņā, kur cilvēki sarunājas lietuviski. Bet Juzis saprata, jo viņš taču bija lietuviešu zēns.

Juzis nonāca pie savas mājas un apstājās. Kas tad tas! Pie sētas vārtiem stāvēja smagā automašīna. Juzis apskatījās visapkārt. Tuvumā nebija neviena cilvēka. Automašīnas klusajā ieliņā neiegriezās pārāk bieži, un tik tuvu vārtiem vēl neviena nekad nebija apstājusies. Bet sīki apskatīt automašīnu taču ir katra puikas pienākums. Vismaz Juzis tā domāja.

Pirms viņš tuvojās mašīnai, tas atcerējās mātei doto solījumu un pārdomāja to. Vai tad viņš kaut ko bija solījies par stāvošām automašīnām? Nē, to viņš nebija solījies.

Juzis trīs reizes apgāja apkārt mašīnai, katru reizi arvien vairāk tuvojoties tai. Beidzot viņš stāvēja mašīnai pavisam klāt. Ar dūraini uzsita pa rievaino gumijas riepu. Nekādas skaņas. Cita lieta, kad uzsita pa zaļi krāsoto koka malu. Patīkami nodunēja. Tā Juzis pārbaudīja visus sešus riteņus un trīs bortus. Uzdrošinājās uzsist pat pa motora vāku, kas vēl bija silts. Tagad mašīna bija apskatīta un viņš varēja doties sētā.

Pašos vārtos Juzis vēlreiz apstājās un atskatījās. Mašīnā bija dažādas lietas un liels, zaļš brezents. Visu to spoži apspīdēja saule. «Tur mašīnā gan laikam ir ļoti silti. Lielās malas pilnīgi aiztur vēju,» nodomāja Juzis. Pēc ilgākas iekšējas cīņas Juzis pats sev teica: «Es jau esmu tik liels, ka varu iekāpt ari mašīnā.» Tajā pašā mirklī viss, ko teica māmiņa, bija pilnīgi aizmirsies.

Bija vajadzīga ļoti liela piepūle, beidzot tomēr Juzis ierausas mašīnā. Te tiešām bija ļoti silti. Sevišķi tad ja atlaidās guļus uz zaļa brezenta. Juzis tīksmē pievēra acis. Varēja dzirdēt, ka sētā ceriņu krūmā vitero zvirbuļi, apspriežot dzīvokļa pavasara remonta plānus. Sī vīterošana kļuva arvien klusāka un klusāka… arvien tālāka un tālāka…

KAUNS IR RAUDĀT, BET KO TUR LAI DARA

Kad Juzis atvēra acis, nekādi zvirbuļi vairs nebija dzirdami. Kaut kas aiz galvas briesmīgi rūca, visa pasaule kratījās un līgojās, bet gar abām pusēm drāzās koki, sniega pilnie tīrumi, krūmāju puduri. Saules vairs nebija. Virs galvas pelēki mākoņi, un arī tie kaut kur traucās trakā steigā.

Juzis aptvēra vienu: viņš atradās briesmās. Ar to pašu gals arī klāt! Sirds pamira. Mute pati no sevis atvērās, un Juzis sāka briesmīgi bļaut. Arī asaras radās pašas no sevis un tecēja pa vaigiem lielām, iegarenām lāsēm. Daļa ieplūda mutē, daļa ritēja automašīnā uz zaļā brezenta.

Juzis bļāva ilgi, bet tas viņa stāvoklī neko nemainīja. Beidzot spēki izsīka un bļaušana kļuva arvien klusāka un klusāka. Palika vienīgi šņuksti, klusas elsas un asaras. Kā pa miglu Juzis atcerējās pēcpusdienas notikumus, aptvēra, ka mašīnā iesnaudies, tā sākusi braukt, un nu viņš traucas uz pasaules galu, arvien tālāk un tālāk no mājām, no māmiņas, no zvirbuļiem sētas ceriņu krūmā.

Bija kaut kas jādara, un Juzis centās izlēkt no mašīnas. Bet tas nekādi nebija iespējams. Līdzko viņš tuvojās bortam, kāds grūdiens to atsvieda atpakaļ. Pēkšņi mašīna apstājās un Juzis nogāzās visā garumā uz brezenta. Šoferis izkāpa un pagāja dažus soļus uz priekšu apskatīt peļķi pašā ceļa vidū. Aizdomīgs troksnis mašīnā lika šoferim atskatīties, un viņš ieraudzīja puiku. — Kas tad tas par velnu?… — Šoferis norūca un steidzās pie mašīnas. Bet Juzis šo satikšanos negaidīja. Krišus viņš pārkrita pār bortu, piecēlās un, cik kājas nesa, devās skriešus pa ceļu atpakaļ. Šoferis nogrozīja galvu un nopukojās uz kolhoznieku zēniem, kas ķeras pie ejošām mašīnām un raušas pat tajās iekšā. Atmeta ar roku: — Gan jau mājās nokļūs, tepat pie līkuma vien laikam ierausās, jo tur mašīna gāja lēnāk.

SVEŠOS ĻAUDIS

K«id .Juzis beidza skriet un atskatījās, mašīnas vairs nebiļa. Viņš atradās viens pavasara vakarā uz sveša lielceļa.

Juzis gāja ilgi. Asaru krājumi arī bija izsīkuši, un viņš gāja klusēdams. Krēsloja arvien vairāk un vairāk. Tad kļuva pavisam tumšs. Juzis vairākas reizes paklupa, jo ceļu nevarēja saskatīt. Mājas vēl kā nebija, tā nebija. Galīgi piekusis, Juzis atsēdās uz grantskaudzes un atkal raudāja. Bet cik tu ilgi viens pats uz lielceļa grantskaudzes raudāsi? Ienāca prātā vilki. Pietrūkās un turpināja ceļu.

Kad spēki bija jau galīgi galā un visapkārt tik tumšs, ka jāklūp ik uz soļa, Juzis ieraudzīja tālumā uguntiņu. «Varbūt tur gaida māmiņa,» Juzis nodomāja un saņēma pēdējos spēkus.

Netālu no ceļa tumsā melnēja vairākas ēkas. Viss arī te bija svešs un nepazīstams. Vienā no ēkām spidēja divi gaiši Jogi. Juzis piegāja pie paloga. Iekšā kustējās vairāki cilvēku stāvi. Viņš apgāja mājai apkārt, beidzot sataustīja durvis. Rokturi varēja aizsniegt, un viņš jau satvēra to. Te aiz durvīm īsi un dobji ierējās suns. Juzis atsprāga atpakaļ un vairs neuzdrošinājās iet iekšā. Viņš pārgāja pāri pagalmam un uzdūrās kādām pusatvērtām durvīm. Juzis iegāja iekšā. Te bija vēl tumšāks nekā ārā, toties silti un sausi.

Paēdusi vakariņas, Pumpura māte izgāja ārā ar laternu. Noslēdza kūti un devās noslēgt ratnīcu. Kā jau krietna namamāte, viņa vispirms iegāja iekšā un apskatījās, vai viss kārtībā. Bet kas tad tas? Ratos, ierausies sienā, kāds gulēja un gari šņāca. Pumpura māte nolika laternu uz lielas kastes un izbrīnā sasita rokas…

Kad Juzis atvēra acis, tieši pretī atradās logs, pa kuru iespīdēja saule. Pār viņu noliecās kāda laipna seja, un kāds viņam kaut ko nesaprotamā valodā teica. Juzis atkal pievēra acis un atkal atvēra. Nē, tas nebija sapnis. Pazibēja atmiņā viss piedzīvotais. Ar strauju lēcienu viņš izlēca no gultas un metās uz durvīm, tomēr necik tālu netika. Garajā, nepiemērotajā kreklā sapinās kājas, un viņš nostiepās visā garumā uz grīdas. Gādīgas rokas viņu pacēla un ielika

atpakaļ gultā. Te Juzis sāka atkal skaļi raudāt. Citu — prātīgāku viņš neko neaptvēra darīt. Uz Pumpura mātes laipnajiem vārdiem viņš neko neatbildēja. Ko gan te arī varēja atbildēt, jo Juzis taču latviski nesaprata. Istabā ienāca kāda jauna meitene, bet arī viņas sarunām ar Juzi bija tādi paši rezultāti.

Beidzot mājinieki zaudēja cerības ar sarunām kaut ko panākt un sāka Juzi apģērbt. Viņa drēbes bija vēl siltas no tīkamā rieru siltuma. Tāpat arī zābaki. Juzim uzlika brokastis, bet viņš neko neēda. Tikai klusēja, bailīgi raudzījās visapkārt un laiku pa laikam ieraudājās. Abas sievietes sačukstējās un izgāja virtuvē. Juzis tūliņ metās uz durvīm. Viņu notvēra pagalmā un atveda atpakaļ. Pēc tam ārdurvis vienmēr bija noslēgtas. Arī pusdienās Juzis neko neēda. Abas sievietes bija tuvu izmisumam. Pievakarē no darba krejotavā atnāca Pumpura tēvs. Viņš laipni paklapēja Juzim pa plecu, pasmaidīja un kaut ko nesaprotamu pateica. Arī abas sievietes iesmējās. Sirmais vīrs istabā bija ienesis kaut ko neizsakāmi patīkamu, un Juzis pirmo reizi pacēla nodurtās acis un ieskatījās svešajiem cilvēkiem sejās. Nekā briesmīga * nebija.

Jaunā meitene uzlika Pumpura tēvam palaunadzi — pienu, maizi, sviestu. Kad viņš garšīgi sāka ēst sviestmaizi, Juzim saskrēja siekalas mutē. Pumpura tēvs viltīgi pašķielēja uz Juzi, apzieda riecienu un pasniedza. Juzis satvēra pasniegto, un viņš vēl nekad savā mūžā nebija ēdis tik garšīgu sviestmaizi. Tikpat labi garšoja arī piens. Juzis kārtīgi paēda un no tā brīža vairs neatgāja no Pumpura tēva. Tikai nekādās sarunās gan vēl neielaidās. Varbūt tāpēc, ka tas Juzim šķita veltīgi. Tik un tā šie cilvēki jau viņu nesaprastu, tāpat kā viņš nesaprata to, ko viņi runāja.

Vakarā pie spuldzes gaismas Pumpura tēvs viņu arī nolika gulēt, uzvelkot to pašu kreklu, ar ko Juzis bija gulējis jau iepriekšējo nakti. Ar sieviešiem Juzis vēl joprojām neielaidās.

Otrā dienā Juzis atkal bija mājās viens ar abām sievietēm. Klusējot ēda uzlikto. Pumpura māte viņu paņēma līdz uz kūti, rādīja govis un aitas, bet tas Juzi neinteresēja. Kad

viņa saka slaukt govi, Juzis aizvirzījās lidz durvīm un veikli izmetās l.iukā. Juzi notvēra jau uz lielceļa. Ieslēgts istabā, viņš līdz pat pievakarei sēdēja un klusi raudāja.

Kad atkal atnāca Pumpura tēvs, Juzis to sagaidīja kā draugu. Abi paēda. Tad sāka šķirstīt grāmatu ar bildēm. Ieraugot bildes, Juzis pirmo reizi izmeta pāris izteicienu. Pumpura tēvs skaļi iesmējās un iesaucās: — Bā, dēls, tu jau man esi no Lietuvas!

Vakarā, kad iededza lielo spuldzi, Pumpura tēvs paņēma papīra lapu un sāka uz tās rakstīt milzīgiem iespiedburtiem dažādus vārdus, un skaļi lasīja Juzim priekšā. Juzis prata izlasīt gandrīz visus burtus. Kad Pumpura tēvs uzrakstīja lieliem burtiem vārdu «MA2EIĶI», Juzis no prieka iekliedzās: — Mažeikiai, Mažeikiai!

Ahā, draudziņ, — noteica Pumpura tēvs, — tad jau tu esi no Mažeiķiem.

Tad viņi atkal zīmēja gaili un māju ar kūpošu dūmeni un Juzis apmierināts aizgāja gulēt.

No rīta Juzi iztraucēja troksnis — skaļi rībēja durvis, skanēja balsis. Kāds nometās pie gultas ceļos, un kādas rokas viņu cieši satvēra, piespieda sev klāt un apklāja viņa seju skūpstiem. Juzis tikpat cieši apkampa māmiņu, un abiem pār vaigiem ritēja lielas asaras. Kad Juzis jau atkal varēja kaut ko saskatīt, viņš pamanīja, ka istabas vidū stāv milicis un Pumpura tēvs. Abi viņi laimīgi smaidīja, un, ja Juzis nemaldījās, arī Pumpura tēvam acīs bija asaras. Attālāk stāvēja abas sievietes un arī raudāja.

Kad lielā raudāšana izbeidzās un Juzis apģērbies sēdēja māmiņai klēpī, viņš pirmo reizi tā rūpīgi un pamatīgi apskatīja istabu. Te taču viss bija ļoti jauki un patīkami! Kā viņš to agrāk nebija pamanījis?

Māmiņa ilgi sarunajās ar Pumpura tēvu un abām sievietēm, un viņi ļoti labi sapratās, jo visi prata vienu kopēju valodu — krievu valodu. Māmiņa pa šīm dienām bija kļuvusi bālāka un laikam arī raudulīgāka, jo atkal un atkal slaucīja asaras un glāstīja Juža galvu.

Tad viņi visi kopīgi paēda pusdienas, milicis atsveicinājās un aizgāja, bet māmiņa ar Juzi, apģērbušies mēteļos, iekāpa

Mažeiķu izpildkomitejas skaistajā automašīnā. Atvadījās vairākkārt — gan istabā, gan automašīnā. Juzis visiem spieda roku un sacīja lietuviski: — Paldies.

Pumpura tēvs smaidot noteica: — Nu tagad mēs esam draugi, atbrauc ciemos, bet, tā kā šoreiz, tā nu gan ne.

Kad vieglā mašīna jau slīdēja pa šoseju, Juzis noprasīja māmiņai, kura visu laiku turēja viņa roku, ko tad atvadoties sirmais vīrs teicis.

—    Viņš sacīja, ka tu esot viņa draugs, — atbildēja māmiņa.

—   Viņš ir arī mans draugs, — noteica Juzis.

—   Jā, dēls, mums visur mūsu zemē ir draugi, — māmiņa piezīmēja un smaidīja, bet viņas acīs atkal bija asaras. Juzis nesaprata, ka tās bija prieka asaras.

KO MES NO SI STĀSTA VARAM MĀCĪTIES?

Jā, ko no šī stāsta varam mācīties? Domāju, vispirms to, ka nevajag iet pārāk tuvu automašīnām un kāpt vienam pašam iekšā jau nu pavisam nav ieteicams. Ne jau vienmēr • tik labi var iziet, kā izgāja Juzim. Bet varbūt iespējams mācīties vēl arī ko citu? Padomājiet par to!

..

ZIGMUNDS SKUJIŅŠ ZELTA ZIVTIŅA

Ilgi gaidītā dzimšanas diena beidzot atnākusi. Pa visu dzīvokli strāvo kairinošā pīrāgu smarža. Ilmariņam krūtīs tāds nemiers, ka nekur dēties — ne stāvēt, ne sēdēt. Māmiņa jau nez kuro stundu rosās pa virtuvi, bet tētim ir noslēpumainas darīšanas lielajā istabā. Tur tiek bīdīts galds un stumdīti krēsli, čaukst papīri… Taču durvis cieši aizvērtas, un Ilmariņam noteikts iekšā neiet. Jāgaida, kamēr viņu pasauks. Līdz tam laikam viņam jāpalīdz māmiņai, jāpieskata, lai plītī neizdziest uguns.

—    Pacietīšos! — Ilmariņš sevī stingri apņemas. Tikpat noslēpumaini tētis lielajā istabā rīkojās arī pērngad. Bet pēc tam, kad durvis atvēra, — kas tie bija par priekiem! Uz galda visbrīnišķīgākās dāvanas: tauriņu ķeramais tīkliņš, lidmašīna ar uzgriežamu motoru, ragaviņas… Skaidra lieta: arī šogad būs dāvanas, tikai nevar zināt, kādas… Tētis kaut ko runāja par krāsainajiem zīmuļiem, par trīsriteņu velosipēdu…

Ilmariņš pagrozās virtuvē, apēd siltu pīrāgu, bet miera nav. Šķiet, it kā neredzams spēks viņu saistītu pie lielās istabas durvīm. Viņu velk turp. — Nu, ko tas tētis istabā tik ilgi dara…

Beidzot tētis ir visu sakārtojis. — Nē, nē, — viņš saka dēlam, — durvis lai tomēr vēl paliek aizvērtas. Ko tu tik nepacietīgs? Drīz mamma tiks galā ar saviem darbiem, tad visi kopā iesim pie galda.

Pār Ilmariņa lūpām izlaužas smaga nopūta. — Neko darīt, jāgaida vien ir…

«Bet ja nu es durvis nedaudz pavērtu,» Ilmāriņš gaidīdams domā, «tikai mazliet… Paskatītos uz dāvanām un tad atkal aizvērtu? Neviens jau nezinātu…»

—   Nē, cīnīdamies pats ar sevi, Ilmariņš pakrata galvu, — tas nebūs labi.

Bet māmiņa tik cep un cep — desmitiem jau tur pietiktu

ko paēst. Ilmariņš tā grib redzēt dāvanas, ka viņam pat nebūtu žēl atdot savus skaistos gliemežvākus, lai1 tikai varētu paraudzīties lie-ļ lajā istabā.

Ilmariņš neiztur, iziet no virtuves. Līdz istabas durvīm tikai daži soļi. Ilmariņš drusku paver durvis…

Apskatīt dāvanas viņš tomēr nepaspēj, jo šai brīdī kaut kur netālu atskan tēva soļi. Bet to Ilmariņš redz pa-ļ visam skaidri: kur gadījies, kur ne, runcis Mūris ir klāt un vienā stiepienā pazūd lie-, lajā istabā.

Ilmariņš mudīgi aizcērt durvis. Te viņam vairs nav ko kavēties, tagad viņš labāk iet pie mammas.

Galda vidū, diženi ieplēties, dus mandelēm apkaisīts kliņģeris.

—         Te nu, dēls, būs tev dāvana, — tētis saka, — zelta zivtiņa. Nāc tuvāk, paskaties, kā tev tā patīk? Varēsi pats to barot, vērot, kā tā peld…

Ilmariņš pavirzās galdam tuvāk un, nespēdams novaldīt skaļu gaviļu saucienu, abām rokām aptver ar ūdeni pildīto stikla trauku.

—   Zelta zivtiņa!

Bet tūdaļ Ilmariņam gaviles apraujas:

—   Tēt, kur tad ir tā zivtiņa?!

Kas tad tas?

Arī tētis un māmiņa redz, ka stikla traukā zivtiņas nav.

Bet istabas stūrī, omulīgi saritinājies, ņurrā runcis Mūris un cītīgi laiza slapju ķepu.

To nu Mūris ir izdarījis, — tēvs sašutis saka. — Bet kti viņš te ticis?

Ilmariņam lupas stiepjas aizvien garākas. Vesela asaru straume sāk plūst pār vaigiem.

Zel zelta zivtiņas. Briesmīgi žēl!

Bet galvenais — Ilmariņš vienīgais zina, kā runcis Mūris ticis istabā…

..

ERNESTS BIRZNIEKS-UPĪTIS DACE ZVĒRU DARZA

Braucām ar Daci, viņas tēti un māmiņu apskatīt zvēru dārza daudzos zvērus un putnus. No kases devāmies pa plato, ērto ceļu, kura malā bija uzstādītas mājiņas visvisādākiem trušiem. Dace nav trušus redzējusi un sauc viņus par zaķīšiem. Tad nonākam pie neliela aplociņa, kur pie pašiem vārtiņiem zemē gulēja divi strausi un attālāk krūmmalē gremoja divkuprains kamielis.

Viens strauss tūliņ piecēlās, tikko pienācām. Viņa melnās kājas ar trim pirkstiem bija krietni garākas par Daci. Brūnās spalvas bija astē nošļudušas uz leju. Otrs strauss vēl gulēja.

«Celies tu arī,» Dace sauca un izstiepa roku uz putna pusi. «Vai tu esi tikpat liels?»

Otrs strauss arī piecēlās un piekāpa pirmajam blakus. Tas bija drusciņ mazāks.

«Pirmais laikam ir gailis un otrā vista,» ieteicās tētis.

Gājām gar aplociņa žogu uz priekšu, lai aplūkotu gremojošo kamieli, bet daudz tuvāk viņam netikām.

«Agrāk kamielis bija citā novietojumā, un tad viņš vizināja bērnus, bet ziemā viņam bija ierīkots sniega arkls, pie tā viņu piejūdza, un viņš nošķūrēja visus dārza celiņus.»

Gājām gar vāverītes priedi uz ziloņa māju.

Vāverītes priede diezgan augstu aizsegta ar stiepļu tīklu. Pati vāverīte te dzīvo visai omulīgi: skraida apkārt gar priedi, ieiet savā zaļajā mājiņā ar baltajiem lodziņiem, paņem kādu čiekuru, paloba sēkliņas, tad nosviež čiekuru zemē, nolec pati un nāk gar stiepļu tīklu pie mums, un raugās savām spožajām actiņām, ko viņai dosim. Vislabāk būtu bijis pasniegt viņai kādu riekstu un nolūkoties, kā viņa to pārgrauzīs saviem asajiem zobiņiem. Bet riekstu mums nav. Daces māmiņa izņem no rokas somiņas bikuci. Bet Dace pati grib būt pasniedzēja. Vāverīte pastiepj pretī cauri tīklam mazo ķepiņu un saņem cepumiņu, bet nevar izda-

būt tīklam cauri un nolaiž zemē. Sakam, lai Daclte salauž bikuci lik mazos kumosiņos, kas ietu cauri tīkliņa acīm. lagad vāverīte paņem kumoi*l 1,1 u abās priekšķepiņās un nāk grauzt, turoties pati pie /odziņa pakaļējām ķepiņām.

Tomēr cepumiņš ne visai labi garšo — viņa to nosviež un arī pati veikli atlec no žoil/.iņa, uzskrej priedē un pazūd savā mājiņā.

Ejam tālāk pie ziloņiem. I'ašā vidū īpašā steliņģī stāv nulzīgs zvērs ar noļutušām ausīm, platu pieri, nelielām <icim, divi ilkņiem un garu degunu, kas nobeidzas garā, lokanā pirkstā līdz pat zemei I kas stūrī ir vēl kāds zilonis mazāka auguma, bet tam apmeklētāji nepiegriež gandrīz nekādas vērības. Bet pie milzīgā ļutauša pašā vidū drūzmējas visi apmeklētāji. Viņš ar savu kustīgo šņukuru iztaustīja mums kabatas, izņēma no Daces mammas somiņas sausiņu un iebāza sev mutē, bet kādam ekskursijas vadītājam it kā joku dēļ noņēma no galvas cepuri, brītiņu paturēja gaisā un tad atdeva atkal atpakaļ. •

Es Dacei vēl varēju pastāstīt no agrākajiem apmeklējumiem, ka zilonis bija ievilcis snuķī veselu klēpi smilšu un ar tām apputinājis savus rievainos sānus un muguru, pēc lam ievilcis ap pusspaiņa ūdens un apšļācis ne vien sevi, bet visus tuvāk stāvošos apmeklētājus.

No ziloņiem pārgājām pie nīlzirga, kuram patlaban bija ierīkots jauns baseins peldei un saulesgozei. Bet lielais, ļumdigais zvērs ar četrstūraino galvu bija sagrūdis kāju un |utas nevesels, un dārza direktors, kurš ir arī veterinārs, baza plata ja, zobainajā mutē roku un deva varbūt zāles.

«Man lielais zvērs nemaz nepatīk,» teica Dace, «iesim tālāk.»

Un viņa devās mums pa priekšu projām, garām kalna ērgļu un ūpju sprostiem. Pret kalna ērgli viņa izturējās diezgan vienaldzīgi, bet ūpi atcerējās no putnu grāmatas un pateica mums, ka citi putni nemīlot plēsīgo ūpi tādēļ, ka tas ķerot viņus rokā. Vēl Dace nebija paguvusi dažas reizes iešņākties, kā to mēdza darīt ūpji, kad bijām jau pie tīģeru būra. Te gulēja izstiepušies vairāki tīģeri, uzlikuši galvas cits citam virsū. Tikai viens gulēja uz vēdera ar paceltu galvu.

Lai gan Dace redzēja tīģerus pirmo reizi, tomēr tie neatstāja uz viņu visai lielu iespaidu. Tāpat tas bija pie lauvām, kuras staigāja pa klintīm un nāca lejā līdz pat ūdenim. Varēja redzēt, ka mazais cilvēciņš šodien bija uzņēmis sevi tik daudz iespaidu, ka bija noguris. Pagriezāmies uz muzeja pusi, lai drusciņ atpūstos, iekostu līdzpaņemto maizi un iedzertu pienu.

Kamēr sēdējām un atpūtāmies, Dacei ienāca prātā, vai tikai kāds nebūs aizbraucis mūsu autiņu un mēs vairs netiksim mājās.

«Autiņu nevar aizbraukt, jo viņš ir aizslēgts un atslēga man te ir kabatā,» tētis ieteicās, «tā ka droši vēl varam atpūsties.»

Mēs vēl sēdējām, bet Dace bija jau sākusi kustēties. Uzreiz viņa pieskrēja un sauca:

«Cik te visvisādu putniņu! Un visi dzied un čivina!»

Aizgājām viņai līdzi pie stikla sienas. Pretī stikla sienai bija logs, bet starpā bija uzcelts žuburains koks. Pie logs visgarām dēlis ar uzmalu, bet uz dēļa trauciņi ar dažādām sēkliņām un ūdeni. Un neskaitāmi putniņi veselā barā spurk šķēja pa koka žuburiem uz augšu un leju, un visi nepār traukti dziedāja un čivināja, un nesa knābīšos spalviņas ui miziņas žuburu zaros aizsāktajās ligzdiņās. Dziedāšana ui vidžināšana visu laiku neapklusa.

Tagad Dacīte saķēra manu roku un sauca:

«Re, zīlītes, zvirbuļi, cīrulis ar cekulu… Bet bezdelīga nekur neredzu…»

tas pārtiek tikai no odiem un mušām, un kopējiem nav ar ko viņas barot,» paskaidroju Dacei. «Nākamo reizi palu msim līdzi mūsu putnu grāmatu un iepazīsimies ar visiem sīkajiem putniņiem. Bet tagad iesim tālāk.»

Pārgājām pāri tiltiņam un nonācām pie aploka, kura vienā puse piemājoja ēzeļi, bet otrā pusē staigāja pāvu gailis, biusciņ pastaigājis gar savām vistām, viņš izlaida savu skaisto asti veselā ritenī un izgrozīja to no vienas puses uz otru.

pāva spalvas Dacei ļoti patika, bet tagad mēs mudinājām ii/ ātrāku braukšanu. Vēl mums bija jāapskata baltie leduslāči un brūnie Sibīrijas lāči, tad varējām braukt.

Abi leduslāči stāvēja augšā uz klona un šūpoja galvas.

«Kāpēc viņi tā šūpo galvas?» Dace pēc paraduma jautāja.

«Laikam viņiem te karsti,» atbildēju.

Pec brītiņa viņi viens pakaļ otram nokāpa pa trepītēm leja ūdeni, papeldējās, pameņģējās savā starpā, tad kāpa .atkal augšā šūpot galvas. Arī mazais, baltais lācēns blakus b.iseiniņā visu laiku rotaļājās un nira ūdenī.

Aizgājām vēl pie pusapaļā dzelzs sprosta — pie brūnajiem Sibīrijas lāčiem. Arī tie meņģējās labu laiku savā starpā, t.id lēca iekšā baseinā peldēties. Pēc izpeldēšanās viņi nāca pie treliņiem un gaidīja, lai viņiem ko pasniedzam. Māmiņa izņēma no rokas somiņas dažus sausiņus. Dace gribēja tos p.isniegt lāčiem. Bet betona paaugstinājums un dzelzs resnie treliņi nelaida lāčiem tuvu. Tikai krietni pastiepjoties, tētis paspēja tos pasniegt

Aa

..

LAIMONIS VĀCZEMNIEKS PILSĒTAS «VĒDERA»

Lielas mūra mājas bez logiem stāvēja abpus ielai kā vec cietokšņi. Aiz šiem vecajiem mūriem kaut kur ielas viņā galā kaut kas nemierīgi šalca, gluži kā Kūravas priedes pirms negaisa.

Pretī plūda cilvēku straume. Gandrīz katram rokā vai nu soma, vai portfelis, vai tīkliņš. Pāri somas malām spurojās sīpolu laksti, pavīdēja zaļa kāpostu galva un žāvēts cūkas šņukurs ar augšup paslietu ausi. No portfeļa stūra izspraukusies, kūļājās milzīgas zivs aste. Bet tīkliņos redzēja dzeltenos ābolus, sārtos tomātus vai brūnganos kartupeļus,

«Kur viņi to visu ņem?» domāja Mēnestiņš. «Nes ur nes — vai tad gala nemaz nebūs?»

Taču domu līdz galam izdomāt neizdevās… Kreisajā puse pāri visai pilsētai pa'cēlās vēl neredzēti augsta māja. Paši augšā slaids tornis, bet torņa galā liela, sarkana zvaigzne

—   Vecmāmuļ!… — Mēnestiņš nepacietīgi paraustīja vec māmuļas piedurkni. — Kas tā par pili?

—   Zinātņu pils! Augstākā māja visā Rīgā.

«Zinātņu pils?» Mēnestiņš nodomāja. «Tad varbūt tas i tur?… Droši vien tur… No torņa mēness tikpat kā ar roki aizsniedzams.»

Atspēries Mēnestiņš vilka vecmāmuļu uz Zinātņu pili pusi. Bet vecmāmuļa turējās pretim. Labu brīdi viņi tā miņā jās uz stūra, nespēdami viens otru pieveikt.

—    Nav laika, Mēnestiņ… Atnāksim citu reizi, — vec māmuļa centās pierunāt. Beidzot Mēnestiņš padevās, j< saprata, ka šoreiz tikpat neuzvarēs. Projām ejot, viņš vēl reiz paraudzījās uz lielās mājas pusi. Izskatījās tā, it ki iesārti mūra kluči būtu sakrauti cits uz citā. Bet torņa smai le dūrās debesīs.

—  Ei, puis, uzmanies, ka galva nenokrīt! — pasmējās kād vīrietis.

Mēnestiņš atkal atliecās taisns un negribīgi čāpoja līdzā vecmamuļai. Iegriezušies aiz stūra, viņi nokļuva lielā lauku ma. Cilvēki tur mudžēja kā skudras pūznī. Gaiss smaržoja pēc skābiem kāpostiem un āboliem. Laukuma pretējā malastāveja savādas, baltas mājas apaļiem stikla jumtiem. Neļimt īgi virinājās plašās durvis, cilvēki gāja iekšā un ārā.

Kā bites stropā! — Mēnestiņš nosmējās. — Rīdzinieki varen nadzīgi uz ēšanu.

Un tad arī viņš ar vecmāmuļu iespraucās pa plašajām durvīm. Tik lielu zāli Mēnestiņš savā mūžā vēl nebija redzējis. Baltas būdas saceltas taisnās rindās un piekrautas visādām ēdamām lietām. Cilvēki spiedās cits citam garām, spraucās cauri pūlim, sasaucās un strīdējās.

Vecmāmuļa piestāja pie kādas būdas, paņēma uz letes noliktu papīrīti un iemērcēja to krējuma spainītī. Pēc tam iebāza mutē. Nolaizīja. Mēnestiņam atkal uznāca smiekli. Vecmāmuļa domīgi čāpstināja lūpas un savilka tik skābu seju, it kā viņa nebūtu ēdusi krējumu, bet gan citronu vai etiķi.

Gabaliņu tālāk pie kādas citas būdas viņa atkal piestāja krējuma kubliņam.

—   Ir gan Rīgā dzīve! Nem tik un ēd, bet naudu neviens neprasa, — pabrīnījās Mēnestiņš.

Bet, kad vecmāmuļa stāvēja pie ceturtā trauka, Mēnestiņš klusu pavaicāja:

—   Vecmāmuļ, vai tad vēl nebūsi paēdusi? Iesim projām.

—   Vai nu tā kāda ēšana. Tāpat vien jāpagaršo — citādi var nopirkt tādu, ka ne mutē likt, — vecmāmuļa it kā apvainojās.

Beidzot taču viss vajadzīgais bija nopirkts un soma piekrauta līdz malām. Tagad varēja doties uz mājām.

Laukumā cieši cita pie citas bija sabraukušas automašīnas ar kartupeļiem, āboliem, kāpostiem. Visu pat nemaz uzskaitīt nevarēja. Jā, rīdzinieki šausmīgi daudz ēda!

Un tad Mēnestiņš palika ar vaļā pavērtu muti. Abi ar vecmāmuļu viņi stāvēja krāšņa dārza vidū. Puķes — gan baltas, gan sarkanas, gan zilas un dzeltenas — vizēja skārda spaiņos. Saldi rugtena smarža vēsmoja gaisā un patīkami kutināja deguna. Kroņi, lieli kā traktora riteņi, bija sakārti pie

Imdas sienam. Skaisti un mazliet savādi izskatījās ziedi uz pelēkā un cietā asfalta. Jā, Rīgā puķes pat uz akmeņiem zied!

Laukuma pretējā pusē kaut kas sāka spindzēt. Mēnestiņš pacēla galvu un paskatījās. Pa dzelzceļa stāvo uzbērumu zibens ātrumā aizjoņoja vairāki zaļi vagoni bez lokomotīves.

«Kas tad tie par brīnumiem? Lokomotīve laikam būs norāvusies,» viņš klusībā nosprieda.

Bet pēkšņi prātā iešāvās pavisam satraucoša doma.

—   Raķete!… Raķete uz mēnesi!… — viņš nokliedza skaļi pa visu laukumu.

—    Kur tad tev ir tā raķete? — vecmāmuļa pavaicāja.

—   Redz, redz, kur aizjož pāri tiltam! — pirkstgalos pastiepies, Mēnestiņš rādīja ar roku uz uzbēruma pusi.

—   Kas nu tā par raķeti! Tas taču elektriskais vilciens. Uz Jūrmalu aizskrēja, — vecmāmuļa paskaidroja.

Elektriskais vilciens? Jā, par tādu bija gan dzirdēts.

Mazliet sakaunējies, Mēnestiņš nolieca galvu un klusi soļoja līdzās vecmāmuļai, un galvā viņam jaucās visvisādas satraucošas domas par elektrisko vilcienu un raķeti.

..

ŽANIS GRĪVA PASAKA PAR DIEGABIKSI

SARUNA AR MAZO BIBI

Šovakar, kad savu galvu

Tu uz spilventiņa liksi,

Bibi, vai tu dzirdēt gribi

Pasaku par Diegabiksi?

Gribi, Bibi? Pastāstīšu,

Kā viņš visu redzēt slāpa,

Kā pa varavīksnes tiltu

Viņš pie Mākoņtēva kāpa,

Kā viņš uzvarēja Lauvu,

Bet no Zaķa laida riksi…

Visu, visu pastāstīšu

Pasakā par Diegabiksi.

PIRMĀ VAKARA STĀSTS

Vai tu esi jau gultiņā, Bibi? Guli mierīgi, apsedz rociņas un klausies! Es tev stāstīšu pasaku par Diegabiksi. Šovakar tu dzirdēsi, kā Diegabiksis piedzima un kā viņš aizgāja pasaulē meklēt laimi.

Bibi, tanī pusē, kur pusdienās saulīte spīd, atrodas dienvidi. Aiz tumšajiem mežiem un zaļajiem laukiem, aiz kalniem, upēm, ezeriem un jūrām, dienvidsaules sasildīta, ziedos rotājas pasakaina zeme. Sajā zemē, siltas jūras krastā mazā akmens mājiņā dzīvoja divi bruņurupuči — tētis un māmiņa. Tētis no rīta līdz vakaram gādāja ģimenei tārpus un gliemežus, zivis un vabules. Māmiņa smiltis izraka bedrītes un tanīs ielika oliņas.

Karstā dienvidu saule sildīja smiltis, un drīz no oliņām izšķīlās mazi bruņurupucēni. Viņi bija tādi paši brūngani un

kaula bruņās ieģērbti kā tētis un māmiņa. Tikai viena ola kā bijusi, tā palika smiltīm guļam.

—   Kas no tās iznāks! — sūrojās māmiņa.

—    Tīrais negals, — norūca tētis un ar ķepu nobraucīja sirmo kaula bārdu. — Brāļi izaugs lieli, bet šis laikam tā arī paliks mazs un vārgs, kā jau pastarītis.

Brāļi auga acīm redzot un drīz jau palīdzēja vecākiem gādāt uzturu. Un tad kādā dienā atvērās arī nerātnā ola. No tās izkāpa pavisam mazs un savāds bruņurupucītis. Brāļi, viņu ieraugot, sāka smieties.

—    īsts diegabiksis! — sacīja vecākais brālis, un mazo bruņurupucēnu tā arī nosauca par Diegabiksi.

Kādā dienā, kad tēvs ar māti raudzīja barību ģimenei, bet vecākie brāļi aizgāja jūrā peldēties, Diegabiksis bambusa krūmā nogrieza spieķīti un, nevienam nezinot, devās pasaulē.

Gāja dienu, gāja nakti. No rīta, kad uzlēca saule, vis-ļ apkārt viņš ieraudzīja garu, biezu zāli. Diegabiksis vairs nezināja, kurp iet, un no bailēm viņam sāka drebēt zaļās bikšeles.

Tad no zāles pacēlās pelēkā Akmens galva ar sirmu sūnu bārdu un mirdzošām kristāla acīm.

—   Ei, Diegabiksi! — iesaucās pelēkais Akmens vecītis un vējā papurināja sirmo bārdu. — Kur tu iedams?

—   Pasaulē laimi meklēt! — teica Diegabiksis.

—   Vai māte tev atļāva? — iejautājās Akmens vecītis.

—   Pats aizgāju, — atbildēja Diegabiksis.

—    Tad tev jādodas atpakaļ, — sacīja pelēkais Akmens vecītis.

—    Vai tu man nevari parādīt ceļu? — prasīja Diegabiksis. — Es vairs nezinu, kurp iet.

—    Uzkāp uz maniem pleciem, es tev parādīšu, — sacīja Akmens vecītis un pacēla gaisā Diegabiksi. — Lūk, tur ir mana draudzene Taciņa. Ej pie tās, un viņa tevi aizvedīs mājās.

Diegabiksis nokāpa zemē un, kā jau daždien palaidnis aizmirsa pateikt Akmens vecītim paldies. Viņš skrēja pie Taciņas.

—   Mīļo Taciņ! Akmens vecītis sacīja, lai tu man parādot ceļu uz pasauli, — meloja Diegabiksis.

Taciņa viņu paņēma pie rokas un izveda no biezās zāles. Šoreiz Diegabiksis noņēma savu kaula cepurīti un teica Taciņai:

—    Paldies, mīļā, par palīdzību, — un aizgāja pasaulē. Bet tagad guli, mazo Bibi. Ir jau vēls. Par to, kas ar

Diegabiksi notika tālāk, es pastāstīšu citreiz. Ar labu nakti, Bibi! Čuči saldi!

OTRĀ VAKARA STĀSTS

Klāt ir vakars. Mazo Bibi, Kamēr gultiņā tu migsi, Vai tu atkal dzirdēt gribi Pasaku par Diegabiksi?

Gribi, Bibi? Bet vai tu atceries, kā mazais bruņurupucēns Diegabiksis piedzima un aizgāja pasaulē meklēt laimi? Atceries? Labi. Šovakar es tev stāstīšu par to, kā viņš satikās ar sirmo Kalnu un kā viņš spēkojās pats ar savu atspulgu ūdens spogulī.

Kad Taciņa mazo bruņurupucēnu Diegabiksi izveda ārā no biezās zāles, viņš gāja un gāja arvien tālāk plašajā pasaulē. Te priekšā no garajiem dienvidu kokiem un pūkainajiem mākoņiem izlīda pelēks milzis. Tas bija sirmais Kalns. Pacēlis pūkaino mākoņu cepuri, sirmais Kalns sveicināja:

—   Labdien, knisli!

—    Es neesmu knislis, bet bruņurupucis Diegabiksis, — lepni atbildēja mazais ceļotājs.

—   Daudz lielāks par knisli tu gan neesi. Bet kurp tu iedams? — jautāja Kalns. — Māte ar tēvu tevi gaida mājās. Ej tūlīt atpakaļ!

—    Nē, to es nedarīšu, — Diegabiksis iespītējās. — Es iešu pasaulē laimi meklēt.

Laimi? — dobji norūcās Kalns un sāka skaļi smieties. Viņa smiekli kā pērkona grāvieni atbalsojās tālu, tālu ielejās. — Vai tad, pa pasauli staiguļodams, tu doma atrast laimi?

—   Jā, — atbildēja Diegabiksis. — Es tā domāju.

—   Tu maldies, — Kalns atbildēja. — Pa pasauli blandīdamies, laimi neatradīsi. Tā nemētājas apkārt pa ceļiem kā tu. To var atrast tikai grūtā darbā.

—   Kādu laimi tad tu esi atradis? — jautāja bruņurupucēns.

—   Tu esi mazs plikadīda un no pasaules vēl neko nezini, — atbildēja Kalns. — Paskaties apkārt, un tu visur ieraudzīsi mana darba augļus. Tā ir mana laime. Es te stāvu jau miljoniem gadu un vaiga sviedros pūlos, lai cilvēkiem būtu labi. Ziemā es uzkrāju sniegu savās klintīs, lai vasaras karstajā saulē to kausētu un ar saviem vēsajiem strautiem cilvēkiem dotu veldzi un dārziem spirgtumu. Manās kuplajās pļavās ganāmpulki atrod sulīgu barību. Ar platajiem klinšu pleciem es turos pretī ziemeļa vējiem, lai manā aizvējā augtu dārzi un ienāktos saldie augļi. Ja es no šejienes aizklīstu projām, tāpat kā tu esi aizklīdis no savām mājām, tad te visapkārt būtu sauss, neauglīgs tuksnesis.

—  Ja tu negribi nākt man līdzi, tad paliec, — sacīja Diegabiksis. — Es gribu atrast laimi bez pūlēm un darba.

—   Lasies ātrāk prom no manām acīm, — dusmīgi norūca Kalns, aizsmēķēja milzīgu pīpi un ietinās mīkstā miglas kažokā.

Diegabiksis palika viens. Viņš uzrāpās upes krastā un no augstas klints paskatījās ielejā. Tur saulē vizuļoja upe, un upes spogulī kustējās gluži tāds pats bruņurupucēns kā viņš — zaļās bikšelēs un bambusa spieķi rokās.

—   Ej tu, zaļbiksi! — lielīgi iesaucās Diegabiksis. — Nāc spēkoties!

—   Nāc spēkoties! — no apakšas atskanēja gluži tāda pati balss.

—   Nāc pie manis! — Diegabiksis nepiekāpās.

—   Nāc pie manis! — sekoja tāda pati atbilde.

Diegabiksis uz lielībnieku kļuva pikts un sagatavojās

lēcienam.

—   Labi. Piesargies, lielīgais!

Piena igies, lielīgais! — no apakšas atskanēja atbilde.

«Tas v.iiis nav izturams!» Diegabiksis sevī nodomāja un metas lejā no augstās klints. Gar bruņām iesvilpās vējš. No strauja kritiena Diegabiksis sabijās, bet apstāties vairs neva re ja. Pie dzidrā ūdens spoguļa viņš sastapās ar savu pretinieku. Izradijās, ka tas nemaz nav bruņurupucis, bet viņa paša atspulgs ūdeni. Un balss, ar kuru viņš sarunājās, bija tikai viņa paša vārdu atbalss upes krasta stāvajās klintīs.

Plunkš! Uz visam pusēm pašķīda spožas lāsītes, un krastu klintīs atkal atskanēja atbalss: «Plunkš!»

«Nu ir beigas!» Diegabiksis nodomāja un bailēs aizvēra • iris. Viņš tās atvēra tikai tad, kad jau atradās upes dibenā uz smiltīm. Bet par to, ko Diegabiksis piedzīvoja upē, es pastāstīšu nākošo reizi. Tagad guli, Bibi! Ar labu nakti!

TREŠĀ VAKARA STĀSTS

—   Bibi, kur tu esi?

Gulēt nāc!

—   Es jau sen zem segas.

Stāstīt sāc!

Labi, tad klausies!

Kad mazais bruņurupucēns Diegabiksis upes dzelmē atžilba no bailēm, viņš izplēta kājas un sāka peldēt. Viņš nemaz nezināja, ka tik labi prot peldēt, un tāpēc pats par sevi priecājās. Peldēja, peldēja. Te priekšā ieraudzīja lielu ūdensrozi ar zeltītām bārkstīm vidū. Uz ūdensrozes platās lapas sēdēja maza vardīte.

Kvaks, kvaks, karaks! — iesaucās Vardīte. — Esi sveicināts, zaļbiksi!

-*Esi sveicināta! — Diegabiksis no pārsteiguma tik tikko dabūja vārdus pār lūpām. Tik skaistu vardīti viņš redzēja pirmo reizi. Tai bija tumšām ripiņām izrakstīta jaciņa, balts priekšautiņš un trīs zeltītas svītras pār muguru.

Kurp tu peldēdams? — jautāja Vardīte.

Gs meklēju laimi, — atbildēja Diegabiksis. — Vai tu man negribi nākt līdzi?

Kvaks, kvaks, karaks! — Vardīte iesmējās. — Vai tu

(it

Pagāju&o reizi es tev paMastīju, ka bruņurupucēns Diegabiksis no lēpju lapas Ielēca ūdenī.

— Kvaks, kvaks, cik tu esi tiaks! — iesaucās zaļā Vardīte un viņam sekoja. Diegabiksis ar Vardīti saķērās rokas un pa upes straumi peldeja uz Ūdensrožu līci. Kad pietrūka gaisa, peldētāji brīdi apstājās, izbāza galvas no udens, ievilka elpu un atkal ienira upes dzīlēs.

Starp ūdenszālēm smiltīs dzina vagas lielie upju gliemeži, lēni cilādami savus perlamutra vākus. Smaržīgās kalmes paslēpusies, taisna un asa ka bulta gulēja sidrabzvīņotā Līdaciņa. Vardīte sabijās. •|Si ātrā un nejaukā zivs bija loti nikna un rijīga.

Viņai bail no tevis, — čukstēja Vardīte. — Ja tu nebūtu, 'viņa mani noķertu un aprītu.

Lai tikai pamēģina! — Diegabiksis lielīgi iesaucās un pacēla gaisā savu bambusa spieķīti. Līdaka izbijās un kā bulta aizšāvās projām.

Kvaks, tagad uzmanies! — Vardīte brīdināja. — Tuvojas Čūsku dzelme. No tās mēs baidāmies visvairāk. Čūsku dzelmē mīt vislielākie varžu ienaidnieki — Ūdensžurka, Udris un brūnais Zalktis.

Brūnais Zalktis! — Diegabiksis skaļi iesmējās. — Es lādu knēveļu nebīstos.

Nerunā tik stipri! — Vardīte lūdzās. — Ja viņi padzirdēs, mums klāsies slikti.

Tikko viņa šos vārdus izteica, no krasta puses, smieklos ■locīdamies, steidzās šurp brūnais Zalktis.

esi traks! Kāpēc man jāiet pasaulē, ja visapkārt tik labi un skaisti? Labāk paliec tepat. Parotaļāsimies! Redzi, kāda skaista roze te zied! — sacīja Vardīte un ar saviem sīkajiem pirkstiņiem aizskāra ūdensrozes ziedu. No baltajām ziedlapiņām tumšajā dzelmē iebira mirdzošas rasas pērles. Tās saulē spoži vizuļoja, un bruņurupucēnam apžilba acis.

—  Kvaks, kvaks, karaks! — iesaucās Vardīte. — Tu izskaties tik savāds un noguris. Vai tu negribi ēst?

Diegabiksis sakampa tukšo vēderu un iestenējās:

—   Es gribu briesmīgi ēst.

—   Peldēsim! — iesaucās Vardīte. — Redzi, tur uz tās zaļās lēpes man ir uzklāts brokastu galds. Es tevi pacienāšu ar gliemežiem.

Vardīte ielēca ūdenī, un Diegabiksis metās tai pakaļ. Nākamajā acumirklī viņi iznira pie zaļās lēpju lapas. Vardīte pirmā uzkāpa augšā, pasniedza ķepiņu un palīdzēja Diegabiksim izrāpties no ūdens. Kamēr bruņurupucēns saulē žāvēja slapjās bikšeles, Vardīte viņu pacienāja ar gliemežiem.

—   Vēlāk es tev iedošu arī kādu slieku. Upes krastā to ir atliku likām, — stāstīja mazā draudzene. — Te tev neklāsies slikti. Nāc, es tevi iepazīstināšu ar mūsu zemūdens valstību! Aizpeldīsim uz Ūdensrožu līci. Bet vai tu neesi bailīgs?

—   Es! — lielīgi iesaucās Diegabiksis. — Es bailes nepa zīstu.

—  Kvaks, tad ir labi, — nopriecājās Vardīte. — Mums būs jāpeld garām Čūsku dzelmei. Tanī dzīvo mani vislielākie ienaidnieki — Ūdris, Ūdensžurka un Zalktis. Kvaks, kvaks!

—  Nekas, lai viņi tikai mēģina tuvoties, — neredzamajam] ienaidniekam draudēja Diegabiksis un ielēca ūdenī.

Par to, kas notika tālāk, es tev pastāstīšu nākamā vakarā. Ar labu nakti, Bibi! Dusi saldi!

..

ceturta vakara stāsts

Ko tu, puisīt, gribi, Lai tev pasaku? Varbūt stāstīt, Bibi, Tālāk pasaku?

He, he, hē! Es jūs abus apēdīšu. He, hē!

Bedz! — Diegabiksis uzsauca Vardītei un stājās ceļa laupītājam.

Zalktis Diegabiksim aptinās apkārt un gribēja viņam ielauzt kaula kažociņu, bet tas neizdevās. Diegabiksis pacēla spieķīti un tik stipri zvēla, ka brūnais Zalktis, sāpēs locīdamies, metās bēgt un ielīda savā alā.

—         Paldies, Diegabiksi! — Vardīte pateicās. — Tu tiešām esi liels drosminieks. Tu izglābi man dzīvību. Paldies!

Kad viņi sasniedza Ūdensrožu līci un pastāstīja par notikušo, visi priecājās un apbrīnoja Diegabikša spēku. Vardīte sapulcināja savas māsiņas. Ūdensvabule ar garām ūsām rādīja takti, un visi korī dziedāja:

Kveks, kveks, kvēks!

Diegabiksi, tev gan ir spēks!

Tev gan ir spēks!

Un tagad aizver actiņas, Bibi! Ir jau vēls. Ar labu nakti!

PIEKTĀ VAKARA STĀSTS

Ārā pusnakts zvaigžņu spārni

Melno zemi apsedz klusu.

Bibi, laiks ir iet uz dusu!

Pirms tu sapņu klēpī tiksi,

Es tev stāstīšu par Gārni,

Mākoni un Diegabiksi.

Vaļ tu atceries, kā Ūdensrožu līcī dziedāja zaļās vardītes, bet Ūdensvabule ar garajām ūsām rādīja takti? Atceries? Labi, tad stāstīšu tālāk.

Diegabiksim drīz apnika klusais Ūdensrožu līcis. Viņš atvadījās no savām draudzenēm un atkal devās ceļā. Izkāpis no ūdens, viņš gribēja saulītē izžāvēt slapjās bikšeles. Bet tanī brīdī uz pelēka vēja zirga saulei priekšā aizjāja Mākonis ar garu, zilu bārdu.

—         Vectētiņ, paej sānis! — sauca Diegabiksis. — Man jāizžāvē slapjās bikšeles.

Mākonis gar debess malu noplīkšķinaja ugunīgu zibens pātagu un ierunājās pērkona balsī:

—   Rrrrrrāpies pie manis augšā!

—    Kā lai es tik augstu uzkāpju? — vaicāja bruņurupucēns.

—   Rrrrrrāpies vien, rrrrrrāpies! — atbildēja Mākonis.

Viņš apturēja vēja zirgu, izvilka no kabatas mirdzošu

varavīksnes tiltu un izsvieda to. Viens tilta gals palika Mākonim rokās, bet otrs gals atdūrās taisni pret upes krastu. Diegabiksis uzlēca uz mirdzošā varavīksnes tilta un devās augšā. Iesēdies vēja zirga mīkstajās seglu pūkās, Diegabiksis jautāja Mākonim:

—         Vectētiņ, no kurienes tu jādams un uz kurieni dodamies?

-iEs jāju no jūras un vedu laukiem ūdeni. Varbūt tu man palīdzēsi?

—         E… e… es, — Diegabiksis stomījās. — Es neko… neprotu darīt.

—   Es tevi iemācīšu, — Mākonis neatlaidās. — Paskaties!

Un Mākonis sāka līt. Drīz no viņa palika pāri tikai mazs

miglas dūmeklītis. Vēja zirgs pacēla krēpes un aulekšoja atpakaļ.

—    Vectētiņ, man reibst galva, — Diegabiksis iesaucās.

—         Uzliec mani kādam putnam uz spārniem, lai es tieku zemē.

—   Tu esi īsts Diegabiksis, — Mākonis dusmojās.

Tanī brīdī garām lidoja baltais Gārnis. Mākonis uzlika Diegabiksi Gārnim uz spārna, bet pats devās uz jūru pēc ūdens.

—         Kurp tu lido? — Diegabiksis jautāja, ietinies putna mīkstajās spalvās.

Es lidoju uz ziemeļu salām vīt ligzdas, — atbildēja Gārnis.

—   Tad mums nav pa ceļam, — Diegabiksis domīgi sacīja.

Es gribu redzēt pasauli un atrast tādu laimi, lai man nekas nebūtu jādara.

Gārnis pasmējās, nolaidās meža biezoknī un Diegabiksi palaida zālē.

Ej, klīsti pa pasauli, bet tādu laimi tev neatrast.

Gārnis pacēlās spārnos, bet Diegabiksis ar mazo spie ķiti rokās devās arvien dziļāk un dziļāk meža biezokni

Ar labu nakti, Bibi! Citu vakaru turpināsim.

sestā vakara stāsts

Murka beidz pelītes ausīties.

Māmiņ, vai vakars nav klāt?

Es gribu pasaku klausīties,

Pasteidzies gultiņu klāt!

Bibi, gultiņa ir uzklāta! Liecies uz dusu! Guli mierīgi un klausies!

Tu jau dzirdēji, ka bruņurupucēns Diegabiksis uz putna spārniem nolaidās meža biezoknī. Pienāca vakars. Koki un krūmi ietinās tumsā. Biezokņos brēca zvēri, un Diegabiksim kļuva baigi. Viņš paslēpās biezā krūmā un aizmiga.

Mazā rīta gaismiņā Diegabiksi atmodināja briesmīgs rēciens: — Ūā, ūā, ūā! — Kas tas bija? Kas te notika?

Diegabiksis no paslēptuves izbāza galvu un ieraudzīja lielu četrkājainu zvēru ar biezām krēpēm uz kakla. Pa nāsīm kā dūmi tam plūda karsta elpa. Garā aste kā dusmīgam kaķimšūpojās no vienas puses uz otru.

—         Ūā, ūā, ūā! — zvērs atkal norēcās un karsto purnu piebāza Diegabiksim pie paša deguna. — Kā tu bez manas atļaujas drīkstēji ienākt mežā? Es esmu zvēru valdnieks Lauva. Atbildi!

Diegabiksim no bailēm gandrīz sastinga mazā sirds. Bet tad viņš saslējās un pacēla spieķīti.

—   Es eju tur, kur es gribu. Kas tev par daļu?

—         Uā, ak tāāāā! — norūcās Lauva. — Es tevi tūlīt nokodīšu.

Diegabiksis ievilkās kaula bruņās un iesaucās:

—   Kod! Tu nemaz man nevari iekost.

—   Ak tāāāā! — gari novilka Lauva un satvēra Diegabiksi

mutē.

Gar bruņām noskrapstēja Lauvas asie zobi. Bet tad lielais

zvērs sāpēs iebrēcās, izlaida Diegabiksi no mutes un pacēlās uz pakaļkājām.

—   Tu man izlauzi zobus, nelieti. Ej prom, jeb es tevi nospiedīšu ar ķepām!

Diegabikšis sasparojās un iesmējās:

—   Ha, ha, ha, hā! Te nu bija zvēru valdnieks. Salasi zobus un ej pie ārsta, lai ieliek atpakaļ! Es meklēšu stiprākus vīrus, ar ko cīkstēties.

Lepni pār pleciem pārlicis spieķīti, Diegabiksis svilpodams devās ceļā. Gāja, gāja. Te no krūma — spudūks! — izskrēja zvērēns ar garām kājām, īsu ļipu, lielām ausīm un sirmām ūsām pie spalvainā purna. Uz muguras viņš nesa lielu kāpostgalviņu. No pārsteiguma palēcies tik augstu gaisā, ka zeme vien nokūpēja, viņš apstājās. Kāpostgalviņa baukšķēdama smagi nokrita sūnās.

—   Klausies, — svešais zvērs bailēs trīcošā balsī uzrunāja Diegabiksi, — kā tu drīksti man nostāties ceļā? Sī ir mana taciņa, un citiem zvēriem ir aizliegts pa to staigāt. Es gandrīz paklupu.

—   Kur tā skriedams? — jautāja Diegabiksis.

—   Vai tu neredzi, diedelniek, — ar ķepu slaucīdams no vaigiem sviedrus, svešais zvērs atcirta. — Es nesu bērniem svaigus kāpostus.

—   Dod man arī! — lūdzās Diegabiksis. — Es esmu ļoti izsalcis.

—  Hu, hu, huhūūūū! — svešais gari iesmējās. — Ja katram staigulim došu pa kāposta galviņai, tad mani bērni nomirs badā. Kā tev nav kauna ubagot! Vai tad tu pats neproti strādāt?

Diegabiksim patiesi kļuva kauns, ka viņš pats neko neprot padarīt.

—   Es… es… — stostījās Diegabiksis, — neprotu strādāt.

—    Tad netraucē citus. Vācies prom no ceļa! — dusmīgi uzsauca svešais un ar garajām pakaļkājām zaļbiksim tik stipri iebukņīja pa sāniem, ka viņš apvēlās.

«Nē, ar tik veiklu vīru man nav ko spēkoties,» izlēma Diegabiksis, piecēlās un laida riksi uz mežu. Skriedams viņš aizķērās aiz kāda zara un pārplēsa zaļās bikšeles. Ticis

drošībās, viņš atskatījās atpakaļ. Ari pretinieks laida ļekas, i " ko kājas. nes. Tikai baltā ļipa krūmos paspīdēja. Vai tu vari uzminēt, Bibi, kas tas bija par zvēru?

septītā vakara stāsts

Pasaka ir galā.

Ko lai stāstu rīt?

Zini, kādā malā

Diegabiksis mīt?

Nezini? Tad klausies, Bibi!

Pēc tam, kad Diegabiksis bija uzvarējis Lauvu, bet no /.<iķa laidis riksi, viņš iemaldījās arvien dziļāk un dziļāk milzīgajā mežā. Drūmi šalkdami, visapkārt koki vēdināja savus zaļos zaru vēdekļus. No staignajiem dumbrājiem pretim līda melna tumsa. Vēderiņš izsalkumā kurkstēja un prasīja ēst. Tik, tik, tik — no uztraukuma krūtīs kā ar mazu āmuriņu klauvēja sirds.

«Ko lai dara, kurp lai iet!» sūrojas Diegabiksis. «Visi pasaulē strādā, kaut ko dara, un nevienam ar mani nav pa ceļam. Ja es atrastu Taciņu, es labprāt dotos atpakaļ uz mājām un palīdzētu tēvam un mātei.»

—   Te es esmu, — aiz kokiem tumsā iesaucās Taciņa.

—   Aizved mani mājās! — lūdzās Diegabiksis.

—     Es tev vairs neuzticos, — Taciņa atbildēja. — Vai atceries, kā tu mani kādreiz piekrāpi? Diegabiksi, liec aiz auss, ka tiem, kas krāpjas un melo, neviens vairs negrib ticēt.

—     Es to nezināju, — raudādams taisnojās Diegabiksis. Pār viņa kaulainajiem vaigiem noritēja divas lielas, siltas asaras.

—    Tagad es redzu, ka tu esi kļuvis gudrāks un saprātīgāks, — iesāka Taciņa. — Aiziesim pie Brīnumputna. Ja viņš man atļaus, tad es tevi aizvedīšu atpakaļ mājās.

Un viņi abi devās ceļā. Pēkšņi pašķīrās tumsa. Uz mirdzošas klints zelta ligzdā gulēja Brīnumputns. Ieraudzījis

Diegabiksi, putns lepni izslējās. Viņa kupla aste, varavīksnes krāsās vizuļodama, lēni cēlās gaisā kā pasakains vēdeklis.

—   Ko tu te meklē? — iejautājās Brīnumputns.

Diegabiksim no lielā spožuma apžilba acis. Putna skaistuma aizkustināts, viņš nocēla cepuri un sāka stāstīt:

—    Mani te atveda Taciņa. Cēlo Brlnumputn, atļauj man atgriezties atpakaļ pie vecākiem!

—   Ko tu tur darīsi? — jautāja Brīnumputns.

—   Strādāšu. Palīdzēšu vecākiem.

—    Es redzu, ka tu esi nācis pie prāta, — sacīja Brīnumputns un izplūca no varavīksnainās astes mazu spalviņu. — Še, piespraud pie cepures un dodies ceļā. Kamēr tu sapratīsi, ka īstā laime ir darbs, tikmēr šī spalviņa tev vienmēr rādīs ceļu, kurp iet. Tā dos tev laimi un prieku. Steidzies atpakaļ mājās. Tavs tētis un māmiņa ir kļuvuši veci. Viņiem vajag palīga. Ej, Diegabiksi, nekavējies!

Putns nolaida mirdzošo asti un apgūlās savā zelta ligzdā. Diegabiksis mazo spalviņu piesprauda pie cepures, un pēkšņi visa pasaule pārvērtās. Mežs kļuva gaišs, un koki no ceļa pašķīrās. Taciņa viņu paņēma pie rokas un veda uz priekšu. Brīnumputna spalviņa pie Diegabikša cepures mirdzēja kā maza saulīte. Viņu vairs neaiztika neviens zvērs. Putni vīterodami lidoja uz priekšu. No koka uz koku lēkādamas, viņu pavadīja brūnās vāverīte^ Ūdensrožu līcī, tāpat kā toreiz, dziedāja varžu koris, un Udensvabule ar ūsām rādīja takti. Tikai dziesmas vārdi bija citādi. Tagad tie skanēja tā:

Kvāks, kvāks, kvāk!

Lūk, tur viņš nāk!

Diegabiksis nāk!

Kāda gaiša galviņa!

Kāda mirdzoša spalviņa!

Kalns nocēla pūkaino cepuri un sveicināja. Mākonis pārsvieda upei pāri varavīksnes tiltu, lai mazais ceļotājs ūdenī nesaslapinātu bikšeles. Gāgas lidinājās virs galvas un draudzīgi gādzināja:

—   Gā, gā, gā! Diegabiksis pie prāta nācis, pie prāta nācis.

Māte un tēvs dēlu sagaidīja ar atplēstām rokām un prieks asarām acīs. No tās dienas mazā akmens mājiņa kļuva spodra un gaiša Visi trīs brāļi sāka dūšīgi strādāt. Un, ja kādreiz noguni mazās rociņas, Diegabiksis noņēma cepuri. Spožā spalviņa, kas mirdzēja kā maza saulīte, vienmēr viņam .it gadiņa ja Brīnumputnu un deva jaunu spēku.

Bibi, ja tu gribi Diegabiksi redzēt, tad aizbrauc uz tālo, uz silto jūru. Aiz tumšajiem mežiem, aiz kalniem, upēm un ezeriem tu viņu sastapsi. Un pasveicini viņu arī no mums.

Bet tagad pasaka par Diegabiksi ir galā. Uz redzēšanos, Bibi!

.

EDUARDS SALENIEKS, MIRDZA OSĪTE ZILĀS PODZIŅAS

Tētis aizbrauca uz Rīgu, iegāja veikalā un teica:

—         Man mājās maza meitiņa, vārdā Rasmiņa. Gribu viņai no Rīgas atvest jaunu mētelīti.

—        Lūdzu, lūdzu! — Pārdevēja parādīja dažādus mētelīšus: pelēkus un zaļus, dzeltenus un brūnus, bet tētis tos aplūkoja un jautāja:

—   Vai zilu jums nav?

—         Ir, ir! — Un pārdevēja atnesa zilu mētelīti, nu tik zilu kā vasaras debesis.

—        Skaists. Tas manai Rasmiņai patiks! — Tētis nopriecājās un nopirka.

Mājās Rasmiņa sita plaukstiņas, lēkāja uz vienas kājas un priecājās:

—         Man ir zils mētelītis ar zilām podziņām! Man ir zils mētelītis ar zilām podziņām!

Bet māte sacīja:

—          Rasmiņ, esi nu kārtīga! Kad vilksi mugurā, notīri mētelīti ar suku. Kad novilksi — pakar vadzītī. Tad mētelītis ilgi turēsies jauns.

Meitene pamāja ar galvu.

—   Jā, jā, māmiņ!

Rasmiņa darīja gan, kā māmiņa bija likusi, bet par podziņām nemaz nedomāja. Groza tik podziņas un rausta, groza un rausta. Kārtīgi atpogāt nekad nav laika.

Podziņas ar to bija nemierā. Bet ko tu nebēdnei padarīsi!

Reiz Rasmiņa lūdz:

—   Māmiņ, es šodien aiziešu pie Anniņas paciemoties.

—   Labi. Ej paspēlējies ar Anniņu!

Bet pirmā — apakšējā podziņa saka:

—         Rasmiņ, ja tu gribi iet ciemā, — paņem adatu un piešuj mani stingrāk! Es tikko turos diedziņa galā. Cejā notrūkšu — pik!

—   Ja notrūksi — notrūksi, kas tur nu liels!

Nu «>1 i.i vidējā podziņa brīdina:

Rd'.miņ, ja tu gribi iet ciemā, — paņem adatu uņ pie.uļ mani stingrāk! Es tikko turos diedziņa galā. Ceļā notrūkšu — pak!

Ja notrūksi — notrūksi, kas tur nu liels!

Tagad trešā — augšējā podziņa sauc:

—         Rasmiņ, ja tu gribi iet ciemā, — paņem adatu un piešuj mani stingrāk. Es ceļā notrūkšu — puk!

—   Ja notrūksi — notrūksi, kas tur nu liels!

Meitene žigli skrien pa laukiem un grāvjiem un skaļi priecājas:

—   Man ir zils mētelītis ar zilām podziņām!

Te uzreiz apakšējā podziņa notrūkst — pik! — un ieripo peļķē.

Bet Rasmiņa tikai dodas talak un priecājās:

—   Man ir zils mētelītis ar zilām podziņām!

Te pēkšņi notrūkst ari vidējā podziņa — pak! — un ieripo nātrēs.

Bet Rasmiņa tikai dodas tālāk un priecājas:

—   Man ir zils mētelītis ar zilām podziņām!

Virsējā podziņa turas ilgāk, bet ari tā beidzot notrūkst — puk! — un ieripo dadžos.

Podziņu vairs nav, bet Rasmiņa tikai priecājas:

—   Man ir zils mētelītis ar zilām podziņām!

Tūlīt viņa būs pie Anniņas. Bet tavu brīnumu: olnīcas galā brūnais runcis Minka dusmīgi blisina acis:

—   Nur-mur, labāk neej! Tikpat mūsmājās netiksi.

—   Par ko tad netikšu?

—         Tev mētelītim pogas iztrūkušas. Mūsmājās nevīžas nemīl.

Bet Rasmiņa neklausās un iet tikai tālāk.

Viņai pretim pa olnīcu skrien mazais Duksītis un smalkā balstiņā rej:

—   Vau-vau, neej! Vau-vau, neej!

—    Par ko tad ne?

—         Tev mētelītim pogas iztrūkušas. Mūsmājās nevīžas nemd.

Bet Rasmiņa neklausās un iet tikai tālāk.

Zobus atņirdzis, viņai pretī nāk melnais Kāravs un rūc:

—        Rrrr-rrr, nevar! Rrrr-rrr, nevar! Tev mētelītim pogas iztrūkušas. Mūsmājās nevīžas nemīl.

Rasmiņa nu tikai tā īsti attapās, ka mētelītim visas skaistās, zilās podziņas iztrūkušas. Viņa apsēdās zem liepas un sāka raudāt:

—         Ko lai nu daru? Ko lai nu daru?

Liepā ielaidās balodis. Tas paskatījās uz leju un pazina meiteni; Rasmiņa ziemā viņu bija barojusi ar maizes drusciņām.

—          Ko tu raudi? Kas tev kaiš?

Rasmiņa šim nu izstāsta savu nelaimi. Balodis, brīdi padomājis, noteica:

—        Uhu! Nelaime nav pārāk liela. Pie mētelīša atkal jāpiešuj visas podziņas. Uhu!

—         Bet kur lai ņem podziņas? Tās visas pazudušas. Un māmiņai ir tikai melnas podziņas. Bet manam mētelītim vajag zilas.

Balodis gudroja, gudroja, ko nu darīt, kamēr sagudroja.

—   Uhu! Vai tu ziemā zīlītes arī baroji? — viņš vaicāja.

—        Kā nu ne! Zīlītēm gan drusciņas kaisīju, gan gāju izliku uz laipiņas.

—         Tad ir labi, — rūca balodis un aizlaidās prom. Tikko meitene pacēla galvu, trīs zīlītes klāt.

Klau, klau, Rasmiņ, nāc! Mēs sameklēsim tavas zilās podziņas.

Šī nu tik priecīga, ka ne izsacīt. Aizlaižas zīlītes pie dadžiem un saka:

—   Klau, klau! Šeit ieripojusi viena podziņa. Tev nu pašai

jālien dadž.os un ta jāizvelk. Mēs tev vairāk palīdzēt nevaram.

Dadžu galviņas ieķērās mētelītī, dzelkšņi dūrās pirkstos. bet viena podziņa tomēr bija rokā. Nu zīlītes aizlaižas pie nātrēm un saka:

Klau, klau! Šeit ieripojusi otra podziņa. Tev nu pašai ļalien nātrēs. Mēs tev vairāk palīdzēt nevaram.

Nātres svilināja kā uguns. Bet podziņa tomēr rokā. Nu zīlītes aizlaižas pie peļķes.

Klau, klau! Šeit ieripojusi trešā podziņa. Bet tev pašai tā jāizvelk. Mēs tev vairāk palīdzēt nevaram.

Meitene tikai nopūšas, bet neko darīt. Sāka nu dubļus pakašņāt, bet podziņas kā nav, tā nav. Dubļi notraipīja zilā mētelīša stūrus un nosaldēja rokas. Beidzot tomēr arī trešā podziņa rokā.

Mājās pārnākusi, Rasmiņa gan mazgāja rokas, gan tīrīja mētelīti, gan ņēmās šūt podziņas. Drīz vien arī diena jau vakarā, — kurp nu vairs iesi?

.

EDUARDS SALENIEKS, MIRDZA OSiTE KAS TUR NU LIELS!

Krišiņš vienmēr izlicies ļoti gudrs. Ja kādam notikusi nelaime, viņš teicis: «Kas tur nu liels!» Un, ja kāds ko labu izdarījis, atkal teicis: «Kas tur nu liels!» Mazajam Andžiņam uzbrucis kaimiņu suns. Andžiņš nu skrējis pie māmiņas un pilnā kaklā kliedzis. Krišiņš, to izdzirdīs, tūdaļ iesaucies: «Kas tur nu liels!» Kaimiņu Pičiņš uzbūvējis pie strautiņa dzirnaviņas. Krišiņš, to uzzinājis, tūdaļ iesaucies: «Kas tur nu liels!» Un tā nu iznācis, ka daudziem Krišiņš šķitis liels drosulis un gudrinieks. Tikai vecmāmuļa nogrozījusi galvu un allaž norunājusi:

—   Redzēsim, redzēsim! Vēl jau pats nekādu lielo drošsirdību un gudrību neesi parādījis.

Kādu dienu Krišiņš istabā bijis viens pats. Pēkšņi viņš izskrējis ārā un kliedzis nelabā balsī, lai glābjot. Sanākuši ļaudis un prasījuši, kas noticis. Taču Krišiņš nekā sakarīga pastāstīt nevarējis, bet briesmīgā pārbīlī tikai vienu un to pašu skaitījis:

—   Rībēja, dārdēja… rībēja, dārdēja… un pušu pārplīsa…

Ļaudis nu gājuši iekšā skatīties, bet ilgi nevarējuši nekā

briesmīga ieraudzīt. Beidzot vecmāmuļa atradusi vainīgo.

—   Nav jau nekas liels! Ače, krāsns slota nogāzusies uz grīdas. Tā bija ieslieta kaktā. Laikam jau kaķis te būs tas vainīgais.

Visi smējušies: — Kas tad tu par vīru, ja no slotas baidies!

Nākamajā dienā Krišiņam vajadzējis svārkiem piešūt pogu. Šis nu šņācis un šuvis, pūtis un šuvis, bet, kad pogu piešuvis, svārkus vairs nevarējis uzvilkt: pie svārku malas kopā ar pogu bijusi piešūta arī piedurkne.

Vecmāmuļa nu Krišiņam sacījusi:

—  Redzi nu, arī pogu piešūt, — kas tur nu liels! — tomēr savas iemaņas tāpat vajag. Tā tas pie katra darba.

Krišiņš nodūris galvu un nesacījis ne vārda.

CECĪLIJA DINERE GLIEMEŽU VĀKS

Kadas tāles es esmu izstaigājusi savā mūžā, — stāstīja uz galda uzmesta balta veļas poga. — Ilgus gadus es biju iešūta gultas spilvenā. Katru rītu, kamēr tika kārtota gulta, mani mēdza uzlikt uz dīvāna. Tad es atkal ceļoju uz gultu. Tā tas turpinājās ilgus gadus. Spilvendrāna saplīsa, mani izgrieza un iešuva maza puikas bikšelēs. Tad sākās mans interesantākais mūža posms. Puiku vadāja ratiņos, un es braukāju viņam līdz uz visiem parkiem. Esmu savā mūžā visbiežāk ceļojusi uz Ziedoņdārzu. Kad puika paaugās un saka pats skraidīt, es kādu rītu aizķēros aiz krēsla malas, smalkie diegi, ar kuriem biju piešūta, saplīsa, un es nokritu uz grīdas. Mani pacēla un uzlika uz galda. Nu, ko jūs teiksiet, draugi, par manu vētraino mūžu? Jums nevienam tādi pārdzīvojumi pat sapnī nevarēja rādīties.

—    Ha-ha, — pasmējās naudas maks. — Tik vien tu esi piedzīvojusi, un tik vien tu esi redzējusi. Mani, lūk, katru ritu ņem saimniece rokā un iet uz tirgu iepirkties, un ne tikai tirgū, arī pa veikaliem esmu ceļojis. Nav apkārtnē tāda veikala, kur es nebūtu bijis. Vienreiz mani bija pametuši veikalā pie letes. Kā mani tad meklēja! Kā uztraucās, kamēr atrada! Šobrīd manī ir tikai daži rubļi, bet citreiz es esmu ļoti bagāts.

—   Ko jūs lielāties, — strīdā iejaucās adata— Jums nevienam dzīvē nav bijuši tādi līčloču ceļojumi kā man. Esmu kopā ar diegu izstaigājusi visas vīlītes, esmu izurbusies cauri zīda, vilnas audumiem, gan raibiem, gan baltiem. Pērn izkritu no rokām un noslēpos grīdas spraugā, un veselu gadu mani nevarēja atrast. Mani atrada tikai vakar un uzlika pagaidām uz galda.

Adatas stāstu pārtrauca veca, nodilusi karote. — Vētrainākais mūžs ir bijis man, dārgie draugi, — karote svinīgi iesāka, — jūsu piedzīvojumi ir tikai smieklīga bērnu spēle. Esmu visu mūžu ceļojusi no mutes līdz šķīvim un atpakaļ.

Kādās putrās es neesmu maisījusies, un dažreiz es zupas šķīvī pat sacēlu milzīgas vētras! Ko jūs par to teiksiet?

Strīds ievilkās. Katrs priekšmets, kas atradās uz galda, stāstīja savus piedzīvojumus, un katram likās, ka viņš ir mērojis tālākos ceļus un pārcietis lielākās vētras.

Tikai lielais gliemežu vāks, kas tagad kā pelnu trauks gulēja galda maliņā, klusēja.

Tālas jūras dzelme bija viņa šūpulis. Tas bija sen, sen, kad viņš sargāja gliemezi, kas rāpoja pār zemūdens klintīm. Briesmu brīdī šis vāks bija tam kā vairogs un sargāja no briesmām. Milzīga vētra, kas spēja sadragāt un ieraut dzelmē vislielākos kuģus, izsvieda gliemezi krastā. Bet gliemezis atkal nokļuva jūras dibenā. Tās bija viņa mājas, un tur viņš jutās labi.

Kāds ūdenslīdējs, kas meklēja pērles, viņu izvilka no dzelmes dienas gaismā un atrada tajā pērli. Garš mūžs bija gliemezim, bet pats viņš nebija zinājis, ka glabā sevī spožu, mirdzošu pērli. Jūrnieks gliemežu vāku atveda no tālām zemēm šurp, pērli kaut kur citā pasaules malā izlieto kā rotas lietu, bet viņš tagad guļ uz galda un klusē.

Tas, kas viņu pieliek tuvu pie auss, var dzirdēt tālo, plašo jūras viļņu šalkoņu, brāzmainu vēju nopūtas un tumšu dzelmju stāstu.

/

VILMA DELLE PARADI MAN PASAULI

draugu pulka

Spīd saule un svilpo strazdi. Vītolā san bites. Koši zaļš Misa mirguļo maurs. «Taisni, kā šorīt vajadzīgs,» domā Andi is. Un vēl jaukāka viņam šķiet šī diena, kad sētā ienāk Uldis ar Sarmīti. Skaidri var manīt, cik priecīgi salecas sirds.

Māmucīt, māmucīt, kur tu paliec? Nāc ātrāk, ka nenokavējam! — viņš sauc un lēkā uz vietas, nevarēdams r/šķirties, vai skriet draugiem pretim vai istabā pie mātes.

Māte jau arī tūlīt nāk, un gājiens var sākties. Uldis ar Sarmīti ved Andri pa meža taku. Ir gan te milzīgas priedes nn egles! Droši vien drīz sāksies pasaule. Viņš grib pal<iutāt mātei, vai tālu vēl lidz pasaulei, kad Sarmīte atlaiž viņa roku un palecas sānis.

—         Pag, es aiznesīšu āzlēniņam! — Un viņa noplūc pilnu sauju mīkstu, sulīgu zāļu.

—   Kādam āzlēniņam?

Nu, bērnudārzā mums ir tāds pavisam balts. Mēs viņu iesaucām par Stikabiku.

Kazlēniņš, nevis āzlēniņš, tu vienmēr pārsakies, — Uldis pārlabo.

Stikabika… — Andrim jāpasmejas par tik ērmotu v.irdu. Viņš gribētu vēl ko jautāt, bet Sarmīte jau stāsta lalāk:

Un vēl mums ir tāds putniņš — sarkankrūtītis, tikpat <<i dzīvs. Iekšā viņam mašīna.

Tas vēl nekas, — svarīgi runā Uldis, — bet mēs reIzējām īstu milzu mašīnu — grāvju arklu. Traktors tarkiķēdams velk.

Jā, jā, drīz ari Andris visu to skatīs! Ciešāk viņš saspiež Ulda roku un straujāk piecērt kājas. Jātiek tikai mežam cauri, un tad sāksies pasaule ar visādiem brīnumiem: gan dīvaini zvēri tur būs, gan putni, gan mašīnas…

U-hū, u-hū-ukš! — noskan meža galotnēs jauks un vēlīgs sauciens.

—        Meža balodis, — paklusi teic māte, un bērni apstājas, lai paklausītos laipnīgajā saucējā. "I

Balodis dūc un dūc. Pār taku pārskrien vāverīte un pazūd eglē.

Berniem gribētos balodi saskatīt, gribētos vāverīti uzmeklēt.

—         Jāiet, jāiet, mēs nokavēsimies, — atgādina māte, un viņi iet atkal.

Mežs beidzies. Andra acīm nākas pavērties jo platām: priekšā tālu plešas ieleja ar zilzilu ezeru, ar nolaidenu pakalni viņā pusē.

—   Ir gan tā pasaule liela!

Tikai pamazām viņš sāk izšķirt: zaļi lauki, melni lauki, citi tādi iepelēki, šur tur mājas, krūmu pudurksnīši, un ceļam nemaz galu saskatīt.

—   Māmucīt, kur pasaules ceļam ir gals?

—         Pasaules ceļiem, dēls, nekur nav gala, — domīgi teic māte, bet Andris to nesaprot.

Viņi soļo gar kolhoza jauno ābeļdārzu. Ābelītes vēl mazas, tievas kā pātagas kāti, bet toties ķiršu kociņi abpus ceļa zied baltum balti kā sniega kupenītes.

—   Palūk, kādu dārzu mēs jums iestādījām! — rāda māte.

—   Jauki šogad zied ķirši, būs bagāts ogu gads.

—   Ābolu nebūs? — Sarmītei rūp zināt.

—         Ābelītes neaug tik ātri. Padzīvosiet kādus pāris gadus pa bērnudārzu, nobeigsiet mācības skolā, tad gan te rudeņos spīdēs sarkani, dzelteni un gandrīz vai balti āboli, cits parj citu garšīgāki.

Apkārtni vērojot, brīžam sarunājoties, pamazām viņi nonāk līdz bērnudārzam.

Blaku blakām bērni ieiet pa zaļajiem vārtiņiem pagalmā.] Liela, balta māja ar lieveni. Priekšā apaļa puķu dobe, pilnai sarkaniem ziedu bumbuļiem.

—   Pazīsti? Tulpes. Vai nav košas? — garām ejot, priecājas sarmīte Redzi, kur saulīte tieši logos, tā mūsu rotaļislaba, Pag, noslauki kājas!

Uldis seit jūtas kā saimnieks. Zina parādīt Andra māmii.iai durvis, pa kurām jāiet pie vadītājas — krustmātes Rasas.

Labrīt!

Labrīt, bērni! Kas tad tev, Uldi, atnācis līdz? — tērpusies baltā virsvalkā un baltu, atpakaļ atsietu lakatiņu ap ^alvu, bērniem pretim panākas vadītāja.

Tas ir mans draugs Andris. Viņš arī nāks bērnudārzā. Viriš grib redzēt grāvju arklu.

Krustmāte Rasa pasmaida un noglāsta Andrim galvu.

Ak tad Andrītim ari gribas redzēt grāvju arklu?

Jā. Un Stikabiku. Un to putniņu, kam mašīna iekšā.

Labi, Andrīt, apskatīsim ir grāvju arklu, ir kazlēniņu, lapat putniņu, visu.

Tad viņa liek Uldim aizvest draugu uz ģērbtuvi.

Ēdamistabā čalo bērni. Tik daudz bērnu vienuviet Andris nekad nav redzējis. Kā apmaldījies viņš paliek soli iepakaļ.

Vēl viens draugs mums klāt! — Uldis sauc pār visu telpu. — Viņš ir stingrs zēns: var uz galvas nostāvēt, ja tikai drusku pietur aiz kājām.

Cimdiņmāte, bērnudārza virēja, pašlaik izvieto uz galda krūzītes. Viņa ierāda Andrim vietu blakus Uldim. Juris aizskrien uz virtuvi atnest vēl vienu krūzīti — dežuranta pienākums.

Visi jau sasēduši uz mazajiem krēsliņiem ap galdu, kad ienāk vadītāja.

— Ēdiet, bērni, labi paēdiet! Pēc brokastīm iesim zemes darbos. Stādīsim pupas, cukurzirņus.

Bērniem ēšana labi sokas. Vienīgi Andrim kumoss brīžam aizmirstas mutē un piens krūzītē negrib plakt. Tik daudz ko skatīties! Sienas kā bilžu grāmata. Gara, plata sleja visapkārt istabai — bildes vien: sēnes un sēņotāji, zaķis pie kāpostiem, bērni ar āboliem, zēni ar zivīm un makšķerem.

Andrīt, tev negaršo? — Andrim pār plecu noliecas vadītāja.

—         Garšo, — zēns attopas un vienā paņēmienā iztukšo krūzīti.

Bērni paēduši. Dežurants palīdz Cimdiņmātei iznest virtuvē traukus.

—         Kamēr nožūs rasa, — teic vadītāja, — varat padzīvoties rotaļistabā. . I

—         Nāc, nāc, mēs tev parādīsim! — satvērušas katra pie vienas rokas, Sarmīte ar Intu ved Andri sev līdz.

kas sarkankrūtītim iekša?

Rotaļistabā Andris sāk skatīties ne tikai ar acīm, arī mute un visi desmit pirksti liekas darbā.

Abās rokās satvērusi, Ilze ceļ Andrim pie auss lielu lelli. — Vēkš! Vēkš! — lelle iebļaujas. Meitenes skaļi smejas.

—         Tu sabijies? Māk bļaut un — re, taisa acis ciet. Sabijies, ko? — meitenes priecājas.

Karstums gan Andrim saskrējis vaigos, bet viņš tomēr drosmi nezaudē:

—         Nemaz. Parādi, kur viņai tas pīkšķis ir? — Un viņš tver pēc lelles.

—          Iekšā. Nav redzams. Kleita pāri. Un vēl aizlīmēts. Plēst nedrīkst. — Ilze ciešāk piekļauj sev klāt lelli kā sargādama.

Ja pīkšķis nav apskatāms, Andrim lelle vairs nerūp. Viņš pacilā brūnu lācīti, dzeltenu lauvu. Lauva gan, bet ne kājas kustina, ne muti plāta. Pavisam stīvs. Andris atliek lauvu plauktā.

—          Trrr-tik, tik, tik, tik… — pēkšņi Andrim blakus trikšķina mazs putniņš sarkanām krūtīm, dzelteniem spārniem, trikšķēdams lēkā pa galdu, it kā drusciņas uzlasīdams. »

Andrim iemirdzas acis. Grābs to ciet! Putniņš nu saujā dreb un raustās… Spodrās metāla kājiņas spirinās.

—          Patīk? — Ar mazu atslēdziņu Uldis uzvelk pulniņa mehānismu vēl un vel.

—   Dod man atslēgu! — Andris nevar vairs pirkstus valdīt.

Skat, «iii viņš prot putniņu lcdarbin.it. Ai, ja viņam, Andi im, tads putniņš piederētu, viņš to turētu rokā dienu un nakti! Nevienam nedotu.

Kad putniņš tiku tikām izlēkājies, izknābājies, Andris grib to vēlreiz apskatīt tā pamatīgi.

—          Divas puses. Ja atlieks tas mazās ļaupsniņas, vaļā būs. Tad redzēs, kas tur iekšā.

—         Attaisīt nevar! — Uldis izbijies brīdina.

—           Kā nevar! Iedod nazi, redzēsi! Nu dod! — Andris kļūst nepacietīgs, velti ar nagiem pūlēdamies ap metāla ļaupsniņām.

—          Naža nav. Un nedrīkst. Tu saplēsīsi, — Uldis noteic cieši.

—   Nemaz. Salīkšu atkal.

—   Nekā tu nesaliksi. To tikai meistars māk.

«Ka nav naža, palūkos ar zobiem.» Andrim putniņš pie

inutes. Noskrapšķ. Un sarkankrūtīša mugurā paveras sprau-

—         Vai! Ko tu izdarīji! Sarkankrūtītis beigts… — Sarmīte spalgi iekliedzas un sāk raudāt.

Uldis izkampj putniņu viņam no rokām.

—   Atdod!

Sākas stīviņš. Uldim dūre cieši sakļauta.

—    Nekā tu man nepadarīsi.

—   Nepadarīšu? — Andris ieskrāpē draugam rokā.

Uldis brēc: — Tu… tu esi kaķis… putniņu plēsējs! Būtu

es to zinājis nemaz nebūtu devis.

stikabika ir, bet mikus nav

—          Iesim uz šūpuļdēli! — Uldis ar Juri vedina Andri. — Redz, kur viens jau priekšā. Palīdzēsim tam.

—         Stikabika! — iekliedzas Sarmīte un paskrien zēniem garām.

Balts kazlēns, kam bārdiņa garāka par ļipiņu, stāv — nē —I iet pa šūpuļdēli. Spodri baltie nadziņi knakšķēt knakšķ. Jau pāri pusei aizknakšķinājis. Dēļa augšgals ir nedomā svērties lejup.

—   Nokritis.

—   Nekritīs.

—   Nokritis, — bērni klaigā cits par citu.

2ip! — salecas kazlēns un slaidā līkumā dēļa galam pāri. Ari Intas galvai pāri. Jautri un jocīgi lēkādams, bārdiņu skurinādams, viņš tuvojas bērniem.

Bērni traucas to apsveikt: viens vārdiem, otrs glāstiem, cits — pataustot radziņus vai pasniegdams saujā lapiņu.

—         Stikiņbikiņ, lūdzu! — Sarmīte ceļ kazlēnam pie mutes pienenes ziedu.

Kazlēns vēro ar vienu aci: ko tu man dod? Ā! Un dzeltenais ziediņš pazūd kārā mutē.

Sarmīte smejas: — Ir gan jocīgs. Puķīti apēda.

Andris neko. Rokas uz muguras, stāv, skatās, bet pirksta nepiedur.

—    Nebaidies. Viņš nebada. Labs, — Sarmīte drošina.

—    Man labāk patīk mūsu Mikus.

—         Mikus? Mikus arī labs. Bet Stikabika labāks. Viņš ir balts.

—         Bet Mikus ķer peles un žurkas arī. Kas tad būs, kad tev žurkas visu sagrauzīs, ko? — Andris gatavs vēl tālāk aizstāvēt Miku, bet kāds tam uzsit uz pleca: — Skriesim vanagos!

Pāri mežu galiem nolaidušies pēdējie saules stari. Rotaļu laukumā klusums. Klusums arī istabās. Gandrīz visi bērni jau aizmiguši. Andris guļ jaunā gultiņā, spodrā, gaišzili krāsotā. Mīksta, zila sedziņa pāri. Tāda ar baltiem un tumšziliem taurenīšiem. Andrim patīk, ļoti patīk. Tomēr aizmigt

nevar. Aizver gan aizver plakstus, tie vaļā atkal. Te trijritenis pazib acu priekšā, kazlēns uz šūpuļdēļa, trikšķina putniņš. Zēl gan, ka nedrīkst taisīt vaļā. Zēns apsviežas uz otriem sāniem. Saraujas. Izstiepjas. Pārvelk segu pār galvu. Kaut kas te nav un nav tā kā parasts… nav tā kā vajadzētu… Un pēkšņi viņš sāk šņukstēt: — Kaķīša nav… mana kaķīša… es gribu mājās…

Sega ar visiem taurenīšiem nost. Andris izlec no gultas. Pašlaik viņš uztaustījis biksītes, kad atskan krustmātes Rasas balss:

—   Andri, ko tu?

Atbildes nav.

—   Kādēļ tu uzcēlies?

Es… es rītā… at-atkal… — Andris šņukst un ciešāk rokās sažņaudz bikses.

Krustmāte Rasa nogulda zēnu atpakaļ gultā. — Aši zem segas! Citādi būs jādrebinās. — Aizspraudusi segu g<u

gultiņas malām, pati viņa apsēžas blakus, uzliek roku Andrim uz galvas un viegli, viegli noglāsta. — Guli nu, Andrīt, guli saldu miedziņu!

Un pēkšņi Andrim tiek viegli un silti, it kā māmiņa būtu nostājusies blakus.

— Ar labu nakti! — vēl novēl vadītāja un nemanot atstāj istabu.

Pēc laiciņa, kad viņa atkal ienāca, zēns gulēja vēl tāpat, galvu spilvenā iespiedis, bet elpoja rāmi. Pagriezts uz sāniem, viņš miegā pasmaidīja.

Kā nesmaidīsi, kad sapnī rādās šūpuļdēlis, kam vienā galā nostājies baltais Stikabika, otrā — melnais Mikus. Un dēļa gali nu tā vien: augšā — lejā, augšā — lejā. Mikus ņaud, viņam drusku bail. Stikabika skurina bārdiņu un mēkšķina. Smejas par Miku, tādu zaķapastalu…

viesi

Bērnudārzā atnākuši viesi — pionieri no skolas. Viens ir Jurīša brālis Ingus, tie citi — viņa biedri un biedrenes, visi ar sarkaniem kaklautiem.

—     Bet kas viņiem rokās? Viens nes itin garu, baltu kārtiņu, otrs tādu kā mazu koka krustiņu, trešajam arī laikam krustiņš, bet vēl kaut kas tur klāt.

—   Sveiki!

—   Mēs atnesām jums dzirnaviņas, — teic Ingus.

—   Parādi, parādi! — visi spiežas viesiem tuvāk.

—     Jūs gan esat meistari, aši un braši, — priecājas krustmāte Rasa līdz ar bērniem. — Tikko viņdien ieminējāmies, un jums jau gatavs. Nemaz vēl necerējām.

—   Izdrāzām, kas tur liels ko drāzt.

Bērniem gribas paņemt dzirnaviņas rokās, palūkot, cik tās gludas, ar pirkstu pagriezt spārniņus.

Vējenītēm piesiets vēl īpašs klabeklis. Tikko spārniņi griežas, mēlīte sitas pret otru kociņu — klap-klap-klap.

—     Bet uzminiet, kas man šeit guļ! — teic viena pioniere, kuru Ingus sauc par Dzidru. Viņa paceļ augstāk nelielu kartona kārbiņu.

Vim vēro Visi doma.

redīsi .

Biskvīti.

ej, ej, tie taču neguļ, — smejas Dzidra.

Guļ… nē, tik grūtu mīklu neviens nevar atminēt. Un kārbiņai cauri nespīd.

Dzidra atvāž vāciņu un izceļ divas jaukas lellītes.

Ansītis un Grietiņa!

Taisni kā grāmatā, — jā, jā, visi pazīst.

Ansītis ar Grietiņu sāk ceļot no rokas rokā.

Vai raganu arī mākat iztaisīt? — grib zināt Sarmīte.

Pagrūtāk būtu, — domā Dzidra, — bet par visiem kopā varbūt varētu.

Juris māk raganu uzzīmēt. Viņam iznāk vēl negantāka nekā grāmatā. Pavisam bail, — apgalvo Sarmīte.

Kur mēs dzirnaviņas uzstādīsim?

—   Smilšu laukumā.

Pie šūpuļdēļa, — skan priekšlikumi.

Garām nāk Cimdiņmāte ar malkas klēpi. — Vislabāk derētu jūsu dobēs. Pabaidīs kurmjus, lai neizceļ stādījumus. Mans Rūdis, kad vēl bija tāds puika, katru gadu uztaisīja savas trīs četras dzirnaviņas, arī tādas ar klabekli, un visas saslēja pa sakņu dārzu.

—   Un kurmji necilāja vairs?

—   Tak jau mazāk. Troksnis šiem vis nepatīk.

Dobēs, mūsu dobēs! — grib zirņu un pupu audzētāji.

Ja nelīdzēs, tad kaitēt ar vis nekaitēs, — noteic Cimdiņmāte un iet savu ceļu.

Lai notiek! Tad varēsim novērot, vai dzirnaviņas noder cīņai pret kurmjiem vai neder, — piekrīt vadītāja.

Juris atnes lāpstu. Ingus izrok bedri. Meitenes izslej gaisā kārti ar dzirnaviņām un ieceļ galu bedrē.

Pēc tam visi ņemas gan ar rokām, gan ar vienīgo lāpstu aizbērt bedri.

Griežas, griežas un klab! — bērni priecājas, kad kārts iestiprināta.

Bet vai jūs zināt arī, kā sauc to vēju, kas pašlaik ļusu dzirnaviņas griež? — vaicā krustmāte Rasa.

Vēju? — Jā, kā gan to sauc? Uldis paskatās uz Gunti, Guntis rauc pieri un kasa degungalu, nez kas tam par niezi piemetusies.

Teiks uz labu laimi:

—   Vasaras vējš!

Pionieri iesmejas, krustmāte Rasa smaida, ari mazie sāk smieties, tikai paši nezina, par ko.

—   Nu pag, pag, mums jādabū rokā īstais vārds, — un krustmāte Rasa pastāsta bērniem pasaku par Vējamāti un viņas četriem dēliem: Ziemeli, Dienvidu, Rietumu un Austrumu. Tā bērni uzzina četru vēju vārdus un arī debess puses, no kurienes šie katrs brāžas, bet starp tiem tāda vasaras vēja gan nav.

Otras dzirnaviņas drusku savādākas. Tās ar ūdens spēku darbināmas. Jau šurp nākdami, pionieri tām izlūkojuši vietu — iepretim bērnudārzam viņpus ceļa, kur burbuļo dzidrs avotiņš. Visi nu dodas turp.

Ūdens dzirnaviņas izdodas uzstādīt ātrāk par vējenēm. Alkšņos nogriež divas nelielas staklītes. Tās iedzen straumītē vajadzīgā attālumā vienu no otras, tad pārliek pāri asīti — un darīts.

—  Šīs vēl labākas par vējenēm. Šīs jums griezīsies dienu un nakti, ar un bez vēja.

—   Tikai uzmaniet, lai kāds žagars neieķeras spārnos vai straume neizskalo staklītes, — paskaidro pionieri.

—   Ja man būtu nazis, es arī tādas izdrāztu, — apgalvo Andris.

—   Dzirnaviņas gan tu vēl neizdrāztu, bet palūkosim uztaisīt kārkla stabulīti, — teic Ingus.

—    Stabulītes, jā! — Lielākie bērni tās atceras vēl no pagājušā gada. Mazajiem stabulītes rūp jo vairāk.

—   Man arī stabulīti, — mīļi lūdzas Intiņa, bīdamās palikt tukšā.

—     Intai nevajag, Intai savs pīpītis, — ķircina Uldis.

Bet šoreiz Intai nevajag nolaist acis. lkšķitis cieši iekļauts dūrītē, un dūrīte aiz muguras. — Kur man ir? Nav neviena pīpīša, — viņa lepni teic.

Kārklu krūmā nogrieza dažas slaidas vicas. Nosēdās zālē,

meistari vidu, mācekļi tiem priekšā un blakus. Sākās svarigais11s stabuļu maukšanas darbs.

'I'e nu gan bija ko redzēt! Andris pievirzījies Ingum cie.1 klāt. Acu nenolaiž no viņa rokām. Kas Ingum par varenu nazi!

Tikai Guntis pagalam sašutis. Par ko viņam nav naža līdz? Arī viņš parādītu, ko prot. Stabules… Tādas vēl, ar diviem caurumiņiem… Stāvi nu kā muļķis, kad citi strādā.

Nogriezt vajag stabuli apmēram sprīža garumā, — mača Ingus.

—         Sprīža garumā, — čukst Andris un paplēš arī savu sprīdi.

Kad Ingus darbā ticis tiktāl, ka var sākt atlecināt mizu, viņš noteic svarīgi: — Nu nāks pats galvenais.

Visi nemierīgi sakustas. Cieši vēro un gaida. Tikai Gunlis atgūlies augšpēdus un mirkšķina acis.

Nolicis stabuli sev uz ceļa, ar naža spalu vieglītēm sizdams pa nenomizoto galu, Ingus čukst pusbalsī it kā kādus burvības vārdus:

Vilkam kauliņš, man tā ādiņ, Atlec, manu stabulīt!

—   Kādēļ tu tā saki?

Ingus iesmejas. — Citādi miza neatlec.

—   Neatlec? — brīnās Andris.

Mānās gan, — netic Guntis. — Ja pareizi strādā, skaili vai neskaiti, atlēks tomēr.

Nomizoto galu iekodis zobos, otru cieši saturēdams sau|a, Ingus lūko pagriezt. — Kript! — atskan viegls troksnis. Miza atlēkusi, viņš to nomauc kā ādiņu. Vēl jāieliek mēlīte, otrā galā kociņš, un stabule gatava. Meistars pieliek svilpi pie lūpām, pūš. Izšaujas skaļš un garš svilpiens.

Tas nu gan bija savu desmit metru garumā, — smejas krustmāte Rasa.

—   Man, lūdzu, man!

—   Iedod man!

—         Es dikti gribu, — rokas no visām pusēm stiepjas pēc stabules. Andrim šķiet, ka stabule pienāktos viņam. Viņš (ik cieši sēdējis Ingum blakus. Gandrīz tikpat kā palīdzējis taisīt.

—         Dod, Ingu, Intai! — teic vadītāja. — Un norunāsim tā: Inta turēs stabulīti vai nu rokā, vai virsvalka kabatiņā, un, tikko īkšķītis gribēs skriet mutē, Inta uzsvilps. Intiņ, tā būs?

Inta klusē. Groza stabulīti rokā, bet pie lūpām neliek.

—          Palūk, cik tas viegli, — vadītāja papūš, un noskan jauki: lu-lū, lu-lū. — Nu tava reize. Pūt droši!

Inta piepūš vaigus un spēji pati satrūkstas — tik skaļš padevās svilpiens.

Pa to brīdi gatavas vēl divas stabules citiem meistariem. Bērni pūš un sacenšas, kam izskan skaļāk, kam garāk, kam jaukāk.

Līdzi stabuļu skaņām aizjoņojis laiks. Klau, Cimdiņmāte jau ūjina vakariņās.

Par atbildi noskan vairākas stabules: lu-lu-lū.

Pionieri atsveicinās. Bērni pūš stabules un māj ar rokām.

—   Atnāciet atkal! Mēs jūs gaidīsim drīz!

—   Uz redzēšanos!

.

ILZE INDRĀNe TIPSIS, TOPSIS UN TEDIS kas viņi ir

Tipsis un Topsis ir divi mazi sunēni. Viņi ir apaļi un pelēki kā dadžu galviņas. Un abi pavisam, pavisam vienādi. Tipsim ir melns purniņš un trīs baltas spalvas pašā astes galā. Bet atšķirt viņus tik un tā nevar, jo arī Topsim ir melns purniņš un balts astes gals. Kad sauc Tipsi, viņi skrien abi divi. Kad sauc Topsi, atkal jož abi, lielās ausis vien kūļājas. Ej nu sazini, kurš no viņiem ir Topsis un kurš Tipsis. Droši vien skaidri to zina tikai vecā Leda. Bet <irī viņa to nesaka. Atskrien no ganiem, rasā nobridusies, priecīgi iesmilkstas un ar garu, sārtu mēli noglāsta pieres abiem kucēniem vienādi. Nu, kā tur lai noskaidro, kurš ir Tipsis, kurš Topsis?

Viņiem abiem ir viens draugs — Tedis. Skriet viņš prot drusku labāk nekā Tipsis un Topsis. Riet toties — neprot tik labi. Kurmjus un peles kašņā visi vienādi, bet uz skolu pirmajā septembrī jāiet tikai Tedim… Tipsim un Topsim tas nav īsti pa prātam. Bet vai nu draudzība tādēļ izjuks?

īsta draudzība jau nav salmu klēpis.

katram savs darbs

Tas viss notika vasarā.

Bet rudenī Tedis sāka iet pirmajā klasē. Uzvilka garās bikses, paņēma somu un Tipsim un Topsim ne virsū neskatījās. Bet abi draugi to ļaunā neņēma.

— Nu jau liels puisis, skolnieks! Nebizos vairs pa mežu ar suņiem, — vecmāmuļa sērīgi prātoja, noskatīdamās, kā tēvs pirmo dienu aizved zēnu jaunajās gaitās.

Tipsis un Topsis klusēja, melnos purniņus uz skolas pusi pagriezuši, un aiz cienības pret Tedi un viņa skolu nedrīkstēja ne asti pakustināt. Tas tikai ir kaut kas — skola! Droši vien tas ir kaut kas labāks par desas ādiņu un labāks par to bezkaunīgo vāverēnu, kas tīšām kaitināja abus suņus tepat ceļmalas lazdās un rokā nekad nedevās. Jā, skola! Tā nav priekš suņiem.

— Suņiem savs darbs — māju sargāt un govis ganīt! Protams, ir arī medību suņi un vēl milicijas suņi, — vakar Tedis paskaidroja Topsim un Tipsim. — Bet cilvēkam ir jāmācās skolā. Un kārtīgi jāuzvedas. Un zobi jātīra, — nopūtās Tedis.

Par to uzvešanos kucēni saprata, bet par zobu tīrīšanu — nekā. Zobi ir kaulu graušanai. Bet Tedis saka — jātīra!

ko nedrīkst aizmirst

Beidzot Tedis ir sagaidīts. Tur jau viņš nāk pār kalnu, somu pa roku galam vicinādams. Tipsis un Topsis metas draugam pretī. Nu tikai sāksies dzīve!

Pēcpusdienā viņi visi trīs, tāpat kā agrāk, skraida ap ozoliem, grauž zīles, trenkā sīļus un žagatas. Vakarā gan māte prasa:

—   Dēliņ, vai tu izmācījies?

—   Jā, mammuk! Mums jau nekas nebija uzdots!

—   Paņem nu ābeci! Palasīsim abi! Parādi, ko proti!

—   Vai! Grāmata aizmirsās skolā!

Tipsis un Topsis saskatās un klusām aizšmauc pagultē. Viņi zina, ka ir dažas svarīgas lietas, ko nekad nedrīkst aizmirst:

Cāļus kost nedrīkst.

Kurpes grauzt nedrīkst.

Istabā riet nedrīkst.

Un, ja to aizmirst, tad var iznākt sāpīga smilkstēšana. Bet kā ir ar grāmatām? Vai tās drīkst aizmirst skolā?

I ipsi, kd tu domā? — ļ«utd Topsis.

Nezinu, Topsi… — čukst I ipsis. Es neesmu skolā gājis.

palīgi

—          Mums skolā teica, ka kdtru vakaru jātīra apavi! — |du pa gabalu sauc Tedis un idisa vaļā zābaku saites, virluvē viņš nomet somu un nodun vienu zābaku.

—         Vecomāt, kur ir birste? Kur ir birste! Kur ir birste! — viņš dziedādams lēkā uz viends kājas un vicina pa gaisu zābaku.

Tipsis un Topsis jau taisās viņam palīdzēt. Oi, ari viņi prot tikpat labi lēkāt un klaigāt. Viens jau paķer zobos skalu pagalīti, otrs kartupeli un metas klāt Tedim.

—        Bet vai tev skolā neteica, ka vispirms jāizmācās, kad pdrnāk mājās? — vecmāmiņa atgādina.

—   Ā, pareizi! Tā teica gan!

Tedis nomet zābaku zem virtuves galda un iet istabā. Tur viņš novelk ari otru zābaku un pasper zem gultas.

—         Vai tev skolā neteica, ka drēbes un apavi vienmēr ļdnoliek savā vietā? — Durvīs atkal parādās vecmāmiņa.

—         Man jāmācās! — norūc Tedis. Pēc tam viņš novelk zeķes un sauc:

Tipsi, Topsi! Še, aiznesiet uz mūrīša! Man nav laika, man jāmācās!

Tipsis un Topsis ļoti saudzīgi paņem katrs savu zeķi un aizstiepj. Uz mūrīša uzlikt viņi neprot, atstāj turpat zemē un ar cieņu noskatās uz savu darbu.

zābaki pazudusi

Otrā rītā Tedim nav neviena zābaka. Un zeķu arī nav.

—         Vai es tev neteicu — noliec! — pūš vecmāmiņa, palīdzēdama meklēt.

—   Es noliku, — atbild Tedis.

—   Kur noliki?

—   Tepat kaut kur, — zēns grozās pa istabas vidu.

—         Nu, tad atkal tie suņi būs aizvilkuši! — dusmīgi nosaka Teda māte. — Posts vien ir ar viņiem. Tipsi, Topsi! Tipsi, Topsi! — viņa dusmīgi sauc un meklē žagaru.

Abi sunēni, grīdai pieplakuši, lēni lien pie saimnieces kājām, mazās astītes no bailēm trīc.

—         Še tev, Tipsi! Un še tev, Topsi! Neaizmirstiet, ka nevar aiztikt zābakus un zeķes. Tedis ir skolnieks, ko viņš tagad lai dara. Nokavēs vēl stundas!

kas vainīgs?

Abi draugi smilkst un kauc, bet Tedis pagriež muguru un kaut ko meklē pa somu.

«Kāpēc viņš šoreiz mūs nepaglāba? Kāpēc neteica, ka mēs nemaz…» domā Tipsis un Topsis un palien zem kāpnītēm istabas priekšā. Divi melni purniņi ieraujas dziļāk patrepē, kad tiem garām aizsteidzas jauni, brūni zābaki.

—         Vai mēs esam vainīgi, Tipsi? — prasa Topsis un ar ķepu rauš no vaigiem asaras.

—         Nezinu, Topsi! Nevaram zināt, jo neesam jau gājuši skolā. Ja jau kāds saka, ka esam vainīgi, tad varbūt arī esam.

—         Ka tik Tedis nenokavētu stundas! — Tipsis ar Topsi nopūšas un aizskrien lazdu kalniņā paklausīties, vai jau nezvana.

Nē, nezvanīja.

—   Labi! — saka Tipsis.

—   Labi gan! — piebalso Topsis.

tedis mācas

Jfi, to Tipsis un Topsis saprot, ka skolēnu nedrīkst liaucet, ja tas mācās. Tāpēc viņi noliek melnos purniņus 11/ ķepām, gul tik klusi kā malkas pagales kastē un skalas, ko Tedis dara. Tas nu ir kaut kas nedzirdēts! Tedim ii tik nopietna, pat barga seja. Tipsis un Topsis mēģina savilkt tādas pašas krunkas pierē. Tedis paskatās griestos. I'ipsis un Topsis arī. Tedis pagriež galvu pret logu. Abi kucēni dara to pašu. Tedis kustina lūpas. Tipsis un Topsis arī. Tedis pašūpo vienu kāju zem galda, pašūpo otru. Tad viņš atsperas ar abām kājām pret sienu un cenšas apgāzt krēslu. Bet tas ir pamatīgs, negāžas, kaut gan ņirkst visos «"otros stūros. Nu Tedis paņem zīmuli, pakāpjas uz galda malas un palīdz zirneklim iedzīt mušu tīklā. Tīkls ir liels un zirneklis milzīgs, un muša ilgi spindz un spārdās. Tipsim un Topsim jau kļūst nemierīgs prāts.

Beidzot Tedis izvelk no kabatas gumijas diegus un sāk tīt tintes pudelei ap kaklu. Ar vienu roku viņš pietur galiņu, ar otru pavelk pudeli uz galda vidu, tad palaiž to vaļā, un tā pati atkal aizskrien uz malu. Tipsis un Topsis, elpu aizturējuši, skatās. Nu tā tik ir mācīšanās! Rīt viņi to noteikti pastāstīs vāverei lazdu kalniņā, lai viņa no brīnumiem vai zemē nokrīt. Jā, tas Tipsim un Topsim būtu īsti pa prātam.

tedis raksta

Kad virtuvē ienāk māte un sāk grabināties gar spaiņiem, tad Tedis ķeras pie rakstīšanas.

—    Nu tikai būs! — čukst Tipsis Topsim. Viņi abi iegrozās tā, lai labi varētu saredzēt, kas notiek uz galda.

Tedis paņem burtnīcu, attaisa tintes pudeli un tad sāk meklēt spalvaskātu. Meklē somā, uz loga, uz galda, zem spilvena.

—    Tipsi, atzīsties ar labu, vai tu neesi aizvilcis? — čukst Topsis.

Nudien neesmu. Bet tu pats? Neliedzies, Topsi!

Spalvaskāts atrodas bikšu kabatā, spalva svārku kabatā.

Tipsis un Topsis ir priecīgi, ka viņi nav vainīgi. Un i.ikstišana var sākties. Tedis iekož spalvaskāta galu zobos un ilgi groza galvu un šķirsta burtnīcu. Tipsis un Topsis iau nobijušies, ka būs atkal kaut kas pazudis. Tedis iemērc spalvu tintē un vēl niknāk sāk grauzt spalvaskātu. Zaļais gals jau ir kļuvis pavisam balts un plakans. Koka skabargas izplētušās uz visām pusēm.

Laikam garšīgs, Topsi! — Tipsis nolaizās un atceras, ka pusdienas sen jau garām.

— Jā, — Topsis arī tā domā. — Laikam tādas kā eglītes konfektes. Tās garās, ar bārkstiņām galā…

Tai brīdī uz lielceļa taurē mašīna. Tedis nomet spalvaskātu, atgrūž krēslu un izskrien. Durvis aizcērtas tik ātri, ka Tipsis ar Topsi nepaspēj izšmaukt zēnam pakaļ.

garšīgs gan!

Tedis ir prom, bet spalvaskāts, jaunais, zaļais spalvaskāts, vienu brīdi guļ mierīgs uz galda, tad apdomājas un sāk vien velties uz malu. Veļas, veļas, veļas, veļas un beidzot — paks! — nokrīt uz grīdas.

Tipsis un Topsis satrūkstas un pakāpjas divus solīšus iz durvju pusi. Lielās ausis saslējuši, abi suņi skatās uz ocīgo spalvaskātu. Redzi, kāds! Sāks vēl kustēties un velies pa grīdu!

Brīdi viņi stāv mierīgi un uzmana zaļo blēdi. Ja nu viņš adomājis bēgt kaut kur tālāk, tad jāķer un jātur ciet. Ar ko ad Tedis rakstīs, kad atnāks?

Bet zaļais laikam ir nosities, jo nekustas. Tipsis divas eizes uzmanīgi apiet tam apkārt. Topsis pieliek purnu paīsam tuvu un aposta. Tipsis pakustina to mazliet ar ķepu m atlec nost. Ja nu tagad vēl spalvaskāts nekustas, tad av vairs ko baidīties no tā. Topsis pirmais to paņem zoos un mazliet pagrauž. Garšīgs gan. To pašu atzīst arī

tipsis bet vai tad viņi drīkst apēst tik labu spalvaskātu? I«ih tafu nav nekāds koka gabals, bet skolnieka spalvasKāls. Un gan jau Tedis zinās, Ko ar to darīt. Ja vajadzēs, gan jau viņš pats to savi tauzīs.

draugs jāglābj

Otrā dienā Tedim atkal divnieks!

Vecmāmiņa saka, ka esot vel lielāks nekā tas pirmais. Un tad vēl skolotāja atrakstījusi vēstuli, ka Tedis nemaz, itin nemaz nemācoties.

To nu nespēj izturēt pat suņa sirds.

Kas gan tā par skolotāju, kas tā var apvainot Tedi. Kā viņa var teikt, ka Tedis nemaz, itin nemaz nemācās. Tipsis ar Topsi taču vakar visu laiku sēdēja zem galda un redzēja, ka viņš mācījās.

Viņi ļoti labi atceras.

Māte atkal rājas, un vecmāmiņa slauka asaras. Bet tēvs saka, ka no Teda cilvēks neiznākšot, ja viņš nemācīšoties.

To nu Tipsis un Topsis vairs nespēj paciest.

Viņi abi kā norunājuši izskrien istabas vidū un iekliedzas pilnā balsī:

— Au, vau, vau! Au, vau, vau! Tas nav taisnība, nav taisnība! Tedis visu vakaru mācījās!

Bet neviens Tipsi un Topsi neuzklausa.

Tāpēc viņi abi rīt dosies uz skolu. Ies un pateiks skolotājai taisnību. Nevar taču labāko draugu atstāt nelaimē. Vai ne?

steiga kaut kas aizmirsās

Pāri lazdu kalniņam Tipsis un Topsis iet pavisam lēni. Gludās galvas abi ir pacēluši augstu pāri kaķpēdiņām. Rasaini zirnekļu tīkli no smilgām krīt acīs un tinas ap deguniem, bet viņi tikai nošķaudās un iet tālāk. Kājas liek abi reizē. Kad Tipsis liek labo, arī Topsis labo. Kad Topsis sper kreiso, Tipsis arī tāpat. Purni abiem pagriezti uz skolas pusi.

Te priekšā no lazdas nolec vāvere un tā vien šūpo sirmo asti, un mirdzina melnās acis. Bet Tipsis un Topsis uz viņu pat nepaskatās. Nu, lai viņa ir vāvere! Nu, lai viņai ir jauns kažoks! Nu, lai lēkā vien, muļķe, tepat deguna galā! Tas viss ir nieks, ja Topsis un Tipsis ir nolēmuši iet uz skolu. Tad nevar klaiņot un skatīties apkārt, tad ir jāiet pa taisnāko ceļu un jāklausās, vai skolā jau nezvana. Ja zvana, tad var laisties arī skriešus.

bet vāvere atkal nolec uz celiņa un kaitina abus nopietnos gājējus.

Klausieties, suņi! Jūs esat nepieklājīgi suņi! Neprotat l.lhntu pateikt!

Mums nav laika! Mēs ejam uz skolu! — atbild Tipsis un I opsis un soļo tālāk. Bet vāvere tīšām kaitina:

Ko jūs skolā darīsiet, tādi nepieklājīgi suņi? Ķiu! i ni! Nemāk labrītu pateikt!

I ipsis paskatās uz Topsi un Topsis uz Tipsi.

Labrīt, vāvere! — viņi saka abi reizē. — Lūdzu, atvaino, mēs aizmirsām pateikt. Mēs gribējām, atpakaļ nākot, lelkt.

Atpakaļ nākot, jau būs jāsaka — labdien! Atkal tā vāvere izrādās gudrāka!

neviena suna

Skolā Tipsis un Topsis ļoti nobīstas. Tur ir pilns ar puiI .un un meitenēm, bet neviena suņa. Bērni visi gludām j'.ilvam, baltām apkaklītēm. Visās malās tā vien dzirdi, zvana kā ar zvaniem — labrīt, labrīt! Bet suņa — neviena. Un skolotāju — pilns! Ar brillēm un paši ar savām acīm, mi portfeļiem un grāmatām, ar melniem ķiteļiem un ar globusiem. Un visi no rīta tā vien smaidīdami staigā. Kā gan var zināt, kura ir tā nejaukā, kas Tedim liek nepelnīto. divniekus. Un vēl vēstules raksta!

Kaut kur starp bērniem Tipsis un Topsis pamana arī ledi. Kad atskan zvans un visi saiet klasē, reizē ar skolēniem iešmauc arī divi mazi suņi un pavisam klusi apsi stās zem pēdējā sola.

Tipsis un Topsis nepaspēj ne apostīt, ne apskatīt, kas l.r. par lielu, melnu dēli pie sienas un kas tie par baltiem kumosiņiem turpat blakus kastītē, kad ienāk skolotāja.

lierni pieceļas kājās. Tipsis un Topsis arī. Kucēni ir prie• īgi, ka viņi jau tik daudz prot.

burvju spogulis

Bērni skaita dziesmiņas, lasa, raksta un rēķina. Bērni kāl jas tur mierīgi, bet paceļ tikai rokas. Tad skolotāja viņui izsauc. Bet Tedis?

Tipsis un Topsis visu laiku skatās uz savu draugu.

Tedis visu dara otrādi: kustina abas kājas, bet rokatf nemaz.

—    Vai tu, Tedi, atkal neiemācījies? — jautā skolotāja.

—   Es mācījos… — čukst Tedis.

Tipsis piegrūž Topsim saltu degunu:

—        Topsi, kāpēc Tedis tik klusi runā? Mājā viņš tā kliedz, ka bezdelīgas bēg no perēkļiem laukā.

—         Es jau zinu, kā tu mācījies. Grāmata priekšā, bet acis pa logu laukā… — saka skolotāja.

—    Nebija vis tā, — čukst Tipsis, — acis arī bija istabālj

Bet skolotāja to nedzird.

—          Tu skatījies apkārt, grūstīji krēslus, ķēri mušas..» Vai tad tā ir mācīšanās?

Tipsim un Topsim lielās ausis saslienas. Nudien viņa visu ir redzējusi! Bet vai tad tā nav mācīšanās?

—         Mēs norunājām,ka stāstiņš jāizlasa desmit reizes. Un skaļi jālasa. Bet tu tā nedarīji.

—   Patiesi, Topsi! Nu kā viņa visu var zināt?

—        Viņai droši vien ir burvju spogulis. Un ar to var visu redzēt, — čukst Topsis, pavisam pie zemes pieplacis.

—         Bet tad jau, Topsi, mēs te neesam vajadzīgi. Tad jau viņa pati visu zina…

—   Zina gan… — prātīgi nolemj Tipsis un Topsis.

Jā, tad jau viņi var būt tik gudri, tie skolotāji, ja viņiem ir tādi spoguļi.

kurs grauza

Tā sapņodami par brīnišķīgo spoguli, Tipsis un Topsis nemana, ka pienākusi nākošā stunda.

—         Rakstīšana! — sačukstas bērni. Un visiem rokās skaisti1 spalvaskāti — zili, zaļi, sarkani.

«Droši vien tie ir cits par «IIii garšīgāki!» domā Tipsis. Viņš to grib pateikt Topsim, Ih'I baidās pakustēties. Skolotājā sava spogulī vēl var ielaudzīt, ka zem beidzamā sola kaut kas kūņojas.

Labi, ka viņa šoreiz neskatās spogulī, bet burtnīcās. 1'i ni tās ir atvēruši un nolikuši uz solu galiem. F— Skaisti! Glīti! Kārtīgi! — ļ»iiecājas skolotāja un pasaka kairam kādu labu vārdu. Tikai pie Teda sola viņa bēdīgi nopūšas:

— Tev atkal tukša burtnīca, Todi!

—   Lūdzu, skolotāj, es vakar nevarēju norakstīt. Man suņi sagrauza spalvaskātu!

Nu Tipsis un Topsis vairs ilgāk nevar izturēt. Viņi viens pakaļ otram drāžas laukā no solu apakšas un kliedz, ko māk:

—    Au, vau, vau! Au, vau, vau! Viņš melo! Viņš melo! Viņš pats grauza! Pats grauza! Mēs tikai palīdzējām! Mēs likai pagaršojām!

.

JŪLIJS VANAGS MAZA MIKIŅA LIELIE DARBI

vēl salts

Strauts pārplūdis un draudīgi krāc. Melnalkšņi stāv kā stipri viri — dziļi iebriduši ūdenī. Iemērkuši tumšajā dzelmē savus kailos zaru pirkstus, tie šūpojas vējā un čukst cits citam:

—   Vēl salts… Vēl salts…

Mikiņš atbīda cepuri pakausī un paskatās saulē:

—   Gan jau drīz būs silts… Pāri krūmiem aizlido mežapīle:

—   Pē, pē, pē! Kur mana pērnā ligzda? Zaļā varde, pakāpusies uz ciņa, sauc pakaļ:

—   Purvā, purvā!

Cīrulis, to padzirdīs, uzlido augstu, augstu zilajā debesī un dzied:

—   Drīz, drīz, ļoti drīz visi putni ligzdas vīs! Melnalkšņa galotnē sēž krauklis. Tas apsauc cīruli.

—        Traks, traks! Aiz prieka jau prāts krūmos. Gan perēsi krāpniecei dzeguzei bērnus! Rrrakaris…

Saule spoguļojas strauta ūdeņos un smaida.

uz kurieni tek strauts

Atgriezies pagalmā, Mikiņš jautā mātei:

—   Uz kurieni tek Saltais strauts?

—         Uz upīti, dēls, uz Avoksnes upīti. Tā jau tagad lejā aiz Ciemkalna plata kā ezers. Jaunās spēkstacijas turbīnu griež. Pieciem kolhoziem elektrību dod… Bet Avoksne ietek Daugavā.

—   Vai Daugava tālu?

—   Tālu, dēls. Aiz lielā Barviku sila.

MiklņA bi īdi domā. Tad ieH'l malkas šķūnīti, izmeklē pi.iv.ikii skaidu, atvāž aukliņā piesieto nazi un sāk griezt.

Mate brīdina:

—    Neiešņāp atkal pirkstā!

Nešņāpšu vis. Neesmu

mazais bērns.

Ko tad nu tik mudīgi darini?

—    Taisīšu laivu. Lai peld uz Daugavu!

Kad laiva gatava, Mikiņš pasit to padusē un teciņus vien aizjož uz strautmalu.

Pāri laipai krākdama gāžas duļķaina straume.

Tā satver Mikiņa laivu un virpuļodama nes projām. Mikiņš skrien līdzi gar krastu, kamēr laiva pazūd aiz līkuma.

Līdz Daugavai tālu…

spēka dzēriens

Kad noplaka palu ūdeņi un Saltais strauts vairs neplūda pāri laipai, kādā siltā svētdienas rītā tēvs sacīja:

—     Aiztec nu, Miku, uz klētiņu un atnes svārpstu. Iesim bērzu urbt. Sulu laiks ir klāt.

Pēc brīža abi gāja uz gatvi. Mikiņš bija uzvēlis plecā lielo svārpstu, bet tēvs nesa koka spaini un silītes veidā izdrāztu tapu.

Kad ieurba bērza stumbrā caurumu un iedzina tapu, spainī sāka pilēt sulu lāses:

—   Pakš, pakš, pakš…

Un drīz jau sapilēja pāri apakšējai stīpai.

Tēvs pagāza spaini un teica:

—        Pagaršo nu! Tas ir spēka dzēriens. Viss zemes labums tur sasūcies iekšā.

Mikiņš pietupās un dzēra pilniem malkiem. Salds!

Pārnācis mājās, viņš stāstīja mātei:

—         Tagad es būšu milzīgi stiprs! Es iedzēru spēka dzērienu!

sejas laika

Kad bērziem saplauka lapas un lielie sējas darbi kolhozā bija apdarīti, Mikiņš kopā ar māti piemājas dārziņā dēstīja kartupeļus.

—          Pavasarī iedēstīsi vienu kartupeli, līdz rudenim izaugs vesels sieks, — māte pamācīja.

Abi cītīgi strādāja.

Pēdējās vagas galā māte pamanīja, ka naža saite Mikiņam karājas tukša.

—   Kur tev nazis? Pazaudēji?

—          Nepazaudēju vis, — Mikiņš lepni atbildēja. — Iedēstīju, lai izaug vesels sieks.

ziedoņa ilgums

Pirmās ziedēja ievas.

Tādas kā kupenas bija sasnigušas krūmos gar Salto strautu.

Tad sāka greznoties lielais ķirsis dārziņa stūrī.

Ķirsi panākt gribēdamas, sārti uzziedēja jaunās ābelītes krustu šķērsu savagotajā lauciņā, kur Mikiņš ar labām cerībām bija dēstījis savu aizvāžamo nazi.

Un beidzot mēļu un baltu ziedu pilni pieplauka ceriņu krūmi istabas galā.

Pļavā sen spīdēja dzeltenās purenes un gundegas. Kārklu pavēnī vizēja zilās vijolītes. Zem alkšņiem slēpās kreimenes.

/.iedēja visa pasaule.

Nejauši ieskatījies spogulī, Mikiņš ieraudzīja, ka ari viņš sacīs plaukt: virs deguna sabirušas tādas kā zeltainas ziedlapas.

Mam, — viņš sauca, — paskaties!… Es ziedu!

Tie vasaras raibumi, dēls, — māte sacīja.

Vai vasara jau klāt? Tad drīz varēs peldēties!

Kad noziedēs ceriņi, sāksies vasara.

Tad gan ilgi jāgaida, — Mikiņš nopūtās.

Dēls, dēls, — māte skumji pasmaidīja, — tu vēl nezini, cik ātri paiet ziedonis!…

Kur nu ātri, — Mikiņš teica, — ja deguns tikai tagad sak ziedēt.

pirmais pērkons

Vasara sākās ar pērkona spērienu.

Saule tai dienā dedzināja bez jēgas. Mikiņam skausts apsvila sarkans kā noplaucēts un bija jāieziež ar krējumu.

Duksis vazājās apkārt, mēli izkāris, un ēda zāli.

—      Tas gan ir aita, — Mikiņš sacīja. — Neredz, kur pļava!

Pagājis uz strauta pusi, viņš pieplūca pasmagu klēpi un nolika Dūksim priekšā.

—   Ēd nu! Vistreknākā piena zāle.

Bet suns gulēja kā beigts un neņēma ne mutē.

Pa to laiku virs Barviku sila bija samācies melns mākonis.

Tas ātri kāpa augšā un aizsedza sauli.

Drīz satumsa visa debess. Gaiss bija tik sutīgs un smags, ka pat vieglās bezdelīgas nejaudāja pacelties pāri jumtiem, bet lidinājās gar pašu zemi.

Naksnīgajā pamalē plaiksnījās tāli zibeņi.

Mikiņš bija pieplacis turpat blakus Dūksim pie būdas un klusēdams raudzījās melnajos debešos.

Pēkšņi viņš pamanīja tur ātri skrienam mazu, baltu mākulīti.

II k.i (ļumu mutuli kāds no pīpes izpūtis!

Un tcid pagalmam pāršalca negaisa brāzma. Gatves bērzi I<uj šņākdami locījās un vaidēja. Visi putni bija nozuduši. Tikai kada aizkavējusies vārna cīnījās pret vēju, kamēr iemetās melnalksnī, kur bija viņas ligzda.

Tai brīdī pārplīsa zeme.

Pasaule piešķīda ar baltu uguni, un Mikiņš aizvēra acis.

Bargs dārdiens pāršķēla padebešus, un ūdens sāka gāzties no gaisa.

Uztrūcies un baiļu pilns, Mikiņš skrēja uz istabu. Bet tēvs jau bija izsteidzies pagalmā, soļoja pretim un smaidot sauca:

— Pirmais pērkons! Nu vasarai vārti vaļā!

rasā izkapts labak kož

—         Celies nu, dēls, — māte modina, — saulīte jau uzlēkusi, jābrauc uz pļavu!

—        Jā, jā, — Mikiņš murmina, — es vēl mudīgi pagulēšu un tūlīt celšos…

Viņš aši pagriežas uz otriem sāniem.

Miegs tik salds!

Tad noklaudz durvis — un tēva stiprās rokas vieglītiņām izceļ zēnu no gultas:

—   Celies, celies, citi pļāvēji jau gaida!

Nu Mikiņš pamostas galīgi un žigli skrien mazgāties.

Pagalmā stāv lielais kravas auto. Tur sasēdusies brigāde, kas brauks uz tālo pļavu.

Vecais Mārtiņš sauc no augšas:

—          Kas tu par kolhoznieku, ja siena laikā tik ilgi guli! Vai nezini, ka rasā izkapts labāk kož?

Un viņš sniedz Mikiņam mazu, baltu grābeklīti.

Mežmalas līcī skan izkaptis. Otrā krastā jautri tarkšķina zāles pļaujamā mašīna.

Skaidrs, ka Mikiņš aizgulējies!

kopīgiem speķiem

Tālo pļavu pļauj trīs dienas.

Guļ šķūnī, smaržīga siena pantā. Ēdienu vāra uz ugunskura. Dienvidū peldas Avoksnes upītē. Vakaros dzied dziesmas.

— Dzīvojam kā pieguļnieki pa Jāņiem! — priecājas vecais Mārtiņš.

Arī Mikiņam te pilnas rokas darba.

Jāārda ar grābekļa kātu siena vāli, lai labāk žūst. Jāvāc sausi žagari ugunskuram.

Jālasa zemenes launagam. Jāuzmana ūdas zālainajās pastraumēs, kur daudz līdaku…

Kā lai viens cilvēks ar visu to tiek galā?

Labi, ka šad un tad Juris nāk palīgā.

Un Sārtīte.

Jurim gan mazāk vaļas, viņš brauc ar zirga grābekli un piepalīdz tikai pie ūdām un žagariem.

Toties Mikiņš Jurim palīdz pie gubiņu vešanas. (Jo Juris jau ir pionieris un veic atbildīgākus uzdevumus.)

Pie uguns kuršanas nāk talkā arī Mārtiņš.

Viņš ieliek grābekļiem jaunus zobus, jo dažiem grābējiem tie allažiņ ķeras aiz ciņiem un lūst vienā gabalā…

Bet Sārtīte ir čaklākā ogotāja: Mikiņš vēl nav paguvis zemenes pat lāgā nogaršot, kad viņai jau turziņa pilna!

Tā kopīgiem spēkiem viņi veic visus lielos darbus.

grābeklis

Juris brauc ar zirga grābekli. Mikiņš strādā ar savu.

Grābj, grābj, snaikās uz visām pusēm, rauš sienu sev klāt.

Bet grābeklis negrib klausīt.

Kur vien skaties — palikuši nepievākti vīšķi!

Ko nu? Mikiņ6 sauc:

Juri! Pārbrauc te ar savu, manējam zari par īsiem!

laba gabana

Mikiņš krauj siena klēpjus uz lapu meijām.

Mārtiņš pamāca:

—         Liec vienu klēpi uz vienas meijas, otru — uz otras. Un tā, lai klēpjiem gali sietos kopā. Labu gabanu vieglāk vest.

Bet Mikiņam neveicas.

Nevar un nevar sasiet klēpjiem galus!

Tad Mārtiņš nāk talkā.

—         Visa māksla meijās, — viņš saka. — Ja tās nav kuplas un vienāda auguma, tad gabana iznāk greiza, slīd nost un pie pirmā činkura veļas apkārt. Sāksim kraut no jauna…

Beidzot gabana gatava.

Juris jūdz zirgu pie meiju resgaļiem un apmet gabanai grožu.

Bet Mikiņš jau melnim mugurā! Laikam Mārtiņš tur zēnu uzcēlis.

Un ved gabanu uz šķūni.

Aizslīd kā uz sliecēm!

pasa pelnīta maize

Pēc lielajiem lietiem sākās labības pļauja. Kombains peldēja kā kuģis kviešu jūrā, bet Mikiņš kopā ar Sārtīti un citiem bērniem pārstaigāja nopļauto lauku un uzlasīja palikušās vārpas.

Līdz launagam savāca lielu kaudzi. Tēvs teica:

—   Redzi nu, dēls, būs tev paša pelnīta maize! Bet Mikiņš atbildēja:

—   Es labāk gribu plāceni!

BIEDRISKUMS

Sārtīte pakrīt, kurvītis apgāžas, visas vārpas sabirst biezajā zālē.

Bet vārpu vācējiem sacensība: čaklākos vizinās uz ciemu izpušķotajā automobilī, slinkie lai steberē kājām.

Sārtīte bēdīga, viņa negrib būt pie sliņķiem, gandrīz vai raud…

Nelaimi pamana Mikiņš. Pienācis klāt, viņš mierina. — Nebēdājies, Sārtīt, es tev palīdzēšu!

Un tūlīt ķeras pie darba. Sārtītei kļūst vieglāk ap sirdi, jo par abiem lasīšana daudz ātrāk sokas, drīz jau kurvītis atkal pilns.

Un vakara abi brauc mājās dziedadami.

virs un vārds

Kad nokopta labība, nāk citi darbi.

Dažkārt tie prasa visu vīra dūšu, īpaši tādās reizēs, kad pašam ar sevi jātiek galā.

Sestdienas vakarā Mikiņš norunā ar tēti, ka rīt abi dosies uz Barviku silu sēņot.

Māte modina dēlu agri jo agri — vēl agrāk nekā toreiz uz pļavu.

Zēns ar mokām izberzē acis, plaksti liptin līp kopā, aiz miklajām logu rūtīm tikko svīst pelēka, salta gaisma…

Mikiņš iziet ārā un netīksmē noskurinās:

— Brrr!…

Naktī nolijis lietus.

Vēl tagad smidzina drēgnumu aiz apkakles. Un pil no visiem krūmiem… Bet tētis saka:

—     Nu naigi uz silu! Pēc lietus baravikas brangi aug! Un aizbrien pa rasu uz meža pusi.

Mikiņš sakož zobus un klusēdams kūņājas līdzi. Jāturas!

Ja esi devis vārdu, tad jāturas visiem spēkiem, kaut vai asaras sasprāgst acis!

gājputni

Ar pēdējām dālijām nozied vasara. Vasarai līdzi aizlido gājputni. Pirmās pošas projām garkājes dzērves. Pametušas savu iemīļoto dzērveņu purvu, tās paceļas gaisā un ilgi riņķo virs meža, skumji saukdamas:

—   Kur laime? Kur laime? Un pašas atbild:

—   Tur vien, kur saule! Tur vien, kur saule!

Tad sarindojas garā kāsī un lido uz dienvidu pusi. Mikiņš raugās dzērvju kāsim pakaļ, kamēr tas pamazām izgaist zilajā debess tālē.

Nabadzītes! Viņas nezina, ka saule vienmēr spīd Mikiņam tieši logā!

āboli

Piemājas dārziņā aug trīs ābeles. Viena ābolu pilna, bet divas šogad bez augļiem. Velti tās slej gaisos savas tukšās zaru rokas. Vēju vien tvarsta. Neviena ābola tām nav ko šūpot. Bet trešā kā bērtin piebērta.

Pietvīkusi gluži sārta zem augļu nastas, nolīkusi līdz pašai zemei, tā sniedz savus pilnos klēpjus un aicina:

—        Nāc, pagaršo! Viss saules dzidrums manos augļos sakrāts!

Bet Mikiņš neļaujas kārdinājumam.

—   Nevar, nevar, — viņš saka. — Vēl nav gatavi!

Pēc nedēļas ābele jau lūgšus lūdzas, sārtos ābolus Mikiņa mutei sniegdama:

—        Ņem taču, vāc nost man no pleciem to smagumu, citādi es lūzlšu!

Mikiņš noplūc pašu sārtāko ābolu, pārgriež vidū pušu un nogaršo.

—        Vēl nevar, — viņš nopūšas. — Sēkliņas vēl nav gluži brūnas…

Un paliek zem pilnajiem zariem balstus, lai ābelei vieglāk augļu smagumu noturēt.

Kādā tumšākā naktī atskrien tālās jūras vējš. Tas auro gar pakšķiem un purina ābeli. Gatavākie āboli nobirst zemē. Sārti un sulīgi tie guļ rasotajā zālē līdz rītam.

Tad nāk Mikiņš, salasa ābolus grozā un noliek istabā uz galda. Pašus skaistākos viņš pataupa māmiņai un tētim, bet pārējos ēd pats. Un serdes pamet Dūksim.

Bet tas, muļķis, neņem!

Vēl nesajēdz, cik āboli gardi…

salna

Vēl vakar gatves bērziem lapas bija zaļas. Pēkšņi uznāca salna. Un vienā naktī viss pārvērtās.

Dālijas dārziņā noplakušas un melnas kā apsvilinātas. Kartupeļu laksti brūni un sakrituši virs vagām kā nobradāti.

Pļava pelēcīga un rūsgana…

Viss vasaras sārtums salijis pakalna kļavās.

Pasaule kļuvusi ruda!

Mikiņš skraida no gatves līdz strautam un dzied: — Visi lauki rudeni, tāpēc sauc par rudeni!… Tikai bērziem galotnes mirdz zeltainas, kā aizejošās vasaras saules pielietas.

tēva zabakos

Pēc salnām sākušies garie rudens lieti.

Tāpēc Mikiņam no rītiem nav nekur jāsteidzas, var izgulēties pēc patikas. Bet šorīt lietus vairs negrabina rūtīs, un Mikiņš pamostas diezgan agri.

Istabas klusums viņu uzmodinājis.

Māmiņa aizgājusi uz cukurbiešu lauku.

Bet tētis?

Nu jā! Tētis būs aizbraucis uz kolhoza klēti pēc labības par izstrādes dienām…

Bet tur taču arī Mikiņam jābūt klāt! Jāsaņem paša pelnītā dala par vārpu lasīšanu…

Iekāpis tēva vecajos zābakos, viņš dodas ceļā. Gribot negribot jāsper plati soļi, jo zābaku stulmi gari un neļauj kājai celī locīties. Tā vien jāturas, lai nenogāztos gar zemi. Bet pasaule ūdens pilna. Visur peļķes. Ieplakās viļņo veseli ezeri. Ja nu liksies kādā iekšā…

Taurēdams panāk gājēju kolhoza auto.

Šoferis izliecas pa logu un sauc:

—   Zābaki! Uz kurieni nesīsiet vīru?

—         Uz klēti, — Mikiņš nopietni atbild. — Jāsaņem sava rudens raža!

pliksalā Ziema nāca ar skaudru salu.

Visas peļķes sastinga ledū, bet pārplūdusi pļava pārvērtās par īstu slidotavu.

Pievakarē, kad skolā beidzās mācības, te saradās bērni ar slidām.

Nu katrs rādija, ko māk.

Dažs slidinājās uz vienas kājas, cits — uz abām, bet viens laida gluži atmuguriski un zīmēja uz ledus tādus astoņniekus, ka bail.

Tikai Mikiņš stāvēja malā un skatījās.

Viņš vēl nebija izgudrojis sev slidas.

Juris apstājās blakus un slaucīja sviedrus:

— Se, pamēģini sākumā kreiliski, — viņš sacīja un sniedza Mikiņam savu kreisās kājas slidu.

Jo pats šļūkāja uz labās kā visi, kas neprata slidot uz divām.

Slida bija jauna un spoža..

Mirdzēja kā spogulis!

Mikiņš piesprādzēja slidu pie kreisās kājas zābaka, uzmanīgi piecēlās, notēmēja virzienu, atspērās ar labo un — žviukš! — nolikās gar zemi, krietnu gabalu aizšļūkdams pa glumo gāli tāpat uz muguras.

Taču tūlīt trūkās augšā un piesarcis mēģināja atkal.

Tā viņš klupdams un krizdams pūlējās līdz vakara krēslai, kamēr iemanījās noturēt līdzsvaru.

Pliksala laiks negrozījās gandrīz divas nedēļas.

Mikiņš katru dienu dūšīgi slidoja.

Drīz viņš jau mācēja ar vienu atspērienu aizslidināties no niedru cera līdz kārklu krūmam, labo kāju pievilcis un rokas izplētis kā spārnus.

Svētdienas rītā notika lielās sacīkstes.

Visiem par pārsteigumu kreisās kājas slidotāju pulkā pirmais pie mērķa nonāca mazais Mikiņš!

— Nav nekāds brīnums, — teica Tenis, kas bija ieguvis trešo vietu labās kājas slidojumā. — Tādā disciplīnā neviens cits nav trenējies.

Un Mikiņš kļuva par kreisās kājas čempionu visā Mežlīču pļavas slidotavā

kamanu ceļš

Augu dienu sniga.

Lielas, mīkstas sniega pārslas lēni krita no gaisa un pamazām apsedza ar baltu segu visus laukus, mežus, jumtus…

Pienāca vakars, bet sniegs vel sniga.

Rītā tēvs sacīja:

—   īsts kamanu ceļš! Nu tikai jāpošas meža pec malkas…

Un aizgāja rīkot brigādi darbā.

Kad uzausa gaisma, piecēlās arī Mikiņš. Nomazgājies un paēdis brokastis, viņš apāva velteņus, uzģērba silto kažociņu, uzlika galvā ausaino cepuri, uzmauca rokās dūrainos vilnas cimdus un izgāja pagalmā.

Pasvilpis Dūksi, Mikiņš sāka to jūgt ragaviņās.

Bet Duksis negribēja ļauties.

—         Vau, vau! Man ķepas salst! — viņš savā suņa valodā sūrojās.

—        Nu jā, tev jau basas kājas, — Mikiņš norūca un apāva Dūksim savas vecās zeķes.

Duksis tomēr nerimās un sāka pat rādīt zobus.

Tad Mikiņš noskaitās:

—        Stāvi rāms, kad tev saka! Pašam būda nekurināta, bet nevīžos braukt mežā pēc malkas!

—        Vau, vau! Manai būdai dūmeņa nav! — Duksis taisnojās.

Un iegāza braucēju kupenā.

Tā Mikiņš iemēģināja pirmo kamanu ceļu svaigajā sniegā.

zīlīte

Pirms Jaungada uznāca bargs putenis. Sadzina kupenu kalnus līdz pašiem jumtiem. Taču sals neatvilga, bet vēl pieņēmās spalgumā. Naktīs spīdēja mēness. Lausks sprēgādams skaldīja istabām pakšķus.

Rītos dūmi stāvus kāpa dzidrajās debesīs. Sarkana saule tikko palūkojās pār mežu un tūlīt laidās uz rietu.

Putniem pietrūka barības.

Zvirbuļi sabozušies tekāja pa aizputināto ceļu un sūdzējās:

—           Cirrks, čirrks! Kažoks veltīgi sniegā mirkst! Nevienas zirga pēdas nevar saredzēt… Ko te lai ēd?

Bet visgrūtāk klājās zīlītei. Jau ilgu laiku tā dzīvoja badā. Sirsniņa vairs tikko pukst…

Beidzot zīlīte saņēmās un klauvēja Mikiņam pie loga:

—    Dzi, dzi, dzi! Pa-lī-dzi!

Mikiņš sadzirdēja zīlītes

bēdu saucienu un izlika uz palodas speķa kumosiņu. Zīlīte paēda, noslaucīja knābīti un aizlaidās. Bet otrā dienā atkal klauvēja pie rūts. Kā viņa zināja, ka tieši tas ir Mikiņa logs?

.

ERNESTS BIRZNIEKS-UPITIS DZEŅI

Staigājot pa mežu, bieži dzirdam kokos it kā klabināšanu, it kā kalšanu. Apstājamies katru reizi un klausāmies, kas tur kaļ. Tik daudz jau no savām sarunām zinām, ka kalēji ir dzeņi. Bet Dace grib arī zināt, kāpēc dzenis kaļ.

Stāstu, ka katram putnam gribas ēst, ka viņš meklē sev barību.

«Bet ko viņš ēd?»

«Viņš ēd tārpiņus, meklē sēkliņas.»

Patlaban dzirdam kalšanu tepat priedē. Apstājamies, skatamies uz augšu, bet neko neredzam. Apejam priedei visapkārt, redzam pat zemē dažas baltas skaidiņas, ko viņš izkalis un nometis, bet paša putna neredzam. Tad piedauzu ar savu nūju pa koka stumbru. No negaidītā trokšņa putns sabīstas un, dikti saukdams: gik-gik-gik!, aizlaižas projām. Redzam, ka tas ir prāvs putns un raibs.

«Kāpēc tu viņu aizbaidīji?» Dace ieprasās it kā pārmetot.

«Gribēju tev viņu parādīt un arī pats dabūt zināt, kāds dzenis tas ir. Tagad nu zinu, ka tas ir lielais, raibais dzenis. Nekas, gan viņš drīz atlaidīsies atpakaļ, jo te ir viņa apgaita.»

Stāstu, ka katram dzenim ir savs īpašs rajons, kuru viņš katru dienu aplido savos barības meklējumos, un citus dzeņus labprāt šeit neielaiž.

«Bet vai viņam bērni arī ir?» Dace jautā.

«Saprotams, ka ligzdā ir. Un arī tos mēs atradīsim kādā kokā.»

Pārejam mājās un šodien par dzeņiem un dzeņu bērniem vien runājam.

Vakarā, gulēt ejot, man pa paradumam jādzied mazmeitai kāda dziesmiņa. Viņa grib, lai dziedu par dzeņiem. Bet es tādu dziesmu neprotu dziedāt. Noskaitu tautas dziesmu «Viens gans nomira, Citi gani raudāja», kur ir arī runa par dzeni, ka tas kalis krustu augstā kokā…

Pēc tam dziedam vēl «Saulīt tecēj tecēdama», «Aijā žūžū, lāča bērni» un šķiramies. Dace vēl var kādu brīdi ar sevi sarunāties, kamēr aizmigs. Pulksten pusastoņos viņa parasti aizmieg.

Otrā rītā pusastoņos pamostas. Pie brokastīm ir atkal runa par dzeni un viņa bērniem. Tikko padzersim rīta pienu, iesim atkal uz mežu meklēt raibo dzeni.

Nonākam apmēram vakarējā vietā. Dzirdam atkal kalšanu pusnokaltušā pihedē, kas apaugusi sūnām gandrīz līdz pat augšai. Nostājamies priedes tuvumā un skatāmies. Dzenis neliekas mūs ne redzam, bet steidzīgi turpina savu kalšanas darbu: ieķēries saviem asajiem nagiem stumbra mizā un atspiedies uz atsperīgās astes, viņš dauza ar kaltveidīgo knābi tik stipri, ka skaidas šķīst uz visām pusēm. Pakalis brītiņu, viņš, tāpat turoties mizā, skrej kokam apkārt pretējā pusē skatīties, vai tur jau nav izlīduši ārā izbiedētie tārpi, un aplasa tos.

Kamēr dzenis kaļ un skraida apkārt kokam, apskatām pamatīgi, kāds viņš izskatās. Dzeņa piere melna, pakausis sarkans, vaigi, kakls un sāni balti, bet zem astes ir tāds pat sarkans plankums kā pierē. Un melnas strīpas velkas gar kaklu, pār muguru un spārnu malām. Un Dacīte atrod, ka dzenis ir raibs un skaists. Tagad ejam meklēt dzeņa bērnus.

«Bet kā mēs tos atradīsim?» jautā Dace.

«Kaut kur kokā būs viņu ligzda.»

Drīz vien dzirdam kādā priedē pīkstam un brēcam. Un redzam apmēram ap to vietu, kur beidzas priedes grumbuļainā miza un sākas gludā, dzeltenīgā miziņa, četrus mazus putneļus pie ligzdas cauruma visai skaļi brēcam.

«Kāpēc tie brēc?» uzdod man jautājumu Dace.

«Gribas ēst, gribas ēst, gribas ēst!» Viņi visu laiku sauc savus vecākus.

Un brīdi pa brīdim pielaižas gan dzenēnu tētis, gan māte un pasniedz kaut ko mazajiem. Kurš dabūjis, tas pazūd uz laiciņu no cauruma, bet pēc brītiņa parādās atkal un brēc atkal.

Ar tārpu, kūniņu un kāpuru lasīšanu tik ātri neveicas,

tādēļ lielie dzeņi ņemas arī ar sēkliņu lasīšanu no priežu un egļu čiekuriem. Lielajiem egļu čiekuriem raibie dzeņi pat atraduši īpašu smēdi, kur priedes žuknī ērti var iespiest čiekuru sēklu meklēšanai. Te tikai čiekurs jāgroza apkārt un apkārt, un sēkliņas var viegli izknābāt, tukšo čiekuru nomest zemē un jaunu, sēklām pilnu čiekuru novietot smēdē. Un sēkliņu meklēšanas darbu šeit turpina gandrīz nepārtraukti gan dzenēnu māte, gan tēvs.

Bet apakšā pie dzeņu smēdes krājas izlobītie čiekuri vai veselām kaudzēm.

GRIEZES

Jau agrā pavasarī ir Tarkšķe, ir Tarkšķis kļuva visai nemierīgi un par to vien domāja, ka jāsāk tālais ceļojums atpakaļ uz dzimteni, uz Līču pļavu. Un jau marta beigās viņi iesāka savu ceļojumu.

Līdz šim viņi bija slēpušies Nīlupes apkārtnes leknajos labības laukos un zālājos, bet tagad, vakaram pienākot, viens otram nediktā balsī uzsauca — tarrr-tarrr-tarrr! — ka laiks ir doties ceļā, un devās tāpat kājām, nepaceļoties spārnos, arvien uz priekšu.

Ceļu viņi visu laiku ieturēja uz vakariem un skrēja visu nakti. Uz rīta pusi viņi palasīja zālē kādus tārpiņus, kādus kukainīšus, dienā nometās paslēpties un atpūsties zālē, bet vakaros tarkšķinādami skubināja atkal viens otru ceļā. Kur gadījās kādi uzkalniņi un nelieli ezeriņi, tur pārlaidās arī

pāri, tomēr uz saviem spārniem tik daudz nepalaidās kā uz savām kājām.

Tā viņi, pa naktīm skriedami un pa dienām atpūzdamies, beidzot bija nonākuši pie Gibraltāra jūras šauruma. Te nu neko nevarēja darīt, bija jāceļas spārnos un jālaižas jūrai pāri. Uzsauca viens otram kā drošinādami vairākas reizes tarrr-tarrr-tarrr un cēlās spārnos.

Laimīgi viņi bija pārkļuvuši pāri Vidusjūras šaurumam un nonākuši Portugālē. Seit viņi pie kādas upes drusku atpūtās un atspirdzinājās lielajā zālē, tad ņēmās atkal skriet kājām gar Atlantijas okeānu ziemeļu virzienā. Tā viņi tecēja cauri Francijai, Beļģijai, Holandei. Dānijā atkal atpūtās pāris dienas, tad skrēja, vietumis pārlidojot, vienā laidā, kamēr nonāca Baltijas jūras malā.

Šeit abi Tarkšķi jau jutās gandrīz kā mājās. Vairāk par mēnesi bija vilcies viņu ceļojums. Tagad jau bija maija vidus, bija jāsāk rūpēties par ligzdas taisīšanu, olu dēšanu un bērnu perēšanu. Vasara jau nav visai gara, augusta beigās būs jāsāk atkal ceļot atpakaļ…

Pērnais āboliņa lauks bija jau krietni sazēlis un sācis griezties galviņās, kuras vēl bija pavisam zaļas. Kādā bedrītē Tarkšķi sāka taisīt ligzdu: vilka kopā sausas zālītes, lapiņas, sūnas, spalviņas un savā starpā mīļi sarunājās — kje-kje-kjē. Tad sieviņa sēdās ligzdā dēt pirmo olu un vīriņš pats sajūsmā vai visu nakti dziedāja savu vienīgo, īso dziesmu — tarrr-tarrr-tarrr!

No rītiem agri, vēl pilnīgi rasā un miglā, abas griezes skraidīja pa pļavu un lasīja tārpiņus, kukainīšus, sliekas gar kurmju cēlumiem. Sastapa viņus te reizēm arī lapsa, bet abas griezes prata tik veikli aizšmaukt, ka lapsa tikai acis vien noplātīja.

Reiz miglā Tarkšķis satika stārķi. Abi brītiņu izbrīnā nolūkojās viens otrā, tad mierīgi aizgāja katrs uz savu pusi.

Kad bija sadētas deviņas zilganpelēkas oliņas, māte sēdās perēt. Pēc pāris nedēļām, kad āboliņa galviņas bija kļuvušas sarkanas, mazie cālīši jau bija izperēti. Viņi visi bija melni pūkainīši un ļoti kustīgi. Jau driz vien viņi rāpās ārā no ligzdas, skraidīja tāpat apkārt gar āboliņa saknēm un ķera sīkās, sarkanās mārītes, raibās margrietiņas, zaļos tārpiņus. Māte, paklusu tarkšķēdama, sauca melnos pūkainīšus neizklīst tālu no ligzdas. Bet tēvs lielā sajūsmā un priekā par laimīgo ģimeni tarkšķināja dikti jo dikti vai visu laiku…

Pēc brokastīm, kad bija nožuvusi rasa, pāri tiltam uz āboliņa lauku atbrauca pļaujmašīna. Vispirms pļāvējs aplaida četrstūrainajam laukam apkārt gar grāvmalām, atstādams aiz sevis kuplas spailes leknā āboliņa. Tad laida laukam apkārt otro reizi.

Mašīnas spārnam bija kļuvusi par daudz vaļīga kāda skrūve, bija jāaptur zirgi un jānostiprina skrūve. Lai zirgi būtu mierīgi un nekustētos uz priekšu, tiem pasvieda pa klēpim nopļautā āboliņa. Tajā brīdī nenopļautā lauka vidū atskanēja skaļš — tarrr-tarrr-tarrr!

«2ēl gan, ka būs jānopļauj pat tava ligzdas vieta,» pļāvējs pie sevis nodomāja.

Turpinot darbu, nenopļautais laukums kļuva arvien mazāks…

Augšā, pāri mājai, liepā piemita stārķi savā ligzdā. Mazajiem stārķēniem tagad vajadzēja daudz barības. Un vecais stārķis bija iemanījies, ka tikko nopļautā laukā ir vienmēr bagātīgi kas mantojams. Viņš atlaidās un sāka staigāt pļaujmašīnai iepakaļus, uzlasot vardītes, sienāžus un dažādus kukaiņus.

Nepļautais laukumiņš kļuva arvien mazāks. Stārķis pamanīja pazibam gar acīm melnus pūkainīšus un pazūdam grāvī. Stārķis tos noturēja par pelēm un nožēloja, ka nebija paspējis tās noķert. Tad viņš ieraudzīja divus paprāvus putneļus, stipri sadugušus uz priekšu, aizšaujamies garām — arī uz grāvja pusi.

Beidzis darbu, pļāvējs pacēla no zemes nelielu ligzdiņu, atlika to atkal atpakaļ zemē, pagrieza zirgus uz mazā tiltiņa pusi un brauca mājup.

Kad zirgi ar pļaujmašīnu bija patlaban pārgājuši tiltiņam pāri, no tuvējā rudzu lauka atskanēja skaļi tarrr-tarrr-tarrr. Griezes priecājās, ka bija laimīgi paglābušās.

ADOLFS TALCIS ZIŅKĀRĪGA NIRA

Tas notika Ziemeļjūrā, tālu prom no mūsu dzimtenes krastiem.

Zvejnieki zvejoja siļķes. Viņi bija te atbraukuši ar veselu flotili. Lielie bāzes kuģi stāvēja salu aizvējā, zvejas traleri strādāja atklātajos ūdeņos.

Tālajās jūrās zvejnieki tā strādā mēnešiem ilgi, neredzēdami dzimtenes krastus. Viņu mājas tad ir kuģis, bet visapkārt redzams vienīgi bezgalīgs ūdens plašums.

Dažkārt jūra ir mierīga un klusa, mirdz kā spogulis saules staros. Citreiz vētra to sabango baltās putās, un viļņi tad ceļas augšā kā milzīgi ūdens kalni.

Visbiežāk tas notiek vēlu rudeni un ziemā. Toties tad ir laba zveja un zvejnieki saka:

—   Stiprs laiks, nāk zivis.

Tādā vēlā rudeni pie zvejniekiem atlidoja nirējplļu bars. Vasarā viņas uzturējās Tālajos Ziemeļos, kur lizdoja un perēja. Bet, kad uznāca sals, tad ar jauno, izaudzināto saimi pārlidoja uz tādu vietu, kur var iegūt barību arī ziemā.

Pīlītes apdraud ne vien sals. Vasarā, kad pīļu māte lizdošanas vietā izdēj olas, viņai jāsargā tās no lielās kaijas, kas labprāt pamielojas ar svešām olām. Kad izšķiļas pīlēni, tad tie jāsargā no vanagiem un plēsīgās lapsas. Rudeņos jāsargās no medniekiem, kas mēdz paslēpties te meldru pacerēs krasta malā, te laivās un citos peldošos rīkos, ar kuriem brauc pa ūdeni, un kāro iegūt cepeti.

Tāpēc vecā pīļu māte bija piesardzīga. Viņa gan atveda savu saimi jūrā, kur strādāja zvejnieki, bet nekad neveda tuvu kuģiem. Ej nu sazini, varbūt arī tur slēpjas briesmas? Tiklīdz kāda jaunā panirās uz to pusi, tūliņ brīdināja:

—   Pēk, pēk! Kas tā dara, ka bēg prom no bara!

Vecā neveda savu saimi arī pārāk tuvu salām. Tikai naktīs tur aizlaidās, lai gar sēkļiem un zemūdens klintīm pamielotos ar zivtiņām, gliemežiem un vēzīšiem. Vai vētras laikā paslēptos salu līcīšos no viļņu bangām. Bet arī tādās reizēs vajadzēja uzmanīties, lai neuzbruktu briesmas.

Jaunie pīlēni parasti klausa veco brīdinājumiem. Bet vienā saimē gadījās pavisam stūrgalvīga nira. Patiesībā vairāk ziņkārīga nekā stūrgalvīga. Viņa nevarēja saprast, kāpēc būtu jābaidās no zvejas kuģiem. Saut no tiem nešāva, virsū tie arī neskrēja, ja vien pati piesargājās. Un re, kā tad kaijas nemaz nebaidās, ap kuģiem vien dzīvo un tur labi pabarojas!

Ziņkārīgā neklausīja māti. Kā ieraudzīja kādu kuģi, tā īrās prom, brīdini vai nebrīdini. Un tiešām nekas nenotika. Zvejnieki darīja savu darbu, nelikās zinis ne par kaijām, ne par niru.

Vecās niras parasti baidījās pat no tīklu bojām — dīvainajām bumbām, kas garā virtenē peldēja kuģu tuvumā, ja bija izmesti tīkli. Ziņkārīgā piepeldēja klāt — nekā briesmīga. Bojas rāmi šūpojās mierīgajā ūdenī.

Kad kuģi traucās šurp un turp, meklēdami zivju barus vai vilkdami trali, tiem apkārt ķērkdamas lidoja kaijas un albatrosi. Arī Ziņkārīgā pacēlās spārnos un lidoja turp. Citreiz izmēģināja spēkus iršanās sacensībās — peldēja līdzi kuģiem un diezgan veiksmīgi. Dažkārt aizīrās kopā ar kuģi tik tālu, ka pēc tam grūti bija atrast savu baru.

Ar katru dienu Ziņkārīgā kļuva drošāka. Beidzot pavisam aizmirsa piesardzību, piepeldēja klāt pie kāda kuģa.

Zvejnieki patlaban cēla laukā tīklus. Kaiju bars aplidoja kuģi, un vienmēr tur gadījās kāda zivs, kas izbira no tīkliem vai pārkrita pāri malai. Bez lielākas piepūles te varēja tikt pie garda kumosa. Tikai veiklam vajadzēja būt un mazliet nekaunīgam: nokampt kumosu kaijai no degungala. Ja iznāca plēšanās, varēja panirt zem ūdens, bet kaija to neprata. Albatrosi — tie gan triecās kā bultas ūdenī no liela augstuma, lai nirtu pēc zivīm.

«Kāpēc man to nepamēģināt?» nodomāja Ziņkārīgā un arī palīda zem ūdens.

Viņa veikli aizīrās pie tīkla, kur zvīļoja sidrabainas zivis.

Vienu satvērusi, gribēja celties augšā, lai notiesātu, bet nez kāpēc nevarēja to izvilkt. Ziņkārīgā neatlaidās, līdz pašai pleznas bija iepinušās tiklā. Pēc tam ar šausmām sajuta, ka ceļas augšā no ūdens, slīd pāri kuģa malai — un tieši rokās cilvēkam.

—   Skaties, kur pile! — priecājās zvejnieks, cieši satverdams niru. Ziņkārīgajai vai sirds apstājās pukstēt: nu gan ir beigas!

Pār pilīti noliecās otrs. Tas bija nozvejas meistars. Viņš sacīja:

—   Melna kā vārna.

Pīlītei vajadzētu apvainoties par tādu noniecinājumu, taču viņa par laimi nesaprata, ko zvejnieki runā. Ka tas nav nekas labs, to nira tāpat izjuta, nespēdama ne pakustēties vīra lielajā plaukstā.

—    Ak tagad tev melna kā vārna, — zvejnieks sacīja — Bet, kad medībās gadās, tad laba diezgan.

—    Laid putniņu savā vaļā, — iejaucās trešais. Tas bija bārdainais bocmanis, vīrs, kas rūpējās par kārtību uz klāja. Viņam nepatika tērzēšana, kad jāpievāc zivis un jāved uz bāzi.

—    Nu labi, — piekrita zvejas vīrs un pasvieda nirīti uz klāja pusi.

Ziņkārīgā nepaguva ne atjēgties, kad nokrita tieši siļķu blāķī. Kas te bija zivju! Varētu tagad mieloties līdz apnikumam, ja nebūtu apkārt dažādu trokšņu un cilvēku. Labāk ātrāk prom. Viņa gribēja pacelties spārnos, bet — ak vai! Pleznas kaut kur slīdēja, grima, spārni veltīgi pērās pa zivīm, neparko nevarēja pacelties lidojumam. Ar pūlēm norāpās lejā un palīda zem traļa velkamās vinčas. Labi, ka zvejnieki šoreiz nezvejoja ar trali, bet vilka spaili, citādi Ziņkārīgajai būtu izgājis pavisam plāni.

Tomēr briesmas draudēja visapkārt. Griezās un rūca tīklu velkamās mašīnas, cilvēki ar gariem zābakiem kājās brida pa zivju kaudzi, valstīja mucas, kaut ko klaigāja.

Zvejnieki steidza pievākt lomu. Tas šoreiz bija visai brangs. Siļķes vajadzēja iesālīt un sapildīt mucās, mucas salaist kuģa tilpnēs. Bet, kad tilpnēs vairs nebija vietas,

tad krāva mucas rindā turpat uz klāja.

Zvejnieki izcēla tīklus, pievāca lomu, aizbrauca pie bāzes kuģa, tur nodeva pilnās siļķu mucas, uzņēma tukšās mucas un pārtikas produktus, pēc tam kuģis uzņēma gaitu atpakaļ uz savu zvejas vietu, bet zvejnieki devās atpūtā. Kajītēs saldi krāca matroži un zvejas vīri, no darba brīvie stūrmaņi un mehāniķi; pat radists izslēdza sarežģītos aparātus un likās gulēt. Vienīgi dežurējošais mehāniķis rīkojās mašīnu telpā ap motoriem, bet stūres mājā vadīja kuģi kapteiņa palīgs un stūres vīrs. Pats kapteinis apspriedās ar nozvejas meistaru un bocmani, kur tagad labāk meklēt siļķu barus un cik dziļi būtu liekami tīkli.

Tikai tagad, kad uz klāja bija norimis darba troksnis, Ziņkārīgā uzdrošinājās izlīst no paslēptuves.

Ausa jaunas dienas rīts, blāva gaisma apspīdēja klāju, zvejas ierīces, virves, tīklu kaudzes. Pīlīte paplēta spārnus — tie cilājās gluži vingri, lai gan sākumā šķita notirpuši. Arī ēst gribējās. Tagad noderētu kāda zivtele no tās lielās kaudzes, kas te vēl nesen bija. Bet viss klājs bija tukšs kā izslaucīts. Velti izmeklējusies ko ēdamu, Ziņkārīgā uzrāpās uz lielā virvju rituļa. No tā ieraudzīja ūdeni, un tūlīt kļuva priecīgāks prāts. Viņa uzrāpās uz borta malas un — aidā! — laidās projām. Tālumā varēja saredzēt kuģu siluetus un gaismas signālus mastos. Tikai turp! Neatskatīdamās viņa lidoja un lidoja, un tiešām ieraudzīja rāmajā ūdens līmenī grozāmies nirējpīļu baru. Ziņkārīgā laimīgi nolaidās lejā, purinājās, vicināja spārnus, grozīja kaklu, it kā neticēdama, ka tikusi atkal brīvībā.

Viņai klāt piepeldēja vecā nira un bārās:

— Kas tā dara, ka bēg prom no bara? Piļu ciltij visur briesmas, visur paņemt var aiz dziesmas.

Ziņkārīgā negribēja uzklausīt mātes aizrādījumus, palīda zem ūdens, papeldēja labu gabalu, pēc tam iznira bara vidū, it kā nekas nebūtu noticis.

Ilgāku laiku Ziņkārīgā turējās pieklājīgā attālumā no kuģiem. Varēja domāt, ka viņa nekad vairs nesastapsies ar zvejniekiem. Un droši vien arī nesastaptos, ja nebūtu tik ziņkārīga.

Ziemas vidū sāka plosīties vētras. Sakustējās ūdeņi, tie lieca arvien augstākus viļņus ar baltām putu galotnēm, un pelēkās debesis dzina lejā slapjas sniega lēšķes. Kuģi pacēlās viļņu galotnēs, krita lejā, lai atkal celtos un kristu, celtos un kristu. Reizēm tie iznira kā no mākoņa tieši blakus nirējpīļu baram. Niras pacēlās spārnos un devās meklēt patvērumu salu aizvējā. Vecā nira lidoja pirmā, cieši aiz viņas puslokā — visa saime.'

Niras pārlidoja sniegoto kalnu piekāji, pameta līkumu gar klinšaino, neapdzīvoto krastu. Līcī stāvēja noenkurojušies divi zvejas kuģi. Vecā nira turējās krietnu gabalu nost arī no tiem, gribēja nolaisties aiz neliela klinšu raga, kur neredzēja nekā aizdomīga un kur ūdens bija tik mierīgs kā spogulis, bet, nonākusi tuvāk līmenim, pēkšņi atkal pacirtās uz augšu un viņai pakaļ visa saime.

Vecā nira bija ieraudzījusi uz mierīgā ūdens līmeņa netīkami zalgojošus plankumus. Viņa instinktīvi vairījās no visa, kas šķita svešs, nezināms. Arī līča ūdenim piemita kaut kas aizdomīgi neparasts, tāpēc labāk meklēt citu — drošāku vietu.

Ziņkārīgā nira bija aizmirsusi savus nesenos bēdīgos piedzīvojumus. Palidojusi gabaliņu līdzi citām, viņa spītīgi pacirtās atpakaļ. Droši vien nodomāja: kāpēc lidot vēl tālāk, ja tepat ir labi.

Plaukš! — viņa iekrita līcītī un tūliņ sajuta, ka iesēdusies kādā savādā šķidrumā, nevis ūdenī. Visapkārt zalgoja dīvaini vizuļojoša masa.

Drošības pēc Ziņkārīgā pabāza galvu zem ūdens, ienira.

Nekas, ūdens kā jau ūdens. Mazas zivteles vēl uztrauktas lodāja visapkārt. Vienu notvērusi, cēlās augšā. Bet, kad iznira un gribēja pavicināt spārnus, tie bija tik smagi, ka tikko spēja pacelt.

Nirīte no visa spēka pūlējās vicināt spārnus, lai paceltos lidojumam. Nekā! Ar pūlēm izdevās pakulties uz priekšu pa dīvainā šķidruma virsu. Bet spārni kļuva vēl grūtāk cilājami.

Atkal viņa panira un devās krasta virzienā. Pašā malā tikko spēja pacelties virs ūdens, te spārniem it kā uzgūlās vēl lielāks smagums. Un tūliņ gandrīz vai sastinga bailēs: pie rūsganā klinšu raga bluķa ieraudzīja lapsas kūmiņa smailo purnu. Pīlīte, saņēmusi pēdējos spēkus, zibenīgi atkal ienira un ilgi īrās prom, tikai tālāk prom no krasta. Kad beidzot pietrūka elpas, gribot negribot vajadzēja celties augšā no dziļumiem. Iznira un nopriecājās — krasts stāvēja tālu, arī ūdenim virsū vairs nebija zaigojošā, eļļainā šķidruma. Tomēr spārni joprojām bija smagi, neparko vairs nevarēja uzrauties gaisā.

— Pēk, pēk! — Ziņkārīgā izmisusi sauca. — Kur tu esi, māt? Kur esat, brāļi un māsas, draugi un radiņi?

Neviens neatsaucās. Aiz salu klintīm krāca un dunēja jūra, tumšie mākoņi dzina lejā slapju sniegu ar lietu.

Nirīte īrās prom no klusā, bet dažādu briesmu pilnā līča. Lai gan atklātajā jūrā plosījās vētra, tomēr tur šķita drošāk nekā klinšu ieskautajā līcī. Un varbūt viļņi noskalos to neparasto smagumu, kas iegūlies spārnos?

Pienāca nakts, tumša un baiga nakts. Nirīte, veltīgi nopūlējusies pacelties spārnos, bēdīgi nolieca galvu uz pleca un ļāvās, lai viļņi nes kurp nesdami. Varbūt pienāks rīts, un viņa tāpat kā citkārt atmodīsies sava bara vidū.

Ziņkārīgā nezināja, ka bars, vecās niras vadīts, bija nosēdies salu aizvējā citā līcī, kur neredzēja kuģus, nebija zalgojošā ūdens, neuzglūnēja no krasta plēsīgās lapsas. Viņa nezināja, ka nirējpīļu māte bija vairākkārt aplidojusi līci, meklēdama pazudušo, ilgi saukusi un, galu galā

samierinājusies, tramīgi turpināja sargāt dusošo saimi tālā' līča mierīgajos ūdeņos.

Naktī vētra pierima. No rīta mākoņi pamazām izklīda un vējš vairs necēla tik augstus viļņus. Brīžiem pamirdzēja pat saule. Tās siltajos staros nirītes spārni kļuva vēl stingāki, nu pavisam grūti tos nācās paplest arī virs ūdens. Tomēr Ziņkārīgā turpināja irties arvien tālāk prom no salām.

Viņa tā īrās visu dienu, bet nakti, viļņu šūpota, dusēja uz ūdens. Tā pagāja vēl viena diena un nakts, un tikai ceturtajā rītā no viļņa galotnes ieraudzīja kuģus un lidojošu kaiju baru.

Zvejnieki bija pārcietuši vētru turpat jūrā pie izmestajiem tikliem, izcēluši bagātu lomu, posās mājup. Viņi pacēla mastā uzvaras vimpeli, kas nozīmēja, ka nozvejas uzdevums izpildīts, var doties uz krastu.

Kuģis nāca tieši garām nelaimīgajai nirītei. Pati nesaprazdama, kāpēc, nirīte, cik vien spēka spārniem sizdamās, traucās līdzi. Reizēm viņai izdevās piepeldēt pavisam tuvu kuģiem, bet vilnis pasvieda atpakaļ, pagrūda zem ūdens. Iznirusi viņa atkal un atkal sparojās līdzi.

To ieraudzīja kuģa stūrmanis, kas stāvēja uz komandas tiltiņa.

—   Re, mūsu pīlīte! — viņš sauca bocmanim.

Protams, viņš nezināja, ka tā ir tā pati Ziņkārīgā, kas rudenī bija iekūlusies tīklos, viņš to teica tāpat joka pēc. Arī pīlīte nezināja, ka tas ir tas pats kuģis. Tā bija tikai sagadīšanās. Tomēr bocmanis brīnījās:

—   Nudien, mūsējā! Kas viņai kait? Tā cīnās, it kā gribētu tikt uz kuģa.

—    Paņem smeļamo tīklu, palīdzi, — stūrmanis ieteica.

Bocmanis steigšus sameklēja garai kārtij piestiprinātu

smeļamo tīkliņu, pārmeta to pāri malai, centās uztvert nirējpīli. Tas uzreiz neizdevās, piesteidzās palīgā citi.

—   Pīlīti zvejodams, pats vēl pār velsies pār bortu, — pa stūres mājas logu sauca kapteinis.

—Vai nevar mazliet gaitu samazināt? — palūdza bocmanis.

—    Ja sāksim pa jūru piles zvejot, tad nekad netiksim krastā, — kapteinis pikti atsaucās. Tomēr kuģa gaita kļuva lēnāka.

Bocmanim izdevās uztvert nirīti. Tā vēl ķepurojās tiklā, bet, kad bija izcelta uz klāja un bocmanis to paņēma rokās, palika rāma. Vienīgi apaļās acis lūdzoši raudzījās cilvēkos.

—    Spārniņi saķepējuši, — teica bocmanis, pētīdams nirīti.

—    Droši vien iepērusies kādā līcī, kur kuģi maina eļļu.

—   Bet kā viņa tādā reizē zina meklēt palīdzību pie cilvēkiem, — brīnījās zvejas vīri. — Parasti tuvumā nenāk, bet nu līda vai zem kuģa.

—   Varbūt tiešām tā pati, kas nesen bija nokļuvusi mūsu tīklā, — prātoja nozvejas meistars.

• — Vai nu tā pati, vai cita, kas to lai zina, — bocmanis atbildēja. — Runāt viņa neprot, ej nu sazini, vai ko domāja vai tāpat, instinkta mudināta, meklēja glābiņu. Tā viņas bieži dara, kad piemeklē nelaime. Varbūt arī zina, ka zvejnieki ir godīgi ļaudis. Rau, cik tagad mierīga, paļāvīga. Tas labi, putniņ, nebaidies, — viņš ar savu Jielo delnu paglāstīja nirīti. — Nebaidies, mēs tevi notīrīsim, palaidīsim brīvībā.

Ziņkārīgā bija tik nogurusi, ka nemaz nedomāja baidīties. Acis aizvērusi, pacietīgi ļāvās, lai zvejnieki viņu mazgā, pēc tam, ievīstītu siltā villainē, žāvē, atkal mazgā un žāvē, līdz spalvas nirai kļuva tik tīras un sausas, ka, elpu uzpūšot, pašķīrās katra pūciņa.

—    Nu, tagad tu varēsi atkal doties pie savējiem, — bocmanis runāja, nesdams nirīti uz klāja.

No bocmaņa delnas viņa priecīgi pacēlās spārnos, apmeta divus lokus ap kuģi un žirgti nosēdās ūdenī. Palīda zem ūdens, atkal iznira, vēlreiz pacēlās spārnos, pārlidoja kuģi un, cītīgi plivinādama, aizlaidās meklēt savu saimi.

Bet zvejas kuģis turpināja gaitu mājup.

KĀRliS GRIGULIS MALĒJIŅA PRIEKI UN BĒDAS

Malējiņš ir mazs, gaišs ķauķītis. Malējiņa vardu tas ieguvis tāpēc, ka viņa dziesma atgādina jautru un miligu mazu dzirnaviņu klabināšanu:

—   Klip, klip, klip! Klap, klap, klap!

Kas dzird šo dziesmiņu, tam var likties, ka Malējiņa dzīvē nav nekādu bēdu.

īstenībā tā nemaz nav.

Kad Malējiņš pirmo reizi mežā nolēma ievīt krūmā šupuli saviem bērniem, viņš un viņa mazā draudzene ilgi prātoja, kurā vietā lai to dara, kura pazare vai galotne lai kļūst par viņu īstajām mājām.

Vispirms viņi ielaidās priežu jaunaudzē blakus lielajam silam. Te bija gaišāk nekā drūmajā mežā. Zālē ziedēja gaiļpieši, un saules gaisma sildīja vairāk.

Malējiņš un viņa mazā sieva paskatījās visapkārt. Viņu tuvumā platzaraina priedīte šūpojās vējā. Izskatījās, ka tā putniem paklanītos un aicinātu vīt ligzdu savos zaros. Galotne un zari tai bija pietiekoši kupli, tie varēja labi pasargāt no saules tveices un lietusgāzēm.

—  Tepat jau būs mūsu jaukais vasaras mājoklis, — teica Malējiņa sieva, — bet kā tu domā, vīriņ?

—   Es domāju tāpat kā tu, — atbildēja Malējiņš un piebilda: — Te ir tiešām jauki. Kad mūsu mazie malējiņi atvērs acis, tiem gaišā priežu jaunaudze noteikti patiks.

Nu abi ķērās rosīgi pie ligzdas vīšanas darba. Kad ligzda bija gatava, tie piekodināja platzarainajai priedītei: — Glabā labi mūsu perēkli. Par to būsim tev pateicīgi.

—   Glabāšu, — atteica priedīte, — bet, ja gribat būt tiešām pateicīgi, tad nolasiet man no zariem visus riebīgos priežu tinējus, kāpurus un citus kukaiņus, kas mani apgrauž un bojā skujas.

—   Norunāts, — piekrita Malējiņš.

Malējiņa sieva jau gribēja ligzdā iedēt pirmo oliņu, kad

garam skrēja kāds jauns zaķēns. Tas apstājās zem priedi-

tes.

—    Malējiņ, — uzsauca viņš ķauķim, — uzmanies labi, Malējiņ! Pa šo ataugu pasācis ložņāt viltīgais sīlis. Pielūkojiet, ka tas nepamana, kurā priedītē savīts jūsu perēklis.

Malējiņu pāris kļuva domīgs. Taču runīgais zaķēns aizcilpoja, vējš aiznesa viņa brīdinājuma vārdu atbalsi, saule spīdēja spoži, un ķauķīšiem piemirsās visas raizes.

—    Ja ligzda gatava, tad jādēj olas, tur vairs nav daudz ko gudrot, — nosacīja Malējiņa sieva.

Pēc kāda laika Malējiņa ligzdā parādījās piecas gaišas, brūniem plankumiem izraibotas oliņas. Malējiņa sieva sāka tās perēt.

Kādā pievakarē, kad Malējiņu pāris aizlidoja iekost launagu drusku tālāk no jaunaudzes, viņi, mājās atgriezušies, atrada savu ligzdiņu tukšu. Kāds bija izdzēris visas raibās oliņas, tikai kāda čaumala mētājās netālu no ligzdas sūnās, un tuvumā atskanēja sīļa nejaukais ķērciens, līdzīgs ņirdzīgiem smiekliem.

—    Sīlis, sīlis izpostījis mūsu ligzdu, — skumīgi iesaucās Malējiņa sieva. — Ai, kāpēc mēs nepaklausījām jaunajam zaķim, kas mūs toreiz brīdināja?

—     Nekas, — vīrišķīgi noteica Malējiņš, — vasara vēl gara, laika mums diezgan. Meklēsim citu, labāku vietu, kur perēkli darināt.

Kad ķauķu pāris no tās atvadījās, platzarainā priedlte teica:

—    Zēl, ka pametat mani! Es nemaz neesmu vainīga, ka sīlis tik nekrietni rīkojies. Ko es varēju padarīt tik lielam putnam? Gan es vējā šalcu, gan šņācu, gan centos viņam iedurt kājā ar skuju adatām — viņš par to nemaz nebēdāja. Dzīties viņam pakaļ un to pārmācīt es nevarēju, tas jums pašiem jāsaprot.

Malējiņi noskumuši aizlaidās projām, ielīda tumša kadiķa zaros un sāka prātot, ko nu iesākt, kur vīt otru ligzdu. Beidzot Malējiņa draudzene iesaucās:

—   Zini, man ienāca prātā labs padoms!

—   Klip, klip! Kāds tad? — noprasīja Malējiņš.

—          Mums jāuzzina, no kā sīlim bail.

—   Un kas tad būs?

—        Tad vīsim ligzdu tur, kur sīlis baidās rādīties.

—    Bet kam tu to prasīsi?

—         Žagatai. Tā ir veca žagata, kas dzīvo liela meža malā, netālu no mežsarga mājas. Aprunāsimies ar to, — teica Malējiņa sieva.

Malējiņš grozīja galvu.

—   To jau varētu gan, bet…

—         Nu? — nepacietīgi jautāja sieva.

—           Bet žagata arī ir sīkputnu ienaidniece!

—          Pieaugušu ķauķi tā neaiztiek! Laidīšos tomēr ar viņu aprunāties, — apņēmīgi noteica ķauķiene.

Sacīts — darīts. Malējiņa sieva uzmeklēja veco žagatu uzmanīgi notupās uz patālāka zara, turēja spārnus bēgšanas gatavībā un iesāka sarunu:

—   Labdien, žagata!

—  'bdien, 'bdien!

—   Visi stāsta, ka tu esot ļoti gudra!

—   Hm.

—    Visā mežā neesot nevienas tik gudras žagatas kā tu

—         Hm, kā tad, — piekrita žagata, paknosījās un prasīja: — Bet ko tu no manis gribi?

Žagata labi zināja, ka par velti neglaimo neviens.

—   Gribu dažas ziņas par sīli.

—        Nejauks putns ar nejauku balsi, zaglīgs un blēdīgs, — noteica žagata.

—         Jā, jā, — piekrita ķauķiene, — bet saki man, lūdzama, — no kā sīlis baidās? Kur viņš neuzdrošinās ne knāb rādīt?

»

—    Biezajā eglīšu dzīvžogā dzelzceļa malā, — noteica žagata. — Bet kādēļ tev tas jāzina?

—   Tāpat, — izvairījās no atbildes ķauķiene.

—   Saprotu, — nodomāja žagata, bet skaļi tā turpināja: — Sīlim bail no trokšņa. Gar dzelzceļa apstādījumiem bieži brauc šurp un turp vilcieni. Vai nu tu saproti, ķauķenīt?

—   Saprotu, un paldies, — iegavilējās Malējiņa sieva, pateicās vecajai žagatai un aizlaidās pie Malējiņa.

—   Vīrs, beidz klabināt savas tukšās dzirnaviņas, — uzsauca tā ķauķim, — seko man, mēs tūliņ laidīsimies vīt ligzdu uz eglīšu dzīvžogu dzelzceļa stigas malā.

Sacīts — darīts. Dzelzceļa apstādījumu joslā Malējiņu pāris izmeklēja biezu jo biezu eglīti, atrada to par piemērotu perēkļa vīšanai un ķērās pie darba.

Kad bija jau tik tālu, ka varēja atkal sākt perēt, Malējiņu pāris reiz atkal aizlaidās kukaiņu medībās. Ak, bēdas! Mājās, biezajā eglītē atgriezušies, tie atrada ligzdu tukšu.

—   Nupat te bija kāda veca žagata, — stāstīja ķauķiem eglīte, — viltīgi paglūnēja visapkārt un nometās uz jūsu ligzdiņas malas. «Ko tu gribi darīt?» es tai dusmīgi uzsaucu. «Neaiztiec ķauķu olas!»

«Blēņas,» nomurmināja žagata, «man ar ķauķieni tāda noruna. Es viņai pastāstīju, kur var droši vīt ligzdu. Viņai vajadzēja tādu vietu, kur sīlis netiek klāt. Par to viņa man apsolīja savas pirmās olas.»

—   Nu, un tad? — prasīja Malējiņa sieva.

—   Nu, un tad žagata trīs olas izdzēra un čaumalas nosvieda zemē, bet ceturto olu aizstiepa līdz, laikam saviem žagatēniem, — beidza savu stāstu eglīte un nopūtās.

Malējiņu pāris aizlidoja no izpostītās ligzdas, atpakaļ neatskatīdamies. Tikai Malējiņa sieva nevarēja nomierināties, pat lidojuma laikā tā vairākkārt iesaucās:

—   Tavu ļaunu žagatu! Tavu ļaunu, viltīgu, vecu žagatu!

Malējiņš jau gribēja sacīt, ka sievu pašā sākumā brīdinājis žagatai neuzticēties. Viņš jau pavēra knābi, bet atkal aizvēra to ciet. Nebija vērts velti čivināt. Ar rāšanos neko neizlabosi, un viņa mazajai draudzenei jau tāpat sāpēja sirds.

Vēl taču vasara nebija galā. Vēl Malējiņi varēja atrast sev mājas un savit drošu ligzdu…

Šoreiz tie nevienam neprasīja padomu, bet apspriedās paši.

—   Tagad es zinu, — teica Malējiņa sieva.

—   Klip, klap! Nu?

—         Visdrošāk būs, ja vīsim ligzdu cilvēka mājas tuvumā, — paskaidroja ķaukiene, — sīļi un žagatas ar cilvēkiem nav nekādi draugi, tie cilvēku mājokļiem tuvojas reti un piesardzīgi. Toties mazputniņiem cilvēki neko ļaunu nedara.

Brīdi apsvēruši šo ķauķienes priekšlikumu un atraduši to par saprātīgu, Malējiņi aizlaidās uz tuvāko ciemu. Tur tie sāka vīt perēkli kādas mājas dārzā eglītē, kas auga blakus dzīvības koku pudurim.

Ligzdas vīšana atkal sākās no gala. Ķauķi vija ligzdu tik droši, ka mājas bērni varēja ligzdas vīšanas darbus novērot no sākuma līdz beigām. Pirmās trīs dienas Malējiņš savai draudzenei cītīgi palīdzēja. Abi nesa sausas zāles un smalkas saknītes, veikli nostiprinādami ligzdas pamatu. Nākamajās dienās, kad darbs kļuva sarežģītāks, Malējiņš teica sievai:

—         Tik smalki rokdarbi man par grūtu. Vij tālāk viena pati, mīļā. Es tev pakavēšu laiku. Es sēdēšu otrā dārza galā un klabināšu savas dzirnaviņas tik maigi, cik vien man tas iespējams. Klausoties tev būs priecīgāks prāts.

Beidzot ligzda bija gatava.

—        Rīt varēšu ligzdā iedēt pirmo olu, — teica kādā vakarā ķauķiene.

Nakti viņa nolēma pārgulēt jaunajā ligzdā, bet Malējiņš novietojās eglītes pazarē un turpat iesnaudās.

Ap pusnakti viņu uzmodināja satraukta spārnu švīkstēšana un sievas brēcieni:

—         Vīrs, kur tu esi, ček, ček, ček! — skanēja izbaiļu pārvērstā ķauķienes balstiņa.

—   Eglītes pazarē! — atsaucās Malējiņš.

—   Bēdz! Pie manis! Uz visaugstāko dzīvības koku!

Nakts bija samērā gaiša. Malējiņš atrada sievu dzīvības

koka zara galā tupam galīgi pārbijušos, izspūrušu un uztrauktu.

—   Nomierinies nu, draudziņ, — viņš iečirkstējās draudzenei pie auss, — kas noticis? Kādēļ tu kliedzi?

—    Vai, — nopūtās kauķienīte un piespieda knābīti pie Malējiņa spārna, — vai, cik labi, ka vēl esmu dzīva! Vai esam drošibā?

—   Mēs esam drošībā. Stāsti!

—    Tikko es biju paguvusi pabāzt galvu zem spārna un kārtīgi iemigt, — stāstīja ķauķiene, — kad izdzirdēju aizdomīgu troksni. Kaut kas skrāpējās zem manis, eglītes zari locījās, kaut gan vējš nepūta. Paskatījos ar vienu aci lejup un sastingu: pa eglīti rāpās augšup raibs dzīvnieks, acis tam spulgoja un zvēroja kā… kā…

—    Kā zaļi prauli, — pabeidza Malējiņš, — nabaga draudziņ, tas ir bijis kaķis! Esmu tos redzējis ložņājam pa krūmiem gan pie cilvēku mājām, gan mežmalās. Cilvēki kaķus tur peļu ķeršanai, bet kaķi, šie blēži ar garām ūsām, medī vairāk putnus nekā peles. Māte man tā stāstīja.

—   Šausmas, — noskurināja spalvas ķauķienīte, — laime, ka man tik trausls miegs. Laime, ka nakts ir gaiša un es tūliņ redzēju, kurp laisties un kur paglābties.

—    Tā ir gan laime, — piekrita Malējiņš, — bet perēt mēs te tikpat nevarēsim. Arī šī vieta ir bīstama. Kaķis var kādu nakti aprīt visus mūsu bērnus un mūs pašus arī.

Nobēdājies un noguris ķauķu pāris sagaidīja rītu un steigā sāka gudrot, kur nu lai vij ligzdu. Vietai vajadzēja būt tādai, kur ne sīļi, ne vārnas, ne žagatas, ne kaķi nerādās. Un to atrast vajadzēja ātri, citādi vairs nepagūtu šovasar bērnus izperēt un izvadāt.

Veselu dienu ilga rosīgo putnu mājokļa meklēšana un apspriešanās, bet tad beidzot šķita atrasta laba vieta. Un kur tā bija? Vistrokšņainākās ciema ielas malā, kur garām iet cilvēki, brauc pajūgi, traucas vieglās un smagās mašīnas. Jocīgi, vai ne?

Nē, Malējiņu pāris nebūt nedomāja, ka tas būtu jocīgi

—   Lieliski, — iesaucās ķauķiene, kad ligzdas pamats bi|<i jau gatavs, — tieši te ir visdrošākā vieta. Sīļu, vārnu un

žagatu te nav. Kaķi? Ligzda ievīta tik tievos zaros, ka kaķis mums netiks klāt. Bez tam pa šo ielu staigā tik daudz cilvēku un suņu, ka kaķim te nemaz nepatīk rādīties. Vēl vakar novēroju, ka mazs šunelis trieca kaķi pa ielu tā, ka tas tikko paguva savu ādu paglābt. Lieliski!

—    Klip, klip, klip! — sāka līksmi klabināt dzirnaviņas Malējiņš.

Tā beidzot Malējiņu pāris bija atradis savas īstās mājas. Tovasar viņi gan tikko paguva uzaudzināt četrus mazos ķauķēnus, kad bija jau klāt laiks posties aizlidošanai uz siltajām zemēm. Taču Malējiņš ar sievu bija ar savu pēdējo ligzdas vietu tik apmierināti, ka norunāja arī nākamo pavasari atgriezties atkal turpat.

Ķauķīši tā tiešām ir izdarījuši, jo ciemā visdzīvākās ielas malas kokos un krūmos vēl šodien vasaras dienās var dzirdēt atskanam:

—   Klip, klip, klip! Klip, klip, klip, klip!

Tas skan rosīgi un jautri, tieši tā, kā varētu klaudzēt, miltus maļot, vismazākās dzirnaviņas pasaulē.

.

KĀRLIS GRIGUliS VIDžIŅS

Vasaras vakarā Rīgas jūrmalas elektriskais vilciens pienāk Ķemeros.

Ļaudis izkāpj no vagoniem un dodas katrs uz savu pusi. Tie ar smaidu noklausās, kā pie stacijas vidžina bezdelīga. Liekas, ka tā sasveicinās ar visiem, kas ieradušies kūrortā.

Turpat zem stacijas ēkas nojumes, virs loga apmales, bezdelīga, kas iesaukta par Vidžiņu, uzmūrējusi sev glītu, ieapaļu perēklīti. Tas labi saredzams uz sienas gaišā fona.

Vidžiņš ne domāt nedomā savu perēkli no cilvēkiem slēpt. No kā gan viņš lai baidītos? Cilvēki ir Vidžiņam labvēlīgi. Katram zināms, ka bezdelīgas iznīcina pretīgās un apnicīgās mušas, kas ne vien dzeļ cilvēkiem un kustoņiem, bet arī izvazā visādu slimību dīgļus.

Vidžiņš ir ārkārtīgi aizņemts putns. Viņa draudzene jau vairākas dienas mazajā ligzdā silda oliņas.

—   Vidžiņ, — reizēm saka bezdelīdzene, — nāc nu atkal mani aizvietot. Gribu ēst un palidot. Spārni notirpuši.

—   Labi, labi, — laipni piekrīt Vidžiņš un, tikko bezdelīdzene atstājusi ligzdu, nometas uz oliņām. Tad viņš piekodina sievai:

—   Tu tikai nekavējies ilgi, jā?

—   Kāpēc? Kur tev aizvien tā jāsteidzas?

—   Pati zini, cik man daudz darba. Pirmkārt, man taču jāizķer visas mušas un odi, kas paslēpušies zem stacijas nojumes, otrkārt, jānodzied kāda dziesma.

—   Vai tas viss? Mušas ķert es māku tikpat labi kā tu, pat vēl labāk, jo patlaban esmu vairāk izsalkusi, — ķircinās bezdelīdzene.

—   Bet tu nemāki dziedāt, — saka Vidžiņš.

—   Tas nekas! Padziedās kaimiņi, kamēr tu sēdi perēklī.

—  Bet man ir vēl viens pienākums, vissvarīgākais, — lēnprātīgi paskaidro Vidžiņš.

—   Kāds tad?

—    Jā, vai tad tu nezini, ka es piederu pie stacijas kalpotājiem, vēl vairāk, — es esmu paša priekšnieka labā roka?

—   Ko nu vidžini niekus! — netic bezdelīdzene.

—   Jā, vai tad man nevajag sagaidīt un apsveikt katru pienākošo vilcienu? Vai man nevajag pavadīt katru aizejošo? — uzpūties prasa Vidžiņš.

Jā, tur tev taisnība, — piekrīt bezdelīdzene un steidzīgi aizlaižas medīt odus, lai varētu ātrāk atgriezties ligzdā un atbrīvot savu pienākumiem pārslogoto vīru.

Sagaidījis sievas atgriešanos, Vidžiņš var atkal aizlidot no perēklīša. Kā uz ilgāku laiku atvadīdamies, tas kaut ko maigi novidžina sievai, tad steidzas projām — elektriskais vilciens patlaban gatavojas atiet uz Rīgu. Stacijas dežurants dod zīmi, noskan divbalsīga signāltaure, tad vilciens strauji uzņem ātrumu.

Vidžiņš pārgalvīgi savicina spārnus un seko vilcienam.

—   Vidži, vidži, vidži, — viņš sauc, — uz redzēšanos, aizbraucēji, uz redzēšanos! Sveiciniet no mums Rīgas bezdelīgas!

Tad Vidžiņš apklust un centīgi ķeras pie otra no saviem daudzajiem pienākumiem: kad vilciens joņo, pa atvērtajiem logiem virpuļodami šaujas ārā odi un mušas, kas gribējuši par zaķi aizbraukt uz Rīgu. Vidžinām tie noder vakariņās.

—     Vidžiņ, — uzsauc kāda pazīstama bezdelīga, — vai tiešām tu vēl šovakar skriesi atpakaļ uz staciju? Pārguli nu šonakt tepat mežā, svaigā gaisā un klusumā.

—    Es nevaru, — atbild Vidžiņš, — sieviņa gaida mani mājās. Kas par to, ka stacija trokšņaina? Man patīk cilvēku balsis, elektriskā gaisma un vilcienu tauru skaņas. Es esmu pieradis pie visa tā, stacija taču ir manas mājas.

Viņš ar slaidu loku pasitas atpakaļ un lido uz staciju. Saulrieta gaismā vilciena sliedes zaigo kā divas sārtas ūdens straumes, ir patīkami no augšas noraudzīties, kā tās spīguļo.

Stacijā Vidžiņš brīdi pačivina ar sievu, tad iekārtojās uz nakts dusu savā parastajā vietā — uz loga apmales, preti elektriskajai spuldzei, tieši blakus uzgaidāmo telpu durvīm, kur cilvēki augu nakti staigā — te šurpu, te turpu, te šurpu, te turpu.

Bet naktī Vidžiņš reizēm paver vienu aci un paskatās, vai stacijā viss kārtībā.

Viņš taču pieder pie kalpotāju personāla, un viņam jābūt modram.

.

VALDIS GRENKOVS TALCINIECE

Cieši piespiedusi pie krūtīm kanniņu, Anita palēkdamās izskrien no pagalma.

—        Kur ta nu! Kur ta nu! — dusmīgi klakšķinādams, meiteni grib aizturēt gailis Tutuks.

Bet Anita neapstājas. Anitai nav laika. Viņa nes raudzētu bērza sulu. Šodien ir karsts. Māmiņai droši vien loti gribas dzert… Žigli, žigli meitene izskrien cauri mežiņam un apstājas.

—         Urrārā, urrārā! — liela rudzu lauka viņā galā dobji rūc kombains.

—         Tarr, tarr! — uz otra lauka tarkšķina savu dziesmu pļaujmašīnas. Gluži kā putni tās vēdina savus garos spārnus un met vienu rudzu klēpi pēc otra.

Un kas šeit strādnieku! Visus Anita pat nepazīst. Tie ir talcinieki no pilsētas.

Kamēr Anita skatās pēc savas māmiņas, iepretim apstājas pļaujmašīna.

No pļaujmašīnas sēdekļa nokāpj kaimiņmājas tēvocis Juris. Noslaucījis sviedrus, viņš iejautājas:

—   Vai tu, Anitiņ, atnāci statiņus sliet?

Anita bēdīgi paskatās uz lielajiem rudzu kūļiem:

—   Es jau vēl talkā nevaru… Rudzi par lieliem.

—        Par lieliem gan! — līdzjūtīgi piekrīt tēvocis un, apskatījis pļaujmašīnu, kāpj atpakaļ sēdeklī.

Anita paraugās uz kanniņu un tad saka:

—   Bet es jums atnesu nodzerties!

Tēvocis Juris neticīgi palūkojas Anitā, tad, pamanījis kanniņu, priecīgi iesaucas:

—   Talcinieki! Ehē-ē! Anitiņa atnesusi ūdeni!

Gluži nobijusies meitene lūkojas uz talciniekiem. Kanniņa taču maza! Kaut tik nu visiem pietiktu!

—         Ir gan tev, kaimiņien, dūšīga meita! — tēvocis Juris ierunājas. — Raudzētu bērza sulu atrtēsa!

Anita atskatās un ierauga māmiņu.

—        To tu, meitiņ, labi izdomāji! — izdzērusi vāciņā ielieto sulu, māmiņa mīļi noglāsta Anitai matus.

—        Paldies, Anitiņ! — pateicas arī pārējie. — Tagad daudz labāk veiksies darbs!

Kad viss izdzerts, tēvocis Juris atdod Anitai kanniņu un nosaka:

—         Redzi nu! Bet pirmīt es gandrīz noticēju, ka tu vēl maza! Tu jau mums esi īsta talciniece!

Anita paņem tukšo trauku, līksmi pasmaida un, bizītēm plīvojot, skrien atpakaļ uz mājām.

—          Dzirdi, Tutuk! — pagalmā meitene uzsauc gailim. — Es tagad arī esmu talciniece! Padzirdīju rudzu pļāvējus!

—   Tā-tā — labi, labi! — kaunīgi iečerkstas Tutuks. Viņam kauns, ka pirmīt bija kavējis Anitu tik svarīgā

darbā.

.

VIKTORS LAGZDIŅS INDIĀŅU VIRSAITIS DROŠSIRDĪGAIS ĶIĶAĶIS

vakarā

Tēvs, salauzījis zariņus, aizdedzina ugunskuru, bet māte paklāj zālē segu un izkravā ēdamo.

Anita apsēžas, sakrustodama kājas, kā pienākas indiāņu virsaitim. Izrādās, ka vakariņas šādi iet pie dūšas pat labāk nekā mājās, sēžot pie galda. Bet piens, kad to dzer no pudeles, ir daudz, daudz garšīgāks.

Pēdējais saules stars vēl aizķeries pašā visaugstākā ozola galotnē, nokrāsodams to sārti brūnu. Anita skrien saplūkt puķes. Pļaviņas otrā malā viņa atskatās.

Māte iegājusi teltī. Tēvs sēž pie ugunskura. Gaisā paceļas pelēcīgi pīpes dūmu mutulīši. Nekur nav dzirdams ne vismazākais troksnītis. Pat apšu lapas aprimušas.

Anita paceļ roku ar ziediem:

—   Papa!

Tanī pašā mirklī arī mežā kāds iesaucas:

—   … a-pa!

Drošsirdīgais Ķiķāķis brītiņu stāv, piemirsis aizvērt muti, tad žigli skrien pie ugunskura.

—   Papu,, kas tur ir?

—   Kur?

—   Mežā. Tur arī viens sauca tevi!

—         Tā ir atbalss, — tēvs paskaidro, pieliek plaukstu pie mutes un iekliedzas:

—   A-ū!

Mežā tūdaļ atkārto:

—   A-ū! Ū! Ū!

Katrs nākošais sauciens atskan tālāk un klusāk.

—         Pamēģini tu arī, — mudina tēvs, un atbalss tāpat atbild arī Anitas ūjināšanai.

—   Vai viņas ir vairākas?

—   Kas?

—         Nu — atbalsis! Un kādas tās izskatās? — Anita vēlas uzzināt.

Atbalsi nevar redzēt, — tēvs pasmaida. — Tās jau ir mūsu pašu balsis. Rāmā vakarā tās atsitas pret kokiem un nāk atpakaļ — tāpat kā bumbiņa atlec no sienas.

Anita mirkli pārdomā tēva vārdus, tad nedroši novelk:

—   Ahā…

Pēc brīža viņa vēl pajautā:

—   Un kur tā neredzamā atbalss sēž — kokā?

plīvurs

Sārti brūnā atblāzma ozola galotnē nodzisusi. Mežu aizvien ciešāk ietin krēsla.

Piepeši Anita pamana, ka pļaviņas vidus pārklāts ar baltu, caurspīdīgu plīvuru. Tanī paslēpusies zāle, un raibie ziedi vairs tikko saredzami. Kamēr viņa pārsteigumā lūkojas, plīvurs lēni, lēni ceļas augšup, pamazām aizklādams arī kadiķīšus pļavas pretējā malā.

—   Papu, skaties, kur tavas pīpes dūmi! — Anita iesaucas.

—   Pieej, padzenā, •— tēvs smaida.

Anita iepleš rokas un skrien.

Tavu brīnumu! Jo tuvāk viņa nāk plīvuram, jo caurspīdīgāks tas kļūst, bet, pieejot klāt, — izzūd pavisam. Lūk, tur jau blēdis aizbēdzis uz krūmmalu!

Taču, tiklīdz Anita samulsusi atkāpjas, baltās lāmas pēkšņi, it kā no zemes izplūdušas, atkal parādās.

—         Tā ir migla, — saka māte. — Nakts ar savu paladziņu apsedz zālīti, puķes.

Anita nekustēdamās vēro, kā pienainie vāli aug, saviļņojas, virmo un šūpojas, kāpj arvien augstāk. Tagad caur tiem jau neskaidri redzami tumšie ozolu milži. Viņai ļoti gribētos saķert skaisto mākoni, ari pašai ietīties tanī kā sedziņā. Bet…

—   Kāpēc viņa tā mānās?… — Anita skumīgi jautā.

—        Ne viss vienmēr ir satverams, — tēvs domīgi saka pie sevis. — Par skaistumu jāprot priecāties arī no tālienes.

naktsvijole

Anita turas tēvam pie rokas. Viņi iet ciemos pie naktsvijoles.

Krūmmalā krēsla jau pavisam sabiezējusi. Ķiķāķis saspiež tēva pirkstus ciešāk. Pamazām acis aprod ar tumsu. Abi kadiķēni, kas pirmīt kaitējās ar Anitas žagaru, uzvilkuši melnas jaciņas, zem kurām to adatas vairs nav saskatāmas.

Te jau arī ceļa mērķis ir sasniegts. Abi līdzās notupstas zālē.

Naktsvijoles vāro kātiņu nevar redzēt. Baltais ziedu ķekars mirdz tumsā kā mazas, bezgala trauslas zvaigznītes.

Anita piebāž tām deguntiņu un aizver acis. Zvaigznītes dveš reibinošu, saldu, saldu smaržu. Anita to ieelpo vēl un vēl, kamēr mazliet pat apskurbst galva.

—   Vai tagad var noplūkt? — viņa pēc brīža klusi vaicā.

—         Labāk jau neplūksim, — tēvs tāpat atbild. — Norauta tā rītu novītīs, kļūs neglīta un vairs nesmaržos. Lai zied vien tepat un ir skaista joprojām.

Anita saudzīgi pieskaras ar pirkstu puķes stariņiem:

—   Un tad zaķīši priecāsies par viņu, vai ne?

Tēvs paloka galvu:

—    Zaķi, stirnas, naktstauriņi — visi meža iemītnieki.

—         Lai zied tepat, — Anita piekrīt. — Zaķīši arī varēs paost, kā tā smaržo.

Roku rokā viņi dodas atpakaļ. Zāle miegaini šalc zem kājām.

Anita vēl atskatās. Tumsā tik tikko jaušamas balto ziedu trauslās zvaigznītes. Un Anitai šķiet, ka naktsvijole viņai pateicīgi pamāj.

.

DZIDRA RINKULE-ZEMZARE VEL TALU JĀIET

imantiņa kāposts

Rakt zemi — tāds darbs Jānitim isti pa prātam. Tēvs ar lielo lāpstu pa priekšu, Jānitis ar savu lāpstu — nopakaļus. Tēvs uzrok lielas, smagas velēnas, bet Jānitis tās sasmalcina.

Renāte ar Imu lasa vārpatas, izpurina no tām smiltis un met kaudzē.

—         Es labāk rakšu, man negribas lasīt vārpatas, — saka Ima un aizskrien pēc savas lāpstiņas. Bet Imam ar rakšanu ari neveicas. Atri vien viņš piekūst un sāk skatīties apkārt pēc cita darba.

Mazliet tālāk jau iestrādātajā zemē māte dēsta tomātu stādus.

—         Es labāk iešu palīdzēt māmiņai! — Ima paziņo un aizskrien pie mātes.

Bet Jānitis sparīgi savicina lāpstu un strādā tālāk. Arī Renāte uzcītīgi turpina savu darbu.

Pēc pāris dienām, kad uzraktā zeme jau apžuvuši, uzirdināta un visas nezāļu saknes no tās izlasītas, māte atļauj Jānītim un Renātei stādīt kāpostus. — Tas būs jūsu sakņu dārzs, — viņa saka, ierādīdama katram pa vienai mazai dobītei.

Māte iedod sešus kāpostu stādus Jānītim un tikpat daudz Renātei.

—   Un kur man? — jautā Ima.

—         Tu jau vēl esi mazs, — atbild māte. — Tu vari palīdzēt brālītim aplaistīt kāpostus.

Ima uzmanīgi vēro, kā Renāte un Jānītis irdenajā zemē izveido bedrītes un ieliek tajās stādus ar iegarenām, gaiši zaļām lapām. Tad aprauš stādiņam apkārt zemi un stingri to piespiež.

—     Tie jau nemaz nav kāposti! — uztraucas Ima. — Kāposti taču ir apaļi un lieli! Tik lieli kā mana galva!

—      Izaugs, izaugs, Imantiņ! —■' mierina māte. — Šie jau vēl tikai stādi…

—      Izaugs? — Ima noprasa un, aizgājis līdz nezāļu kaudzei, cītīgi sāk kaut ko meklēt.

Ilgi Jānītis un Renāte strādā pa savu kāpostu dārzu. Rokas gluži melnas, un pat sejas ar smiltīm. Vēl krietni aplaistījuši savus stādus, abi dodas uz istabu.

Bet kur tad Ima? A! Tur jau viņš skrien! Gandrīz velšus veļas pa taciņu un priecīgi sauc:

—   Man arī ir kāposts! Man pašam savs kāposts!

—   Kur tu ņēmi?

—   Pļaviņā.

—   Un kur tu to iestādīji«

—   Dobītē.

—   Kādā dobītē? — Jānītis un Renāte brīnās.

—      Nāciet paskatīties! — aicina Imantiņš, teciņus vien skriedams abiem pa priekšu. Pašā pļavas vidū viņš apstājas, lepni rādīdams uz melnu, irdenu smilšu kaudzīti. — Te ir! Tas būs mans dārzs.

—     Tas jau kurmju rakums! — Renāte sāk smieties.

—     Un tas nav nekāds kāposts! — Jānītis viņai pievienojas. — Tā ir zirgu skābene! To taču izmetām nezāļu kaudzē. Vai ne, Renāt?

—     Nav vis zirgu skābene! — Ima apvainojas. — Tas ir kāposts! Tas vēl izaugs. Ja netici, prasi māmiņai, viņa arī teica, ka izaugs.

—     Labi, Ima, iesim pavaicāt māmiņai, vai no zirgu skābenes var izaugt kāposts.

viru darbs

—     Malku atveda! M-a-l-k-u! — ziņo Jānītis, ieskriedams istabā. — Ima, nāc skaties!

—      Es jau eju! — svarīgi atsaucas Ima, ne mirkli vairs nekavēdamies.

īsā laikā sētā izaug augsta malkas kaudze. Dobji dūkdama, smagā automašīna atmuguriski izbrauc pa lielajiem vārtiem atpakaļ uz ielas.

—      Nu, zēni, tagad jums sāksies īstais vīru darbs, — saka tēvs un parāda, kā šāļu malka jāsakrauj grēdās. Katra nākamā kārta jākrauj tieši šķērsām pāri iepriekšējai.

—      Es jau protu! — lielās Ima. — Es viens pats sakraušu visu malku.

Jānītis tā nav ar mieru. — Ko tad es darīšu?

—      Pietiks darba abiem, — tēvs nomierina čaklos strādniekus un iesāk Jānītim jaunu grēdu.

—    Pastrādājiet nu kādu brīdi vieni paši! — saka tēvs.

—   Jūs pusdienas jau paēdāt. Spēka jums daudz. Bet es vēl neesmu ēdis.

—      Labi! Labi! — puisēni atbild un turpina darbu. Jānītis nes pa diviem, pa trim dēlīšiem, Ima — pa vienam. Abi strādā no visas sirds un ļoti nopietni. Uz tēvu pat paskatīties neatliek laika.

—      Kas nu man vairs par bēdu, ja tādi palīgi aug!.— nopriecājas tēvs un aiziet pusdienās.

Bet necik ilgi… skaļi raudādams, istabā ienāk Ima.

—   Kas tad tev? — iztrūkstas māte. Arī tēvs noraizējies.

—   Vai malka uzkrita virsū?

—   Nē!

—   Kādu skabargu ierāvi?

—   Nē! Nē! — Ima elso.

—   Nu kas tad? Nu — kas?

—      V-v-i-ņa! N-ā-ā-k! V-v-v… — Ima šņaukājas un berzē acis.

—   Kas nāk?

—       Re-Renāte! — beidzot izdabū Ima, un raudas laužas ar vēl lielāku sparu.

—    Nu kas tad par to, ka Renāte nāk? — brīnās tēvs.

—   Vai tad tāpēc jāraud? Renāte taču ir jūsu draudzenīte. Vai tā nav?

—      Jā… jā… — elso Ima, — bet viņa nes malku un liek manā grēdiņā!

—   Un kas tad par to? Viņa grib draugiem palīdzēt.

Bet… bet… tas taču ir viru darbs! Ko tad es kraušu?

Ai, ai, ai! — pasmejas tēvs. — Kāds tu nenovīdīgs.

—         Nomierinies nu! — māte noslauka Imantiņam acis un slapjos vaigus. — Gan jau tu man piekusīsi pats pirmais.

—   Nepiekusīšu vis! — Ima pretojas.

—         Strādāsim, tad redzēsim, — nosaka tēvs, pieceļas no galda un kopā ar dēlu dodas pagalmā.

Renāte tiešām palīdz nest šāļus. Ieraudzījusi Imantiņu, viņa panākas tam pretī un samierinoši saka: — Es, Ima, tev vairs nepalīdzēšu, ja jau tu negribi. Es kraušu kopā ar Jānīti!

—  Tvfu tad labi, — Imantiņš augstsirdīgi piedod.

Tagad krauj visi četri: tēvs, abi dēli un Renāte.

Kaudze gan neliekas sevišķi lieia, tomēr tik ātri neplok.

Jau saule nolaidusies aiz māju jumtiem, jau tuvojas

vakars, bet darba vēl diezgan.

Ima nes, nes pa vienam dēlītim, beidzot apsēžas zemē un smagi nopūšas: — Es vairs nevaru…

—   Nevari? Kā tad tā? — tēvs jautā.

—   Es piekusu.

—         Un tu baidījies, ka tev pietrūks darba, — atgādina tēvs. — Redzi nu, kāds tas vīru darbs. Jo vairāk palīgu, jo labāk.

Ima nopūšas atkal un nesaka »vairs ne vārda.

.

RŪDOLFS AKERS VAKARA BLAZMA

Saule jau noslīdējusi aiz apvāršņa, un mežs grimst vakara krēslā. Iztālēm pār meža galotnēm atskan dīvains sauciens: «Psip, kuorr, kuorr!» Un tad atkal: «Psip, kuorr, kuorr…» — arvien tuvāk, līdz beidzot vakara blāzmā virs kailo bērzu audzes iznirst sloka — neliels putniņš ar garu knābi. Tā pārlido un pazūd vakara krēslā. Pēc brītiņa pirmajai seko vēl viena tāda pati sloka. Un tad, uztraukti svilpojot: «Pss-pschivivivi! pschivivivi!…» — strauji, rotaļīgi garām paskrien uzreiz vesels sloku pārītis.

Kaut kur purvā vēl iebrēcas meža pīles, iekliedzas apogs: «Kū-vist! kū-vist!» — un tad viss apklust. Mežā kļūst tik klusu, cik klusu var būt pavasara vakarā, kad pat klusuma jaušama mūžīgā trauksme, urdzēšana, kad viss mežs šķiet apslēptu balsu, augošas dzīvības spraiguma pilns.

SUDRABA STĪGAS

Mēdz sacīt, ka rudens spēlē uz sudraba stīgām. Patiešām — spēlē! Samtaini, tikko sadzirdami vējā dūc bērza tāss. Kaut kas sīc un sisina pļavas vistālākajā kaktā. Bet pāri rudenīgajam laukam stiepjas sudraba stīgas. Tik smalkas, tik spožas, ka grūti pat saskatīt. Kur gan tu esi, sudraba stīgu meistar?

Pļavmalā zeltainas smilgas galā šūpojas mazs, maziņš, melns zirneklītis ar astoņām kājām un vērpjamo nastiņu uz muguras. Galva noliekta lejup, vēdera galiņš pasliets augšup, bet cauri vērpjamām kājiņām ritinās sudrabaini zīda pavedieni. No sīksīkām šķiedriņam zirneklītis auž sudraba stīgu. Stīga stiepjas arvien garāka un garāka, līdz beidzot paceļ gaisa pašu audēju un aiznes to pāri rudenīgajam laukam.

Lido zirneklītis pāri pļavas stūrim un vērīgi raugās lejup, meklējot piemērotu mājvietu ziemai. Paviz laukakmens pelēkā mugura, parādās bāli zaļš pļavmalas cinis. Un lidonis ar mazajām kājiņām sāk veicīgi ietīt lidjostu. Zirneklītis laižas lejup. Lūk, sudrabainā stīga jau saritināta dzirkstošā kamolā, un lidotājs viegli nosēžas zemē blakus savai jaunajai mītnei.

Bet gar visu silmalu savus dzirkstošos plīvurus jau izklājuši arī citi meistari. Uz egļu zaļajiem zariem vizmo sudrabpelēkie plīvuri, apbērti ar visspožākajiem rīta rasas dimantiem. Sarkani, zaļi un zili dārgakmeņi laistās gar mežmalu kā krāsainas uguntiņas. Zirnekļi noauduši rudenim krāšņāko rotu.

Uz meža krēslainās taciņas šajos brīnumainajos darinājumos sapinas arī brūkleņu lasītāji. Visa klusā un mirdzošā meža pasaule liekas pārklāta ar rīta saulē vizuļojošu sudraba tīklu.

Bet modīsies nevaldāmie oktobra vēji, ar saltajiem, nepacietīgajiem pirkstiem pieskarsies krāšņajam meža brīnumam un saraustīs arī sudraba stīgas. Līdz citam rudenim…

.

ANNA SAKSE CUKAUSĪTIS

Purvainās pļavās un zālainās slīkšņās meža vidū jūs būsiet ievērojuši savādu puķi: uz resna, ūdeņaina kāta plaukst zieds ar vienu pašu baltu ziedlapu, kas apņēmusi dzeltenu, sarepējušai dūrltei līdzīgu putekšņu vālīti. Laukos to sauc par cūkausi, bet pilsētās audzina podos un sauc par kallu. Pastāstīšu pasaku, ko par šo puķi dzirdēju no sava vectēva.

Dzīvojis reiz puisītis Jānis, apaļš un priecīgs, kā visi bērni, ko silda gan saules, gan mātes maigums. Krietns puisis no viņa būtu izaudzis, ja ļauna slimība nebūtu viņa māmiņu aizvedusi smilšu kalniņā. Pietrūka Jānītim mātes aizvēja, tā visa dzīve kļuva pret viņu skarba. Tēvs pārveda mājā pamāti — dusmīgu sievu, no kuras zaļajām acīm Jānītim bija bailes. Viņam likās, ka pamāte noslēgusi savu sirdi deviņām atslēgām, lai no tās neizlauztos neviens mīļuma putns. Bet varbūt viņai tādu nemaz nebija, varbūt tur mājoja tikai melnie niknuma kraukļi, kuru ķērcieni skrēja pret Jānīti kā asi lamu vārdi.

Pamāte pūrā pārveda lielu cūku bāru — baltas un melnas, raibas un daglas, — un tās nu Jānītim bija jāgana no agra rīta līdz vēlam vakaram, no zaļa pavasara līdz kailam rudenim. Ganības malā bija dziļa dūņu bedre, kur karstās dienās cūkas gāja vārtīties. Bet otrpus bedres sākās kartupeļu lauks, un daglās smeceris tur saoda gardumu. Kā zagle viņa brida pāri dūkstij uz kartupeļiem, un Jānītim bija līdz ceļiem jābrien netīrajos dubļos, lai dzītu to atpakaļ. Vakaros viņš pārnāca mājās melns kā sušķis, bet pamāte nedeva pat silta ūdens lāsi, kur nomazgāt rokas un kājas. Tās sasprēgāja un sarepēja kā veci sakārņi.

Agrāk Jānītim bija daudz draugu, ar kuriem kopā viņš gāja jautras rotaļas. Tagad citi bērni atstūma netīro, noskrandušo cūkganu. No tālienes viņš noskatījās bezbēdīgajās spēlēs un klusu svilpoja: «Saulīt tecēj tecēdama.» Domās nogrimis, viņš neievēroja, ka cuka ar sivēniem,

parbridusi pāri bedrei, rakājās pa kartupeļu lauku. Pamātes bērni to ieraudzīja, bet, Jānītim ne vārda neteikusi, aizskrēja ziņot mātei. Tā nāca ar garu rīksti, un cūkgans pamodās no domām tikai tad, kad rīkste nošmīkstēja uz viņa muguras. Izbijies viņš skrēja pāri dūkstij, izdzina cūkas, bet, atpakaļ brienot, viņam kāja aizmetās aiz saglumējušas siekstas, un viņš visā augumā nostiepās dubļos. Novārtījies izkūlās malā, bet uz viņu sāka birt pamātes rīkstes sitieni. Tomēr sāpīgāk par tiem viņu kapāja citu bērnu ņirgāšanās. Negantajai cūkai, skrienot cauri dubļu bedrei, bija palikusi balta tikai viena auss, un taisni tāpat bija arī Jānītim.

— Cūkausis! Cūkausis! Re, kur Cūkausis! — bērni spiedza, uz augšu lēkādami.

Šī palama Jānītim pielipa vēl stingrāk nekā melnie dubļi. Neviens viņu citādi vairs nesauca, it kā viņam cita vārda nebūtu bijis. Pat tēvs, kas, pamātei neredzot, kādreiz noglaudīja dēlam galvu, tagad paraustīja viņu aiz auss un nosmēja: — Ak, tu Cūkausīti, tu man kaunu vien dari!

Vasarā uznāca svelmains karstums. Zāle izdega, labība novīta. Dūņu bedre izžuva sausa un cieta kā mūris.

Mušas un dunduri mocīja cūku baru, kuram vairs nebija kur noberzties. Elsodams tas skraidīja pa kailo ganību un plēsās uz mežu, kur aizaugušajā sila ezerā vēl varēja atrast valgmi. Ezera vietā tagad pletās līgans purvs, tikai pašā vidū rēgojās akacis, kura melnajā ūdenī pat debesis nemīlēja spoguļoties.

Karstums un sausums arvien pieņēmās, līdz ari purvs bija izžuvis. Tikai akacis kā melna acs spītīgi glūnēja, vai nevar pievilināt kādu vēsuma meklētāju.

Zvēri tam gāja ar līkumu garām, izslāpušie putni kliegdami laidās pāri, bet nenometās nodzerties. Un tikai kāds neprātīgs sivēns no pamātes cūku bara, karstuma mocīts, metās akacī izpeldēties. Ļaunā priekā akacis to apkampa savos glumajos skāvienos un nelaida vaļā. Sivēns sāka grimt.

Jānītis nobijies skrēja uz māju saukt ļaudis palīgā, bet pamātes acis iezvērojās tādas pašas melnas un ļaunas kā akacis. Viņa sagrāba Jānīti aiz auss un rāva uz purvu, kliegdama: — Tūlīt tu pats izvilksi sivēnu ārā!

Nelaimīgais puisītis metās akacī, kura virspusē vairs bija redzama tikai balta cūkas auss. Viņš satvēra to rociņā, bet arī pats nogrima stindzinošajā ezera acī. Virs ūdens palika tikai cūkas auss un gana dūrīte.

—    Tur tu arī paliksi, Cūkausi! — nočukstēja pamāte.

Otrā dienā bija izžuvis akacis, bet tā vietā auga puķe,

kas izskatījās kā cūkas auss un bērna dūrīte.

—    Cūkausītis, re, kur Cūkausītis! — garām iedama, iesaucās kāda meitene, un tā šo puķi sauc vēl šodien.

ANNA SAKSE ZAĶA KĀPOSTI

Garausim apnika dienu no dienas ēst āboliņa lapas un grauzt alkšņu mizas. Viņš ielavījās zemnieka sakņu dārzā un pamielojās pie tikko iestādītiem kāpostiem. Kad zaķis bija labu tiesu jauno, sulīgo lapiņu nošķinis, gadījās iet garām zemniekam. No brīnumiem tas sasita rokas kopā un atplēta muti vaļā — tā jau nošķīs visu dārzu!

—    Vadzi, Garausi, — tas uzrunāja zaķi, kas paēdis pašlaik bija apsēdies un slaucīja muti. — Stādot tava tiesa gan nav ierēķināta. Ja tu tagad nograuzīsi mazos stādiņus, tad man te neizaugs neviena galviņa un es rudenī nevarēšu kāpostus ieskābēt ziemai.

—    Ieskābēt? — zaķis brīnījās. — Kāpēc kāposti jāskābē? Tie tāpat ir garšīgi.

—   Ak, tagad tie nav ne pusi tik garšīgi kā ieskābēti. Vai zini, tagad tu labāk liec manu dārzu mierā, bet atnāc ziemā, tad es tev došu nogaršot skābus kāpostus.

Zaķis arī nosolās dārzu vairāk nepostīt. Kas tad vasarā bēdas — āboliņa pilni lauki, pļavas pilnas zāles, vari dzīvot asti kuldams, ja tikai šī bijusi garāka.

Bet ziemā zaķis pie zemnieka klāt kā saukts — lai dodot skābos kāpostus. Iedod zemnieks vienreiz — zaķis otr<i dienā klāt atkal. Tā un tā, vasarā šis esot bijis tik labs, palīdzējis zemniekam dārzu taupīt, lai nu atmaksājot šā labo sirdi, kad ne lāga sūniņas nevarot no sniega apakšas izkasīt. Baro zemnieks zaķi dienu no dienas, bet — redz, še — pēc ziemsvētkiem kāpostu kubuls tukšs. Un kur nu vēl ziemai gals! Pietrūkst abiem garšīgās ēsmas.

Pavasarī zemnieks saka zaķim:

—   Paklau, sābri, tev jau lielāki lauki nekā man, vai tu nevarētu sēt kāpostus pats savā zemē?

—   Man nav kāpostu sēklu, — zaķis bēdīgi atzīstas.

—   Brauc uz Rīgu. Es arī katru pavasari braucu pēc kāpostu sēklām uz Rīgu.

Zemnieks domā, ka ticis no zaķa vaļā. Domā: kur tāds zaķis naudu ņems, iesēdīsies vilcienā bez biļetes, ieliks vīru cietumā, tad izstrēbsies tur skābus kāpostus tā, ka vēlāk tiem vairs ne virsū neskatīsies.

Bet šis zaķis nebija no muļķajiem, kaut gan ausis tam ne par sprīdi nav īsākas kā citiem zaķiem. Aizcilpo viņš uz staciju, gaida vilcienu. Gaida un skatās — kurš braucējs pienāk, tas nopērk biļeti, kurš pienāk, tas nopērk biļeti.

—    Ko jūs darīsiet ar tām biļetēm? — apjautājas zaķis.

—   Brauksim uz Rīgu, — šie atbild.

—   Vai bez biļetes nevar? — zaķim tā jocīgi paliek ap sirdi.

—   Bez biļetes nevar.

Hm. Tādu nešpetnību! Cilpo nu atpakaļ, Rīgu neredzējis un kāpostu sēklas nedabūjis! Zaķim sirds sāp kā aizpērn sašautā ķepa. Viņš nosēžas uz ceļa stabiņa un rauš no acīm asaras. Te pie pašas garās auss atskan negants kauciens. «Suņi!» zaķītim ļipa kļūst auksta, viņš gribētu mukt, bet paliek uz stabiņa kā piesalis. Ak tu brīnums! Kaucēji nav vis suņi, bet mazas, . glītas mājiņas uz riteņiem piebrauc pie stacijas. Ļaudis steigšus raušas pa kāpnēm iekšā. «Ak tad tā brauc uz Rīgu!» domā zaķis. «Laimīgu ceļu! Laimīgu ceļu!» viņš uzsauc iekāpējiem, un vilciens sāk kustēties.

«Pag, es varētu pavizināties līdz Putnu gāršai,» zaķim pēkšņi iešaujas prātā. Viņš uzlec uz kāpnēm un brauc kā kungs.

«E, šitā līdz Rīgai dabūt izvizināties,» nopūšas zaķis, «tad manā zaķa mūžā vairāk nebūtu ko vēlēties.»

Zaķim tā patīk vizināties, ka viņš aizmirst pie Putnu gāršas nolēkt. Vilciens tuvojas stacijai.

«Vai dieniņ, vai dieniņ,» vaimanā zaķis. «Tūlīt nāks ārā konduktors un saņems mani ciet.»

Vilciens apstājas tik strauji, ka zaķis noveļas no kāpnēm kā maiss. Tūlīt arī konduktors ver vaļā durvis un laiž iekšā jaunus braucējus. Pa tam zaķis jau atžilbis. «He, he! Sitā var aizbraukt līdz pašai Rīgai!»

Nu ir meistaram amats rokā. Tikko vilciens tuvojas jaunai stacijai, zaķis nolec, tikko sāk kustēties, zaķis jau sēž uz kāpnēm.

Gari pūzdams un smagi elsdams, vilciens ieripo Rīgā. Zaķis uzmeklē sēklu tirgotavu. Ko tur daudz gudros, ies tik iekšā un prasīs kāpostu sēklas. Bet tirgotājs visas sēklas pārdevis, pašlaik slauka kopā pabiras.

Ko jaunskungs vēlas? — pa tirgotājā vīzei tas laipni noprasa.

Kāpostu sēklas, — zaķis bailīgi tikko dabū pār lūpu.

—    Kādu kāpostu sēklas jaunskungs vēlas: mums ir galviņu kāposti, puķu kāposti, rožu kāposti, kacenu kāposti. Varbūt jaunskungs ņems kacenu kāpostus — vasarā var ēst lapas, ziemā grauzt kacenu?

«Nu tas nu gan ii blēdis,» zaķis nodomāja. «Visādu kāpostu sēklas piesola, bet par visgaršīgākajiem ne vārda.»

—    Un citādu kāpostu sēklu jums nav? — viņš viltīgi noprasa.

—   Nav, — pārdevējs noplātīja rokas.

—    Es gribētu skābu kāpostu sēklas, — jau drošāk uzstājās zaķis.

Tirgotājs pavīpsnāja — šis pircējs acīmredzot bija galīgi uz zaķa.

*— Ak skābu kāpostu, — pavisam saldā balsi iesaucās tirgotājs. — Jā, tās mēs dodam pai velti. — Viņš saslaucīja sēklu pabiras papīra maisiņā un pasniedza zaķim. — Še, dēls, bāz ķešā. Ap vasarsvētkiem iesēj, ap Jāņiem jau ēdīsi skābu skābos.

Zaķis laimīgs brauca mājā. Iesēja kāpostus mitrajā meža liekņā, pats sēdēja klāt un uzmanīja, lai putni neizkasa, lai kurmji neizrok, lai kazas neapgrauž. Sieva tos ravēja no rīta līdz vakaram, bērni stiepa ūdeni un laistīja divreiz dienā. Tikai tad, kad trijlapainie kāposti sāka laisties ziedos, zaķis pirmoreiz nogaršoja jauno ražu.

Lai mani vilks apēd, ja tie nav skābi kāposti, — iesaucās zaķis, lēnām sūkādams nokosto lapiņu. Nu arī zaķene un zaķēni saklupa kāpostu grēdā un slavēdami ēda skābus kāpostus vasaras laikā.

Nu zaķis kļuva lepns un lielīgs kā tītars. Visus aicināja uz skābu kāpostu mielastu un stāstīja, kā bez naudas izbraukājis Rīgu. Kopš tā laika skābās meža puķītes sauc par zaķa kāpostiem, bet braucējus bez biļetēm par — zaķiem.

IMANTS ZIEDONIS KRASAINAS PASAKAS

dzeltena pasaka

Saule kā olas dzeltenums mirdzēja pāri pasaulei. Viņā bija dzīvība. Pa viņas stariem uz zemi nāca mazi cālēni, un visi bija gaiši dzelteni. Vēlāk tie staigās citās krāsās, bet sākumā visi atnāk dzelteni. Bite ari bija dzeltena: strops viņai dzeltens, un viņa aicināja cāli stropā, bet cālis netika. «Tas nekas,» viņš domāja. «Visapkārt lido dzelteni tauriņi, tādi paši kā es, palidošu ar viņiem.» Cālis palēcās, bet tad atcerējās, ka viņam spārnu vēl nemaz nav, ir tikai mazi dzelteni ķeksīši sānos. «Tas arī nekas,» nolēma cālis. «Izaugšu par vistu, tad lidošu augstu, augstu.» Viņš ielīda mātei vistai spalvās pie dzeltenā vēdera un aizmiga.

Bet saule mirdzēja pie debesīm kā dzeltena pankūka ar tādām garšīgām, kraukšķošām maliņām.

Bites skrēja kā mazas dzeltenas plastilīna bumbiņas no vienas dzeltenās cūkpienes pie otras un tad ielīda atpakaļ dzeltenajā s-tropā. Bet strops izskatījās kā milzīga dzeltena bibliotēka. Medus rāmīši — kā lieli plaukti, līdz griestiem un visi pilni šūniņām. Bet šūniņas izskatījās kā mazi dzelteni sešstūraini televizori, tikai ekrānu vietā spīdēja dzeltens medus.

Līdz tālumam ziedēja dzelteni lauki un pļavas — dzeltenie vizbuļi, prīmulas un visvairāk cūkpieņu, visi kalni dzelteni mirdzoši. Un tagad, ja paskatījās saulē, tad tā izskatījās pati kā nupat te kalna galā gulējusi un cūkpienēs dzeltena novārtījusies. Pļava tā mirdzēja, ka es nenocietos un ievēlos kanālmalā puķu dzeltenumā. Un noputēju un aplipu, un apbiru putekšņiem dzeltens.

Pienāca dzeltena govs, domāja, ka es esmu dzeltenā cūkpiene, un mani apēda. Tālāk nu es vairs nevaru uzrakstīt.

brŪna pasaka

Es viņu redzēju. Viņš ielēca pannā, maziņš un brūns, lēkāja pa kartupeļu brūnajām šķēlītēm un sauca: «Brūns! Brūns! Brūns!» Kad es uzkaisīju kartupeļiem pannā piparus, viņš nošķaudījās un pazuda.

Daži, kas Viņu arī redzējuši, saka to pašu: tas esot mazs brūns vīriņš, viņš esot visur, kur kaut kas gatavojas, viņš kliedzot «brūns! brūns! brūns!», un viss kļūstot brūns un gatavs. Redzot viņu tikai retais — vajagot lielu pacietību. Bet man gribējās atkal viņu redzēt. Kur?

Kur? Tur, kur brūns. Bet kur ir brūns? Domāju, noķeršu viņu pie baravikām.

Zināju, ka baravikas no zemes izlien baltas un tikai tad — nez kā — kļūst brūnas. Tur jābūt brūnajam vīriņam. No rīta mazā gaismiņā apsēžos baraviku vietā pie brūnās priedes un gaidu. Drīz jāparādās baravikai. Jā — izlien. Cepurīte balta. Tagad nedrīkst ne acu nolaist. Nu jānāk brūnajam vīriņam. Gaidu, gaidu, nenāk neviens. Gaidu, gaidu…

Apčī! Fu, kā nobiedēja! Zaķis šķauda. Es tikai vienu mirklīti paskatījos uz to pusi, bet baravika pa to laiku jau brūna nokrāsota. Brūnais vīriņš jau bijis, mani piemānījis.

Nu, nekas. Skatīšos uz otru baraviku. Nu gan skatīšos.

Skatos, skatos, skatos, skatos, skatos, skatos, skatos, skatos, skatos… Paskatos sānis — brūnā skudra kāju izmežģījusi. Klibo, kli-ibo, žēl tādas klibiķes. Kamēr palīdzu šai atmežģīt kāju atpakaļ, baravika — jau atkal brūna! Brūnais vīriņš bijis, brūnu nokrāsojis, atkal neredzams pazudis.

Domāju — tagad darīšu tā. Ielīdīšu, noslēpšos baravikā ārpa alā. Domāts — darīts. Ielienu, gaidu. Jā, nāk! Uzrāpās uz sēnes, un es — hop! — šim klāt! Un šis — hop! — elec brūklenēs un pazūd.

Tā viņš visu dara — kamēr citi ne redz, ne dzird. Zaļos nekurus pārkrāso par brūnajiem — gatavs! Zaļās ozolzīles >ar brūnajām — gatavs! «Gatavs! Gatavs! Gatavs!» tā vien unā. Vienreiz mēģināju viņu sameklēt lazdā, kad rieksti lāk brūni. Viņš tos krāso. Bet, kamēr meklēju vienā čemu

rā, viņš krāso citā. Kamēr es vienā, viņš otrā. Dzirdu tikai laiku pa laikam izsaucienus: «Brūns! Brūns! Brūns!» Beidzot apsēžos pie viena čemura. Te es gaidīšu. Kad visi citi būs nokrāsoti, viņam pie pēdējā, pie šī būs tik un tā jāatnāk. Gaidu stundu, divas, trīs. Gaidu vienu dienu, otru dienu — cik tad ilgi viņš atstās šo čemuru nekrāsotu? Pēkšņi atlido brūna meža bite, ieskrien un iepinas man matos un kliedz, ka viss mežs skan. Lai tikai kliedz! Es tagad zinu, ka tas tiek darīts tīšām, lai es nobītos un neredzētu, kā nāks brūnais vīriņš, un es neliekos ne zinis. Lai kliedz, lai dzeļ, ja grib, bet es skatos rieksta čemurā — nupat nāks.

Dzinnn! Atlido mazs brūns knislītis — dzinnn!— un ieskrien man taisni acī. Kamēr es izslauku aci, skatos — čemurs jau nokrāsots brūns.

Tad es sapratu, ka brūnais vīriņš negrib, ka viņu izseko, un es vairs ar savu ziņkārību neuztiepos. Bet pagājušvasar es gulēju jūrmalā smiltīs, visapkārt daudz cilvēku saulē, un skatos — Jānim uz muguras septiņi gabali! Mazi, brūni vīriņi krāso šo brūnu. Pateicu Jānim, Jānis smejas, saka — nav tiesa. Viņš gan jutis, ka mugura nokut, bet tas esot bijis es, kas šim birdinājis siltas smiltis uz muguras. Tādu vīriņu nemaz neesot.

Kā neesot, ka es pats esmu redzējis! Tikai katrs neredz. Milllllzīga pacietība vajadzīga.

Neviens nezina, kur viņi dzīvo. Citi saka: lāča vilnā; citi saka: brūnajā ķērpī; vēl citi runā: ozola zīlēs vai priedei aiz mizas.

Runāt mākot viņi tikai divus vārdus: brūns un gatavs. Līdzko viņi tos pasaka, viss briest un plīst, un gatavojas, kastaņi krīt no micītēm un Brūnaļai atskrien brūns teliņš.

Tikai neviens nezina, kā viņus sauc. Brūnīši? Brūnuļi? Gatavelīši? Gatavoņi? Neesat dzirdējuši?

.

MIRDZA BENDRUPE DŪŠĪGAIS ĻIPAINĪTIS

Ļipainītis ir zaķēns. Pats brūns, aušeles garas, ļipiņa balta.

Ļipainltis ir bailīgs — kā ierauga kādu lielāku par sevi, tā ļepatā prom, kur deguns rāda un kājas nes.

Bailīgam grūta dzīve — kur tu glābsies, kur spruksi, ja no visa bail? Ļipainītim apnīk bailīgam būt. Nolemj Ļipainltis tikt no bailēm vaļā. Prasa padomu strīpainajam āpsim:

—    Mīļais tēvocīt āpsi! Lūdzu, palīdzi man tikt no bailēm vaļā!

Āpsis saka:

—    Labi, palīdzēšu. Iemācīšu tev divus vārdiņus. Tie vārdi ir «ļoti drošs». Kā tu kaut kur pamani bailes, tā tikai saki skaļi jo skaļi:

Nebaidos no bailēm vis!

Esmu drošais zaķītis.

Ļoti, ļoti drošs!

Labi. Vakarā Ļipainītis tup savā midzenī, pabāž degunu, paošņā gaisu. Nav labi — apkārt tumšs, vējš pūš, koku lapas šņāc. Nupat, nupat bailes būs klāt!

Un ir arī klāt. Skatās Ļipainītis — lien bailes no paegļu pudura laukā. Ļipainītim jau ļipa nodreb vien — bail zaķēnam, bēgt gribas.

Bet šoreiz Ļipainītis nebēg. Viņš sadūšojas, atsperas ar pakaļkājām sūnās, bungo ar priekškājām pa zemi un skaļi sauc:

Nebaidos no bailēm vis,

Esmu drošais Ļipainis,

Ļoti, ļoti drošs!

Bet, tikko bailes saprot, ko Ļipainis saka, tā laiž ļekas vaļā! Veļas prom un aizveļas uz purvu kā mākonis. Tas tāpēc, ka no tāda, kas ļoti drošs, bailēm pašām bail.

VELTA ZUNDE EŽA KAžoKS

Toreiz, kad zvēri savā starpā kažokus dalīja, izcēlās lieli strīdi. Vai viltniecei lapsai dot to dzeltenāko, bet snaudulim lācim villaināko? Vienīgi ezim — par to nu gan visi zvēri bija vienis prātis — jā, ezim jādodot pats labākais kažoks.

Are! — ezis jau allaž bija visu zvēru lepnums un gods, jo runāja tikai patiesību.

Nu tad iedeva ar viņam kažoku siltu jo siltu. Paši zvēri tajā sasprauda sudraba adatas, lai neviens negoža nevarētu šim ne kažoku atņemt, ne par tuvu pienākt.

Labi, labi. Ezis valkāja kažoku smiedams. Te kādu dienu viņš ierauga velnu. Bet velns — kā jau visi zināja — bija lielākais patiesības nīdējs. Viņš jau pa gabalu kliedz:

—      Panāc šurpu, eža lielskungs, man gribas tevi mazliet paskolot!

Velns tūlīt iegrūž ezi tukšā pagrabā un notur tajā turpat desmit dienas. Ezis pagrabā tā izkalst, tā nonīkst, ka nevar ne kāju pavilkt.

Tad uz vienu reizi velns šo izrauj no pagraba laukā, kliegdams:

—   Nu tu vairs nedižosies ar patiesībām, lielībmaiss!

—   Bet ja es to dansu? — iejautājas ezis.

—     Nu tad, nu tad, vai zini, es esmu ar mieru par akmeni ceļmalā zvilnēt! — tā velns.

Tūlīt velns grozās, grozās visuvisādi un pēkšņi pārvēršas par skaistu preileni.

Vai akls, cik tā koša! Bet saujā liela vabole. Ezim tūlīt iekārojas to apēst.

—     Vaboli dabūsi, bet saki, vai es neesmu preilene, skaistākā no skaistajām?

Kas par preileni! Ezis jau garda kumosa dēļ neies nepatiesību runāt.

—     Jā, tu izskaties gan preilene kas preilene, nav vārdam vietas, tomēr esi un paliec tikai velns.

Tavu atbildi! Tā velnam kā sāls uz mēles. Viņš sasvilst dusmās un aizsviež vaboli pāri koku galiem.

Velns grozās, grozās visuvisādi un pēkšņi pārvēršas par lepnu kungu.

Vai akls, kas tam par gariem, melniem svārkiem mugurā! Un saujā liela varde. Ezim tūlit iekārojās, tā iekārojas to apēst.

—         Vardi dabūsi, bet saki — vai es neesm'u kungs, lepnākais no lepnajiem? — jautā velns.

Kas par kungu! Ezis jau garda kumosa dēļ neies nepatiesību runāt.

—            Jā, tu izskaties gan kungs kas kungs, nav vārdam

vietas, tomēr esi un paliec tikai velns.

Tavu atbildi! Velns no dusmām kļūst zili melns un aizmet vardi pāri koku galotnēm.

Velns atkal grozās, grozās visuvisādi un pēkšņi pārvēršas par — ezis vairs nespēj savām acīm ticēt — par karali, jā, par karali gan! Vai akls, kas tam rotu, kādas drānas! Viss zīdā un samtā, bet karalim saujā liela čūska.

Ezim tūlīt tā iekārojas to apēst, ka ne izturēt.

—         Čūsku tu dabūsi, bet saki — vai es neesmu karalis, bagātākais no bagātākiem?

—          Jā, bagāts ta bagāts, tur nav vārdam vietas, tomēr esi un paliec tikai velns, — nosaka ezis.

Tavu atbildi! Velns sāk trīcēt no dusmām, aizsviež čūsku pāri koku galiem, bet ezim iemet dubļu sauju sudraba adatās.

Iemeta gan, bet pats par akmeni pārvērtās. Un ko ezis? Tas to vien bubināja: — Vai, vai, to postu! Pagalam mans

lepnais kažoks, skaistā zvēru rota! — Jā, nelaime ezim apjucināja pratu. Viņš domāja, domāja, beidzot nolēma doties pie Usmas ezera.

Tas, šo ieraudzījis, tūlīt uzrunā:

—   Kapec tad godavīrs tā sadrūmis?

Kas es vairs par godavīru! Pats velns manu kažoku sabojāja.

—         Godavīrs esi, godavīrs paliksi. Tu esi tikai apsviests ar dubļiem, ne vairāk, — atbild ezers.

Viņš pārveļ vilni eža adatām un pašu vedina ūdeni paskatīties.

Ak tu pasaulīt! Kažoks atkal mirdz vienā sudrabā. Vai patiesi! Vai patiesi! Ezis nu nevar vien beigt ūdeni skatīties. Vēl šodien viņš stāv Usmas ezera krastā, garo snuķi pie pašas ūdens malas piegrūdis. Bet ļaudis šo vietu nezin kādēļ iesaukuši par Kuņķa ragu.

.

ZENTA ĒRGLE IEDOMĪGAIS PŪPĒDIS

Mežā zem lielas, līkas priedes skudras cēla sev māju. Tai bija vairāki stāvi un daudz istabu. Pazemē visdrošākajā vietā atradās skudru oliņas, kāpuri un kūniņas. Augšējos stāvos dzīvoja skudru valdniece, auklītes, darba skudras un kareivji.

No skudru mājas uz tuvējo priežu jaunaudzi skudras bija ierīkojušas sev lielceļu. Pa to ik dienas ritēja dzīva satiksme. Darba skudras stiepa priežu skujas, zāļu stiebriņus, sīkus zariņus savas mājas būvei, pārtiku skudru valdniecei -un kāpuriem.

Skudras ļoti rūpējās, lai viņu lielceļš vienmēr būtu kārtībā, lai neviens gruzītis netraucētu satiksmi.

Te kādu dienu pašā ceļa vidū no zemes izlīda mazs, balts un apaļš pūpēdēns. Sākumā skudras nepiegrieza tam vērību — apgāja apkārt vai pārrāpās pāri. Bet pūpēdis ar katru dienu auga lielāks un lielāks.

—   Vācies prom no mūsu ceļa, — skudras bārās. — Vai tev mežā vietas trūkst?

—   Nenāk ne prātā, — pūpēdis lielīgi piepūtās. — Man te patīk, un es nekur neiešu.

—    Varbūt kāds sēņotājs to pievāks, — skudras cerēja. Garām skudru mājai gāja vecmāmiņa un mazmeitiņa.

—    Re, kāda balta, apaļa sēnīte, — mazmeitiņa priecājās.

—    Pūpēdis, — vecmāmiņa paskatījusies noteica. — Ēst jau to var, kamēr tas vēl jauns, bet nekāda gardā sēne tā nav.

—   Tad es labāk neņemšu, — mazmeitiņa izlēma, un abas pagāja pūpēdim garām.

Ar katru dienu pūpēdis kļuva lielāks un tumšāks. Nu jau tas aizsprostoja visu skudru lielceļu. Ar saviem smagajiem nesamiem skudrām bija grūti apiet tam apkārt.

Ko iesākt, ko darīt? Skudras domāja, domāja, līdz beidzot nolēma novelt pūpēdi no ceļa. Darba skudras, kareivji, aukles, pat mazās skudriņas stūma, cik spēka, bet pūpēdis stāvēja kā stāvējis.

—    Kas te notiek? — Lielā briežvabole pasnaikstīja savas žuburotās knaibles.

—        Pūpēdis aizsprostojis mūsu lielceļu. Nāc talkā to novelt nost.

—     Es viņu sagraizīšu gabalos! — Briežvabole uztrina vienu pret otru savas knaibles asas jo asas un piegāja pie pūpēža. Bet, lai kā viņa pūlējās, pūpēža biezo ādu tā pārkniebt nevarēja.

—    Nekā jūs man nepadarīsiet! — Pūpēdis piepūtās vēl lielāks un apaļāks.

—    Ko jūs te trokšņojat un traucējat man gulēt? — no migas izlīda ežuks un sapīcis bārās. Visu nakti viņš bija skraidījis un medījis, un tagad viņam neganti nāca miegs.

—   Pūpēdis aizsprostojis mūsu ceļu. Nāc talkā to novelt nost.

—   Es viņu sadurstīšu, jūs redzēsiet, — ežuks lielīgi paziņoja, saslēja savas adatas stāvus gaisā un piespiedās pie pūpēža sāna.

—    Kas te durstās? — Pūpēdis no dusmām kļuva gluži brūns. Ežuks izbailēs pamuka sāņus.

—   Ko nu iesāksim, kas mums palīdzēs? — skudras bēdājās.

—   Kas jums te par traci? — ziņkārīgi apvaicājās zaķītis Garausītis, kas tobrīd cilpoja te garām.

—    Pūpēdis aizsprostojis mūsu ceļu, un mēs nekādi to nevaram dabūt nost. Palīdzi mums!

Man tas tīrais sīkums. — Zaķītis pakustināja savas garās ausis, ieskrējās, atspērās un uzlēca pūpēdim tieši virsū. Pašķīda tumšs putekļu mākonis. Skudras, briežvabole un ežuks izberzēja acis. Tavu brīnumu — no lielā pūpēža vairs nebija ne vēsts.

— Tā tev, lielībniekam, vajadzēja, — visi nopriecājās.

..

MARGARITA STĀRASTE SAULĪTE

..

ceļmalīte

Ceļmalītes sēkliņa uzdīgst pašā ceļa malā. Asniņš aug un drīz vien atraisa zaļas lapiņas, pārklātas ar stingru dzīsliņu tīklu. Aiz grāvja pelašķis un ķimene pārsteigti loka savus baltos cekulus.

Ai, ai, — tie nopūšas, — kam uzdīgi ceļmalā! Nu tev būs grūts mūžs.

— Es nebaidos grūtību, — atbild ceļmalīte un izklāj savas lapiņas sev visapkārt.

Tālāk aiz ceļmalas grāvja plešas pļava. Tur mirgo neskaitāmi koši ziedi. Kur nu ceļmalītei sacensties ar tiem! Viņai drīz vien lapiņas noput pelēkas ar ceļa putekļiem.

Tomēr ceļmalīte par to neskumst: ceļš aizvien ir pilns pārsteigumu. Švirkstēdami kā spāres saulē, vizošiem spieķiem ceļmalītei garām aizslīd divriteņi. Dziedādami aizsoļo pionieri. Reizēm sprauslādami aizšaujas motocikli, bet naktīs ceļmalīti apžilbina auto ugunis.

Tā aizrit laiks.

Pienāk vasara ar savu tveici. Lietutiņš aizmaldās kaut kur aiz siliem un pavisam aizmirst ziedošo ceļmalas pļavu. Zeme izkalst un saplaisā. Ziediem galvas kļūst smagas un vārgas. Vienīgi ceļmalīte turas — ar saknītēm urbjas zem akmentiņiem un meklē tur valgmi.

Tad, tumšus padebešus veldams, atnāk negaiss. Asi zibeņi plaiksnās mākoņos, debesis dārd. Lietus gāž kā ar spaiņiem.

Drīz visi ceļa putekļi aizskaloti. Ceļmalīte priecājas par savu lapiņu atgūto spilgto zaļumu un pamazām sāk dzīt augšup slaidu ziedu vālīti.

Nu visi tās kaimiņi — grāvmalas ķimenes un pat dižais dadzis — apbrīno ceļmalīti: cik skaistas tai rožainās ziedu spurdziņas!

No kolhoza pļavām brauc smagi piekrauti siena vezumi. Tie aizslīd ceļmalītei garām un smaržodami birdina izžuvušus zāļu stiebrus. Te pēdējā vezuma ritenis veļas gar pašu ceļa malu. Ceļmalīte izbailēs pieplok zemei. Ritenis veļas un veļas, līdz uzveļas uz rūpīgi audzētām lapiņām…

—    Bēdas, bēdas! — līdzcietīgi noliecas ķimene un pelašķis. — Ceļmalītei lapiņas pagalam…

Taču ceļmalīte daudz nebēdājas. Lapiņas gan tika saspiestas, tomēr stingrais dzīsliņu tīkliņš neļāva tās galīgi nogriezt. Pēc dažām dienām savainotās lapiņas atkal jau veselas.

Tuvojas rudens. Ziedu vālīte jau sen nobriedējusi sēklas. Ceļmalīte tās izsēj turpat ceļmalā, rūpīgi vicinādama garo stiebriņu. Lai tās guļ zemē līdz nākošajam pavasarim…

Kādā vēlā rudens dienā uz darbu steidzas jauns traktorists. Viņa milzīgais traktors, žvadzošās kāpurķēdes veldams, nāk tuvāk un tuvāk, līdz uzveļas ceļmalītei virsū un ar smago riteni iespiež to dziļi zemē…

—    Beigas! — iedūcās kamene, laizdamās pāri. — Beigas mūsu ceļmalītei!

Bet tās tomēr nav beigas!

Ceļmalītes sīkstās saknītes ielīdušas dziļi starp akmentiņiem. Tās guļ un atpūšas.

Tā paiet vēlais rudens un ziema. Bet nākošajā pavasarī tajā pašā vietā izlien atkal ceļmalītes spirgtais asniņš, pilns sīkstas dzīvības.

saulīte

Bieza meža vidū zem bērza dzīvo pelēks zaķēns.

Reiz tas sadomā aizcilpot līdz mežmalai un paskatīties, kas notiek lauku klajumos.

—    Cilpo vien! — saka ogas un sēnes. — Paskaties un pastāsti arī mums, kā tur izskatās.

Labi.

Ticis laukā no meža, zaķēns apstājas, abas ausis vērīgi izslējis. Viņš skatās un brīnās. Kāds plašums! Un spoža, spoža saules ripa veļas tieši virs tālās apvāršņa malas.

Te pēkšņi zaķēns pamana, ka saules ripa sāk grimt. Viņš izbijies drāž atpakaļ uz mežu.

—    Saulītei nelaime! Saulītei nelaime! — zaķēns brēc.

Sēnes izbāž galvas no sūnām. Ķirzaka izšaujas no sava cinīša. Mellenes, brūklenes, sīkstā piepe pie bērza stumbra — visi grib zināt, kas saulītei noticis. Atlec varde. Skudras pamet nesamos un steidzas pie bērza.

Tur zaķēns aizelsies stāsta:

—     Saulīte vēlās, vēlās un aizkrita aiz zemes malas…

Nu gan saulītei nelaime! Mežvidus iemītnieki pagalam uztraukti. Ķirzaka izbijusies mētā asti. Varde pārsteigumā plāta muti, un odziņas drebina mētras. Ko nu iesāks bez saulītes?

—     Jāskrien glābt! — pīkst piepe pie bērza stumbra.

—    Skriesim! Glābsim! — sauc sēnes un papardes, bet netiek ne no vietas.

—    Lai skrien zaķēns, — beidzot visi nolemj. — Viņam veiklas kājas.

Un zaķēns skrien saulīti glābt.

Viņš izskrien no meža un cilpo uz zemes malu, taisni uz to vietu, kur aizkrita saulīte. Skrien, skrien. Kļūst aizvien tumšāks. Zaķēns no ilgās skriešanas jau noguris, bet zemes mala kā tālu, tā tālu.

Beidzot zaķēns vairs nespēj pacilpot un nokrīt rasainā zālē. Viņš tā piekusis, ka uz vietas aizmieg.

Pa to laiku pamazām kļūst gaišāks. Pamostas mežvidus iemītnieki, pamostas ogas un sēnes ap zaķēna tukšo midzeni. Papardes nobirdina rasu. Ķirzaka atver acis un redz,

ka saulīte paceļas virs koku galiem tāpat kā agrāk — silta un spoža.

Re, zaķēns izglābis sauliti! — ķirzaka saka un uzlien sauļoties uz sava cinīša.

Izglābis! Izglābis! — piebalso ogas un papardes.

Bet pati saule nesaka nekā, tikai kāpj arvien augstāk debesis un smaida.

kastanis

No kastaņa zara nokrīt adatains bumbulis. Neviens nezina, ka tajā paslēpies brūnais kastaņa auglis. Dzīvnieciņi un kukainīši adatainim tek apkārt ar likumu — baidās ar tādu draudzēties. Bet kastanis, savā čaulā ieslēdzies, kļūst aizvien bēdīgāks un vientuļāks.

Tā paiet vairākas dienas.

Beidzot kastanis sasparojas, pārplēš čaulu trīs daļās un izveļas zālītē. Cik nu ir viegli!

Apskatījies apkārt, kastanis pamana pelīti.

Panāc, pelīt, paskaties! — viņš aicina. — Vai mans čaulas gabals tev nederētu par bļodu?

Tiešām — no tā iznāk lieliska bļoda! Pelīte pateicas kastanim un aizstiepj vienu čaulas gabalu.

Pēc brītiņa kastanis pamana vardīti.

Panāc, vardīt, paskaties! — viņš aicina. — Vai mana čaula tev nederētu par laivu?

Tiešām — no tās iznāk jauka laiva! Vardīte pateicas kastanim un aizvelk otru čaulas gabalu uz dīķi. Viņa ietupjas tajā un priecīgi brauc pa ūdeni.

Te garām laižas vabole.

Panāc, vabolīt, paskaties! — kastanis atkal sauc. — Vai mans trešais čaulas gabals tev nederētu par māju?

Tiešām — no tā iznāk varena māja! Vabole tūliņ iekārtojas zem adatainā čaulas gabala.

Nu brūnais kastaņu bumbulis zālītē apmierināts smaida. Tagad viņš zina, ka draugu netrūks.

.

ZIGMUNDS SKUJIŅŠ VARAVĪKSNE

Turcijā, Aralikas ciemā, uz savas pussagruvušās māla būdas sliekšņa sēdēja vecā armēniete Zarjana un ar koka karoti kūla sviestu. Bļoda bija liela, bet krējuma tajā maz. Līdzās Zarjanai, abām rokām aptvērusi ceļgalus, sēdēja mazā Gajanē un platām acīm raudzījās tālumā. Aiz pakalna, tai kuprainajā ēkā, kas pēc izskata ne ar ko neatšķīrās no citām ciema būdām, bet ko sauca par skolu, jau bija sadzirdamas nebēdīgas balsis. Tātad mācibas beigušās un tūdaļ, klaigādami un grāmatas vicinādami, viņi parādīsies garās ielas galā. Skanēs viss ciems…

Vecomāt! — Gajanē pēkšņi vairs nespēj nosēdēt un pietrūkstas kājās. — Es esmu jau tikpat gara kā kaimiņa Drastomata dēls Serobs, vai mani arī drīz laidīs skolā?

Vecā Zarjana uz mirkli apturēja karoti, bet viņas tumšajā, grumbainajā un it kā sažuvušajā sejā neizmainījās neviens vaibsts.

Nē, Gajanē. Tu esi meitene, un meitenes skolā neiet.

Brīdi domīgi klusējusi, Gajanē ierunājās atkal:

Vecomāt! Serobs saka, ka viņš kādreiz pats būšot skolotājs. Sēdēšot klasē pie galda un mācīšot citiem lasīt un rakstīt. Es arī gribētu būt skolotāja…

Vecā Zarjana tikai pakratīja galvu.

—   Nē, Gajanē. Tu esi meitene.

Bet vasaru strādāt muižā pie dārzniekā es taču varēšu?

—   Pie dārznieka varēsi.

—   Vecomāt! Tāpat kā Serobs?

—   Tāpat kā Serobs. Nesīsi ūdeni, kaplēsi zemi. Tikai tu saņemsi mazāku algu nekā viņš.

—   Kāpēc tad tā?

—   Kāpēc? Nu taču tāpēc, ka tu esi meitene.

Gajanē vairs neprasīja nekā, no jauna sakņupa uz noputējušā klona un turpināja raudzīties tālumā. Kas tas! Ararata kalna baltā galotne sniedzās tumšzilajos negaisa

mākoņos, bet pār Araksas upi liecās milzīgi spoža varavīksne.

Gajanē vēlreiz pietrūkās kājās.

—    Vecomāt! Vai tā taisnība, ka meitene, kas nostājas zem varavīksnes, kļūst par zēnu? Tu taču pati man tā reiz stāstīji?

—   Tāds armēņu tautai sens ticējums.

Laimīgi iesmiedamās, mazā Gajanē izdrāzās pa vārtiem un skrēja lejup pa nogāzi uz Araksas pusi. Vējš plandīja viņas matus, kājas sitās pret asajām akmeņu šķembām, bet viņa tik skrēja un skrēja, līdz palika bez elpas un paklupa. Varavīksne bija tālu, pārāk tālu.

Pagāja gads. Vecā Zarjana un Gajanē kopā ar daudziem citiem Aralikas ciema armēņiem no Turcijas devās ceļā uz savu tēvzemi — Padomju Armēniju.

Jau tūdaļ pēc robežas pārbraukšanas Gajanē redzēja tādas Īrētas, par ko Aralikas ciemā nebija ne sapņojusi. Nepār-

skatāmos vīna dārzos kā milzīgas tērauda vaboles, skaļi dūkdamas, kustējās savādas mašīnas, un, kas Gajanē pārsteidza visvairāk, — neredzētās mašīnas vadīja sievietes! Arī vilciena vagona pavadone bija sieviete. Tai bija zila blūze ar spīdīgām pogām un pie cepures zīmotne.

No stacijas vecā Zarjana un Gajanē uz savu nākamo dzīves vietu tālāk brauca automašīnā. Un brīnums — automašīnu vadīja atkal sieviete!

Pretī pa ceļu ar grāmatu somām rokās nāca meitenes. Nebija nekādu šaubu, ka tās dodas uz skolu.

—   Te laikam visas meitenes stāvējušas zem varavīksnes un kļuvušas par zēniem, — Gajanē sacīja vecajai Zarjanai. — Varbūt arī man tagad izdosies sasniegt varavīksni! Es tā gribu iet skolā…

Vecā Zarjana domīgi klusēja, bet automašīnas vadītāja draudzīgi pamāja ar galvu:

—    Ko gribēsi, to sasniegsi! Padomju zemē visiem bērniem plaši ceļi atvērti. Tagad pār tevi mirdz Padomju likums, un tas ir vēl gaišāks par varavīksni.

.

JĀNIS PLOTNIEKS MELNAIS BRĪNUMS

alIs brauks ciemos

Jau veselu nedēļu mūsu kuģis kā piekalts stāvēja pie ostas mola. Resnas kaprona tauvas un trosēs iekārtas kāpnes, ko jūrnieki sauc par trapu, saistīja mūs ar tālu un svešu zemi — ar teiksmainās Āfrikas krastu. Taču ostā nekādu «sevišķu teiksmainību» nemanījām. Saule nevis karsēja, bet cepināja. Pa asfaltētajiem ceļiem traucās lielas un mazas automašīnas. Pludmalē šalca palmu birztala, kurai pie kājām cēlās un plaka balti okeāna viļņi. Matroži, sviedrus slaucīdami, domāja tikai par peldēšanos. Droši vien tādēļ daudzi pat neievēroja sīku, kalsnu nēģeru zēnu, kas no rīta līdz vakaram klīda pa ostu, ilgi stāvēja noliktavu ēnā vai, domās nogrimis, sēdēja uz mola un, šūpodams savas kailās kājas, pētīja eļļas plankumiem izraibināto ūdeni. Bieži viņš apciemoja mūsu kuģi, atnāca un nostājās pie trapa; zēns šķita it kā ieaudzis saules sakarsētajā asfaltā; lielas, brūnas acis sekoja kuģa dzīvei, cilvēku darbam un, kā likās, pat katram solim. No ostas strādniekiem uzzinājām viņa vārdu, jo krāvēji desmitām reižu atkārtoja:

—   Ali, Ali, Ali!

Sadraudzējāmies. No rītiem, sasveicinoties ar krāvējiem vai arī ejot uz pilsētu, mēs vienmēr apstājāmies, paspiedām zēnam roku un pajautājām:

—   Kā labi iet, Ali?

Viņš smaidīja un pamāja ar galvu, tātad — sapratām: viss kārtībā. Kā varēja manīt, tad Alim ļoti iepatikās šī sasveicināšanās, rokas paspiešana. Tagad katru dienu zēns ieradās pie trapa jau agri no rīta, svinīgi satraukts, it kā parādei sagatavojies. Mēs paspiedām roku kā vīrs vīram.

Bet… Kādu dienu ostā atgadījās neparasts notikums, kas mums, padomju jūrniekiem, sāpēs un dusmās lika sakost zobus. Mēs sēdējām uz kapteiņa tiltiņa un vērojām, kā otra pusē molam pietauvojas liela un skaista jūras jahta. Spriežot pēc karoga, atbraucis bija kāds angļu bagātnieks. Krastā nokāpa plecīgs vīrs baltā neilona kreklā un īsās, dzeltenās biksēs, viņam sekoja gaišmatains, izstīdzējis puišelis. No jahtas grezni ģērbusies sieviete sauca:

—   Robij, uzvedies godīgi!

Bet Robijs papurināja savu gaišo matu cekulu un pasmējās. Viņš jau bija pamanījis mazo Ali, kas apbrīnoja grezno jahtu.

—   Hau! — atbraucējs uzsauca nēģeru zēnam.

Alis pasmaidīja un, ļaunu nenojautis, panāca paris soļu svešajam pretī, kautrigi apstājās, mirkli padomāja un beidzot sniedza savu roku sveicienam:

—   Labdien!

Robijs sastinga, tad kā nikns kaķis, kūkumu uzmetis, pielēca pie sprogainā nēģeru zēna un — sita, sita Alim sejā. Alis iekliedzās. Ari mēs iekliedzāmies. Bet vīrs baltajā kreklā pasmaidīja, paņēma savu dēlēnu pie rokas un aizgāja uz pilsētu.

Veltīgi saucām Ali, veltīgi mājām viņam ar roku: puisēns, spītīgi klusēdams, pazuda aiz ostas noliktavām. Vēlāk redzējām, — viņš ilgi sēdēja uz cementa bluķa, sēdēja un domāja…

Robijs un viņa tēvs no pilsētas atbrauca ar automašīnu, atveda veselus kalnus apelsīnu, banānu un kokosriekstu. Matroži un krāvēji kā sakumpuši kamieļi visas nastas stiepa uz jahtu. Tādēļ gan tēvs, gan māte izlaida Robiju no acīm. Puišelis skraidīja un lēkāja pa molu. Te pēkšņi — nepamanijām, kā tas notika, dzirdējām tikai kliedzienu. Nošļakstēja ūdens. Mēs pielēcām kājās un ieraudzījām: ostas sīkajos, eļļainajos viļņos ar rokām un kājām ķepurojās Robijs, puika neprata labi peldēt. Mēs no kapteiņa tiltiņa saucām vīru ar balto kreklu, viņš raustīja plecus, grozīja galvu, taču beidzot ieraudzīja dēlēnu, kas izmisīgi kūlās pa ūdeni. Nākošajā mirklī bijām ļoti pārsteigti: tēvs vilcinājās, nelēca pats ūdenī, lai glābtu dēlu; viņš sauca matrožus

Un tad uz mola ieraudzījām — Ali. Kalsnais nēģeru zēns izauga it kā no zemes; nepaskatījies ne pa labi, ne pa kreisi, viņš sakļāva rokas virs galvas un kā melna bulta lidoja lejā — ostas viļņos. Mazais, sīkais Alis peldēja lieliski, peldēja kā delfīns. Viens un divi — viņš jau bija pie Robija. Gaišmatainais puišelis, ūdeni rīdams, sniedza Alim pretī savu roku…

Pēc brīža Alis jau izvilka Robiju pludmales smiltīs. Kliegdama un vaimanādama pieskrēja Robija māte, cienīgi atsoļoja Robija tēvs un pavēlēja diviem matrožiem aiznest izmirkušo puišeli uz jahtu. Visi aizgāja. Neviens pat nepaskatījās uz Ali. Viņš slapjš, noguris un vientuļš sēdēja zem vecas, okeāna vēju saliektas palmas. Tikai pievakarē no jahtas atskanēja Robija mātes balss:

—   Ei! Melnais puika!

Alis, it kā pamodies no miega, strauji piecēlās un ar dziļu cerību priecīgs tuvojās jahtai. Taču — viņš sastinga. Vi'ņu apstādināja ledaini vārdi:

—   Se dāvana! Saņem!

Un Alim pie kājām nokrita mazs papīra vīstoklis. Viņš pieliecās, pacēla to, saspieda saujā un klusēdams aizgāja, pazuda… Bet Robija māte vēl īgni noteica:

—   Mežonis! Pateikties neprot!

Otrā rītā Alis stāvēja pie mūsu kuģa. Matroži atkal jautri sasveicinājās ar viņu, spieda mazo roku, jautāja, kā labi iet; neviens nepieminēja un arī negribēja pieminēt pagājušās dienas notikumus. Taču tos atgādināja pats Alis — viņš parādīja izkusušu, mazu šokolādes tāfelīti, laikam visu nakti bija to turējis saujā.

—   Dāvana! — nodrebēja viņa lūpas. Un Alis brūno, lipīgo šokolādes piku iesvieda ūdenī; tad, pēkšņi paskatījies uz mani un mūsu kuģa mastu, kur plīvoja sarkanais karogs, viņš mierīgi noteica: — Man patīk tava karoga krāsa. Kad izaugšu liels, aizbraukšu ciemos pie tevis… uz tavu dzimteni…

Es pasmaidīju:

—   Gaidīsim! Uz redzēšanos, Ali!

ALIS IZGLĀBA.

Jocīgus un neparastus cilvēkus var sastapt visur, tā sakot, uz katra soļa. Arī uz kuģiem. Mūsu komandā tāds savāds un dīvains vīrs ir Gusts Knislis. Atklāti runājot, uzvārds un augums viņam nesaderīgi; tad jau labāk ziloni nosaukt par mušu. Attālums no Gusta papēžiem līdz pakausim — apaļš skaitlis: divi metri, neskaitot rudo matu kušķi, kas vienmēr slejas gaisā kā ķīvītes cekuls. Pleci — katrs veselu pusmetru, bet rokas kā ekskavatora kausi. Kad Gusts pirmo reizi atnāca uz sardzi, kapteinis viņu nopietni brīdināja:

—   Skaties, nesalauz stūres ratu!

Bet puisis lēnām, vienā mierā atbildēja:

—   Būs labi… Neesmu jau nekāds dinozaurs…

Ko tu neteiksi: dinozaurs! Pabrīnījāmies: kur matrozis tādu vārdu .rāvis? Teiksmainie milzu dzīvnieki jau sen izmiruši, bet šis, skaties tikai, stāv pie stūres un rūc bārdā: neesmu dinozaurs! Vēlāk, pateicoties zobgalīgām mēlēm, neparastais vārds saruka īsāks un pielipa Gustam tā, it kā būtu uz pieres uzrakstīts. Puiši bez izsmiekla, labsirdīgi skandināja pa klāju:

—   Atstiep trosi, Zaur!

—   Padod galu, Zauriņ!

Un Gusts, būdams zelta dvēsele, katram palīdzēja, ar visiem sadraudzējās. Arī mazais nēģeru zēns Alis pieķērās lielajam milzim no visas sirds. Abi kļuva nešķirami draugi. Vienmēr, kad mūsu kuģis ostā ieveda zivis, puišelis savu vareno Zauru sagaidīja ar kokosriekstu vai banāniem, bet Gusts draugu pacienāja ar jūras asariem, kas bija izžāvēti uz masta zāliņa tropu saulē un vējos. Bieži lielais Gusts un mazais Alis — kā lauva un pelīte — pastaigājās ostas pilsētiņā, klejoja pa okeāna pludmali. Bet reiz viņi nolēma doties džungļos, jo Gusts kā piemiņu no teiksmainās Āfrikas mežiem uz dzimteni gribēja pārvest dažus kaktusus un mazu, skaistu palmu.

Dzidrā un saulainā svētdienas rītā, saņēmuši no kapteiņa atļauju, no mums — laimīga ceļa novēlējumus, abi draugi

aizsoļo pa pludmali pretī zaļai savannai, kalniem un džungļiem. Gustam uz viena pleca mugursoma, tajā — neliela lāpsta, pamatīgs nazis, dzeramā ūdens pudele, maize, desa un puķu podi. Alim rokas tukšas, tikai pakausī atstumta cepurīte un kājās sarkanas bikšeles.

Abi iet un vēro: pamazām smilšaino pludmali pārklāj sīki oļi, lielāki akmeņi, ceļā jau pagadās klints gabals, vesels granīta paugurs. Arī saule cepina. Gustam mugura kūp. Bet Alis iet svilpodams, kā veikls kaķis visam pārrāpjas pāri, kā putns nolido ielejā, apstājas, pagaida savu draugu, papurina galvu un smaidot atsakās no ūdens malka, ko piedāvā Gusts.

Tad abi ceļotāji uzraušas stāvā kraujā, brien pa aizaugušu savannu, lien pfri gravām, nonāk pelēkā ieplakā, kur zeme sakaltusi kā iuams un saplaisājusi lielās, robotās šķēlēs. Ar cieto garozu pārklātā ieplaka aizstiepjas uz okeāna pusi. Gusts parausta plecus, bet Alis vienaldzīgi nosaka:

—   Upe.

—   Bez ūdens?

—   Būs lietus, būs ūdens…

Izbriduši kādas lielas, bet seklas lagūnas krastā, draugi rūpīgi appētī katru krūmu un zāļu puduri. Kaktusu — simtiem, bet mazās palmas laikam vēl nav izaugušas. Taču Alis ir neatlaidīgs, viņa brūnās acis zib kā vanagam, un — ierauga! Pie vecas, vētru noliektas palmas — jauna, spilgti zaļa, ar smailām, asām lapām kā šķēpa uzgalis. Lēni un rūpīgi, sviedrus slaucīdami, viņi mazo koku izceļ no zemes,

saknes ar krietnu velēnas gabalu ievīsta drānā, iebāž maišelī un saudzīgi kā sīku, trauslu lelli iesēdina Gusta mugursoma; laukā izspraukušās kā spītīgas zaķu ausis paliek tikai zaļās lapas. Puķu podiņos savu vietu atrod daudzi brīnumaini, neredzēti kaktusi. Tomēr visus džungļus līdzi nepaņemsi.

Gusts skumji, taču apmierināti pasmaida; viņam ļoti patīk zāle un koki, zvēri un putni, arī jūra un zivis. Un Alis? Viņa tumši brūnā seja staro kā saule. Viņš ir laimīgs, ka varējis palīdzēt savam lielajam, jocīgajam draugam. Arī tagad pirms pusdienu maltītes viņš uzrāpsies palmā un nonesīs lejā kokosriekstus; nevajadzēs dzert negaršīgu, remdenu ūdeni; riekstu piens — spēks un sapnis! Tādēļ Alis drīz vien jau pazūd garas, slaidas palmas galotnē. Paukšķēdami nokrīt pāris riekstu…

Un pēkšņi — klusums, draudīgs klusums. Gusts, visā augumā izslējies, galvu atliecis, raugās augšup, tomēr veltīgi — varenais zaru un lapu jumts aizsedz skatienu.

—   Ali! — viņš sauc.

Bet Alis, izspraucies cauri palmas biezajai lapotnei, šķiet, akmenī sastindzis, nekustīgi, ar plati ieplestām acīm vēro debesis; nāsis drebot tver gaisa malkus. Dienvidu pamalē kā milzīgs pūķis, desmitiem uguns mēļu šaudīdams, augšup kāpj tumši zils, dārdošs padebesis — tropiskais negaiss.

Alis saprot — dārgs katrs mirklis. Drīz džungļos lūzis zari un koki, no stumbra uz stumbru lēks zibens, vaidot gāzīsies palmas, uz galvas kritīs saplosītas liānas, trakos ūdens jūra, izkaltušajā upes gultnē mežonīgas straumes aizsprostos ceļu uz mājām. Tādēļ pāris mirkļos kā bumba viņš noripo lejā un pārsteigtajam Gustam pie pašas auss iebrēcas:

—   Uguns… Ūdens… Vējš… Bēgam, bēgam!

Gusts savu draugu nesaprot, taču, nojautis ļaunu, paķer somu un lieliem, steidzīgiem soļiem seko Alim. Zēns skrien, it kā zvēru vajāts, bet pēkšņi palecas uz augšu, iekliedzas un sastingst.

Upe! Pelēkajā, saplaisājušajā ieplakā, kas šorīt vēl bija pārklāta ar cietu, sakaltušu zemes garozu, tagad jau mutuļo brūna straume. Tātad kalnos negaiss sācies agrāk!

Negaiss! To saprot arī lielais, stiprais Gusts. Ko darīt? Uz mirkli viņš apstājas blakus Alim. Gaidīt nedrīkst!

—   Nāc! — viņš saka skaļi, dobji, dārdoši; varbūt tiešām senatnē tāda balss ir bijusi zauriem.

Alis pieķeras viņa rokai. Gusts uzceļ zēnu sev uz pleca. Viens solis. Divi soļi. Milzis lēni brien upē. Ūdens kāpj augstāk un augstāk. Ja paslīdēs kāja… Kaut kur lejā šalc okeāns… Solis pie soļa… Brūnie upes viļņi trako. Saule pazūd mākoņos. Satumst. Debesis melnas. Solis pie soļa… Ūdens rauj, plēš, stumj… Ap Gusta kaklu apķērušās, dreb divas mazas rokas. Kā akls varenais matrozis taustās uz pretējo krastu, kas tuvojas kā pelēka, iziruši strēmele. Solis pie soļa… Un beidzot straume kļūst seklāka…

Gusts uzelpo — zem kājām cieta zeme. Taču tikai tagad sāk ārdīties negaiss. Kā putns, viesuļa rauta, aizlido Aļa cepure. Vētra kā ar zobenu nocērt mazās palmas lapiņas, kas izspraukušās no mugursomas. Sejā triecas smiltis, lapas, zāle, krūmu zari. Upes otrajā krastā lūst koki. Un tad — lietus, nevis lietus, bet pāri zemei un cilvēkiem gāžas jūra. Piespiedis Ali pie sāniem, Gusts atskatās un nodreb — upe mirklī kļuvusi par elli, straume ar desmitkārtīgu spēku nes zarus, koku galotnes, stumbrus, saknes, ceļ akmeņus un klinšu gabalus…

Bet Gusts, noliecis galvu uz krūtīm, uzrāvis plecus līdz ausīm, laužas cauri vētras sienai. Viņš steidzas, cieši, cieši apskāvis, gandrīz padusē paslēpis Ali. Kad zēns paklūp, mūsu varenais Zaurs viņu paķer klēpī un saudzīgi nes.

…Kad vēlāk, padzirdējuši par neparasto notikumu, iedrāzāmies Gusta kajītē, mēs ieraudzījām pavisam parastu ainu: pie galda dziļā, nesatricināmā mierā sēdēja divi draugi — lielais Zaurs un mazais Alis, no pamatīgām māla krūzēm viņi klusēdami strēba ugunīgi karstu tēju un piekoda saulē žāvētu jūras asari.

—     Kā tad jums gāja? — ziņkārības tirdīti, prasījām.

—   Neesam jau dinozauri: labi gāja! — atrūca Gusts un, pamājis uz drauga pusi, piebilda: — Alis izglāba…

.

Žanis Grīva HO

Ho piedzima un uzauga uz ūdens. Ne jau tieši uz ūdens, bet vienā no tiem tūkstošiem laivu, ar kurām ir pilnas Vjetnamas upes un daudzie kanāli. Šis laivas vjetnamieši sauc par sampaniem. Gandrīz katrā sampanā ir iebūvēta maza mājiņa ar ieapaļu jumtu, zem kura var patverties no tropiskā lietus un nakti pārgulēt. Sampanam ir divas buras — pelēkas, brūnas vai tumši sarkanas. Tāpēc no tālienes sampani atgādina tropu taureņus, kas bariem lidinās džungļu biezokņos.

Ho tēvs un māte ar savu spārnoto sampanu ik rītus no kanāliem izbrauca jūrā zvejot zivis. Un, tikko zēns paaugās un pieņēmās spēkā, viņš labprāt palīdzēja izmest tīklus un izvilkt linuma acīs iemaldījušās zivis. Šad un tad viņi ar tēvu uz āķiem noķēra arī pa haizivij. Māte no haizivs spurām prata izvārīt lielisku viru, tik garšīgu, ka, to ēdot, mēli varēja norīt. Pievakarē, kad zvejnieku sampani bariņos no jūras pa kanāliem atgriezās pilsētā, viņi allaž laivu pieturēja tirgus tuvumā, kur vienmēr bija daudz ļaužu, kas pirka zivis. Par pārdotām zivīm māte iegādājās ģimenei rīsus, miltus un cukuru, bet dēlam, ja vien rocība atļāva, kādu banānu ķekaru, kokosriekstu vai mango augli.

Tā viņi dzīvoja no dienas dienā, no rokas mutē. Ar gadiem Ho jau sāka vadīt laivu pats. Tēvs bija veikls burātājs, un dēls no viņa centās neatpalikt. Drīz vien Ho ietrenējās braukt arī pret vēju. Tas prasīja daudz lielāku māku. No labās puses laivu pārmaiņus vajadzēja strauji pagriezt uz kreiso, un šī rotaļa ar vēju un burām zēnam ļoti patika.

Pilsētai un tās apkārtnei bieži uzlidoja amerikāņu bumbvedēji un iznīcinātāji. Reiz tie sabombardēja Ho skolu. Skolas vietā pēc uzlidojuma palika tikai kūpoša drupu kaudze. Zēnam vairs nebija kur mācīties, un viņš katru dienu devās līdzi mātei un tēvam jūrā zvejot.

Bieži vien, braucot garām pilsētas ostai, viņi redzēja

krastmalā vai satika ceļā staltus kuģus, virs kuriem plīvoja sarkans karogs ar sirpja un āmura zīmi. Tad viņi abi ar tēvu noņēma savas laiviņveidīgās korķa cepures, kādas vīrieši nēsā tropos, māja matrožiem un sauca sveicienus. Māte savu konusveidīgo, platmalaino cepuri necēla gaisā, jo tā bija ar krāsainām lentītēm sasieta zem zoda un tās tik veikli nevarēja atraisīt. Viņa māja ar roku un sauca sveicienus vjetnamiešu valodā, kuru svešie jūrnieki droši vien nemaz nesaprata. Arī sievietes rīsu laukos uz upes krasta brīdi atlieca salīkušās muguras, lai paskatītos garāmejošajos kuģos.

—     Tie ir mūsu draugi no Padomju Savienības, — reiz tēvs sacīja. — Viņi mums ved palīdzību cīņai pret iebrucējiem. Tikko tu, Ho, kļūsi stiprāksun varēsi patstāvīgi strādāt, es brīvprātīgi iestāšos zemessargos.

—   Es jau esmu stiprs un protu strādāt, — Ho atbildēja.

—     Jā, būrāt tu proti, — tēvs uzslavēja dēlu. — Arī tīklu proti iesviest tīri labi. Bet kā būs, ja tev uz āķa uzkodīsies liela haizivs?

—   Tikšu galā viens pats, — Ho lepni noteica.

Tikko jūrā bija izmesti tīkli, Ho iemeta makšķeri haizivīm. Tā bija pie sampana malas piestiprināta trose ar lielam āķim uzmauktu ēsmu galā. Ho laiku pa laikam paraustīja trosi, it kā pārbaudīdams, vai tikai nav jau pieķēries gaidītais loms. Ūdens bija silts un sarkans kā jasmīnziedu tēja. Upes straume nesa sev līdzi milzum daudz dzelzs rūdas dūņu, kas vairākas jūras jūdzes no krasta sajaucās ar dzidro dzelmju ūdeni, to pārvērzdamās tumšsārtā krāsā. Grīvas

tuvumā mitinājās daudz asaru un siroja rijīgās haizivis. Tikai pacietību, domāja Ho, un, kad haizivs pieķersies, es to šoreiz mēģināšu izvilkt viens pats bez tēva palīdzības. Kaut tikai man uzsmaidītu laime! Un tad māte vakarā atkal izvārīs garšīgās haizivs spuras, bet tēvs ēdot viņu uzslavēs par veiklību un drosmi. Kaut tikai uzsmaidītu laime!

Pēc pāris stundām patiesi kāds neredzams spēks sāka laivu raustīt un pamazām nest sānis. Ho satvēra makšķeri. Trose bija nostiepta stingri kā milzīga stīga. Zēna smadzenēs iešāvās doma: haizivs!

Jā, patiesi — tā bija haizivs. Spēcīgie rāvieni liecināja, ka tā ir ļoti liela. Tēvs piesteidzās palīgā, bet dēls lūdza, lai šoreiz atļauj lielo briesmoni pievārēt viņam vienam pašam.

—   Tevi ieraus jūrā! — māte brīdināja.

—   Vispirms labi nogurdini! — pamācīja tēvs.

Augumu saliecis kā šaujamo loku, Ho ar kājām atbalstījās pret laivas malu un desmitiem reižu lomu pievilka tuvāk un atkal lēni atlaida atpakaļ.

—    Uzmanīgi, ka nenoraujas! — tēvs aizrādīja. — Labi nokausē, Ho, labi nokausē!

—   Es jau tā daru, tēv, — Ho atbildēja, ar vienu roku nolikdams sev blakus asu tērauda žebērkli. Tēvs pataustīja trosi un teica:

—    Tagad velc tuvāk! Tikai lēnām. Ja spēcīgi rauj, laid atpakaļ.

Bet haizivs jau bija nogurusi un vairs nepretojās. Tikko pie laivas malas no ūdens iznira milzīgā zivs galva, Ho pacēla žebērkli un ar lielu spēku ietrieca zivs galvā. Zivs brīdi pazuda. Virs ūdens uzmutuļoja asinis. Bet tad tā atkal parādījās laivas tuvumā ar galvā ietriekto žebērkli.

īsā, bet spraigā cīņa ar rijīgo jūras briesmoni bija beigusies. Ho no uztraukuma drebēja rokas un arī balss drebēja, kad viņš tēvam jautāja:

—   Kā lai es to ieceļu laivā?

—   Ar trīsi, Ho, ar trīsi, — tēvs mierīgi atbildēja. — Tikai nesteidzies, lēnām! Apmēt ap vidu virvi, un ievilksim laivā.

Lai nomierinātos, Ho dziļi plaušās ievilka elpu un sāka rīkoties. Tevs deva padomus, ka labak darīt. Bet tad pēkšņi laivas tuvumā parādījās bars milzīgu haizivju. Ar spēcīgām astēm pērdamās pa ūdeni, tās strauji šāvās uz priekšu, un Ho ievēroja, ka pie haizivju purniem no ātrā skrējiena burbuļo mirdzošs ūdens. «Kā ziepju burbuļi,» Ho nodomāja, cenzdamies ar žebērkli atvairīt peldošās plēsoņas, kas uzbruka tikko noķertajai zivij.

—   Uzmanīgi! — tēvs pamācīja. — Nepārkrīti pāri laivas malai! Citādi tevi aprīs.

Zēns droši un veikli rīkojās un drīz zivi ieguldīja laivā. Ar lielu zvejnieka dunci viņš ātri nogrieza derīgos gabalus, bet pārējo iesvieda jūrā uzmācīgajām haizivīm par ēsmu.

—    Lieliski, Ho! — tēvs iesaucās. — Tu jau rīkojies kā īsts zvejnieks. Tagad es mierīgi varu iet pieteikties armijā. Badā jūs vairs nenomirsit.

Nākamajā dienā tēvs vairs jūrā nebrauca. Ho ar māti pavadīja tēvu uz zemessargu pieņemšanas punktu, bet no turienes uz kādu mazu ciemu jūras krastā, kur atradās zenītartilērijas lielgabali. Tie gan bija nomaskēti ar zaļiem tīkliem, krūmu zariem un zāli, bet Ho vērīgās acis labi saredzēja garus un draudošus stobrus, pavērstus uz jūras pusi. Jā, tieši no jūras šajā piekrastē parasti lidoja šurpu amerikāņu lidmašīnas un ar raķetēm apšaudīja vai bombari dēja apkārtējos ciemus, tiltus un apūdeņošanas ierīces rīsu laukos. Cik labprāt Ho paliktu te pie tēva, kopā ar viņu iemācītos šaut uz šiem nežēlīgajiem maitas putniem, ja vien viņam nebūtu jāgādā par māti. Viņa viena pati taču nevarēja zvejot, un haizivi viņa jau nu nenoķertu nekādā ziņā. Ho to labi saprata un tāpēc nemaz necentās pierunāt tēvu. Viņi abi ar māti noskumuši atgriezās pilsētā, nakti pārgulēja savā sampanā, bet, rītam austot, pa kanāliem un upi devās uz jūru.

Kādu dienu zvejnieku sampaniem jūrā uzbruka ienaidnieka lidmašīnas. Visapkārt lidoja raķetes un sprāga bumbas. Kāpēc lidmašīnas uzbrūk viņu buru laivām, brīnījās Ho, bet nepaspēja šo domu izdomāt, kad blakus laivai jūrā iekrita bumba. Gaisā uzšalca milzīga strūkla un atskanēja apdullinošs sprādziens. Laiva pacēlās gaisā, tad noknt>i atpakaļ un sāka grimt. Tas viss norisinājās tik ātri, ka llo nemaz īsti nespēja apjēgt, kas te notiek.

—     Dēliņ, esmu ievainota, — ievaidējās māte, kas uzlidojuma laikā bija paslēpusies zem jumta. — Laivā plusi ūdens.

Kā nāvīgi krusas graudi no gaisa bira šķembas — citas jūrā, citas laivā. Ho saprata, ka no visām pusēm uzbrūk nāve, bet viņš nenobijās. Ar strauju vēzienu viņš atrāva durvīm aizsegto lupatu un uz ceļiem nometās pie mātes.

—   Kur tev trāpīja?

—   Plecā.

—    Es tevi izglābšu, māt, — Ho čukstēja. — Apliec labi cieši man ap kaklu rokas! Tā, un tagad turies. Laiva tūlīt nogrims.

Viņš pacēla ievainoto māti uz rokām, un abi lēni pār laivas malu ienira ūdenī. Laivas viens gals jau gulēja viļņos, bet otrs dīvaini sasvērās gaisā. Ar savām slīpajām burām sampans atgādināja milzīgu mirstošu spāri, kuru vējš ietriecis jūrā.

Atmuguriski peldēdams un turēdams māti pie drēbēm, Ho sparīgi airējās uz to pusi, kur netālu bija izmetis tīklus kāds zvejnieks. Pa to laiku sampans jau bija iegrimis ūdenī, un gaisā vēl tikai rēgojās iesarkanās bu^as. Bet tad pazuda arī tās, un viņam apkārt šalca jūra un spīguļoja versmainās tropu debesis.

—   Ho, glābies viens pats. Mēs nogrimsim abi, — čukstēja māte, bet dēls tikai airējās uz priekšu un neatbildēja, it kā viņš mātes vārdus nebūtu dzirdējis. Kaut tikai es nesastaptos ar kādu haizivi, domāja Ho, raudzīdamies uz tuvāko zvejnieku laivu. Par laimi, viņi bija pamanīti, un laiva strauji tuvojās. Spēcīgas zvejnieku rokas drīz satvēra abus nelaimīgos un uzvilka uz klāja.

Tanī dienā ienaidnieka lidmašīnas bija nogremdējušas astoņpadsmit sampanus, un daudzas ģimenes apraudāja savus bojā gājušos tuviniekus. Bet Ho ievainoto māti aizveda krastā un ievietoja slimnīcā. Tikai tad, kad aiz mugu ras aizvērās slimnīcas durvis, viņš pa īstam sāka saprast,

1H.'>

kāda nelaime notikusi. Māte guļ slimnīcā. Sampans nogrimis jūras dzīlēs. Kā es tagad dzīvošu, ko darīšu, Ho izmisīgi domāja. Varbūt iet pie tēva un palikt tur? Bet kas viņu, tādu zēnu, atstās armijā…

Nezinādams, ko iesākt, Ho nogriezās gar apūdeņošanas kanālu un atģidās rīsa laukos pie mazas, vienkāršas sūkņa ierīces. Patiesībā tas nebija sūknis, bet primitīva ūdens pārliešanas ierīce, kas no viena kanāla pārlēja ūdeni otrā. Tā mazliet atgādināja divriteni, tikai ar to starpību, ka ķēdes vietā bija viens pie otra piemontēti spainīši, kas nepārtraukti slīdēja uz priekšu. Pedāļus mina kāds saulē izkaltis vīrs — kara invalīds bez rokām.

—   Vai nevajag palīga? — Ho iejautājās.

Invalīds ar delmu noslaucīja nosvīdušo pieri un, sparīgi mīdams pedāļus, dusmīgi norūca:

—   Vai tu par mani ņirgājies?

—  Es runāju nopietni, — Ho aizvainots sacīja un noņēma no galvas savu korķa cepuri. — Mans tēvs ir frontē, bet mūs šodien piemeklēja nelaime. Amerikāņu lidmašīna jūrā sašāva un nogremdēja mūsu sampanu, bet māti ievainoja. Man nav darba un nav arī kur dzīvot. Es labprāt palīdzētu…

Invalīds pārtrauca mīt pedāļus un lūdza, lai Ho viņam, uztin smēķi. Ho no bikšu kabatas viņam izvilka tabaku un ar sērkociņu aizdedzināja cigareti.

—   Kur tu pazaudēji rokas? — viņš jautāja.

—   Biju frontē. Sprāgstošās lodes atrāva.

Ho vērīgi ieskatījās invalīdam acīs, kurās dega zila naida un ciešanu liesmiņa.

—   Vai šis darbs tev nav par grūtu? — Ho vaicāja.

Invalīds pirmo reizi pasmaidīja.

—   Grūts, dēls, grūts, — invalīds nopūtās. — Bet ko lai dara? Rīss bez ūdens neaug. Sūknēšanas ierīces sabombardētas. Jāizlīdzas tāpat… ar kājām.

—   Atpūties, ļauj man, — Ho ieminējās.

—   Viegli nebūs.

—   Gan jau, — Ho apņēmīgi atbildēja.

Invalīds norausās no sēdekļa, Ho ieņēma viņa vietu un

sparīgi sāka mīt pedāļus. Ūdens plīkšķēdams lija no viena grāvja otrā.

—         Ne tik strauji, — invalīds pamācīja, — ātri nogursi. Lēnāk, vēl lēnāk…

Ho paklausīja. Tagad jau pedāļi minās vieglāk.

—   Nu? — jautāja vīrs. — Nebūs par grūtu?

—         Esmu stiprs. Es pat haizivi varu pievārēt, — Ho lielījās.

Invalīds atkal pasmaidīja un sacīja:

—          Nu tad paliec pie manis! Rīt tevi ievedīs sarakstā, saņemsi algu…

—   Bet man nav kur dzīvot. Sampans nogrima.

—   Dzīvosi pie manis. Manā būdā vietas pietiks.

Un viņš ar galvu pamāja uz mazu namiņu, kas atradās lauka malā, kuplos banānu krūmos iegrimis.

—        Paldies, — Ho atbildēja. — Apsēdies, atpūties. Strādāsim maiņās.

—         Jā, tā būs vieglāk, — invalīds piekrita. — Un nebūs tik garlaicīgi. Es te viens gandrīz runāt esmu aizmirsis. Un tad es sarunājos tāpat, kā nu kuro reizi. Citreiz ar zāli, ar rīsa stiebriem, ar vēju… Vienam grūti pasaulē dzīvot.

—         Vienam ir grūti, — Ho piekrita. — Bet ar zāli, vēju un putniem es gan neprotu runāt.

Invalīds pasmējās.

—         Ja tu būsi labs strādnieks, tad tu visu iemācīsies. Es tev palīdzēšu, mazais. Tātad norunāts, jā?

—   Norunāts! — Ho iesaucās.

—        Tad še roka, — invalīds sacīja, lai gan viņam roku nemaz nebija. Un Ho, negribēdams viņu apbēdināt, sacīja:

—   Labi, tēvoc, še roka!

..

SATURS

Ievadam ……………………………………………………………………………

1

Anna Sakse. Māmiņa ………………………………………………………..

Anna Sakse. Māsiņa smaida . . ■………………………………………..

Vilis Lācis. Vanadziņš ……………………………………………………..

Vilis Lācis. Edžiņš ……………………………………………………………

Andrejs Upīts. Vilnīša brauciens uz austrumiem (Fragments)

Jānis Grants. Pulkstenis …………………………………………………..

Arvīds Grigulis. Juža ceļojums………………………………………….

Zigmunds Skujiņš. Zelta zivtiņa…………………………………………

Ernests Birznieks-Upītis. Dace zvēru dārzā Laimonis Vāczemnieks. Pilsētas «vēderā» . .

Žanis Grīva. Pasaka par Diegabiksi .

Eduards Salenieks,

Mirdza Osīte. Zilās podziņas . . .

Eduards Salenieks,

Virdza Osite. Kas tur nu liels!

Cecīlija Di nere. Gliemežu vāks . .

II

Vilma Delle. Parādi man pasauli

Draugu pulkā …………………………………………..

Kas sarkankrūtītim iekšā? . . . Stikabika ir, bet Mikus nav . . . Viesi

Ilze Indrāne. Tipsis, Topsis un Tedis

Kas viņi ir………………………………………………….

Katram savs darbs ……………………………………

Ko nedrīkst aizmirst…………………………………..

Pālīgi ………………………………………………………..

Zābaki pazuduši ………………………………………

Kas vainīgs?………………………………………………

Tedis mācās……………………………………………….

Tedis raksta………………………………………………

Garšīgs gan!……………………

Draugs jāglābj . . . . Steigā kaut kas aizmirsās Neviena suņa . . . Burvju spogulis . . . . Kurš grauza? . . . .

III

Jūlijs Vanags. Mazā Mikiņa lielie darbi…………………………….

Vēl salts………………………………………………………………….

Uz kurieni tek strauts…………………………………………… ■

Spēka dzēriens…………………………………………………………

Sējas laikā ……………………………………………………………..

Ziedoņa ilgums………………………………………………………..

Pirmais pērkons …………………………………. : . . . .

Rasā izkapts labāk kož………………………………………………

Kopigiem spēkiem ……………………………………………………

Grābeklis ……………………………………………………………….

Laba gabana …………………………………………………………..

Paša pelnīta maize ……………………………………………………

Biedriskums ……………………………………………………………

Vīrs un vārds…………………………………………………………..

Gājputni ………………………………………………………………..

Āboli …………………………………………………………………….

Salna …………………………………………………………………….

Tēva zābakos ………………………………………………………….

Pliksalā …………………….. …………………………………………

Kamanu ceļš …………………………………………………………..

Zīlīte ……………………………………………………………………..

Ernests Birznieks-Upītis. Dzeņi ……………………………………….

Ernests Birznieks-Upītis. Griezes …………………………………….

Ādolfs Talcis. Ziņkārīgā nira . ……………………………………….

Kārlis Grigulis. Malējiņa prieki un bēdas . . . . .

Kārlis Grigulis. Vidžiņš ………………………………………………..

Valdis Grenkovs. Talciniece…………………………………………….

Viktors Lagzdiņš. Indiāņu virsaitis drošsirdīgais Ķiķāķis

Vakarā ………………………………………………………………….

Plīvurs …………………………………………………………………..

Naktsvijole …………………………………………………………….

Dzidra Rinkule-Zemzare. Vēl tālu jāiet……………………………..

Imantiņa kāposts……………………………………………………..

Vīru darbs ……………………………………………………………..

Rudolfs Akers. Vakara blazma

Sudraba stīgas………………………………..

Anna Sakse. Cūkausītis………………………………..

Anna Sakse. Zaķa kāposti . . . Imants Ziedonis. Krāsainas pasakas

Dzeltenā pasaka ………………………………………..

Brūnā pasaka …………………………………………..

Mirdza Bendrupe. Dūšīgais Ļipainītis Velta Zunde. Eža kažoks …. Zenta Ergle. Iedomīgais pūpēdis Margarita Stāraste. Saulīte . . .

Ceļmalīte……………………………………………………

Saulīte ………………………………………………………

Kastanis ………

IV

Zigmunds Skujiņš. Varavīksne . . Jānis Plotnieks. Melnais brīnums

Alis brauks ciemos…………………………………….

Alis izglāba………………………………………………..

Žanis Grīva. Ho ………………………………………….

РОДНЫЕ МОТИВЫ Рассказы, зарисовки и сказки Составитель Аусма Августовна Спривуле Издательство «Лиесма» Рига 1975 На латышском языке Художник Роман Тилберг

MOSU VALODIŅA

Sastādījusi Ausma Augusta m. Sprlvule

Redaktors I. Lasmanis. Maksi. redaktors

H. Purviņš. Tehn. redaktore V. Brālēna.

Korektore I. Lakstīgala. Nodota salikšanai

1974.     g. 7. jūnijā. Parakstīta iespiešanai

1975.    g. 3. septembrī. Dobspiedes papīrs 100 g, formāts 70 X90/Vifl. 12.37 fiz. iespiedi.; 14.48 uzsk. iespiedi.; 10,51 izdevn. I. Metiens 30000 eks. Maksā 1 rb>. 40 kap. Izdevniecība «Liesma« Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2/26640-B264. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valst» izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā

Rīgā. Vienības gatvē 11. Pašūt. Nr. 958.

Content

Sprīvule Ausma Mūsu Valodiņa. Stāsti, tēlojumi un pasakas

IEVADAM

ANNA SAKSE MĀMIŅA

ANNA SAKSE MĀSIŅA SMAIDA

VILIS LĀCIS VANADZIŅŠ

VILIS LACIS EDŽlŅŠ

ANDREJS UPīTS VILNĪŠA BRAUCIENS UZ AUSTRUMIEM (Fragments)

JĀNIS GRANTS PULKSTENIS

ARVĪDS GRIGUliS JUžA CEĻOJUMS

ZIGMUNDS SKUJIŅŠ ZELTA ZIVTIŅA

ERNESTS BIRZNIEKS-UPĪTIS DACE ZVĒRU DARZA

LAIMONIS VĀCZEMNIEKS PILSĒTAS «VĒDERA»

ŽANIS GRĪVA PASAKA PAR DIEGABIKSI

EDUARDS SALENIEKS, MIRDZA OSĪTE ZILĀS PODZIŅAS

EDUARDS SALENIEKS, MIRDZA OSiTE KAS TUR NU LIELS!

CECĪLIJA DINERE GLIEMEŽU VĀKS

VILMA DELLE PARADI MAN PASAULI

ILZE INDRĀNe TIPSIS, TOPSIS UN TEDIS kas viņi ir

JŪLIJS VANAGS MAZA MIKIŅA LIELIE DARBI

ERNESTS BIRZNIEKS-UPITIS DZEŅI

GRIEZES

ADOLFS TALCIS ZIŅKĀRĪGA NIRA

KĀRliS GRIGULIS MALĒJIŅA PRIEKI UN BĒDAS

KĀRLIS GRIGUliS VIDžIŅS

VALDIS GRENKOVS TALCINIECE

VIKTORS LAGZDIŅS INDIĀŅU VIRSAITIS DROŠSIRDĪGAIS ĶIĶAĶIS

DZIDRA RINKULE-ZEMZARE VEL TALU JĀIET

RŪDOLFS AKERS VAKARA BLAZMA

ANNA SAKSE CUKAUSĪTIS

ANNA SAKSE ZAĶA KĀPOSTI

IMANTS ZIEDONIS KRASAINAS PASAKAS

MIRDZA BENDRUPE DŪŠĪGAIS ĻIPAINĪTIS

VELTA ZUNDE EŽA KAžoKS

ZENTA ĒRGLE IEDOMĪGAIS PŪPĒDIS

MARGARITA STĀRASTE SAULĪTE

ceļmalīte

ZIGMUNDS SKUJIŅŠ VARAVĪKSNE

JĀNIS PLOTNIEKS MELNAIS BRĪNUMS

Žanis Grīva HO

SATURS